Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven de gifta hanarne eller rättare de hanar, som förmå skaffa sig ett harem och kunna försvara detsamma, undgå vanligen att slagtas, om ej för annat derför att deras pels oftast är allt för luggsliten, sönderrifven och trasig.
Det är således ungkarlarne som här bokstafligen få släppa skinnet till.
Att ett vildt djur kan slagtas på ett så ordnadt sätt, beror af dess egendomliga lefnadsvanor113.
Sjöbjörnarne infinna sig nämligen år efter år under somrarne på vissa bestämda i hafvet utskjutande näs (Rookeries), der de, samlade i hundratusental, tillbringa flere månader utan den ringaste föda.
Först komma hanarne (oxarne) till stället, de flesta under loppet af maj eller början af juni månad.
Ytterligt häftiga strider, ofta med dödlig utgång för den ena af parterna, uppstå nu om den rymd af ungefär hundra qvadratfot, som hvarje säloxe anser sig behöfva för sitt hem.
De starkaste och i striden lyckligaste behålla de bästa platserna närmast stranden; de svagare få krypa längre upp på land, der utsigten att få ett tillräckligt antal gemåler just ej är så särdeles stor.
Fäktningen försiggår med en mängd låtsade utfall och parader.
Till en början gäller striden eganderätten till jorden.
Den anfallne förföljer derför aldrig sin motståndare utom det område han en gång intagit, utan lägger sig, sedan fienden retirerat, Sjöbjörnar.
Hane, honor och unge.
Efter en aqvarell af H. W.
Elliott.
stolt ned för att i sömnens armar samla krafter till ny strid.
Djuret grymtar härvid sjelfbelåtet, kastar sig på ryggen, skrapar sig med framfötterna, ansar sin toilett eller svalkar sig genom att långsamt vifta med en af bakfötterna, men är alltid flinkt och färdigt till ny strid, tills det uttröttadt får sin öfverman, som jagar det längre upp från stranden.
Ett af de mest egendomliga dragen hos dessa djur är, att de under sin vistelse på land oupphörligt använda sina baklabbar som solfjädrar och någon gång äfven som solskärmar.
Hundratusentals dylika solfjädrar kunna en varm dag samtidigt vara i rörelse på ett »rookery»114.
I medlet af juni komma honorna upp från sjön.
De mottagas i vattenbrynet på ett mycket förekommande sätt af några starka oxar, som lyckats kämpa sig till platsen närmast stranden och nu med lock och pock annektera de sköna för sitt harem.
Men knappast är den från vattnet uppkomna honan etablerad hos säl-oxen n:o 1, förr än denne ilar mot en ny skönhet i vattenbrynet.
Säl-oxen n:o 2 sträcker nu ut sin hals och bortstjäl utan krus n:o etts första gemål, för att sedan blifva utsatt för samma spratt af oxen n:o 3.
Härunder äro honorna alldeles passiva, strida aldrig sins emellan och fördraga med ytterligt tålamod de svåra sår de ofta få, då de af de stridande ryckas än åt ett, än åt ett annat håll.
Alla honor blifva slutligen på detta sätt efter häftiga strider fördelade mellan hanarne, hvarvid de af dessa, som äro närmast stranden, få på sin lott 12 till 15 gemåler.
De som nödgats slå sig ned längre bort från stranden, få nöja sig med fyra eller fem.
Kort efter det honorna landat föda de sina ungar, hvilka behandlas med stor likgiltighet och endast inom harems gränser försvaras af adoptivfadern.
Derefter inträffar parningstiden, och sedan den förflutit, upphör den i början så strängt upprätthållna ordningen och familje-indelningen.
Småningom lemna säl-oxarne, utmagrade af tre månaders absolut fasta, »rookeriet», som tages i besittning af säl-korna, un-
»Seal-rookery» på S:t Pauls-ön, en af Pribylow-öarna.
Efter teckning af H. W. Elliott.
garne och en mängd yngre hanar, hvilka förut ej vågat sig till stället.
