Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när dertill kommer, att denna i sitt inre så lemlytta personlighet äfven saknar all den elastiska kraft, som en energisk vilja kan sätta i rörelse till handling också uti ett brustet hjerta, tyckes det ännu mindre motsvara den dramatiska diktens fordringar, då en dylik figur upphöjts på förnämsta platsen, medan verkliga hjeltar, sådane som Arvid Stålarm och Carl IX, stannat nedanföre.
Det är ju ej lätt att föreställa sig en illslug, om än aldrig så olycklig räf, såsom den förnämligaste matadorn på en scen, samtidigt trampad af lejonet och tigern.
Den högste lagskiparen i den dramatiska skaldekonstens verld har likväl i sin Hamlet, en nära själsfrände till Daniel
Hjort uti ifrågavarande hänseende, segrande uppställt beviset derpå, att åtminstone såsom representanter af Nordens grubblande folklynnen äfven slika, af theorierna förkastade, varelser kunna användas icke utan framgång på »scenen, som betyder verlden».
Och Goethes Torqvato Tasso, hvilken bevisligen gaf den sista impulsen åt Daniel Hjorts skald till verkets utförande, har till och med fördristat sig att kolonisera sin endast i idealets rymder hemmastadda dramatiska hjelte under Italiens till mägtig handling manande himmel.
Men nekas kan likväl icke, att hvarken Shakespeare eller Goethe begått den artistiska oförsigtigheten, att ställa sina drömmande, inåtvända heroer ännu mera i skuggan, genom att låta handlingskraftiga män vid deras sida växa dem Öfver hufvudet.
Lif saknar likväl hvarken Daniel Hjort sjelf eller stycket i allmänhet, ehuru detta lif vacklar vid randen af afgrunder, hvilka ständigt hota att uppsluka det.
Om den tid och de personer, vi se framställda i skådespelet, gäller i full kraft Stålarms energiska teckning:
»När rättigheter, vuxna ur vårt hjerta,
Med makt och ära stå på slumpens spel,
Ett menskolif en småsak blir, ett öre
På tidens raffelbord».
Och när vår tanke, vår känsla lockats tillbaka till dylika skådeplatser, inse vi lika lätt, att både en Daniel Hjort och en Arvid Stålarm kunna få rum derpå invid hvarandra, som vårt lands lycka, att den scenförändring försiggått, hvilken ifrån den blodiga verkligheten förflyttat sådana karakterer och situationer upp till diktens allt försonande återspegling.
De flesta af dessa karakterer och situationer voro för den, som skrifver dessa rader, ej så alldeles obekanta redan på förhand.
Och likväl medger han med glädje, att de, mötande honom ånyo i Daniel Hjort, uppträdde nästan med nyhetens behag.
Med alla öfriga åskådare och läsare af stycket måste förhållandet i ännu högre grad vara sådant.
Bland de förut inom diktens områden icke gjorda bekantskaperna var Ericus Erici den, som hos mig väckte mesta interesset.
Man kunde väl tycka, att denna biskop redan står utom den egentliga handlingens plan, och derföre äfven bort lemnas utanför diktens.
Vid närmare betraktelse visar sig saken likväl annorlunda.
Anblicken af denna fridens man gör ett oändligen godt intryck, der man ser honom stå fast liksom ett ankare midt bland tidens stormupprörda vågor.
Och när man betraktar honom såsom den af osviklig tro uppfyllde härolden af en högre rättvisa, än den, hvilken skipas af »slumpens spel» i ett öfvergångstidehvarf, lösbrutet från alla fogningar, hvarmed det bort hänga ihop med det förgångna och det förflutna, har man ej mera mod att ur skådespelet utdöma den förträffligt tecknade prelaten.
Man vore snarare böjd att anse honom lika oumbärlig för den plats, han i dikten intagit, som för den, hvarpå historien hade ställt den vördnadsvärde, genom sednare tiders rättvisa till sin fulla betydelse uppskattade, mannen.
Ofvanföre betecknades detta skådespel med de bästa epitheter, jag vet tillägga något menniskoverk, då det karakteriserades såsom godt, skönt, ädelt.
Rikt tillfälle att med vederhäftig bevisning bestyrka detta omdöme, lemnar stycket nästan öfverallt.
Men inom dessa raders trånga begränsning kan ej plats begäras för sådana bevis.
