Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen låg det något visst nedlåtande i hennes sätt, men detta var j u lätt förklarligt, då hon var så mycket äldre.
Följande förmiddag begåfvo sig de nyförlofvade, åtföljda af Elsa och Sten, ut på visiter.
Blenda hade skrattande sagt sig ej ega krafter att följa dem på deras ansträngande promenad, och då de på första stället druckit kaffe, på det andra något sött vin med bakelser, på det tredje saft, på det fjärde sherry och konfekt, förklarade Isabella, att » nu förmådde h o n ej m e r.
något dylikt hade hon aldrig tänkt sig. » » Ja, min sötaste Bella, » svarade Nils skrattan- de, » men nu måste vi gå laget rundt, annars äro vi förlorade!
Du måste tömma kalken i botten, hvilket likvisst inte är nödvändigt med glasen, som du hittills så samvetsgrannt gjort.
Läppja och smaka på rariteterna, så är det tillräckligt. » » Framåt då till seger eller död, » utropade Isa- bella patetiskt, i det hon åter fattade fästmannens arm.
Sedan de slutligen gått laget rundt och sutto i den svala trädgården, hvilande ut från sina m ö - dor, frågade Blenda, som kommit ut till dem » för att skvallra en smula », hvad Isabella tyckte om stadens societet.
» Mycket bra, » svarade den tillfrågade.
» De voro alla så vänliga och artiga.
Visserligen, » till- fogade h o n med ett leende, » föreföllo de mig litet egendomliga.
Det hvilade något antikt, o m jag så får uttrycka mig, öfver allting, både människor, möbler och bostäder. » » Hm, » sade Nils något missnöjd, ty han tyckte ej om att höra sin kära födelsestad o c h de gamla vännerna förlöjligas.
» Jag sätter mycket värde på folket här, och j a g hoppas, att du ej fäster dig så mycket vid ytan, att du ej kan se det verk- ligt goda, s o m döljer sig därunder. » » Käre Nils, » inföll Blenda med en lugnande ton, som skulle ett medlande mellan de förlofvade varit alldeles nödvändigt, » lugna dig.
Isabella menade nog inte så illa, som det lät.
För öfrigt kan man j u alls inte undra på, o m hon, som är van vid helt andra förhållanden, finner oss en smula löjliga.
I främsta rummet bör vårt eget hem hafva på henne gjort ett kolossalt antikt in- tryck.
Jag tror knappt, här finnes en möbel, utom pianot förstås, som ej är minst bortåt hundra år gammal, » tillade hon skämtande.
v Nils ' ögonbryn drogo sig tillsammans, o c h det rörliga blodet sköt upp i de mörka kinderna.
N:R 1 (576).
ONSDAGEN PRENUMERATIONSPRIS PR IDUN AR I D U N S M O D E T I D N.
... » 5: — I D U N S M O D E T I D N, UTAN PL.
&gt; 3: —] » 2:25, BARNGARDEROBEN R E D A K T Ö R UTGIFNINGSDAGAR1 KR.
5: OCH 4 J A N U A R I 1899.
O C H UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG HVARJE ONSDAG DEN LÖRDAG.
BYRA 12:TE ÅRG.
KOMMISSIONARER OCH EXPEDITION: ANTAGAS KLARA S.
DELES Ö F V E R H E L A L A N D E T PÅ A L L • SÄRSKILDT FÖRMÅNL.
STOCKHOLM, LOSNUMMERPRIS: ö O RE.
KONUNG OSCAR II FRIMURAREORDENS BESKYDDARE OCH HÖGSTE STYRANDE MÄSTARE.
DET S Ä L L S Y N T A JUBILEUM, som det förunnats konung Oscar II att i nyss förflutna december månad fira till minne af högstdensammes inträde i Frimurareorden för femtio år sedan, har mer än eljes fäst allmän- hetens uppmärksamhet vid nyssnämnda ordenssam- fund.
Van att verka i det tysta, gör Frimurareorden annars icke mycket väsen af sig.
