Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dit ilade hennes tysta tan- kar likt höstens frusna fåglar, ty där i det h o p p - fullt blånande fjärran, där funnos j u lyckan o c h Namur.
Men i den lilla örtagården, s o m försagd smög sig mellan det gråa slottets torn o c h ringmuren, hade riddar Tune låtit plantera några sällsynta rosor, s o m han fört m e d sig från främmande land, ty han tänkte, att det skulle glädja den lilla drottningen att se d e m.
Och när fru Blanka särla o m aftonen trädde dit ned o c h andades denna doft, som hon så väl mindes från sin fa- ders rosenslingade slott, stannade h o n och slog ihop sina små händer, ej rätt vetande, o m h o n skulle le eller gråta.
Sedan gick ingen dag för- bi, utan att h o n talade en stund m e d de fagra blommorna från solens land.
Så märkte h o n en afton, att de modlöst sänkte sina hufvuden, eme- dan frosten bränt deras hvita kronor.
— Mäster Sigfrid, mäster Sigfrid, hvad hafven I gjort, att mina stackars rosor blifvit så sorgsna?
— A c k, eders nåde, de äro alltför ömtåliga att kunna lefva häruppe i kölden.
E j heller finnes här någon, s o m rätt förstår sig på d e m.
— Stackars små hvita b l o m m o r, klagade hon, hvad hafven I så förskyllt, att man röfvat bort eder o c h fört eder hit att vissna o c h d ö!
Riddar Tune var g r y m, då han tog eder m e d sig — ack n e j, han menade så väl, den gamle riddaren; han ville blott göra drottning Blanka glad.
— Sägen m i g nu, mäster, gifves det intet medel på j o r d e n att skänka d e m lifvet åter?
— Jo, ett medel finnes, svarade den g o d e örta- gårdsmästaren, o c h det är att sända d e m dit, där de först öppnade sina kalkar för solen.
— O, Mäster Sigfrid, där taladen I vishetens ord, var tröst, var tröst, små b l o m m o r, snart ären I åter h e m m a, m e n drottning Blanka skall ej se eder mera, aldrig mera.
Sade herr Eggert v o n K y h n e n, hvilken den dagen var drottningens f ö l j e s v e n: — Föga båtar dét eders nådes rosor, o m de sändas tillbaka dit, hvarifrån de k o m m i t, ty d ö de ej på vägen dit, måste de d o c k d ö v i d fram- komsten.
iDUN 64 Då h ö j d e den lilla drottningen dröjande sin skygga dufvobliek till riddaren.
p — Men de få d o c k dö bland de sina, herr Eg- gert.
Dock, hvarför taga sig v i d några stackars rosor.
Så hafva ej de svenske för sed.
Mäster JB: Sigfrid, låt d e m dö i ro, det är bäst så.
Men » ri laga att jag ej får se d e m mer.
I hören det, p mäster, aldrig mer.
Men I, herr Eggert, låten mig nu höra en visa, den där gycklarevisan I H P Ä sjöngen för fru Iliana Åkesdotter, rf- ei Så slog h o n genast öfver från sorg till glädje såsom hennes vana var, o c h fattande riddarens O: arm dansade h o n bort m e d h o n o m g e n o m örta- ri- &amp; gårdens gångar, medan han s j ö n g: * i ' å o g- (D Oj • P Så togo de grefven, den hårde våghals, Allt uti sin gula lock.
Så höggo de h o n o m hans hufvud af Allt öfver den sängestock.
— © n i p° 09 H I [S K o m så den tid, då hennes sistfödde, hertig Hå- kan, skulle fira sitt biläger m e d Danakonungens hugfulla dotter, fröken Margareta.
Det blef ett bröllop, vida omtaladt i de tiderna, o c h mången mäktig furste, mången hurtig riddare o c h ädel fru församlades v i d de danskes hof på kung Val- demars älskade Vordingsborg.
Där träffade fru Blanka äfven samman m e d sitt syskonbarn, den glade hertigen af Bretagne.
