Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då redan vid föregående riksmöten sakkunnige män visat skäl för Manufakturdiskontens indragning och då det torde vara öfverflödigt hafva annan styrelse och förvaltning för bankens fonder än dess egna; så och då berättigade låntagare uti detta kreditiv kunna lika väl låna i Handels- och Närings-diskonten, saknas icke skäl för indragningen.
Enahanda skäl tala ock för indragningen af kreditivet till Jernkontoret; hvartill dock kommer, att som jernhandteringen erhållit stora lättnader och friheter och har till sitt förfogande uti Jernkontoret ett eget kapital af öfver fyra millioner, så kan denna näringsgren med lätthet undvara omförmälda kreditiv.
Hvad kreditiven till Filialbankerna vidkommer, så och då hvarken Riksbanken eller allmänheten synes af dessa banker hafva särdeles gagn, torde de efter nu beviljade oktrojtids utgång lämpligen böra försvinna, då de i alla händelser kunna ersättas af enskilda banker.
Slutligen och på det man ej genom ökningen af Allmänna Diskontfonden må befara särdeles ökade göromål och förvaltningskostnader torde, för såväl lånekontorens som låntagares beqvämlighet, omsättningarnes antal inskränkas till minst trenne, hvardera omfattande ett år, eller högst sex, hvardera omfattande sex månader, med i förra fallet en tredjedel, i sednare en sjettedel i inbetalning af erhållet lån.
Ordnandet af detta öfverlemnar jag dock att pröfvas af Höglofliga Banko-Utskottet, till hvilket Utskott jag vördsammast anhåller att denna motion måtte remitteras.
N:o 50. 75 HT*o 50.
Af Per Niisson från Christianstads län, angående ändring af 22 § i Kongl.
Förordningen den i3 Juli 1818, angående inteckning.
Föreskriften i 22 § af Kongl.
J\laj:ts nådiga Förordning, angående inteckning i fast egendom, att då tiden, inom hvilken inteckning i egendom å landet förnyas bör, går till ända inom nästa derpå följande laga ting, skall borgenär anmäla sig hos domaren i orten, hvilken har att serskildt ting, på hans bekostnad, inom sagda tid hålla, medför ofta vid tillämpning alltför dryga omkostnader i förhållande till värdet af de föremål inteckningen afser.
I min ort äro en mängd kontrakter angående brukningsrätt till små jordlägenheten på viss tid eller lifstid intecknade och dessas innehafvare äro ofta okunniga såväl om författningens föreskrift rörande inteckningens förnyande som om tings-terminerne.
Otan berörde innehafvares förvållande kan det således lätt hända och har äfven ofta inträffat, att de försummat förnyelsen så länge, att något lagtima ting icke inom de tio årens slut varit utsatt, och kostnaderne för hållande af särskildt ting oftast uppgå till så högt belopp, att den behållna afkastningen af lägenheten under flera år skulle till bestridande deraf åtgå.
Samma ändamål, som förordningen afser, skulle enligt mitt förmenande kunna vinnas och största delen af kostnaderna besparas, om inteckningshandlingen finge inom de tio årens slut hos domhafvanden uppvisas och försedd med hans bevis derom å nästa ting vid Rätten företes.
Jag vågar alltså vördsamt föreslå, att ofvan åberopade § måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Går tiden, inom hvilken inteckningen i egendom å landet förnyas bör, till ända inom nästa derpå infallande laga ting, anmäle borgenär sig hos domaren i orten och uppvise inteckningshandlingen, samt tage hans bevis derom; vare ock borgenär skyldig att handlingen och beviset öfver den skedda förnyelsen å nästa ting hos Rätten förete, för att i dess intecknings-protokoll ånyo antecknas.
Per Nilsson, från Christianstads län. 76 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 51. i\>o 51.
Af Anders Johan Sandstedt från Jönköpings län, angående ändring af 5 § i Kongl.
Kungörelsen denfi December 1863, angående ståmpelpappersafgiften.
Uti 5 § af nu gällande Kongl. Kungörelsen angående stämpelpappersafgiften den 4 December 1863 finnes, bland annat, föreskrifvet, att Kongl. Maj:ts|resolutioner och utslag äfvensom Kongl. Maj:ts domar, då värdet af hvad som omtvistas icke är bestämdt elior icke öfverstiger 3,000 R:dr, skola beläggas med stämpel, lör hvarje exemplar, af 13 R:dr R:mt, men att deremot Kongl. Maj:ts domar, desertionsdomar, konfirmationer på förlikning och resolutioner, då summan är bestämd öfver 3,000 R:drs värde, beläggas med stämplar af 16 R:dr.
