Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
; V I L E F V A i en tid, hvilken jag vågar på- stå kan uppvisa flere hedervärda på hun- dradet än någon annan period hitintills mäk- tat.
Det är till den grad slående, att, när man tar » en alldeles förträfflig människa » ur hopen, blir det en typ.
Därför misstänker jag, att, när jag nu nedskrifver min anspråks- lösa lofsång till den hedervärda och högst förträffliga fru Hööghs ära, skall man rundt om mig utropa; » Bah, det där är ett finge- radt namn.
Det är j u min tant (moster, syster, svägerska o. s. v.) upp i dagen! » A la bonne heure!
Det skall ej hindra mig från att lugnt fullfölja min afsikt att porträt- tera den hedervärda och högst förträffliga fru Höögh.
För hennes räkning skulle jag vilja åter- införa det urspårade ordet » matrona » i dess förnäma, gammalromerska betydelse af » ädel fru », hvarigenom j a g finge en benämning, som afspeglade det, om jag så får uttrycka mig, kvinnligt patriarkaliska, hvilket så full- ändadt gör sig gällande i fru Hööghs person.
När j a g möter denna dam ute, hvilket oftast
2 — I D U N 1899. sker middagstiden å Sturegatan, är det med den lifiigaste förnöjelse jag iakttar, hur väl vår tids frudräkt passar henne.
Den styfva, af dyrbart tyg gjorda kragkappan vidgar sig allt mer nedåt till ett nobelt reserveradt ut- tryck af: » håll distans! » Kapotthatten, som ej döljer den ärevördigas gråstrimmiga hår, har en enda fjäder, hvilken med älsklig sym- bolik pekar mot skyn.
Hennes anletsdrag äro fasta och regelbundna, och en fysionomist af- läser till sin uppbyggelse redan på långt håll i detta ståtliga matronaansikte: » jag har mina principer! » Den respektabla talar högsvenska på ett obeskrifligt förnämt sätt, hvilket mest består i en egendomlig förändring af vokalerna.
I blir e, e — ä, o — å, u och ö få ett öppet ut- tal, närmande sig till å.
Lägger man härtill en känslofull oratorisk tonvikt på hvart tredje eller fjärde ord och ett uppodladt delikat sje- Ijud, har man en antydan om denna patri- ciska dialekt, som är något alldeles motsatt provinsialismens akuta bräkande.
För att bättre förstås vill jag hänvisa till, hur äldre stockholmsdamer af rang, hvilka känna sitt eget värde, tala.
Jag har äfven hört en hel del löjtnanter ha samma nobla uttal, men med förstärkt nasalljud och utan känslofull tonvikt.
Efter att ha nämnt dessa fru Hööghs yttre företräden, hvilka så väl lämpa sig för hennes ädla fruvärdighet, öfvergår jag nu till en skil- dring af hennes mer odödliga egenskaper.
Jag väntar mig här ett inpass: » Men hen- nes verksamhet, hennes lifsgärning? » Ack, det blir ett långt kapitel, hvilket jag öfverlämnar åt en värdigare och mer fackmässig penna än min, och som jag ej vill bestrida kvinno- sakstidskrifterna företrädesrätten till, när det ej gäller något mindre än fru Hööghs outtrött- liga deltagande i kommittéer för fromma stif- telser, försvarsväsendet, utvidgandet af det kvinnliga yrkesområdet med mycket mera så- dant.
Jag nöjer mig med att påpeka, hur väl fru Höögh på sig kunde tillämpa mr Pickwicks vackra ord: » Philantropy is m y insurance office ».
Det intressantaste med fru Hööghs andliga företräden är harmonien, som råder mellan dem.
Det omtyckta, specifikt svenska ordet » lagom » är nyckeln till hennes karaktär.
Fru Höögh äger alla dygder i så anmärknings- värdt jämnstrukna mått, att om man kunde fotografera hennes själ, skulle den förete en finpolerad mosaik.
Lagom religiös känsla i förening med lagom etik mot ett öfverens- stämmande mått estetiska intressen.