Och han fyllde hen- nes öron m e d honung o c h talade o m hennes ögons violer o c h hennes lockars guld, o m sången af hennes steg och musiken af hennes stämma, såsom tusende män talat till henne tillförene.
Men fru Blanka lyssnade ej därtill, ty hon var länge, länge sedan förbi all dylik fåfänglighet.
— Sire Robert, sade h o n en dag, minnens I Junker Ralph de L a c y?
— Fuller väl minnes jag le beau Ralph, fru Blanka.
H a n stupade vid eder broders, den ädle grefve Johan, sida i korståget m o t lithauerna.
L y c k a n svek h o n o m tidigt, ty h o n lät hans hjärta brinna o c h förbrinna af kärlek till en skön och ädelboren jungfru, demoiselle Emilia di Dandolo af Venezia i Välskland.
M e n hennes fader hade lofvat henne till en annan, o c h det blef junkerns bane.
— H v i blifven I - s å blek, fru B l a n k a?
D e n lilla drottningen svarade e j; hon sänkte hufvudet, en bruten b l o m m a lik, o c h gick.
c-t- H -- i go C&amp;° «3 Pn e \ • P aiarotatr.
•-3 Bidrag so mottagas med tacksamhet.
H v e m vill väl neka, att vi mänskor skapa B e h ö f v e r nya för hvar dag s o m går; En vacker dag vi orka knappast gapa, Och o m ett sekel ingen lefva rår.
Då är vår j o r d — jag endast sup- ponerar — Befolkad utaf lättingar.
— Ett o r d: Om en o c h annan då där prome- nerar H a n är af stål, " m e n ej af nerver mc » » A c k, hvilket dåligt gjord.
skämt, » man hetsigt ropar.
3 p, ja » Bevis vi fordra utaf er, fantast! » ~ ?p.
Bevis ni skulle få i stora hopar, - ™ o Om er kontroll ej vid den tiden O « brast.
S3 Men ^ låt er nöja nu, o c h tag ingres- sen CD £ca Som den är ment — att föra er » på
PS " - * ?J) SB a a?
- 3 w De vida, de blånande rymder oss locka, e ig Beryktad planet ur hans bana vi plocka.
Bus * Till främmande världsdel se ' n förer tq S B -!
jag er, Till land där man ris åt hvar män- HB C niska ger.
11 H o n hade bjudit sin u n g d o m s älskade farväl, utan att hennes hjärta hårdnat, utan att veklig klagan lämnat hennes läppar.
Men nu, då de sade henne, att hon förlorat hans kärlek innan hon förlorat h o n o m själf, då tänkte hon, att där fanns intet, intet i hela vida världen, hvari hen- nes själ kunde finna ro utom i döden.
Hade h o n varit man o c h riddare, skulle h o n döfvat sitt hjärtas ve i stridens eller händelsernas vilda vim- m e l; hade h o n varit en ringa kvinna, skulle hon lämnat världen att låta sig vyssjas till ro af klosterklockans milda stämma.
Men n u var hon en konungs maka, o c h därför var h o n d ö m d att dådlös dröja vid sländan, medan lifvet, det stora, sköna lifvet, i fröjd o c h smärta drog förbi där- utanför.
Då den lilla drottningen så kände, att hon ej kunde uthärda längre, o c h att bördan blef henne för tung, lade h o n sig ned att stilla bida den siste vän, s o m tiden ger.
Och snart k o m han, den gamle, s o m så ljufligt väcker ur den korta, orofyllda dröm, de kalla lif- vet, k o m trött och sudlad af vägens dam från ett stridsfält borta i Frankland, där skördeslagen måst falla täta.
Men då han skådade den lilla drottningen, som blickade emot h o n o m så huldrikt, glömde han tröttheten och dammet o c h drog sitt ryn- kiga anlete till ett hjartevarmt leende, ty han var både stark o c h mild, den gamle, mild s o m den där m y c k e t lidit.
Sin hemska lie hade han nogsamt g ö m t vid dörren och bar i sin skrumpna hand blott en högröd krans af vallmo, fridens ljufva blommor.
Och fru Blanka tänkte i sitt sinne, att den gamle var så förunderligt lik riddar Tune, där han stod m e d sitt leende, rynkiga an- sikte.
