Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ett osökt tillfälle, som nu erbjuder sig för oss, att i vårt porträttgalleri införa bilden af den konst- närinna, som under det förflutna balfseklet ut- gjort bufvudstadens dra- matiska sceners främsta prydnad.
Det är nu fyra år, se- dan fru Hwasser lämna- de den kungliga scenen, där hon då varit an- ställd i mera än fyrtio år.
Hennes konstnärs- skap är barn af en an- nan tid än den närva- rande, de roller, hon fick öfva sig på, de uppgif- ter, hon lärde sig se upp till, voro af annat slag än de, som nu lämnas till unga primadonna- ämnen.
På den tid, då mam- sell Jacobson — som hon hette före sitt gif- termål med hofkamrera- ren Daniel Hwasser — kom till teatern, var det ' den stora konsten, som härskade på nationalsce- nen.
Det högre dramat utgjorde vid sidan af operorna spellistans huf- utglfvare: HELLBERG.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag lösnummerspris 15 Br » (vid kompletteringar).
Aiisioiispris; 35 öre pr nonpareillerad.
Hwasser.
vudsakliga inhebåll, skå- despelarne voro mera va- na att bära riddarman- teln och borgjungfruns kjortel än att slita sina egna kläder på scenen.
Komedien betraktades som en bisak, en förströ- else för såväl skådespe- lare som för publiken på mellanstunderna mel- lan det allvarliga ar- betet.
Den stora repertoaren höll den stora stilen uppe — modifierad hos de unga förmågorna af en allt mera framträdan- de sträfvan efter natur- lighet i uppträdandet.
Men den moderna, ro- mantiska dramatik, som särskildt ifrån Tyskland trängde sig in på de svenska scenerna,och som där upptog ett betydan- de utrymme vid sidan af det klassiska skåde- spelet, den frestade till uppstyltning och till för- konstling mera än till enkel storhet i stilen.
Sedan Elise Hwasser gjorde sina första läro- spån i täcka småflidfcs- roller i komedien, befann hon sig snart nog för- satt midt upp i det stora, dramat.
Hon fick un- der årens lopp spela Desdemona och Ofelia, Tekla Wallenstein och Egmonts Clärehen, men
Det är så ljurligt att följas åt För två, som vandra tillsamman gärna, Ty det förkortar den längsta stråt, Och mörkret skingras af hoppets stjärna.
N. också Jane-Eyre, Syrsan, Ladyn af Worsley- Hall.
V a r det att undra på, om det senti- mentalt uppskrufvade hos de Birch-Pfeifer- ska » intressanta » hjältinnorna förledde deras framställarinna till ett något konstladt spel- sätt?
Realistiska roller åstadkomma ett rea- listiskt framställningssätt, uppskrufvade rol- ler ett affekteradt.
Men de verkligt stora uppgifterna höll henne uppe, och hon förstod att se sina upp- gifter stort, liksom hon i allt högre grad lärde sig att se dessa med egna ögon.
Hon kunde vara excentrisk och patetisk, men hon banade väg för sin egen personlig- het, och ju längre hon arbetade sig fram, dess större möjligheter till utveckling, till själfförnyelse visade hon sig äga.
Hon följde med sin tid: från det tyskt romantiska skå- despelet till det svenska — Jolins, Frans Hedbergs, Ludvig Josephsons, Wijkanders stycken — till den franska sededramen — Dumas fils, Meilhac-Halevy, Sardou — och till deu norska, till Björnson och IbseD.
Det behöfver knappast sägas, att denna gradvisa öfvergång från en romantik, som oftast var af skäligen blodlös och vattenhal- tig art — den tyska såväl som den sven- ska — och till skarpt personlig verklighets- diktning medförde ett lika gradvist omslag i skådespelerskans framställningskonst.
Fru Hwasser behöll alltid böjelsen och förmågan att se sin uppgift i stort, och det var ej all- tid hon kunde inpassa sig i en liten ram, hon som var van att tolka stora känslor med vild patos och i starka färger.
