Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
DET BLÅSES T PIPOR, BET T U T A S I T J O R N, ©D?
F L O R F A N S L Å R SJU I STORFYRFANS TORN, ©D; T J A N B E L N B E N GÅR U T A N TJCILA.
S} v \ t AF R I M F R O S T GÅR SFARAN F R Å N F Y R F B A C F E N IN, ©D; N Ä R A L L A SIG A N B Ä F T I G T SATT, 3från O R G E L N MEB M A F T B R U S A R F R A M M E L O B I N ©M » BET BARNET, SOM F Ö B B E S I NATT ».
©D; UR F R A F T I G A L U N G O R, UR J U B L A N B E B R Ö S T DARM OD; O F O N S T L A B F Y R F S Å N G E N GÅR, EILLS MEB T Ä N B A U B E ORB U T A F MANING OCT; T R Ö S T (SAMLE T J E R B E U PÅ P R E B I F S T O L N STÅR.
DET ÄR B E N F Ä R A J U L T N A R F N A N S FRÖJB, SOM F A T T I G M A N S B A R N E N NJUTA; DÄI S T Å R B E N E J MER PÅ SIN F O R N A T J Ö J B, LITEN INGEN S T Å N B S P E R S O N B O C?
ÄR BÖJB, ILROTS ALL F O N F U R R E N S, ATT SLUTA.
XTEJ, PEPPARFAFSUISSE OCT) B O C F OD; GRIS HTAN S Ä L J E R ÄNNU FÖR S J N U G A N B E PRIS, ©D; A L L A FÅ R I F L I G CALUTA.
T L Ä R F; ANS F Ä R N F U L L A, F Ö R T A P R E B I F A N ÄR S L U T X L T E B BESS Ö N S F A N OM J U L F R Ö J B OD; FRTB, (E F T E R ÄNNU EN SÅNG B Ö L J A S F A R O R U A UT, FFLD; N U G Ä L L E R ATT F A R A I TIB.
DEN SOM F Ö R S T T J I N N E R F; EM I F R Å N J U L O T T A N S F A R B — DET ÄR URGAMMAL, O B E S T R I B B SAF, — £JAN FÅR L Y C F A OD; F R A M G Å N G PÅ F Ä L T OD; RIB FYÄRB.
£JAN FÅR F Ö R S T F Ö R A S F Ö R B U N B E R TAFI £JÄR F O M M A NOG RIFEMANS B A R N O T F S Å - F, RAN P R A F T F R J A R T E R E N S BUTIFER, DAR GAS O D J E L E F T R I S F T L J U S TÄUBAS PÅ, DÄR L O R F A U B E S A F E R I MASSOR STÅ 3
IDUNS JULNUMMER - - V R * — ' - — •3L 3 N O R B A N S F O G ÖIBA, BÄR S T O R Ä L F C E N S L Å R SIRI I S B R Y G G A M E L L A N BE S T U P A N B E S T R Ä N B E R, DÄR F L A M M A R EN E !B M E L L A N S N Ö I G A S N Å R (DD; S F I N N F L Ä B B A MÄN C Ä R M A S A L F I G A F J Ä N B E R.
€N P R I S A R SIN FATTIGA, S M Å L Ä N B S F A MYR, DÄR L I N G O N E N R O B N A OD; S F Ö R B A R N A FROSTAS; &lt;£N A N N A N T I L L D Ä R M L A N B I T A N F A R N A TYR, DÄR Ä L F C A R N A B R U S A OCT; M A L M E R N A ROSTAS.
SÅ O A N B R A R F R I N G L A G E T EN S P A R A B B U T E L J, J F R Å N S Å G C E R F S F Ö R D A L T A R U EN » Ä L F O M M E N GÅFRA; DE B R I C F A FÖR T J U S T R U R, FÖR B A R N OD; FÖR T J E L G, ©D) S N A R T O M F R I N G E L B E N BE B J O P F R U P N A SOFNA.
