Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om ni kände en mormors känslor, kunde ni förstå, att det inte kan vara henne likgiltigt, att hennes barnbarn utmålas som ett vidunder- ligt dubbelväsen.
Er mor har derför fattat det beslutet att själf ta gossen i betraktande med sina mormoderliga ögon och själf i sista instans afgöra saken.
Förbered er nu på att ta emot henne med aftontåget i morgon.
I förväg sänder jag min kyss till min Proteus- dotterson Rudolf II.
Farfar.
» Min käre Anton!
Blott en kort rad, att jag lyckligt och väl är anländ Det är en präktig pojke, men båda två ha orätt.
Inte ett spår likhet med fadern och ännu mindre med modern.
Det är dig han liknar upp i dagen, kära gubbe!
Farfar från topp till tå!
Nu inse vi det alla.
Mera i morgon!
Din Louise.
Se till, att Emma hushållar ordent- ligt; hon är gärna litet slösaktig af sig, när jag inte är öfver henne.
* _ * Telegram; Hvem liknar han nu?
Måste själf Kommer iafton.
öfvertygas.
Hvarje kvinna är i långt högre grad än mannen i besittning af äktenskapets kardinal- dygd, nämligen offervillighet, men det är henne omöjligt att ensam uppoffra något.
Äktenskapet är icke en monolog, utan en dialog.
O. Fcuillet.
" Du får lof att hushålla ".
f et låter nu så oskyldigt och så förstån- digt och präktigt detta: » D u får lof att hushålla ».
Det är ju endast en vänlig förmaning, en kanske ytterst nödvändig förmaning, ty veckopenningarne äro ju redan slut, och det är blott fredag i dag!
Ja, det är s-annt, det är ju blott fredag i dag, men hvad skall hon göra, den stackars lilla frun!
Mjölkräkningen betalade hon i måndags, gossarnes nyss halfsulade kängor i tisdags; så kom det oväntadt främmande i onsdags, och hade ej den välsignade torsdagen med de oundvikliga pannkakorna och ärterna varit, så hade hennes kassa redan på fredags- morgonen varit tom.
Men nu, på eftermid- dagen, då det skulle köpas skrifbok åt den ene, glosbok åt den andre, griffeltafla åt den tredje, hvilket allt andra morgonen skulle till skolan medföras, nu hade hon ej ett öre.
Det var ingen pardon — hon måste gå in och be- gära penningar, innan mannen gick ut.
Hon sköt upp det så länge som möjligt.
Redan hade barnen ett par gånger bedt om sina tjugufem- och tioöringar, och nu kunde de ej vänta längre.
Hon stod med handen på dörrlåset och besinnade sig.
A c k ja, han sade ju icke så mycket — blott ett litet vre- sigt: » Ä r det nu slut på dina pengar igen? » och så tog han motvilligt upp portemonnän och frågade med minen af en martyr: » Hur mycket skall du hafva? » Och när hon då nämnde en summa, som kanske med en tredje- del understeg den, hon först ämnat begära, fann han den dock alltid för stor, och så kom det där afskyvärda: » D u får hushålla, du får lof att hushålla. » Som om hon inte hushållade!
Sin gamla hatt hade hon rustat upp, sin klädning hade hon vändt.
När hennes kusin kom till sta- den och bjöd henne på teatern, sade hon nej — hon hade ingen toalett.
Och barnens klä- der — huru sträfvade hon ej, för att de skulle se ordentliga och snygga ut!
Och huru hon räknade och beräknade, så gick det ändå till pengar: det gamla, som gjordes om, slets ut så fort, och det nya blef så dyrt.
Ibland blef hon ond och sade för sig själf: Han skulle blott hafva mina bekymmer, alla mina utgifter!
Och hvad det skulle vara för en fröjd att då få säga till honom: D u får lof att hushålla!
Men så ångrade hon sig.
Han var ju en sådan förträfflig man, han offrade ingenting på nöjen, ingenting för sig själf, och hon äl- skade honom så högt — hade hon rättighet att harmas på honom?