Det kom gärna något monumentalt in i hennes framställningar.
Hon som så länge varit van att spela hjältinnor, att inneha den roll, som var andligt öfverlägsen hennes med- gpelandes roller, hon förlänade gärna med eller mot sin vilja ett drag af öfverlägsen- het, af storhet i godt eller ondt, åt sina ty- per.
Det var ingen småaktighet i det hat, den skadelust, härsklystnad eller elakhet, hon tolkade, då hon spelade den svarta anden i den franska komedien — i » Dora », i » Denise », i » Danicheffarne ».
Hennes Frou-Frou blef ingen liten lättsinnig pariserflicka, och hennes drottning Anna — i Scribes komedi » Ett glas vatten » — blef vida mer än en indolent och oskadlig nolla med drottningkrona på sitt hufvud.
Fru Hwasser kunde icke göra sig liten, men hon kunde gifva en liten människa drag, som pekade ut öfver denna människas egen synvidd och gjorde henne till en typ, på samma gång som de individuelt belysande dragen voro utarbetade med genialisk skärpa.
Hon passade aldrig — och allt mindre, ju äldre hon blef — till att spela hvardagsmän- niska, men så mycket mera till att fram- ställa kvinnor, som voro hufvudet högre än sin omgifning, och som hellre befallde än lydde, excentriska kvinnor, som brydde sig katten om människors prat, utan som gingo sin egen väg och handlade efter egen känsla och eget hufvud.
Från hennes tidigare ty- per af inbundna, stolta, själfmedvetna kvin- nor — Jane Eyre, Anna Holm i » Blommor I drifbänk », » Fröken Elisabet », Mathilda i » D e nygifta » — utvecklade hon sig till att gifva fru Inger till Östråt, Lona Hessel i » Samhällets pelare », fru de Varenne i » Prins Panin », grefvinnan Danicheff, markisinnan i Alfred de Mussets » Il ne faut pas jurer de rien ».
Det är ett nytt område inom diktningens värld, hon nu kommit in uti, hon som förr räknat som sina typiska roller Myrrha i » Sar- danapalus », Thusnelda i » Fäktaren från Ra- venna », Sigrid fagra i » Bröllopet på Ulf- åsa ».
Men med de nya uppgifterna kommo nya sidor i hennes naturell till sin rätt.
Hon kunde visa en djärf och blodfull realism och en humor af en helt och hållet originell art.
Den kunde vara dämpad, fint och älskvärdt själfironisk — som hos drottning Anna, den närsynta och barnsligt bortkomna, inte vidare klyftiga, men hjärtegoda och känsliga kvin- nan på tronen — eller saftigt grotesk som hos Mussets markisinna, en af de mest full- lödiga sceniska skapelser, jag sett på svensk scen.
Så djärft hållen, så målad med tjockt påbredda färger skulle knappast någon svensk skådespelare våga anlägga en roll — allra minst rollen af en förnäm dam — men de skulle ej heller med en så suverän öfverläg- senhet genomföra typen, så att åskådaren fullt ut måste tro på den.
Som den gamla lefnadsglada hertiginnan i » Sällskap där man har tråkigt » — en roll som kunde tyckas enkom skrifven för henne — säges hon också ha varit ypperlig, då hon repeterade denna roll, som hon aldrig kom att utföra inför publiken.
* Den öfverlägsna genialiteten karaktäriserar fru Hwassers konstnärsnaturell under hennes sista tid, hvilken också betecknar höjdpunk- ten af hennes utveckling.
Det blir för henne ej tal om något nedåtgående, endast om framåt intill det sista, om en lika energisk som fruktbringande sträfvan ut ur den stilisering, som betecknat hennes ståndpunkt förr, om vinnande af jämnvikt mellan det excentriska i hennes skaplynne och förmågan att med enkel sanning återgifva själstillstånd och ka- raktärer.
