Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Gottland, delande ingalunda samma lott som Sveriges öfriga landskap, hvilka haft att fägna sig af tid efter annan vidtagna förbättringar i kommunikations-anstalterne, hade deremot rönt det missödet, att berörda ångbåtsförbindelse, på hvars vidare ändamålsenliga utveckling man hoppades, helt och hållet upphörde; hvilket inträffade år 1849, då den förut begagnade ångbåten, som befanns för svag och alltför bristfällig för att kunna motsvara sin bestämmelse, försåldes, samt det i stället befanns mera fördelaktigt att, emot en viss bestämd afgift för hvarje resa, åt ett enskildt bolag öfverlåta bestyret att uti dess fartyg, som dock gick i en annan riktning, nemligen från Stockholm till Wisby och derifrån till Kalmar samt samma väg åter, öfverföra posten till Gottland.
Igenom denna förändring hade också postgången emellan fasta landet och Gottland under en tid af sex månader blifvit så ofullständig och ojemn, att den var föga bättre, än om blott en enda post under veckan ginge till och ifrån Wisby, och mången hade också ansett den postgång vara att föredraga, som, jemnare, fastän långsammare, under vintermånaderna tvenne gånger i hvarje yecka toge vägen öfver Öland, hvarifrån en seglande postjakt fortställde såväl bref som resande öfver hafvet, så länge detta vore farbart.
Häraf kunde lätt inses, det post-kommunikationen emellan Gottland och fasta landet icke motsvarade hvad man hade skäl förvänta, och att densamma egde verkligt behof att på ett mera ändamålsenligt sätt ordnas.
Detta behof framträdde likväl ännu oafvisligare, då man toge i betraktande de förfoganden, som af vederbörande blifvit vidtagne för resandes tillbörliga fortkomst till och ifrån beinälda ö, synnerligast under Maj—November månader.
Det visade sig då, att dessa åtgärder inskränkte sig till en medgifven rättighet för den resande att under vintermånaderna åtfölja den seglande jakt, som då hade att besörja postföringen, men att denna rättighet, sedan sommaren inträdt, upphört, ty den resande kunde icke denna årstid fordra, såsom en ovilkorlig pligt, att blifva fortskaffad af det då för postföringen allena förhyrda ångfartyg.
Sannt vore visserligen och borde icke heller förtigas, att det ångbåtsbolag, som öfvertagit postföringen, äfven lemnade tillåtelse för passagerare att å samma fartyg medfölja; men sådant skedde icke i följd af någon dess förbindelse, utan vore att tillskrifva antingen dess välvilja eller beräkning, hvadan det ock vore både tänkbart och möjligt att passagerare af en eller annan orsak kunde gå i mistning af förmånen af detta fortskaffningsmedel.
Annorlunda hade likväl förhållandet varit så länge kommunikationen på Postverkets bekostnad underhölls emellan Westervik och Wisby, då den resande egde ett på vederbörliga föreskrifter grundadt anspråk att förhjelpas öfver hafvet.
Äfven för de resande, hvilka begagnade den egentliga farleden eller den, som 14 Stals-Utskollets Utlåtande, No 207. ginge öfver Kalmar och Öland samt vidare från Böda hamn fortlöpte öfver det mellanliggande hafvet till Klinte hamn på Gottland, vore i afseende på fortkomst, trygghet och beqvämlighet föga åtgjordt, enär alla, som under en tid af omkring 7 månader om året ville begagna denna väg, nödgades betjena sig af en öppen roddbåt, blottställde för de många faror, som kunde, äfven den ljusare årstiden, inträffa under en 11 mil lång sjöresa.
Bristerna i förhanden varande anstalter till beredande af en lätt och beqväm kommunikation emellan Sveriges fasta land och Gottland vore således uppenbara, och motionären har derföre, öfvertygad det hvar och en villigt skulle erkänna det vara ett billigt och välgrundadt anspråk att Staten icke åt enskilde öfverlemnade, utan sjelf åtoge sig, bestyret såväl med postföringen som resandes förskaffande till och ifrån denna ö, som just till följe af sitt afskiljda läge vore af synnerlig vigt och betydenhet, föreslagit: a) att för allmänna medel måtte anskaffas ett ångfartyg, som hade att besörja ej mindre brefpostens, än äfven resandes behöriga fortkomst till och ifrån Gottland; b) att detta fartyg, som skulle hafva styrka att jemväl i svårare väder hålla sjön, borde förses med minst 40 hästars kraft; c) att fartyget, 2:ne gånger i hvarje,vecka, skulle ifrån Wisby afgå i vestlig rigtning till någon punkt på den motliggande kusten af Småland eller Östergöthland; och d) att kostnaden härför, som af motionären beräknats till 40 å 50,000 R:dr måtte få bestridas af de medel, som från Postverket årligen till Statsverket ingå, på det sätt, att Statsverkets inkomst, för närvarande beräknad till 115,000 R:dr, nedsattes till 100,000 R:dr, och öfverskottet, eller 15,000 R:dr, årligen under nästa Statsreglerings-period finge användas för förbättrande af den maktpåliggande kommunikationen med Gottland.
