Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dertill hemtar jag äfven anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition om Stats-verkets tillstånd och behof, hvarest anvisas 17,630,000 R:dr Runt af Statsverkets öfverskottsmedel för tillfälliga behof.
Icke en gång till jernvägarne har Regeringen påräknat något af banko-vinsten, ty uti Kongl. Maj:ts nådiga proposition i detta ämne af den 28 sistlidne November, M 26, finnes sid.
28 en beräkning af hvad som skulle erfordras under åren 1857—1860 till ränta och amortering på de lån, dem man behöfde upptaga för jernvägs-anläggningarne äfven uti den utomordentligt stora skala, som derstädes föreslås och deruti uttryckes tydligen, att såsom tillgång för bestridandet af denna utgift äro vid Statsregleringens uppgörande afsedda ärliga öfverskottsmedel af 1,200,000 R:dr Riksmynt.
Banko-Utskottets Memorial M W. 11
Man liar väl iiivandt att Regeringen icke ville gifva någon anvisning på bankovinstens användande, emedan sådant förr blifvit klandradt.
Men om detta ansetts riksgagneligt, så skulle jag icke tro
Regeringen uraktlåtit sådant för någon enskild anmärknings skull.
Deremot är det äfven väl bekant, huru mångfaldiga önskningar blifvit yttrade att de
Sedelutgifvande privatbankernes oktrojer icke måtte förnyas.
Men det oaktadt hafva vid oktroj-tidernas slut, både 1847 och 1857, deras privilegier blifvit förlängda.
Och hvad har väl orsaken dertill kunnat vara annan, än landets stora behof af låneunderstöd, dem Riksbanken var för svag att kunna lemna, hvarföre Regeringen hittills varit nödsakad att medgifva de privata sedelbankernas fortfarande, oaktadt alla de olägenheter för Riksbanken och det allmänna, som deras enskilda utelöpande sedelmassor, uppgående till omkring 20,000,000 Riksdaler Ranko, kunde medföra.
För min del älskar jag att tro det
Regeringen icke mera ville göra något anspråk på bankovinsten till statens allmänna behof, utan Öfverlemna den åt Ständerna, för att med dess tillhjelp så ordna landets penningeväsende, att både jordbruk och andra industrigrenar genom
Riksbankens medverkan kunde erhålla medel tili sin utveckling, så att icke blott 72 § Regerings-formen kunde blifva en sanning och inga sedelutgifvande privat-banker behöfvas, utan äfven Riksbankens förmåga allt mera förstärkas, att äfven under mötande svårare konjunkturer med större lätthet kunna upprätthålla sina myntrepresentativers värde.
När Rankovinsten utgöres af räntor, som influtit från landets lånebehöfvande innevånare, och denna vinst användes till statsbehof, är det ju de skuldsatte som således utgöra dessa bidrag till det allmänna.
Det förekommer mig likasom om en kommuns bättre lottade innevånare anlägga ett spanmåls-magasin, bålla spanmålen ständigt utlånt emot dryg ränta och använda räntan till kommunala behof, hvilka alltså till större eller mindre del fyllas af de lånebehöfvande och skuldsatte, till lättnad och lindring för de förmögnare.
Rättre vore väl då att nedsätta räntan, göra vilkoren billigare och öka magasinets förmåga att i vidsträcktare mån lemna understöd.
Man säger att orri Riksbanken oupphörligt hopade sina vinster, skulle den draga till sig alla kapitaler och bela landet blifva gäldbundet hos Ranken.
Detta har nog ingen fara, sedan man i öfver 20 år ansträngt alla krafter för att fråntaga Ranken den största möjliga andel af dess vinst.
En sådan Rank blir sannerligen icke för rik.
Min mening är icke heller, såsom man påstått, att göra Riksbanken rik och riket fattigt.
Min mening är icke att vinsten skall uppläggas i Ranken, så vida sådant icke är nödvändigt för realisationens bestånd.
Men jag vill att Riksbanken skall sättas i tillfälle att med sina inyntsedlar fylla landets behof af rörelsemedel och fördenskull på billiga vilkor understödja och uppmuntra sådana enskilda inrättningar såsom Sparbanker, Filialbanker m. il., hvilka, såsom förmedlande anstalter emellan kapital-egande och kapital-behöfvande, hopsamla och fruktbargöra små kapitaler, hvarigenom Rankens utelöpande sedelstock blir mera tillräcklig till flerlälldi gare liqvider än den eljest skulle vara, och således lemna kreditiver, öppna upp- och af skrifnings-räkningar, med flere sådane rörelsegrenar, hvilkas bedrifvande med de sedlar, som för mynt i riket erkännas, skulle vara de enskilda associationernas ändamål, enligt Kongl. 12 Banko-Utskottets Memorial M lfi.