Den unga tiden, som främst af allt for- drar personlighet i konsten, och som gärna bevittnar, hur konstnären söker sig fram på sitt eget sätt, som alls ej stötes af originali- tet, blott det är själ och karaktär i den, men som ringaktar den banala, dussinartade kor- rektheten, sätter främst bland Elise Hwas- sers prestationer hennes skapelser inom de verkliga karaktärsrollernas område — jag vill ej precis säga inom den realistiska dra- matiken, ty Alfred de Musset var väl minst lika mycket fri diktare och skapare, som han var efterhärmare och realist.
Hennes Thus- nelda var en kraftfull studie i den något svulstiga tyska stil, som härskar i Fiiedrich Halms dram, hennes Hermione — i » En vin- tersaga » — en harmoniskt måttfull grekisk kvinnostaty, som stigit ner från sin sockel och fått lif.
Men aldrig fick fru Hwassers individualitet ett så helgjutet och så äkta ut- tryck, som när hon i täflan med ett yngre släkte, som kom med nya åsikter, sökte min- dre plastisk skönhet än individuell karaktär — eller då hon, som ingen af de yngre, för- f. jS.
pRUNDTVIG.
mådde förena deras anspråk på skärpa i karaktärsteckningen med det äldre släktets kraf på ideel skönhet och harmoni i framställningen.
Då hon på sin afskedsföreställning visade sig i drottning Annas gestalt, föreföll det helt och hållet själfklart, att hofvets alla damer och herrar bugade sig, hvar hon gick fram.
* Det är endast några få af fru Hwassers sceniska skapelser, jag här haft tillfälle att nämna.
Hon som under snart sagdt fyra årtionden var kungliga scenens primadonna, representerade under denna tid vid sidan af Georg Dahlqvist, af hrr Schwarz och Elm- lund dess verksamhet inom det dramatiska området.
Hon spelade lekfulla ingenuer i hvit klädning och med utslaget hår • — i » Lilla kusin », » Rosa och Rosita », » D e onyt- tiga », » Fjärilsfebern », » Släktingar ».
Hon var nordisk mö i Beskows » Torkel Knutson », i Josephsons » Folkungalek » och » Marsk Stigs döttrar », i Wijkanders » Lucidor », i Hedbergs » Stolts Elisif ».
Hon var Daniel Hjorts mo- der, innan hon blef Dagvård Freys.
Hon var Shakespeares Hermione och Kleopatra och Runebergs Tekmessa i » Kungarne på Sa- lamis ».
Hon, som varit en sprittande Puck i » Midsommarnattsdrömmen », gjorde en präk- tig gummtyp som den silfverhåriga markisinnan de Villemer.
Hon blef Björnsons Maria Stuart, liksom hon förut varit Schillers, hon blef Ibsens Fru Inger, Lona Hessel, Nora och fru Alfving.
Hade hon varit ett dussin år yngre, skulle hon ock blifvit Hedda Gab- ler och » Frun från hafvet ».
Hon delade primadonnornas öde att se an- dra förmågor tränga sig fram i deras väg, att se de bästa rollerna upptagas af de unga.
Hon måste tigga sig till att få lady Macbeths roll, då Rossi gästade på kungliga teatern, liksom hon tiggt sig till att få » Gengångare » uppförd.
När Olga Björkegren hade hufvud- rollen i Sofokles ' » Antigone », åtog sig fru Hwasser drottningens lilla biroll, men åter- gaf dennas enda scen med öfverlägsen hög- het och styrka.
Så lämnade hon teatern och Stockholm och slog sig ner på västkusten, i Fiskebäcks- kil, där hon förut plägat tillbringa somrarne.
Mestadels ensam har hon lefvat där i fiske- läget - - en daglig segeltur ut till de ytter- sta skären, då sådant så medgifver, eljes långa promenader på badhusbryggan.