Af iivad sålunda blifvit anfördt, finner Utskottet ådagalagdt, att de anstalter, som varit vidtagna för underhållande af kommunikationen emellan ön Gottland och öfriga Sverige, icke varit så ordnade att de motsvarat de anspråk, som i sådant afseende med fog kunnat framställas.
De långa afbrott i kommunikationen som under en stor del af året egt rum, mäste också, enligt Utskottets tanka, hafva menligt inflytande på och i väsendtlig mån hämma öns utveckling både i koinmercielt och industrielt hänseende.
Då emedlertid Staten Stats-Utskollets Ullålande, N:o 207.
15 med högst betydliga summor bidragit och fortfarande bidrager för att befordra kommunikationerne inom andra delar af Riket medelst kanal- och väg-anläggningar, ett ordnadt postväsende och ändamålsenliga skjutsningsanstalter, synes ock Gottland, denna af naturen rikt begåfvade och för Sverige i många hän seenden vigtiga ö, hafva skäliga anspråk att få kommunikationen med fasta landet bättre ordnad.
Utskottet anser alltså motionärens framställning vara förtjent af behjertande, och ehuru Utskottet icke finnér lämpligt hvarken att understödja det väckta förslaget rörande disposition för ändamålet af de från Postverket till Statsverket ingående medel, eller att tillstyrka Rikets
Ständer att inlåta sig i närmare bestämmelser angående sättet för tillvägabringandet af en ändamålsenlig och förbättrad kommunikation emellan Gottland och fasta landet, hvilket tvifvelsutan bör ankomma på Kongl. Maj:ts höga pröfning, får Utskottet likväl hemställa, att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan, det täcktes Kongl.
Maj:t, med afseende å den ofullständighet som för närvarande förefinnes i kommunikations-anstalterne emellan Gottland och öfriga Sverige, låta vidtaga sådana åtgärder, att de med skäl öfverklagade olägenheter i berörda hänseenden snarligen varda afhulpne.
Stockholm den 21 Juli 1854. 16 Stals-Utsholtcls Ullålande.
N:o SOS. tf:o SOS.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Juli 1854, kL i e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion, angående civile ock militäre embets- och tjenstemäns pensionering.
(U. yl.) Ridderskap et och Adeln har till Stats-Utskottet Teinitterat en inom bemälda Riks-Stånd väckt motion, deruti Grefve von Rosen, A. E., anfört, hurusom bristen på skicklige embetsman vore särdeles stor, och att hufvudorsaken till denna brist, enligt motionärens åsigt, borde sökas dels i den ringa uppmuntran den å tjenstemannabanan inträdande unge mannen i allmänhet kunde påräkna, dels i den knappa och otillräckliga aflöning, Staten bestode de fleste af sine tjenare, hvarigenom personer, utrustade med större anlag eller mera utmärkt förmåga, hellre än att åtaga sig ett andefattigt och lönlöst arbete i Statens tjenst, föredroge att på enskild väg och inom de praktiska yrkena söka oberoende och välstånd, dels ock i det sätt, hvarpå Staten sörjt för tjenstemännens pensionering.
I medvetandet af att hafva alltför njuggt vedergällt deras arbete, måste nemligen Staten, till samhällets stora skada, bibehålla dessa tjenare äfven sedan de upphört att vara duglige för sina åliggandens verksamma skötande; ty den civile tjenstemannen egde rättighet, ehuru vilkorlig, att vid uppnådde 65 år och 40 års tillryggalagd tjenstetid, erhålla afsked med lönens bibehållande såsom pension, men deremot funnes det intet tvång för honom att ens vid denna ålder taga afsked, oaktadt, med vissa undantag, förmågan att verka med kraft då, enligt naturens ordning, vore så förminskad, att tjensten icke Slalt-Utsliollels Ullålande, N:u SOS. 17 icke kunde på ett ändamålsenligt sätt af honom skötas.