Kungörelsen af den 14 Januari 1824, hvilken utgör den numera förgätna grundlagen för ali enskild bankrörelse.
Vidare vore det min önskan att Riksbanken, om den finge behålla sin vinst, skulle i betydlig mån kunna utvidga sin verksamhet och kraftigare än hittills samt på billigare vilkor understödja jordbruk och näringar, så att den inhemska produktionen utvecklas och uppdrifves, export-varornas belopp förökas och vinna afsättning utomlands, hvarigenom Bankens realisations-förmåga bäst understödjes, på samma gång som landets välstånd förkolras, och detta blir så mycket mera af nöden att med allvar påtänka i samma män sorn frilian delns grundsatser gära sig gällande och den utländska vara-införseln genom tull-lagstiftningen allt mera underlättas.
Elter långvariga diskussioner inom Banko-Utskottet emellan de olika åsigternas försvarare, skulle genom den sista voteringen afgöras huruvida en half million riksdaler riksmynt, såsom Finans-afdelningen föreslagit, eller en hel million riksdaler s. m. skulle af bankovinsten till Riksgälds-kontoret öfverlemnas; och genom en tillfällighet blef den sednare meningen segrande med en enda rösts öfvervigt.
För att icke alltför mycket försvaga Bankens förmåga att uppfylla hvad som efter min öfvertygelse åligger en Rikets Bank för landets förkofran och utveckling, vågar jag fördenskull uti närmaste öfverensstämmelse med Kanslioch Finans-afdelningens åsigt, vördsamt föreslå, att af Bankens vid 1856 års slut upplupna disponibla vinst ett belopp af 500,000 R:dr riksmynt må vid slutet af hvartdera året 1857, 1858 och 1859 från Banken till Riksgälds-kontoret aflemnas.
För egen del skulle jag gerna vilja tillägga, att denna andel af bankovinsten måtte uteslutande användas till produktiva ändamål, hvarigenom landets exporlabla varumängd kunde förökas; men då detta utan tvifvel hörer till de fromma önskningarnes område, vill jag till slut blott i förbigående anmärka, att vid sista riksdag utlemnades från Banken hela dess föregående treåriga vinst, och om den vid innevarande riksdag hade fått behålla hela sin sista treåriga vinst, så skulle äfven i sådan händelse
Riksbanken likväl för sina ändamål gått i mistning af hälften, af den vinst, som under 6 års tid influtit.
Ännu mera skall Bankens förmåga att motsvara landets behof förminskas, om, såsom jag också nu sett mig nödsakad att vördsamt föreslå (så vida något hopp skulle vara om framgång), ytterligare halfannan million riksdaler af den sista treåriga vinsten skall bortgifvas.
Dock skulle naturligtvis förlusten för Riksbanken blifva ännu större, om, såsom Banko-Utskottet med den minsta möjliga pluralitet tillstyrkt, den dubbla summan eller 3 millioner Riksdaler af sistnämnde vinst skola afhändas Banken, hvilket, efter min öfvertygelse, ingalunda skulle vara väl betänkt, särdeles i en tid, då vi sannolikt gå en stor utländsk skuldsättning till mötes med en deraf följande penningekris, hvars beskaffenhet och verkningar ingen kan förutse.«
Uti denna reservation hafva instämt Herr Cramér samt Riksdags-fullmäktige Olaus Eriksson, Nils Andersson, Jonas Andersson, Nds Svensson, Carl Dahlgren, Nils Nilsson, E. J.
Rudberg, Lars Gustaf Andersson och Herman Öbom.
Al Herr Hesselgren: «Emot Utskottets beslut får jag härmed anmäla min reservation.
Banko-Utskottets Memorial M 16. 13
Då jag så val i afdelningen, som inom Höglofl.
Utskottet påyrkat att af nuvarande upplupna bankovinst icke något borde för Statsverkets allmänna behof från Banken aflemnas, utan hela beloppet åtminstone denna riksdag reserveras, har jag som skäl derför, bland annat, anfört, att då den Kongl, propositionen öfver Statsverkets tillgångar och behof visar att, oaktadt de betydligt ökade anslag, som blifvit begärda, tillgångar fullt ut finnas, utan att härvid blifvit beräknadt något tillskott från Rikets Ständers Bank, det vöre så mycket mera angeläget att icke nu onödigtvis afhända Banken en tillgång, som vida fördelaktigare kunde användas, l:o att, till upprätthållande af dess realisations-förmåga, förstärka grundfonden, och 2:o att genom de olika lånefondernes förstärkning och understöd till fdialbanker befordra handelns och näringarnes utveckling och förkofran.