Att den vid detta tillfälle skulle låta något tala om sig låg emellertid nära till hands, då ej blott från alla orter i vårt land, där dotterloger af Stora Landslogen finnas, utan ock från utlandet maldes, att deputationer skulle infinna sig för att å talrika bröders vägnar hylla den IX:de provin- sens högste styrande mästare.
Men liksom Frimurareordens vanliga sammankomster äro strängt slutna, så äga ej heller på dess högtidsdagar andra än ordensmedlemmar tillträde.
Så ock nu vid konungens jubileum.
A f utrymmesskäl kunde emellertid ej ens för ordensbröder tillträde lämnas för mer än inemot nio hundra, representerande alla grader och alla loger i landet.
De, som fått tillfälle deltaga i den ovanliga högtidligheten, medförde dock helt säkert därifrån ett minne för lifvet, ett minne, lyst af strålarne från det » Heliga ljus, Som adlar glädjen och helgar sorgen » — Och mången torde genom det till innehållet som alltid tankedigra och till formen fulländade anförande, som konungen vid detta tillfälle höll, hafva fått en djupare inblick i frimureriet och dess sinnebildligande af det mänskliga lifvet, än han erhållit under hela sin frimurarebana.
— Att ingå på någon utförligare skildring af Frimurareordens historia eller förklaring af dess ändamål är här ej platsen.
Så mycket torde dock kunna sägas, att man måste gå många, många århundraden tillbaka för att finna spåren af dess upprinnelse.
Sannolikt var Frimurareorden känd och införd i Sverige redan under medeltiden, ehuru dess verksamhet här såväl som i flere andra länder, dels på grund af förföljelser, dels af andra orsaker, sedan låg nere i flere århundraden, tills den i förra hälften af 1700-talet återupplifvades och därefter ägt bestånd.
DET NYASTE PORTRÄTTET AF H.
MIT KONUNG OSCAR II.
Angående Frimurareordens syfte hafva under tidernas lopp förekommit mångahanda gissningar och misstydningar, de senare framkallade dels af illvilja, dels af vidskepelse.
I vår upplysta tid kvarstår intet däraf.
För en hvar är det nu kändt, att ett af Frimurareordeus hufvudsyften är att öfva barmhärtighet.
På den barmhärtighet och människokärlek, som Fri- murareorden utöfvar, gifves det många synliga bevis, bland annat i de större och mindre barnhus, som af orden upprättats å skilda orter i landet.
Dess välgörenhet för öfrigt är högst betydande och välsignelserik.
Frimurareorden, hvilken f. n. i Sverige räknar omkring 12,000 medlem- mar, fördelade i ett 30-tal loger, lydande under Stora Landslogen i Stock- holm, är liksom en del andra ordenssamfund indelad i grader.
Den högsta graden är Carl X I I L s riddaregraden, i hvars prydliga och färgrika dräkt h. m:t konungen här bredvid är framställd.
Denna dräkt bars förr vid vissa tillfällen offentligt, ännu så sent som på 1850-talet, om vi ej äro oriktigt underrättade.
Porträttet här bredvid är för öfrigt en reproduktion efter ett af den framstående målaren Axel Jungstedt särskildt till konungens frimurarejubileum utfördt porträtt i olja, som nu intar hedersplatsen bland porträtten af öfrige Carl X I I L s riddare.
— 2 — Skumma vråar dager få; IDUNS NYÅRSHÄLSNING.
Låt oss tro, att skörd skall frodas, Och det sannas och det godas i X \ R E T O M vi yttra alla Välde vidt kring jorden nå!
Många ord, som vanan ger, Och dem man med skäl kan kalla Fraser blott och intet mer.
Ja, med denna önskan träder Men ibland de gängse orden, I dun in i hemmens värld; Som på galorna, vid borden Att hon därvid skiftat kläder, Ut vi kasta Är åt lidens kraf en gärd.
öfverallt, Ett det finns likväl, som väger För att dubbelt kär er blifva Mera tungt, när man det säger, Vill hon dubbelt mer er gifva, Och har malm af bättre halt.
