Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I målet bordt, hade E. K. M:t och Rikets Kammar-kollegium i underdånighet anfört, dels att Kollegium, i likhet med hvad Kronofogden och Häradsskrifvare!) förklarat, funne de föreslagna vilkoren vara till fördel för boställs-innehafvaren, dels ock att räntan för qvarnen, fyra fjerdingar tullmjöl, såsom inbegripen i boställs-innehafvarens lön, hittills icke blifvit utgjord, och af sådan anledning vid bytesvilkorens uppgörande undfallit uppmärksamheten, ehuru denna ränta ej allenast borde åtfölja qvarnlägenheten, utan ock fortfarande komma boställs-innehafvaren lill godo; men som utgörandet deraf skulle innefatta en opåräknad tillökning i det mer än tillräckliga vederlag, som bolaget erbjudit, samt qvarnen, genom förbindelsen för bolaget att åt innebafvaren af Arnäs boställe fritt förmala 15 tunnor råg och 20 tunnor hafra, i sjelfva verket biefve till honom skattskyldig för så mycket, som tulltägteu å denna mäld eljest skulle utgöra, och således för vida mer än den nuvarande räntan, ansåge Kollegium all svårighet i detta hänseende kunna undanrödjas, samt, utan rubbning i bytes-vilkoren, qvarnens skattskyldighet och boställsinnehafvarens löne-indelning lemnäs oförändrade, derest berörda qvarnränta, som ingiugé i Arnäs boslälls-ränla, biefve derifrån i jordeboken utbruten och särskildt påförd qvarnen, med anteckning att boställs-innehafvaren, i stället för att uppbära densamma, egde åtnjuta fri förmälning af ofvanberörda spanmålsbelopp, på hvilket sätt och med vilkor i öfrigt, dels att boslällshafvaren skulle blifva ansvarig för de räntor och besvär, som ålåge ^dels mantal Gullsjö och beräknats till 3 R:dr 25 sk. ^ rst., dels ock att nämnda hemmansdel öfverginge till Krono- och Arnäs qvarn till skatle-natur, Kollegium i underdånighet tillstyrkt bifall till ifrågavarande utbyte, för hvars verkställighet
Kungsborgs bruksbolag dock borde åligga, att hos E. K. M:ts Befallningshafvande i behörig ordning styrka hemraansdelens gravalionsfria beskaffenhet.
Efter hvad sålunda förekommit har E. K.
M:t täckts i Nåder föreslå Rikets Ständer, att till det ifrågaställa bytet, uppå de af Kungsborgs bruks-bolag erbjudna och utaf Kongl. Kammar-kollegium i öfrigt föreslagna vilkor, samtycka; och sorn Rikets Ständer funnit dessa vilkor antagliga, hafva Rikets Ständer jemväl bifallit hvad E. K. M:t i berörda hänseende Nådigsl föreslagit.
Hvilket Rikets Ständer få, till svar i ämnet, hos E. K.
M:l härigenom underdånigst anmäla.
Expeditions-Utskotlets Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o 48. 69 N:o 48.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 29 April 18S4.
Preste-Ståndet den 29 — — Borgare-Slåndet den 29 — — Bonde-Ståndet den 3 Maj — Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, angående ett förlagslån åt branäskadade handlande och näringsidkare i staden Jön (Slats-Utskottets Utlåtande, N:o 90.) S. A. K. Sedan E. K. M:ts Befallningshafvande i Jönköpings län, med förmälan om den eldsvåda, sorn den 1 sistlidne Mars öfvergått. en del af staden Jönköping, hos E. K.
