Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mycket plågar det mig att efter en middag, då bourgognen och champagnen tändt eld i blickar- ne och bredt flammor öfver ansiktena, då djärfva skämt vågas o c h lätta ord hviskas, se de små föras in från sin lugna, svala barnkammare för att, utklädda som små dockor, gå från knä till knä, smekas af varma, fuktiga händer o c h kyssas af heta läppar.
Skall man sen taga hänsyn till magen, så är väl glacen, konfekten och portvinet för dem just det olämpligaste af hela middagen.
Bättre tyckes mig då att låta dem vara med vid emottagandet af gästerna o c h höra värdfolkets ar- tiga välkomsthälsning vid det första glaset.
Sen har deras fantasi en rik värld att syssla med där- inne hos sköterskan.
Ledsamt är nog att se, hur de muntra lekarne i det gröna utbytas mot promenader i släpande takt, kryddade af ett matt, läspande utbyte af fra- ser, hvilkas hufvudbeståndsdel ä r o: vådligt sti- ligt, rysansvärdt piffigt o. d., eller se ungdomarne vräka sig på » kondis » soffor.
Nog väcker det afsmak att se denna lilla värld med barnets härmningsförmåga tillägna sig det ytligaste, löjligaste och sämsta af societetslifvet, att höra hur herr A. på 9 år presenterar sin vän herr B. på 10 för fröken C. på 8, att observera deras täflan att få sitt dansprogram väl och snabbt fulltecknadt o c h få pryda sig med många kotil- jongsdekorationer, att iakttaga deras barnsliga försök att vara resignerade eller blaserade eller höra deras konversation, yttranden, uppsnappade från något gömställe bakom en gardin eller ett draperi eller möjligen citat ur någon bok.
Men på barnbalerna gifves något, som är värre än allt detta, plågsammare att se o c h farligare, åtminstone för dessa arma små varelser, som ha svaga kroppar o c h svaga hjärnor.
Det är vinet.
Vinet har kommit alltmer i bruk hos oss.
Snart omtalas det ej mer som en skandal, när ett barn får bäras från de storas fest, berusadt af alla smuttningarna på de äldres glas.
Dess mor kän- ner hvarken fruktan eller blygsel öfver att hen- nes barn är i ett sådant tillstånd, o c h icke heller dess far bryr sig o m att stäfja detta ur mer än en synpunkt simpla och farliga bruk att låta de små läppja på de starka varorna.
Det är så lu- stigt att se deras grimaser o c h hur de hvälfva med ögonen, hur smeksamma, jollrande och öp- penhjärtiga de bli.
Barnet finner emellertid behag, ej endast i den skarpa smaken på tungan, den uppmärksamhet, för hvilken det är föremål, utan äfven i den stäm- ning, hväri det kommer.
Snart tar det för sig af den eldiga varan, så snart det får tillfälle.
När så frågan kommer på tal, huruvida det skall serveras vin eller icke på barnbalen, be- stormas det svaga modershjärtat — o m ens nå- gon stormning behöfs.
Skälet är icke endast, att den o c h den fick ha vin, utan ock att — det all- tid blir så lifvadt, när man får skåla riktigt.
Och där ba vi barnbalerna i deras mest afsky- värda gestalt.
Mamma försöker nog att hålla sig vid buffeten mellan danserna o c h se till, att de unga herrarne ej klinga med för många solfjäders- viftande unga damer, men medan dansen pågår, vaka icke ens dessa välvilligt öfverseende ögon.
Då märker ingen, huru ett par unga glopar smyga in o c h störta i sig ett glas — naturligtvis ytterst civiliseradt — en skål för den lilla sötnosen i skära sidenet eller henne med de ljusa lockarna.
Stämningen blir allt högre.
— Nej, förlåt, jag kan ej skildra denna vämjeliga syn af t. ex. en pojke, s o m vinglar kring salen under tappra försök att hålla sig på sina ben, en annan, som med hög- rödt ansikte sitter och sofver på galoschhyllan i tamburen.