» 9,000 „ „ j, „ „ „ 22 „ „ 15,000 „ „ „ „ „ „ 26 „ ,, , 30,000 „ ., , „ „ 50 „ och för hvarje fulla 1,000 R:dr derutöfver 1 R:dr 50 öre.
Detta sistnämnda stadgande i afseende å graderad skala å stämplar, hvarmed Kongl. Maj:ts domar och resolutioner, då omtvistade summan är bestämd öfver 3,000 R:drs värde, skola beläggas, synes mig både olämpligt och orättvist, olämpligt emedan detsamma högst sällan kommer i fråga att tillämpas.
Det är nemligen hufvudsakligen endast i rena skuldfordringsmål, der omtvistade beloppet öfverstiger 3,000 R:dr, som den graderade skalan kan användas, men deremot sällan eller aldrig i jordatvister, bördsfrågor, vattenuppdämnings-, arfs- och testamentstvister, konkurser med flera dylika hos Kongl. Maj:t fullföljda mål, ehuru tvistefrågorna i dessa, derest de kunde i visst penningebelopp uppskattas, ofta nog hafva högre värde än skuldfordringsmål en.
Att anmärkta stadgandet äfven är orättvist synes mig ©tvifvelaktigt; ty ej måtte det vara med full rättvisa förenligt, att den ena/rättssökande parten, emedan tvistesumman kan till bestämdt belopp öfver 3,000 R:dr uppskattas, skall för att få rättvisa vara underkastad större utgifter till Staten än den andra parten, ehuru dennes mål kan hafva ett mångdubbelt högre värde, fastän detsamma ej kan i målets dåvarande skick i visst penningebelopp bestämmas.
Då härtill kommer att, enligt hvad af bifogade intyg af vederbörande tjensteman uti Kongl. Maj:ts Justitie-revisions-expedition inhemtas, under de fem sista åren utgifvits ett relativt högst obetydligt antal af sådana Kongl. Maj:ts domar, deri den graderade skalan kunnat tillämpas, och följaktligen Kongl. Maj:t och Kronan ej skulle tillskyndas någon egentlig förlust, om ifrågavarande orättvisa och olämpliga föreskrift upphäfves, får jag alltså hemställa och yrka, att det i ofvanåberopade § 5 nu förekommande stadgande, att Kongl. Maj:ts domar och resolutioner skola beläggas med stämpelpapper i för - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 52. 77 hållande till värdet af hvad, som omtvistas, måtte upphäfvas och ur §:n utgå.
Stockholm den 8 November 1865. A. J.
A:o 59.
Af Per Persson från Wermlands län, angående statsanslag för fullbordande af jernvägen emellan Arvika och riksgränsen.
Ehuru önskligt det vore, om statskassan medgåfve, att Rikets nu församlade Höglofliga Ständer ansågo sig i tillfälle bevilja medel till färdigbyggande al hela nordvestra stambanan, torde, med mindre än att ytterligare belasta riket med utländsk skuldsättning, detta svårligen under närvarande stora penuingebrist inom landet låta sig göra i vidsträcktare mån än till fullbordande af den redan påbörjade baudelen från riksgränsen till Arvika, hvilken bandel också obestridligen blifver den mest befarne och följaktligen den mest inbringande af alla delar å nordvestra stambanan, beräknadt efter hvardera bandelens längd; ty härigenom komma Sverige och Norge i omedelbar förbindelse, sedan en kommunikationsled sålunda blir öppnad från de norska jern banorna till Arvika, hvarifrån är segelfart till sjön Wenern och vidare är segelled till alla delar af Sverige.
Handelstransaktionen, samfärdseln och rörelsen mellan brödrafolken, Svenskar och Norrmän, blifver genom denna åtgärd sådan, som den långt före detta bort vara och blifver med visshet ännu större, om Rikets Ständer nu eller framdeles finna vår financiela ställning så beskaffad, att medel kunna beviljas till färdigbyggande af bela nordvestra stambanan.
