Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är betydelsen af de emellan första och andra akterna inflickade orden: ”Imedhlertijdh figurers eller något annat kortt wijl” (Kurzweile).
Det var af gammalt brukligt, att i andliga eller i allmänhet i allvarliga stycken inlades emellan de olika afdelningarne komiska mellanspel462.
Hos oss möta vi detta bruk första gången i Hans Olffsons stycke; ty att sådana brukats i reformationstidens dramer är föga troligt och finnes icke anmärkt, och i Messenii och hans skolas skådespel blef det komiska inrymdt inom den dramatiska handlingens egen ram.
Sådana mellanspel voro antingen små sjelfständiga stycken, vare sig skrifna eller improviserade, eller ock bestodo de som de engelska ”dumb shows” af pantomimer, eller utgjordes de af blotta upptåg, utförda af narren.
Hans Olffson lemnar åt skådespelarne fritt att som mellanspel uppföra hvad de vilja, blott att det är underhållande.
Med ”figurers” kan ej menas annat än figurers uppträdande, men af hvad art, är ej lätt att säga; Rydquist förmodar skuggspel eller pantomim.
Ehuru uppförandet af ”korttwijl” endast efter första aktens slut finnes angifvet; är dock troligt, att sådana äfven efter flera eller efter alla de öfriga akterna varit anbragta.
Och att Hans Olffson upptagit detta bruk, synes bestyrka, att han ställt sig något gammalt stycke till mönster.
I sammanhang härmed må vi omnämna en samtidig tysk bearbetning af samma ämne, utgifven i Sverige.
År 1638 utgaf nemligen Petrus Pachius en i Stockholm tryckt ”Salutaris Jesu Christi Nativitas.
Das ist Christus Jesu unsers und aller Welt Heilandes Heilsame und Gnadenreiche Geburt, Comicé beschreiben.
I företalet säges, att redan 3 år förut hade l:a och 2:a akterna blifvit privatim uppförda och stycket först nu fulländadt, ehuru ett annat om samma ämne förut utkommit.
De sista orden syfta på Hans Olffsons tragedia.
Vidare anmärker förf., att oaktadt af ”neoterecis” blott 3 akter anses behöfiiga, förf. dock följt poetens bud om 5463.
Den här åberopade poeten är Horatius, hvilken, som bekant, i ”De Arte poetica” (v. 189, 190) föreskrifver den dramatiska fablens indelning i fem akter.
Men strängt mönstergilla voro ännu icke den antika diktkonstens reglor, ty af våra svenska skådespelsförfattare hafva endast Rondeletius, Prytz och Brask hållit fast vid den Horatianska föreskriften.
Mera betydande som dramatisk författare var en annan Linköpingsbo, Samuel Petri Brask.
Han var född i Wreta församling d. 22 Maj 1613; fadren var kapelanen derstädes, Petrus Johannis, af samma gamla Östgöthaslägt som den bekante biskopen i Linköping, Hans Brask; modren hette Elsa Larsdotter.
Han var ”af naturen ogement qvick” och visade tidigt anlag för studier, hvilka utbildades först i Wadstena skola, sedan i Linköpings gymnasium.
Student i Upsala 1630, gjorde han sig der känd som lycklig poet, studerade teologi, filosofi, språk och vitterhet samt var anställd som informator i åtskilliga hus.
År 1641 begaf han sig på utländska resor med tvenne sina elever, Carl och Otto Skeding, hvilka han under flera år handledt i Upsala.
Han reste först till Amsterdam och derifrån till Leyden, der han qvardröjde i 15 månader och aflade lärdomsprof för Juris doktorsgraden.
År 1642 begaf han sig till Frankrike, uppehöll sig någon tid i Paris, besökte Orleans, Blois, Tours och dröjde några månader i Saumur; 1643 fortsattes resan genom Nantes, Rochelle, Bourdeaux och Toulouse till Spanien.
Från Barcelona for han sjöledes till Provence, besåg Marseille, reste genom Avignon till Geneve och derifrån öfver Lyon, Orleans och Saumur åter till Paris.