Därför har hon bytt gestalt; Men sin uppgift trogen är hon, Och sin nyårshälsning bär hon När vid midnatt klockan klingar Fram på årets första spalt: På ett solhvarfs sista kväll, Hon en ton af allvar bringar I den fröjd, som klang så gäll.
G o d t n y t t år åt höga, låga, Vid det sista dofva slaget G o d t n y t t år åt stora, små!
Ofrivilligt genom laget Åt hvar gryende förmåga, Känslan af ett högre går, Åt hvar vilja likaså!
Och hvad man inom sig känner G o d t n y t t år åt gamla norden, För sitt land, för hem och vänner, Åt den kära fosterjorden Tolkas i ett: » Godt nytt år! » Med de många tusen hem!
G o d t n y t t år åt hvarje kvinna, Hvarje man, som lärt sig Mången kanske rynkar pannan finna Lifvets bästa lott i dem!
Tigande och tänker så: » Denna dag kom som en annan, Som en annan skall den gå.
G o d t n y t t år också åt alla, Hvarför ängslas, hvarför glädjas, Som ej_ hemmets lycka nått, Då den nya länken kedjas Som i dagar, mulna, kalla, Fast vid den, som nyss försvann?
Bära ensamhetens Icke skrifs ett ' mene tekel ', G o d t n y t t år åt dem, som söka lott.
Därför att för detta sekel Lifvets möjligheter öka, Sista årets morgon rann! » Till dess ingen bortglömd står; Men i arla morgonväkten Ljust och klart för jordens släkten Fritt må grubblarn tänka detta, Hägrar seklets sista år!
Men vår mänskliga natur Vill sitt frågetecken FRANS HEDBERG.
sätta Vid hvart knäpp på tidens ur.
en gång i tiden visa sig, att barnet fick för litet af sin moders verkliga ömhet.
Karaktärsveka mödrars barn blifva karak- tärssvaga människor; de taga skada för hela lifvet genom mödrarnas fruktan att på något sätt göra dem ondt, medan de äro unga.
Gossarnas tröjor behöfva understundom piskas, och äfven flickornas klädningar toge helt säkert ingen skada af att då och då blifva en smula afdammade.
Barn utan aga äro som fält utan plöjning.
Dock är härvid all öfver- drifven stränghet klandervärd, ty en hård moder är alls ingen moder, och de, hvilka alltid banna och slå sina barn, de skola själfva blifva slagna.
Goda mödrar äro det bästa, som barn öfverhufvud kunna äga, och ens egen moder är alltid den allra bästa i hela världen.
När fromma mödrar leda sina barn på Guds vägar, så välsignar den store Barnavännen icke endast de små, utan äfven mödrarna.
Den, som anser barnauppfostran för en lätt sak, har aldrig haft att göra med några små.
Det är klart, att hvilka fel våra barn än hafva, så äro dock vi deras föräldrar och kunna icke klandra roten, från hvilken de vuxit hafva.
Vilda gäss få icke tama ungar; om vi själfva äro dåliga människor, är det ej rättvist att klandra våra telningar, om också dessa ej skulle blifva några helgon.
Låt oss göra vårt bästa för dem och bedja vår mäktige Fader att understödja oss i vår sträfvan, ty han kan återföra på rätta vägen dem, hvilka vi icke kunna böja, och därför böra icke mödrar för- tvifla om sina barn, så länge de lefva.
Äro de också långt borta ifrån eder i främmande land, så förtviflen icke: Herren finnes allestädes!
Må mödrarna sträfva efter att göra hem- met till den lyckligaste plats i världen.
O m de alltid gnata och knota, så skola de snart förlora sin makt öfver barnen och sönerna frestas att tillbringa sina aftnar ute.
Hemmet är den bästa platsen så för gossar som män, och en god moder är hemmets själ.
Leendet på hennes ansikte har fört mången in på den rätta vägen, liksom fruktan att locka fram tårar i hennes ögon har återkallat mången man från vilsna stigar.