Under de lörhållanden, som jag för min del finner oss för närvarande stadda uti. inskränker jag mig till don anspråkslösa framställningen, att Rikets Höglofliga Ständer täcktes åtminstone för denna gång med görligaste första bevilja de resterande 2,896,998 R:dr R:mt, som efter kostnadsförslaget ännu erfordras för fullbordande af denna högst nödvändiga jernvägsbandel mellan riksgränsen och Arvika, hvilken vid föregående riksdag blef sämre^än stjufmoderligt behandlad.
Om remiss af denna min motion till Stats-Utskottet får jag vördsamt anhålla.
Stockholm den 8 November 1865. P. Persson, från Wermlands län.
I denna motion instämmer till alla delar Olof Olsson i Olebyn. 78 Motioner i Bonde-Ståndet 1865, N;o 53 K o 53.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om anslag för anläggande af en statsjernbana emellan Nåssjö och Oscarshamn.
Yid den tid, då fråga först uppstod om anläggande af jernvägar på Statens bekostnad, voro meningarne mycket delade derom, huruvida dessa vägar borde erhålla sin nuvarande rigtning eller hufvudsakligen afse att med hafvet förbinda landets inre, af brist på ändamålsenliga kommunikationsanstalter lidande och i sin utveckling hämmade trakter.
Utan att nu vidare ingå i denna fråga, lärer man väl kunna antaga såsom allmänt medgifvet, att det sistnämnda syftet med jernvägsanläggningar på Statens bekostnad ur statsekonomisk synpunkt förtjenar ett synnerligt afseende och att anläggningen af en jernväg, som afser att förena i det inre landet belägna, af naturen rikt gynnade trakter med hafvet, möjligen kan vara för fäderneslandet lika gagnelig, som eröfringen åt detsamma af en ny provins skulle vara.
Redan för ett tiotal af år sedan har den starka trafiken mellan Smålands inre och bördigaste trakter framkallat förslaget, att genom en jernväg från Hvetlanda till Oscarshamn förena dessa trakter med deras naturliga afsättningsort vid Östersjön och derigenom på det kraftigaste befordra utvecklingen af dessa trakters jordbruk och öfriga näringar.
Yid 1856—1858 årens riksdag söktes af ett för en sådan jernvägsanläggning bildadt bolag af Staten ett låneunderstöd af 2f millioner R:dr.
Denna jernvägsanläggning, som, då vägen till större delen af sin längd skulle genomlöpa Etnådalen, vore af naturförhållandena synnerligen gynnad och i följd häraf borde blifva ovanligt billig, har ock ofta blifvit inom Riks-Stånden och deras delegationer vid riksdagarne framhållen såsom synnerligen ändamålsenlig och af behofvet högt påkallad, i hvilket afseende särskildt torde förtjena nämnas, att Stats-Utskottet vid 1859—1860 årens riksdag om densamma och dess utsträckning till södra stambanan yttrat sig särdeles gynnsamt (Utlåtandet N:o 86 pag. 41 — 43), ehuru samma Utskott förordade den s. k.
Såsom ett synnerligen vigtigt motiv för södra stambanans rigtning åt
Nässjö åberopades ock vid sistnämnde riksdag behofvet af stambanans förening med Östersjön genom en jernväg till Oscarshamn.
Undersökning för denna jernvägsanläggning har på orternas bekostnad för flera år tillbaka egt rum genom framlidne Majoren, Friherre
De Geer och under innevarande års sömmar för dess utsträckning till Nässjö af Kapitenen m. m.
Men ej allenast behofvet för Småland af denna jernväg, hvilket behof tillräckligt vitsordas af de uppoffringar, enskilde för densamma redan gjort och äro Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
79 beredvillige att ytterligare göra, utan fastmer fördelen att få rikets vestra kust och dess vigtigaste punkt, Göteborg, förenad med närmaste och bästa hamn vid Östersjön, synes böra föranleda Rikets Ständer, att för åstadkommande af en sådan jernvägsförbindelse, af hvilken genom jernvägen frän Göteborg öfver Falköping och Jönköping till Nässjö redan ungefärligen tvåtredjedelar äro af Staten anlagda, besluta, att jemväl jernvägen från Nässjö till Östersjön vid Oscarshamn må af Staten bekostas och densamma således blifva en del af en från vestra kusten vid Göteborg till östra kusten vid Oscarshamn sig sträckande stambana.