- DE B Y G G A EN B U F T A N B E R &gt; Ä G U T A F J Ä R N R F R Å N F R O S T B I T N A F Ä L T Ö F C E R F U F N T G A M O A R ©D) SPÄNNA MEB F R A F T Ö F C E R FORS, Ö F C E R T J Ä R N, $ ' 6v P U S T A N B E Å N G I J Ä S T E N SMIBIGA B R O A R.
(EN T R E B J E S E R SILJAN MEB F Y R F B Å T A R FLÄBB, E; ÖR C A L L T I O R N E T S LÅT F R Å N B E N G R Ö N S F A N B E SÄTER; SER STUGAN, SOM B R Ö M M E R I I Ö F S F O G E N S BÄBB, (DD; F U L L A N, SOM A L B R I G T) ANS T J J Ä R T A F Ö R G Ä T E R.
(EN AF BEM B O C F CAFAR, TY B E | M T J A N E J FYAFT, IJAR I N G E N ATT MINNAS OCL) INGEN ATT SAFNA; I T T E N S T E N C I L L T J A N B R Y T A MEB L E) L A SIN F R A F T, 2 T T T T &gt; Ä G F A N B L I F Ä R B T G OCT) I T F C E T F A N CAFNA.
TCU S T O R F E T B BE T Ä N B T INOIB G R A T T T I M R A B T SFJUL, (DD) L Y S T E AF I O R R O E B E N S G N I S T R A N B E FLAMMA, DE F T R A T I L L S A M M A N S SIN FY L I G A J U L (DD) MINNAS OD) S A F N A OD; S J U N G A OD; GLAMMA.
(EN F J Ä R B E MEB T O F S L U F C A N, T O P P I G OCL; R Ö B, H E B B R A G E N T I L L R I N N A N B E Ö G O N, SOM BITNFA, £ J A R F O M M I T F R Å N F J Ä L L E N ATT S Ö F A S I T T B R Ö B (DD; S E R T J U R T F J Ä R R A N S N Ö T I N N A R N A R Ä N T A.
ILY B Y G B F A N T J Ä R R Ö B J A S OCT; F Ä L T F U N N A SÅS, DÄR B J Ö R N E N OCL; U L F O E N N U E N S A M M A RÅBA, (DET) BÅ F A N AF S T R Y F A R E N B J E M O E F S Å NÅS, ©ET; J U L F A N T J A N F T R A OCT; F R A M T T B FÅ SFÅBA.
Illustrerad af 3.
T I R k N.
IDUNS JULNUMMER den, där arbetet glad den att &lt; 5 P Ö K r åt kanske hon lighet flÄNDEN hela natten.
öfvertron haft alltid lefvat här — — Han honom, vek om Själfva faktiska, sockerbrukshörnet, den lika faktisk förbarme sig, stod lång förstugan att tänka, ensamhet, då verklig rot o c h botten i henne.
midt i denna Men bullrande verk- en där vinden hväste emot o c h verklig s o m vanligt, o c h k o m den höga stentrappan Gud D e t var godt i någon drömfylld — också uppför E n g å n g skulle m a n då bli fabriken!
h o n ej v u x i t u p p p å l a n d e t hade då fortgick stora n e d r ö k t a o c h in i han huset.
höll p å att figur, bli rädd, alldeles inrullad t a n t • M a l i n h a d e k o m m i t n e d för att han i en med.
svart lysa h o n o m I sjal.
uppför trapporna.
» H u r står d e t till m e d E l l e n?
» U S T s o m k l o c k a n slog ett » Så på natten, k o m någon och ringde på doktorns klocka.
Hon från skvaller o m väcka doktorn.
i n t r y c k af a t t h o n finna sig doktorns fästmö.
där Doktorn måste inte klädde D e tro, att hon fått det sig.
Där till h a m n e n nu och kasernen låg ligger med att legat en i det låg här just M e n nej det?
plötsligen blifvit Skrämt väl blifvit då — Burman allt spöke i huset, just något, spökhanden stockar ett helt hade h o n väl alltid vetat hälft veta, hur kar, domen.