— V e t e n I så, hvar riddar Tune dväljes?
spor- de h o n h o n o m.
— Riddar Tune har gått före eder till h i m - melrik.
V i l j e n I så o c k äfven till det andra lan- det, fru Blanka?
— A c k ja, jag har väntat eder så länge, så länge.
H v i hafven I ej k o m m i t tillförene?
— Edert timglas var ej utrunnet.
Ä n n u fin- nas där några sandkorn kvar.
- Då fattade den lilla drottningen sin makes hand o c h sade: — Farväl, konung Magnus.
Guds moder och alla helgon signe Eders Nåde.
Sedan knäppte h o n sina händer samman o c h blef m y c k e t stilla.
— Nu är tiden all, fru Blanka, hviskade be- friaren och krönte sakta hennes guldskimrande hufvud m e d fridens vallmo o c h nickade och log och gick.
Men konung Magnus o c h hans lifmedikus, mä- ster Laurentius Jonae, de sågo h o n o m e j.
De sågo blott, huru den lilla drottningen blef allt hvitare och hvitare, de varsnade endast, huru hennes grepp o m makens hand blef allt svagare o c h svagare.
Så föll där en ensam stjärna från den dunkelblå decemberhimmelen.
Då tecknade mäster Laurentius korset på sitt bröst och sade: — V a r tröst, var tröst, Eders Nåde.
Nu har fru Blanka vändt åter till paradis.
— H o n var mitt lifs solsken, klagade konun- gen.
Nu lider det mot.
skymningen.
Och han b ö j d e sig ned o c h kysste sakta den lilla drottningens hvita panna o c h lade i hennes sköte en knippa af de väna, hvita rosorna, hon älskat så mycket, de väna, hvita rosorna m e d de långa, g r y m m a törnena.
Sedan drog han åter m o t Norden, m o t sagans land, att möta sina sista, bittra öden o c h sin si- ste, blide vän.
&amp; Innehållsförteekning.
J o s e f i n a H o l m l u n d; a f Hjalmar Cassel.
— Moderna plikter m o t sina döttrar beträffande gifter- m å l s i n g å e n d e; f j ä r d e t ä f t i n g s a r t i k e l n; a f En svensk flicka.
— B l o m m o r o e h g r a f v a r; a f Ave.
— G r a n n a r; s k i s s f ö r I d u n a f Sophie Linge.
— » L y c k a n s s k ä r f v o r »;.
u t g å n g e n a f Iduns tidsfördrifstäfling.
— Kvinnliga apotekare; h v a d v å r första kvinnliga farmaceut säger o m » Åpotekareme- d a l j e n s f r å n s i d a ».
— E n l i t e n » k j o l v i s a »; a f J. F — lm.
— Drottning Blanka; h i s t o r i s k s k i s s f ö r I d u n a f Mari Mihi.
.Stockholm, GrmandU Boktr.-Aktith.
N:r 18 (176) Prenumerationspris p r a r: I d u n m e d Modetidning oeh ko- lorerade planscher k r.
» 6: 50 Idun ensam • 4: — (midt för Kungsträdgården.)
R e d a k t ö r och utgifvare: FRITHIOF Hon föddes den 9 sep- tember 1851 i Östlånga församling af Malmöhus län.
Föräldrarna voro landtbrukaren David Vil- helm Bonthron och hans maka Ebba Charlotta Du- rietz.
Redan tidigt för- lorade Alice sin mor, och denna förlust ersattes ej, när hennes far trädde i Utffifningstid: hvarje helgfri fredag.
Lösnummerpris: 1 5 ö r e.
Alice 4 inbjuda i dag lduns läsarinnor till ett besök i Göteborgs X arbetsskola för van- föra, Norra Allégatan 5.
En skola af sådant slag väcker ett visst vemod.
Det är därför vi helt för- siktigt trycka på knappen till ringledningen.
Nu är det för sent att draga sig tillbaka, haltande steg höras redan i tamburen, och på frågan efter före- ståndarinnan införas vi i. hennes mottagningsrum.