Utom de ofvannämnda ovanligt gynnsamma terrängförhållandena synes för Oscarshamns lämplighet att utgöra anknytningspunkten vid Östersjön för en stambana från rikets vestra till dess ö3tra kust i synnerhet tala denna stads utmärkta, rymliga, mot alla vindar väl skyddade och äfven under ganska stränga vintrar nästan alltid öppna hamn, hvarest en större skeppsdocka med mekanisk verkstad nyligen blifvit anlagd och hvarifrån en beqväm ångbåtskommunikation äfven under vintertiden skulle kunna anordnas med Gotland och Öland, hvarigenom dessa öars befolkning och produkter skulle sättas i den ändamålsenligasto förbindelse med rikets jern vägsnät; äfvensom härvid något afseende torde böra fästas å en för landet vinstgifvande transitotrafik vintertiden med länderna på andra sidan Östersjön.
På alla dessa här i korthet framställda skäl vågar jag härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, att Statens stambana från Göteborg öfver Falköping och Jönköping till Nässjö må på Statens bekostnad utsträckas till Östersjön vid öscarshamn; samt att ett belopp af 500,000
R:dr anordnas att utgå till förberedande arbeten å denna bana.
De ofvannämnda undersökningshandlingarna skola tillhandahållas vederbörande Utskott, och bifogar jag Calmar läns norra Landstings förord för ifrågasatte jernvägen.
Stockholm den 8 November 1865. C. J. Svensén, från Calmar län.
Häruti förena sig: J. Erickzon, från Jönköpings län. S. Johnson och Johannes Andersson, från Jönköpings län.
Utdrag af protokollet, hållet vid Calmar läns norra lagtima Landsting i Westervik den 20 September 1865. § 27.
Till behandling förekom en al Riksdagsfullmägtigen C. J. Svensén ingifven motion derom, att Landstinget ville uttala den meningen, att den jernväg, som skall vara ifråga att anläggas emellan Oscarshamn och södra stambanan, för såvidt den komme att genomlöpa Aspelands härad, vore af aldra största vigt för ortens framåtskridande, och att vägen för hela landet anses högst fördelaktig så - 80 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 54. som afsedd att sammanbinda Wcsterhafvet med Östersjön, hvarest ändpunkten företedde ett af naturen högeligen gynnadt läge både i merkantilt och strategiskt hänseende.
Sedan, under diskussion härom, motionären modifierat sitt förslag dertill, att Landstingets åsigt, som skulle uttryckas, blefve: att den föreslagna jernvägen, för såvidt den genomlöpte Aspelands härad, skulle komma att blifva af största vigt för den ortens framåtskridande, och att vägen för hela landet måste anses fördelaktig, så förenade sig Tinget i uttalandet af den sålunda modifierade opinionyttringen.
In fidem: Carl Rydström.
Af Andreas Eskilsson från Blekinge län, om aflåtande af underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, för erhållande af nådig förklaring om rättighet att idka fiske i viss del af den s. k.
Pukaviks fjorden.
Genom en af Konungens Befallningshafvande i Blekinge län den 10 April 1820 utfärdad, på åtskilliga tid efter annan till förmån för Kronans laxfiske i Mörrums ström meddelade äldVe resolutioner grundad Kungörelse, innefattande, jemte upphäfvande af nyssnämnda resolutioner, förbud för laxfiskes bedrifvande i den s. k.
