Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Helie Poirier, hvilket namn
Hammarsköld ansåg som ett pseudonymon för Stjernhjelm, är namnet på en person, som verkligen funnits och hvilken är rätte författaren till balletten.
Han har utgifvit ett i Amsterdam 1646 tryckt och Christina tillegnadt arbete med titel ”Les Soupirs Salutaires de Helie Poirier.”
Denna ballett dansades på Stockholms slott d. 1 Nov. 1649, enkedrottning Maria Eleonora till ära; och Mårtensmessodagen blef den ”återigen dansad på stora riks-salen, hvarest enkedrottningen tillstädes var sampt h. ex. grefven med grefvinnan med en otalig hop folk”427.
Orsaken, hvarföre icke drottningen nämnes som åskådarinna, är den, att hon sjelf var en bland de dansande.
Enligt en förvarad förteckning öfver personerna i balletten, utfördes Dianas roll af Christina; hennes kammarpage Appelgren spelade Cupido, Ebba Sparre Venus, hertig Adolf Apollo, Gösta Soop Bacchus, Svante Banér Æskulap428.
Ballettens innehåll är följande: 1:sta inträdet.
Cupido uppträder och omtalar, huru hans välde sträcker sig öfver jord, haf och himmel, och att, om mången än högljudt talar illa om hans väldes stränghet, ära de honom dock i sitt hjerta; men de, som ej vilja underkasta sig och neka honom lydnad mera med hjertat, än munnen, dem hotar han att de med gråt och suckan skola lära känna huru mägtig Gudom han är. 2:a inträdet.
Diana inkommer med sina nymfer, prisar sig lycklig att ega ett hjerta, som är fritt för Cupidos träldoms list, uppmanar nymferna att icke dyrka någon utan dygden allena och att under det lif de föra i grönan lund och vildan skog bevara friheten.
Nymferna lofva att fly Cupido. 3:dje inträdet.
Venus uppmanar sin son Cupido att ej spara Diana.
Sonen svär vid sin moders bröst att låta Diana känna
Ängslan i bröstet,
Jemmer i hjertat
Gråt i sin ögon.
4:de inträdet.
Hela verldenes herrskap beklagar sig öfver Cupidos tyranni med ett allvar, bakom hvilket skalken dock döljer sig:
”Himmel, Jorden, och Hafsens Djup, obegriplige Mörksens
Grundlöse Gruftar och Hål, Nattenes evige Skygd,
Dödsens Borgar och allt, det i dess omvanckar och äflas,
Jämpt oss Ljusens Folk, klagar och kärer å dig;
Du våldsvärkare, du hug-brännare, Mördare, hjert-tjuf,
Dig mene vi Cupidon, verldenes argste Tyran.
Du som kommer åstad allt ondt och buller i Verlden:
Klaglige Dödsmål, Sorg, Olycka, Jämmer och Ach!
Ach, då! komme den önsklige
Dag och åstundade Hjelten
Dess Segerhaftige Hand släckte din ängstige Bloss,
Slete din harmlige band och bräckte din hög-spänte Boga:
Vapn som håller i tvång Verlden och allt der i bor.”
5:te inträdet.
Apollo kommer på besök till Diana, hon frågar hvad det är för trädslag, hvaraf han bundit kransen kring sin panna, och detta ger Apollo anledning att berätta historien om sin olyckliga kärlek till Dafne, beklaga sig öfver Cupido och säga grannlåter om den hjeltinna, som engång skall vid Mälarens strand plantera lagren.
Under det de tala, kommer Cupido in och spänner bågen mot Diana, men denna tar honom i armen och Apollo fångar honom; han beröfvas båge, pilar och koger och hans vingar stäckas; Cupido förklarar sig vara Dianas fånge, ty hennes skönhet och höga anda har sårat hans hjerta, har tämjt hans sinne, och han beder blott om något skydd mot sina tallösa fiender, hvarpå Diana gifver honom en sköld med försilfrad grund. 6:te inträdet.
Ryktet kungör hvad som timat, huru Cupidos välde är stäckt, och han sjelf ”af Dianas hög-ärbara skönhet till all ärlighet upptänd.
I 7:de inträdet fröjdar sig Hela verlden öfver Dianas segervinning. 8:de inträdet.
Cupido har låtit å sin sköld afmåla Dianas bild med denna inskrift: ”Dianas fånge,” och han prisar sin lycka i följande täcka stycke:
”Sköna, hjertans-tröstliga Mäld, mins Ögons
Enda lust och rosamme fägnad.
Du som
Väcker i mitt Sinne så kyska, goda,
Eld och Band äre släckt och slitne;
Ära, dygd och blygd i mitt unga Hjerta
Plantad’ i ställe.
Klare Sköld, och du! der uti jag finner
Skrifven all min lycka:
Du äst mig kommen
Af en kär hjert-älskelig Hand; den jag skall
Vyrd’ utan ända.”