Med indignation talar man o m, att det händt, att några rusiga gossar på hemvägen från balen h o s den o c h den ställt till oväsen på ga- tan o c h fått följa med polisen till vaktkontoret.
Men samma indignerade föräldrar kunna ej neka sina små älsklingar att traktera med vin på de- ras barnba!
eller att antaga bjudning till hus, där man vet det går så till.
Det sägs, att en familj ej håller sig på samhäl- lets höjder mer än högst fyra generationer.
Hur stor procent af denna ungdom representerar ej denna sista generation, o c h hur många af dessa skola ej vandra utförsbanan, tills de sjunkit ned bland draggen af det mänskliga samhället.
Ännu en fruktansvärd följd ha dessa nattliga rus för edra söner.
I mödrar, hafven I aldrig tänkt på, att när er vackre gosse raglar gatan fram i gaslyktornas obestämda sken, är han ett lätt byte för den första, s o m vill locka h o n o m in i lastens b o n i n g a r?
Se där den konsekvens, hvartill jag ville kom- ma!
Faran af den gröna ungdomens sällskapslif ligger ej blott däri, att det skapar ytliga, fåfänga, koketta, ofina, beräknande snobbar o c h snärtor; faran ligger däri djupare, det skapar lättsinniga, karaktärslösa, moraliskt fördärfvade o c h brottsliga människor.
Den invändningen, att det väl ej är så farligt, ty det är ändå godt o m bra karlar och präktiga kvinnor, saknar allt värde.
Vore det än så, att ett ytterst ringa fåtal vandrade vägen ut- för, borde de kraftigaste åtgärder vidtagas för att rädda dessa få o c h rädda deras närmaste från att se dem gå under.
Den starke kan måhända stå, men låtom oss värna o m den svage.
IDUN 30 Frigörelse.
Å r 1915.
A f Corde.
jL \ en frigjorda kvinnan är för ärlig att lof- va, hvad hon kanske ej kan hålla.
Hon * försörjer sig liksom mannen och har samma rang som han.
Också har kärleken blifvit en episod för henne, liksom för man- nen, den inkräktar icke på hennes ärelyst- nad eller verksamhet, de två kamraterna el- ler kompanjonerna följas åt eller gå till hvar sitt verk, allt efter omständigheterna.
Som sagdt, vigselformuläret måste ändras, ty förr ingick icke svensk kvinna äktenskap.
Männen trodde icke det var allvar, men i två hela år fingo de känna på celibatets vi- drigheter, och alla giftasvuxna män gingo in med petitioner till kungen och domkapitlen, att de för själ och pina skulle låta kvinnan inlämna sitt formulär, sammankalla extra kyrkomöte och urtima riksdag samt sanktio- tioneta deras förslag i all hast, hur det än var: giftermålskandidaterna gingo in på allt.
Hans majestät behjärtade deras nöd, och för- slaget blef lag.
Nu kunde de börja sitta sadelfasta.
Nästa steg gällde allmänna rösträtten.
Hvil- ken naiv och löjlig oförskämdhet: kallades det icke i början på 1890-talet för allmän rösträttsagitation, när den lilla del af befolk- ningen, som är män, jobbade därmed!
Ä r o icke kvinnorna ojämförligt mycket fler?
Men så gick ej heller männens lilla försök igenom den gången — naturligtvis.
Nu skulle de få se på annat.
Allmän rikedom hade ännu icke hunnit utbreda sig i landet, och en och annan slarf- vig kvinna fanns ännu kvar.
Men allt skulle riksdagskvinnan och juristkvinnan förbättra.
Med tillhjälp af stadsfullmäktigekvinnan, hur skulle icke g a t u r e g l e r i D g e n komma att skötas praktiskt, fort och billigt, när hon med sin vakna blick fick sköta tömmarna!
Hur un- dervisningsverken skulle blomstra upp och gemensamhetsskolan först riktigt taga fart, hur opera och skön konst skulle blifva om- huldade!