Hon äger denna upphöjda riktning, hvilken till gästa- budsbordet, teatern, konsertsalongen och littera- turmarknaden bär m e d sig andaktens suck och moralens fastställda kraf.
Denna moderna religiöst-etiskt-estetiska anläggning, hvilken, när konsten uppträder i alltför obesvärade former och intelligensen tenderar till obegrän- sad frigjordhet, öfverskridande ett principielt » lagom », enskildt och offentligt, till samhällets välfärd och till högsta betydelse för vår kul- tur, protesterar.
Ehuru den lutherska trosformen är fru Hööghs fasta grundval, saknas ej lagom vidd i hennes tolerans.
Spiritisters och teosofers skilda meningar om den rena andevärldens faktiska förhållanden ' ha ofta brutit sig mot hvarandra i hennes salong, och den katolska propagandan har sjungit vackra visor om själa- mässor och den romerska kyrkans ensamt saliggörande tro i hennes öron.
H o n har dock blifvit sin ståndpunkt trogen, ehuru hon med ett välvilligt leende lyssnat till dessa toner, som ju dock bekräftat fundamentalsatsen i hennes religiösa bekännelse: den troende skall blifva salig.
Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af IB Det är blott den icke troende, som fru Höögh vänder sin intolerans emot med den lugna värdighet, som karaktäriserar henne.
Hon förordar hvarken fängelse eller bål för dem, men hon undviker dem principielt och anser sig kunna tro dem o m hvilken låghet som helst, då de ej äga någon salighetsdogm att stöda sin dygd på.
Fru Höögh är en fullödig patriot.
Hennes äro de odödliga orden: » Låt oss först grund- ligt befästa Karlsborg och sedan prata om fre- den.
» Se här ännu ett citat efter henne: » Jag tackar Gud, att jag föddes på rätt sida om Kölen, och resignerar under att ej ha fått lefva under storhetstidehvarf vet. » Vi ha påpekat fru Hööghs moraliska mod, då vi nämnde om, hur hon kunde räknas till dem, som vaka öfver, att våra intellektuella krafter ej urspåra i otillbörlig frihet.
I dessa dagar, då skolreformationen rönt allmänt bi- fall, har fru Höögh i societeten gjort front emot den med följande yttrande: » Gud ske lof, att jag åtminstone ej behöfver begråta studentexamens död och se allmänbildningens fasta stöd vara undanryckt mina efterkom- mande! » Trots bestämda åsikter och känslan af eget värde saknar fru Höögh ej hjärtats ödmjukhet.
Det är omöjligt att beskrifva den utomordent- liga nedlåtenhet, hvarmed hon behandlar alla underordnade, från sina barns lärare och lä- rarinnor till det enklaste objekt för hennes välgörenhet.
» Människor äro ju dock, när allt kommer omkring, alltid människor, » säger hon ofta djupt.
Som husmor äger hon naturligtvis en obe- stridd öfverlägsenhet.
På en vink lyda henne husföreståndarinna och tjänarinnor, hållande huset i det prydligaste skick under hennes outtröttliga vaksamhet.
Hennes döttrar hafva upplärts till att veta, hur ett hus styres, på samma gång de äga alla talanger och med säkerhet yttra sig i alla ämnen.
Hennes två söner ha goda platser i verken, och en man af rang har yttrat de berömmande orden o m dem: » Fru Hööghs söner äro födda till att avancera. » Att få ett inbjudningskort till hennes mid- dagar, hvilkas matsedlar äro celebra, är att få ökadt själfförtroende.
En mycket framstående artist har förevigat fru Höögh i en stor duk, hvilken skall stråla för eftervärlden m e d en kvinnobild, som utgör ett exempel på vårt lyckliga kulturtillstånd.
Jag föreslår som devis under den: » Gloriosse memorise! » VÅRBLOMMOR.
J A G Ä R en gammal man, min rygg är kro- kig och mina ögon skumma, all min läng- tan har somnat, all min saknad dött, jag kän- ner bara lugn och frid.
