Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lades nu härtill, att sonen, vid uppnådd 20 års ålder, vore pligtig i behofvets stund våga sitt lif för fäderneslandets försvar, att döttrarnes beklädnad vore kostsammare än sÖnernes, och att döttrarne vanligen finge kostsammare bröllopp; så skulle, efter Wiklunds förmenande, den nuvarande arfslagens stadganden befinnas vara väl grundade; af Lars Hansson från Bohus Län: att erfarenheten visat, att då man i grund upprifvit en Lag, för att densamma förbättra, så hade den ofta förvärrats.
Yi borde icke tro, att vi i allo egde högre insigter i lagstift - Lag-Utskottets Betänkande N:0 122. ningen, än cle män, som stiftat vår nu gällande Lag.
Hvad ifrågavarande ämne anginge, så hade liden icke kunnat verka någon förändring, lika si litet, som detta hädanefter kunde ske; ty laghudet stöde i det heligaste samband med allmogens bestånd, yrke och näringsförmåga, så att i samma stund det upplöstes, vore att befara, det vår samhällskropp erhåller en obotlig skada.
Sönerne skulle derigenom sättas ur tillfälle, att lemna föräldrarne samma biträde och understöd, som hittills; mångå andra olägenheter att förtiga.
Det vore både man och qvinna obetaget att, utom arfvejord, meddela sina barn hvad de behagade.
Hade en dotter gjort sig förtjent af sina föräldrars aktning, så förmodades de icke heller underlåta, att, efter tid och omständigheter lemna henne hvad henne skäligen borde tillkomma.
— Ja, erfarenheten hade ofta visat, att hon bekommit mycket mera.
Detta finge dock ske efter hvars och ens godtycke och behag; men att upphäfva en Lag, som öfver 1,000 år varit af Svenska allmogen och fräiseståndet, till deras synnerliga nöje och vältrefnad, efterlefvad, det ansåge Lars Hansson ingalunda billigt.
För öfrigt hafva åtskillige Ledamöter af Bonde-Ståndet instämt uti hvad ömsom för och ömsom emot
Motionairernes förslag blifvit i ofvanbexörde måtto anfördt.
Den af Johannes Svensson yttrade mening, att frågorne angående ändring i Lngarne om arfsrätt och giftorätt, med hvad dermed står i sammanhang, borde uppskjutas ”till dess (såsom orden lyda) den länge förberedda allmänna Lagrevisionen komme att af Rikets Ständer företagas, kan Utskottet, då något hinder icke finnes möta för ett serskildt företagande af omförmälde frågor, hvilka utgöra ett helt för sig sjelfve, destomindre biträda, som, enligt hvad i Utskottets Utlåtande Nro 81 redan blifvit yttradt, Utskottet anser den blifvande granskningen af Lag-Comiteens afgifne förslag komma att väsendtligen underlättas, derest lagstiftningen på förhand, i grundlagsenlig ordning, antager eller närmar sig intill de hufvudprinciper, hvarå samma förslag i omförmälde hänseende är bygdt.
- Man har ofta yttrat farhågor för införande på en gång af alla de i större och mindre nion genomgripande förändringar Lagförslaget innefattar, och detta är, i Utskottets tanka, ett ökadt skäl att, så vidt"
Comitéens åsigter godkännas, icke åsidosätta tillfället att göra dem gällande genom partiela reformer.
I de nyssnämnde hufvudfrågorne, rörande jemlikhet i arfsrätten och Lag-Utskottets Betänkande N.-o 122. giftorätten för bägge könen, har Utskottet icke mycket att tillägga till den utveckling af dessa ämnen, hvilken uti motiven till Lag-Comiteens förslag igenfinnes.
Till en del blifver således Utskottets yttrande ett upprepande af hvad samma motiv innehålla.
Uti det genom äktenskapet uppkomna bolag förena hägge makarne sina krafter, i ändamål alt med gemensam omsorg arbeta för gemensamt väl.