Att samhället häraf måste lida, vore lätt att inse, äfvensom att tiden nu borde vara inne att tillvägabringa förändring i berörda förhållande samt tillerkänna Staten rättighet att entlediga tjenstemän i alla grader, då de hunnit en viss ålder och genom mindre duglighet för fjellsten icke vidare gagnade det allmänna, utan endast stängde platsen för verksammare förmågor.
Motionären har derföre ansett att på samma sätt, som i Frankrike, genom utfärdad allmän författning, borde stadgas, det hvar oell en embets- och tjensteman, — civil eller militär — som uppnått en viss lefnadsålder, bestämd olika efter de särskilda gradernas vigt och ansvarsfullhet, skulle ur tjensten afgå, med rättighet likväl för Regeringen att, då omständigheterna sådant föranledde, derifrån göra undantag, —• och att den afskedade, för sin återstående lifstid såsom pension borde åtnjuta en, efter ålder och tjenstetid lämpad, bestämd andel af den lön, hans tjenst åtföljt.
Då det emellertid vore klart, att ett sådant stadgande icke kunde påbjudas utan att på samma gång medel bereddes till bestridande af den förökade pensionering, som häraf måste blifva en följd, har motionären, enär, enligt hans åsigt, de anstalter, som redan funnos bildade för civile och militäre tjenstemäns pensionering, eller Allmänna Indragnings-staten, Civil-statens Pensions-inrättning, Amiralitets-krigsmanskassan och Arméens Pensionskassa, ingalunda eller åtminstone högst ofullständigt uppfyllde deras ändamål, men förbättring i denna, för fäderneslandet så vigtiga, angelägenhet af behofvet högeligen påkallades, föreslagit: l:o att tjenstemän, civile och militäre, af alla grader, ovilkorligen skulle ur tjensten afgå, då de uppnått en bestämd ålder och af Kongl. Majit funnes icke ega den verksamhet och arbetsförmåga, som Staten hade rätt att hos sina tjenare fordra; 2:o att tjensteman borde vid CO års ålder och 35 års tjenstetid ega rättighet att undfå afsked med bibehållande af hela lönen såsom pension, om sjuklighet hindrade honom att i tjensten fortfara, men vid G5 års ålder utan alla sådana förbehåll; 3:o att vid tidigare ålder entledigad tjensteman måtte, i förhållande till tjenstetid och lefnadsår, undfå en, uti härom utfärdad författning bestämd andel af sin förra lön såsom pension för sin återstående lifstid, med skyldighet för militära personer att, i händelse af krig, till tjenstgöring uti garnisonsort, efter ordres sig inställa; 4:o att, för beredande af medel till en sådan utsträckt pensionering, Civilstatens Pensions-inrättnings, Amiralitets-krigsmanskassans och Arméens PensionsIlih. lill II.
St. 1'rot. 1833 § 1834. 4 Sami. 1 Afd, 2 Band. 30 Häft. 3 18 Slals-Utskolltls UllåläHile, X:o if/S. kassas fonder borde sammanslås till en för Civile och Militäre personers pensionering gemensam kassa, som skulle ställas under Statens omedelbara förvaltning -genom ett särskildt embetsverk; samt 5:o att hvad utöfver ränte-afkastningen af en sådan allmän Civil och Militär Pensions-inrättnings egande kapital för den omförmälda pensioneringen erfordrades, skulle af Rikets Ständer, vid hvarje Statsreglering, efter behofvet anslås; hvarförutan Pensions-inrättningen, i likhet med öfrige förvaltande verk, skulle vara underkastad Rikets Ständers och deras Revisorers granskning.
Vid öfvervägande af detta ärende, har Stats-Utskottet visserligen icke förbisett, att antagandet af hufvudgrunderne för motionärens förslag kunde, för embets- och tjonstemänncn, äfvensom för det allmänna medföra väsendtliga fördelar, men å andra sidan åter funnit, att för förslagets utförande stora svårigheter möta.
Den del af detta förslag, som rörer embets- och tjenstemäns skyldighet att vid en viss ålder från tjensten afgå, kan nemligen icke bringas till verkställighet utan en föregången ändring af 30 § i Regerings-Formen, som försäkrar dem om bibehållande af sina befattningar.
Beviljandet åter af pensionsrätt vid tidigare ålder skulle ovedersägligen för Statsverket medföra ganska kännbara uppoffringar; och att i allmänhet bestämma pension till viss andel af lön mäste i många fall leda till orättvisa samt stundom till och med befinnas overkställbar!, emedan många indrägtigare befattningar, t. ex.