När vårens glada solstrålar dansa in ge- nom rummet, leka på mitt bord och g ö m m a sig i gardinvecken, när jag kan slå upp mina fönster och känna den varma vårluften ström- ma in, då klappar mitt gamla hjärta fortare än vanligt; jag sätter mig vid det öppna fön- stret, lyssnar till fåglarnas sång, njuter af att se himlen så blå och att se människoström- men nere på gatan färdas förbi mitt fönster.
Men då solen går i väster och skuggorna sänka sig öfver gatan, då syrenhäcken nere i min trädgård doftar så mildt och luften blir sva- lare, då ser jag par efter par vandra därnere.
De gå långsamt, se blott hvarandra, höra blott hvarandra; och ibland tränger ett jublande, glädtigt skratt upp till gubben, som sitter tyst II FlUL X IWI A iVI Q 1 I Yl M 11 O i fönstret.
Då lutar jag mitt hufvud mot handen och minnes med tacksamhet min ung- dom.
Jag tänker då på er, I solstrålar och blom- mor i min lefnadsvår, I sjungande - fåglar och skimrande fjärilar, och jag längtar då att få tacka eder alla.
Det är eder, som kommit mitt hjärta att klappa, mina ögon att stråla, mina läppar att le, jag tackar.
Jag skänkte eder icke kärlek, jag ville endast leka med eder en enda dag af min soliga vår, jag ville endast känna mig glad, jublande glad, och jag ville, att äfven I skuUen känna glädjen, ung- domens klara sol; vi skulle i fröjd följa hvar- andra några steg på lifvets långa väg.
Jag ser eder alla!
Som i en ram af sip- por, guldvifvor och förgätmigej med stora kla- sar af hvita syrener ser jag eder träda för min syn en och en, unga och glada, friska som vårens blommor.
A h, hvad jag minns dig väl, lång och smärt, med kalla ögon och rosig mun!
Och du, lilla guldlockiga fjäril, med grop i kinden och den lockande, lekande rö- sten!
Men hvem var d u?
Du med de blixt- rande svarta ögonen?
Ja, namn minns jag ej, du var blott en fager blomma bland de andra.
Och lilla rosenkind, med din långa lingula fläta och dina blida, ljusblå ögon!
Jag har en lock af ditt hår i en bok på hyllan.
Stora tårfyllda ögon!
En enda sorgsen bland denna glädje!
Är det du, liten Elin, du, den enda, hvars namn jag minnes?
Kunde då jag hjälpa, att du tog leken på all- var, kunde jag hjälpa, att dina vingar voro så späda och spröda, att den svaga, fladdrande ljuslågan svedde dem!
Jag visste j u ej, att du var ett drömbarn.
Hade jag vetat det, hade jag kanske aldrig svärmat kring dig som fjärilen kring vårens blomma.
Den gamle tackar sin ungdoms blommor och solstrålar för den glädje de beredt honom.
Jag vet, att I många gånger i ert hjärta tackat mig, och nu äro vi kvitt.
En enda af eder alla är mig dock mer tack skyldig än de andra.
Det är du, liten Elin.
Jag ser, hur de glada ansiktena för- vånade betrakta dina tårfyllda ögon, och hör de leende munnarna fråga: » Hvad har hon att tacka dig för? » Hvad du har att tacka mig för?
Att din ungdomsvår blef en enda skön kärleksdröm, att din sommar blef en ljuf saknad och din höst rik på fagra minnen, att du, då du lade ned ditt hvita, vackra hufvud, ännu i döden hviskade mitt namn.
Jag skall lägga en krans af sippor, guld- vifvor och förgätmigej med stora klasar af hvita syrener på din graf, det blir mitt tack till dig.
Vet du, hvad jag har att tacka dig för?
Bland de minnen, en man bär i sitt hjärta, finnes alltid bilden af en vacker, blek kvinna med sorgsna, milda ögon.
Det kan vara bil- den af hustru, mor eller syster, men också bilden af en kvinna, som föga ingripit i vårt lif.
Det är bilden af den kvinna, som älskat oss mest.
Under medgång och lycka glömma vi ofta bilden, men då olyckan kommer, är den oss nära, och då längta ' vi att få gråta ut hos den sorgsna kvinnan.