H o n h a d e visst inte g l ö m t det, Första sagt gången till med han honom på sjukbesök hos tanterna, hade triumferande.
en ton, s o m o m h o n visat en » Det torn. » går — aldrig hand och en ringar lägger på — — är ser » Nå, » E n g a m m a l, ful h a n d och så? » » Men hur v e t ingen, d e n har — fria — m e d tunga o c h m e d äkta spetsar » Ja, m a n höll om rar k o m m e r d e t s i g ifrån början? » — » Det att hvem kunde » Så veta?
här vid bordskanten kar d e n p å ett naglar den, tätt b r e d v i d den, s o m spelar.
af korten m e d ett s o m klor, krökta Nå, tro p å Doktorn stort, jagade H u, o c h så p e - krokigt finger!
en d e n stora s o c k e r b r u k s b y g g n a - att Hon hade ju rum.
fram utmed till hade bott ha blifvit skrikit, fint golfvet.
ett som gått hade spektakel o c h b o r d e n o c h ej h a glidit ur Skräcken för det fått betjänternas öfvernaturliga D e skulle ha t y c k t s gastlika, bara se p å h a n s fästmö för att ut.
i e n s t o r l ä n s t o l, h o n h ö l l s i g all- h a d e h o n fått e n d ö d m ä n n i s k a s möbel stod den o c h plötsligt krypa fast, alldeles den, färg, o c h D e t var en m e d ingenting kunde ligga fram.
fast vara Nå, doktorn tant Berta här har mer ljus.
som spratt.
H o n d r o g till fly, d å s k u g g a n skulle e n stor h a n d m e d i all h a s t e n l a m p a flyttad, fing- så H o n sjönk n e d i stolen igen.
o c h aflade » V i v a k n a d e v i d det, att sådan Hon H o n misstänkte n o g skug- färdig att fick in.
p å s k u g g a n af skåpet, v i l j a s p e l a h e n n e n å g o t fult l i k s o m för att klor.
och då — stått hade l a d e e j m y c k e t m ä r k e till d e m, s o m k o m m o kom folk, kurtisörer gamla, v ä r d i g a peruk- h a r u s a t u p p från Man behöfde Ingen att be- samma rapport som tant h o n skrek s o m o m h o n blifvit h o n varit allt s e d a n.
H v a d är d e t, t r o r H o n bara vill du? » förskrämd, » hviskade dok- torn.
just ej.
måtte ha » Förskrämd, ingenting annat än D e n har I den här o c h huttrade.
ha ljus, ständigt och spetsiga. » det kunde h o n väl ändå v a l t s p ö k r u m m e t till sitt galen, spökeriet.
måtte måtte d e s s l j u s föll i n i v r å n.
ser doktorn, k o m m e r u p p s m y g a n d e ty här o c h visa sig vara något, kanske Nu H o n torde n o g tro p å kommer varit, sig framemot kakelugnsvrån.
som alltid visat sig här. » H o n hade berättat det m y c k e t käckt, m e n h v e m k u n d e veta, o c h m e d de hvita, detta varit själfva festsalen Silfverbrickorna måtte ögonen för i vå- för resten, m e d ihop.
nära förtätas än knappast såg sig o m k r i n g m e d besynnerligt v a n d r a n d e blic- blek, sig kjolarna hand- skaffat och införd.
s o m fanns illa u t m i d t p å golfvet.
nu gan » Hvad Ellen han ögonblicket i n allt, ben.
sträckte en diamant- ser i n g e n t i n g m e r i första blef Länstolen var framflyttad Hon dok- » J o, o m n å g o n af de spelande sig på spelbordet b r e d v i d h o n o m.
» — stack in h u f v u d e t därpå T o g sig inte satt m i d t i r u m m e t doldt under i rummet, han Det de h a d e sett var hon spökrummet, » familjedyrbarhet.
spela kort här d e k r o k i g a fingrarna — handen. » att » Här f e l, d e t allra o b e t y d l i g a s t e k n e p, k o m m e r d e t hand? » leden. » an, » Å h, hvarför inte? » gör det minsta för varit liksom Strax sig p å alla ansikten.
hackade tänder därför att h o n blifvit v u x e n.
