Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna afton kallas Lelah jeti meh, såsom stående ensam, utan sammanhang med den egentliga festen.
Vi hörde en stund på, gjorde vår zijaret kring
Hosseins kubba och gingo bort efter en half timma ungefär.
Hade besök af shekh Ibrahim, som nu på några dagar ej låtit se sig.
Allt folk klagade öfver olidlig hetta, men jag tyckte mig väl kunna fördraga den.
Efter maghrib gjorde jag en tur till Azbukijeh, satt en stund hos Hanafi, drack kaffe och inandades luft, ty den var der något friskare än uppe i staden.
Träffade på vägen, när jag kom tillbaka, en blind fikh, som frågade efter Gemelijeh.
Jag bad honom följa mig och ledde honom fram.
Han hade nemligen hört att man i afton här någorstädes skulle hålla zikr, hvilken han äfven ville öfvervara.
Men som han ej visste huset och man här ej kunde upplysa honom derom, fick han vända om och gå sin långa väg tillbaka.
Efter 'esha kommo till mig Abdolkhalik, hans bror Abdolkarim och Sejid Mohammad Rosas, som hela aftonen spelade på 'od.
Han var ej utan färdighet och förmåga på detta instrument.
Jag blåste för dem på min flöjt åtskilligt, men de tycktes ej förstå det minsta deraf, ehuru jag valde de enklaste melodier jag kunde.
Når jag tirlirade och blåste några variationer af skalan fick jag största beröm, liksom Turken på en Europeisk konsert mest tyckte om qvintileringen vid stämningen.
De suto länge, ända mot midnatt, och det blef i längden något tråkigt.
Moldauern, en Rysk undersåte som bor här, hade äfven kommit upp och ökat sällskapet.
Maj 10.
Gjorde på förmiddagen en tur förbi Azhar till Ghurijeh, satt der en stund hos Hossein, som med all gewalt ville pracka på mig 2 shawlar.
Rosas kom efter middagen upp till mig, men gick åter bort, då han fann mig sofvande.
När jag efteråt förebrådde 'Ali att ej ha väckt mig, sade han det ej vara vanligt här.
Vädret var oändligen hett och qvalmigt, med en het tryckande sydlig vind, som särdeles besvärade mig och allt folk här.
Om aftonen gjorde jag en liten tur i staden, men den allt fortfarande sydliga vinden satte damm och stoft rörelse, så att promenaden ej var särdeles behaglig.
Jag återvände derföre snart och satt en stund hos Abdolkhalik med Mohammad Sa'odi.
Härunder uppstod stort buller på gatan med en full moslim, som alla skreko och skällde på.
Han lyckades yttra en witze om kristna, och straxt mildrades sinnena mot honom.
Men när han fortfor med sitt väsende, fördes han slutligen bort med stor möda och besvär, i anseende till det motstånd han gjorde.
Maj 11.
Straxt efter middagen begaf jag mig med 'Ali till Gizeh, färdades genom Masr etatikah, som förekom mig vacker och treflig med sina många trädgårdar.
Vi fingo en liten roddarbåt och satte öfver Nilen.
'Ali var mycket rädd och sade att båten var för liten, satt och läste under hela öfverfarten, samt var högst ömkelig.
Vi stannade på en liten sandholme midtuti floden för en stund, och jag simmade vid den.
Vattnet var grundt och ganska varmt, men badet ändock välgörande.
Det var just under Nilmätaren.
Nu skall pashan använda den till krutfabrik eller magazin och man kan ej komma der in.
Vi hade en högst treflig gammal gubbe, som rodde oss. öfverkomna till Gizeh, spatserade vi litet omkring i trädgårdar och planteringar, då jag sköt en hudhud.
Derefter gingo vi in i ett café, suto der och rökte tills Alis vän, en viss shekh Mustafah, kom dit jemte en annan gammal, högst treflig gubbe, med hvilken jag kom i samtal om pyramiderna.