Gossen må hafva ett hjärta af järn, hans moder kan i alla fall hålla honom fast med styrkan af en magnet.
O kvinna, stor är din makt!
Se till, att du brukar den till det rätta!
Och hälst nu, vid sekelslutet, Hägrar det som är förflutet MODERSMAKT.
För vårt sinne skarpt och klart, Och för framtiden som stundar Ej ens tanklösheten blundar: Stunden manar underbart.
Må det af den vise kallas Fördom eller öfvertro, Nyårsdagen dock för allas Längtan bygger hoppets bro.
Den, som burit sorgens börda, Hoppas tröst och läkdom skörda, Framgång den, hvars lycka brast; Den, som vill det rätta främja, Som vill sanning, ljus och sämja, Tror på segern fullt och fast!
Nalkas riket tusenåra Ej i all sin härlighet Än på länge, — låt oss spåra Hoppfullt dock en skymt af det!
Låt oss tro, att skeft skall rättas, Nöd utplånas, hunger mättas, D E FLESTA människor äro just sådana som deras mödrar under uppväxtåren danat dem.
Fadern är ofta hela dagen borta från hemmet och har icke hälften af det inflytande på barnen som modern, och därför bär denna ett synnerligen stort ansvar, äfven om hon skulle vara den ringaste och fattigaste kvinna i hela landet.
T y nästan uteslutande på mo- dern beror det, om våra söner och döttrar en gång skola blifva goda eller dåliga medborgare.
Sådan trädgårdsmästaren är, så är ock trädgården; sådan modern, så familjen!
V i skola aldrig få skåda ett förbättradt släkte, innan mödrarna själfva blifvit bättre; vi måste hafva mödrar sådana som Eebecka och Sara, innan vi bland våra män skola kunna känna igen en Isak, en Jakob.
Små barn förorsaka sina mödrar åtskilliga småsorger, men om de vänjas vid att alltid få sin vilja igenom, skola de som äldre bereda dem mången verklig hjärtesorg.
Dåraktig öm- het fördärfvar i ungdomsåren mer än en, och underlåtenheten att bestraffa barnens fel ham- nar sig på ännu flere.
Den teg, som icke rensas från ogräset, frambringar föga, som är värdt att taga vara på; ett barn kan njuta för mycket af moderskärleken, och det skall kanske ändå I DUNS FÖRSTA NUMMER för det nya året lägges härmed för allmänheten och vill på samma gång utgöra ett prof på, huru tidnin- gen hädanefter i hufvudsak kommer att te sig.
På samma gång formatets storlek något ökats, äro upp- ställning och utstyrsel moderniserade, särskildt med hänsyn till att Idun hädanefter, i vidsträcktare me- ning än hittills, äfven blir en illlustrerad tidning.
Som vår läsekrets redan af detta nummer kan finna, är det dock ej vår mening att upptaga utrymmet med dessa stora helsidsbilder och mer eller mindre » söta » genrestycken, som många illustrerade blad köra med ända till leda.
Hos oss skall illustratio- nen främst afse att åskådliggöra dagens intressen och händelser.
Naturligtvis kan ett enda nummer som detta ej gifva någon allsidig bild af hela den utvidgning och — som vi hoppas — förbättring, som ligga i vårt nya program.
Detta så mycket mindre, som ons- dags- och lördagsnumren i någon mån komma att utfylla hvarandra.
Det senare torde således till inne- håll och uppställning närmare ansluta sig till den » gamla Idun » och skall äfven inrymma de mode- bilder, vi lofvat meddela.
Det är emellertid vårt hopp, att Idun, som i sin delvis nya skepnad dock gömmer sitt gamla hjärta för allt, som sammanhänger med de svenska hem- mens och den svenska kvinnans verkliga intressen, äfven hädanefter skall blifva dem kär — ja, dubbelt kär, då vi nu komma dubbelt ofta!
— r SALONGEN I KRONPRINSESSANS JÄRNVÄGSVAGN.
MED KRONPRINSESSAN DERN.