A c k nej, det hade hon visst icke!
Hon var icke värd en sådan man.
Ack, om hon blott kunde hushålla, om hon blott visste, huru hon skulle bära sig åt!
Hon försökte köpa billigare matvaror, men det var så mycket, som han » inte åt », och särskilda anrättningar för hans räkning för- drog han ej.
Det hörde till hans egenheter.
Och när han hörde skiluaden i priset på det goda smöret och det dåliga, på det bästa köt- tet och det sämre, fann han den så obetydlig, att det bestämdt icke var någon besparing, som kunde inverka på det hela.
Olyckligtvis räknade han icke ihop de få ören, som på alla håll ökade utgifterna.
Och det hade väl gått an, om ej fru A.
och fru B. och C. ständigt talat om, huru liten deras hushållskassa för veckan var, och huru väl den räckte till.
Och dessa fruar, som hushållade så utmärkt, hade alltid prydliga toaletter, läste, musice-
rade, roade sig, voro glada och underhållande — hur var det möjligt?
Hon kunde ej begripa det, och det var ej heller så underligt, ty de flinka fruarna de att glöm- berätta eller togo för afgjordt, att det öfverallt var så, att man » hade bok » ej blott Några timmar på Skansen.
Småprat till Idun af TANT ULRIKA.
i kryddboden, utan ock hos slaktaren, bagaren, på apoteket, hos modehandlaren, och att alla » böcker » herrn och och räkningar alltid lämnades icke till frun i huset.
till Det var detta, som gjorde » skilna ' n så stor », utom det att ett par barn.
mer eller mindre också gör, att utgifterna Men, hon äro olika.
som sagdt, detta visste hon ej, och satte sig och grubblade därpå, så att hon glömde skulle sitt ärende och den tunga gång hon gå.
Ack, vid alltsammans!
det visste hon var så trött, så trött Det hon, att var deras nog hennes fel, hushåll, som han ofta sade, var så mycket dyrare än andras, men hvad skulle hon göra?
Det bästa vore, om hon finge dö och gå bort, och så kunde han få en annan, som bättre förstod att — • som han ej behöfde påminna Och hushålla därom!
vid de tankarne droppade stora tårar ned mellan fingrarne på den lilla hand, hvar- med hon stödde sin värkande Men därinne på andra panna.
sidan om dörren satt mannen, fördjupad i sitt arbete, såg ibland på sin sina cigarr och grubblade, han också, på problemer, men de voro af helt annat slag än de, som irriterade hans stackars lilla hustru.
Han arbetade träget, det är sannt, han var en allvarlig man, utan håg för nöjen, och de han sträfvade små Det redligen för de sina, men bekymren, dem visste han ej om.
var hon, som fick bära dem, och till lön fick hon — förmaningen: » D u får lof att hushålla. » * Denna få flyktiga teckning har nog icke så motsvarigheter i verkligheten.
Mången man, som varmt älskar sin hustru, förstår ej, tror ej, att som han räknar för en obetydlighet, men som han gör henne ondt skär henne i hjärtat.
» Hon med dylikt, skulle icke taga å j a g i början af denna månad befann mig i Stockholm på mitt vanliga sommarbesök hos släktingarna — jag bor eljes i en liten stad i Vestergylln — föreslog mig en vacker eftermid- dag min snälla svägerska, som alltid sörjer för, att jag får se något nytt, då jag kommer till huf- vudstaden, att vi skulle » fara ut till Skansen ».
» Skansen? » sade jag eftersinnande, sjasa, den där utställningen af svenska bondstugor, som j a g läst om i tidningarna.
Ja, det vore roligt.
Men hvar ligger den egentligen? » Och svägerskan svarade med en annan fråga: » Vet du, hvar Hasselbacken ligger? » » Ja, naturlicb, » ljöd det ur djupet af mitt hjärta.
» Nåväl, strax bakom Hasselbacken ligger Skan- sen.
Det är Stockholms allra nyaste sevärdhet, ännu ej årsgammal och så färsk, att den ej ens hunnit in i Bädecker. » Och så gingo vi.
