Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
m Under ofvan angifna f örhållanden blir det svirt för hvmje lararinpa, som ej eger annan tillgång än.
sin lön, a.tt draga sig fram, för att ej tala o k dem, som under studie- tiden .iiödgnts skiddsiitta sig eller som hafva fattiga anhöriga att bisprings.
Af lärarinnor, som lefva i ekonomiskt betryck, nian dessutom ej vänta den friskhet och jamnhet i lyn- net, som äro nödvändiga såväl f ö r en frLktbringande under: visning som för en god handledning af iingdomen.
Äfven skola~ns organisation röner ofta ett ogynsamt in- flytande af den diliga ekonomien.
Det är för flickskolornas styrelser och lä~arepersonal väl bekant, att de högre klasserna i allmanhet icke bära sig.
Är då en skolas ekonomi dålig,, så mhste dessa klasser iildragas.
Följden däraf blir icke .blott den, att lärgiriga och begåfvade elever förlora t i l l f i e till afslutandet af sina skolstudier, utan vederbörande skolstyrelse frestas också att, p i det skolan matte .hilla sig uppe vid, en jämförelse med andra skolor, låta, till förfång för lärjun- garnas sunda utveckling, sadana iimnen, som blott borde före- komma i de högsta klassekm, exempelvis litteraturhistoria och Iry&amp;ohistoria, inträda i de klasser, som motsvara mellanstadiet e.
vid de fullstälidiga skolorna: Hittills.
är, det endast ett fåtd ' kominnner, som beredt '.
a flickskolan ' tak öfver hufvudet, antingen genom att å t henne bygga eget hus eller hyresfritt upplåta lokal.
För det stora flertalet iiro utgifterna för lokal en tyngande post i budgeten, och diirföre blir det för mingen skola nödvändigt att äfven i detta fall vidtaga inskränkningar, genom att spara på ut- rymmet.
Men det är lätt att inse, att hvarje sådan bespa- ring ar till men för lärjungarnas hälsa, isynnerhet som de flesta förhyrda lokaler icke äro uppförda till skolhus och sålunda redan i och för sig &amp; ro i sanitärt hanseende mindre lämpliga.
En god och någorlunda rikhaltig undervisningsmaterie ' L iii * nödviindig f ör undervisningen i naturkunnighet, hi storia och geografi samt teckning.
Men anskaffandet och vidmakt- hallandet af en sådan hör vid alltför många skolor till de fromma önskningarnas område.
Sedan 1882 har ingen ökning i flickskolans anslag be- viljats.
Den af riksdagen begärda undersökningen liar, sisom redan är niimndt, blifvit gjord, och resultatet af densammz som, afgifvet af komiterade den föreligger i det utl&amp;t.de, 1 9 januari 1888, nu blifvit utdeladt till medlemmarna af riksdagens båda kamrar.
Hvad däri sagts om flickskolornas ekonomiska stallning och om det belijiirtansvärda i förslaget till ökadt understöd at dessa undervisningsanstalt8i ', har icke blifvit jafvadt af någon af de myndigheter - direktionen öfver högre lärarinneseminarium, domkapitlen, direktionen öfver Stockholms stads undervisningsverk och medicinalsty- relsen - å t hvilko regeringen uppdragit att yttra sig öfver komiténs utlåtande.
Tvärtom har flertalet af dem uttryckt shsom sin åsikt, att det för fiickskolans bestånd och framför allt för hennes vidare utveckling är af nöden, atii statsbidra- get betydligt ökas.
Att fliclrskolms bekymmersaiiima stallning behjiirtas så- val af regeringen som .af enskilda personer inom riksdagen, darom vittna dels Kongl.
Maj: ts till innevarande riksdag af- litna nådiga proposition, att anslaget till flickskolan m&amp;tte öka.s med 30,000 kr.
och sålunda u@$ med 100,006) kr., dels tvenne motioner, af hr Wieselgren i Första kammaren och hr Winkrans i Andra kammaren, med yrkande att det nuvarande andagsbeloppet måtte fördubblas och sålunda utga med 140,000 kr.