Kort före maghrib begåfvo vi oss med
Mustafah till hans hus, som var ganska nätt och trefligt, nu genomblåst af en frisk, svalkande nordlig vind.
Vi suto så och pratade en stund, då shekh Mustafah, som tycktes vara en högst from och religiös moslim, steg upp samt bjöd oss hålla vår maghrib bön.
Jag kunde ej undvika det nu, utan gjorde bön med honom och 'Ali; en stund derpå gjorde vi äfven 'esha bönen.
Vi åto qvällsvard och jag åt temmeligen dugtigt, ehuru jag ej var hungrig, kände mig ock derföre genast efter vårt mål särdeles olustig.
Vi lade oss att sofva i ett stort vackert rum, der blåsten drog in och ut.
Jag var särdeles sömnig, men loppor eller vägglöss gåfvo mig först ingen ro halfva natten; den andra halfva natten var jag besvärad af en förfärlig diarrhé, äfvensom temmeligen stark feber, så att jag verkligen var högst illa deran ända till morgonen.
Maj 12.
Steg bittida upp och väckte 'Ali.
Mig till stor plåga måste vi ännu stanna qvar hos Mustafah, äta tortor och dricka kaffe.
Jag förtärde dock intet annat än en kopp kaffe och till all lycka känner man här ej seden att truga.
Vi gingo derefter ut, suto vid Nilstranden och väntade på de åsnor, hvilka 'Ali i går hade beställt hit, för att föra oss till pyramiderna; men såsom jag genast hade förutsagt, kommo de ej.
Vi voro sålunda nödsakade att från Gizeh sända en man öfver, som skulle hemta oss 2 andra åsnor.
Jag var högst ömklig och illamående, såsom efter det värsta rus, med den vederstyggligaste smak i munnen och infernaliska uppstötningar, dessutom trött och feberhet, ehuru vädret var särdeles friskt och nästan kyligt, der vi lågo om bord på en liten, särdeles vacker och ren sandal, tillhörande någon förnäm man här.
Medan vi suto der kom en liten pojke, som tycktes vara kajutvakt eller något dylikt, grälade, skrek och ville köra bort oss.
'Ali pratade länge och väl skämtande med honom och slutligen blef det särdeles väl mellan oss.
Sedan vi ännu en stund väntat i cafét, kommo 2 åsnor, vi satte oss upp och begåfvo oss på väg till pyramiderna.
Vägen gick genom Nildalen, der man nu höll på dels att plocka upp hvetet, dels att tröska det, hvilket tillgick sålunda, att man med en maskin (kallad nogar), gående på nio jerntrissor, åkte öfver hvetet.
Här och der voro byar, framfor och i dem vanligen palmer och andra trän.
I Gizeh och under vägen syntes pyramiderna små och helt nära belägna, såsom föremål på sjön eller ännu närmare, men under det vi redo ville afståndet ej bli mindre och det räckte hela två timmar innan vi kommo fram.
Framkomne till foten af den sandhöjd, på hvilken de äro uppresta, kunde jag först skönja huru fasliga kolosser de verkligen äro.
Vi mötte åtskilliga Araber, som erbjödo sig att följa oss och föra oss omkring uti den stora öppna pyramiden, hvarföre jag bad dem följa med.
Vi stego uppför sandhöjden på den vackraste rödaktiga sand, jag sprang efter en trana och sköt ett skott efter den, men det träffade ej, i anseende till den stora distancen.
Vi kommo slutligen till den trånga och lilla dörren, suto der och hvilade oss en stund, omgifna af omkring 10 Araber.
Här var fullskrifvet öfverallt med namn af besökande från alla tider; ett såg jag från 1500-talet.
Högst få Arabiska namn syntes, mest Engelska och andra Europeiska.
Efter en stunds hvila tände vi upp ljus och jag kröp in i den trånga, nedåt stupande gången, med 2 Araber framför mig, hvar och en med sitt stycke ljus.