På vägen fick j a g en liten lektion om Nordiska museet i allmänhet o c h Skan- sen isynnerhet, om hur doktor Artur Hazelius för 20 år sedan i Stockholm grundade en skandina- visk-etnografisk samling, som från en ganska blyg- sam början vuxit ut till våra dagars Nordiska museum, s o m omfattar, utom de två paviljongerna vid Drottninggatan med sina kända allmogegrup- per i fönstren, 6 stora våningar i 3 olika hus samt dessutom den täcka lägenheten Framnäs nere vid Djurgårdsbrunnsvikens strand.
Nu har Nordiska museet till sina öfriga landvinningar äfven lagt Skansen, det på skogshöjden ofvanför Framnäs belägna natursköna området.
Här har doktor Haze- lius, som alltjämt är den nitiske ledaren af före- taget, gifvit oss en riktigt lefvande bild af svenska bondehem från olika delar af vårt långsträckta land.
» Men allt det där får du själf snart s e », slöt min svägerska.
I detsamma svängde spårvagnen öfver Djurgårds- bron, uDär, » sade svägerskan o c h pekade med parasollen åt höger, » ligger Lejonslätten.
Den har kung Oskar för omkring 10 år sedan skänkt Nor- diska museet till byggnadstomt.
Om ytterligare 10 år skall du där få se ett palats, som skall blifva ett värdigt hem för alla de dyrbara minnen af nordens kultur, som vår flitige doktor samman- bragt under årtionden.
Det skall blifva en pryd- nad för vår Djurgård, för vår hufvudstad, för vårt land och på samma gång ett vackert minnesmärke af hvad en svensk mans fosterländska sinne för- mår åstadkomma.
Det är om detta nya museum Wirsén skrifvit: det så illa, hon skulle icke vara så ömtålig. » Nej, det för, att at skulle hon icke, men hon rår ej hon är det, och om han skulle plågas alla de små bekymmer, hon måste bära, alla de olika anspråk, som ställas på hennes tålamod, så skulle ' det icke dröja länge, innan han vore lika ömtålig som hon.
Men den nu hafva stackars mans dörr.
allt för länge lämnat frun i tårar utanför sin Låtom oss hoppas, att hon denna gång träffar att vi lilla » tyrannen » vid älskvärdt lynne, han drager henne ned på sitt knä, kysser ' En gång, en gång det hus skall färdigt stå, Där hvarje hemlandsbild sitt rum skall få '. » Hon hade blifvit riktigt varm, min lilla sväger- ska.
» Det märks, » sade jag småleende, » att dok- tor Hazelius har stor makt att väcka intresse för sin sak, ej minst hos fruntimren. » » Ah, kära Ulrika, j a g har alltid svärmat för allt svenskt, o c h därför har j a g också blifvit Nordiska museets v ä n; ty jag tror, att denna anläggning gör sitt till för att bevara kärleken till det gamla o c h fäderneärfda o c h på sådant sätt underhålla foster- landskärleken o c h frihetskänslan hos vårt folk — och det kan behöfvas i vår tid. » » Ja, du har nog rätt. » henne ömt och säger, att hon är en liten rar och söt kvinna, honom skulle nerna » göra utan ega så hvilken lifvet ej för något värde ibland.
Och — så » tyran- blir allt godt igen, och när hon nu begär pengar och får dem, ligger det en - viss öm klang i tonen, hvarmed » Men han du naturligtvis får framsäger lof att det gamla vanliga: hushålla. » Det fick ej fattas, men nu gör det henne ingenting, ty hennes hjärta är ännu varmt af de ömma ord hon förut fått höra.
Mathilda Den sysslolösa människan Langlet.
liknar ett stilla- stående vatten; hon förskämmes.
N. V. de Lätena.
" Emellertid hade spårvagnen stannat, vi stego ur o c h gingo den korta vägen uppför skogsbacken bakom Hasselbacken.
Nu stodo vi framför en stilig portal, äfver hvilken stod med stora o r d: Skansen.