I betr,&amp;tande af att fliclcskolorna icke i allmänhet kunnat förbättra sin stiiUning, utan att denna tvärtom under de senare åren försiimrats, kunna flickskolans vänner ej annat &amp; n med oro motse utgången af denna frkgas behandling af riksdagen.
Att n@on f örhö jning kommer att beviljas, därom tyckes man Imnna göra sig förhoppning.
Det vore också hardt, om den kongl.
korniténs undersökning, som visat, att flickskolorna icke blott behöfva, utan ocksi ?+ förtjäna ett Icraf- tigare understöd, slrulle tills vidare blifva.
alldeles utan re- sultat.
Men ' äfven om man erkänner riktigheten af den gamla satsen, att » nAgot är bättre än intet », så kan man dock ej undgå, att finna, att en summa d 3 ' 0,000 kr., för- delad på omkring 70 skolor, icke kan väsentligen förbättra dessas stdliiing.
Den kraftigare handräckning, som hrr Wie: selgrens och Winkrans ' ~ o t i o n e r afse att gifva flickskolan, ar därföre i hög grad d behofvet påkallad, Den högre flickskolan skulle därigenom förhjälpas att kunna åitminstone halla sig uppe på sin nuvarande ståndpunkt, till dess en gkng stat och kommun enas om att p&amp; ett tillfredsställande sätt sörja för flickornas undervisning, vare sig genom att gifva, under lämplig kontroll, en tryggad ställning åt separata, ' flickskolor eller genom att inriitta.
samskolor.
Något om den uppfostrande kritiken Hos folk, där litteraturen star högt, står i dlmänhet också kritiken högt.
Man har dar vuxit i f r h den gammal- modiga åsikten, att kritik är en blott klanderkonst, en skola för litterärt ovett, där gisslet svänges öfver alla olika tan- kande, och fiklan hotar hvarje oexaminerad nyhetsmakare.
Kanske kan halten och värdet af en kritik bäst bedö- mas just a£ det satt, på hvilket hon bemöter olika tankande.
3 Man behöfver t. ex. blott erinra sig hur den djiirfvg auto- didakten Buckle mottogs af de större engelska revyerna, eller huru Gladstone behandlade den moderna romanen Else- mere, för att inse huru äfven den ogillande, varnande eller afvisande kritiken kan vara upphöjd och lärorik och verka, val icke alltid öfvertygande, men dock viickande och föriid- lande s&amp; val p i författmne som på allmänheten.
Där sidma granskare leda opinionen vet man 2tt kritiken skall i första rummet förstå och för7il~rcc samt först, darefter döma.
BXain har insett, att hon måste ' ~qg,fostm eller ock afsti från allt inflytaniile.
Men A och O i all uppfostran ar ju karlek, den enkla och dock s&amp; ofta svirliirda konsten atPi framälska det godta genom att i karlek tukta det onda, som stbr det i vageii.
En kritik, som vill uppfostra, ar underkastad samma natur- lag.
Hon skall omhulda hvarje kraft, som knoppas i folkets diktarsjäl; varna om hvarje hjärtblad af ny, adel art, som spirar upp mellan ogräset i dess bördiga jordmkn eller med möda klänger sig fram mellan aarfveu, som f r h i litteratureiis allmänning vill tränga sig in och förkväfva det iiya bjärt- bladet.
Kritiken skall sfduida värja dess frihet att viixa och utvecklas efter sin egendomliga art; hon skall ocksk i tid tukta missbildningar och beskära rattenskott, som hota .deii sunda naturliga tillväxten, och lik en god örtagirdsmastase skaall hon förbinda de sir, som hon själf slagit, p&amp; det de må läkas och ej komma telningens adla safter att rinna bort.
Med andra ord, den uppfostrande kritiken fal.
ej vara vapen- lös: den a.Uvarliga varningen, den skarpa bevisningen, den lekande satiren, det godmodiga huaoristiska lo j et.
som, ii&amp; det beler den felandes svagheter, beler ocksa sina egna - alla dessa vapen har hon i sin arsenal.