TILL SÖ- I.
M EDAN tusen sinom tusen svenska hem redde sig att i glädje och gamman i full- talig familjekrets fira årets största högtid, måste makan och modern i vårt kronprinspars hem lämna sina kära, för att åter i ett sydligare klimat söka bot för sin vacklande hälsa.
Eedan länge hade läkarne påyrkat hennes färd, allt ifrigare, j u närmare den råa nordiska vintern ryckte våra bygder, och endast äldste sonens öronsjukdom hade hållit henne kvar.
Sedan farhågorna för densamma häfts, anträddes emellertid resan söderut den 14 december.
Vi ha trott, att det skulle intressera vår läsekrets att en gång i tankarne något när- mare följa denna vår kronprinsessas årliga färd mot sydligare breddgrader och ha därför gått i författning om att från densamma efter hand kunna lämna några ordets, pennans och kame- rans bilder.
Vi göra i dag den första början, och som en lämplig inledningsbild ha vi valt den interiör af salongen i kronprinsessans ele- ganta och komfortabla järnvägsvagn, vår artist tecknat här ofvan.
Denna vagn, i hvilken kronprinsessan nu som annars anträdt sin resa 3 — söderut, innehåller, utom salongen, sängkam- mare och rum för uppvaktningen.
Kronprinsessan, som på sin resa åtföljes af friherrinnan Alströmer, hvilken flere gånger förut varit henne följaktig, tillbringar nu julen i föräldrahemmet i Baden — väl den käraste hviloort, hon kunnat finna, under den långa resan!
Det är dock ej i residensstaden Karlsruhe, som den storhertigliga familjekretsen i år jular, utan i den utomordentligt naturskönt belägna, europeiskt ryktbara kurorten Baden-Baden, som ligger ungefär 4 mil söder om Karlsruhe vid stranden af Oos och gränsen af Schwarzwalds härliga högland.
Leende dalar, rikt smyckade m e d ståtliga villor, vidsträckta ek- och kastanjeskogar, sor- lande bäckar och kaskader, som störta sig ned från romantiskt formade klippkäglor — se där den ram, som innesluter platsen, där nu kron- prinsessan Victoria i föräldrahemmets hägn möter det nya året.
Den fotografiska v y vi här meddela af Baden-Baden torde kunna ge en föreställning o m dess naturliga behag.
I stället för de vildt tornade bergmassor, som i högfjällslandskapen äro förhärskande, skåda vi här en äkta Schwarzwaldnatur, otaliga med yppig löf- och barrskog smyckade höjder, hvilka hvälfva sig öfver hvarandra och här och hvar tränga sig samman, som ville den ena bjässen mäta sig med den andra.
Lägga vi så till denna bild de talrika ruinerna, hvilka vittna o m fordomtima prakt och storhet, och de storslagna moderna palats, som den mon- däna lyxkurorten framkallat, kunna vi inse, att Baden-Baden väl vore värdt en utför- ligare beskrifning, än vi i dessa korta rader kunna gifva.
Den punkt, från hvilken detta präktiga panorama ter sig kanske allra bäst, är från det så kallade Nya slottet, den storhertigliga familjens residens.
På vår bild syns det resa sig högst på höjden till vänster.
Egentligen är det ej så nytt, som namnet innebär; på ännu äldre grundmurar anlades det år 1479 af markgrefven Kristoffer I, men det är den nuvarande storhertigen, vår kronprinsessas fader, som genom en grundlig och smakfull restauration fullbordat dess inre.
Härnäst skola vi lämna ett par bilder från Karlsruhe och vår kronprinsessas barndoms- hem, hvilket hon nu helt visst ej heller skall underlåta att besöka.
VADSTENA NYRESTAURERADE KLOSTERKYRKA.
JULOTTA RERADE I VADSTENA RESTAU- KLOSTERKYRKA.
D ET Ä R JULMORGON och tempelklockorna kalla birgittinerstadens invånare till hög tid i den härliga, minnesrika klosterkyrkan.