Hemvägen tog han genom Holland och Tyskland och anlände lyckligt till Calmar d. 9 Febr. 1644.
Redan under sin resa hade han erhållit kallelse till eloq. lektionen vid Stockholms gymnasium, men på biskopens i Linköping begäran stannade han vid läroverket i sin hemort och blef 1644 eloq. lektor i Linköping.
År 1649 emottog han kyrkoherdesysslan i Ekeby och Rinna, sedan han förut tvenne särskilta gånger undanbedt sig honom erbjudna pastorater.
Under sitt vistande i Linköping som lektor skref han sina komedier och lät gymnasister uppföra dem.
Vid ett besök, som konung Carl Gustaf 1654 aflade hos sin bror Adolf Johan på Stegeborg, hörde han omtalas Brasks stora predikogåfvor, befallte honom predika inför sig och utnämnde honom derefter till sin hofpredikant.
Brask lärer då hafva undanbedt sig denna utnämning, men skall några år derefter, då kallelsen förnyades, emottagit uppdraget, ehuru, enligt en annan uppgift, ”kunde han sig icke dertill resolvera för särdeles infall.”
År 1659 kallades han till kyrkoherde i Norrköping, ”hvilket dock icke för sina särdeles inkastade hinder succederade.”
År 1663 blef han för sina lyckliga embetsgåfvor af enkedrottningen utnämnd till kyrkoherde i Clara församling i Stockholm.
Han dog derstädes år 1668.
Utom komedierna, för hvilka vi nedan skola redogöra, har Brask utgifvit trenne liktal samt i handskrift efterlemnat två orationer, en synodaldisputation, en Brevis tractatio de arte dicendi samt en förklaring öfver evangelierna på fest- och helgdagarna464.
Redan de underrättelser vi ega om hans lif, låta förmoda, att Brask varit lyckligt utrustad och i besittning af en kraftig vältalighet, goda studier och en rik lifserfarenhet; men han tyckes ock hafva varit en man af ”särdeles infall,” egen, sjelfständig och oböjlig.
Hans dramatiska arbeten bekräfta rigtigheten af denna uppfattning, jemte det de lemna fyllnadsdrag till hans karakteristik.
Af en sträf, nästan hård natur, synes han på samma gång hafva haft öppet sinne för det komiska.
Den stränga moralitet, som synbarligen ligger till grund för hans dramer, hindrar honom icke att skatta till tidens råhet genom ganska okyska målningar; ty dessa målningar förråda ingalunda ett sinne, som finner behag i det smutsiga, utan äro snarare ett uttryck af sedlig harm.
En god rättrogen lutheran låter han i alla sina stycken så väl sitt nit för den lutherska läran som sin ofördragsamhet mot olika tänkande framskymta; den kyrkliga dogmifvern synes hos honom hafva öfvervägt eller åtminstone uppvägt den religiösa fromheten.
Arten af hans andliga vältalighet känna vi väl icke; men det synes hafva mest öfverensstämt med hans lynne att dundra med lagens hammare.
I mer än ett hänseende synes oss derföre Brask kunna betraktas som en god tidsbild.
Brask är näst Messenius den fruktbaraste af våra skådespelsförfattare.
Sina mönster hämtade han helst från det äldre dramat.
Och oaktadt han vistades i Paris under en tid, då Corneille stod på höjden af anseende, och han således sannolikt haft kännedom om dennes dramer, röjer sig dock icke hos honom ett spår af franskt-klassiskt inflytande.
De äldre tragikomedierna voro dock vid denna tid ännu icke undanträngda i Frankrike, och det år (1642), då Brask besökte Paris, var nära hälften af de derstädes gifna skådespel dylika stycken465, och dessa äro, som bekant, afläggare af medeltidsdramat.
Större likhet visa dock Brasks skådespel med tyska skolkomedien, det andliga folkdramat och de nya mysterierna466.
Äfvenså hafva de beröringspunkter med Messenii-Prytzska dramat; ty, fastän de icke behandla fosterländskt historiska ämnen, så upptaga de dock emellanåt scener ur svenska folklifvet äfvensom sedeskildringar, genom hvilka de stundom kraftigt måla tiden.