Teater- världens händelser och nya företeelser vet hon föga om.
Hon lefver i sina minnen från den tid, då hon var med, och då hon var scenens drottning, dessa årtionden, som medförde en så stark och en för tidens gång så betecknande utveckling för diktningen lik- som för den sceniska framställningens konst.
Det gifves inga obevekligare och hårdare människor än de, som alltid äro sysselsatta med att betrakta sin egen olycka.
E. Chr.
O k f o b e r s n ö.
(ty^jjjjolen nyss en gulvarm dager J imm ' öfver parkens grönska spred; ner från rymd, som molndok drager, fara fina flingor ned.
^fed från trädens löfverk sväfva fjun på fjun i rastlöst fall; åt naturen ren de väfva på en svepning, hvit och kall.
J^Cästa dag kvart Ilad i parken ses från kalla grenar strödt: öfverhölfd med grönt är marken som vid hus, där någon dött.
Xy när första snön har gifvit åt naturen vinterns hud, innan höst och stormar rifvit och barn fått på sina bästa kläder och sätta sig ned till en måltid, som i all sin enkelhet dock är förmer än de andra dagarne, då är det makan och modern, som offrat egen hvila för att bereda glädje åt dem, hon håller af.
När på sabbaten hjälpen bringas den insjuk- nade, som vrider sig i sina plågor, när på sabbaten tröstens ord talas till de bedröfvade eller undervisningens ord till de okunniga, när på sabbaten evangelium förkunnas, då beror allt detta på uppoffring.
Men då visa oss också skriftens ord vägen: Man må ju göra väl på sabbaten.
Försök att fordra litet mindre och gif i stället litet mera, ty det är saligare gifva än taga.
Hellre än att du låter andra anstränga sig, för att du själf skall få ha lugn, så försaka något af din egen hvila för att hjälpa andra med deras börda.
Låt oss icke gå med tillslutna ögon för de offer, som bringas oss själfva, isynner- het af hustrur och mödrar, beredda att för- saka, endast då vi tvingas därtill, utan låt oss i allt bevisa oss som lärjungar af honom, hvilken kom hit icke för att låta sig tjänas, utan för att tjäna och gifva sitt lif till åter- lösen för många.
Ty söndagsfrågan, som ju ock blifvit ett af tidens många brännande spörsmål, kan lösas endast på den ömsesidiga uppoffringens väg, men den rätta kraften och förmåga till uppoffring kan du vinna blott i vår frälsares skola. » och förllelit den rika skrud, hon med smärta Irådt sig reder Giftermålsagenter.
till sin sommarlefnads slut och sin hela löfprakt oreder till sin egen graffärd ut.
Herr agenten Ström.
f vilket bildergalleri kan icke stundom ett enda ord frammana för minnet!
Hur tyd- ligt de stego fram vid ordet: frieriannons, dessa män och kvinnor, som jag i skilda sam- hällslager sett verka som giftermålsagenter!
Kvinnan och söndagen, De hafva formligt slagit ring omkring mig, fflfö en profpredikan, som kyrkoherden H.
och för att blifva kvitt deras sällskap finnes KH * G. Blumenberg häromdagen höll i Norr- intet annat råd än att föreställa ett par, tre köping, behandlade predikanten söndagafrågan af dem för allmänheten.
och framhöll, huru önskligt det vore, att sön- Egentligen borde jag väl först afteckna mina dagshvila kunde i möjligaste mån beredas tidigaste bekantskaper bland dessa egendomliga så många, görligt vore.
Därvid yttrade talaren affärsmänniskor, men i denna stund tränger sig bland annat följande behjärtansvärda ord, som en bland de nyaste så i förgrunden, att jag vi ansett skäl att återgifva, så mycket mera nödgas börja med honom.
som saken sällan ses äfven ur denna be- Herr Ström gjorde sig vid ganska unga år rättigade synpunkt.
till grosshandlare, slog snart och vigt en eko- Frågan om söndagshvilans möjlighet är icke nomisk kullerbytta och vardt så agent i flere lättlöst: » V i ha hela klasser af yrkesmän, i affärabranscher, men höll sig med svårighet hvilkas befattning söndagstjänst ingår.