Vi kröpo än nedåt, än uppåt, än i trånga gångar, än i öppnare rum, der ett djupt och underligt eko återkastade hvarje ljud; betraktade ett stort badkar i ett rum, men för öfrigt också nästan ingenting.
Luften här var naturligtvis instängd och qvalmig, gångarne besvärliga och svåra att färdas igenom.
Jag var dessutom ganska illamående, så att jag här ej hade stor fröjd.
Jag dröjde kanske timma derinne -- blott så mycket att jag kan säga det jag inträdt i verldens största och kanske äldsta monument.
När jag kommit ut, steg jag ännu ett stycke upp på pyramidens utsida.
Här äro inga trappor, men de stora ofantliga stenblocken, hvaraf pyramiden består, äro laggda det öfra ett stycke in på det lägre, för att sålunda bilda en lutande vägg och göra samma tjenst som trappor.
Jag uppsteg kanske till tredjedelen, då (i anseende till min krasslighet) det började svindla litet och jag kände mig särdeles utmattad.
Jag satte mig ned här och skådade ut öfver den härliga släta Nildalen, med sina olika fläckar af byar och träd, samt Kairo med sina minareter, på ömse sidor begränsad af sandberg; dessa voro på östra sidan högre och begränsande min synkrets, på den vestra gränslösa och oöfverskådliga, bildande ett haf af sand, med höjder och dälder liksom vågor, samt ränder liksom strömfåror.
Åt söder stodo, i slutet af min synkrets, pyramiderna af Sakara.
Jag tittade upp åt toppen af pyramiden, såg fåglar sväfva öfver den och först nu hisnade jag öfver dess höjd, sannande sägen att ingen högre byggnad fanns i verlden.
Ovilkorligen föllo mig i tanken de slägter, som vandrat här före mig och vandrat hädan, sedan de slägters tid, hvilka uppfört dessa pyramider.
I sanning: dessa slägten voro inga uslingar, inga förvekligade lättingar.
Skulle vår tid anse mödan värdt att uppföra sådana byggnader, månne den skulle förmå det?
Kunde den bringa dessa ofantliga stenblock så långa vägar fram, som pyramidernas byggmästare måste föra dem?
Kunde den foga dem tillsammans med den precision, som ännu ses här inne i pyramiden?
Dock tunneln i London torde i storhet komma upp mot dem.
Sedan jag sutit en stund här uppe och fröjdat mig, så mycket mig möjligt var, ensam som jag var samt sjuklig och ömklig dertill, steg jag ned och vandrade litet omkring, steg derefter ännu upp på en annan liten, förfallen, bredvid stående pyramid och såg mig omkring.
Gick vidare att se på det så kallade Faraons hufvud, ett ofantligt stort stenblock, såsom ett ordentligt hus, formadt till ett hufvud med ögon, öron och näsa.
Allt hvad jag förut sett förekom mig litet och obetydligt i jemförelse med hvad jag sett här, hvarföre jag begaf mig på återvägen i den föresats, att snart komma hit tillbaka och då om möjligt i sällskap.
Vid karlarnes betalning hade vi stort krångel och 'Ali grälade med dem förfärligt.
Vi gåfvo oss på återväg i solhettan vid middagstiden och kommo samma väg tillbaka, öfver till det mesta skördade fält, der jorden var söndersprucken i remnor af hettan, samt nu besådd med durra i väntan på Nilens flöde, hvarefter man genast sår hvete.
Min åsnedrifvare berättade åtskilligt om pyramidernas byggnad, såsom att Farao fört stenarne dit med sin trolldom, blott med sin röst och hikmeh.
Men jag hade ingen lust, hvarken att höra på honom eller till något annat; jag var alldeles medtagen och skyndade hem, så fort som möjligt.