M:t i underdånighet anhållit, att, då samma stad nyss förut varit hemsökt af en svårt härjande farsot och derigenom ådragits ganska betydliga utgifter, för hvilka den nödgats skuldsätta sig, samt enär detta samhälle, hvars befolkning till en del för det närvarande befunne sig i saknad af bostäder och arbetsförtjenst, icke förmådde lemna de brandskadade den skyndsamma hjelp, sorn erfordrades, svnnerligast för dem, hvilkas industriela verksamhet blifvit afbruten, E. K. M:t, till lindring i möjligaste måtto af berörda eldsvådas följder, läcktes låta anordna en summa af 20,000 R:dr, för att, genom den inom staden utsedda nödhjelps-kommitlée och under kommittérades gemensamma ansvarighet för återbetalningen, utdelas såsom förlagslån under vissa år åt sådane bland stadens handlande, fabrikanter, handtverkare och öfriga näringsidkare, som, i följd af eldsvådan, saknade utvägar att sin rörelse fortsätta; så har E. K. M:t, medelst aflåten Nådig Proposition af den 17 i nämnda månad, i betraktande af de sålunda anförda omständigheter och förhållanden, behagat föreslå Rikets Ständer, att ett förlagslån till berörda belopp måtte för det uppgifna ändamålet varda staden Jönköping beviljad t under samma vilkor, som stadgades för det vid enahanda förhållanden staden Christianstad genom Kongl. Brefvet den 23 Juli 1847 tilldelade förlagslån, nemligen: att länet finge räntelritt innebafvas under 2:ne år från lyftningsdageu, hvarefter en tredjedel af kapitalet, jemte fyra procent, årlig ränta, skulle vid slutet af hvart och eli af de nästpåföljande Irenne åren återbetalas.
Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit i Nåder föreslaget, hafva, med tillämpning af de vid Iåns tilldelande åt brandskadade städer under de sednare åren stadgade föreskrifter, Rikets Ständer på det sätt bilällit E. K. M:ts Nådiga Proposition, alt staden Jönköping beviljas ett lån å Tjdgotusen Riksdaler, hvilket, efter derför af Drälsel-förvaltnin - 70 Expeditions-Utskottcts Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 49. gen å stadens vägnar till Rikets Ständers Riksgälds-kontor eller Ordres ulgifven skuldförbindelse, skall utaf detta verks medel utbetalas, för att genom den inom staden utsedda nödbjelps-kommittéen utdelas till förlag åt dervarande handlande, fabrikanter, handtverkare och öfriga näringsidkare, som till följd af den, en del af samma stad i början af sistlidne Månad, öfvergångna eldsvåda, sakna utvägar att sin rörelse fortsätta; börande detta lån, sedan det under tväune års tid, räknad från låuesummaus lyftning, fått räntefritt innehafvas, vid slutet af hvart och ett af de trenne derpå följande åren, genom
Drätsel-förvaltningens försorg, återbetalas med en tredjedel af lånets ursprungliga belopp, jemte fyra procent årlig ränta å den återstående lånesumman.
Hvilket, med anledning af högstberörda Nådiga Proposition, Rikets Ständer få härigenom hos E. K. M:t i underdånighet anmäla.
Slockholm den 3 Maj 1854.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 29 April 1834.
Preste-Ståndet den 29 — — Borgare-Ståndet den 29 ■— — Bonde-Ståndet den 3 Maj — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående oäkta barns rätt till afliden moders qvarlåtenskap.
(Lag-Ulsk:s Bet:de N:o 14.) S. A. K.
Då, vid innevarande riksdag, till pröfning förekommit väckt fråga om och i hvad mån oäkta barn, hvilka nu må taga arf endast efter egna barn och bröstarfvingar, böra tillerkännas en mera utsträckt arfsrätt, hafva Rikets Ständer, vid behandlingen af detta ärende, funnit sig böra taga i betraktande de förhållanden, som verkat till den nuvarande inskränkningen eller till oäkta barns uteslutande från alla anspråk på arf efter föräldrar och deras skyldemän, samt dervid funnit, att, på sätt jemväl egt ruin hos åtskilliga andra Europeiska folkslag, utvecklingen af vår inhemska lagstiftning i förevarande ämne ådagalägger, huruledes äktenskapet, såsom grunden för familjen, ansetts ensamt grundlägga den lagliga arfsrätten.