Dit höra uppe bland sina forna sällskapsbröder och så i främsta rummet vid posten och järnvägar kallade vänner.
anställda.
Men vi hafva många flere; det en- Det föll honom dock i början aldrig in att dast talas mindre om dem.
Söndagstjänst göra affärer i giftermål för sin nästa; han åligger sjömän, den åligger läkare, den åligger hade gjort det en gång helt och hållet för i mer eller mindre mån hela den talrika bus- egen räkning blott med tillhjälp af sin gamla tjänareklassen.
Och ändå är icke förteck- moster, och hou hade skött denna affär gratis, ningen full; ännu saknas de, som mer än af rent intresse för systersonen.
En tillfällig- andra ha ständig söndagstjänst, fastän det het, som det ju kallas, när länge gömdt ogräs- alls icke talas därom, nämligen de många frö plötsligt spirar upp i en människas tanke, husmödrar, som måste dela jämnt om jämnt gjorde herr Ström till agent äfven för gifter- med tjänarinnan, och ännu mera de ändå målsaffärer.
talrikare husmödrar, som alls ingen tjänarinna Ludvig Hain, herr Ströms forne skolkam- ha, utan själfva måste passa upp i sitt hus rat och senare kamrat bakom disken i en di- sent och tida, helg och söken.
versehandel, återkom från ett flerårigt vistande Denna erinring leder oss också in på frågans långt fjärran från fäderneslandet.
Gissningarna hjärtpunkt.
Den enes hvila kommer alltid och berättelsenia om, hvar Ludvig Hain under att i mer eller mindre mån bero därpå, att denna tid vistats, varierade, men ett var sä- den andre uppoffrar något af sin.
När på kert, han hade förtjänat sig en ansenlig för- sabbaten äfven i det torftiga hemmet man mögenhet, och då detta blef kändt, framstod plötsligt mannens bild klar och ren, målad på guldgrund och med en antydan till helgon- skimmer kring hjässan.
Hälft banbrytare för europeisk civilisation, hälft missionär och hel kapitalist vardt Lud- vig Hain en storhet i sin fädernestad, och dock kände han en oöfvervinnelig rädsla för bildade kvinnors sällskap.
Han hade blifvit ovan vid de former, som iakttagas i finare kretsar, sade han själf till Ström, men tillstod på samma gång för honom sin önskan att blifva gift med någon flicka, som ägde skol- kunskaper i förening med en förmögenhet, någorlunda värdig hans egen.
Ludvig Hain afskydde nämligen beröringen med fattigdomen, där denna icke uppbars af den humor, hvilken agenten Ström genom sitt uppträdande lärt honom att beundra som ett nytt och dråpligt sätt att lätt flyta öfver ving- leriernas många blindskär.
» Jag har tänkt på det du sade angående ett ansenlig; re giftermål, du Ludvig », sade Ström en dag såsom inledning till ett nytt ficklån, » och har nu funnit en passande hustru åt dig. » » Säger du det!
Ro fram med varan då, min bror!
Är hon kurant, så slår jag till. » • Hains frivola affärston tände plötsligt vinst- begärets gnista hos agenten.
» Hvad får jag i provision? » sporde han kallt.
» Det beror på varans hela beskaffenhet, » svarade Hain lika kallblodigt.
I stadens norra utkant, där järnvägen stry- ker fram, bodde ett äldre äkta par med de- ras enda barn i ett större hus, som var deras eget.
Mannen hade i yngre dagar varit ar- betskar, sedan som gift man idkat handel med matvaror, som hans hustru insaltade och tillredde.