I medlet af september, när ungarne lärt sig att simma, blir platsen helt och hållet öfvergifven, på enstaka, af en eller annan orsak qvarblifna djur när.
Vid ett långvarigt våldsamt regn skola dessutom många af djuren söka skydd i hafvet, men återvända, då regnet upphört.
Samma verkan utöfva ihållande värme och solsken; kylig, fuktig luft med dimhöljd sol lockar dem deremot i tusental upp på land.
Hanar under sex år kunna ej såsom de äldre hanarne tillkämpa sig hustrur och eget hem.
De samla sig derför jemte yngre honor i flockar af flere tusen till flere hundra tusen djur på stränderna emellan de egentliga rookerierna, en del tätt packade närmast vattenbrynet, andra spridda i mindre flockar ett stycke längre bort från stranden på gräset, der de ömsom ystert leka med hvarandra som hundvalpar, ömsom på en gemensam signal lägga sig att sofva i alla upptänkliga ställningar.
Det är dessa olyckliga onyttiga ungkarlar, som vid de ordentligt skötta fångststationerna lemna slagtkontingenten.
För detta ändamål jagas de af infödingar från stranden i sakta mak (ungefär en kilometer i timmen) och med täta raster till slagtplatsen, belägen en eller två kilometer från stranden.
Derpå bortjagas honor och ungar samt de hanar, hvilkas pels är oduglig.
De öfriga döfvas först med ett slag i hufvudet och stickas sedan med knif.
Under det Vega ångade ned mot Beringön, mötte vi redan långt från land flockar af sjöbjörnar, som nyfiket följde fartyget under långa sträckor.
Mindre bekant med sjöbjörnarnes lefnadssätt, trodde jag med anledning häraf, att dessa redan lemnat sina sommarrastplatser, men vid ankomsten till kolonien upplystes jag om, att detta icke vore förhållandet, utan att ett mycket stort antal djur fortfarande hölle till på rookeriet vid nordöstra udden af ön.
Naturligtvis gälde en af våra första utflygter detta ställe, beläget ungefär 20 kilometer från byn.
En dylik resa får man dock numera ej företaga ensam och obevakad, emedan äfven en ofrivillig oförsigtighet lätt kunde åstadkomma mycken ekonomisk förlust för infödingarne och för kompaniet, som innehar jagträtten.
Under resan åtföljdes vi derförSjöbjörn-slagt.
Efter en teckning af H. W. Elliott.
af byns fogde, en svarthårig stammande aleut, och »kosacken», en ung, hygglig och artig man, som vid högtidliga tillfällen bar en sabel nära nog lika lång som han sjelf, men som för öfrigt ej på ringaste sätt motsvarade den af roman- och skådespelsförfattare antagna kosacktypen.
Resan skedde i stora, med tio hundar förspända slädar öfver snöfria, afrundade berg och bergplatåer, täckta med en temligen torftig vegetation, och genom dalar, skoglösa liksom bergen, men prydda med yppigt grönskande örtsnår, rika på praktfulla liljor, syngenesister, umbellater o. s.v.
Färden gick stundom långsamt nog, men stundom i hvinande fart, i synnerhet då hundspannen foro utför bergens branta afsatser eller genom morasen och de lergökar, som bildat sig på den flitigt använda vägen.
Körsvennen blef härvid från topp till tå öfverstänkt med ett tjockt lager af gyttja, en olägenhet förenad med det ovanliga Sjöbjörnar på väg till »the rookeries».
spannet, som före afresan från kolonien var förutsedd, till följd hvaraf våra dervarande vänner påyrkade, att alla, oaktadt den vackra väderleken, skulle medtaga regnrockar.
Hundspannen hejdades temligen långt från stranden för att ej skrämma sälarne, och derpå gingo vi till fots till sjöbjörnlägret, väljande vägen så, att vi hade vinden mot oss.