Godkännande denna äktenskapets betydelse, enär de sedliga banden inom samhället, ej mindre än den borgerliga ordningen, kräfva någon uppoffring af de rättigheter, som hafva sin grund i den naturliga uppfattningen af blodsförvandlskapen, anse Rikets Ständer likväl denna uppoffring ej böra sträckas derhän, att dessa rättigheter helt och hållet omintetgöras genom förnekande af oäkta barns alla anspråk Expedilions-Utskoltets Förslag lill underd.
71 uti ifrågaställa hänseende, helst herörda grundsats såmedelst endast ställes i öfverensstämmelse med känslans och förnuftets allmänna uppfattning af det rätta.
Att åter erkänna oäkta harn såsom arfvinge i den betydelse della ord i Svensk lag äger, skulle ej stå väl tillsammans med den allmänna föreställningen eller lagstiftningen i öfrigt, som ej antager andra arfvingar än de ur familjen utgångna och till slägten hörande medlemmarne, hvadan arfsrätt ock innefattar ej allenast rätt till egendom, utan äfven rättighet till andra personliga förmåner, hvilkas öfvergång till andra än äkta barn ingalunda öfverenssLiimde med familjens sedliga grund.
För att tillerkänna oäkta barn delaktighet i en arfsrätlen underordnad rätt till egendom mäste dock vara urskiljdt, huru vidsträckt tillämpning i lagstiftningen må en sådan grundsats lemnäs, och sålunda bestämmas, huruvida alla oäkta barn böra erhålla denna rättighet, om densamma skall medgifvas i bade faders och moders qvarlåtenskap, eller endast i den' sistnämndas, samt, i sednare fallet, ega rum, der modren efter sig Jemnar äkta barn och bröstarfvingar.
Att barn, som blifvit aflade i hordom eller förhudna leder, skulle erhålla större rättigheter, än dem förunnas genom gällande lag, hafva Rikets Ständer icke kunnat medgifva.
Och då häremot anmärkes, att dessa barn lika litet sjelfva äro skulden lill deras tillkomst, som andra oäkta barn, samt alt del följaktligen vore en orättvisa atti förevarande fåll göra skillnad dem emellan, kan, med lika fog, enahanda anmärkning framställas emot skillnaden i rättigheter emellan äkta och oäkta barn i allmänhet, ehuru en sådan skillnad städse varit gjord, så väl i andra länders lagar, som i de Svenska, äfven under en tid, då äktenskapets sedligare betydelse ej var till dess fulla vigt uppfattad och lagen ännu icke med fasthet tillknutit äktenskapets band.
Häri uppenbaras emedlertid en af dessa vigliga sanningar, som genomträngt folken samt legat till grund för deras lagar och institutioner, och hvilkas djup och betydelse för samhällenas sedliga lif dymedelst bekräftas.
Det hörer ock till en högre verldsordning, att barn ej alltid kunna undgå följderna af föräldrarnes förvillelser; och det är en sådan följd, sorn drabbar i hordom och förbudna leder aflade barn.
De leda sitt ursprung från ett förhållande, hvars djupt osedliga natur hindrar föräldrarne att emot barnen godtgöra hvad de förra brutit, eller att genom den äktenskapliga föreningen gifva barnen de rättigheter och anspråk, som eljest äro dem betagne.
1 frågan, huruvida de rättigheter, som, efter hvad Rikets Ständer antydt, böra tillkomma öfriga oäkta barn, må utsträckas till både faders och moders qvarlåtenskap, hafva Rikets Ständer funnit det betänkligt att tillägga dem arfsrätt efter fader och fäderneslägtirigar, emedan sådant skulle föranleda en mängd tvister om faderskap, samt allmänna grunder för bevisningen i dylika mål, der någon gällande förutsättning ej eger rum, icke kunna uppgifvas; blifvande, under det full visshet om modren kan vinnas, deremot bevisningen om faderskapet alltid vansklig och osäker, isynnerhet då den förmente lädren är död och således ej vidare är i tillfälle att förklara sig i ett ämne, der hans förklaring dock är af så väsendtlig vigt.