Hvilka arkitektoniskt sköna bygg- nader skulle icke resa sig i alla städer, sedan kvinnan blifvit byggmästare!
Kyrkor skulle byggas i massor, och de kvinnliga prästerna skulle få auditorier, som icke rymdes, trots templens storlek, och som aldrig tröttnade att hämta visdom och fromhet från deras anderika föredrag.
Allmän afväpning skulle de också tänka på, men det var ännu för farligt.
Så skulle det tusenåriga riket börja, det påstodo alla kvinnor.
Men nu tyckte männen, att det gick för långt; fanns det då intet medel att värna om deras nedärfda rättigheter.
Om de skulle försöka utfärda hemliga cirkulär och sam- mankalla en hemlig generalförsamling för att få till stånd en protest.
Det var icke lätt att åstadkomma, t y detektiverna nosade upp all- ting, och kvinnorna innästlade sig öfverallt.
Männen hade ingenting i fred, Stora sällska- pet var fullt af damer, och i de hemliga spelklubbarna döko de upp då och då, på börsen krälade de, där hade männen förr fått skvallra i fred.
Emellertid hade män- nen nu varit så länge kvästa, att de måst lära sig list ock knep — och deras hemliga rådsförsamling kom till stånd.
Frågan gällde: » Hur sätta en damm för vidundrets framfart? » Ordföranden började: » Kvinnan har längesedan växt oss öfver hufvudet, och få äro vi och ringa vår kraft, men något mod borde vi kunna leta fram som en kvarlefva från våra urfäder, om hvilkas storhet och dåd vi läste i vår barndom.
Alla medel måste nu anlitas för att förhindra hen- nes inträde i riksdagen.
V i äro dödens lam- ungar, om hon slipper dit: hon kan rent af blifva i stånd att tvinga oss föda barn, om hon får stifta lag, ty nu är hon gruflig.
Slåss med henne tjänar till ingenting, hon är smidig, vig och tränad sportmänniska, så där komma vi till korta; förnuftsskäl har hon aldrig tagit.
(Och, oss emellan sagdt, vet jag ej, hvar för hon skulle tycka det vore oför- nuft att komma till makten.
V i veta själf- va, hur det käns att mista den.)
Jag vet blott ett medel att föreslå.
H o n har ännu en svaghet, men blott en enda.
Kunde vi män genom enighet sluta oss tillsammans, liksom hon gjorde, då det gällde vigselfor- muläret, så tror jag vi också skulle segra.
Gå herrarne in på att, så länge en enda kvinna begagnar snörlif, neka henne sin röst?
Hon har i århundraden, kanske sedan värl- dens skapelse, motstått allt hvad läkareråd och hygien lära i den vägen och bibehållit sitt järnpansar, blott för att visa karaktärs- fasthet, förmodar jag.
Förr i världen trodde vi det var för att behaga oss, som hon träng- de ihop sina inelfvor, men därmed kunna vi icke längre smickra oss.
Nu bibehåller hon det nog som tecken till den järnspira, med hvilken hon ämnar regera världen. » Från löjtnanternes och dansörernas lilla bänk hördes ett mummel: » Tänk om de ginge in på villkoret, hur i all världen skola vi orka trafva vals hädanefter med en dam, som svällt ut till 90 centimeter; nej, tacka vet jag 25 centimetersmåttet, det är lagom för våra små armar att räcka ikring.
Den enda smula grace hon besitter än, beror väl på snörlifvet, och vi hålla på det; hur skulle det taga sig ut, om man icke fick se snör- lifsbenen utanpå kappan?
Ordföranden får hitta på en annan utväg. » Men majoriteten enade sig om förbud för snörlif såsom det enda ofelbara sätt att und- gå riksdagskvinnan.
A l l a män måste svära en dyr ed: att tappert stå emot, att icke låta köpa sig, icke under öfversvallande känsla lämna sin röst åt en kvinna, så länge någon enda bar snörlif.
Omedelbart efter denna männens kraftytt- ring sammanträdde Den Frigjorda Kvinnoför- samlingen.