Brukar hon också dem rätt, d. ä. ktirleksfullt, s&amp; uppfostrar hon ej blott resp. unga diktare utan också, de9 ltisande allmanheten.
Och under detta dubbla inflytande växer ' sig litteraturen stor och stark.
Naturligtvis gifves det afveii fall, d&amp; den obetingade strängheten är p i sin plats, d i kritiken med skal gör sig till mallsman för den skrade rattskihslans harm och blir bestraf- fande, ja, fördömande.
Men det ar endast i yttersta nöd- fall, där stor fara hotar och diir mildare vapen visat sig icke förslå som en iidel kritiker tillgriper sidana vapen, och har,
.l23 S gör det ej utan smärta.
Det ar ej ntil l-ystpstx, ej för att skryt?
med en, mer euer mindre slagfärdig kvickhet som den sanne lqitikern öfvar sittn bestraffande kall, utan med det d l - var, hvarmed domaren faller den brottslige.
- Men har Initikerii icke först ' &amp; tt sin uppgift, lainnar han de aya plantorna pk diktningens mark utasii ~ k r d och hägn; miss- tyder ' h m och hånler, där haii bort förklara och leda; töjer han en skymt af skadegladje när haii klandrar eller straffar, då, 51- hans sak förlomd.
Hans oiidla vapen viindas mot hongm sjalf, folket t ' ror, honom icke mera, hans ord förklinga i..
tomma rymden och, ehuru k ?nske i ' mhnga anfseeiideii högt beghfvad, står han ensam och maktlös afveii i siim 2dlai.e sträfvanden; ' och detta emedan han brustit i sanii humanitet ' eller, &amp; vilket iir det samma, i kristligt iin.ne~a.~, och så,lunda .beröfvat sig själf aollt djupare inflytande. '
t: I ' Vart kära fädernesland har blott allt.
för lange lidit af bristen p&amp; en uppfostrande litterar kritik.
E11 gammal man, p&amp; sin ' tid.
en ansedd och fruktad hitiker.
- yttrade en gång i sin höga blder till den, som tecknar dessa rader:?
) jag vm för ~triipg, jag var elak och utriittade darför icke ' hvad jag k u m nat uträtta D .. Senare, under.
perioden 18 6 0 - 8 0 iii det viil bekant, ' hurusom det var hos en Jilzsk, man, icke hos en svensk, som våra.
unga skalder och författare hiimtade och erhöll0 r i d f ör sin iitveck1iil.g. '.
Ä m.
i dag äro vi i fullkomlig saknad %f den ädelt upp- fostrande.
litterära kritik, som iir ett af lifsvilkoreii för en sund och rikhaltig diktning, och ' hvilken icke k m ersättas af en och annan välvillig och klmsynt författare utanför facket, som rycker undan en stund från slafarbetet i den dagliga pressens tjiinst .för att kasta in.ett inlägg.mot en oadel kribik eller gifva ersättning för en uteblifven.
- Icke si, ' som s k l l e .den dagliga pressens litteraturgrmskiiing, ehuru flyktig och likasom i förbifarten iiedskrifveii, sakna sitt värde som för- medlare mellan förf attariie och allmaiiheteii.
Tvärtom blir den ofta af gangka stor betydelse.
Men kritilieii, i ordets ' bästa, ' högsta, betydelse, f i r ej ' öfvas såsom en bigärning, in- ' l '
triingd bland en mängd andra hopade göromål.
Den kräf- ver sin man; och det är den mannen, som fattas oss.
* o Hos vart grannfolk, danskarne, rider ett motsatt för- håliande.
Kritiken, som där alltid idkats med förkhlek, har under de senare tjugo åren tagits om händer af ett parti, hvilket, i trots af de mästerverk dess ledare åstadkommit pk litteraturhistoriens omrkde, samt de, delvis helt siilcert befo- gade protester denne ledare, med realisten Taine såsom före- döme, utslungade mot den romantiska skolans byperestetiska lärobyggnad, dock kan sagas hafva skadat mera än gagnat.