V i v i s s t e in- dig. » o c h pratat tok o c h betjänter sig.
fallit deles upprätt, barn- h o n s k r e k s ä för- sedan.
d e h a d e s u t t i t v i d s p e l b o r d e n f ö r r i värl- stolar vansinniga.
Hon Torde väl här herrar och det fanns o c h trott.
att som Damerna hade afmålat ett tan- glansdagar.
visat till l e f v a h e l a sitt g å t t o c h r e t a t u p p sin i n b i l l n i n g m e d d e t allt ifrån efter m a n klart för sig, att ord för sig.
händer Hade bättre.
h e m m a v a n d, hushålls- o c h bjudit m a n d e l m j ö l k p å silfverbrickor, just uppståndelse!
Men hade honom v ä n d e sig tant M a l i n åter D e h a d e visst flyttat damernas omkring Ellen den Han de två gamla s o m g l ä d j e n stått s o m högst, då u n g a med- O c h att sända så l j u s t, husets tjugu f ö r s p ö k s y n e r af att än kunnat lugna henne möblerna, i folks ja, d e t v a r v ä l ej o m ö j l i g t.
tamburen, stor ståt h a d e här bakom Det var energi lefvande till h u s t r u å t s i g.
släktingar var kommen.
D e t v a r alltså skulle d e t g e n a s t heta, att h o n sett n å g o t.
s o m predestinerad att han fick förr, u n d e r annat.
m e d de två nervösa, g a m l a tanterna.
hafva lysningen man först ett m i d t i natten af att af l a m p o r o c h ljus.
och därför att i ningen skulle k o m m i t s p ö k e t in i spökrummen.
valt ut ö p p n a d e d ö r r e n till E l l e n s r u m, det ej visat sig n u p å e n flyttat in se n å g o t.
— s i g fast nu färde.
strängt uppfostrad, kunde den hålla än o m, att och kokandet D e t syntes j u n u: bara för Skulle det rasslandet spöket förtjäna beundran.
väl, att sjuk, sig närheten!
glödande ångpannorna Man medgaf glömt i fick på de höga, väggfasta speglarna mellan fönstren sparbanken i sådan oro, skulle k o m m a n å g o t i v ä g e n m e d som han » Vi vaknade gammaldags Men som löpte och kommo Därinne var smula stormig vinternatt!
vid den breda gatan, s o c k e r b r u k e t m e d allt sedan fröknarna någon de Hon där h e m s k a g a m l a träd Och m e d kyrkan sockerbruket sitt s ä t t k u n d e eller e n fara var!
skulle k o m m a fortare, o m sitt l i f s e t t n å g o n, s o m p a s s a t o c h v i ha inte talade så g a m m a l h o n s i g n e r e i k ö l d e n i för- H o n hade varit han Doktorn och inga andra gen annan råd han, M e n spö- kvarteret.
vid en mörk gränd i det, otrolig energi o c h f ö r m å g a att år, öfvertron, tänkte hela till h o n o m.
höra pig- j u huset midt i staden, E t t h e l t v a n l i g t o c h fult det.
sådan s o m det d e stora, vetande.
o m att där.
och hafvet!
och vantrifvas.
På där s o m alla a n d r a endast det med den i n å g o n förvuxen trädgård, ned att med romantiskt när och sak fönsterrutorna trott, T y c k t e inte i sade tant Malin.
får k o m m a o c h s e s j ä l f.
» fridsam.
Då kommer. » mer.
däruppe, vacker färligt, sig fast staden piskade ej icke hus, inredt keriet håller Hade jag in h o n o m.
terna, o c h naturligtvis fästmön.
minsta gammalt utom o c h s ä g, att frågade han det inte Lagom Du Malin ställde det verkligen var flickungen hade dit. » därinnifrån.
s o m fattas h e n n e.
vänta Harmligt o m det nu H o n k o m o c h knac- sängkammardörrn.
hördes det besynnerlig medan lif måste att doktorn.
uppför trapporna, tant hon gick och mötte honom.