Vi sitta ned och vänta några minuter.
In till oss tränger ljudet af en liflig och sympatisk frun- timmersröst.
Orden tyc- kas så vänliga och upp- muntrande, äfven då de icke falla alldeles gillande öfver det gjorda arbetet.
Vi ha redan på afstånd fått intrycket af något gladt och friskt, och detta ökas än mer, när vi få nöjet göra fru Alice Char- lotte Bonthrons bekant- skap.
Fredagen den 1 maj 1891.
Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2Va tr. Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
För » Platssökande&gt; och &gt;Lediga platser&gt; 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l s t a f v.
Bonthron.
nytt äktenskap.
Det blef tvärtöm ett mindre be- hagligt förhållande mellan styfmodern och hennes unga styfdotter, och detta ända därhän, att det satte sin prägel på Alices ka- raktär.
Hon var ett lif- ligt barn, mycket käns- ligt för kärlek och vän- lighet.
Den, som förstod att taga henne från denna, sida, vann hennes hän- gifvenhet och fick henne utan svårighet att lyda; ville man däremot tvinga henne härtill, blef hon trotsig.
Detta trots öfver- gick med tiden till energi, en energi, som stundom blef hänsynslös.
Då Alice vuxit upp, tänkte hon utbilda sig till lärarinna, men förlofvad vid 19 år med en landt- brukare, beslöt hon att i stället genomgå en prak- tisk hushållsskola.
De kunskaper hon förvärfva- de blefvo af särdeles nytta vid hennes stora lifsarbete.
Gift vid 21 års ålder vardt hon redan fyra år därefter enka med tre barn, af hvilka det yng- sta var två dagar gam- malt.
Den tjugufemåriga modern stod nedtryckt och lidande och utan ett öre att försörja de sina med.
Efter åtskilliga försök med arbeten i hembygden kom hon hösten 18-80 till Göte-
Där vardt ett fradgande skum och böljors kif; En störtsjö svallade vred mot vinternästet; Men hög och segrande lugn steg sol på fästet, Ty dödens makt var bruten, och där var lif.
Z, borg.
Här började hon en flerårig kamp mot sjukdom, dåligt betaldt arbete och bekymmer af snart sagdt alla slag.
År 1885 i januari hörde fru Bonthron först omtalas arbetsskolan för vanföra.
Hon uppma- nades att söka föreståodarinneplatsen där, och sedan hon en tid underhandlat med den för denna skola så nitiske och storslaget uppoff- rande läkaren, doktor O. Carlander, antog fru Bonthron platsen med 800 kronors lön (på se- nare tiden höjd till 1000 kronor), fritt rum och ved.
Kort därpå anträdde hon en resa till Köbenhavn för att i därvarande » Haands- gernings skole for vanföre og lemlsestede » stu- dera enarms arbetet.
I skolans stiftare, den då sjuttiotvå-årige pastor Hans Knudsen, vann fru Bonthron en faderlig vän.
Denne man hade i 15 år själf ledt sin skola, konstruerat verktygen för de enarmade, upprättat den vid dessa inrättningar så nödvändiga kirurgiska kli- niken, arbetat för att skola oeh klinik blifvit tillgängliga för hela danska folket och för att de fattiga, utan för stora svårigheter, skola kunna besöka den, skaffat dem fria biljetter på järnvägar och ångbåtar m. m. arbetsgifvare åt sina forna lärjungar.
Inkom- sterna för sålda arbeten under föregående år uppgingo till kronor 4014,26- Skolan inköper materialierna oeh sedan värdet för dem från- räknats, blir det återstående arbetslön.
Sådan utbetalas till såväl lärjungen i första stadiet som till arbetstagerskan utanför skolan.
Fru Bonthron eger själf stor arbetsduglighet, och hon fordrar detsamma af andra.
Detta i för- ening med hennes oinskränkta rätt att mottaga eller afvisa inträdessökande kan något förklara den stora produktion, som på kort tid fram- drifvits.
Ingen må heller tro, att den van- lottade arbetaren får lemna från sig arbetet för att af friska händer fä det färdiggjordt.