Pukaviksfjorden utanför utloppet af berörda ström inom linien emellan Sternö udde och Listershufvud, äro, bland andra, strandegare inom Mjellby, Ysane och Asarums socknar af Listers och Bräkne härader i Blekinge län förhindrade från utöfvandet af den i 1 och 2 §§ af l:a kapitlet i nu gällande Kongl. Fiskeristadga den 29 Juni 1852 hvarje rikets innebyggare tillerkända frihet att vid egna stränder och holmar, så långt dess lundgrund räcker, idka och sig till fördel använda allt slags fiske, för hvilken inskränkning i strandeganderätten någon rättsgrund numera väl egentligen vore att, finna i innehållet af 9 § af berörda kapitel, deri stadgas att hvad som genom urminnes häfd eller genom särskilda stadganden, aftal, dom eller skattläggning eller på annat lagligt sätt vore annorledes bestämdt om fiskerättighet å ett eller annat ställe, än i berörda kapitel sägs, skulle blifva gällande ; men enär i sistnämnda lagrum derjemte tillägges, att sådan inskränkning likväl icke finge göras större, än tillgodonjutandet af den särskilda rättigheten oundgängligen kräfde, och att förty Kronans rätt på grund af häfd till enskilda fisken Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 54. 81 fisken i vissa vattendrag ej finge sträckas till andra lägenheter än dem. der sådane fisken af ålder varit och ännu inuehafvas, synes deraf böra framgå, att., då Kronans eller enskildes rätt till laxfiske i Mörrums å, enligt hvad ostridigt måste anses, ursprungligen icke sträckt sig längre än till sjelfva strömmen, och först i en sednare tid, hufvudsakligen till följd af det öfvervägande inflytande arrendatorerne af Kronans laxfiske genom ofta upprepade, mindre befogade klagomål öfver förment intrång i deras rätt, de der i verkligheten torde mindre hafva afsett laxfiskets förkofran i och för sig än fastmer undanrödjandet så vidt möjligt af konkurrensen i fångsten af och handeln med detta slags fiske, förmått, till förfång för andras enskilda fiskerättighet, tillvinna sig hos de administrativa myndigheterne, utan vederbörande straudegares hörande tillkommit ofvanomförmälte förbud för laxfiske inom så väl förenämnde som under vid olika tider till skydd för ifrågavarande kronofiske bestämda fridlysningslinier, — dessa förbud icke rimligen kunna anses lagligen berättigade i annat fäll än, så vidt de åsyftat och i verkligheten innebära nödigt och oundvikligt skydd för laxafvelns befrämjande och i sammanhang dermed laxfiskets bestånd uti omtörmälte vattendrag.
I detta afseende hafva, på sätt af bilagde handlingar närmare inhemtas, olika och i väsendtliga delar hvarannan motsägande åsigter uttalats af de sakkunnige personer, hvilkas infordrade yttrande i ämnet föregått, dels Kongl.
Brefvet den 22 December 1834, hvarigenom föi’bud för laxfiskande genom så kallad vräkning utsträckts till minst en mil utifrån förstnämnde fridlysningslinie emellan Listershufvud och Sternö udde, dels ock Kongl. Brefvet till Kammar-kollegium den 20 Juli 1860, genom hvilket, i anledning af Rikets Ständers underdåniga framställning, sistberörda förbud åter upphäfts.
Af detta förhållande och vid betraktande jemväl af, icke allenast det ansenliga område, som nyssnämnde ännu gällande fridlysningslinie, vid en blick på kartan, befinnes omfatta, begränsadt från mynningen af Mörrums ström på vestra sidan utmed Listerlandet till en längd af omkring I4 mil och på norra sidan till Sternö udde af vid pass A mil, med en omkrets af tillhopa omkring 4 mil, utan äfven den omständighet att oansedt detta fridsförbud såväl delegare i strömfisket sjelfve som äfven egarne af hemmanet Pukavik i Ysane socken, dessa sednare på grund af den af dem efter särskild rättegång begagnade rättighet, opåtaldt idka laxfiske vid egna stränder och holmar i hafsviken, samt att tidtals äfven i äldre tider innehafvarne af Kronans ifrågavarande strömfiske, utan anmärkning af öfrige delegare, medgifvit fritt utöfvande af laxfiske i det fridlysta området, utan att dermed åsyftats eller åstadkommits någon minskning i Kronans afkomst af strömfisket, vill det synas uppenbart, att förbudet, om det än icke må anses helt och hållet obehöfligt för fredandet af laxfisket i Mörrunns ström, likväl obehörigon tillämpas i fråga om den strandegare lagligen tillkommande fiskerättighet, helst åtskilliga af desses egande hemman, enligt hvad Jordeboken utvisar, blifvit skattlagde för fiske i hafvet, och sålunda äfven i detta hänseende strandegare hafva grundade anspråk på oinskränkt begagnande af sin fiskerätt.
För att på lagskipningens område söka vinna den rättelse i oftaberörda, deras rätt förnärmande förbud, som genom detsainmas öfverklagande tid efter annan i administrativ väg hittills icke kunnat erhållas, hafva emellertid förstnämnde strandegare, i anledning af väckt åtal för öfverträdelse af förbudet, efter stämning till Listers Häradsrätt yrkat att, med ogillande af deremot stridande förbud, varda vid den strandegare enligt lag tillerkända fiskerätt bibehållne, hvilket Bill. till R.