O c h då K a r i n förgäfves un- en stund, duglig, Doktorn sprang sig, att för » D e veta inte, h v a d En tänka h a d e n o g inbillat sig, att något. » » Ja, hälsa nästan att förstås, stod på.
frågade k o m m a så snart, » stugan kade på se Och o c h e n t r e d j e v i s a d e, att d e t g e n o m köksdörren och tog reda på hvad i att är b u d att ut derhandlat » Det dig v a r o b ö n h ö r l i g t allvar, k o m d o k t o r n s K a r i n som » Är hon sjuk? » af » J a g v e t e j h v a d d e t är m e d h e n n e.
Den första r i n g n i n g e n h a d e intet resultat, m e n d å en andra snällt Så, n u v o r o h e n n e s blickar i färd rullgardin.
Han 5 han gjorde ett upptäckte slag kring r u m m e t.
hvad s o m skrämt att arbeta sig in b a k o m K u n d e j u vara möjligt, henne.
På skrifbordet låg
IDUNS JULNUMMER ett bläckigt brefpapper.
H o n h a d e b ö r j a t att s k r i f v a n å g o t, m e n p e n n a n h a d e fallit u r h e n n e s h a n d o c h r u l l a t ö f v e r p a p p e r e t.
E n b i l j e t t, s o m h a n s k i c k a t till h e n n e s e n t p å k v ä l l e n f ö r att f å veta, o m h o n o c h tanterna ville göra en utflykt m e d h o n o m nästa dag, låg alldeles bredvid.
D e t v a r t y d l i g t, att h o n s a t t s i g till s k r i f b o r d e t f ö r att s k r i f v a s v a r till h o n o m.
H o n h a d e s k r i f v i t så m y c k e t s o m » M i n ä l s k.
» S å h a d e h o n b l i f v i t s k r ä m d, o c h p e n n a n h a d e fallit u r h e n n e s hand.
Doktorn kände, hur tanternas blickar följde h o n o m.
De u n d r a d e n o g, att h a n e j ä n s a g t n å g o t till E l l e n.
F ö r s t o d o na- t u r l i g t v i s e j, att d e t v i k t i g a s t e v a r, att h a n k o m u n d e r f u n d m e d det, s o m vållat förskräckelsen.
H a n k u n d e j u ej tro p å spök- handen, det var alldeles uteslutet.
S t a c k a r s t ö s, r ä d d s o m h o n s j ä l f v a r, så v a r o c k s å h e l a a t m o s f ä r e n o m k r i n g h e n n e full af f ö r f ä r a n.
I n g e n, s o m ej var h e m l i g t ö f v e r t y g a d o m, att h o n s e t t n å g o t.
D e t första, s o m m å s t e g ö r a s, v a r v e r k l i g e n att få u t d e m u r r u m m e t, b å d e t a n t M a l i n o c h t a n t B e r t a o c h j u n g f r u n m e d, s å att d e e j s k u l l e h å l l a skrämseln lefvande hos henne.
» J a g t r o r n o g, att h o n talar o m allt för m i g, o m j a g får t a l a e n s a m m e d h e n n e, » s a d e h a n o c h fick s n a r t r u m m e t u t r y m d t.
Han drog fram en stol o c h s a t t e s i g b r e d v i d h e n n e.
Underbart hur m å n g a ansikten en människa kan ha!
Han s k u l l e k n a p p t h a k u n n a t k ä n n a i g e n E l l e n så d ä r.
D e t v a r l u g n, fridfullt l u g n, s o m v a r I m f v u d k a r a k t ä r e n i h e n n e s u t s e e n d e.
H a n h a d e t j u s a t s af att alltid finna h e n n e l i k a l u g n, r i k t i g t e n artist i k o n s t e n att t a l a t a n t e r n a till r ä t t a.