Så långt som i hvar och ens förmåga står skall han hjälpa sig själf, och som regel gäller, att hvarje arbete skall monteras på skolan.
Om denna ock undervisar i prydnadsarbeten, så äro dessa ingalunda hennes hufvudsak.
Denna är för den kvinliga slöjden linnesömnad, såväl för hand som maskin.
Flickor från landsbyg- den få icke ens lära sig finare handarbeten, däremot någon klädsömnad och i åtskilliga fall borstbinderi och stolsitsflätning.
Efter fem månaders vistelse i Danmark återvände fru Bonthron till Göteborg, där den 5 oktober 1885 den första svenska arbetssko- lan för vanföra öppnades.
Elevernas antal var dä två, men innan jul ökades de till tio, alla mycket vanföra, de flesta saknande ena handen.
Bland dessa var en tjugutre-årig, till ytterlighet slö flicka.
Hon hade aldrig försökt att arbeta och kunde ej ens räkna till tre .. Fru Bonthron skulle dock snart i henne se beviset på, hur kärlekens solsken förmår locka fram blommor, där det ser mest hopplöst ut, oeh hur den, som eger förmåga att göra arbe- tet lätt och gladt, kan få äfven den oförmög- naste att göra storverk.
De manliga eleverna lemnas lika litet som flickorna ut i lifvet, utan att skolan sörjt för deras framtid.
Ingen af dem går ut, förr än han fått plats i ett för honom passande yrke.
Är detta ett, som inlärts i skolan, blir han ganska lätt intagen på en verkstad; har han däremot inga förkunskaper, betalar skolan för honom, tills han vunnit behöflig skicklighet för att blifva arbetstagare.
Elevantalet har under den gångna tiden va- rit 25 hvarje år.
Detta är det högsta antalet, som kan rymmas inom den mycket trånga lo- kalen.
Dessa gossar oeh flickor, eller egentli- gen män och kvinnor, ty ofta äro de redan fullvuxna, undervisas numera af tre lärarinnor och två lärare, de sistnämnda dock endast om kvällarne, då slöjdundervisningen i stadens folkskolor är slutad.
Dessutom förestås den kirurgiska kliniken af en läkare.
Här få ock vanföra utom skolan råd och hjälp.
Fri mid- dagsspisning för eleverna har på sista tiden anordnats, och serverades det gångna året 2330 middagsmål, värda 698 kr.
På två månader sydde den stackars flickan för hand ett linne, virkade ett par schalar samt en badhandduk, hvars bård och monogram hon sedan broderade.
Direktionen för skolan önskade en julutställ- ning.
Fru Bonthron ansåg den omöjlig.
Hvad skulle hon på två månader kunna åstadkomma med dessa okunniga krymplingar?
Direktio- nen fasthöll sin önskan, och den 21 och 22 december inbjöds allmänheten att i Beyers blomsterbutik vid Södra Hamngatan taga de vanföres julexposition i ögonsikte.
Öfverrask- ningen var fullkomlig.
Var det en möjlighet att med en arm sy sådana linnen, märka och fålla sådant duktyg, göra dessa fina broderier, virka dessa mjuka schalar, fläta dessa stolsit- sar, knyta hängmattorna, binda borstarna, smida och löfsåga!
Föreståndarinnan frågade sig själf, hur det gått till.
Hon kunde ej besvara frå- gan, men ett faktum var, att alla dessa arbe- ten lågo där färdiga.
Försäljningen inbragte 378 kronor, och den erfarenhet i afseende på åtgången af arbeten, som där gjordes, har sedan bestyrkts.
På de vanföras utställning i Göteborg säljas alltid bäst de dyrbaraste och prydligaste arbetena, om dessa följa modet, ty de rika äro här kö- parne.
Utställningarna äro reklamen för sko- lans arbetsförmåga.
Beställningar komma ock redan i mängd.
Det är numera icke längre skolans elever blott, som förfärdiga de vackra arbe- tena, särskildt utstyrslarne.