Vi trädde in.
Så landtligt o c h hemtrefligt!
Träd- gårdssängar lågo omkring en röd byggning med hvita fönsterinfattningar.
Utanför den stod en kulla — j a g har alltid tyckt o m dalfolk — och upp- tog inträdesafgiften, 50 öre person.
Vid väggen stod kopplad en präktig newfoundlands-hund.
» Thor! » ropade min svägerska, och hunden k o m fram, så långt hans kedja räckte.
» Han är Skansens port- vakt o c h nattvakt, » sade hon, och vi klappade det vackra djuret.
» Vill du nu gå in i portstugan, så finns där en hel lappländsk utställning.
Eljes kan du studera Lappland i det fria här litet längre fram. » Jag föredrog det senare, o c h vi promenerade vägen.uppåt, o c h så stodo vi vid en vägskillnad.
Framför oss lågo vidsträckta gräsmattor, med ra- batter o c h sandgångar här och där, några dammar i midlen, skuggade af (räd, i fonden stod barrsko gen, o c h i skogsbrynet såg man de karaktäristiska bondstugorna.
Det var en vacker och leende tafla af vårt svenska land.
» Nå, hvart vill du nu gå? » sade svägerskan.
» Vägen rätt fram bär till Blekinge, den till vänster- bär till Lappland.
Och där borta till höger ligger Helsingland, ty där sätter man just nu upp en stuga från Bollnäs. » » Låt oss börja norr ifrån!
Jag ser redan de pittoreska lappkåtorna därborta. » Och så gingo vi åt vänster.
Ja, här hafva vi den första kåtan, o c h framför den sitter minsann en lifslefvande lapp.
Han heter Nejrla och är från Frostvikens socken i Jämtland, upplyser han.
Och så tillägger han genast: » Vill ni köpa renhorn af mig eller renhudar? » Han för oss fram till sin lilla primitiva expositionslokal och vill nödvändigt inleda några affärer med oss.
Men det går ej, utan vi inskränka oss till att klappa den gula lapp- hunden, som ligger utanför kåtan, en riktigt vac- ker hund, s o m heter Hally.
Och så skulle vi också titta in i den andra kåtan.
Jag stack in hufvudet, men tvärstannade.
Där satt en liten smutsig lapp på marken med kaffe- koppen i hand.
Min svägerska skrattade: » Genera dig ej för lappgubben, kära Ulrika!
Det är bara en sådan där » uppstoppad människa », som jag en gång hörde en liten flicka här förklara för sin yngre bror. » Ja, minsann, det var blott en af de där allmogefigurerna från paviljongerna i staden, men i kåtans skymning var verkligen likheten illusorisk.
Nu gingo vi till renarne.
De lågo i en inhägnad strax bredvid, ganska rymlig och med ett sten- kummel särskildt anordnadt för att bereda dem det högt värderade nöjet att klättra.
De voro små och seniga liksom lapparne o c h ej just vackra, hälst nu i hårfällningen.
Familjen hade nyligen blifvit förökad med en liten renkalf, som såg söt ut.
Från Lappland komma vi, utan att alls behöfva taga några Lunkenlus-steg, på en minut direkte till — Blekinge, d. v. s. det fattiga Blekinge.
Det rika väntar oss längre bort, representeradt af den ståtliga ryggåsstugan.
Men nu stå vi vid den s. k. stenstugan, en liten, hälft i jorden inbyggd koja med väggar af grofva kullerstenar och ett litet, litet fönster, som sitter i det låga torftaket.
O, hvad här ser fattigt o c h dystert ut!
Men stugan får en gladare färg, då vi träda in o c h möta det vänliga o c h soliga anletet af en ung kulla, s o m reser sig upp från trästoln vid spiseln o c h hälsar på o s s.
På bordet ligger en bok uppslagen.
» Sitter kullan o c h läser här i skymningen? » frågade jag.
» Hvad är det för lek- tyr kullan har? » Hon räcker oss boken.
Det är en abc-bok på engelska.