Som bekant öfvergaf nämligen ledaren inom kort sina ädlare förebilder, lämninde den sunda realismen därhän, och har gjort sig, särskildt inom kritiken, till malsman för den kras- saste materialism och den råaste sinnlighetsdyrkan, uttalad i ett språk, som täflar med skandalpressens i hänsyn$löshet och cyniskt öfvermod.
*, Det är icke lång väg öfver sundet.
Bniittan af den lit- teriira radikalismen förnimmes redan har.
- Evem skall stacka dess framfart?
Hvem förma vår nngdom att förblifva sig.
själf trogen samt rena och väcka till sj&amp;lfförsvar den person- liga öfvertygelsen i hennes bröst?
Hvem skall hos oss föra, den uppfostrande kritikens runor med den Eran?
&gt;Xen Gud sig forbarme - slig % noget gjör man da ikke!, I deniin assessor Bracks slutreplik tyckes Ibsen nied profetisk aniiigsförmfiga hafva samlat hela det store pnblikiims omdöme om lians sista arbete.
Det ligger en fia, Iiilnfiill ironi i denna Iiapns, förfärade protest mot det - som redan int.raffat.
*) Uppsatsen iir af förf.
omnrbetnd för Dagny efter en Iios H. dsche- houg cf; C: o iiteifven broschyr öfver snnms iiniiie.
' I själfva verket har det väl aldrig heller varit Ibsens ' satt att shifva oni livad folk b m k w göra.
Det ar snarare som om lian tryckte p&amp; en dold fjäder i nianniskosjälen, hvars tillvaro människor.
i allinanhet icke en g h g veta om.
E t t litet, förunderligt mörkt och hemlighetsfullt rum visar sig dar i det allra innersta.
Det ar kanske blott en helt tunn skiljevägg mellan det och hvad vi livarje dag hafva för ögonen, se yttringar af i människors sätt att handla och tanka.
Lifvets egna tragiska konflikter hafva kanske .till och med bragt de allra flesta af oss, nbgon gång; oltninstone, ganska nära denna lilla löniikanimare Men - fjädern förblef orörd - något, vare sig i n i f r h eller utifrån, hejdade oss - ocli intet niärkli@ inträffade.
Ibsen trycker pi % fjädern, det allra innersta upplåter sig, konse- kvensernas kedja löper helt ut, i själsspiinningens starkaste moment kastas viljans sista tvekan vildsamt ocli hä&amp;ynslöst a r vägen - och garningen ntf öres.
DHrFÖr göra hans personer det, som folk icke bruka göra: Hedvig i Vildanden skjuter sig, Rebecka och Rosiner kasta sig i kvariiforsen, Nora slår igen hemmets dörr efter sig, Fruen fra Havet siitter allt p i ett kort genom sitt: » Antingen - eller,.
ocli Hedda Gabler bränner upp Eilert Lövborgs maiiiis1rrip.t och sätter sedan sin geinla leksak, general Gablers pistol, för tinningen och trycker af.
Ocli s&amp; talar inan om tidens abnonna dimmiga inissfoster, lifs- ledans, pessiinismens demoraliserade deliranter, vampyrer, deinoner i kvinnoskepnad!
Men har man val rätt härtill?
A r det organiska saminanhanget med det allmänt manslrliga har verkligen brutet, kan ej vår tanke följa triidarna tillbaka och lära att förstå förbilidelselänkarna mellan orsak och verkan?
Hafva framför allt vi kvinnor ratt att inför dessa kvinnogestalter draga vara kjolar åt oss och saga: » Vi Iiafva intet med deni att skaffa, intet vare sig att gladja oss öfver eller att lära i denna fraininaiide värld, full af aldrig anad gras1ighet.a Helt visst kan det vara angenainast att handla.
så; inen är det ej möjligt, att denna indignation i sin djupaste griilid kan visa sig innebära en för- färlig brist p % allvar och sanning, när det gäller att granska och döma iniiniiiskohjärtat ... afven det egna?
L %t oss iiii t. ex. taga i betraktande en sådan karaktär som direktör Bratts i D Onde magters, den samtidigt med » Hedda Gabler, utkoiiina boken af Jonas J~ie.