Sånger, men endast andeliga, förekomma i alla styckena.
Inflytande af en nyare tid röjes deruti, att stundom knittelversen utbytes mot ledigare versformer, och att
Brask äfven af de moderna rigtningarne blifvit berörd, synes deraf, att han upptagit det allegoriska skådespelet, ehuru detta behandlas efter tyskt mönster i den gamla episka medeltidsstylen.
Men fastän grundtonen i alla hans skådespel är en religiöst didaktisk, visa de dock, jemförda med de äldre, huru råheten i tal och tänkesätt betänkligt tagit till under de långa krigsåren.
Brasks språk är mera ovårdadt än hans föregångares, och i skällsord besitter han en verklig virtuositet.
Machiavelli säger i prologen till sin Clizia: ”De ord, hvilka väcka skratt, äro antingen enfaldiga eller skymford eller kärleksord.”
Af dessa komikens medel har Brask utvalt skymforden, och han synes af dem ega ett outtömligt förråd.
Öfver versen har han föga magt, och isynnerhet äro hans rim öfverhöfvan vårdslösade, ja hos ingen påträffas en större massa falska eller orena rim.
Men deremot utmärker han sig fördelaktigt framför våra öfriga dramaturger genom en rikare uppfinningsgåfva, och hans skildringar hafva stundom en djerfhet och raskhet, som ovillkorligen slå an på läsaren.
Dock är han i allmänhet väl ordrik och skrifver mycket på bredden.
Hans dramer äro bland de vidlyftigaste vi ega.
Messenius har han endast vid marknads- och festtillfällen låtit uppföra sina stycken.
Och kanske mera än hos föregångarne ser man hos Brask bemödandet att bereda åskådarne ögonfägnad och vinnlägga sig om allt, som kunde på massan göra verkan.
Braskens älsta skådespel har till titel Josephus Venditus och är skrifvet 1644, samma år, som han hemkom från sin utländska resa.
Det har aldrig varit tryckt, utan fanns i handskrift bland hans qvarlåtenskap.
Vi hafva icke sett denna handskrift, veta heller icke om den ännu finnes till; men de tre tryckta skådespelen af Brask lemna tillräcklig ledning för vinnande af fullständig kännedom om hans dramatiska författarskap.
Förlusten af nämnda handskrift är också mindre att beklaga, ty då författaren icke sjelf låtit befordra den till tryck, såsom han gjort med sina öfriga dramer, har stycket väl äfven i hans egna ögon varit af underordnadt värde.
Hans andra skådespel behandlar en nytestamentlig parabel, som länge varit ett älsklingsämne för så väl medeltidens som reformationstidens komediskrifvare: den förlorade sonen.
Man kan visserligen som moraliteter betrakta medeltidsframställningarne af nya testamentets parabler och det på grund af parablernas sedolärande karakter; de stå då i samma förhållande till de egentliga moraliteterna som allegorien står till parablen.
Men i sjelfva verket hafva de utbildats ur mysterierna, och det älsta kända franska mysterium behandlar parablen om de kloka och fåvitska jungfrurna467.
Talrika äro bearbetningarna af parablen om den förlorade sonen.
Blott emellan åren 1535—45 känner man i Tyskland sex sådana: nemligen två tyska och fyra latinska.
De tyska äro: ”Das schöne Spiel vom Verlornen Sohn” i tre akter, hvilket var författadt af Johannes Ackermann och uppfördes i Zwickau 1536 samt en ”Acolastus” af Wolfgang Schmelzle, uppförd 1545 inför Wienerhofvet; de latinska äro: ”Acolastus” af Wilhelm Gnaphäus 1540, ”Acolastus” af Scharfenecker 1544, en bearbetning af detta stycke i Zürich 1535 och en i Basel 1537468.
Äfven 1605 skrefs en tysk skolkomedi med titel ”Dominicus oder Comödia vom verlornen Sohn” af Johann Schrader från Renkersleben469.
Om Brasks förhållande till dessa sina föregångare skola vi nedan tala; först redogöra vi för hans skådespel.