Brot. 1865 fy 1866. 11 Sami. 4 Afd. 11 82 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 55. käromål dock af Underrätt och Hofrätt ogillats och ännu är på Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning beroende; varande under detta måls handläggning de fleste frågan rörande handlingar företedde och åberopade.
Oviss om slutliga utgången af nyssnämnde rättegång och enär upprättandet af nytt arrendekontrakt om förberörde kronofiske snart förestår, har jag, med hänsyn till frågans synnerliga vigt för ortens skattdragande och i allmänhet fattiga fiskesidkande befolkning, den der nu, så länge förbudet hålles i helgd, måste oftast mod fara för lif och egendom, i sina små farkoster begifva sig ut långt ifrån land på öppna hafvet, för att der rastlöst söka förvärfva sitt uppehälle, ansett mig, sjelf öfvertygad om att förbudet, öfverflödigt såsom skydd för beståndet af fiskena i Mörrums ström, numera, Staten föga värdigt, qvarstår endast såsom lemningar från fordna tiders egennytta och magtmissbruk eller, till följd af bristande insigter, missförstådda egna intressen, böra vördsamt föreslå: att Rikets Ständer genom underdånig skrifvelse hemställa, att Kongl. Maj:t täcktes i nåder förklara, att hittills gällande förbud för idkande af laxfiske i den så kallade Pukaviksfjorden från utloppet af Mörrums ström till linien emellan Listershufvud och Sternö udde icke må utgöra hinder för utöfvandet af den strandegare och innehafvare af skattlagda fisken enligt Kongl. Fiskeri-stadgan den 29 Juni 1852 tillkommande fiskerättighet.
Utbedjande mig att få denna min motion remitterad till vederbörligt Utskott, anhåller jag att få till bemälda Utskott öfverlemna de frågans närmare utredning rörande handlingar.
Uti förutstående motion instämmer jag till alla delar: Pehr Andersson, från Blekinge län.
Mo 55.
Af Per Engman från Wester-Norrlands län, om statsanslag för inrättande af en pedagogi i Sollefteå.
Under sistlidne riksdag väckte såväl min företrädare på detta rum, Henrik Hansson, som Herr Doktor Runsten motion om förändring af högre folkskolan i Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 55. 83 Sollefteå till två-klassigt läroverk eller pedagogi samt om anslag till lön för en rektor och en kollega.
Dessa motioner affärdade Stats-Utskottet, uti utlåtande N:o 139, sålunda att Utskottet, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid föregående riksdag uttalade åsigter i ämnet, fann det vara lämpligt öfverlemna frågan till Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning samt att motionerna derföre icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Befolkningen omkring Sollefteå känner lifligt behofvet af tillfälle för ortens söner till undervisning i närheten af hemmet, men måste likväl för närvarande antingen åtnöja sig med att låta sina söner få endast den inskränkta undervisning, som meddelas i den högre och lägre folkskolan, eller ock sända dem till det i Hernösand, på icke mindre än 10 mils afstånd från Sollefteå, befintliga högre elementar-läroverk, der sönerna således blifva, i anseende till afståndet från hemmet, lemnade utan föräldrarnes tillsyn.
Sådant är både i moraliskt och ekonomiskt hänseende ganska ofördelaktigt för hvarje fader, som vill och kan lemna sina barn någon högre bildning än den, som folkskolan erbjuder, hvilket sannerligen icke blifver mycket, då man besinnar, att i folkskolan lemnäs undervisning endast i de ämnen, som fordras för kompetens till folkskollärarekallet, hvilket motsvarar icke ens de läroämnen, som enligt Kongl.
Kungörelserna den 12
Maj innevarande år och den 29 Januari 1859 skola läras i elementarläroverks första klass och således ännu mindre läroämnena i andra klassen.
Måhända har lagstiftaren ansett sig uppfyllt all rättfärdighet för landsbyggdens innevånare i afseende å undervisningen, då de högre folkskolorna inrättades.
Jag tror likväl icke detta, utan anser det vara Statens skyldighet att bidraga till ännu högre läroverks inrättande än de högre folkskolorna jemväl på landet, der behofvet gör sig så kännbart gällande som i Sollefteå, hvilken kommun är belägen 10 mil från Hernösand, 18 mil från Östersund och 15 mil från Örnsköldsvik, de närmaste ställen, der någon högre undervisning, än den folkskolan erbjuder, meddelas.