De dela med hvarandra ljuft och ledt; och då förbindelserne äro lika och bördorne bäras gemensamt, synes en fördelning af inbördes rättigheter, hvilande på en annan grund, icke stå att förena med äktenskapets väsende och de vilkor, som deruti innefattas.
Det är mannens pligt att anskaffa hvad som fordras för makarnes och barnens underhåll, och hustruns, att det med sparsamhet och klokhet använda.
Det är icke nog dermed, att hon ensam mäste sörja för barnens skötsel och uppfostran i deras spädare år och en sam besörja den inre hushållningen; hon måste äfven deltaga i den yttre, och med sitt arbete bidraga att förvärfva det nödvändiga.
När uti samhällsclasser, der denna senare pligt praesumeras sällan eller aldrig inträffa, hustrun eger lika giftorätt med mannen, finner man lätteligen, huru li tet det sammanstår med den reciprocitet, som för äktenskapet ligger till grund, och med rättvisans kraf, att neka henne denna rätt, uti ett stånd, der ännu större förbindelser henne åligga.
Vid äktenskapets ingående uppdrager hustrun åt mannen att förvalta all den egendom hon har, och afkomsten af hennes ärfda och förvärfda jord ingår odelad i boet.
Äfven i detta hänseende synes Lagen hafva afvikit ifrån billighet, då den icke tillerkänt henne annad rätt vid boets upplösning, än den alt återfå en tredjedel af de penningar och andra lösören, hon i boet infört, och lika del af mannens lösa egendom, samt af den förkofran boet under makarnes gemensamma vård vunnit, men deremot tillagt mannen eller hans arfvingar dubbel lott; och då morgongåfvan sällan förmått gifva hustrun en tillräcklig ersättning för detta lidande, har Lagen, medelst en så ojemn delning,-ställt mannen i ett slags nödvändighet att, genom serskild gåfva eller testamente, eller ock genom tidigt bemedlade öfverenskommelse!1 med sina egne arfvingar, söka alt det godtgöra.
Dessa förordnanden, dern lian icke alltid förstått att inrätta efter Lagens fordringar, hafva merendels föraxiledt missämja i slägten och obehagliga rättegångar.
Man har påstått, alt behofvet af medel för åkerbrukets upprätthållande och jordens häfd, samt nödvändigheten att, så vidt möjligt vore, bibe - Lag-Utskottets Betänkande N.-o /äl; hålla eganderätten af en viss fastighet inom en och samma slägt, skulla innebära giltiga skäl att tilldela hustrun en mindre lott i samfulligheten än mannen.
Att man likväl, vid stiftandet af vår nu gällande
Lag, ’ icke gjort något egentligt afseende på arfvingars behof af medel för brukandet af deras ärfda jord, synes deraf, att det efter landsrätt blifvit tillåtet att, undan barn och bröstarfvingar, genom testamente, lill skylda eller oskylda bortgifva den jord makarne före eller under äktenskapet förvärfva t, jemte alla ärfda eller förvärfda lösören, utan annan inskränkning, än att, efter domarens pröfning, borde afsättas, hvad till omyndige barns föda och uppfostran, efter deras stånd och värde, kunde erfordras, intilldess de voro i tillfälle att sig sjelfva försörjd.
Det instämmer dock med naturlig billighet, att af den samfälda egendom, man anser fritt öfverlåtlig, först tilldela makarne lika lott, innan man gifver hvardera rättighet, att upplåta den till främmande, och en till jemlikhet förändrad giftorätt kan således ej anses förnärma deras arfvingar.
I öfrigt torde det vara att förmoda, att, sedan makarnes ömsesidiga rättigheter blifvit återställda i sitt naturliga skick, och deras behof af Lagen förjesedda och uppfyllda, de mera sällan skola vidtaga serskilda förordnanden, hvarigenom arfvingarne råka i mistning af hvad Lagen dem velat förbehålla.