Dess titel är:
Filius Prodigus seu Imperitus Peregrinans.
Thet är Een Comoedia
Om then förlorade Sonen eller een oförfaren Wandringzman.
Stält äff Samuele P. Brasck.
Lincop. E. et. P. L.
Och hållen i Linköpingz Pedersmässo marknadh XXIX Junij 1645.
Linköping 1645.
Stycket är ganska vidlyftigt och upptager 12 tryckta ark.
Det har 5 akter, prolog, epilog och en förteckning på de spelande personerna.
Prologen redogör för innehållet i hufvudsaklig öfverensstämmelse med biblens parabel.
Men framför hvarje akt finnes en särskilt versifierad prolog, som utsäges af Actista och redogör för aktens innehåll.
Pelargus, Acolasti fader, är mycket bekymrad öfver sin son, som fordom gaf godt hopp om sig, men nu råkat ut för dåligt sällskap, vill hafva ut sitt arf och resa ut i främmande land.
Han uppsöker sin granne Eubulus för att med honom öfverlägga.
Denne råder att låta sonen resa, ty det är rätta sättet att lära barnen att värdera föräldrar och fädernehemmet; han kommer nog tämd och väl späkt tillbaka.
Pelargus ger med sig och går till räntekammaren att lyfta penningar. — 2 Sc. Acolastus talar med sin vän Philantus om sina utsigter att få resa utomlands, hvilka vännen ej anser vara stora, men får andra tankar, då Acolastus berättar att fadren gått till räntekammaren. — 3 Sc. Pelargus söker att afråda sin son från resan, men då denne är envis, gifver han honom en pung med fem pund, många faderliga förmaningar samt en bibel att derefter ställa sitt lefverne.470 — 4 Sc.
Acolastus berättar för sin vän, att han nu fått penningar af fadren samt skall resa kl. 6.
Vännen prisar hans lycka och ber honom skrifva sig till.
Sedan de tagit afsked, beklagar Philantus, att han nu icke mera har Acolastus att lefva på. — 5 Sc.
Pelargus ger sin son tre tjenare med sig på resan.
Nisse skall vara hans skrifvare, Jösse passa hans hästar och Pelle borsta hans stöfflor.
Derpå tager Acolastus afsked af sin fader och sin broder Nicolaus samt befaller Jösse tillsäga den holländske skepparen, som ligger i Bråviken, att han är färdig till afresa. — 6 Sc. Jösse återkommer med skepparen Jan Pietersson, som talar half holländska, så att Acolastus ej förstår honom.
Han vill ej segla för det bestämda priset, utan begär nu 30 riksdaler.
Acolastus bjuder först 20, sedan 25, men får beqväma sig att gifva 30.
Acolastus är kommen till Amsterdam och söker köpman Clas Dirckson, på hvilken han har en växel.
Denne förklarar växlen vara ställd på två månaders sicht, hvarföre Acol., för att få penningar genast, måste gifva två styfver på hvar gyllen samt taga ”Courantegäldt” i stället för blanka riksdaler, så att köpmannen vinner 200 gyllen på hvart 1000.
Nisse och Jösse, som se huru deras herre ”fixerats” af köpmannen, liksom förr af skepparen, spå det värsta samt besluta draga sig undan i tide.
— Sc. 3. Acolast. piskar upp sina tjenare af sökta anledningar.
Acol. skall ”lära exercitier”, som höfvas hans adeliga stånd.
Jösse sändes att hämta en fäktmästare och dansmästare, Pelle en beridare och Nisse en språkmästare och en jurist.
Jösse beder fäktmästaren, mäster Jockum, komma till hans herre, och under tiden blir denne otålig öfver dröjsmålet och hotar att ”fresta uppå Jösses lösa tänder.” Jockum kommer och skryter öfver sin utomordentliga skicklighet, begär 4 rdr i månaden och tager hälften på förskott för 8 månader.