Jag tillägger derföre här endast, att ställen af undransvärd finhet, hvad teckningen såväl af personerna som af situationen beträffar, öfverraska oss ej sällan i Daniel Hjort.
Karaktersdrag, sådana som det, då förrädarn af sina dittillsvarande vänner och beskyddare glömmer bort att bortföra det guld, hvarmed han önskar köpa framgång åt sina lömska planer, väntar man sig blott af de största dramatiska skalders djupa intuition.
Och detsamma gäller, bland mycket annat, äfven om den gripande kontrasten emellan Daniel Hjorts nattliga stämning under sin »dunkla väg», som stupande för till förderfvet, och den svenska knektens solbelysta, på ett okränkt samvete grundade förtröstan, att »godt sofver man, när man dör med heder».
Diktionen i stycket utmärkes både af dramatiskt lif och synnerlig fägring.
Äfven den vittnar öfverallt om en så väl human som æsthetisk bildning, hvilken gör ej blott den unge skalden sjelf, utan äfven det akademiska samfund, han närmast tillhörde, stor heder.
För den höjda tonart, som genomgår dikten, har han utan tvifvel att tacka lika mycket den patriotiska lyftning, hvilken i dessa tider kommit den Finska nationalkänslans vingar att växa, som sitt eget snilles ingifvelse.
En sak, lika viss som detta utmärkta skådespels tillvaro, är den, att det finnes till, framkalladt genom den varma fläkt af dramatiskt lif, hvars alstrande kraft flög fram öfver land och rike från den scen, hvilken Finska hufvudstadens håg för bildning och konst uppreste såsom en ledande pharus åt nationen.
Detta unga konstens tempel har redan hunnit förvandlas till en ruin, och dess förmåga att höja sig, en ny phœnix, ur sin aska, tyckes för långtig tid förlamad af omsorger, fikande att hastigt plocka handgripligare frukter, än äfven det herrligaste konstverk kan bjuda åt begäret efter nytta och nöje.
Men om också Helsingfors theater icke under sin korta tillvaro skulle åstadkommit något annat minne af sin existens, än Daniel Hjort, kunde den dock anses hafva behörigen rättfärdigat de förhoppningar, hvaraf den kallades ur intet i dagen.
Det är så beqvämt att, när det gäller konstens höga kraf, upprepa frasen:
»Vårt land är fattigt, skall så bli».
Må man dock besinna, att
Finland är ännu långt fattigare på dramatiska stycken af sådant värde som Daniel Hjorts» än på mark och penni!
Historien känner intet folk, som förlorat sin plats bland nationernas antal i följd af fattigdom på mynt; men desto flera, hvilka gått i mistning af ett sådant erkännande genom sin oförmåga att behörigen uppskatta värdet af konstens ideala skatter.
Redan innan alla de förhoppningar, hvilkas medelpunkt den nya theatern var, gingo upp i rök, bortblåstes hoppet derom, att Daniel
Hjorts skald skulle i en framtid, om också icke förminska, så åtminstone fördela på flera dramatiska arbeten det varma interesse, hvarmed hans förstlingsförsök åt detta håll blifvit emottaget.
Detta var ett bland de hårdaste slag, hvaraf den fosterländska litteraturen kunde drabbas, och utan tvifvel det sorgligaste.
Och ändock behöfver han, äfven i värsta fall, icke klaga med sin Johan Fleming:
– – – Blott en flyktig dröm
Min lefnad var och intet spår på jorden
Jag lemnar efter mig.
O, det är tungt,
Det är dock tungt att i sin ungdom dö!
Äfven skaldekonsten har haft sin Wilhelm von Schwerin, sina bröder Ramsay, hvilka, fallne i blomman af sin ungdom, qvarlemnat de ljufvaste, skönaste förhoppningar, af dem tidigt kallade till lifs, såsom sörjande genier på sina tidigt öppnade grafvar.
Men de unga hjeltarne hade dock kunnat träffas af en ännu tyngre lott, den att fastsmidas i en långvarig lifstidsfångenskap.
Gud, den Högste, bevare den rikt begåfvade ande, som diktat Daniel Hjort, från ett så bistert öde!
Helsingfors d. 4 Dec. 1863.
Cygnæus.
KARL, Hertig af Södermanland, Riksföreståndare.