Lag, rörande makars rättigheter i boet, är ej bygd på någon fast grund, utan medger ständiga rubbningar af desamma, så länge äktenskapet fortvara)-, öfverlemnande orättvisligen bestämmandet af den ena makans vilkor åt den andras godtfinnande.
Så t. ex. får en i stad bosatt ofrälse man, vid äktenskapets ingående, giftorätt till hälften uti hvad hustrun då eger i lösören, men sedermera flyttar han ut på landet, eller kommer i adeligt stånd, eller använder hustruns penningar lill inköp af landsfastighet och förökar sålunda, i hvartdera af dessa fall, sin giftorätt, från hälften till. två tredjedelar.
Eller ock köper han landsfastighet och gör skuld för att betala densamma, hvaraf en sådan följd uppstår, att, enär det ofta icke kan visas, hvarifrån skulden härleder sig, hustrun måste vidkännas halfva skulden på samma gång, som hon blott får åtnjuta en tredjedel af den erhållna valutan.
För att rigtigt bedöma frågan om skillnaden i arfsrätt måste man eftersinna upphofvel till en sådan skillnad.
Tänker man sig tillhaka till de tider, då eganderältens öfverflyttning genom arf först uppkom, kan man utan svårighet finna, hvarföre qvinnan i denna del rar vanlottad emot mannen.
Hvarken erkändes då hos henne den sjelfständighet, som förutsattes - Las-Viskottets Betänkande N.-o 122.
O *7 sattes, såsom vilkor för rättigheten att dela egendom med andra, eller yar sjelfva egendomen hos de folkslag, som ännu icke hade fästat sig vid jordbruk, af sådan beskaffenhet, att den kunde af qvinnan begagnas.
Hos dem åter, som hade jordbruket till hufvud näring och hos hvilka eganderätt till fast egendom, i följd deraf, var införd, ser man den grundsats nästan allmänt antagen, att jorden borde bibehållas inom slägterne, eller, rättare sagdt, hos de familjmedletnma», som buro slägtnamnet.
Det var då nödigt, att endast sönerne ansågos för arfvingar till jorden, emedan, om den äfven hade tillfallit döttrarne, den skulle genom deras giftermål hafva öfvergått till personer af andra slägtnamn.
Tvifvelsutan igenfinnes häruti hufvudskälet, hvarföre döttrarne voro så länge uteslutne från arfsrätt med sönerne här i norden, der qvinnans värde eljest var mindre misskänd t, än i många andra länder.
Men i samma mön, som jordegendomarne blefvo, så till sägande, mer och mer rörlige, genom införandet af testa mentsrätten, och genom köp och andra afhandlingar, som äro oskiljaktige från en mera utbredd cultur, i samma moa förringades också vigten af det skäl, som utestängde döttrarne från deltagande i arf.
Deras rättighet dertill erkändes redan af trettonde århundradets Lagstiftare.
Sällan har likväl någon stor förändring i lagstiftningen kunnat på en gång helt och hållet genomföras, och man gick redan långt nog för den tiden, då man berättigade qvinnan till hälften i arf emot mannen.
Sjelfva grundvalen Elef härigenom lagd till Lagens vidare fullkomnande i framtiden; ty sedan man erkändt qvinnans rätt till arf i allt slags egendom, och mannen ej längre hade uteslutande rätt att ega jord, yar arfvejords- och odal-systemet redan brutet.
Hvad deraf sedermera återstått har väl äfven^ haft för afsigt, att-inom slägterne bibehålla arfvejorden, men utan att den förra åtskilnaden emellan könen dervid blifvit gjord, enär rätt till arfvejord och börd varit gällande för bägge.
I hvad samband den olika arfsrätten stått med det fordna odalsystemet å landet, kan slutas äfven deraf, att i städerne en sådan olikhet icke egt rum; och alt man ej heller i senare tider ansett nödvändigt och gaglieligt att bibehålla denna olikhet, finnes deraf, att, enligt de för presterskapet år i56g ulgifna artiklar, uppå dess egen anhållan, blifvit stadgadt, det söner och döttrar skulle ärfva lika, ehvad egendomen vore belägen i stad eller på landet.