Han var tillika en af dessa out- tröttliga svenska lotterispelare, hvaraf vi hafva sä många, men i olikhet med de allra flesta af dem vann han ett par gånger större sum- mor, och då » en lycka sällan kommer utan följeslagare », tillföll honom slutligen äfven ett betydligt arf efter en ogift bror, som varit sjökapten.
Då lade Möller ned sin affär och köpte det stora huset för att lefva på afkast- ningen af sin egendom.
1 Flickan, som bar det klingande namnet Guld- borg, var då tio år.
Hon blef nu tagen frän folkskolan och förflyttad in i stadens förnäm- sta flickpension, hvarest hon visserligen be- handlades på ett opartiskt sätt af lärareper- sonalen, men blef i stället så mycket sämre bemött af sina kamrater, hvilka betraktade det som en fläck på den fiu-fina skolan, att den forne arbetskarlens dotter skulle njuta un- dervisning därstädes.
Flickans anspråksfulla dopnamn blef först ändradt till Guldkorg, sedan till Guldkorf, ty förståndsuppfattning, i förening med en ad- lande själsbildning, hunno icke eleverna att tillägna sig; därtill voro kunskapsämnena allt för många i denna högre flickskola.
Guldborg bad att få kallas vid sitt andra dopnamn Leontina, och skolans föreståndarinna upptog detta namn, men förkortade det till Tina, hvilket gaf kamraterna anledning till nya speglosor.
Tina slet sig dock igenom alla skolklas- serna och erhöll vackra afgångsbetyg, men hennes sinne var blifvet hårdt och kallt, hen- nes själ misstrogen mot alla människor.
Denna misstro fick ny näring genom de fri- are, som snart anmälde sig, än hos hennes föräldrar, än hos henne själf, och antingen i samhällsställning stodo öfver henne eller ock hörde till föräldrarnes klass och i båda fallen icke gjorde sig synnerligt stort besvär att
skyla affärsspekulationen under en lånad flik af kärlekens mantel.
Tina afvisade alla dessa giftermålsanbud, och då hon vid föräldrarnes frånfälle — hon var då tjugusju år — stod fullständigt ensam i världen utan en enda förtrogen vän, beslöt hon att vara ännu mera på vakt mot alla människor.
Vid denna tidpunkt hade hon lagt en lifs- plan, som det var hennes fasta föresats att följa: Göra hvar människa rätt, men aldrig godt; aldrig bry sig om nästans görande och låtande, icke fästa sig vid någon, vare sig man eller kvinna, betala — på ett eller an- nat sätt — hvarje tjänst, som visades henne, samt för öfrigt njuta af lifvets goda så myc- ket, som var förenligt med en bildad flickas smak, goda rykte och förmögenhet.
Tina inbillade sig, att hon härigenom kring sig uppfört en kinesisk mur, som skulle skydda henne mot lifvets alla sorger och växlingar.
Hon hade med fullt uppsåt dresserat sig till egoist.
Det låg dock ingalunda i Tinas lynne eller lifsplan att lefva som enstöring; hon ville del- taga i sällskapslifvet för att visa forna skol- kamrater, att hon förstod skicka sig och göra anspråk på att höra till bildadt folk.
Agenten Ströms fru hade redan i Tinas föräldrars tid hört till hennes bekanta, och nu var det denna dam, som införde den rika arftagerskan i åtskilliga tongifvande familjer, med hvilka fru Ström räknade släktskap, och för dessa tjänster betaltes af Tina medels ansenliga presenter.
En eftermiddag bjöd fru Ström Tina jämte tvänne andra ogifta damer till sig på kaffe.
Agenten var borta och väntades först hem nästa dag, sades det, och nu skulle i denna lilla fruntimmerskrets föreläsas en nyss ut- kommen roman.
Men af läsningen blef det ingenting, ty agenten kom hem, » förrän han trott », och i hans sällskap befann sig den i stadens alla sällskapskretsar så mycket omtalade Ludvig Hain.