Vi kunde på detta sätt, utan att väcka någon oro, komma helt nära djuren, hvilka, enligt den helt säkert något öfverdrifna uppgift vi på stället erhöllo, för tillfället voro samlade till ett antal af 200,000 på udden och närliggande stränder.
Vi erhöllo tillstånd att, åtföljda af våra vägvisare, krypa tätt intill en något afsides liggande flock.
De äldre djuren blefvo i början något oroliga, då de märkte, att vi nalkades dem, men snart lugnade de sig fullständigt, och vi hade nu nöjet af ett egendomligt skådespel.
Vi voro de enda åskådarne.
Scenen utgjordes af en stenbelagd, af skummande bränningar sköljd strand, fonden af det omätliga hafvet och skådespelarne af tusentals underligt formade djur.
En del gamla hanar lågo stilla och orörliga, obekymrade om hvad som föregick omkring dem.
Andra kröpo på sina små korta ben klumpigt bland strandens stenar eller summo med otrolig vighet bland bränningarna, lekte, smekte hvarandra och grälade.
På ett ställe stredo tvenne äldre djur under ett egendomligt hväsande läte och på ett sätt, som om anfallet och försvaret skulle hafva verkstälts med utstuderade anfalls- och försvarsställningar.
På ett annat försiggick en skenfäktning mellan ett äldre djur och en unge.
Det såg ut, som om denna skulle fått undervisning i fäktkonsten.
Öfverallt kröpo de små svarta ungarna beskäftigt af och an mellan de gamla, då och då bräkande likt lam för att kalla på modern.
Ofta qväfvas ungarna af de äldre, då dessa, uppskrämda af någon tillfällighet, rusa ut i hafvet.
Hundratals döda ungar hittas efter ett dylikt alarm på stranden.
»Endast» tretton tusen djur hade i år blifvit dödade.
Deras flådda kroppar lågo hopade i gräset på stranden, spridande en vidrig lukt vidt och bredt, hvilken dock icke bortskrämde de på det närbelägna näset liggande kamraterna, emedan äfven bland dem en likadan lukt var rådande till följd af de många på stranden qvarliggande qväfda eller i strid med kamrater dödade djuren115.
Bland denna stora skara sjöbjörnar tronade på toppen af en hög sten ett ensamt sjölejon, det enda af dessa djur som vi sett under färden.
Mot betalning af 40 rubel förmådde jag byns höfding att åt mig skelettera fyra af de i gräset qvarliggande halfförruttnade sjöbjörnkropparne, och sedermera erhöll jag genom de ryska myndigheternas välvilja och utan någon ersättning till uppstoppning sex djur, deribland två lefvande ungar.
Äfven dessa senare nödgades vi döda, sedan vi förgäfves sökt förmå dem att mottaga någon föda.
Den ena hemfördes för anatomisk undersökning inlagd i sprit.
Den del af Beringön vi sett bildar en på vulkaniska bergarter116 hvilande högslätt, som dock mångenstädes är afbruten af djupa kitteldalar.
Dessas botten upptages vanligen af insjöar, hvilka genom större eller mindre floder stå i förbindelse med hafvet.
Sjöarnas stränder och bergens sluttningar äro betäckta med en yppig växtlighet, rik på långt gräs och vackra blommor, bland hvilka en i våra trädgårdar odlad svärdslilja, den nyttiga, mörkt rödbruna saranaliljan, åtskilliga orchideer, tvenne storblommiga rhododendron-arter, manshöga umbelliferer, solroslika synanterer o.s.v.
En helt annan natur var rådande på den utanför hamnen belägna holmen, om hvilken dr Kjellman och dr Stuxberg meddela följande:
»Ön Toporkoff bildas af en eruptiv bergart, som öfverallt mot stränderna, några tiotal alnar från högsta vattenståndet, reser sig upp i form af branta, låga sprickiga väggar, från 5 till 15 meters höjd, olika på olika ställen.