Fröt. 1834• 7 Sami. 1 A/d. 3 : * s.5:te Häftet. iS Lag-Ulskottcts Betankande N.o 122.
Man har emot den nu ifrågavarande lagförändringen invändt, alt den skulle minska allmogens besutenhet, och verka derhän , att någon del af den jord Bonde-Ståndet nu innehar, skulle frångå detsamma; men denna föreställning anser Utskottet vara uppenbart felaktig.
Om än Jagförändringen å ena sidan medför den påföljd, att bondesonens egen arfslott, då han har syster eller medarfvinge af qvinnokönet, minskas, så kan i det stället hans hustru komma att i boet införa så mycket mera; och på det hela måste förhållandet nödvändigt blifva enahanda, sora hittills.
Man har också anmärkt, att lagförändringen skulle föranleda till en möjligtvis skadlig hemmansklyfning; men till bemötande häraf får Utskottet erinra, att då arfvingen till en systerlott är berättigad utbryta densamma, så vida hon derå finnes besuten, måste nödvändigt mindre jordlotter uppkomma efter nuvarande arfslag, än efter den föreslagna nya»
För öfrigt är det skäl, man sålunda velat hemta från förmenta olägenheter af för stor hemmansklyfning, helt och hållet oeconomiskt, hvadan correctivet emot dessa olägenheter icke bör nedläggas uti arfslagarne, utan hädanefter såsom hittills har sin rätta plats uti de serskilda stadganden, hvilka om grunderne för hemmansklyfning äro eller varda meddelade; och Utskottet finner icke hinder, att, för den händelse, då broder och syster gemensamt ärfva så liten fastighet å landel, att den ej väl kan delas eller klyfvas, det må vara brödren medgifvet, att systerns del till sig lösa.
Det påslående, som man stundom hört göras, alt sonen skulle behöfva mera för sin utkomst än dotlren, eller att hans medborgerliga och husliga åligganden skulle göra honom förtjent af den större arfslotten, kan Utskottet ingalunda godkänna.
I förra hänseendet är förhållandet snarare motsatt, emedan mannen i allmänhet har för sig långt flere och fördelaktigare tillfällen att genom egne bemödanden vinna bergning och fortkomst, än den mera af andra beroende qvinnan; och i senare hänseendet loide det vara nog att påminna, det mannens kall mest öfverensstämmer med hans böjelser och natur-anlag; och alt han visserligen icke skulle finna sig lyckligare genom utbyte af detsamma emot det andra könets.
Qvinnan, om än hennes husliga och moderliga pligter äro af ett helt annat slag än de som åligga mannen, vidkännes likväl mödor och uppoffringar, som äro med hans fullt ut jeniförlige.
Utskottet inser således ej någon enda giltig orsak, hvarföre man skulle åsidosätta den klara och ovedersägliga rättvisan af en jemlik egendoms-fördelning emellan harn, som med lika anspråk på föräldrars kärlek och omvårdnad, också måtte vara lika berättigade till deras förmo - Lag-Utskotlets Betänkande N.o /la. »9 genhet, då den går i arf; och hvarföre man skulle låta barnens rätt ankomma på den tillfälligheten, huruvida fadren bosatt sig inom eller utom stadsporten, nedlagt sin förmögenhet på det ena eller andra stället, ingått i det ena eller andra ståndet, m. m. dylikt.
Lag, någon ändring uti arfföljden till arfvejord på landet, eller till derföre erhållet vederlag icke får göras genom testamente; äfvensom huru många anledningar till uppskof, ja hvilka fördomar uppresa sig emot vidtagande af utvägen alt genom testamente godtgöra Lagens orättvisa i denna del; oberäknadt, att testamenten, lätteligen för felande laglighet i någon formalitet, kunna varda kraftlösa.