En ansenlig människoskara böljar fram genom den forna klosterkyrkogårdens präktiga park Det är ej blott stadsbor, som i dag vilja fira jul- otta i S:t Britas restaurerade tempel; en stor mängd af de kyrkobesökande tillhöra de kring- liggande ' församlingarna.
V i träda in genom den på östra gafveln belägna hufvudingången.
Den kallades under klostertiden • förlåtelsens port », och genom denna hade den stora all- mänheten tillstånd att inträda.
Kyrkans inre gör ett öfverväldigande in- tryck, ett intryck af skönhet och storhet.
De blåskimrande väggarna, de höga, mäktiga hvalf- ven, uppburna af väldiga pelare, de historiska minnen, som oemotståndligt tränga sig på oss — allt samverkar till att stämma våra sinnen till beundran och andakt.
Öfver all beskrif- ning härliga äro de vida berömda stjärnhvalf- ven, hvilka gifvit templet namn af » Palmkyr- kan i Norden » &gt;: det är som om man vandrade under ett tak af härliga palmkronor.
Enligt Birgittas uttryckliga bud voro alla onödiga prydnader bannlysta från hennes kyrka.
» I mitt hus, som är Vadstena kloster, » heter det i en af hennes uppenbarelser, » skall allt vara ödmjukt, så i byggnad, som i håg och hjärta, » och beträffande särskildt kyrkan bju- der hon på ett annat ställe, att den skall vara » af slät gärning, ödmjuk och stark. » De som byggde kyrkan lydde hennes befallning.
Den är stark och ödmjuk, enkel, men på samma gång storslagen Knappast ett enda i sten hugget ornament förekommer; alltsammans är stor konstruktion, mäktigt gripande genom de enklaste medel.
Nu strålar kyrkan i den rikaste belysning från många hundrade ljus i kronor, kandelab- rar, lampetter och ifrån alla pelarne utgående ljusarmar.
Från orgeln brusar ett jublande preludium till Lagergrens » Inledning till jul- ottan », och predikanten träder för altaret.
Li- turgen — en synnerligen framstående sångare — sjunger med kraftig välljudande stämma » Änglabudskapet »: Si jag bådar Eder stor
A N N I E — 4 — QUIDING.
IDUNS Hvad biografiska uppgifter beträffar, står jag gärna till tjänst, men mitt lif erbjuder föga af intresse för allmänheten.
Jag skulle, i likhet med en engelsk författare, kunna stili- sera min biografi sålunda: ' Jag är född den 18 november 1869 och sedan har det aldrig händt mig någonting. '
Mina föräldrar voro framlidne rådmannen i Malmö N.
Quiding, på sin tid ganska känd som författare till den utopiska skriften ' Slutlikvid med Sveriges rikes lag ', och hans hustru, Anna Chatherine Åker- blom, äfven från Malmö.
PRIS- TAGARINNA.
D Å I D U N i detta första nummer för det nya året i sitt » Bomanbibliotek: » begynner införandet af Annie Quidings berättelse » Hvi- dehus », äro vi visse, att den unga författarin- nans porträtt och några korta upplysningar om hennes person äfven skola intressera vår läsekrets.
Det är en mindre vanlig tilldra- gelse i vår litteratur, att ett nytt namn så med ens bryter sig fram ur obemärkthetens dunkel, som här skett.
Det väckte ock i vida kretsar uppseende, när det för några veckor sedan förspordes, att den lyckliga segrare, som i Iduns stora romanpristäfling hemförde det betydande priset — 2,000 kronor —, var en ung skånsk dam, förut helt okänd på det litte- rära området.
Och » Hvidehus », hvars första sidor följa med detta nummer, kommer nog att » slukas » med en nyfikenhet, som icke kommer många förstlingsverk till del.
Det är vår öfvertygelse, att denna nyfikenhet, allt efter som arbetet framskrider, skall bytas i ett varmt erkännande och i en liflig tillfreds- ställelse, öfver att vår litteratur i Annie Quiding funnit ännu en talangfull och lofvande kraft.