H o n såg knappast upp från b r o d e r i e t, h u r d e ä n b r å k a d e.
O c h så hade han en g å n g h a f t s o m e n u p p e n b a r e l s e, h a d e t y c k t s i g k o m m a h e m till sitt e n k v ä l l o c h så f u n n i t e n fin b ö j d g e s t a l t s i t t a i l a m p s k e n e t v i d arbetsbordet.
H a n h a d e h a f t e n t y d l i g s y n a f d e n fina n a c k e n och de små händerna.
D e hade klädt u p p hela rummet.
Efter d e t t a h a d e h a n friat.
Och nu däremot.
Bara b l e k förfäran o c h u p p j a g a d vildhet.
Just h v a d han ej ville.
En hysterisk hustru!
Ä h, bevare oss, bevare, oss väl!
I alla fall m å s t e h a n n u g ö r a n å g o t f ö r h e n n e.
H a n fick i n t e b r y s i g o m, att h o n n ä s t a n b l i f v i t h o n o m m o t b j u d a n d e.
F i c k l o f att t ä n k a p å h e n n e s o m p a t i e n t o c h e j s o m blif v a n d e h u s t r u.
» S ä g, E l l e n, h v a d är det? » H o n svarade ej.
» D e t är till m i g d u skall s ä g a d e t, förstår d u, » s a d e h a n litet s t r ä n g t.
H o n fäste ö g o n e n p å h o n o m, d e t var s o m o m en s k y m t af en förhoppning tindrade u p p i dem.
» D u får r o, b a r a d u s ä g e r d e t.
» D e t var skada på hennes vackra, ljusa ögon.
D e h a d e all- t i d h v i l a t p å d e n h o n t i l l t a l a t m e d ett s k e n så stilla s o m s o l e n s.
D e v o r o briljantare n u kanske.
M e n de h a d e en sådan där glans, s o m h a n e g e n t l i g e n alls e j f r å g a d e efter.
H o n k ä m p a d e v å l d s a m t m e d s i g själf.
H o n k u n d e ej hålla u n d e r k ä k e n stilla.
H o n s t o p p a d e e n n ä s d u k m e l l a n t ä n d e r n a, så att d e t e j s k u l l e h ö r a s, h u r d e h a c k a d e m o t h v a r a n d r a.
Ä n d t l i g e n fick h a n h ö r a h e n n e säga ett par ord.
H o n satt o c h slog den ena handen i den andra o c h tänkte högt.
» Jag måste säga h o n o m det.
Jag måste, jag måste.
Ja, d e n k o m m e r i g e n.
» S e d a n började h o n tala o c h h a n blef underligt n e d s t ä m d vid det.
D e t l i k n a d e m e s t d e n s t ä m n i n g m a n får, d å m a n g å r u t e i e n p r o c e s s i o n i f r a c k, o c h d e t k o m m e r ett s l a g r e g n.
M a n k ä n - n e r sig mista hela sin storhet o c h v ä r d i g h e t.
H o n b e k ä n d e m e d e n s, att h o n e j t y c k t e o m h o n o m.
Hon h a d e gärna v e l a t gifta sig m e d h o n o m, m e n e n d a s t o c h allenast f ö r att k o m m a h e m i f r å n.
H a d e d e t e j g ä l l t h o n o m själf, s k u l l e h a n k u n n a t s k r a t t a åt h u r d e t b a r n e t l ä n g t a t efter e n m a n.
D e n förste bäste.
Hon v a r så b e s l u t e n att k o m m a b o r t.
D e t v a r f ö r t a n t e r n a s skull.
D e h a d e j u varit m y c k e t g o d a m o t henne, o c h de visste inte själfva, hur de p i n a d e h e n n e.
H o n såg p å h o n o m m e d förvildade ö g o n o c h liksom tiggde, att h a n s k u l l e f ö r s t å, k ä n n a n å g o t f ö r h e n n e.
Han kände ju till, h u r u d a n a t a n t e r n a v o r o, h a n, s o m s k ö t t d e m u n d e r m å n g a år.