— Sc. 6. Jösse hämtar monsieur Jacques, dansmästaren, och under Jösses frånvaro uttalar Acol. sin belåtenhet med sin utmärkte och billige lärare i fäktning och lofvar att vid hemkomsten tukta
”alla Glödehööker,
som uppå alla vilja leggia Lööker”471.
Msr.
Jacques kommer och berättar vidlyftigt, hvilken förträfflig man han är, hvilka danssteg han kan m. m.
Han begär 3 rdr i månaden, och tager hälften i förskott.
Sedan han gått, förklarar sig Acolast lika förnöjd med denna lärare och hoppas att, då man hemma får se honom dansa, man skall säga: ”Hey, der dansar een Cavaleer.” — Sc. 7.
Pelle hämtar stallmästaren, monsieur Benion, och på vägen till Acolastus möter denne språkmästaren, monsieur Baranger; de stanna och tala om nyheterna för dagen.
Den ene berättar, att påfven i Rom fått bref från sin gode vän Sanct Peder, hvari denne förklarar, att han blifvit så gammal att han ej längre orkar draga nycklen och utber sig en Cardinal, som kan hjelpa honom att lyfta dörren; den andre menar, att S:t
Peder skulle
”gifva Påfven fannen,
som är en took, som han är wanner;”
ty om han får råda kommer ingen in i himlen.
Sedan de krusat med hvarandra, gå de in till Acolastus.
Benion berömmer sig och begär 15 rdr i månaden, hvilket A. finner dyrt, men dock besluter sig för att gifva.
Baranger håller likaledes ett loftal öfver sig sjelf och begär 3 rdr i månaden.
Båda taga hälften i förskott och gå.
Acolastus tänker med förtjusning på huru han skall vinna jungfrurnas gunst, när de se honom med manér rida sin häst och höra honom ”med fransösk blomera” sitt tal.
Nisse hämtar juristen Dr.
Sporck, och denne, som säger sig vara promoverad doctor från Padua, berättar om sina lärdomsprof, sina utgifna skrifter och sin förmåga att som advokat göra en ond sak god och tvertom.
Han begär 100 rdr för kursen.
Acolastus hoppas att vid hemkomsten kunna medelst sina juridiska insigter taga åker och egendom från alla:
”Alltså får jagh hela Landet äga
Med rätt och orätt jagh akter föga.”
Sc. 10.
Acolasti tjenare tala om sin herre, som börjar 10 anslag i timmen, men icke fullföljer något; alla dessa studier, dem han betalat på förskott, skall han ej kunna hålla ut med en dag.
De misstro äfven de skrytsamme lärarna.
— Sc. 11.
Acolastus talar:
”O, huru stoort förtreet thet är Lära här Exercitier!
Ty heela Morgonstunden godh, Tå jagh hälst wil vara i roo Och liggia uthi Sömpnen sööt Under Dunbeddan warm och blööt, Måste jagh först til Juristen gåå Och sedan tå dancka ther frå Straxt bort til fächtemästaren, Derifrå til Dansemästaren.
Och så jagh kan eij wäl i hwset komma, För än Språkmästaren är för mig hemma; Der hoos wår gode Berijdare Fåår migh een hwijngalen sprin gare, Som migh fast stöter och skytlar så At fötter och Låår må brista åff.”
Acolastus, stadd på resa, känner sig törstig och går in på ett värdshus, begär vin och dricker med värden, men då han vill gå, förklarar värden, att han äfven måste betala för en måltid, ty den, som dricker, måste äfven äta.
Efter en stunds gräl piska A. och hans betjenter upp värden och springa.
— Sc. 2. Drasut och Klubbut lofva bistå hvarandra i röfvarhandtverket.
— Sc. 3. Acolastus, som skickat Nisse och Pelle förut, blir jemte Jösse öfverfallen af röfvare i den ”faaseliga” skogen, beröfvad penningar, kläder och vapen, men tröstar sig med att hafva växel på Paris.
Röfrarna råka i slagsmål om bytet.
Haas och msr.
Kaas beklaga sig öfver att de ingenting kunna förtjena, emedan ingen mera vill spela med dem.
Haas upplyser, att i går anlände en främmande till staden, och de besluta att uppsöka denne, sedan de först förenat sig med msr.