Det var den tragiska tragediens triumfdag.
När fosterlandet kräfde ett så oerhördt offer, var kvinnan också i stånd att gifva det.
Hvarje kvinna afklädde sig sitt käraste på jorden och skickade det, med sitt visitkort som begrafningsplåt, till Hazelius.
Han lät påbörja ett nytt staket rundt Djur- gården af alla snörlifven, snörde ihop alla ryggar, så att smådjuren ej skulle krypa ige- nom, men upptäckte snart, att han måste fylla ut sjön och bygga ett snörlifsmuseum dessutom, hvars fullbordande han dock ej fick öfverlefva.
Och så var den stora, slutliga frigörelsen fullbordad, och kvinnan kom in i riksdagen år 1 9 1 5, som hon hade tänkt sig.
Hennes första åtgärd af barmhärtighet var att pen- sionera alla rikets snörlifsfabrikanter.
Voro könen nu likställda?
Eller skulle mannen blifva lika lycklig, som kvinnan va- rit det under sekler?
Lefva utan omtanke och utan ansvar, få hvad han behöfde samt finna det lika lätt, som kvinnan förut funnit det, att blifva ädel, from och undergifven?
1894 Ur notisboken.
Kronprinsessan presiderade, med an- ledning af drottningens opasslighet, som vär- dinna på den stora slottsbalen förliden lördag, men har därefter känt sig m y c k e t trött o c h illamående o c h hade natten till i måndags ett anfall af kraftlöshet i förening med svimning.
Tillståndet var d o c k på förmiddagen bättre, men läkaren tillrådde henne bestämdt att iakt- taga fulikomlig stillhet.
Kronprinsessan kunde till följd däraf ej besöka den i Arffurstarnes palats anordnade försäljningen till förmån för Kronprinsessan L o v i s a s vårdanstalt för sjuka barn.
Kronprinsessans afresa till utlandet fö- retages i dag fredag den 26 d:s.
Kronprinsen följer henne till K a r l s r u h e, hvarifrån han se- dan återvänder till S t o c k h o l m.
* En bazar till förmån för Kronprinsessan Lovisas Vårdanstalt för sjuka barn har un- der veckans första dagar varit ordnad i Arffurstarnes palats.
Till det särdeles behjärtansvärda ändamålet hafva en mängd saker skänkts.
Särskildt hafva med- lemmarna af vårt kungliga hus samt af de danska och badensiska regenthusen lämnat en hel h o p vackra saker, delvis förfärdigade af de höga per- sonerna själfva.
Basaren har stått under beskydd af kronprinsessan Victoria, hvilken äfven här lagt i dagen sitt varma intresse för de hjälpbehöfvan- de små.
Försäljningen har skötts af damer ur den högre societeten, däribland prinsessan Ber- nadotte.
I samband med basaren har varit anordnad en serie särdeles intressanta rumsinteriörer från Gu- staf IILs tid.
Hofintendenten Bottiger har härpå nedlagt mycket arbete, paradt med smak och pietet.
• Ett arbetslif.
I Nyköping har i dagarne af- lidit i den höga åldern af 81 ' / 2 år fröken Judith Maria Weckman, på sin tid en af vårt lands mest framstående lärarinnor i folkskolan.
Ar 1841 erhöll hon plats vid flickskolan i Nyköping.
Nu- tidens lärare o c h lärarinnor kunna näppeligen göra sig en föreställning o m det arbete, s o m den tidens lärare hade att utföra.
Att undervisa 100 till 170 barn i trånga och osunda lokaler, hvilka förhyrdes än här och än där i staden, att för så- dant arbete uppbära i lön 200 till 250 rdr banko, detta synes vara en ingalunda afundsvärd lott.
Och dock kände » mamsell » Weckman detta ar- bete icke tungt och mödosamt, utan fortsatte ni- tiskt därmed till 1873, då hon pensionerades.
Till den stora hvilan.
Fru Eca Charlotta af Winckler / eldt, född Hafström, änka efter öf- verstelöjtnanten och majoren vid Lifregementets grenadierkår C.