Beträffande derefter oäkta barns berättigande till del i moders qvarlåtenskap, då modren efterlemnar äkta barn och bröstarfvingar; så och då i betraktande (ages, huru heligt en moders minne är för barnet; att det således skulle vara i hög grad smärlande för det barn, i hvars sinne något tvifvel om modrens fläck fria vandel ej insmugit sig, derest, vid hennes frånfälle, en person uppträder med anspråk, grundade på förhållanden, som kasta skugga på den hädangångna; alt ett sådant uppträdande derföre skulle hos barnet injaga bitterhet och möjligen mana till hvarjehanda försök att tillbakavisa det väckta anspråket, om icke af egennytta, dock för att inför offentligheten skydda modrens minne och undgå att dela med den, som i så väsendtlig mån stört dess lefnadsfrid; samt 72 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 49. att lagstiftaren måste omsorgsfullt undvika sådana föreskrifter, hvilka i sin tillämpning kunna rubba de sedliga förhållanden, som han har att i främsta rummet vårda; synas giltiga skäl ej eller saknas till eu inskränkning i oäkta barns rättigheter, för det fall, att modren äfven efterlemnar äkta bröstarfvingar.
Inträffar ej delta fall, då är åter förhållandet annorlunda, och då synes ej eller oäkta barn, så vidt de icke blifvit afiade i hordom eller förbudna leder, böra uteslutas från rätt i afliden moders qvarlåtenskap.
Vid bestämmande af vidslräcklheten utaf denna rätt hafva emedlertid Rikets Ständer funnit sig ej kunna sträcka den till arfvejord å landet.
Nu må dock, efter Rikets Ständers redan yttrade åsigt, det oäkta barnet icke inför lag betraktas såsom en slägtmedlem eller arfvinge i sådan betydelse; och rättighet till moders arfvejord skulle ej kunna i annan bemärkelse beviljas.
Men hvad modren i öfrigt eger och hvaröfver hon, genom testamente, kan förordna, bör deremot hennes oäkta barn vid hennes frånfälle erhålla, så framt hon icke i laga ordning annorledes stadgat.
Det är således icke någon ovilkorlig rätt eller så beskaffad laglott, som ej kan af modren tillintetgöras; men barnets rätt göres derigenom blott beroende af den, som, efter naturens lagar, står barnet närmast och i detsamma bör finna främsta föremålet för sin ömhet och välvilja.
Ej eller utesluter nu gällande testamentsfribet behofvet af en sådan lagstiftning, enär omständigheterna mången gång kunna vara så beskaffade, att de hindra modren att till sitt barns’ förmån göra bruk af denna frihet, hvarförutan barnet skulle derigenom, å ena sidan, komma att i sin rätt alltför mycket bero af formers iakttagande och, å den andra, blottställas för tvister med arfvingar.
Vill moder ej tillintetgöra barnets rätt i detta fall, bör den skyddas af lagen, hvars erkännande deraf innefattar en gärd åt mensklighet och rättvisa.
För att tydligen utmärka sin åsigt att oäkta barn ej kunna erkännas såsom arf vingar, och af hvilken tydlighet flera förhållanden, rörande så väl barnen som de lagliga arfvingarne, bero, anse Rikets Ständer, att hvad oäkta barn i förevarande hänseende skola bekomma, bör betraktas såsom det vöre gifvet genom laga kraft egande testamente.
En blifvande lag härom skulle derigenom gifva ett uttryck åt modrens, i naturen och rättvisan grundade, känsla, derest hon i lifstiden icke begagnat sin i lpgen förvarade frihet; och lagliga arfvingar kände såmedelst de rättigheter och skyldigheter, de till den aflidnas sterbhus ega.