Raas och msr.
Daas.
Acolastus, som tycker tiden blifva lång, går att söka några ”goda bussar.”
Han ser de fyra herrarna komma och, emot Jösses varning, beder han att få spatsera med dem och om ”lustiga ting conferera.”
De presentera sig:
”Mitt namn är Haas, — Mitt namn är Kaas, Mitt namn är Raas, — Mitt namn är Daas.
Acolast.
Wälkommen Haas!
Wälkommen Kaas!
Wälkommen Raas!
Wälkommen Daas!
Kanske mit nampn är ehr bekant, Acolast migh kallar hvar man.”
De besluta att först gå på källaren och sedan spela ett parti piquet.
Jösse berättar för kamraterna, att Acolast först spenderat 10 rdr på källaren, sedan på bollhuset tappat 20 rdr samt derefter på kort och spel förlorat pung, kappa, svärd och armband.
Acolastus, vid dåligt lynne, finner ingenting sig till lags, hans
”Stöfflar äro skijtna, skrumckne på Beenet,
Tröjan hon är fiädrugh och Byxerne orene.”
Han frågar om penningar äro i förråd, och Nisse begagnar tillfället att påminna om hans faders förmaningar, men deröfver blir A. ond och slår sina tjenare.
De besluta att med första segelfärdiga fartyg begifva sig hem.
Jesuiten de Mala Spina beklagar att romerska kyrkan under 100 år gått tillbaka, ingen bryr sig om aflatsbref, messoffer och helgonreliker, den, som ej är Lutheran, är Calvinist.
Väl är då, att Loyola inrättat
Jesuiterorden att försvara påfvestolen.
”Hoo, som ett Argument framsättia wil,
Wij weete der tijo Distinctioner til,
Med skarpsint förnufft och subtiliteter
Wij Theologiam förblomma weete;
Altså uthi Theologia
Beblande wij Philosophiam.”
Sc. 2. Acolastus, från hvilken hans betjenter flytt, träffar Mala Spina, som frågar honom, om han är katolik.
Då han svarar, att han ej vet hvad katholik är, utan håller sig till biblen, förklarar jesuiten detta vara orätt, enär ingen mer än presterna böra läsa biblen; derpå framställer han åtskilliga katolska lärosatser, och A. säger sig hafva intet emot den läran samt lofvar komma i Jesuiter-kollegium för att afsvärja sin gamla tro.
— Sc. 3. Skomakare Sörbiörn, skräddare Balsar Link och bollmästare Spink beklaga sig öfver Acolast som gäldenär.
De träffa Acolast och hans 4 vänner, men få af dem stryk i stället för betalning, hvarpå dessa gå att söka vackra qvinnfolk.
Leno Burdus talar om sitt yrke och prisar sig lycklig, som fångat Acolast, hvilken betalar väl.
— Sc. 6. Acolast och hans vänner komma och inbjudas af Burdus, som ropar fram sina flickor.
A. utväljer Syra, men under tiden stjäl Ramfre hans börs.
Medan Acol. och Syra aflägsna sig, sätta sig kamraterna ned att supa och sjunga:
Kaas.
Raas.
”Wiwa, wiwa, mine bröder godh, Intet kan oss nu brista.
Nu groor wår åker, fattom modh Wij ham hwad oss må lijsta.
Så länge som wår broders pung Warar, så glädjas alla!
Men blifver han slätt intet tung, Så skall snart modet falla, m. m.”
Man hör gräl och buller från andra rummet.
Syra vill hafva betalning, men Acolasti pung är stulen.
Hans vänner draga sig undan, och skökorna taga af honom hans kläder.
Förgäfves beder han att få behålla skjortan; naken och slagen köres han ut.
Acolastus, hungrig och i djupaste elände, erinrar sig sin faders råd.
— Sc. 2. Sven i Gälet talar:
”O, Gudh nådhe migh Bonde gråå,
Hwadh stoor tunga migh ligger påå!
Skjussning och Gässning plågar migh,
Uthlagor ökas dageligh.