ARVID STÅLARM, Krigsöverste i Finland.
ERICUS ERICI, Biskop i Åbo.
JOACHIM SCHEEL, Befälhafvare på Hertigens flotta.
EBBA STENBOCK, enka efter Klaes Fleming.
ERIK BRAHE, ⎫
LAURENTIUS PAULINUS ⎬ Beskickning från Sverige.
Biskop PETRUS af Wexiö, ⎭
Officerare på Slottet i Åbo.
En Parlamentär.
Tvenne Borgare i Åbo.
En Soldat på Slottet.
Tvenne Soldater i Scheels läger.
(Händelsen tilldrager sig 1599 på Åbo Slott och i dess närhet.)
På hvardera sidan något framåt fonden tvenne pelare.
Emellan dem åt höger är Stålarmska vapenskölden uppställd, omgifven af fanor och svärd, emellan pelarne åt venster den Flemingska, ståtligare och rikare ornerad.
Carolus huc veni, vici fudiqve rebelles;
Hinc abeo prorsus vestigia nulla relinqvens.
Huc iterum veniam, caveat sibi conscius omnis!
Non illo parcet tempore dextra reis.
På venstra sidan en bönstol med en Mariebild.)
ARVID STÅLARM.
Senare JOHAN FLEMING.
DANIEL HJORT(inträdande).
Nu står derute hertigens beskickning.
EBBA FLEMMING(sorgklädd).
Om än min make, du, Klaes Fleming lefvat,
De aldrig vågat hit i sådan tjenst!
Du svarta sorgdrägt, dig omkring sin själ
Hvar ädling, som i Finland trogen blifvit
Sin konung, efter Fleming evigt bäre!
Vår kung densamma är, vår sak densamma –
Och hertigen dödsfienden, som då.
Låt oss höra;
Jag fruktar lika litet ord som svärd.
JOHAN FLEMING(inkommer från venstra sidodörren
med ett bref i handen).
Jag kommer, för att afsked ta!
Jag redan
Har öfver sorgeåret vistats här;
Mig Sigismund till Warschau återkallar.
(Räcker brefvet åt Stålarm.)
Se här – och bjuder åt er dotter, Stålarm,
En plats hos drottningen.
STÅLARM(ögnande i brefvet).
Och ännu mer:
På nytt landstiga ämnar han i Sverige
Ännu i höst sin thron att återtaga.
Du ämnar resa?
Ja – och eder dotter?
Derom vi tala må ett ord ännu.
Du, Daniel Hjort, tag mellertid emot
Beskickningen.
Han knapt mig ser, är tvär, som vore han
Den adopterade och jag, minsann,
Den äkta pojken så till själ som moder.
(Alla gå utom Daniel Hjort.)
BESKICKNINGEN från Sverige, bestå-
ende af ERIK BRAHE, LAURENTIUS PAULINUS
och Biskop PETRUS af Wexiö.
I värde herrar! vanten här en stund;
Snart Stålarm redo är att höra er.
ERIK BRAHE(till Laurentius Paulinus).
Säg känner ni den unge mannen der?
Det bor en stolthet i hans blick och hållning,
Som vore värd en Fleming.
En student,
Som tjenade bland juniorerne
I Wittenberg, den tid jag der tog graden.
Uppfostrad är han uti Flemings hus,
Ett hittebarn för öfrigt, fast det tycks
Som finska adelsöfvermodet smittat.
(Till Daniel Hjort.)
Är det ej Daniel Hjort? det tyckes mig,
Som förr vi sett hvarandra.
Rätt mycket är förändradt, se’n vi tjente
Tillsammans under ljusets fana.
Hoppas
Ni med ert tal mig vinna för er sak,
Ni tager miste.
Dertill er ställning alltför ringa är.
De Förre.
DANIEL HJORT(för sig).
Jag ej mäktar höra,
Min egen tanke vill mig sjelf förföra.
(Af.)
Varen helsade!
Från hertigen J kommen.
Vi äro icke vana från det hållet
Att höra något godt; dess mer tack skyldig
Jag eder blir, om nu det fallet är.
På Svearikes vägnar komma vi
Och helsa dig med frid och vänskap, Stålarm!
Den vilda strid, som broder emot broder
Och hat mot hat och död mot död har ställt,
Ej längre för en sjelfvisk konungs skull
Vårt folk, vår fosterjord förstöra skall.