» Jaså, kullan läser en- gelska. » » Ja, jag tänker allt, att j a g skall lära mig, » svarar hon gladt.
Och så berättar hon, att hon fått boken skickad från sin bror, som är in- geniör i Amerika, att hon sedan i vintras går på en kurs i engelska, och att hon redan Tärt sig förstå och tala litet, så att hon snart tror sig kunna spraka med resande engelsman o c h amerikanare, när de komma till Skansen.
Det är doktorn, som kostar på henne den där undervisningen.
» Ja, lycka till då, kära Kerstin, » säger min svägerska, som kän- ner alla kullorna på Skansen, » men res bara ej till Amerika, då du lärt dig språket, ty det är nog inte doktorns mening! » Och så nicka vi åt vår lilla glada kulla: » Adjö, adjö. » Och hon nickar tillbaka: » Adjöss, adjöss. » Nu kommo vi till kolarkojorna, en från Små- land, en från Bergslagen.
Det är sådana där pro- visoriska tillflyktsorter, som innehålla blott en eld- stad o c h en granrisbäddd för kolaren, då han dag och natt måste ligga och vakta milan » långt, långt bort i skogen. » Och svägerskan gnolade på Gei- jers bekanta visa.
I Morastugan, där vi nu trädde in, var mycket lifligt.
Här stodo fina Stockholmsdamer o c h her- rar skockade kring kullan o c h utfrågade henne om allt möjligt.
D e fina damerna finna det mesta så fasligt eländigt och fult och groft och beklaga » det fattiga folket. » Sådant tycka ej våra kullor om.
Där framme vid det lilla fönstret med sina små, små rutor står ett bord med hvarjehanda tillbehör till de kända moraklockorna.
Det är fars urmakar- verkstad.
» Hur kan ni vid den här klena dagern göra kloekor? » säger en dam i jämrande ton.
» Ni förstör j u alldeles edra ögon. » » Åh, kära bjärtan- des », svarar kullan litet ifrigt, » det är j u inte så- dana där små ena » — ocb hon pekar på det lilla gulduret, som hänger vid damens sida — » utan sådana här. » Hon visade på den stora dalkarls- klockan, som stod vid väggen i sitt manshöga fodral.
Min svägerska o c h jag tittade på hvarandra o c h logo.
» Nej, nu gå vi till Blekingsstugan, » sade hon högt.
» M e n se på majstången, den observerade jag ej, då vi gingo in, » ropade jag.
» Nå, bar du sett getterna då? » Ja, där bakom Morastugan stodo minsann två getter tjudrade.
De representera Da- larnes husdjur.
» Och titta nu ett tag på slipstu- gan från Orsa, där de tillverka sina kända slip- stenar!
Och bär står ett par af de där uppstoppade människorna igen, en dalkarl med en väggklocka och en kulla med hårarbeten. » Och vi kilade från det ena till det andra och skrattade och skämtade som ett par lössläppta pensionsflickor.
Men plötsligt blef svägerskan allvarsam: » Kära du, klockan är j u redan 8.
Nu måste vi gå för att hinna hem till tedags.
Min man väntar oss.
' » Och vi skyndade mot utgången.
» Hvad tiden har gått fort här, » sade jag och kastade en afskedsblick omkring mig.
Där borta på sitt stenkummel stodo ett par af renarne, och deras greniga horn afteck- nade sig mot den rodnande aftonhimlen.
Skan- sens klockor — en skänk från Ulriksdals slotts- kapell — ringde just nu så vackert.
På trappan till det röd-hvita porthuset stod Kerstin, vår lilla engelska, och nickade ännu en gång: » Adjöss, adjöss. » » Hit få vi lof att gå en gång till, medan jag är kvar, » sade jag till svägerskan.
» Med nöje, kära Ulrika, och då skall du få se, hvad vi nu ej hunno med, blekingsstugan och belvedéren. »
Skiss för Idun af John Öländer.
var är nyckelknippau Lina?
Hvar är nyckelknippan? » Lina stod i dörren och stirrade med sina stora, ljusblacka ögon inåt salongen.