Jagh arbetar väl flijteligh,
Dock will intet räckia för migh.
Der til haar jagh stoor olycka fått,
Siu koo i åhr haa för migh stört brått.
Så ock min heedreligh Stoogång
Lider aff Skabb och Lyss stoor twång.
När jag wil bort uthi Stallgården gåå,
Der wankar skabba och der wankar klåå.
Om mina Getter hafwer jagh eij gott hopp,
Siu Bockar i een Gärdsgåål hängde sig upp;
Dee sparckte medh Been, de bräckte medh Liudh,
Maria tå ropade alla siu.
Mina fåår äro och eij godh lijke,
Tijo druncknade i itt dijke;
Dee plumpade både hijt och dijt,
Bortto bleff svarta, bortto bleff hwijt.
Åkeren är eij eller godh,
Uthan faller migh twert emoot;
Ty när som jagh uthsåår kornet reent,
Tijstel och Svinnel fåår jagh igen.
Alltså har jorden annat lagh
Än hon hade i fordom dagh,
Doch må jagh bekänna trösten min
Är allenast mine ährlige Swijn;
Dee flootas, de rootas, dee gå så i bees,
Dee springa som Hjortar, när jagh säger hyys.”
Acolastus kommer och ber att få arbeta för blotta maten, och då han ingenting annat kan uträtta, får han vakta svinen.
— Sc. 3. Acolastus, som ej erhåller annan spis än ett stycke bröd och en sur sillnacke om dagen, är nödgad att äta draf, och då bondhustrun Holfredh, som förmärkt en större åtgång af draf och mäsk, ser honom komma ”våtskodder om mund,” öfverhopar hon honom med skällsord och kör honom bort.
Acolastus beslutar att i sin nöd vända sig till fadren.
Hans bror Nicolaus klagar i en monolog deröfver, att fadren ej tackar honom för allt hans arbete för husets välstånd, utan pustar och suckar efter den frånvarande sonen.
— Sc. 6. Pelargus uttalar sin oro öfver Acolastus för sin granne Eubulus.
Denne söker förgäfves trösta; ty, utbrister Pelargus:
”Barnen komma ifrå Faders Bröst, Gå tijt igen, äre oss till tröst, Ja, snarare thet blifwer så, At Soolen aff sitt Lopp afstår, Än ena fader sitt blijda sinne Ifrå sitt barn kan platt omvända.
Hvarföre jagh eij sköter om Det min Sohn slätt blott komme heem:
At jagh tå honom måtte see I Lifwet; tå ändas mitt wee.”
De se en naken och ”paltuger” man nalkas.
Acolastus, erinrande sig de helt olika känslor, med hvilka han fordom såg sitt hem, beslutar nedfalla för fadren och anropa hans förbarmande.
Pelargus och Eubulus betrakta med undran denne tiggare, som ej äger andra tiggares oförsynthet.
Acolastus störtar till fadrens fötter, bekänner sin ovärdighet och beder om äfven ”den ringaste drängarätt.”
Fadren upplyfter honom, bjuder gifva honom de bästa kläder, slagta den gödda kalfven och samla alla husets vänner.
Acolastus slutar stycket med att prisa fadrens förbarmande godhet.
Epilogen framställer två lärdomar,
”Then eene är Theologisk
Then andre ther hoos Politisk.”
Den förra visar oss Guds faderliga barmhertighet, ändock vi förspillt vår arfvedel.
Den sednare gäller dem, som sända sina söner till utlandet, dem sjelfva till föga mon; dock vill förf. ej förneka, att resor äro bildande och att man deraf kan lära förfarenhet, seder, språk och höflighet; men ingen kan lättare förföras än en oförfaren vandringsman, derest denne icke har Gud för ögonen, ty i så fall går det honom icke illa.
Stycket uppfördes vid Pedersmässomarknaden i Linköping 1645 af 49 gymnasister, bland hvilka var en Gustavus Martini i Lindesnäs, om hvilken det i Kgl.
Bibl:s exemplar står antecknadt, att han sedan adlades till Lindeborg och var generaladjutant i Polen.