Ofvan om dessa branta bergväggar bildar öns yta en jemn slätt; hvad som ligger nedanför dem utgör en långsamt sluttande strand.
Den långsamt sluttande stranden består af två väl skilda bälten, ett yttre utan all växtlighet, ett inre bevuxet med Ammadenia peploides, Elymus mollis, och tvenne umbellat-arter, Heracleum sibiricum och Angelica archangelica, af hvilka de båda sistnämnda utefter afsatsen bilda ett omkring 50 meter bredt, manshögt, nästan ogenomträngligt snår.
De branta bergväggarna äro på somliga ställen gulfärgade af lafvar, mestadels Caloplaca murorum och Cal. crenulata; på andra ställen äro de temligen tätt beklädda med Cochlearia fenestrata.
Den öfversta jemna slätten intages af en tät och frodig gräsmatta, öfver hvilken enstaka stånd af de båda nämnda umbellat-arterna höja sig här och der.
Vegetationen på denna lilla ö förenar en högst ovanlig artfattigdom med en hög grad af yppighet.
Af högre djur sågo vi endast fyra arter foglar, nämligen Fratercula cirrhata, en tejst (Uria grylle var. columba), en art af skarfvarnes (Phalocrocorax) och en art af måsarnes (Larus) slägte.
Fratercula cirrhata lefde här i milliontal.
De hade sitt tillhåll på den öfre slätten, der de öfverallt utgräft korta, djupa och ovanligt breda, med två öppningar försedda gångar att sofva i.
Derifrån flögo de vid vår ankomst i stora skaror fram och åter till det närbelägna hafvet.
Deras mängd var nästan jemförlig med alkornas å de arktiska fogelbergen.
Tejstarne och skarfvarne höllo till på klipporna i fjär-området.
De ryggradslösa landdjurens antal uppgick till kanske 30 arter.
Talrikast voro Machilis, Vitrina, Lithobius, Talitrus, några tvåvingar och skalbaggar.
De lefde alla på strandens inre bälte, der marken var ovanligt fuktig.»
Beringön skulle utan svårighet kunna föda stora boskapshjordar, kanske lika talrika som de hjordar af sjökor, som fordom betade vid dess stränder.
Sjökon hade för öfrigt valt sin betesplats med urskilning, i det att hafvet
Alg från Bering-öns stränder.
Thalassiophyllum Clathrus Post. & Rupr. 1/4 af nat. storl.
här, enligt dr Kjellman, är ett af de algrikaste i verlden.
Hafsbottnen betäckes på gynsamt belägna ställen af 20 till 30 meter höga algskogar, hvilka äro så täta, att skrapan med svårighet tränger ned i dem, en omständighet som mycket försvårade draggningen.
Vissa af algerna användas af infödingarne till mat.
Under färden till fångstplatsen blefvo vi vid en rast, ungefär halfvägs mellan densamma och byn, i tillfälle att deltaga i ett högst egendomligt fiske.
Raststället var beläget på en jemn grässlätt, snarlik en naturlig äng hos oss, genomkorsad af en mängd smärre bäckar.
Dessa voro fulla med flere olika fiskarter, deribland en sik, en liten forell, en medelstor långsträckt lax med nästan hvitt kött, ehuru med purpurröd hudfärg, och en annan laxart af ungefär samma längd, men mycket bred och med en puckel på ryggen.
Dessa fångades lätt.
Man tog dem med händerna, harpunerade dem med vanliga oskodda käppar eller andra träbitar, högg dem med knifven, tog dem med insekthåfven o.s.v.
Andra laxarter med högrödt kött finnas i öns större elfvar.
Vi erhöllo här för en obetydlighet en välkommen omvexling i den konservföda, vid hvilken vi länge sedan hunnit blifva utledsna.