Du minns hur Sigismund, så snart han kronan
På pannan tryckt och tagit hyllningseden,
Det land, som var hans fäders jord, uppfyllde
Med polska knektars vilda öfvermod
Och jesuiters stämplingar och list,
Och sökte så vår kyrkas rena tro
Och svenska folkets frihet undergräfva.
Nu slagen af vårt svärd, till Polen flyktad,
På allmän riksdag hela Sveriges folk
Skiljt honom från vanhelgad kungamakt,
Och såsom föreståndare af riket
Gett styrelsen åt hertig Karl; lägg derför
Ditt vapen, Arvid Stålarm, ned, det du
Förrädiskt nu mot fosterlandet för,
Och skilj ej Finland mer, med fruktlöst motstånd,
Från glädjen af en dyrt beseglad fred.
Jag känner ingen annan fred än den,
Som sätter landets rätte konung åter
I frid uppå sin thron.
Mig Sigismund
Har utnämnt till krigsöfverste i Finland,
Jag skall mitt vapen lägga ner, när han
Mig så befaller – ej då hertigen
Befaller det, ty annorlunda skall
Det fridens altar byggas, der jag tager
Utaf mitt svärd, än som ett trappsteg för
Riksföreståndar’n upp till Sveriges thron.
Vet ni, hvad ni med dessa ord har sagt,
Vet ni, hvad med ett längre trots ni gör!
Som Fleming, eder företrädare,
Vill ni förakta folkets makt och vilja
Och ställer öfver det en sjelfvisk konung.
Ett lån af Gud allen’, som borgades
På folkets aktning; och när den är kränkt,
En skenbild blott af svunnen makt är kronan,
En hägring falsk, som intet fäste har
På himmel eller jord.
Vänd åter, Stålarm,
Från orätt väg, än medan det är tid,
Och sök förlåtelse för allt hvad här
Du och Klaes Fleming brutit emot folket.
Om svenska folket har förglömt sin trohet,
Har Finland den ej glömt och skall ej glömma,
Så länge här en ädling finnes qvar,
Som heder har och svärd till dess försvar.
Det finska folket troget skall förbli
Sin kung, sin ed – och folket det är vi!
Ej samka ökad skuld med sådant tal
Till Herrans vrede öfver detta arma
Och ödelagda land.
En trolös konung,
En kättersk kung är Sigismund, som velat
Med påfvelärans mörker släcka ut
Det rena ljuset af vår kyrkas tro.
Ej brottsligt uppror är, som störtat honom,
Ej hertigen, ej folket.
Sjelf han gjort det,
Då de beslut, hvarmed Upsala-möte
Slöt en evärdlig ringmur kring vår kyrka,
Han falskt besvurit först och sedan brutit.
Ett folk, ett land, en tro är Sverige nu,
Och innan han ödmjukat sig för oss,
Skall Sveriges rike sorgsen enka stå,
Som glömt den brudgum, henne ej var värdig,
Och i Guds helga ord den tröst uppsöka,
Som läker alla sår, hur djupt de blöda.
Tro, Stålarm, icke att ditt trots förmår
Förändra det, som himmelen beslutit;
Lägg derför ödmjukt ned ditt vapen nu,
Att Herrans hand ej tung på dig må falla.
Ers vördighet, jag är för litet bisp,
För att för det der kalfskinns pergamentet,
Som J Upsala-prester skrefvo hop,
Uppoffra öfvertygelse och ära.
Jag trodde på min Gud, förr’n det fanns till,
Och än jag hoppas, han mig skydda vill.
Den kung, han gifvit svärdet uti hand,
Jag strider för till lifvets sista rand.
Ert sista ord?
Minns hur ni redan en gång blef besegrad
Af hertigen och tvangs att honom hylla,
Minns hur det löfte då ni honom gaf,
Ni bröt på nytt.
(Pekande på verserna ofvanför balkongen)
Den versen der, han då i muren högg,
Han hugga skall i blod på häfdens blad.
(Uppläsande den)
»Hit jag, Karl, har kommit och sett och betvingat ett uppror,
Härifrån åter jag går, lemnar ej spår af min hämd.
Ingen förskoning då finns undan min straffande hand.»
Orörd der den sitter
Och håller skarp vår blick och blankt vårt svärd.