Vi kommo hem omkring 'asr och jag började småningom finna mig bättre, då åter 'Ali blef sjuk af hufvudvärk samt klagade ömkligen hela aftonen.
Jag gjorde ännu på aftonen en liten spatsertur och befann mig fullkomligen väl, då jag gick till sängs.
Maj 13.
Hade om morgonen besök af shekh Ibrahim, som dock ej dröjde mer än en liten stund.
Gick straxt efter middagen ut till Köhler och Timofejef samt träffade äfven Berzin der.
Satt en stund der och hade tråkigt hos Timofejef, som ej tycktes vara vid godt humör.
Gick senare på aftonen ner till Azbukijeh, satt ända till 'esha i cafét hos Hanafi och hörde på den Arabiska musiken, som spelade i cafét bredvid.
Gick sedan till Prunner, der jag träffade ett sällskap af 5 andra Tyskar.
Det var ej utan att jag ju fann nöje i deras sällskap, sedan jag nu på lång tid ej lefvat bland annat än Araber.
Tyskarne passa dock bättre för mig än Fransoserna.
Följde med Wrede till hans port, för att se hvar han bodde.
Maj 14.
Hade om morgonen besök af shekh Ibrahim, som satt ända tills Mohammed kom middagstiden och gaf mig min skriftimma.
Gjorde en tur åt Ghorijeh, satt sedan i bodarne i Gemelijeh, längst hos en 'Attar, som i 10 år tjenat pashan såsom läkare uti Sennar och trakterna deromkring.
Han tyckes vara en treflig och präktig man, jag fann mig särdeles väl hos honom i hans bod.
Under det jag satt der, kom en man, som handlade med tvål, och skulle köpa ett större parti sådan; det blef ett förfärligt gräl emellan köparen och säljaren förän handeln kunde afgöras.
Om läsning
Om läsning.
Somliga böcker skall man endast smaka på; andra böra slukas och blott ett litet antal förtjänar att man äter dem långsamt och smälter dem väl.
Redan för två hundra år sedan yttrade en fransk tänkare: att han endast kände tre människor, hvilka värkligen kunde läsa.
Om han lefvat i vår tid skulle han kanske icke erkänt att någon enda nutidsmänniska nått mästerskap i denna svåra konst!
Ju mer läskunnigheten har ökats och billiga böcker samt tidningar erbjuda lätta tillfällen till läsning, dess mer har nämligen förmågan aftagit att med värklig behållning fördjupa sig i en bok.
Och dock är
förmågan att läsa
den allra viktigaste för vår bildning.
Det är icke någon öfverdrift när den amerikanske tänkaren Emerson påstår, att en stor författare ofta kan betyda mer för en människas andliga tillblifvelse än hennes lekamliga föräldrar; att en god bok ofta gör en person till en alldeles ny människa, förändrar hela hans lifsåskådning och kommer honom att se alla lifvets värden med alldeles nya ögon.
Emerson framhåller äfven, att hela tidsåldrar stundom kunnat andligen lefva af en enda bok – t. ex. bibeln eller Homer – och att folken egentligen endast läsa ett litet fåtal af sin tids eller af forntidens författare.
Och dessa senare äro då vanligen de yppersta.
Ty ”tiden är som en filtrerapparat, hvilken endast låter den klara drycken komma igenom, men det odugliga däremot falla till botten!”
Med denna Emersons tanke till ledning är det lätt nog att
göra sitt val
i fråga om de gamla böckerna – de böcker, af hvilka forna tiders människor värkligen lefvat, böcker, som blifvit blod af deras blod, hvilka äfven vi hafva godt af att tillegna oss, i hvilka vi ännu kunna vara vissa att finna ett stort näringsvärde!
Frågan om hvad vi läsa och huru vi läsa är en lika viktig fråga för vår själ, som frågan hvad vi äta och huru vi äta är för vår kropp!