Lie vet mycket val, att de hafva ratt, som ropa: » Sligt noget gjöv man da ikke,!
Haii rör icke vid den lilla dolda fjädern - '
nien han koinmer den illycket, mycket nara.
Han visar liiu en inan- niskas karaktärsfel - soni ofta sainmaiihanger nied det starkaste och egendomligaste i hennes personlighet - under ogynnsamina förliallan- den ocli frestelser, omärkligt, oemotst&amp;ndligt, tuiii för tuiu kan drifra henne fram emot brottet, så att detta bliher för henne icke ' blott en aflägseii möjlighet, utan en inöjlighet, hvars förverkligande eller upp- hafvande rent af beror på en tillfällighet.
Antag blott att det bud, som direktör Bratt skickade af för att taga tillbaka den befallning, som skulle liimnat all hans vans skog till rof för lkgorna, kommit för sent!
Eller en aniian sak: direktör Bratt hade nog, oui iin p&amp; ett srafvande sätt, tänkt sig att den nedriga insinuation, som han, bakom ryggen på sin intet ondt anande van, utspridt mot denne, i all tysthet skulle ödelägga det, livarur en nian hämtar kraft att lefva lifvet: hans god&amp; nainii och rykte.
Men att lian rent af skulle dö dara.f - att, drlipa!
» Gud.
sig forbarme - sligt noget gjör inan da i k k e ~!
Ingen säger annat, an a.tt Lie har frainstiiller en förträfflig tecknad, psykologiskt riktig, manlig karaktar.
Oiii vi nu skulle göra ett försök att utreda Iiuriivida Ibsen i %Hedda Gabler, också liar skildrat en verklig krinna.
, Ibsen har alltid i sin diktning mest sysselsatt sig ined kvinnan.
Han tror y % att stora krafter ligga dolda hos henne, IU ' after deiii hon ej ens själf klart förstår, och det förefaller som tröttnade han aldrig att mana henne att taga deiii i besittning son fullviixen, medveten personlighet - och ined det nnsztw, som daeaf följer.
Men om han kampar för krafternas frigörelse, skulle han därför icke hafra öga för rnn.iSsbrzd&amp; af dem?
Det är ju niistan samma sak f r h en annan sida betraktad.
' Och kan det icke vara just af denna grund, som lian 1111 i s Hedda Gabler, lagt ännu en kvinnotyp till siiw många föregieiide, en mörk, oliygglig, hemsk gestalt denna ging; n h g b i l d e n af det kvinliga släktet, en kvinna som genom eget förr2lande och ett ogunstigt öde får sina djupaste kvinliga instinkter f ö r n i d m och förgiftade och blifrer omgifren af en atinosfar, i hvilken hennes karakteristiska fel och kraftigaste anlag vaxa upp till underliga, jattelika drifliusviixter och slh ut i stora., illaluktande, giftiga blommor, soin slutligen taga lif vet af henne sj alf.
Ar nu detta icke tragiskt - icke mänskligt nog ' att väcka v i r t intresse?
Ä r det ej tänkbart, att nian möjligtvis en dag kiiiide.
liafva något att lära dtiraf ?.
I: * I: Det &amp; r säkert ingen tillfällighet att Ibsen i sitt siit; arbete till utgångspunkt för Bägge sina hiifviidpersoner tager äktenskapet för ntt blifva försörjd.
Men därined &amp; r ocksh saininanh~iget med lians öfriga diktning och i synnerhet ined lians föregående verk, Friien fra Havet », all- deles klargjordt.
Ikseii liar nibiiligen, trots allt, en i ordets straiigaste Beinärkelse ideal iippfattnii ?g af äktenskapet, detta samlif mellan man ocll.kvinna, soin blir .något %underbart&gt;, först då tv&amp; inänniskor - de tv&amp; allena - %i frihet och under ansvar, liafva lart att gifva hvarandra allt, ' det bästa de aga och det Basta de viiiiisi, ntan iiiskriinkning eller f örbeliåll.
Har liiigt %r det ej inellan denna iippfattning ocli den gruiidval, på hvilken ett äktenskap för att blifva försörjd bygger sainlifvet.