Så fortfar då att anse mera värd
En brottslig konung, än er fosterjord.
Med sorg vi resa åter, snart med svärd
Afgöras skall, hvad vi här bytt med ord.
(Erik Brahe, Laur.
Paulinus och Biskop Petrus af Wexiö gå.)
God natt med er, J riddare af ordet,
God morgon strid och muntert lif igen,
God natt med kutter under jungfruburen,
God morgon trummors larm, kanoners brumbas,
God natt med middagslur och gäspning lång,
Snart börja vi vårt glada näringsfång!
Af rättvis harm mitt hjerta mot dem lågar.
Vill än’ du från oss resa?
Förråda vore det min konungs land,
Och fast mitt svärd i striden väger ringa,
Jag för min kung skall veta det att svinga.
I sitt bönerum
Hon väntar oss.
(Stålarm går.)
Vi varit nu en tid ej riktigt goda
Uppå hvarandra.
Jag det märkt förväl;
Men kan ej dertill hitta på ett skäl.
Jag vet ej, men en misstro
Till dig, till mig, till allt mig fatta vill.
Hvarföre skulle Sigrid väl och mig
Man för hvarann bestämma?
Väcka så
Uti min själ en fåfäng eld till lif!
Om någon ann’ hon älskar, är det dig.
Tag henne då, gör slut på mina tvifvel
Och gif mig ro!
Må hin all kärlek ta, som kastar så
Ett sjelfviskt grand i vänskaps klara blick
Och här oss begge hållit nu till narrar!
Ja, om hon vore
En fri och munter borgartös, då kunde
Jag väl ha vågat på en hemlig kyss.
Den allvarsamma, vackra
Och stolta flickan!
Gå och säg åt henne
Bet ordet blott, hon skrattade dig ut
Och gret på samma gång, att du ej bättre
Förstår dig på ett litet blygsamt hjerta,
Som troligen ej känner högre lott
Än att få falla dig om halsen blott.
Det der, det duger ej, min själ;
Hon måste än i denna dag bli din,
Ty annars drunknar uti älskarn hjelten,
Och sådant duger ej i tid som vår.
En flicka bär sin tro ej fram på fat;
Den gömmer hon – ja, bilden är fatal –
Som en rekryt sitt hopp att bli genral.
Förlåt den misstro emot dig jag närt!
Ty som, näst hertigen, af allt på jorden
Jag hatar sorgen mest, så har jag sökt
Förnärmad vänskap vända bort i löje
Och skratta ut dig ur min glada själ.
Och nu – ett ord ej om hvad föregått;
Här har du gamla vännens hand tillbaka.
Jag tager den med hjertats tysta ånger,
Jag trycker den vid minnet af den stund,
Då, nyss till Finland kommen, första gången
Jag till min faders grafvård gick och der
Dig knäböjd såg med kind af tårar stänkt.
Hvem kunde derpå känna glade Olof,
Hvarom i Warschau jag så mycket hört.
Vi derför länge språkade tillsamman
Och kände ej hvarandra alls igen,
Till dess du hastigt mig om halsen for
Och ropade mitt namn.
Och det blef afton,
Förrän vi skildes åt och himlens stjernor
Bevittnade vår vänskaps varma ed.
Snart komma storm och strid, då pröfvas den;
Då vet du, hvar du har en trofast vän.
Ännu i dag blir flickan din – jag håller!
Och om jag vadet tappar, eger du
Min svarta frustande Arab.
Du aldrig kärlek kännt.
Blott åtta gånger,
Och hvar gång följd af små-förtret och ånger.
(Båda gå genom venstra sidodörren.)
DANIEL HJORT(träder in bakom pelarne,
läsande i en gammal bok).
Jag kan ej säga som den store talarn:
»I skrift och tanke finns min fröjd och tillflykt;
Så gladt finns intet, som ej gladare
Blir genom dem; så sorgligt intet finns,
Som genom dem ej mindre sorgligt blir.»
När dig jag läser, gamle Livius, o,
Ej fylls mitt bröst af glädje, men af ångest.
När jag på edra stora strider tänker,
Hur ringa synes mig ej denna strid!
När jag ert tappra, stolta folk beundrar,
Hvar ser ett sådant jag i denna tid?