Dessutom fick expeditionen som gåfva af Alaska-kompaniet ett fett och ypperligt nötkreatur, mjölk och några andra förfriskningar, och jag kan ej nog prisa den välvilja vi här rönte så väl af den ryske embetsmannen N. Grebnitski, en ifrig och skicklig idkare af naturforskning, som af Alaska-kompaniets tjenstemän och alla andra på ön bosatta personer, med hvilka vi kommo i beröring.
Ursprungligen ämnade jag från Beringön segla till Petropawlowsk för att derifrån afstyra de företag, som möjligen voro påtänkta till vår »undsättning».
Detta blef likväl öfverflödigt, emedan en ångbåt, som genast sedan den intagit sin last skulle afgå till Petropawlowsk, ankrade vid Vegas sida tvenne dagar efter vår ditkomst.
Ångbåten tillhörde Alaska-kompaniet, kallades »Alexander», fördes af kapten Sandman och var bemannad nästan uteslutande med svenskar, danskar, finnar och norrmän117.
På Alexander befunno sig tvenne naturforskare, doktorerna Benedikt Dybowski och Julian Wiemut.
Den förre är en till
Sibirien förvist, numera »benådad» polack, hvars mästerliga zoologiska arbeten utgöra bland de bästa bidrag, som under de senare årtiondena lemnats till kännedomen om Sibiriens naturförhållanden.
Hans undersökningar hafva hittills hufvudsakligen gält Bajkal-trakten.
Nu önskar han utsträcka dem till Kamtschatka och har derför frivilligt åtagit sig en läkareplats i Petropawlowsk. Vetenskapen har skäl att vänta sig mycket rika skördar af hans och hans följeslagares arbeten i ett bland nordens mest intressanta, mest misskända och minst kända länder.
Vega lemnade Beringön den 19 augusti på eftermiddagen.
Ankaret fäldes i Jokohama den 2 september om aftonen.
Första delen af öfverresan, medan vi ännu voro i den kalla, från norr kommande ishafsströmmen, gynnades af förlig vind och måttlig värme.
Yttemperaturen i hafvet var +9° till +10°.
Den 25 augusti vid 45°45′ n. bredd och 156° ostlig längd från Greenwich började hafsvattnets temperatur att stiga så hastigt, att termometern redan den 28 vid 40° lat. och 147°41′ long. visade +23°,4 i vattenbrynet.
Detta angaf, att vi från den kalla, för oss gynsamma strömmen kommit in i Stilla hafvets golfström, Kuro-sivo.
Vinden blef nu tidtals mindre gynnande, värmen tryckande, oaktadt de täta, af åska och häftiga byar åtföljda regnskurarne.
Under ett dylikt oväder den 31 augusti slog åskan med en ytterst våldsam blixt och knall ned i Vegas stormast.
Styrflöjeln bröts loss och kastades i sjön jemte några tum af kaltoppens spets.
Sjelfva kaltoppen spräcktes temligen långt ned, och alla om bord fingo känna en mer eller mindre våldsam skakning, mest en af manskapet, som för tillfället stod vid kettingsklyset.
För öfrigt hade tillbudet icke några nämnvärdt obehagliga följder.
Vid ankomsten till Jokohama voro alla man friska och Vega i fullgodt skick, ehuru efter den långa sjöresan i behof af några smärre reparationer, af dockning och möjligen förkoppring.
Naturligtvis hade under ett års förlopp ett eller annat lindrigt sjukdomsfall bland 30 man ej kunnat undvikas, men någon allmännare sjuklighet hade icke varit rådande, och helsotillståndet hade ständigt varit utmärkt.
Af skörbjugg hade vi ej sett spår.
– Thunberg och Kämpfer.
Jokohama, den första hamn-, telegraf- och handelsplats, der Vegas ankare fäldes efter hennes kringsegling af Asiens nordkust, är en af de japanska kuststäder, som efter det af commodore Perry inledda fördraget mellan Amerika och Japan öppnades för verldshandeln.118 På stället fans förut endast en liten fiskarby, hvars invånare aldrig sett europeer och vid hårdt straff voro förbjudna att inlåta sig i något samtal eller varubyte med besättningarna å de främmande fartyg, som möjligen visade sig vid kusten.