S. af Wincklerfeldt, har aflidit härstädes omkring 80 år gammal.
Genom sin välgörenhet i det tysta, sin varma medkänsla för lidandet och nöden samt sitt intagande väsen o c h vinnande umgängessätt har den nu aflidna gjort sig i vida kretsar aktad o c h älskad, och under- rättelsen o m hennes bortgång skall på många håll framkalla saknad.
* En trotjänarinna.
Den säkerligen äldsta af hufvudstadens trotjänarinnor har i dagarne af- lidit.
Hennes namn var Karen Lundell, och hon var född i Vestmanland den 2 januari 1802, såle- des vid sin död 92 år gammal, Ar 1824 kom Lundell i tjänst hos grosshandlare Nordvall i Stockholm o c h har sedan i nära 70 år tillhört nämnda familj i egenskap af tjänarinna.
Hon vår- dades under senare åren af sin ålderdom med stor omsorg och ömhet af fröken Hilda Nordvall, hvilken Lundell för mer än ett hälft århundrade sedan i sin tur vårdat, då fröken Nordvall var barn.
Den aflidna trotjänarinnan ådagalade städse i sin tjänst stor plikttrohet och ordentlighet.
Hon saknas därför djupt af flere af släktens medlem- mar, hvilka betraktade den åldriga trotjänarinnan nästan som en mor.
Hennes stoft kommer att hvila i Nordvallska familjegrafven å Nya kyrko- gården.
IDUN 1894 Teater och musik.
operan utvecklar en rastlös verksamhet, det måste erkännas.
Nyheter o c h repriser af äl- dre operor aflösa hvarandra.
Med den senaste nyheten, » Hexan », har man i anseende till hr Öd- manns heshet måst göra ett litet uppehåll.
Och fastän det utmärkta program, s o m består af «Jo- lantha » o c h » Pajazzo », ännu är långt ifrån ut- speladt, har man satt i scen ännu ett nytt pro- gram, hvilket lofvar att länge hålla sig uppe o c h detta med rätta.
Vi mena det, s o m sammansatts af » Alphyddan » och » Advokaten Pathelin » med ett par balettnummer mellan de två operorna.
Af dessa båda operor är den sistnämnda så godt som en nyhet för många bland publiken.
» A d - vokaten Pathelin » har nämligen ej gifvits härstä- des sedan år 1881.
Till en den dråpligaste fars- text — bearbetning från franskan — har Jacopo Foroni, den genialiske italienske tonsättaren, s o m på 50 talet dirigerade k. operans hofkapell här- städes, skrifvit en rentaf klassisk musik, full af smekande behag, pärlande koloraturer samt anslå- ende solonummer, duetter o c h terzetter.
Det är sällspordt att på k. operan få bevittna en så upp- sluppen munterhet pä ömse sidor o m ridån som den, hvilken rådde vid denna repris-premiére.
Den ena skrattsalfvan aflöste den andra bland publiken, o c h de uppträdande gjorde sitt allra bästa för att sätta det muntraste lif i den glada buffaoperetten.
De flesta af de uppträdande v o r o ock synnerligen väl pä sin plats.
Särskildt för- tjänar hr Johansson lqford för sitt såväl i vokalt som dramatiskt hänseende mycket goda utförande af titelrollen.
Hr J. har flere gånger haft till- fälle visa sin begåfning för det komiska facket, men sällan i så hög grad s o m här.
Oaktadt fre- stelsen att slå öfver här ligger nära, lyckades han iakttaga en lagom måtta.
I vokalt hänseende låg partiet ock bra för hr J.
Ej mindre förtjänt att framhållas torde hr Henrikson vara.
Af den in- piskade skälmen, men till utseendet enfaldige her- den Aignelet hade han skapat en den dråpligste typ, hvilken ovillkorligen framkallade det Ulligaste bifall, som särskildt tog sig uttryck efter den ko- miska bä-duetien med Pathelin i slutet af operan.