Att någre menlige följder af den ifrågavarande lagförändringen icke iro att befara, det vitsordas tillräckligen af förhållandet inora den ort (nemligen de fem Häraderne i Småland, som utgöra det så kallade Värendslandet), hvarest lika giftorätt oeh lika arfsrätt i snart 600 år varit gällande.
Det vore lyckligt, om man för andra lagförändringar hade en dylik erfarenhet att åberopa och stödja sig vid.
Utskottet tvekar således icke att understödja inotionerne, i hvad de åsyfta lika giftorätt och lika arfsrätt båda könen emellan.
Tufve Månssons förslag åter, att giftorätt må ega rum, icke blott i »ådan egendom, som hittills varit gemensam, utan i all den ena eller andra makans tillhörighet, utan afseende å dess egenskap af lös eller fast, ärfd eller förvärfd, finner Utskottet icke skäl att biträda.
I detta hänseende äro båda makarnes vilkor lika, och man synes ej kunna uppgifva någon rättsgrund för den ifrågavarande utsträckningen af bådas giftorätt, eller något verkligt behof af en sådan lagförändring, helst det af Molionairen åsyftade ändamål ändock till en stor del kan vinnas genom äktenskapsförord.
Alt från det allmänna stadgandet om likhet i arfsrätten göra det • undantag, som Riksdagsfullmägtigen Gezelius föreslagit, tror Utskottet icke heller vara lämpligt, utan tvärtom stridande emot de grunder Utskottet här ofvan anlydt.
Hvad dernäst morgongåfva vidkommer, så finner Utskottet den icke hafva något oskiljaktigt sammanhang med giftorätten efter landsrätt.
Äfven efter stadsrätt eger nu morgongåfva rum, der hustrun ej har barn efter mannen; och en sådan inskränktare morgongåfvorält tror Utskottet, då giftorätten hädanefter, enligt Utskottets tanka, alltid skulle blif - 20 Lag-Utskottets F,etankande JY:0 litt. va till hälften, eller efter stadsrätt, böra framgent bibehållas.
Enkans belägenhet är i allmänhet mera ömmande och bekymmerfull, än den i enklingsstånd försatte mannen; och det synes följaktligen icke vara oibiIligt, alt enkan, då hon ej har barn efter mannen, får åtnjuta den ifrågavarande serskilda förmonen af morgongåfva, hvilken, så vida den ej blifvit redan före vigseln utfäst, mannens arfvingar sjelfve ega att efter eget godtfinnande bestämma, antingen under nyttjande rätt, så länge hon enka sitter och ärliga lefver, till hvad som motsvarar! fidei , af mannens behållna lott, eller under eganderätt, lill ett värde motsvarande ~'de\ af samma lott.
Att makarne, så snart deras giftorätt blifver lika, också böra till hälften hvardera vidkännas boets gemensamma gäld, öfverensstämmcr fullkomligen med grunderne i n Gap. Giftermåls-Balken.
Någon förändring af samma Cap. lill redactionen får Utskottet likväl föreslå, nemligen i afseende å 2 §., slutet af andra punkten, derutur orden; "ehvad de under landsrätt eller stadsrätt höra", synas böra utgå, samt 2;dra momentet 7 §., rörande makars inbördes rättighet till vrderlag för under äktenskapet såld odaljord, hvilket senare lagrum, i allt fall är felaktigt redigeradt, såsom icke tillämpligt för de händelser då boet lyder under stadsrätt.
Vidare och i sammanhang härmed företar äfven Utskottet tvänne hos höglofl.
Ridderskapet och Adeln väckta, lill Utskottet remitterade motioner af Herr P. G. Cederschjöld samt Herr TV. F.
Dalman, derom, att den rätt broders eller systers barn efter nuvarande
Lag ega att, vid arfslägt, träda i sin aflidne faders eller moders ställe, måtte till syskons alla afkomlingar utsträckas.