Då mannen blir äldre, komma dessa drag allt tydligare fram, och han känner, som o m bilden hade lif.
En dag lägger sig den gamle ned för att dö.
Kring honom stå de sörjande, han läm- nar, men han ser dem icke.
Han tycker, att han hvilar hufvudet i den sorgsna kvinnans knä.
Nu skall han göra upp räkningen med Gud och människor, innan han vågar träda in i evigheten.
De sörj andes klagan väcker honom till med- vetande, han öppnar ögonen och hviskar: » Tack!
f * A f * A f \ LHLMv €3- " ta.l«3.3co.o&lt;a.«,lJ v i d 1 8 9 7 ä r s K °stoÄ ^ d u s t r i u t s t ä l l n I n s
— 3 — Förlåt! » Så har han gjort upp in ed männi- skorna, men med G u d?
Har han icke någon synd han måste hafva förlåten, någon skuld, som skall betalas, innan han träder inför den evige?
Vet du, hvad den gamle mannen hvi- skade så tyst, så tyst, just då dödsängeln kysste hans bleka panna?
Det var: » Välsignelse öfver henne! » — x.
vided » — mörka och utan spetsgarnering.
Fotbeklädnaden utgöres af tjocka yllestrumpor och skor eller kängor, allt efter hvars och ens egen smak, endast att sulorna till tjockleken äro särskildt lämpade för vandring.
En af oss måste få sina skor halfsulade redan efter en vecka, och det var förenadt m e d ganska stor svårighet att få det gjordt.
Till ytterplagg i händelse af regn, köld o. d. kan man välja en s. k. cape, en lång regnkappa eller en tunn, impregnerad regnkappa och en kofta.
V i fingo tillfälle att jämföra alla dessa slag och k o m m o underfund med, att den af oss, som hade den tjocka sommarkappan, gjort det sämsta valet, mest därför, att den var så tung och varm att bära på.
Regnkappan och koftan voro nog bra att ha, och dess bärarinna var mycket nöjd med dem.
En olägenhet var det j u förstås att bära på två plagg, och likaså blef kappan mycket skrynklig och ful efter att hafva an- vändts att ligga på i fuktiga backar, på våta lakan etc.
Så att på det hela tror jag, att jag hade det bäst med min stora » kragkappa », fastän jag medger, att den nog var varm att gå uti under ett stilla sommarregn.
Därtill kommer ju ock, att den ej skyddar nedre de- len af kjolen.
En halmhatt m e d stort brätte och ett mörkt band omkring är lämplig till hufvudbonad, och en paraply med bra krycka används äfven som staf och parasoll.
V i d speciell fjällvandring fordras dock en hög staf.
- N ÅGRA ORD OM FOTVANDRING I ALLMÄNHET OCH I NORGE I SYNNERHET.
NÅGRA VINKAR AF MYRAN.
V ÅREN FÖDER L Ä N G T A N, heter det, längtan efter skog och sjö, efter blom- mor och fågelsång.
Och det är visst, att har man en gång i fulla drag lefvat naturens oför- falskade lif, så känner man vid den annal- kande våren en längtan efter att ånyo få skudda gatstenarnes dam af sina fötter och sträcka ut långt, långt bort till okända trak- ter.
Denna längtan har i år med fördubblad styrka trängt sig på mig, emedan jag i fjol under nära en månads tid smakade naturlif- vets mångfald af njutningar under den mest lyckade af fotvandringar.
Det är för att sprida kunskap om, hur lätt en fotvandring i själfva verket kan företagas, som jag nu vill lämna en del råd och upplysningar.
Först vill jag rikta en uppmaning till eder, I alla flickor mellan 17 och 35 år, hvilka möjligen till tid, hälsa och kassa äro oförhin- drade att företaga en sådan färd, skaffen eder Yngvar Nielsens resehandbok, och jag vill se den, som oberörd skall kunna genomse alla de router, hvilka där föreslås!
Vi voro tre flickor, som i fjol vandrade genom Valdres, 0stre och Vestre Slidre samt från Valdres till Gudbrandsdalen.