När för min själ en Brutus, Marius stå,
Ba faller blytungt öfver mig mitt öde,
Och, fängslad här af tacksamhetens skuld,
Mig sjelf jag måst’ besegra.
O! att aldrig
Jag skådat denna bok i Wittenberg,
Att aldrig annat för min tanke kommit
Än torr, spetsfundig dogmatik, den käpphäst,
På hvilken tiden, som en blodröd narr,
Nu rider karnaval.
En bättre sats,
Än den jag nyss citerat, vill jag svära:
I dröm och kärlek finnes fröjd och tillflykt;
Som genom dem ej mindre sorgligt blir.
Slå upp ditt öga, kärlek, du som drömmer
Uti mitt bröst, att der blir ljus och frid,
Slå upp din blick och hviska Sigrids namn!
Vid stilla kärlek
Jag sett en engel blomma helig upp.
O! jag ej orätt läst i hennes blickar,
(tar fram ur boken en biljett)
De skygga, drömmande.
J, skrifna ord,
Åt henne yppen hvad jag ej kan säga.
(gömmer biljetten vid Mariebilden)
Här uppå fridlyst rum, dit hon blott nalkas,
Jag lägger omärkt den.
När hit hon kommer
Och ber sin bön, Guds moder bed för mig!
(Går ut genom högra sidodörren.)
SIGRID (med en krans af hvita rosor
i handen.
De inkomma bakom
pelarne från venster samtalande).
Redan alltför länge har
Trolofningen med Johan tyst du afböjt.
Jag sjelf ju ser,
Hur dina kinders blommor blekna af.
Du älskar honom, hvarföre då längre?
Ingen ann’ jag älskar
Än dig.
Ej nog af kärlek här?
Hvi vill du bort mig sända, att en främling
Vid hofvet dväljas!
Låt mig bli hos dig,
Min gode fader!
Barnsligheter, Sigrid!
Han blifver
I Finland qvar att dela här med oss
Den fara, som från Sverige hotar.
Inför Guds moder hålla här min bön;
Se’n skall jag svara dig.
Som snäckans perla gömmer sig för dagen
Och blygsamt drömmer i sin egen glans,
Hon sluter tyst sin kärlek i sin barm,
Min goda dotter! (Går.)
SIGRID (på knä för Mariebilden).
KATRI (senare).
Du min tröst,
Min moder blef; så hör min bön, som fordom!
KATRI(smyger sig in bakom pelarne).
Hur länge skall jag sörja i min själ,
Och ängslas dagliga uti mitt hjerta,
Hur länge skall min ovän sig förhäfva?
Så rent, så hvitt, som dessa rosor, var
Engång mitt hjerta.
Tyst det blöder nu,
Du heliga Guds moder, gif det frid!
Skrämmas skall hon, om hon blir mig varse.
(Gömmer sig bakom Flemingska vapenskölden.)
Gif åt mitt hjerta himlens kraft att segra
Uppå dess onda böjelser och tankar.
(Fäster kransen under Mariebilden.)
De Förra.
DANIEL HJORT (från högra sidodörren).
KATRI(för sig).
O, att jag ensam vore
Med honom här!
DANIEL HJORT(blickande på Sigrid).
Hvad kärlek blott kan våga?
Nej, ej än’!
SIGRID(blir varse biljetten, som Daniel
Hjort gömt vid Mariebilden).
Detta papper?
Ah, hon märker det!
SIGRID(tager biljetten).
Blommar här hans lycka,
Tyst, okänd som jag kom, jag går att dö.
SIGRID(fattande sig).
Hvad är som gifvit skäl till detta steg
Af er mot Stålarms dotter?
Är det Sigrid,
Som talar så?
Har hon då glömt de ljufva barndomsstunder
Af fridfull lek i Qvidjas gröna lunder?
Har hon då glömt, den nu så stolta, kalla,
De fordna, glada, ljufva samtal alla
Vi höllo förr.
Ni lönar illa det förtroende,
Min far bevisat er, och klandrar hårdt
Den rena vänskap, som ett barn er skänkt,
(med bortvändt ansigte)
Och om – – –
Och om man finge känna denna djerfhet,
Ni vet hvad er det kostade och mig.
En evig hemlighet emellan oss
Skall detta bli, er ingen förebrå.
Ni älskar mig, ni älskar mig ändå!