Ibseii hatar lögnen i .dessa af sainhället och inoralen sanktionerade aktenskap, där skalet väl khn se glatt ocli helt.
ut, inen där dock kärnan.
masken redan frhn första stunden bomat sig in och fräter Meii lian vet äfven ined afseende på ett såda * äktenskap, att det i .synnerhet.
fördäiifvar den ena af parterna, ' ocli det iir kvhznnn. '
E t t resoniieniangsparti.
- Förr i världen var det väl liiifvud- ' sakligen den svaga, viljelösa, outvecklade,, ziisaarslösa kvinnan; som utan inotstånd, med Iialfsliitna ögon lat sig glida in i ett sådant för- Iikllande.
Denna kviiinotyp ar ej utdöd aniiii, och darför liar också Ibseii i Tliea Elvsted tagit lienne med.
Bien i våra praktiska tider är det mycket ofta deii beriihande, kalla, stark$ kvinnan, soin efter en noggrann kalkyl öfver vinning och risk liter wforsörgen sig, när det iiii ar nAgon &gt;soin endelig ined vold og iiiagt.
vib.
E n sådan ar Hedda Gabler.
Vid första anblick tyckes hon ej vara ny i litteraturen; vi kanna igen henne, i syiiiierhet från franska romaner iii.
det liogïe ~ällskapslifvet.
F r i n derii kiiniia vi ocksk till konsekvenserna ' af.
hennes olyckliga äktenskap: frestelser nti£råii, passion för en annan och sedan äktenskapsbrott, Ii %~nd, förbrytelser.
alen Ibsen har mera allvar och mera realism.
Han ser djupare.
För honom ar tiagedien, den egentliga tragedien, förstörelse-, för- ödelseverket redan fullbordadt i ett sidan äktenskap som Hedda @ ab- lers, innan eller oberoende af nagon tillstöt utifrån, i sjiilfva förhållan- det inellan henne ocli Jörgen Tesinan.
Det är verkligen förunderligt, att de flesta kritici i sin strafvaii att finna nyckeln till Hedda h ab lers väsen s&amp; litet fäst sig vid detta förhållande.
Visserligen tages det med som ett nioment i utvecklingen af liemes ohyggliga personlighet, men icke som det centrala, den £örsta ocli egentliga grunden till det tragiska nedktgaendet i hennes sjal ocli den tragiska utgången af hennes lif.
Därför är det väl ocksa, hon synes dem så gåtfull, så föga verklig, de förstå henne blott glimtvis - eller alls icke.
Det fius ju föi.hillanden, där en nian aldrig fiillkoinligt förstkr en kvinna och tvärtom.
Detta gäller ej det allmänt mänskliga, utan - som naturligt ar - det för det ena eller andra könet sarskildt utmärkande.
Sålunda är, enligt vkr uppfattning, i livilket äktenskap som helst kvinnan mer beroende a.f den inan hon gift sig med an han af heiine.
Och i ett olyckligt äktenskap står alltid för heiine - och för henne ensam - en punkt soin det svåraste af allt: saiiilifvet nied en man, som hon icke älskar.
Detta är nggot soin liar sin grund i kviniians natur, och son1 blott kan lända henne till heder.
Men just därför ar dekockså som Ibsen nu liksom griper oss i arinen, liårdt och häftigt, så att det gös ondt.
Bort nied bindeln från edra ögon, I kvinnor!
I som, nar I dansat eder trötta., låten försötja eder af den maii, som erbjuder sig.
Sen litet nogare efter litet djupare iii, laren att mata vinst och förlust efter det iniiersta i manniskosjiilen, dess dyrbaraste egendom, perso1dig7ieten; och betanken dock hvad det ar för vederlag I måsten gifva!
Hedda Gabler har dansat och koketterat sig trött; det vill saga, lefvat det ungdornslif, som säkra,st ödelägger all naturlig, sund omedel- barhet och renhet i en nng flickas sja1 och tankar.
Efter mogen öfverlaggning finner hon nit, att det Tore ganska förstiudigt af henne att gifta sig med Jörgen Tesiriaii, &gt;en lovende ung inand i en anseet stillinga.