» Kära frun, jag har inte tagit någon nyc- kelknippa.
» » Tagit, tagit!
Du har städat i rummen, medan jag varit ute, och du måste ovillkorli- gen ha sett till den.
Jag lade den här på kaminfriseu, och nu finns den inte.
Jag har sökt igenom hvarenda vrå i hela huset — finns inte. » » Men jag kan försäkra, » dristade sig Lina att invända, » att när jag städade i morse, såg jag inte till någon nyckelknippa. » » Såå, du kanhända vill påstå, att den sjun- kit genom golfvet eller flugit ut genom fön- stret, eller att jag rent af gått och tappat den?
Hur som helst — nu så stå vi där vac- kert!
Om en halftimrne är kamren hemma.
Trefligt!
Ingen duk att lägga på bordet, inga knifvar och gafflar, intet brännvin, inga glas!
Hvad skall man ta ' sig till?
Råd mig då och stå inte där och se dum ut. » Lina såg verkligen dum ut, där hon stod midt på golfvet med armarna hängande ut- efter sidan och vidöppna ögon.
» Du vet, » fortfor fru Emma, i det hon oroligt gick fram och tillbaka på golfvet, » att kamrern afskyr slarf, och hvad skall han då säga, om det ej finns en duk på bordet? » » Man kunde försöka bryta upp linneskåpet med en spik eller något dylikt, » föreslog Lina glädjestrålande, som om hon fått en plötslig ingifvelse.
» D u är tokig!
Fördärfva nya skåpet, det voro just att ställa till det riktigt trefligt.
Nej, vi måste skrapa ihop hvad vi ha.
D u får leta ut bland tvättkläderna den hyggli- gaste duken och skura upp köksknifvarna.
Men raska på, vi ha blott en kvart på oss. » Det var ej utan, att fru Emma kände sig ganska ängslig till mods.
Hennes man var ett mönster af äkta män, som till det minsta uppfyllde hvarje hennes önskan.
De hade varit gifta i tre månader, och på denna tid hade ej ett moln uppstigit på den äktenskapliga himlen.
Idel solskens- dagar utan den ringaste lilla regnby.
Men i dag drogo molnen sig tillsammans, det märkte hon tydligt.
Han var en ord- ningsmänniska i minsta detalj och kunde ej fördraga slarf, i all synnerhet inom sitt eget hus.
Och hon hade j u på det hela taget ej så mycket att sköta.
Hon hade, när de gifte sig, föreslagit, att de blott skulle ha en tjäna- rinna, men han ville ha två, för att hans hustru ej skulle » öfveranstränga sig », som han skämtsamt sade.
Och nu stod hon där utan duk på bordet, utan knifvar och gafflar!
Hur skall hon förklara saken?
Skulle hon rent ut säga, att nyckelknippan förkom- mit, eller att låsen voro i olag?
Men herre gud — alla lås kunde väl inte vara i olag på en gång heller.
Det var i alla fall bäst att hålla sig till sanningen.
Nyckelknippan var förkommen, antagligen när Lina städat i salongen, det skulle hon särskildt betona.
De minuter, som ännu återstodo, innan kloc- kan slog tre, använde hon att krypande på knä leta under soffor och stolar.
Det kunde ju hända, att lyckan gynnade henne i sista ögonblicket.
Men nej — den var och förblef borta.
Hon märkte genast, att han var vid dåligt humör.
Han räckte henne endast handen, annars brukade han alltid kyssa henne.
Hanr mumlade någonting om » mycket att göra », » slarfviga människor på kontoret » och dylikt.
Slarfviga människor!
Det gick en rysning öfver henne.
Hvad skulle hon nu säga, när han fick se middagsbordet.
Hon stirrade en- vist ut genom fönstret, alldeles som om hon väntade få se nyckelknippan komma nedsväf- vande från höjden.
» Nu ska det smaka att få en liten sup.
Men hvar har du brännvinet?
Du har visst glömt brännvinet? » » Har jag glömt.
åh bevars, har jag.