Mången menade, att det nog kunde vara riskabelt för tre så unga (hml) flickor att utan manligt skydd bege sig ut på en sådan färd, andra ansågo, att det ej skulle bli roligt utan herrar.
Men med fara att falla i onåd hos våra naturliga försvarare vill jag bekänna, att vi ej en se- kund saknade dem — som släkte betraktade naturligtvis, ty om någon af oss saknade någon Adams son, är ju en fråga, som ej alls hör hit.
Hvad därför sällskapet beträffar, är det intet hinder, snarare bättre och mer ogeneradt, o m det blott består af damer.
Hvilket antal, som skall anses mest förmånligt, växlar ju med omständigheterna, men jag tror, att i allmän- het tre är ett mycket lämpligt tal.
Å ena sidan är det ej bra, o m för många viljor göra sig gällande, och å andra sidan ledsna lätt två personer på att ständigt blott prata med hvarandra.
I de flesta fall kan man få ett rum med tre sängar på gästgifvargårdarne, och vill man någon gång taga in på en bond- gård eller i en " säter, bör man ju ej betunga invånarne med för många gäster.
Blir en af sällskapet trött eller illamående, så kan hon ju åka en bit, de äro ändå två i sällskap att gå; och vilja alla åka, blir det billigast att taga en karriol och en kärra, hvarvid man kan tura o m att åka i karriolen, hvilket ju är roligast.
Sedan kommer frågan o m utrustningen, som hvarken behöfver vara stor eller kostsam.
» Man tager, hvad man hafver », hufvudsaken är, att det är lätt, varmt och ej ömtåligt.
T v å af oss hade tjocka impregnerade kjolar och ljusa ylleblusar, den tredje sydde sig för ändamålet en grå ylleklädning.
Alla kjolar måste vara 1 O-centimeters, ocb underkjolarna — helst » di- Ja, detta är våra erfarenheter o m dräkten, kanske någon praktisk tös själf finner på nå- got mer lämpligt.
Men en sak, flickor!
Hvad ni göra, tagen läderskärp, ty det bör hålla.
Jag hade ett af tjockt sidenband, och det fick jag kläda om fyra gånger på mindre än fyra veckor, och ändå var det trasigt, när jag kom hem.
Det var ofta mycket svårt att få tag i band många mil från järnväg eller stad.
Den stora nötningen åstadkoms af ränseln — och härmed komma vi in på ett nytt kapitel.
Det finns många slag af ränslar, olika till storlek och form.
Vi hafva äfven häruti haft tillfälle att pröfva olika modeller och kunna odeladt rekommendera en s. k. tyrolersäck.
Jag antar, att de finnas på flere ställen; vi köpte i alla fall våra i Nilssons ekiperings- affär, Regeringsgatan 28 och 3 1.
Förutom att den är den billigaste, jag sett (kr.
3: 50), är den nätt, rymlig och behaglig att bära.
Ingen behöfver frukta att bära ränsel, ty o m den ej är mycket tung — hvilket den under inga omständigheter får vara!
— så är den både nyttig och behaglig, därigenom att den spän- ner ut bröstkorgen.
(Forts.) PÅ KONSTNÄRSFÖRBUNDETS UT- STÄLLNING.
U T A N F Ö R konstnärshuset hejdades jag häromdagen plötsligt af en kvinnlig röst, som sade: » Jaså, man brukar inte hälsa på sina vän- ner. » Min hatt k o m mycket snabbt från hufvudet och jag bad den unga, intagande blondin, hvilken stod framför mig, om ursäkt för att jag ej genast lagt märke till henne.
» Hvart ska ni g å?
» frågade hon.
» Jag ämnar mig upp på Konstnärsförbun- dets utställning. » » Då följer jag med, om ni tillåter. » » Tillåter.
åh, jag är förtjust! » » Nu ska ni inte bli fadd.
Hvarför kan aldrig en herre tala till ett fruntimmer, utan att strax begagna sig af smickerjargonen. » » Nej, jag smickrar alldeles inte, för jag är verkligen glad åt, att ni gör mig sällskap.