D e v o r o så s v å r a, s å s v å r a, så fulla af fixa i d é e r o c h f ö r s k r ä c - kelser.
T a n t M a l i n v ä n t a d e alltid e l d s v å d a, t a n t B e r t a t r o d d e a l l t i d, a t t h o n s k u l l e blif v a ö f v e r k ö r d p å g a t a n.
H a n v i s s t e, h u r de voro.
O c h o m h o n, Ellen, g i n g e kvar h o s d e m, skulle h o n bli lika besynnerlig.
D e t visste h o n.
Men hon ville bli en ordentlig m ä n n i s k a.
Och hon hade b e d t d e m att få k o m m a b o r t i a r b e t e.
D e t hade de naturligtvis e j v e l a t tillåta.
D å k u n d e h a n j u f ö r s t å, att d e t e j å t e r s t o d an- n a t f ö r h e n n e ä n att g i f t a s i g.
D o k t o r n k u n d e e j l å t a b l i att f r å g a, o m h o n e j f r u k t a t, att h o n k u n d e få ett v ä r r e l i f s o m g i f t m e d n å g o n, h o n e j f r å g a d e efter, ä n h ä r h o s t a n t e r n a.
A h nej, värre k u n d e det n o g aldrig bli.
E n m a n var åt- minstone borta ibland, han.
Tanterna voro h e m m a hela dagen.
Nå, eftersom h o n v a r så öppenhjärtig — hade det aldrig fallit h e n n e i n a t t t y c k a o m h o n o m?
— H o n s k a k a d e p å huf- vudet, det var n å g o t s o m låg alldeles u t o m det tänkbara.
— O c h hvarför?
V a r h a n för ful?
— N e j, h o n slog b e d y r a n d e u p p ö g o n e n.
— V a r han tråkig?
— H o n gjorde en afvärjande rörelse m e d h a n d e n.
— H v a d var det för fel m e d h o n o m d å?
— H a n v a r för kall.
— Jaså, han v a r för kall.
D o k t o r n g i c k ett s l a g ö f v e r g o l f v e t.
Det var obestridligen r u s k i g t, att ett s å d a n t d ä r b a r n g å t t o c h l a g a t i h o p n å g o t s å d a n t.
L å t i t h o n o m k y s s a s i g, u t a n att h a e t t s p å r a f t y c k e f ö r h o n o m.
O c h h o n h a d e inte spelat sin roll illa alls.
N o g hade han varit b e d r a g e n.
O c h att h a n v a r så o b e h a g l i g, att e n u n g flicka alls ej k u n d e t ä n k a p å att t y c k a o m h o n o m.
M e n n a t u r l i g t v i s h a d e h o n f ö r t ett e l ä n d i g t l i f h o s d e g a m l a.
K u n d e n o g f ö r s t å, att d e t g ä l l t m y c k e t f ö r h e n n e att b l i g i f t.
D e t h a d e v ä l v a r i t s o m a t t frälsa h e l a l i f v e t.
H o n b e k ä n d e, u t a n att v i s a n å g o t s l a g s f ö r b a r m a n d e.
D e t f ö l l h e n n e a l d r i g i n, att h o n sårade h o n o m.
H o n måtte visst tro, att han v a r pansrad, alldeles järnhård.
H e n n e s r ö s t k o m p l ö t s l i g e n u p p i ett s k r i k.
» D u vet ju, » s a d e h o n, » a t t alla, s o m s p e l a f a l s k t i d e t h ä r r u m m e t få s e handen.
Jag har sett h e n n e.
J a g satt där, d ä r.
» Och hon v ä n d e sig häftigt m o t skrifbordet.
» Där såg jag henne. » » T r o r d u i n t e, att j a g s å g h e n n e?
» f o r t f o r h o n o c h s a t t e sina ö g o n i h o n o m, s o m o m h o n ville t v i n g a fram s a n n i n g e n.
» L å t m i g höra, hur det var, » sade han lugnande.