Det har å andra sidan blifvit sagdt, att om en del öfverlåtes till Statsverket, medlen i alla händelser komma rörelsen till godo, men det torde ligga i öppen dag, att detta icke blir förhållandet, synnerligast om de komma att användas till inproduktiva företag.
Ett ytterligare skäl för min åsigt är den, att i händelse af en nu längre fortfarande eller framdeles ytterligare inträffande kris kan Banko-styrelsen genom medlens användande på det sätt jag föreslagit och genom småningom skeende indragningar å de olika lånerörelse-grenarne minska den utelöpande sedelstocken, men detta blir icke förhållandet om de öfverlemnas till Statsverket, emedan Banken då måste vara beredd att samma belopp med silfver inlösa, hvilket åter kunde hafva till följd ett strvpningssystem, i högsta grad störande för affärernas oafbrutna gång, och hvilket jag för min del ingalunda vill eller kan understödja.» Af Herr Wallenberg: «Då den vigtiga frågan om «räntans frigifvande« beklagligen för denna riksdag fallit, är räddning från hotande penningekriser endast att söka uti många bankinrättningar och dessas största möjliga spridning öfver hela landet.
Riksbanken har sin nuvarande organisation, måste dess principaler, Rikets Ständer, hellre se uppkomsten af filialbanker, än af sedel-utgifvande enskilda banker, och för att icke nödga till upprättandet af det sednare slaget borde Riksbanken denna gång få behålla en större del af sin vinst, så att den blefve i tillfälle att åtminstone gifva kreditiver till ett större antal filialbanker.
Af denna anledning hade jag önskat, det Banko-Utskottet velat föreslå Rikets Ständer besluta: att utaf bankovinsten till statens allmänna behof anvisa högst Riksmynt 1,500,000 R:dr att med Riksmynt 500,000 R:dr vid slutet af hvardera af åren 1857—1859 till
Riksgälds-kontoret utbetala$;« i hvilken reservation Herr Grape instämt. 14 Banl.o-Utskottets Ullätande JYs 17.
Ank. till Eip.-TJtsk. d. 16 Febr. 1857, kl. 5 e. ra.
Utlåtande, i anledning af Grefve
Frölichs motion om reform af rikets penningeväsenck.
Jemte protokolls-utdrag för den 31 Oktober nästlidne år har Höglofl. Ridderskapet och Adeln till Utskottets behandling öfverlemnat en af Grefve Frölich, D., väckt motion, angående reform af rikets penningeväsende, afseende följande hufvudsakliga ändringar i Rankens organisation, dock utan behof att nu vidröra bestående grundlag eller ens öfriga s. k. banklagar. »l:o Att all lånerörelse i Riksbanken småningom indrages och slutligen instölles, så att den hädanefter endast qvarstår såsom en från alla enskildas mellanräkningar afskiljd stats- och myntbank, den der endast mottager depositioner af statens och vissa namngifna allmänna kassors medel.
Rikets Ständer, under hvilkas fortfarande vård, garanti och öfverstyrelse Banken förvaltas, besluta ock allt framgent om nödiga ändringar uti reglementet, samt tillse dess efterlefnad genom sina Fullmäktige. 2:o Guld-, silfver- och koppar-mynt förklaras att, efter verkställd reform, vara statens enda lagliga mynt, med uteslutande af allt kredit- eller pappersmynt; dock att Rikets
Ständer i motsvarighet af den genom grundlag vilkorade rättigheten att genom Banken utgifva sedlar, som för mynt i riket gälla må, kunna utfärda sola-vexlar, eller anvisningar på hårdt mynt att vid uppvisandet inlösas inom hufvudstaden i Bankens vexlingskontor, samt i landsorterna vid alla ränterier eller i sammanhang dermed inrättade statskassor.
Maximi-beloppet af dessa vexlar, hvars verkliga fond utgöres af de årliga skattebidragen, derföre de äfven i anseende till form och cirkulation kunna anses såsom ett skattemynt, begränsas, genom särskildt tillägg i Bank-lagen, inom statsutgifterna, till den summa de blifva af Rikets Ständer beräknade och bestämda genom budgeten att utgå för hvarje år, så att, äfven om dessa utgifter, såsom nu, bestämmas för 3 år i sender, hvarje års totala vexelbelopp afser och inskränkes till blott samma års utgifter.