Ni förstår er så bra på k o n s t.
paröle d ' hon- neur, det gör ni.
då jag d ä r e m o t.
» Troligtvis skulle vi råkat i tvist, om vi ej i samma minut trädt in i utställningssalen, där min ledsagarinna strax fick sikte på Carl Larssons » Kräftfiske », som väckte hennes för- tjusning.
» Det är ju konstnären själf, hans oförbränne- liga glada humör och hans kärlek till allt, hvad lif och anda har i svensk natur, » ut- brast hon.
Så upptäckte hon Hanna Paulis båda por- trätt af generalkonsul J.
Smitt och Ellen K e y.
Framför det sistnämnda satte hon sig på en stol och försjönk i begrundan.
» Nå, hvad tycker n i?
» » Jag tycker det är bra.
Hvartill tjäna en mängd fraser inför ett gediget konstverk.
Det här är att bli andäktig af helt enkelt, ej minst emedan porträttet återger dragen af en kvinna, som jag skulle vilja kalla Viktor Rydbergs andliga arftagerska. » Under ronden stötte vi vidare på Anna Vir- gins förträffliga porträtt af d:r H., Eva Bonniers originella små arbeten i silfver och brons, Ester Almqvists färglagda teckningar » Vårflod » och » Den sista snön », båda rätt beaktansvärda, samt Eva Aströms, visst ej uppseendeväckande, men redbart målade blomsterstycken.
» Nej, men se på Bruno Liljefor ' s ' Tjädrar i topp ', » hviskade hon, ty vi hade fullt m e d folk omkring.
» Märker ni, hur man känner skogens tystnad under vinterhimlen.
En af fåglarna väcks af något buller i djupet och skådar dit ned; kanske brast en gren under snöns tyngd.
» » Nå, än H. Norrmans landskap ' V i d åkan- ten '.
nej stå här, ser ni det bättre. » » Ja, det är förtjusande m e d sin varma sol- dager.
och Karl Nordströms dukar äro präk- tiga, och Anders Zorns porträtt sedan.
det är bravur, det där!
Artur Bianchinis ' Som- marsol ' förefaller mig däremot ganska torr och h å r d.
Men Nils Kreugers hästar, Eugéne Janssons ' Riddarfjärden ' och W. von Gegerfelts ' Höstafton ' äro duktiga personliga konstverk allesammans.
Dock, det bästa ha både ni och jag gömt till sist: Richard Berghs por- trätt af Ölga Fåhrseus.
Det är också ett konstverk, inför hvilket man dröjer i stum beundran.
Man tycker nästan, att den di- stinguerade gestalten får lif och tror sig höra henne tala med sin fulländade diktion, som hon, vår främsta tragedienne, förr lät oss höra från scenen, hvilken hon tyvärr numera aldrig beträder.
Hvad jag gärna skulle vilja äga det där porträttet! » » Det är jag öfvertygad om, men det har redan sin ägare, som ni ser af katalogen.
Emellertid får ni, tack vare konstnärens be- nägna medgifvande, en reproduktion af det i Idun. » » Vet ni, det anade jag nästan.
Idun är nu alltid själfva uppmärksamheten mot damerna. » » Den här gången smickrar ni, min nådiga. » » Nej, paröle d ' honneur, för att nyttja edra ord.
Men hvad i all världen har ni skrifvit där för slag? » Hon bläddrade i min katalog, hvars blad voro fullklottrade med hieroglyfer.
» Jag har tecknat mig till minnes, hvad ni sagt, och tänker nu begagna det i ett kåseri för Idun. » » Jo, det fattades b a r a.
» » Och signera det m e d ert namn. » » Ni skulle understa e r.
» Jag understöd mig och skref MAJKEN.
- 4 I D U N 1899. vudstädernas invåna- re, för hvilka de re- dan länge varit » hvar- dagsmat ».
På vänlig inbjudan af » Svenska Cyeelbör- sens » innehafvare hr A. von Mentzer, hvil- ken från Paris infört denna vår första auto- mobil, företogo vi här om dagen en liten ut- flykt på densamma ge- nom Stockholm och dess närmaste omgif- ningar.