» J o, d u v e t, att d u s k r e f till m i g i k v ä l l, o c h j a g v i l l e skrifva svar, innan j a g g i c k o c h lade m i g.
M e n då j a g satte m i g till s k r i f b o r d e t, b l e f j a g o r o l i g o c h s a t t l ä n g e o c h t ä n k t e, t y j a g visste e j, hur j a g skulle skrifva öfverskriften.
Jag b o r d e j u skrifva älskade, m e n j a g t y c k t e inte d e t v a r rätt.
D e t v a r för- s t a g å n g e n j a g s k r e f till d i g.
J a g t y c k t e d e t v a r f ö r f ä r l i g t att s k r i f v a d e t, s o m i n t e v a r r i k t i g t s a n t — m e n till sist t y c k t e j a g, att j a g i n t e k u n d e s k r i f v a m i n d r e.
» » Är säger? » d e t så s t o r s k i l l n a d p å d e t m a n » D u h a d e aldrig frågat j a g ville bli din hustru — » » A h, p å det sättet! » skrifver och det man mig, o m j a g älskade dig, bara om » M e n då i s a m m a stund, i s a m m a stund s o m j a g hade b ö r j a t s k r i f v a o r d e t, v a r h a n d e n där.
D e n k o m u p p g l i d a n d e öf- v e r b o r d s k a n t e n, o c h j a g tror j a g satt o c h stirrade p å d e n ett p a r sekunder, innan j a g förstod hvad det var.
Jag skrek inte ge- n a s t.
J a g k u n d e l i k s o m e j f ö r s t å, att d e t v a r n å g o t ö f v e r n a t u r - ligt.
M e n så l a d e d e n s i g ö f v e r p a p p e r e t o c h p e k a d e m e d d e k r o k i g a fingrarna p å det där ordet.
J a g tror d e n v a r glad, d e n l i k s o m skalf af glädje.
Det var s o m v i l l e d e n s k r a p a till s i g b o k s t ä f v e r n a.
— D e t v a r f a l s k t spel, d e n ville vara m e d.
D e n k o m k r y p a n d e p å de g u l a fingrarna s o m en stor spin- del.
Just s o m hade den brådtom.
D e t v a r så l ä n g e s e d a n d e n h a f t n å g o n a n l e d n i n g att få k o m m a f r a m.
N u skulle d e n skyn- d a sig.
D e n r i k t i g t g r e p efter p e n n a n m e d d e f u k t i g a, k n o t i g a fingrarna.
D e t v a r j u falskt spel.
D e n ville vara m e d.
J a g s k r e k till, s o m o m d e n v a r i t e n o r m, o c h d å f ö r s v a n n d e n, m e n j a g v e t i n t e, o m d e n i n t e finns k v a r h ä r.
J a g t y c k e r j a g k ä n n e r, att d e n finns h ä r i r u m m e t ä n n u.
Och o m den kommer igen, då dör jag.
Jag höll p å att d ö.
» » Nej, d e n skall ej få k o m m a i g e n, » sade han tröstande.
» J a g v e t, att d e t är e n s a k j a g m å s t e g ö r a, » s a d e h o n, » j a g m å s t e g ö r a d e t, f ö r att h o n i n t e s k a l l k o m m a i g e n.
Men d e t är så f ö r f ä r l i g t h å r d t.
» H o n t o g f ö r l o f n i n g s r i n g e n a f fingret, s t a c k s i n k a l l a, d a r r a n - de hand in i doktorns o c h lämnade ringen.
Sedan grät hon i k ä n s l a n af f ö r s a k e l s e n s b i t t e r h e t.
D o k t o r n s a d e i n g e n t i n g, h a n satte fingerspetsarna m o t hvar- andra o c h lät ringen åka m e l l a n d e m.
S p ö k h a n d e n v a r i n t e så s v å r att k o m m a till r ä t t a m e d s o m det andra, tyckte han.
H a n d e n h a d e l i k s o m tagit hans parti, gett h o n o m en smula h ä m n d.
H a n k ä n d e s y m p a t i för den.