Angående fröken Quidings person tillåta vi oss, som ur bästa källa, anföra följande lilla utdrag ur det bref, vi från henne erhöllo omedelbart efter täflingsresultatets tillkänna- gif vande.
» Jag har icke förut publicerat något, om jag undantager två eller tre små skisser, som en vän till vår familj, redaktör J. Buhe, in- förde för omkring tio år sedan i den tidning, Hallandsposten, som han då redigerade.
För- fattat har jag gjort, så länge jag kan minnas tillbaka; det har varit mig ett sant lifsbehof; men jag har alltid känt en skygghet för offent- ligheten och den ganska hårda medfart, unga glädje, hvilken allt folket vederfaras skall.
T y i dag är Eder född Frälsaren, som är Kristus, Herren i ' Davids stad.
— Därpå uppstämmer en på orgelestraden placerad 4-stämmig kör: » Ära vare Gud i höjden och frid på jorden, människorna en g o d vilja. » — Liturgen: Nåd vare med Eder och frid af Gud, vår Fader och Herren Jesum Kristum.
— F ö r s a m l i n g e n: Nåd vare ock med d i g!
— Åter preludierar orgeln och församlingen uppstämmer psalmen n:r 55, » psalmernas drottning »: - författare ofta röna, hvilken gjorde mig mest böjd att låta mina skrifverier stanna i min byrålåda.
På senare år har jag tänkt mera och allvarligare öfver den upprörda tid, hvari vi lefva, och de många lifsåskådningar, som hejdlöst brottas med hvarandra, och jag har kommit till den slutsats, att kanhända hvars och ens plikt är att efter förmåga göra sin insats i striden, till förmån för hvad som är en heligt och dyrbart — något godt kan man ju möjligtvis verka.
Och så beslöt jag att försöka.
Britas kyrka hade sin kanske mest värmande härd — och ädla, välgörande furstinnor slumra under dess murars skugga.
Det är därför ock vår afsikt att i ett kom- mande nummer af Idun något närmare dröja Mina föräldrar förde af böjelse ett ganska tillbakadraget lif, och då jag erhöll undervis- ning i hemmet, kom jag att genom hela min barndom och ungdom vara tämligen isolerad och utan umgänge med jämnåriga.
Min far dog 1886, min mor 1 8 8 9; sedan hafva min äldre syster, min moster och jag haft ett gemensamt hem.
Den enda händelse, jag sedan har att notera, kan icke för andra tyckas så märkvärdig, som den var för m i g; det var en månads vistelse i Paris, våren 1896.
Det var mig, som om denna underbart berusande förnimmelse af att liksom känna hela mänsklighetens pulsslag, gemensamt med den flod af nya intryck, som strömmade öfver mig, nästan pånyttfödde m i g; och det är mig en alldeles oskattbar lycka, att nu se mig i tillfälle att känna det lifgif- vande inflytandet af en n y och längre utout- landsresa.
» Till slut vilja vi endast tillägga, att fröken Quiding, som ingalunda synes ämna » hvila på sina lagrar », redan har en ny större roman under arbete, hvilken hon beräknar få färdig frampå våren.
Äfven för detta och kommande arbeten har Idun aftalat med fröken Quiding om förstahandsrätt, hvarför det ej torde vara uteslutet, att » Hvidehus » endast öppiiar syskon- raden i Iduns spalter.
vid den nya restaurerade klosterkyrkans in- tressanta historia och rika minnesmärken; j ERIK - SELLIN.
Var~_hälsad sköna morgonstund, Som af profeters helga mund Är oss bebådad vorden!
Du stora dag, du sälla dag, På hvilken himlens välbehag Ännu besöker jorden!
Unga sjunga Med de gamla; Sig församla Jordens böner Kring den störste af dess söner.
Från predikstolen tolkas sedermera, gripan- de och vältaligt, julens betydelse.
En ny jul- sång afslutar den högtidliga gudstjänsten — och vid tonerna af Södermans triumfmarsch lämna åhörarne långsamt templet.