Det var i san- ning en angenäm färdl I den bekväma korg- vagnen på mjuka gum- mihjul ilar man fram med en fart, som den beundransvärdt mu- skelspänstiga lilla gas- motorn kan öka på än- da till 3 mil i timmen.
Ingen rök, alltså heller ingen eld 1 En elektrisk gnista endast, som sät- ter maskineriet i gång, och sedan fungerar det lydigare och precisare än det mest väl upp- fostrade fullblod.
Uppe vid Karlavägen stod Iduns skicklige foto- graf, hr A. Blomberg, och siktade med sin kamera.
Resultatet af hans » träff » förelägges nu våra läsarinnor.
På » kuskbocken » synes hr von Mentzer själf med van hand manövrera styrstången och maski- neriet och närmast i korgvagnen där bakom » eder egen » redaktions- sekreterare.
" YTICEDROTTNIN- GEN A F INDIEN.
Vi presentera i dag för vår läsekrets porträttet af lady Curzon, den ny- utnämnde vicekonun- gens af Indien maka.
En strålande skönhet af första rang, har lady Curzon varit en af Lon- donsocietetens stjärnor, och är nu, i glansen af sin tjugusexåriga fäg- ring och med sitt in- v A. Blomberg lolo.
FRÄN KONSTNÄRSFÖRBUNDETS PORTRÄTT VÅRA I OLJA UTSTÄLLNING: AF R I C H A R D ILLUSTRATIONER.
IFRÅN V Å R A RIKSDAGSFARBRÖDERS BESÖK • * - I GÖTEBORG i förra veckan har en vänlig och påpasslig läsarinna sändt oss ett par vackra ama- törfotografier, som vi här återgifva.
De församlade » farbrödernas » gemensamma färd, hvilken räknade ej mindre än 140 deltagare, gällde, som bekant, när- mast att låta landets representanter på platsen taga del af planerna för Göteborgs befästande.
Efter ett föredrag i ämnet af fortifikationsbefälhafvaren kapten Grill företogs från den vackert flaggsmyckade hamnen med ångbåt en utfärd till Långedrag för att taga platsen för de föreslagna befästningarna i närmare skärskådande.
I färden deltogo bland andra landshöfdingen frih.
Lagerbring och en talrik sam- lirjg af offieerare.
På Västerberget, där platserna för befästningarna och kanonerna voro utprickade med flaggor, togo riksdagsmännen med lifligt in- tresse del af de föreslagna befästningsåtgärderna, hvilka här ytterligare med kartor demonstrerades af kapten Grill.
Det är från denna utflykt våra fotografier ge ett par bilder.
OLGA FAHR / EUS.
BERGH.
tagande väsen och sin rika intelligens, en mycket uppburen vicedrottning af Indien.
Lady Curzon är dotter af en rik amerikanare, mr L.
Z. Leiter i Washington, hvilken förtjänat sin be- tydande förmögenhet som ene delägare i den stora handelsfirman Field &amp; Leiter i Cnicago.
I HOLT TAR.
RYDE SKISS PÅ VALLO FÖR IDUN RERÄT- AF MARI MIHI.
V ET DU, min värderade vän, om det ännu finnes något ställe i detta orons och jäktets och in- dustrislafveriets förtappade och fördömda tidehvarf, som är värdt det stora, varma, välsignade namnet hem, så är det gamla Ulfsta.
Och det är nu mitt hjärtas innerligaste uppsåt, att, kommer det en gång till ofred här i landet, så att den grön- rockade fiendens gevärspipor skulle glittra i mån- skenet mellan den långa lindalléns brunbarkade stammar, då reste jag mig från frändernas lag och drack min heta långtoddy i botten och gick ut på trappan och reglade den tunga porten och ställde mig där med svärdet i hand, bredbent, trumpen och tvär, och slogs, tills jag stöp för gamla Ulfsta och alla de kära det hyser och hägnar inom sina hvit- rappade murar.