O! säg blott det och jag skall lugnt försaka.
Om ni mig älskat,
Förvisst ni hade spart mig denna stund.
Ah – Farväl!
Blif qvar!
SIGRID(med förställd fröjd).
Ett ja, min far,
Det flyger ej med fjärilsflygt på tungan.
Det tusen nycker, tusen skygga tankar
Besegra måste, som så länge bry oss,
Tills man tar mod och säger: här min hand!
(Räcker handen åt Johan Fleming.)
Hur har du icke låtit
Mig vänta uppå dig!
Än darrar den,
Som om den bort sig ville från mig rycka.
(Kysser Sigrids hand.)
Nu finnes ingen sorg och saknad mer,
Och qvällens fest, som ämnad var att fira
Mitt afsked, du förvandlat i en fest,
Der kärleken är värd och fröjden gäst.
Här är så qvaft i denna tunga sal!
Kom hellre ned i slottets trädgård då!
SIGRID(undvikande).
Re’n börjar aftonrodnan vestern måla,
Och höstens blommor halft förvissna stå.
(Sigrid och Johan Fleming gå.)
Gå lätta ungdom med din lätta oro!
Här, Daniel Hjort!
De skola hän till alla väderstreck,
Hvarhelst vi ha en stridsbror rask och käck.
Slut blir med frid och ro i slott som tjäll,
Men gladt vi skola fira denna qväll.
(Betjening inkommer.)
Festlig upp-
lysning.
Musik höres utom scenen.)
Så! någon finns, som märker också mig.
Och denne är fångvaktarn, mannen från
De här i hvalfven lefvande begrafna.
Blott säga till häruppe, att den siste
Af fångarna har dött i natt.
I dag är lyckan gäst på detta slott,
Från Flemings son allt ner till Flemings fångar.
Isig graflukt hemtar du hit upp!
Säg, är det sannt, att vi få krig igen?
Får du ej någon annan dit, så skall
Jag komma sjelf och bjuda mig åt dig.
Utaf den der får intet klokt man höra.
(Fångvaktaren går.)
Fly, fly, du kärlek, du, min sista dröm!
Du blef det bittraste af allt det bittra
Uti min lefnad!
Hvarför blef just jag
En hemlös, vilsekommen gäst i verlden,
Ett hittebarn förutan namn och far?
Sin rot har minsta blomma, hafvets våg
Ger upphof åt en annan, mossan har
En grafsten dock att växa på, den fånge,
Som dog i natt, han hade dock engång
Ett lif att lefva för.
Hvad eger jag?
KATRI(framträdande).
Åter qvinna står du i min väg!
Så tala! säg en gång, hvad vill du mig?
Jag har den fackla, som ditt dunkla öde
I blodrödt sken skall lysa upp och ge dig
Tillbaka allt, hvad här du saknat har.
Möt mig i morgon qväll vid slaget nio
På Åbo torg; man kommer, gå, farväl!
(Hon drager sig tillbaka bakom en pelare.)
DANIEL HJORT(aflägsnar sig långsamt, då han
blir varse Ebba Fleming).
På nytt slår kriget vingen öfver norden; –
Och du, Klaes Fleming, är ett stoft i jorden!
Ner öfver oss din starka ande sänd
Och samma kraft i våra hjertan tänd,
Hvarmed du
Finland höll med säker hand
På tidens vilda stormupprörda vågor
Hur folket stod i uppror och i lågor!
Vid svuren trohets säkra ankartand!
Ditt svärd var härar, och din kraft var spord
Från Polens sol till norrskenet i nord,
Och Sveriges krona hängde på ditt ord!
Och samma själ, hur blid, hur varm den var
I hemmets ro; hans blick, hur ljuf och klar!
O! jag vid detta hjerta hvilat har.
KATRI(som stigit fram och hört Ebba Flemings monolog, gör
en hotande åtbörd och skall aflägsna sig, men märkes
af Ebba Fleming, som förskräckt studsar tillbaka).
Ohörd som sorgens suck i glädjens sal,
Omärkt som, bland de mäktige, föraktet.
Bort dit, hvar’från ni kom!
Det är för långt tillbak’s till Österbotten.
Var helsad från dess grafvar och dess öknar!
Jag helsar dig ifrån din makes verk.
SIGRID STÅLARM.
GÄSTER.