Banko-Utskottets Utlåtande M 17. 15 Anmärkning:
Då det numera är görligt utan särdeles kostnad eller tidspillan, att förfärdiga cirka 3 millioner sedel- eller vexel-blankelter inom några månader, skulle deras lydelse kunna blifva ungefärligen denna: »N:o 000.
Serien A. Ilikets Skattkammare anvisar genom Riksens Ständers Bank uppå 1857 års utskylder och uppbörd Riksdaler Tio Riksmynt.
Denna vexel skall i Riksbanken och alla statens kassor i landsorterna inlösas vid anfordran med I krona (eller annat namn på minsta guldmynt) i guld eller 2J specie i silfver, eller motsvarande skiljemynt af silfver eller koppar.
[Märk:
Efter den 1 Oktober 1858 mottages vexeln i uppbörd endast mot 10 öres rabatt intill samma års slut.
Derefter upphör den att vara ovilkorligen gällande.)
(Den som denna sedel efterapar &c.) Stockholm den — 1857 NN.
NN. Tio Riksdaler Riksmynt.
En krona i guld eller två och en half specie i silfver- eller skiljemynt. »» Utmärkande denna ordalydelse, att efter påföljande årets utgång, den innehafvare endast, som kan styrka uppgift: att vexeln varit för honom oåtkomlig inom preskriptionstiden, kan, efter ansökning hos Banko-Styrelsen, få sedeln inlöst eller utbytt mot sådan rabatt, som efter omständigheterna pröfvas skälig.
— Denna föreskrift intages naturligtvis i Reglementet och blir särskildt kungjord allmänheten.
Ändamålet, som härigenom vinnes, är att kontrollen såväl öfver vexelbeloppet i dess total-emission för hvarje år blir lätt och absolut, utan ock att med en särskild föreskrift till uppbördsman: att vid emottagning genast första gången genomstämpla vexeln, och till Ränterierna: att för andra gången likaså genomstämpla densamma (å dertill utmärkta ställen).
Samma vexel kan under uppbördstiden icke då sättas åter i omlopp. 3:o. Uti Bankens och Statens öfriga kassor varande metallisk valuta (deröfver sammanräkning oell förslag på grund af ständiga uppgifter hållas af Banko-Styrelsen) får, med den förmedling sorterna emellan, som samma Styrelse föreskrilver, aldrig någonsin tillåtas sjunka under Skattevexlarnes för året bestämda totalbelopp, sedan valutan en gång blifvit såsom sådan bestämd, utan vare det Banko-styrelsens skyldighet, att med försäljning af om händer hafvande Statens eller andra obligationer, så snart tecken visar sig att den vill sjunka, införskaffa mera guld och silfver, samt mynta låta, med ali skyndsamhet; — hvaremot vid inträffande betydligt öfverskott, som dädanefter endast skulle kunna ega rum genom budgetens förminskning från föregående år eller tillfälliga statsintrader utrikes ifrån, Banko-styrelsen må tidtals, till för tillfället bestämda belopp och af Banken stipulerad Bankkurs försälja guld- och silfverplantsar emot lemnade Skattevexlar; dock att härigenom icke obehörig minskning sker i det belopp af Skattevexlar, som allmänna rörelsen synes fordra, utan fast hellre öfverskottet af metallisk valuta förvandlas i räntebärande obligationer på tid, dermed Bankens grundfond förstärkes. 4:o.
Banko-styrelsen må, mot viss lindrig afgift, från enskilde Banker eller personer emottaga guld och silfver i omyntadt tillstånd eller främmande myntslag, i afsigt att deraf, så fort sig göra låter, ombesörja myntning.
Dock må icke härföre utgifvas skattevexlar, 16 Banko-Utskottets Utlåtande J\s 17. utan blott särskilda depositionsbevis, till dess valutan i myntad form åter!vitas; hvilka depositionsbevis, ställde till innehafvare!], dock icke emottagas i skalteuppbörd. 5:o.
Genom ett provisoriskt utrednings- och iiqvidations-departement, regleradt inom Banko- och Riksgälds-yerken, besörjes ett successivt infriande af såväl bankosedekstocken, som alla andra Bankens förbindelser, af hvad namn de vara må, samt indrifvande eller utbyte af alla Bankens fordringar, med undantag af Kiksgälds-kontorets på viss tid stälide obligationer och andra publika papper, som anses beliöfiiga såsom förstärkning af Bankens grundfond.