Vidkommande sedermera tiden, hvarinom den rätt, oäkta barn sålunda skulle få åtnjuta, borde göras gällande, hafva Rikets Ständer funnit de stadganden, som förekomma i Ärfda-Balkens 15 kapitel, afse endast arfvingar, och följaktligen uti nu ifrågaställa fall ej ega tillämpning, äfvensom bestämmelsen i samma Balks 18 kapitel, angående tid för bevakning af testamente, hafva afseende på ett ännu icke laga kraft egande testamente, och således hänföra sig till ett annat förhållande än det, hvarom fråga är.
Det är dock af vigt att en noggrann begränsning i denna del finnes, likasom att den blifver sådan, att lagliga arfvingar ej må alltför länge hållas i ovisshet om de anspråk, som kunna väckas å den egendom; hvartill de anse sig ega arfsrätt, isynnerhet då anspråken grunda sig på förhållanden, hvilkas utredning och bevisning försväras, ju längre dermed fördröjes.
Rikets Ständer hafva härvid ansett omförmälda tid lämpligen kunna bestämmas till ett år efter modrens död.
Efter denna tid kunna lagliga arfvingar, enligt 6 §. 15 kap. Ärfda-Balken, förlora arfsrätt i följd af underlåten anmälan, börande ej eller större rätt oäkta barn tilläggas.
Slutligen hafva Rikets Ständer funnit stadganden blifva erforderliga, rörande tiden och vilkoren för återlösen af bördköp!, jord, derest sådan finnes bland qvarlåtenskapen.
Dylik Expedilions-UtskoUets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o SO. 73 Dylik jord kan nemligen, efter 3 §. 17 kapitlet i åberopade Balk, genom testamente bortgifvas, och tillhör således den egendom, hvartill oäkta barn, enligt Rikets Ständers åsigt, skulle få rätt.
Berörda lagrum tillåter dock arfvingar att lösa sådan jord åter, der den är genom testamente bortgifven; och samma rätt kan uti förevarande läll dem ej betagas.
På grund af hvad ofvan blifvit anfördt, hafva Rikets Ständer alltså, för sin del, beslutat en författning af följande innehåll:
Oäkta barn, utom det, som är afladt i hordom eller i svågerskaps- eller skyldskapsled, hvari äktenskap ej må ega rum, vare berättigadt, der moder dör utan att efter sig lemna äkta barn och bröstarfvingar eller hafva genom testamente i laga ordning om sin qvarlåtenskap annorledes förordnat, att deraf njuta den del, som hon på sådant sätt bortgifva kunnat; och skall denna del så anses, som vore den, genom laga kraftegande testamente, barnet gifven; egande dock modrens arfvingar, der någon af henne bördköpt jord finnes bland den qvarlåtenskap, som barnet tillkommer, den åter lösa, emot de i 17 kap. 3 §.
Arfda-Balken stadgade vilkor, inom natt och år efter det barnets rätt ostridig blef.
Anmäler sig ej oäkta barn inom samma tid från modrens död för tillgodonjutande af den rätt, sådant barn nu tillagd är, bafve det denna rätt förlorat, der det ej laga förfall visar.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 29 April 18S-J.
Preste-Ståndet den 29 — — Borgare-Ståndet den 29 — — Bonde-Ståndet den 3 Maj — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i 4 Kap. 2 §. Rättegångs-Bulken.
(Lag-Ulsk:s Bel:de N:o 16.) S. A. K.
Enär, af föreskriften i 4 Kap. 2 g. Rättegångs-Balken, i fråga om Urtima Tings hållande för behandling af civila mål, följer att, ehuru Häradshöfding ej, utan Hofrätts tillåtelse, må vid Urtima Ting handlägga någon tvist emellan enskilde parter, derest den ej är vidlyftig och båda parterne derom inför rätta öfverenskomma, Hofrätt likväl ej kan neka den som kärar, alt, utan afseende å sakens beskaffenhet och vederpartens stridiga önskan, få sin sak handlagd vid särskildt Ting, om han vill vidkännas kostnaden derför, Bih. till II.