Häradshöfdinge-beställningar, åtföljas af obetydlig ordinarie lön, samt indelda löner, hvilka årligen förändras, äfvensom boställs-förmåner, aldrig med full säkerhet kunna till visst pen. ningevärde beräknas.
De särskilda Pensions-fondernas sammanslående till en enda gemensam fond under Statens förvaltning kan icke verkställas utan medgifvande af dem som ega del i dessa fonder, hvilka till stor del blifvit samlade genom enskilda bidrag; och det kan med skäl betviflas, att delegarne skulle derpå ingå och dymedelst frånträda sin rätt att förvalta medlen och reglera pensionerna.
En reform af pensions-anstalterna borde i öfrigt, för att blifva allmän, omfatta ej allenast Allmänna Indragnings-staten och de Pensions-fonder, som i motionen omförmalas, utan samtliga utaf Statens medel utgående pensioner, likasom alla andra för sådant ändamål af enskilda delegare bildade eller med Statsbidrag understödda fonder.
För en så genomgripande förändring erfordrades emedlertid fullständig utredning af äinuet samt en i detaljerna genomförd plan, hvilket åter nu saknas och ej heller k au på kort tid åstadkommas.
Då härtill kommer att på lösningen af denna fråga jemväl inverkar den nu pågående reorganisationen af embetsverkcn, har Utskottet, på alla dessa skäl, funnit sig böra afstyrka Rikets Ständers bifall till ifrågavarande motion.
Stockholm den 21 .Tuli 1854.
Stuls Llskottcls lllålanile. .'V:» S00.
H:o 209.
Ank. till Kxp.-UUk. den 27 Juli 1854, kl. 1 o. ». Utlåtande, i anledning af tuckt motion, om fortfarande understöd för reparation af Linköpings Domkyrka. (U. A.) Jemte förmälan, att, af de medel, hvilka Rikets Ständer vid 1847—1848 årens Riksdag, till belopp af 20,000 R:dr, såsom låne-understöd beviljade till reparation af domkyrkan i Linköping, numera, sedan reparations-arbetet under de sista fyra åren med särdeles drift fortgått, endast 4,000 R:dr återstode, har, uti en inom Prcste-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion, Prosten Cnatlingius, med hvilken Doctor Broman och Prosten P. C. Arosenius instämt, föreslagit, att, enär denna summa jemte de 7,000 R:dr, som utgjorde kyrkans egna tillgångar, icke på långt när voro tillräckligt för kyrkans iståndsättande på norra sidan eller för fullföljden af den vidsträckta och fullständiga reparation, som ytterligare erfordrades, och hvarför kostnaden, enligt uppgjord approximativ beräkning, uppginge till 3(5,400 R:dr, samt kyrkans årliga inkomster utgjorde endast omkring 15 å 11500 R:dr, deraf 1,200 R:dr mäste användas till ränte-afbetalning å och amortering af förenämnde lån, samt återstoden till bestridande af flera kyrkan åliggande utgifter, såsom underhåll af kyrkans 14,000 qvadrat-alnar stora spåntak, och flere andra byggnader samt till åtskilliga aflöningar m. m., Rikets Ständer, då utvägar att på annat håll anskaffa medel härtill saknades, måtte, till fullbordande af reparationen å Domkyrkan i Linköping, såsom gåfva anvisa en summa af circa 25,000
R:dr; och förmenade motionären skäl desto heldre förefinnas till bifall å denna framställ - Sluls-Utsknllels Ullålande, N:o '209. ning, som, utom det att ett uppskof med den högst nödiga reparationen å detta tempel, ett bland konstens skönaste minnesmärken i fäderneslandet, lätt kunde medföra äfventyr för dess bestånd, äfven andra väsendtliga olägenheter skulle uppkomma derigenom, att de många skickliga arbetare, hvilka hittills vid byggnaden varit använde, måste, i händelse arbetet varder afbrutet, afskedas, samt försäljning troligen till ringa pris ega rum af nu befintliga betydliga materialier och redskaper m. m., i hvilkas ställe, när arbetet möjligen i framtiden blefve fortsatt, nya persedlar då icke utan stor kostnad kunde anskaffas.
Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande; och alldenstund, efter hvad Utskottet inhemtat, Linköpings
Domkyrko-församling icke har sig ålagd skyldighet att bekosta nämnde kyrkas yttre underhåll, samt de vid motionen fogade handlingar upplysa, att kyrkans tillgångar ej förslå till betäckande af de oundgängliga kostnaderne för den ytterligare erforderliga reparationen derå, anser Utskottet Staten icke böra underlåta att bidraga till denna dyrbara byggnads återställande, hvilket dock, enligt Utskottets tanka, icke lämpligen bör ske genom anslag utan medelst låne-understöd; och hemställer derföre Utskottet, att Rikets Ständer på det sätt måtte bifalla Prosten Cnattingii förslag, att af allmänna medel ett låne-understöd, stort 25,000 R:dr, må anvisas till fullbordande af reparationen å Linköpings Domkyrka, att från Riksgälds-kontoret utgå räntefritt åren 1855, 1856 och 1857, och derefter under iakttagande af de vilkor i afseende å kapital-afbetalning och ränta, som af Rikets Ständer vid innevarande Riksdag blifvit i allmänhet bestämda leir lån af Statens medel.
Stockholm den 21 Juli 1854. Stats-Utskottets Utlåtande, N:u 210. 21 Ank. till Exp. Utsk. d. 27 Juli 1854, kl. 1 e. m.
Maj:ts Nådiga Proposition, angående pension på Allmänna lndr agnings-s laten åt tv linne Afvillrings-landtmätare i Norrbottens län, äfvensom rättighet till dylik pension för sådana tjenstemän i allmänhet. (U. A.) Enligt högstberörde, under den 18 sistlidne April till Rikets Ständer aflåtne, af samtliga Riks-Stånden till Stats-Utskottets behandling remitterade, Nådiga Proposition (N:o 78), hade, uti underdånig skrifvelse, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Norrbottens län anfört, hurusom, bland de åtgärder, hvilka ledde till uppodling samt utveckling och förkofran i ekonomiskt hänseende af länet, afvittringen intoge förnämsta rummet, hvadan påskyndandet af dess fortgång och fullbordan vore af högsta vigt, men att ett hinder härvid mötte derigenom att, bland de vid Afvittringen anställde Landtmätare, några funnos, som, ehuru egande skicklighet och god vilja, likväl voro, i anseende till ålderdom samt försvagade kropps- och själskrafter, urståndsatte att verkställa lika godt och lika mycket arbete, som yngre personer.
Berörde förhållande skulle i ännu högre grad menligt inverka på Afvittringens fortgång, då densamma innan kort komme att omfatta Lappmarkerne och de aflägsnare mera obebodda och oländiga trakterna af kustlandet, hvarest oförminskad helsa och kraft fordrades hos Afvittrings-landtmätaren, för att under de mödor och umbäranden, som der mötte, kunna fullgöra sina åligganden.
Det vore derföre angeläget, att de Afvittrings-landtmätare, hvilka för uppnådd högre ålder eller iråkad sjuklighet icke kunde anses fullt 22 Stats Utskottets Utlåtande, \:n ilo. lämplige för sitt mödosamma och ansvarsfulla kall. blefve derifrån skiljde.
Billighet och rättvisa fordrade dock. att desse tjenstemän, hvilka hade så ringa aflöning, att något deraf icke kunde blifva i behåll för framtiden, samt föröfrigt i följd af sina trägna tjenstegöromål voro urståndsatte att på annat sätt bereda sig ökade inkomster, vid endtledigandet från Afvittrings-landtmätare-befattriingen hugnades med ett understöd, som försäkrade dem om en tarflig bergning på ålderdomen.
På grund häraf hemställde i underdånighet Kongl. Maj:ts beinälde Befallningshafvande, att, jemlikt dess ofvanberörde skrifvelse bifogade underdåniga ansökningar, tvenne Afvittrings-landtmätare, nemligen Andre Landtmätaren i förenämnde län Erik Hollström och Kommissions-landtmätaren derstädes Jonas Lundberg måtte förklaras berättigade att, efter afskedstagande!, den förre, som numera uppnått 7G års ålder, uppbära, jemte den för Andre Landtmätare bestämda pension af 600 Kalr. ett årligt belopp af 200 Kalr, och den sednare, hvilken vore 66 år gammal, åtnjuta, utöfver den honom såsom Kommissionslandtmätare tillkommande pension af 336 Kalr 45 sk. 4 rast, så stort belopp ärligen, att hans inkomst motsvarade det nuvarande Afvittrings-landtmätare-arfvodet 600 K:dr.
Yarandes derjemte af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande intygadt, att dessa båda tjenstemän med nit och drift fullgjort sina åligganden under den längre tid de varit vid Afvittringen i länet anställde.