Hon vill se folk hos sig, lysa, roa sig.
Skulle hennes och .Jörgen Tesinans smak.
icke stamma alldeles öfverens, s i ä r Iion en kvinna, som vet hvad Iioii vill - de kunna ju gk livar sin vag -
medan han rotar i arkiven, far hon fördrifva tiden så » livligt » Iion kan, på andra satt - den saken låter nog axrangera sig.
Men sk inträffar nigot helt annat; nkgot som icke blott kom- iner att hindra lienne frin.
att ' lefva efter sin egen siiiok, utan so111 äfven skall tvinga lienne närmare den inan hon gift sig med.
Hon skall blqua moder.
En sådan eventualitet synes Iion icke riktigt hafva tagit med i rakningen.
Och vid deuna tidpunkt i lieiines lif stå vi, d % ridån g i r upp.
Mot den bakgrunden aftecknar sig hennes bild för oss och den ger flirq åt det 7bela, från forsta scenen till den sista.
Nii star lion ansikte mot ansikte ined verkligheten, vederlaget s k d l betalas fullt at, och hennes sinne fylles med r a s e ~ i och afsky.
Först nu, då det ar för sent, börjar lion, o111 an blott instinktinassigt, första, att det Iion gjort kan visa sig innebära ej Blott en felräkning hvad de yttre f ördela8rna angir, titan rent af en förnedring f ör henne själf personligen, ett brott inot naturens egen liaïinoiii och en för- syndelse mot själfva lifvets djupaste skönlietslag.
S&amp; blir blotta tanken på barnet för lieniie ' soni en skärande dissonans, som söndersliter hela hennes personlighet, kropp och sjal.
Minsta häntydning på hennes tillstånd ar henne förliatlig, inotbjudande, kännes som en förolainpning, ett slag i ansiktet.
B !en just geiioiii detta sitt lidaiide %r det ocksh ' Hedde Gabler tager plats i sainhället soiii kvirma.
Ibsen .låter redan Nora i » E t dukkehjeiii~ saga oiii sitt akten- skap: » Jeg liar liavt börn ined en frelnined inand - - å, jeg tåler ikke at tzeiike på det!
J e g kunde riye mig selv i stiiinper og stykker!, - Hedda.
Gabler har mera stolthet ocli sjalfbeliarskning.
Hon siiger ingenting.
Men, nar Iion ar ensain, se vi henne gB fraiii ocli tillbaka öfver golfvet, orolig, rastlös, jagad af vilda, upproriska tankar.
Och Iion lyfter arinarna ocli knyter lianderna soiii i raseri - förfärad, förtviflad öfver att tiden glider undan, att det oiindvikliga, det, so111 hon ej vill se, som Iion vill skjuta ifrån sig, närinar sig dag för dag.
Och nar assessor Brack kominer för att rekognoscera terrgngen, iindersöka husets » aktiva$, soin det heter på a£€@-sspïåk, och slhr an en sträng, soin kallas w kraf B?
» uppgifter w, » högre plikter », svarar hon endast kort, och hiiftigt: » Ti stille - aldrig faar de opleve noget.
af den slagss.
Men så liar också herr Brack klart för sig, att Iiiiset ar kon- kiirsiniissigt, och kan bygga vidare på sin egen plan.
~mellert ' id lefver Hedda sitt dagliga lif af lidande och vi kunna nästan saga hat vid sidan af Jörgen Tesman, denne man, som ej har något a t t sätta upp mot henne.
Icke kurlek, som kunde väcka det, so111 a r vekt.
Icke vilja, soiu kunde böja det, som a r hkrdt.
Icke fömdga, soin kunde bryta det, som ar höguiodigt; icke en ' gång en ra kraft, som kunde skramina fegheten och tvinga henne till strid.
Nej, jämt ocli ständigt, bittida och sent skall bans: ul ' cenk det, Hedda.
- hvad - t a n k det, Hedda - hvad2 - blifra den slöa knif, soin ideligen föres mot ett öppet sar, vattendroppen, som med sitt.