Prot. 1853 & 185i. 10 Sami. 1 Afd. 10 74 Expeditions-Vtskotlets
Skrifvelse, N:o 30. hafva Rikets
Ständer väl funnit stadgandet härutinnan öfverensstämma med den åsigt, att, om å ena sidan rättssäkerheten ovilkorligen kräfver, det domstolarne hafva så bestämda sammanträden, att den, som vill anlita dem, alltid vet när sådant kan ske, utan att behöfva särskildt påkalla ett sammanträde, bör, å den andra, tillfälle finnas för rättsökande att äfven vid andra tider kunna anlita domare-makten, derest de för sin rätts bevarande deraf blifva i behof och sådant kan ega rum med bibehållande af allmän säkerhet och ordning; men det har härvid tillika fästat Rikets Ständers uppmärksamhet, att, då ett dylikt tillfälle är afseddt med den, kärande medgifna, rättighet att få Urtima Ting utsatt, denna rättighet, genom vilkoret af Hofrättens tillstånd för densammas begagnande, förlorar till stor del, om ej helt och hållet, den dermed åsyftade nytta, helst en tvist kan, bland annat, tarfva den skyndsamma behandling, att omförmälda omväg ej medhinnes, hvarförutan den alltid förorsakar kostnader och besvär, hvilka städse måste kännas så mycket tyngre, som parten vet att honom ej kan vägras Urtima Ting och följaktligen ej betraktar denna omväg annorlunda, än såsom onödig.
Det har jemväl i sednare tider blifvit öfverlemnadt åt Häradshöfding att, utan Hofrätts tillåtelse, vid Urtima ting behandla civila ärenden, såsom konkursmål och frågor 0111 inteckuings-förnyelse, och det synes ej eller kunna medföra någon våda, om denna rätt blefve utsträckt till alla civila mål, der rättsökande sådant önska och vilja kostnaderne gälda.
Utsättandet af Urtima Ting beror då ej af domarens godtycke och, derest Hofrätterne underrättas om sådana särskilda ting, erhålla dessa öfverdomstolar såmedelst den kännedom om
Häradsrätternes förhandlingar uti ifrågavarande hänseende, hvilken är nödig för den uppsigt och vård öfver Underdomstolarne, sorn, enligt 8 Kap. 1 §. ofvan åberopade Balk, tillkommer Hofrätt.
Rikets Ständer hafva fördenskull för sin del beslutat, det skall 4 Kap. 2 §.
Rättegångs-Balken erhålla denna förändrade lydelse:
Tvista män och äskar käranden särskildt Ting, då må Häradshöfding, der käranden kostnaden hålla vill, slikt Ting utsätta.
Åsämjas parter inför rätten om särskildt Ting, då må Häradshöfding det ock hålla.
Då Häradshöfding i dessa fall särskildt
Stockholm den 3 Maj 1854. Expedilions-Vtskoltcts Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o SI. 75 N:o 51.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 29 April 1854.
Preste-Slåndet den 29 — — Borgare-Ståndet den 29 — — Bonde-Ståndet den 3 Maj — /likets Sländers underdåniga Skrifvelse, angående utsträckning af tiden, hvarunder civil tjensteman må, utan Kongl.
Maj:ls Nådiga tillstånd, vistas utrikes.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk:s Bet:de N:o 15 och Utlrde N:o 77.) S. A. K. Hos Rikets
Ständer har framställning blifvit gjord om tillvägabringande af ändring i den genom Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse af den 17
Mars 1780 meddelade föreskrift, att den civile tjensteman, med Konungens Nådiga fullmakt, som, utan underdånigt anmälande hos K. M:t och afbidande af Dess Nådiga tillstånd, begifver sig utom riksgränsen och på utrikes ort öfver fyra eller högst fem dagar förblifver, skall vara .sin innehafvande tjenst förlustig, hvilket ännu gällande stadgande uppenbarligen afsetl helt andra förhållanden än dem, som sedermera inträdt.