Hvarje människa vet nu att, om hon vill bevara sin hälsa och sin arbetskraft, då måste hon erhålla kraftig hvila, en efter sin smak lämpad och omväxlande samt riklig föda.
Hon vet äfven, att hon bör äta den långsamt.
Hon inser också, att hon icke har råd att bruka stora mängder af födoämnen med ringa näringsvärde.
Och hon undviker de rätter, som hon funnit icke passa henne, liksom hon aktar sig för en allt för stor enformighet, hvilken borttager matlusten.
Slutligen vet hon att det är lika farligt att föräta sig som att svälta och att en måttfull, men riklig njutning af födan är det för hennes välbefinnande bästa!
Alldeles samma regler
gälla för själens näring genom böcker!
I första rummet bör således den läsande besinna, om de böcker han läser värkligen kunna främja hans själs växt och utveckling.
En bok kan vidga vår tanke, en annan värma vårt hjärta; en kan gifva tillfredsställelse åt vår kunskapshåg, en annan åt vårt skönhetssinne.
Många undra huru de skola finna dessa böcker, så att deras läsning ej blir som ett lotterispel, vid hvilket man lika gärna kan draga en nit som en vinst!
Men man kan lära sig själf så småningom att välja, och bäst lär man sig detta genom att tränga riktigt djupt in i några af
litteraturens erkända mästervärk.
Då får man en måttstock, som man sedan kan bruka vid sitt val af andra böcker.
Ty den, som en gång fått syn på det yppersta, han nöjes icke lätt med det svaga, ej ens med det halfgoda.
Den kraftigaste andliga näringen är den, som ger oss människolifvet och människosjälen i deras omedelbara värklighet.
Detta göra för det första de stora diktarna, de stora historieskrifvarna, tänkarna och granskarna.
För det andra erhåller man genom biografier, memoarer, brefsamlingar och reseskildringar starka intryck af samtida eller forntida människors och folks sätt att lefva, tänka och känna.
Den naturvetenskapliga och geografiska läsningen öppnar den värld, som – näst människans egen – för henne har den djupaste betydelsen.
Men äfven bland dessa, de mäst kraftigt närande böcker bör man icke tvinga sig att välja sin andliga föda bara därför, att andra anbefalla den!
Man måste ju smaka på alla rätter, innan man kan veta om de smaka godt och om man mår väl af dem.
Så måste man äfven göra med böckerna.
Men har man gjort detta och har man, trots god vilja och allvarligt bemödande, icke fattat smak för någon viss bok, icke fått någon behållning af den, då skall man icke tvinga sig att läsa den eller andra böcker i samma väg.
Ty då har man lika litet behållning af sin läsning, som man har af den föda, man med leda pinar i sig.
Man får endast akta sig för den slutsatsen, att boken i sig själf skulle vara ledsam, emedan man själf finner den så, eller att man själf alltid skall finna den ledsam!
Vi äta som vuxna med god smak många rätter, hvilka vi som barn icke kunde svälja ned.
Och så kan det äfven gå oss med en bok!
De djupsinniga böcker t. ex. i hvilka en författare ”sammanträngt en bok i en sida, en sida i en sats, en sats i ett ord”, dem blir man icke raskt färdig med.
Och det är just om sådana, som de ytliga alltid förklara: att de äro dunkla och svårfattliga, emedan de själfva icke förmå eller orka att tänka sig in i dem.
Men det är alldeles visst en dum tidspillan att
hålla på med en bok,
som, i vårt nuvarande utvecklingsskede, icke ger oss någon slags njutning eller nytta.
Sedan man pröfvat sig fram bland böckerna och funnit hvilka de äro, som ge de rikaste intrycken, de starkaste väckelserna, det vill säga dem vi gå länge och tänka på, dem vi minnas under vårt arbete liksom under vår hvila – då böra vi i främsta rummet hålla oss till dessa slags böcker.