Hr Strömberg hade anlagt en karaktäristisk mask som den rike o c h uppblåste klädeshandlaren Jos- seaume.
Hrr Lundmark o c h Grafström voro äf- venledes tillfredsställande som brorsonen Charlot och domaren Jacquinard, om man ock beträffande den förre skulle velat se hans yttre litet mera stämma öfverens med de » tjugu åren ».
På frun- timmerssidan uppträdde fröknarna Frödin o c h Karlsohn s o m resp. Pathelins hustru o c h piga.
I spelet skulle litet mera lif o c h uppsluppenhet ej skadat någondera.
Hvad sången beträffar för- tjäna de bättre erkännande, särskildt naturligtvis fröken Karlsohn.
Fröken Frödin har nog ett mycket ledigt föredrag o c h särskildt är hennes koloratur briljant; hon har dock det ledsamma felet att ej så sällan i sången slå öfver.
Det hela skulle ock vinna på, o m stämman kunde få mera klang o c h färg.
Här o m någonsin torde fortsatta studier i g o d skola vara att tillråda, innan det blir för sent, ty fröken Frödin har många förut- sättningar att kunna bli en g o d sångerska.
Den präktiga o c h i allo anslående musiken väckte som sagdt också det lifligaste bifall.
Först på programmet stod Adams » Alphyddan » med ny rollbesättning.
Hr Lemon gaf i sitt spel en god bild af den unge bonden Daniel.
Sången vidlåddes dock af de vanliga bristerna.
Fru Sterky hade öfvertagit Betlis parti, s o m hon utförde med friskhet o c h behag.
I Max ' parti debuterade en ung sångare Carl Lejdström, bror och elev till den kände sångläraren O. Lejdström.
Debutan- ten visade sig äga ett godt röstmateriel, men b ö r ännu en god tid fortsätta sina sångstudier, innan han kommer till någon vidare användning vid operan.
Vid debuten sjöng han betydligt falskt, och stämman vibrerade betänkligt.
Spelet, i bör- jan något stelt, tog bra upp sig mot slutet.
Pu- bliken, s o m alltid är välvillig o c h öfverseende med debutanter, var det denna gång nästan mer än vanligt.
De båda balettnumren, ur » Granadas dotter » samt » Tsar o c h timmerman », slogo lifligt an.
— Föreställningen leddes denna afton med smak och skicklighet af hr Max Strandberg.
Å K.
Dramatiska teatern afslutar fru Hartmann sitt gästspel nästa måndag den 29 dennes.
Om söndag gifver den framstående skådespelerskan en afskedsmatiné, hvarvid uppföres de fyra småpjä- serna » Tillfälligheter », » Hjärter d a m », » Vid vaggan » o c h » Småflickor ».
Att huset blir utsåldt förköp, taga vi för gifvet.
31 Vasateatern ger numera som förpjäs till den förut omtalade nyårsrevyn Axel Anreps hederliga gamla lustspel » Nerkingarne », hvars naiva god- mod o c h nationela färg lifligt synas tilltala en publik, hvilken man kunde frukta skulle ha blif- vit allt för blaserad för s i enkelt sunda anrätt- ningar.
Detta utgör i hvarje fall ett fägnande bevis på, att en g o d portion barnasinne alltjämt ligger på botten af vårt svenska lynne, när till och med den ofta förkättrade » findesiécle » publiken i hufvudstaden kan så oförbehållsamt röja det.
Utfö- randet är för öfrigt förträffligt.
Hr V. Holmquist har sen gammalt en af sina glansroller i den gamle soldaten Östings skepnad och verkar nästan gripan- de med små o c h enkla, men träffande sanna me- del.
Bland de öfriga vilja vi särskildt framhålla hr Warberg s o m Lasse, hr Kellbery som sex- man Jonsson, fru Lindström s o m hans syster, den rika bergmansänkan,- o c h fru Bergström som guvernanten, mamsell B o m.
Fru Castegren i Sti- nas lilla roll var också synnerligen till sin för- del.