Den forna byn är nu, 20 år senare, förvandlad till en stad på nära 70,000 invånare, samt består af ej allenast japanska, utan äfven ganska vackra europeiska hus, handelsbodar, hoteller m. m.
Den utgör äfven residens för landshöfdingen i Kanagava Ken.
Medelst jernväg är den förbunden med Japans närbelägna hufvudstad
Tokio, medelst regelbundna ångbåtsturer i hvarje vecka med San Francisco å ena sidan, Hongkong, Indien o.s.v. å den andra, samt slutligen medelst telegraftråd ej allenast med Japans förnämsta städer, utan ock med alla de länder, som insnärjts i verldstelegrafnätets garn.
Stadens belägenhet på vestra stranden af den såsom hamn kanske väl stora Jedo- eller Tokio-bugten är ej synnerligen vacker.
Men vid inseglingen ser man i vester, om väderleken är gynsam, Fusijamas snöklädda, oförlikneligt praktfulla vulkankägla höja sig från ett kuperadt, skogbeklädt underland.
Man förvånas ej mer, då man sjelf en gång sett den, att japaneserna med sådan förkärlek på lackervaror, porsliner, tyger, papper, svärdsprydnader o.s.v. återge bilden af detta deras högsta, ståtligaste och äfven grymmaste berg.
Ty i hundratusental räknas de menniskor, som omkommit under dess utbrott, och säger sagan sanning, så har hela berget i en långt aflägsen forntid bildat sig på en enda natt.
Innan man kommer in i Jedo-bugten, far man äfven förbi en under de sista åren verksam vulkan, belägen på vulkanön Oshima, bekant i Japans historia såsom förvisningsort för åtskilliga af hjeltarne i landets många inre strider.
Under seglingen eller rättare ångandet – ty vi hade ännu i behåll tillräckligt kol för att begagna maskinen – uppför Jedo-bugten voro kusterna för det mesta så dimhöljda, att Fusijamas topp och strandkonturerna endast då och då skymtade fram genom molnen och tjockan.
Vinden var dessutom motig, hvarför vi först kl. 9 tim. 30 min. eftermiddagen den 2 september kunde fälla vårt ankare i den så länge efterlängtade hamnen.
Jag skyndade genast i land med kapten Palander för att öfver
Sibirien afsända telegram till hemlandet om den lyckliga utgången af Vegas färd.
Å telegrafstationen upplyste man mig, att den sibiriska linien genom öfversvämningar var afbruten på en sträcka af 600 verst, och att telegrammen derför måste sändas
Fusijama.
Indien, hvarigenom omkostnaderna nästan fördubblades.
Dessutom gjorde telegraftjenstemännen svårigheter att mottaga de utländska guldmynt af olika slag, som jag hade med mig.
Den senare svårigheten blef lyckligtvis genast afhjelpt derigenom, att ryska konsuln herr
Pelikan tillfälligtvis var närvarande vid min underhandling med telegraftjenstemännen.
Då han hörde, att det gälde hemsändning af telegram från den så mycket omtalade Vega-expeditionen erbjöd han sig genast att ordna saken, till dess jag hunnit i någon af stadens bankinrättningar lyfta penningar på det af James Dickson & Co. i Göteborg utstälda kreditiv jag medförde.
Kort derpå träffade jag svenske konsuln, herr van Oordt, som lemnade oss en ganska brefrik post från hemlandet.
Denna var för de flesta af oss mycket glädjande, enär den, så vidt jag vet, icke bragte expeditionens 30 medlemmar något enda oväntadt sorgebudskap.
En ledsam underrättelse fick jag dock genast efter det jag landat, nämligen att ett fartyg, ångbåten »A. E.
Nordenskiöld», som herr Sibirakoff sändt till Beringssund och Lena för vår undsättning, strandat vid Jessos ostkust.