Skolan har blifvit Skolan har, så att säga, intagit föräldrarnes ställe för de vanföra, och lyckligt så, ty de flesta af dem äro gatans vanlottade barn, och öfver mångens vagga föll säkerligen sparsamt den - kärlek, som här är den ledande principen.
Fru Bonthron får nära nog i alla afseenden bära en mors omsorg för sina skyddslingar.
Hon är ljuspunkten i deras lif, till » frun » kunna de gå med sina bekymmer, vissa om, att finns det någon möjlighet att lindra dem, så försöker hon.
Lyckligtvis hör hon till dessa, som lätt få sina medmänniskors öra, därför att hon själf med så vaket intresse lyssnar till så väl glädjens som sorgens röst.
Detta gör, att hon sällan beder förgäfves om hjälp åt sina skyddslingar, men detta skulle dock ej ensamt förmå uppehålla henne i striden mot fattigdom och nöd fysiskt och ofta i än högre grad mo- raliskt.
Hon följer ständrgt sin gamle vän pastor Knudsens råd att gå fram till vår Herre med bekymren, lära de unga att rätt läsa sitt Fader vår och sedan förbida hjälpens stund.
Vi trodde, att ett besök därinne i skolan JOPELIUS.
skulle vara så vemodigt.
Låt oss försöka.
Är detta de lidande och vanlottade, utropa vi.
Sådana arbetare och arbeterskor få vi nog leta efter, så glada och muntra se de ut, och så hurtigt arbetet går.
Svarfhjulen svänga så lu- stigt pm och symaskinerna surra, som trampa- des de endast af friska fötter.
Arbetet har här blifvit, hvad det för världen blef, när kri- stendomen odlade det, en välsignelse, och det har här blifvit det därigenom, att inom dessa salar heter dess tvillingsyster bön.
Amanda Leffler.
Vi hafva just nu ansett ofvanstående skil- dring af Alice Bonthron och hennes verksam- het af intresse, då äfven här i Stockholm nyligen en förening bildats i syfte att efter mönster af arbetsskolan i Göteborg — efter hvilken förut inom vårt land upprättats lik- nande anstalter i Helsingborg och Karlskrona — äfven skaffa hufvudstadens vanföra det bi- stånd de så väl behöfva.
Under förra månaden var ett upprop till förmån för den tilltänkta arbetsskolan infördt i våra större tidningar, undertecknadt af flere inom vårt samhälle framstående personer.
Men då offervilligheten här i Stockholm ta- ges i anspråk på så många andra håll och sällan blifver så storartad som i Göteborg, så torde väl arbetsskolan härstädes ej kunna börja sin verksamhet förr än på nyåret 1892.
För att visa den stora allmänheten, hvad nytta dessa arbetsskolor för lytta och vanföra kunna åstadkomma, har den nybildade stock- holmsföreningen i denna vecka anordnat en ut- ställning, Drottninggatan 38, af arbeten, ut- förda vid de redan befintliga skolorna.
Vi uppmana enhvar att besöka denna utställning, som erbjuder stort intresse, på samma gång vi bedja alla dem, som ömma för de arma » lytta och vanföra », att understödja det be- hjärtansvärda företaget, så att äfven arbetssko- lan i Stockholm snart må blifva en verklighet.
Bidrag kunna insändas under adress: Ortope- diska institutet, Stockholm, och kommer redo- visning därför att framdeles lemnas.
Till Amaryllis.
Wmastän maj har kommit nu, klagar du, att ej sunnaiwäder genast smeker fina kind, vestanvind fläktar lätta kläder.
Åek, jag ler, gå ut ett slag nu en dag, oeh du skall upptäcka, huru allting myser gladt, öfver att våren allt kan väcka.
Bry dig ej därom, min vän, att ej än fria vågor leka!
Snart försvinner Månad is för en bris, som kan vårligt smeka.
Och om solen stundom ser på dig ner bakom molnens slöja, är det ej därför, att den, lilla vän, sommar ' n vill fördröja.
Var blott glad uti ditt sinn ', släpp ej in några klagosånger I Bommarn kommer nog i tid, varm oeh blid, nu som många gånger.