Södra teatern har gjort ett fynd, s o m är guld värdt o c h s o m minnsann icke göres alla dagar — en fars, så uppsluppet, så befängdt lustig, att den trumpnaste oemotståndligt lockas till löjes- tårar.
Det kan ej heller bli tu tal o m, att icke en allmän folkvandring under den närmaste ti- den förestår till det glada lilla konsttemplet på M o s e b a c k e höjder.
I våra gråduskiga influensa- tider försitter man minsann icke godvilligt ett tillfälle till en så genomgående » uppruskuing », s o m Brandon Thomas ' » Charleys tant » med garante- rad effekt förmår erbjuda.
Ett engelskt studentupptåg utgör styckets ämne, och en studentikos friskhet hvilar äfven öfver det hela, bevisande att tjufpokslynne tycks vara sig tämligen likt under skilda breddgrader.
S ö - dra teatern var nog också den af de våra s o m bäst var rustad att återge ett dylikt burleskt skämt.
I titelrollen — j a, ty tanten år verkligen bara en förklädd karl under fyra femtedelar af pjäsen!
— firar herr Hirsch en succés de rire, som ej kan betecknas med lämpligare uttryck än pyramidal.
Herr G. Bergström är också med, och att det betyder: skratta, veta vi af gammalt.
För öfrigt en stor del af teaterns bästa krafter, som alla ryckas med till framgångsrika ansträng- ningar af den oemotståndliga ensemblen — båda herrarne Wagner, fröknarna Widell, Lindzén, fru- arna Fornell o c h Olsson, hrr Olsson o c h Stern- isall.
S o m förpjäs gifves en liten spansk baga- tell » Doktor Carrasco », äfven den ganska mun- trande, där fröken Lindzén med ungdomligt bebag och hr Änder med lika ungdomlig oförskräckthet uppbära hufvudrollerna.
Tredje kammarmusiksoarén gafs i tisdags inför en alldeles fulltalig o c h s o m vanligt mycket in- tresserad publik.
Programmet inleddes med ett klassiskt nummer, nämligen Haydns stråkkvartett i a-dur, hvars vackra adagio var särskildt anslå- ende.
Följde så Emil Sjögrens förträffliga, väl genomförda o c h melodiösa sonat för violin o c h piano (e-moll).
Hr Aulin utförde violin- o c h hr Stenhammar, nyligen hemkommen från utlandet, pianostämman, båda på elt synnerligen förtjänst- fullt sätt.
Detta stycke väckte också det lifligaste bifallet, i det de båda exekutörerna jämte kompo- sitören framropades ej mindre än tre gånger.
Soaréns slutnummer utgjordes af Brahms ' stråk- kvintett i g-dur med ett par ganska anslående satser, den andra o c h tredje.
Intressantare o c h mera anslående kompositioner af Brahms hafva dock, enligt vår åsikt, utförts här.
E Ur f t e r å t. mormors brefpåse.
(Forts.) * » * dag k o m j a g dit in, lockad a f ett lifligt knackande.
D ä r funnos två väfstolar i gång; i den ena satt vår huspiga Tilda, i den andra gamla A n n a.
» N e j, se det var då roligt, att Heléne k o m - mer hit o c h hälsar på oss » — hon kallar m i g med en gammal daddas rätt aldrig för annat än Heléne — » o c h tittar på våra väfvar.
J a, Tildas den kan då tåla vid att se på, m e n min egen Heléne. » skäms jag då riktigt att visa för » Hur så, dadda, » sade jag, » du brukar eljes alltid göra verkliga mästerverk i den vägen. » » Jo, ser Heléne, en del af garnet blef så illa spunnet i vintras, men frun ville ändå, att det skulle användas till lakan ät folket, ty inte kunde en kasta bort det, förstås.
Men om nu Heléne jämför Tildas och min väf, sä ska hon få se en så ' n skillnad det är.
Tildas den är jämn och blank som ett siden, men min, där trådarne äro ojämna och knutiga, ser ut som om den hade någon utalagssjuk- dom.