Af ansöknings-handlingarne inhemtades vidare, att Hollström, som vore född år 1777 och alltifrån år 1803 användts i åtskilliga allmänna befattningar, år 1821 inträdt i Landtmäteri-staten och sedan den 14 Mars 1832 varit anställd såsom afvittrings-landtmätare i Norrbottens län, hvarförutan han genom Kongl. Brefvet den 25 Juni 1842 särskildt förklarats berättigad att, efter fyllda 65 år, få uppbära hela andre landtmätare-löncn, 198 Kalr 2 sk. 8 rst., utan afkortning å Afvittrings-landtmätare-arfvodet; samt att Lundberg, sorn, född år 1787, redan är 1810 konstituerades till landtmäteri-auskultant och i mer än 43 år tillhört Landtmäteri-staten, sedan den 7 Juni 1838 såsom Afvittrings-landtmätare i nämnde län tjenstgjort, men, enligt företedt iäkarebetyg, nu mera vore af sjuklighet så försvagad, att han icke utan fara för helsa och lif kunde uthärda de ansträngningar, som med afvittrings-förriittningarno voro förenade.
Öfver de underdåniga ansökningarne hördes Kongl. Stats-kontoret och Öfver-direktörs-einbetet vid landtmäteriet i Kiket, hvarvid Stats-kontoret vitsordade sökandernes författningsenliga rätt, att, efter afskedstagandet, uppföras å Allmänna lndragnings-staten till åtnjutande af årliga pensioner, Hollström, såsom andre landtmätare, af 600 Riksdaler och Lundberg, såsom konunisssions-landtmätare ' C
J af ett andre landtmätare-lönen motsvarande belopp, i allmänhet utgörande 336 K:dr 45 sk. 4 rst., men i Norrbottens län uppgående blott till 198 R:dr 2 Slalt-Ulskullets Utlåtande, \:u 210. 23 sk. 4 rst., samt Ofver-direktörs-embetet, beträffande sökandernes anhållan att, efter afskedstagande!, varda hugnade med något årligt understöd utöfver det, hvartill de voro berättigade, anförde, att, ehuru något lagligt hinder icke mötte att från afvittrings-verket när som helst aflägsna landtmätare, som befunnos till den mödosamma tjenstgöringen derstädes mer eller mindre oförmögne, Embetet likväl ansåge ett dylikt aflägsnande helst böra ske på ett sätt, som icke lemnade den tjensteman, hvilken under denna tjenstgöring uppoffrat helsa och krafter, utan nödtorftig bergning; i följd hvaraf Ofver-direktörs-embetet funne sig, lika med Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, böra i underdånighet tillstyrka, att sökanderne måtte tilldelas något årligt understöd utöfver den pension, hvartill de, enligt författningarne, voro berättigade.
Med hänsigt till hvad Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och Ofver-direktörsembetet, äfvensom Stats-kontoret i underdånighet anfört, har Kongl. Maj:t nu behagat föreslå, att Rikets Ständer måtte bevilja pensioner å Allmänna Indragnings-staten åt andre landtmätaren Hollström med Åttahundra Riksdaler och åt kommissions-landtmätaren Lundberg med Sexhundra Riksdaler banko, att utgå från och med månaden efter den, hvaruti afsked dem beviljades; hvarjemte Kongl. Majit, på de af Dess Befallningshafvande åberopade skäl, begärt Rikets Ständers bemyndigande, att tillerkänna hädanefter afskedstagande Afvittrings- och Storskiftes-landtmätare, sorn uppfyllt de i afseende på ålders- och tjenste-år m. m för Statens etnbets- och tjenstemän i allmänhet stadgade pensionerings-vilkor, pension å Allmänna Indragnings-staten till belopp af Sexhundra Riksdaler, inberäknadt det pensionsbelopp, hvartill de såsom kommissions-landtinätare kunde finnas berättigade.
Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande och, med afseende å de i den Nådiga Propositionen anförde förhållanden, funnit sig böra tillstyrka Rikets Ständers bifall till Kongl. Maj:ts Nådiga framställning, så i ena som andra hänseendet, dock att pensionerne för andre landtmätaren Hollström och kommissionslandtmätaren Lundberg bestämmas att med de föreslagne beloppen, i ett för allt, utgå.
STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENINGENS BOKTRYCKERI, 1JI34. Stals-Ulslcollels Ullålande, JH 211. 1 M 211.
Ank. till Eip.-Ulsk. d. 29 Juni 1834, kl. 10 f. m.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ts