Fullmäktige i nämnde verk hålla ständig uppsigt öfver fortgången af nämnde utredning och liqvidation samt erhålla för sådant ändamål uppdrag, att med Rikets Ständers rätt pröfva och definitivt afgöra alla frågor såväl af tvistig beskaffenhet, som rörande låntagares önskan, att emot säkerhet få anstånd med sina inbetalningar, för så vidt sådan pröfning icke öfverskrider de gränser, som genom ny utfärdande instruktion blifvit af Rikets Ständer utstakade.»
Det af grefve Frölich sålunda framlagda förslag åsyftar en så beskaffad förändring af bankväsendet, som skulle för all framtid bevara landet från de skakningar och landets innebyggare från de förluster, hvilka ovilkorligen härflyta af rubbningar i myntvärdet.
Då, att sluta af förflutna tiders erfarenhet, sådana rubbningar äro, om ej oskiljaktiga från, åtminstone lätt tänkbara i ett land, der myntvärdet skall upprätthållas af en bank-inrättning, hvars egare ensamme lagstifta angående samma inrättnings styrelse och förvaltning; så är det af vigt, att egna all uppmärksamhet åt försök i omförmälda syftning, och Utskottet har fördenskull noga granskat ifrågavarande förslag.
Riksbankens hufvudsakliga åliggande är obestridligen att upprätthålla myntvärdet, hvilket ock angifves i ingressen till 1668 års Bank-ordning och i inledningen till gällande Bankoreglemente, der det heter natt det inländska myntet må bibehållas vid dess rätta och skäliga valör samt främmande myntsorters obilliga och egenmäktiga stegrande hindras och förekommas.»
Så länge Banken, som har detta åliggande, utgifver förbindelser, vid anfordran med silfver betalbara, d. v. s. sedlar, utöfver det belopp, som motsvaras af metallisk valuta, och så länge denna sedelutgifningsrätt icke är, genom orubblig lag, begränsad inom en summa, hvilken aldrig låter befara den metalliska kassans uttömmande, kan allmänheten icke vara förvissad om den stadga i myntvärdet, som utgör ett oeftergilligt vilkor för landets utveckling i industrielt och kommercielt afseende.
Men, om antingen Bankens sedelstock, genom förminskning af lånerörelsen, inskränktes inom beloppet af hvad som eger motsvarighet i metallisk valuta, eller den derutöfver varande summan icke äfventyrade Bankens säkerhet, i hans egenskap af realisationsbank, och om denna summa dessutom till siffran begränsades genom en lag, hvars förändring vore beroende af begge statsmakternas begifvande; synes för vinnande af det ändamål, som motionären, enligt Utskottets uppfattning, åsyftat, särskild åtgärd icke vara erforderlig.
Utskottet måste emellertid erkänna, att nu gällande lagstiftning för Rikets Ständers Bank icke ovilkorligen betryggar realisationens framtida bestånd; hvadan och enär antagandet af det förra alternativet skulle, åtminstone för Banko-Utskottets Utlåtande M 17.
17 för närvarande och intilldess det enskilda banksystemet vunnit större utveckling medföra skadlig inverkan på enskildes förhållande till Banken, och det andra alternativet åter förutsätter en förändrad lagstiftning, hvarom fråga ej är väckt och som för öfrigt möjligen skulle med missbelåtenhet anses, Utskottet trott sig böra undersöka, huruvida grefve Frölich* förslag må vara bygdt på sådana grunder, att detsamma, utan att störande inverka på penninge-ställningen, skall, för all framtid, bereda full stadga i myntvärdet.
Motionären synes antaga att den föränderlighet i tillgången på Riksbanks-sedlar, som uppkommer dels af den fria in- och utvexlingen af sådana sedlar mot metallisk valuta och dels af Bankens köp och försäljning af utländska vexlar, föranleder penninge-förlägenhet vid tillfällen, då sedlar i större mängd till
Banken ingå för uttagandet af silfver oller för köp af vexlar, betalbara å utrikes ort.