Hafva vi t. ex. funnit att de historiska böckerna lämna oss jämförelsevis likgiltiga, men de naturvetenskapliga tända vårt lifliga inträsse, då böra vi framför allt läsa naturvetenskapliga böcker, liksom vi framför allt böra läsa historiska, i fall förhållandet är omvändt.
Men en allt för stor enformighet blir äfven hinderlig för själens fulla utveckling.
Och därför bör man blanda upp sin hufvudsakliga läsning med värdefulla böcker också från andra områden.
Nutidsmänniskornas allra största fel är att de
läsa sina böcker för fort.
Visserligen har Bacon rätt att somliga böcker endast böra slukas!
Men numera slukas nästan alla böcker och det är just på det sättet, man föräter sig på böcker, dem man alls icke hinner att smälta och tillgodogöra sig för sin andliga näring.
Man läser sida efter sida, äfven i en lättfattlig roman, utan att man för sina ögon ser hvad man läser; boken ger oss inga taflor, med färg och lif.
Och är detta redan fallet med romanen, så är det än mer fallet med den svårlästare boken.
Där glider man tanklöst förbi de krångligare satserna och bryr sig icke om att stanna och begrunda dem.
Man är nöjd med en svag aning om det lästa och man skulle icke kunna göra reda för en sida i den bok, man nyss lagt ifrån sig!
Sålunda vänjer man sig vid det flyktiga, sväfvande, halfklara, ytliga läsandet, som roar för stunden, men lika litet ger själen någon värklig mättnad, näring eller växtkraft, som kroppen blir mätt endast af de doftande ångorna från aldrig så många fat med läckra rätter!
Att läsa allt för många böcker
med ett ringa näringsvärde, det är också ett af de sätt, på hvilka människorna misshushålla med sina andliga krafter.
Man bör i sin läsning noga skilja på hvad man kan kalla närings- och njutningsmedel, samt mellan de olika böckernas olika näringsvärde.
För inhämtandet af specialkunskaper, liksom af en värklig allmänbildning, fordras grundlig och planmässig läsning.
Och då bör man hålla sig till det yppersta, och till det ursprungliga hällre än till de många mustlösa uppkoken på andras arbeten.
Naturvetenskapliga romaner eller kritiska framställningar af en författares arbeten eller af världshistorien i sammandrag hafva t. ex. mindre näringsvärde, än en allvarlig naturvetenskaplig bok, eller det diktverk eller de historiska källskrifter, som ligga till grund för kritiken eller sammandraget.
Men ofta har man icke tid att gå så djupt med sin läsning och då är andrahands arbetet, äfven med ett ringare näringsvärde, godt att hafva, alldeles som man gärna äter potatis, när man icke har råd till kraftigare föda.
Äfven den läsning, hvilken icke är närings- utan endast njutningsmedel, har sin betydelse, i fall den endast brukas måttfullt, liksom sötsaker och kaffe äro nyttiga, sedan man först ätit en mer närande måltid.
Till dessa njutningsmedel hör
förströelseläsningen
af lättare böcker, tidningar och dylikt – hvilka kunna hafva en stor betydelse för vår allmänbildning, i fall de läsas med urval och eftertanke.
Populära små afhandlingar i tidskrifter och tidningar, romaner och dylikt måste nämligen i något afseende röra vår känsla eller vår inbillning, så att de flytta oss upp i en högre sfär, eller ge oss någon ny tanke, något nytt vetande, i fall de skola vara värda att vi tillegna oss dem.
I synnerhet i fråga om skönlitteraturen lönar det sig sällan att af arbeten, äldre än tjugofem år, läsa annat än det yppersta.
Men däremot bör man, i fråga om nyare skönlitteratur, följa med sin egen tid.
Därvid borde man dock undvika all sådan läsning, som bjudes af kolportageromaner och därmed jämförliga alster med deras spännande kärleksintriger,brottmålshistorier, äfventyr och olyckor.