Herr Cederschöld har, under åberopande af Rikets Ständers vid sistlidne Riksdag till Kongl.
Majit i underdånighet hemställda lagförslag i delta ämne, hvilket förslag Kongl. Majit då vägrat att antaga, i anseende till förekommande anmärkningar emot redactionen, tillika yrkat, att Lag-Utskottet nu måtte inkomma med förslag lill de jemkningar häruti hvartill omformälde anmärkningar kunde föranleda.
Och Herr Dalman har, såsom utveckling af motionen, anfört; att han grundade sitt förslag uppå denjförutsättning, att en person, som, sjelf utan bröstarfvingar, uti sine syskon och deras barn eller afkomlingar sage de närmaste och naturligaste föremålen för sin omvårdnad och till - Lag-Ut skottets Betänkande If:o 112, ai gifvenhet, icke känner blodsbandet mindre starkt, i den mon dessa afkomlingar äro späda och värnlösa samt följaktligen i större behof af vård och uppfostran; äfvensom Motionairen svårligen kunde föreställa sig, att den af föraldrarne, som ärfde ett aflidet barn, icke lika gerna skulle se sitt barnabarns harn, som barnet eller barnabarnet med sig dela qvarlåtenskapen.
Motionairen trodde också, alt det allmänna rättsbegreppet billigade den af honom föreslagna förändringen, och han stödde denna tro, bland annat, deruppå, att Rikets Ständer vid sista Riksdagen biföllo ifrågavarande förändring, ehuru densamma, i anseende till ofullständigheten i redactions-förslaget, icke kunde af Kongl. Majit i Nåder sanctioneras.
Enär den nu gällande inskränkning af representations-rätten, i fråga om sidoarf, finnes stadgad ej allenast i 2, 3 och 4 §§• af 3 Cap.
ÄrfdaÉalken, utan ock dessutom fortsättes i 5 §. och följande till och med 11 §., ansåg sistlidne Riksdags Lag-Utskott, som tillstyrkte representations-rättens utsträckning, nödigt, att hela berörde Cap. erhölle en förändrad redaction, hvartill Utskottet framlade förslag, till större delen hemtadt från Lag-Comiteens, hvilket i denna del, efter ULskoltets tanka, genom enkelhet, fullständighet, tydlighet och bestämdhet, utmärkte sig framför den gamla redactionen.
Utskottets redactions-förslag antogs af Sländerlie; och de anmärkningar, som uti Kongl. Majits Nådiga Svar förekomma, finnas icke riktade emot den ifrågavarande utsträckningen af syskons afkomlingars arfsrätt, utan emot andra delar af förslaget; varande svaret af följande innehåll: ”11 §. i förslaget lyder sålunda: äro bakarfvingar å fäderne- och möderne-sidan samarfva, lage fäderne-sidan fädernedel, och mödernesidan mödernedel; äro å endera sidan alla döde, falle alltsammans andra sidan till.
Äro sidoarfvingar å fäderne och möderne samarfva, eller finnes å andra sidan ej någon till, vare Lag som om bakarfvingar sagdt är.
Är sido-arfvinge både å fäderne och möderne skyld med den döde; njute då han både fäderne- och mödernedel.”
"Det uti sista momentet af denna §, förekommande ordet sidoarfvinge hade bort utbytas emot arfvinge_, t}' äfven med bakarfvinge kun inträffa enahanda förhållande, som här angående sidoarfvinge förutsattes, hvarå såsom exempel må anföras den händelse, att tvänne systrars barn med hvarandra ingått gifte och efterlemna! ett barn, som sedermera aflider.
Dess mormors mor och farmors mor är då en och samma ii Lag-Utskoltels Betänkande N.o 121. person oell är således berättigad till arf både å fäderne» och mödernesidan.