Skeppsbrottet hade lyckligtvis ej varit förenadt med förlust af menniskolif, och fartyget låg strandadt på en sandbank under förhållanden, som gjorde det antagligt, att det skulle kunna räddas utan allt för dryga omkostnader.
Sedan ryktet om vår ankomst spridt sig, uppvaktades jag genast af åtskilliga deputationer med lyckönskningsskrifvelser, inbjudningar till fester, klubbar o.s.v.
En följd af kalas och festtillställningar inleddes nu, som upptog en stor del af den tid vi vistades i detta härliga och märkvärdiga land.
Måhända kunde skildringen af dessa fester lemna en bild från Japan under de öfvergångsförhållanden, som ännu äro rådande derstädes, och hvilka helt säkert redan inom ett eller annat årtionde höra till en förgången och i mycket äfven förglömd tid, en bild hvilken åt framtida författare torde kunna gifva ett kanske ej ovälkommet bidrag till kännedomen om det Japan, som nu (1879) är.
En dylik skildring skulle dock föra mig för långt utom ämnet för denna reseskildring och kräfva för stort utrymme, hvarför jag här skall inskränka mig till en Ångaren »A. E.
Nordenskiöld» strandad på Jessos ostkust.
Efter japansk fotografi.
uppräkning af de festtillställningar, för hvilka offentliga myndigheter, lärda sällskap eller klubbar stodo i spetsen.
Den 10 september gafs stor middag på Jokohamas förnämsta, utmärkt väl hållna europeiska hotell, Grand Hôtel, af holländske ministern chevalier van Stoetwegen, hvilken i Japan tillika representerar Sverige-Norge.
Expeditionens deltagare blefvo här förestälda för flere medlemmar af japanska regeringen.
Den 11 september kl. 1 e.m. voro vi inbjudna till frukostmiddag i kejserliga sommarpalatset Hamagoten af sjöministern herr Kawamura.
Middagen bevistades, utom af Vegas vetenskapsmän och officerare samt vår minister herr van Stoetwegen, af flere bland Japans ministrar och högsta tjenstemän.
En del af dem talte ett eller annat europeiskt språk, andra endast japanska, i hvilket fall mindre betydande embetsmän tjenstgjorde såsom tolkar; dessa deltogo dock ej middagen jemte de öfriga gästerna.
Middagen var ordnad efter europeiskt mönster, med riklig tillgång på maträtter och vin.
Palatset utgjordes af ett envånings trähus i japansk byggnadsstil.
De rum, till hvilka vi hade tillträde, voro försedda med europeiska möbler, ungefär sådana som man hos oss skulle vänta att finna på en förmögnare enskild familjs sommarställe.
Märkvärdigt var, att man icke brytt sig om att i någon större skala pryda rummet eller bordet med de vackra inhemska bronser eller porsliner, af hvilka en så riklig tillgång finnes i landet.
Sommarpalatset omgafs af en trädgård, som japaneserna ansågo såsom någonting utomordentligt och äfven såsom mycket stor.
Vi skulle kalla den en liten väl och originelt underhållen miniatur-park, med omsorgsfullt ansade gräsmattor, underligt formade dvergträd, dockbryggor af sten, små dammar och vattenfall.
Festen var mycket angenäm, och alla, från vår intelligente värd till premierministern (Daijo-daijin), kejserliga prinsen Sanjo Sanitomi, visade oss stor vänlighet.
Den senare såg ut som en sjuklig ung man på några och tjugu år.
Han var dock vida äldre och hade kraftigt deltagit i de vigtigaste politiska händelser sedan hamnarnes öppnande.
Värden, amiral Kawamura, hade mer utseende af en vetenskaplig forskare än af en krigare.
Det anspråkslösa yttre dolde dock här en stor och ädel man.
Kawamura har nämligen såsom befälhafvare för Mikadons trupper med synnerlig utmärkelse ledt undertryckandet af upproret under den tappre Saigo Kichinosuke.