Dessa skildringar af underbara öden eller räddningar ur missöden äro alla i grund och botten förkastliga.
Ty de ge alldeles falska meningar om tillvaron och framkalla först fantasteri och sedan lifsleda, eftersom värkligheten aldrig kan motsvara de bilder, hvilka genom dessa skildringar förespeglas en lättrörd inbillning.
Sådan läsning är lika skadlig som missbruk af rusdrycker och värkar på samma sätt: först osundt eggande, sedan nedsättande för intelligensen, inbillningen, viljan och känslan.
Sin egen tids goda diktvärk
bör man däremot flitigt läsa.
Ty utom den glädje och den tankeväckelse, som värkligt lefvande skildringar bereda oss, gifva de oss det bästa medlet att förstå och följa med vår egen tid.
Af denna erhålla vi lefvande ingen bättre bild än genom den samtida skönlitteraturen, eftersom den historiska skildringen af samtiden aldrig kan bli fullt uppriktig eller oväldig.
”Romanen för dagen” bör således icke bli förbigången, ej häller broschyren för dagen i den fråga, om hvilken man vill bilda sig en mening.
Men man skall blott icke tro att man behöfver bilda sig en mening om allt!
Tvärtom måste man vänja sig att erkänna hvad man icke haft tid eller lust att läsa eller taga kännedom om och icke, som nu, tro alt man visar sin bildning genom att hafva en liten aning om allt möjligt.
äflan att följa med allting,
som man icke hinner att i ro och med allvar läsa det väsentliga.
Och det väsentliga är allt nytt eller gammalt, genom hvilket våra kunskaper ökas, vår känsla förädlas, vårt skönhetssinne förfinas, vår inbillning erhåller en rik värld att röra sig i, vår tanke en mångfald af synpunkter och idéförbindelser och vår förståelse af lifvet mer storhet och mer djup.
Det är ett ypperligt sätt att tvinga sig själf att läsa väl om man, efter slutad läsning af en bok:
antecknar sin väsentliga behållning
af densamma.
En sådan anteckningsbok öfver vår läsning blir också som en slags dagbok af vår egen utveckling, i synnerhet i fall vi till notiserna om bokens titel, dess författare och bokens grundtankar foga några egna omdömen om det lästa.
Däremot borde man hälst undvika att läsa kritiker öfver böcker, innan man läst boken själf.
Ty detta förvillarofta vårt eget omdöme om boken.
Öfver hufvud läses nu för mycket böcker om böcker, i stället för att man borde läsa böckerna själfva i främsta rummet, sedan kritiska och biografiska arbeten öfver författarna.
Den som t. ex. vill lära känna Shakespeare bör först läsa hans egna dramer och sedan t. ex.
Henrik Schücks och Georg Brandes arbeten om Shakespeare.
Äfven bör den, som i Stockholm har tillfälle därtill, förbinda sin läsning af Sverges historia med besök i historiska museum och lifrustkammaren.
Läser man ett arbete af t. ex.
Piehl om Egypten bör man förena detta med besök i den egyptiska afdelningen i museum.
Läser man konsthistoria bör man göra flitiga besök i gipsafgjutningarna i Nationalmuseums trappuppgång, i skulpturafdelningen och i de olika målarskolorna.
Läser man om främmande folk i reseskildringar, då kan man illustrera sina intryck genom besök i det etnografiska museum, som är förbundet med naturhistoriska riksmuseum.
Och skandinaviska folklifsskildringar sådana som Rääfs Ydre härad, Hyltén- Cavallius’ Värend och Virdarne, Nikolovius Skytts härad m. m. belysas genom besök i nordiska museum och Skansen, hvilken senare ju äfven, jämte biologiska museum och naturhistoriska riksmuseum, lämnar stöd för själfbildning i naturkunnighet.
Det är en mycket god regel att man ena året begränsar sin specialläsning till ett enda ämne, t. ex. Grekland.