De båda herrarne förenade sig då med det inbjudna damsällskapet och detta till all- män trefnad och belåtenhet.
Ludvig Hains skygghet för bildade kvinnor i allmänhet hindrade dock icke, att han var en skicklig fågelfängare, då han förut fått be- sked om den fågels natur, som han önskade fånga.
För första gången fick nu den tanken insteg hos Tina, att någon höll af henne för hennes egen skull.
Ludvig Hain var ju själf allt för rik till att bry sig om hennes penningar, trodde hon, och både agenten, dennes fru samt friaren förstodo att styrka henne i denna tro.
Ett hälft år efter hennes, som Tina fullt och fast antog, tillfälliga sammanträffande med Hain i Ströms hem blef hon gift med den vidtbereste mannen, och sammanslåendet af hennes och hans kapital bildade en ställning, på hvilken han klef raskt upp i affärsvärlden.
Tina kände sig obeskrifligt lycklig, sedan den mur hon uppfört omkring sig hade fallit och hon ägde nägon, på hvilken hon kunde slösa hela det sparade förrådet af sin kärlek och sina omsorger.
Den äkte mannen befann sig synnerligen väl vid samlifvet med en hustru, som blott lefde för att lyckliggöra honom och ej ett ögonblick reflekterade öfver, huruvida hon var älskad tillbaka.
Tina hade ju åtnjutit så få prof på kärlek — föräldrarne hade aldrig ansett det för pas- sande att smeka sitt barn —, och då Hain, när det föll honom in, icke hade svårt för att spela älskare, blundade Tina envist för den brist på finhet, som utmärkte den äkte mannens uppförande mot hustrun.
Något öfver ett år drömde Tina sin kär- leksdröm; då inträffade en af dessa oförbränne- liga tilldragelser, som både i dikten ooh verk- ligheten förekomma så ofta, att de i all sin sorglighet fresta till löje.
Tina ville en dag gifva bort en af männens gamla aflagda rockar och frågade honom om lof därtill.
Han stod just i färd att tända sin cigarr och gå till sitt kontor, då frågan framställdes, och till sitt liknöjda: » Var så god! » tillfogade han: » Känn dock först efter, hvad det är som glidit ned emellan tyget och fodret; jag tyckte, då jag nyss kastade rocken från mig, att där ligger något; kanske en se- del, och då är det din. » Det var ingen sedel, utan ett bref från agent Ström, skrifvet i Hamburg en månad efter Tinas bröllop och innehållande en ma- ning till Hain att betala honom den summa han betingat sig, för det han » tjänat honom i affären T.
Ett uttryck i slutet af brefvet lämnade icke Tina Möller i tvifvel om, hvilken affär som menades, och i ett nu rycktes äfven från hen- nes själs ögon den bindel, som dolt hennes makes råa, lumpna natur.
Tina Möller hör dock icke till dem, som erkänna för någon, icke ens för bedragaren, att de låtit sig snärja, narra och bedraga.
Icke med ett enda ord röjde hon för Ludvig Hain eller agenten, att hon kände till » affären T.
», men den forna försteningen i hennes väsen inträdde åter.
Detta dock endast på ytan, ty i hennes inre rasar smärtan dubbelt stark, emedan den aldrig får komma till utbrott, icke ens då Tina är ensam.
Hvad hon dock icke helt och hållet kan dölja för människokännaren, är sin afsky för Ludvig Hains hela uppträ- dande; hvarje rått ord, hvarje simpel åtbörd framträder nu för henne i en till vämjelighet förstorad gestalt och pinar hennes sönderslitna själ ända till förtviflan.
Han tyckes dock icke lägga märke till hust- runs allt mer och mer förstenade yttre vä- sen, utan skrifver hennes afvisande sätt på samma räkning som sin egen likgiltighet för » äktenskapliga karesser ».