Benna föränderlighet vill motionären förekomma derigenom att Bankens verksamhet inskränkes hufvudsakligen till utgifvandet och invexlingen af sola-vexlar eller anvisningar, hvilkas belopp skulle begränsas inom statsutgifterna till den summa, de blefve af Rikets Ständer beräknade och bestämda; och som Banken alltid borde vara beredd att genom sina vexlings-kontor, eller ränterierna, eller i sammanhang dermed inrättade statskassor infria nämnde vexlar elior anvisningar med hårdt mynt; så skulle, enligt motionärens förmenande, realisationen härigenom desto säkrare betryggas, som, enär den verkliga fonden för dessa vexlar eller anvisningar utgjordes af de årliga skattebidragen, högst få innehafvare af nämnda papper skulle utbyta dem mot metalliskt mynt.
Man kan ej neka, att en förvillelse i begreppet om hvad som verkligen är mynt i vårt land ännu eger rum, i det att mången för sådant mynt anser Bankens sedlar, ehuru dessa i sjelfva verket icke äro annat än skuldförbindelser.
Denna förvillelse, sannolikt uppkommen under den tid, då Banken var tillsluten för utvexling af silfver eller för infriande af sina förbindelser med metallisk valuta, kan visserligen medföra det onda, motionären uppgifvit; ty ostridigt är att en ymnigare tillgång på Bankens sedlar föranleder, bland annat, myntets sjunkande i värde, jemfördt med de genom öfverfledet uppjagade pris på allt, hvars värde med penningen mätes.
Men dessa olägenheter afhjelpas ingalunda genom antagandet af motionärens förslag.
Om Riksbanken förhindras att emot dess sedlar tillbyta sig det öfverskott, som vid något tillfälle må tillgodokomma landet genom fördelaktiga handelsförhållanden eller genom upptagandet af utländska lån; så skall detta öfverskott ingå till enskilda banker, som i stället sprida sina sedlar eller förbindelser i större mängd inom landet, och då dessa sedlar onekligen utgöra en del af landets rörelse-kapital, kommer samma följd att inträffa.
Skillnaden skulle egentligen bestå deri, att, enär Riksbanken ej finge utgifva sola-vexlar eller anvisningar utöfver det af statsutgifterne begränsade belopp, han ej heller kunde komma att uppträda såsom köpare af vexlar å utrikes ort eller invexlare af metallisk valuta vid andra tillfällen eller till högre belopp, än då statsinkomsterne för året öfverstego statsutgifterne, hvarigenom den fördel för det allmänna och den vinst för Banken, som vexelhandel medfört, ginge förlorad, helst enskild Bankinrättning eller Bih. till 11.
Brot. 1856 & 1857. 6 Sami. 1 Afd. 8 Häft. 3 < 18 Banko-Utskottets Utlåtande JY1 17. person, som alltid måste beräkna ränta på sina penningar, icke kan, under alla förhållanden, utan förlust, uppköpa vexlar å utrikes ort till den för Riksbankens vexelköp antagna kurs.
Men Utskottet, som nu öfvergår till närmare granskning af Grefve Frölichs förslag, anser sig likväl derförinnan böra anmärka, att detta förslag är till både hufvudgrunder och detalj-bestämmelser så outveckladt, att svårligen någon kan på förhand göra för sig klart de resultater, hvilka genom detsammas godkännande skulle uppstå, och att, i följd häraf och som, enligt motionärens eget medgifvande, ett lyckligt genomförande af en ny finansplan oeftergifligen fordrar att allmänheten förmår att uppfatta verkningarne af den nya ordningen för bedrifvandet af mynt-och bankrörelse, förslaget skall med misstroende betraktas.
Enligt punkten l:o i motionen skulle all lånerörelse i Riksbanken småningom indragas och slutligen inställas, och sedan Banken återbekommit alla utgifna förbindelser eller sedlar, med undantag af dem, som motsvara beloppet af deponerade medel, hvilka dock borde utbytas mot depositionsbevis, skulle vidare, jemlikt punkten 2:o, guld, silfver och kopparmynt förklaras vara statens enda lagliga mynt; dock att i stället för sedlar, Rikets
Ständer egde att utfärda sola-vexlar eller anvisningar på hårdt mynt, att vid uppvisandet inlösas.
Maximibeloppet för dessa vexlar, hvilkas verkliga fond skulle utgöras af de årliga skattebidragen, borde begränsas, genom särskildt tillägg i banklagen, inom stats-utgifterna till den summa, de blifva af Rikets Ständer beräknade och bestämda genom budgeten att utgå för hvarje år, så att, äfven om dessa utgifter, såsom nu, bestämdes för tre år i sender, hvarje års totala vexelhelopp afsåge och inskränktes till samma års utgifter.