” "13 §. i förslaget är af följande lydelse: halfslägt träde till arf med helslägt, dock ej till annan del än den, som fader eller moder, genom hvilken de med hvarandra skylde äro, efter ätteräkningen taga skolat, om den lefvat.” ”Härigenom är ej nog tydligt utmärkt, att stadgandet ej är tillämpligt i annan händelse, än när hel- och half-slägten äro samarfva, men att, om halfsläglen är närmare, den ensam tager arfvet.” ”Uti förslaget saknas jemväl bestämd föreskrift, huruvida all arfsdeU ning bör ske efter lands- eller stadsrätt, i förhållande till deras stånd eller hemvist som ärfves, eller om, då en eller flere af dem, genom hvilka de ärfvande varit med honom skylde, egt annat stånd eller hemvist, afseende derå jemväl bör fästas.” ”Med afseende å desse anmärkningar, och då tiden numera icke medgifver att genom Contraproposition bereda den förbättring af lagförslaget, hvartill samma anmärkningar synas böra föranleda, finnér Jag mig nödsakad att vägra Nådigt bifall till den af Eder föreslagna lagförändring i detta ämne.” Utskottet, som gillat de grunder, hvilka af Herr Dalman, på sätt ofvanberördt är, blifvit anförde till stöd för förslaget om utsträckning af representationsrätten till syskons afkomlingar, och följaktligen funnit sig bera biträda de i detta ämne gjorde motioner, har, vid den nedanstående redactionens uppgörande, sökt afhjelpa de brister,- hvilka de af Kongl. Majit vid 11 och 12 §§. af Rikets sistförsamlade
Ständers lagförslag framställde anmärkningar åsyfta.
Hvad serskildt angår frågan, huruvida arfsdelning borde ske endast i förhållande till deras stånd eller hemvist, som ärfvas, eller om, då en eller flera af dem, genom hvilka de ärfvande varit med honom skylde, egt annat stånd eller hemvist, afseende jemväl derå bör fästas; så, ehuru samma fråga måste förfalla, i händelse arfsrätten, på sätt Utskottet tillstyrker, blifver lika för båda könen, tror Utskottet sig likväl, för motsatt fall, i sammanhang roed ett alternativt förslag till förändring af 3 Cap. Ärfda-Balken, i afseende på utsträckning af representationsrätten, böra föreslå ett lagstadgande, bygdt på den grundsats, att jemväl de i ätten mellankommande personers stånd och hemvist böra afse'.
Utskottet förmenar nemligen denna grundsats närmast instämma med naturen af den så kallade representationsrätten.
Lag-Utskotlets Betänkande N:0 122.. 23 Jemlikt hvad Rikets Ständer vid förra Riksdagen föreslogo och Kongl. Maj:t då lemnade utan anmärkning, anser äfven nu varande LagUtskott det vara nyttigt, för undanrödjande af osäkerhet i egande- och besittningsrätten samt för alt afböja långvariga tvister, hvilkas utgång komme att bero på en bevisning af aflägsna slägtskaper, hvilken o.tast ei med säkerhet kunde ernås, att någon viss tid utsattes, såsom den sista för åtnjutande af bak-arf och sido-arf; och denna gräns tror Utskottet lämpligen kunna, på sätt Lag-Comiteen i dess förslag antagit, bestämmas till gide led, en gräns, hvarutom arfsfiågor också i högst få fall lära uppstått.
På grund af allt hvad
Utskottet sålunda anfort, och då utsträckningen af representationsrätten till syskons barnabarn och afkomlingar föranleder ändring af 6 Cap. 1 §.
Jorda-Balken, rörande ordningen emellan bördemän, så vida ej denna §. skall råka i strid med 3 §. 1 morn. i samma Capitel, får Utskottet härmedelst till Rikets Högloft.
Ständers närmare öfvervägande vördsimt föreslå: att följande
Lagens runi måtte ändras eller uppnäfvas, på sätt här nedan förmäles. Giftermåls-Balken. 9 Cap. 3 §.