» » Och brödet på en tallrik, » fortfor han, i det han noggrannt beskådade det trasiga ben- skaftet på smörknifven.
» Men, min kära Emma, nog kunde du väl bestå oss med en litet hyggligare duk än den här.
Den lämnar verkligen åtskilligt öfrigt att önska.
Men hvarför svarar du inte.
Ä r det någonting som har händt? » » Ja, Adolf, det är någonting förskräckligt, som har händt; jag vet inte, hur det har gått till, men i alla fall har det händt. » » Men hvad är det då?
Säg ut åtminstone! » » Jag har.
jag har.
, » stammade fru Emma.
» Jag har förlagt nyckelknippan.
Ja, det vill säga, inte jag, utan Lina, när hon städade i morse.
Alldeles säkert är det Lina. » » Förlagt nyckelknippan, » småskrattade han ironiskt, » det var konstigt!
Den skall väl i alla fall finnas, den har väl inte fördunstat heller.
Låt oss söka, den måste ju finnas. » » Jag har letat som efter en knappnål, men förgäfves; den är och förblir borta, » sade hon med jämmerlig ton.
Det dåliga humör han fört med sig från kontoret förbättrades just inte genom denna tilldragelse.
Hans ansikte mulnade allt mer och mer, och han promenerade irriteradt fram och tillbaka med händerna på ryggen och sraåhvisslade.
» Ja, då är det naturligtvis ingen annan råd, än att jag får gå ut och äta, ty vet du det här middagsbordet ser föga aptitligt ut.
Du får förlåta mig, min kära Emma, men med ett dylikt slarf kan jag ej förlika mig.
Jag vill ha ordning i mitt hus, och jag tror i allmänhet inte, att jag har för stora pre- tentioner på dig.
Att du håller reda på din nyckelknippa, det kan jag då verkligen fordra, utan att behöfva anses för kinkig. » Hon teg och stirrade ut genom fönstret.
Hon hade ju heller ingenting att säga — han hade fullkomligt rätt.
» Du får — som sagdt — ursäkta, men jag går ut och äter i dag, » vidtog han.
» Kan- hända du får reda på nyckelknippan tills i morgon middag. » » Förlåt mig, käre Adolf, » sade hon med tårar i ögonen, i det hon försökte hindra honom att gå, » stanna nu hemma; det skall aldrig hända vidare, hör du, aldrig.- » » Förlåter dig, gör jag gärna, men hemma stannar jag inte.
Jag är för öfrigt vid dåligt humör och behöfver luft. » Och därmed kastade han öfverrocken öfver axlarna och gick mot dörren.
Plötsligt stan- nade han.
Det var något, som skramlade till i ytterrocksfickan.
Han kände mekaniskt efter i sin ven- stra byxficka.
Där lågo j u som vanligt hans nycklar.
Men hvad hade han då i ytterrocks- fickan!
Han trädde försiktigt ned handen och fick tag i en nyckelknippa — han drog upp den, alldeles riktigt — Emmas nyckelknippa!
Han kände, hur blodet steg honom åt hufvudet.
Så såg han på henne och hon på honom, och så brusto de bägge två i skratt.
» Hade du lagt dina nycklar på kaminfr ... » » På kaminfrisen, ja, » sade hon och skrat- tade, så att tårarna kommo henne i ögonen.
» D å är det jag som i distraktion.
kors det brukar väl aldrig hända mig.
Och jag som så förebrådde dig.
Du förlåter väl mig, Emma lilla? » - » Förlåter dig gör jag gärna, » härmade hon honom, » om.
du stannar hemma och äter middag.
ulan supen och med köksknifvarne, » hviskade hon honom i örat.
Och han stannade hemma.
Från lidandets och barmhärtighetens värld.
Några Stoekholmsbilder af Cecilia Bdåth-Holmberg.
fp§l| två » hem », jag förut i största korthet e skildrat, äro båda inrättade för kvinnor, som redan i ett eller annat hänseende kommit djupare in i brott och laster.
De äro mera läddningshem än skyddshem.