I följd af nuvarande lifligare kommunikation med främmande länder har nemligen uppkommit större behof att i affärsangelägenheter besöka utrikes orter; det kan ofta inträffa, att den för affärers afslutande å dylika orter gvnsammasle tidpunkten förgår under den längre tid som erfordras för utverkande af K. M:ts Nådiga tillstånd till resan, och genom den sedan nämnda kungörelses utfärdande inträffade förändring i rikets gränsor, måste det, i de flesta fall, blifva omöjligt att under den medgifna inskränkta tiden medhinna ens den kortaste resa till utlandet, hvilket allt ej sällan måste förorsaka öfverträdelse af en ännu befintlig författning eller underlåten tillämpning deraf.
Med hänseende härtill och då tillika förekommit, att genom K.
M:ts Nådiga Bref den 24 Augusti 1824 medgifvits, det E. K. M:ts Befallningshafvande i de Skånska länen finge meddela Embets- och Tjenstemän pass till vistande i Danmark under 10 dagar, då de företedde bevis om tjenstledighet från den myndighet, hvarunder de lydde, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K.
M:t läcktes taga i Nådigt öfvervägande, huruvida icke någon längre tid, än den i 1780 års Kongl. Kungörelse utsatta, må kunna bestämmas, under hvilken det må vara de med Kongl. Maj:ts fullmakt försedde civile Tjenstemän tillåtet, att, för enskilde angelägenheter, vistas å utrikes ort, utan att dertill hafva utverkat sig Kongl. Maj:ts Nådiga tillstånd.
Slockholm den 3 Maj 1854. 76 Expedili ons-Utskoltets Förslag lill underd.
Uppläst och godkär.ilt hos Ridd. och Adelil den 13 Maj 1834.
Preste-Ståndet den 13 — — Borgare-Ståndet den 13 — — Bonde-Ståndet den 13 — — Rikds Ständers underdåniga skrifvelse, angående eftergift aj Kronans rätt till dana-arf efter aflidna enkan B. H. Sandelin.
(Stats-Utskottets Utlåtande, N;o 89.) S. A. K.
Sedan, i anledning af en utaf Norrtelge stads Magistrat och äldste gjord underdånig ansökning, E. K. M:t, vid sednast förflutna riksdag, i Nåder föreslagit Rikets Ständer, att Kronans rätt till det dana-arf, sorn kunde blifva Kronan tillerkändt efter den 16 November 1846 aflidna enkan Brita Helena Sandelin, hvars qvarlåtenskap; enligt bouppteckning, utgjorde i löst och fast en behållen summa af 5,574 R:dr 21 sk. 10 rst. banko, derifrån likväl, till bestridande af åtskilliga utaf enkan Sandelin gjorda testamentariska dispositioner, ett belopp af 1,615 R:dr B:ko, eller, om, på sätt ifrågaslälidt blifvit, några af dispositionerna i riksgäldsmynt beräknades, 1,448 R:dr 16 sk.
B:ko komrae att afgå, måtte varda uppå Norrtelje stad, till förmån för dess fattigvård, öfverlåten, men Rikets Ständer ansett sig icke kunna härtill lemna bifall, medan omtvistadt vore, huruvida enkan Sandelius qvarlåtenskap innehade egenskap af dana-arf; hvarefter den anbängiggjorda rättegången härom, grundad uppå de i Finland bosatta fiskeri-idkarne Henrik Sunds och Johan Pehr Urnbergs, den sednare å sin hustrus, Margaretha Catharina Sund, vägnar, framställda påstående, att, såsom arfvingar efter enkan Sandelin, hennes qvarlåtenskap tillträda, blifvit genom E. K.
M:ts den 1 Mars 1853 gifne dom, medelst ogillande af detta enskilda arfsanspråk, afgjord, äfvensom bemäld;* Sund och Urnberg sedermera hos E. K. M:t i underdånighet begärt, att berörda arfsmedel, utan hinder af rättsfrågans utgång, måtte varda till deras förmån efterskänkta; så har, med Nådigt tillkännagivande häraf, och enär sökanderne behörigen styrkt sig vara i skyldskap med aflidna enkan Sandelin samt närmare arfvingar sig icke anmält, E. K.