Och när den en gång år här, då, ma chére, skall här lifvet njutas; då vi bilda, du och jag, hjonelag, till dess fröjden slutas.
Tänk dig, att på landet bo oeh i ro stadens buller glömma, att idylliskt lefva där, plocka bär och i skogen drömma!
Liten julle, hvit och blå, skall oss då ut på fjärden vagga.
Seglen själf du, sömma skall, skot och fall skaffar jag och flagga ..
Ljusröd duk af skälmsk och fin amorin prydas skall så näpet.
Yestanfläkt till mastens topp lyfter opp blåa vimpelsläpet.
Oeh när månen silfrar sund, berg och lund, göras promenader — om det då gör dig behag, sjunger jag ömma serenader.
Tills den kommer, sommaren, dröm om den, och på knotet spara, och när den en gång är här, då, ma chére, måste sorgen fara.
Fritz Östenson.
Moderna kvinnosjukdomar.
en medicinska vetenskapen har för länge sedan kommit därhän, att den i prak- tiken föredrager arbetsfördelning.
Så- lunda finnes nu en speciell läkare för nästan hvarje sjukt organ, ett framsteg som är nästan ovärderligt för den lidande mänskligheten.
Specialisten uppnår genom den tusenfaldiga öf- ningen en fortroendeväckande säkerhet i diagno- sen, en ökad förmåga att bäst använda den me- dicin, som står till hands, oeh en så utpräg- lad själftillit, att sjukdomen i patientens ögon mister sin skarpaste udd.
Som en följd häraf vore man egentligen berättigad till det antagandet, att helsotillståndet i våra dagar vore idealiskt.
V i veta tyvärr, att detta är långt ifrån fallet, trots alla sanitära försik- tighetsmått till förebyggande af sjukdomar och trots all världens doktorsvisdom med hänsyn till dessas behandling.
ma, från hvilken några droppar blod flyta, är nära att svimma.
Med utvecklingen fortskrider sjukdomen.
Nutidens sociala förhållanden befordra det onda med ångans spännkraft.
Den unga flickan öfveranstränger sig, då hon skall välja en verksamhetskrets.
Hon öfveranstränger sig kanske i ännu högre grad och vissnar ännu fortare, om hon några vintrar deltager i vårt moderna sällskapslif.
Gifter hon sig, saknar hon den sunda, friska ursprungliga kraft, som fordras för att kunna bära de oundvikliga kroppsliga ansträngningarna.
Hon saknar den andens och sinnets friskhet, som gör kvinnan till hjältinna så ofta det gäller att vinna segrar inom det husliga lif- vets område, där så många bekymmer och fataliteter ofta möta.
A f dylika gifta kvin- nor rekryteras den välbekanta, stora hären af oförstådda, » hopplösa », evigt klagande in- divider.
Alla äro de oförmögna att upp- fostra en stark, sund släkt af blifvande män.
Orsaken till detta bedröfliga faktum måste sökas djupare än vid första ögonkastet synes vara fallet.
D e lidanden, för hvilka så många duka under, äro icke alltid endast af fysisk natur, och detta gäller särskildt det kvinliga könet.
Fruntimmersläkaren vet myc- ket väl, att haD har att söka orsaken till många plågsamma nervsjukdomar icke blott i patientens svaga konstitution, utan kanske oftare i hennes snedvridna själslif.
Först när vi kommit därhän, att vi förmå analysera detta själslif med samma anatomiska nog- grannhet som kroppens organism, först då kunna vi hoppas att för mänsklighe- ten skapa ett idealt helsotillstånd.
Hos många kvinliga patienter kan man på det nöjaktigaste sätt påvisa sanningen af detta påstående.
Hvar är gränsen mellan fysiska och psykiska smärtor, såsom dessa t. ex. upp- träda hos hysteriska personer?
Hvad lider hos dem mest, kroppen eller själen?
Äro dessa paroxysmer, dessa inbillningar, denna djupa melankoli i hastig vexling med en ögonblickligt uppbrusande häftighet — äro de en följd af kroppslig ruin eller förorsakas de af sinnets eller andens sjuklighet?