Han afbrytes af tvenne satyrer, hvilka, seende honom afväpnad, anfalla honom och beröfva honom hans sköld.
I 9:de inträdet kommer Bacchus och förtäljer, att han straffat satyrerna och återgifvit skölden till Cupido, sin gode vän.
I 10:de inträdet beklagar sig Venus inför sina nymfer öfver sin son, som gör sig en ära af sin nesliga fångenskap och är förälskad i Diana; hon bjuder Doris söka undansnatta skölden.
Under det Doris är borta, talar Diana om mödrar, som genom smek bortskämma sina barn och derför blott skörda otack.
Doris kommer åter, hon har lönnliga tagit skölden, under det Cupido framför en spegel krusade sitt hår. 11:te inträdet.
Cupido, vansinnig af sorg, utbrister:
”Ej! du obarmhertiga Moder!
Så låter du dig ångra,
Att du Mig har födt hit i Verlden?
Viltu, så tag mig Lifvet.
Tag mig ifrån min Käresta!
Skill oss!
Så har du nådt din vilje.
Ach! min Sköld, min Sköld, min skönstas Mäld, och Beläte.
Se! hvad ser jag nu? hvem är den, som der sitter
På den store Carols Vagn? hvem är som spinner
På min Moders Frigga Rock? och se den stygge
Bock-skägg, ludin-lägg, Horn-höfd’,
Klöf-fotad’
Fanen-like Trollpack,
Lede Satyrer!
Hvar blef min Sköld? o! hade
Jag min Boga spänd? hvar blef min Bloss och Pilar?
Hör! hör en skön Musik! af Lutor och Pandurer,
Trummor, Säckpipor, Munharpor klinga väl i hop. — —
O se Cerberus, se Cerberus han kommer!
Hör huru Käderne skallra! käre bit mig icke.
Hör huru skräckelig han skäller, Se huru fasliga ser han ut!
Hvar blir’
Dagen? står jag här allen i mörkret?
O! min Sköld, mitt Beläte, etc.
12:te inträdet.
Venus söker hjelp hos Æskulap för sin sjuke son och denne gifver henne läkemedel. 13:de inträdet.
Pallas vänder sig till Diana med förbön för Cupido; han har sökt Pallas beskärm, och hon lofvar lära honom dygd och ära, endast Diana vill skänka honom nåd; han bekänner, att han är Dianas fånge, vill evigt prisa hennes lof och utbreda det så vidt som himlen.
Diana blidkas, tillåter honom att älska henne, dock sålunda, att han ”blir i sina skrankor” och ej söker med något lismeri förföra henne från ärans bana; fördristar han sig det, blifver dock Diana den hon är, men han skall aldrig mer njuta hennes gunst och nåde.
— Stora balletten med sånger till drottningen modrens ära slutar det hela.
Ingenstädes framstår på ett mera glänsande sätt Stjernhjelms öfverlägsna förmåga i versbehandlingen, än uti denna balett med dess rika omväxling af antika rytmer.
Och att hans förtjenst om poesien icke inskränkte sig till det blott formellt-techniska, derom kunna de meddelade utdragen vittna.
Jemförer man dem med våra äldre svenska författares alster, skall man lätt inse, hvilket rikare poetiskt snille Stjernhjelm ägde.
Men man vakte sig, att som Hammarsköld jemföra vår skald med Shakspeare; derpå kan han endast förlora.
Hammarsköld, som först begagnat jemförelsen med Shakspeare för att krossa Messenius, använder den sedan för att upphöja Stjernhjelm och anför skildringen af Cupidos vansinne, då han mistat sin sköld, såsom ett bevis derpå, att
Stjernhjelm under gynsammare omständigheter skulle blifvit en ”mägtig medtäflare” till den store Britten.
Vi våga tro att enhvar, som fördomsfritt genomläser denna monolog (11:te intr.), skall, med erkännande af dess förträfflighet i och för sitt ändamål, dock medgifva, att den icke tål att nämnas vid sidan om Shakspeares med den djupaste psykologiska och poetiska sanning utförda målningar af vansinnet.
Det hvilar dessutom öfver denna monolog liksom öfver hela dikten en allegorisk kyla, som hindrar oss att rätt lefvande taga del i hvad som föregår.
Mycket af hvad
Hammarsköld i öfrigt finner prisvärdt i ”Den fångne Cupido,” ”detta ännu icke nog aktade mästerstycke,” kan icke räknas Stjernhjelm till förtjenst: så ”den dramatiska besinning, med hvilken den lilla handlingen på ett högst underhållande sätt är motiverad, invecklad och upplöst, och den frihet i symbolik, som härunder till hans drottnings pris af den hänförda skalden uppenbaras”429.
Allt detta är saker, för hvilka man ensamt har att hålla uppfinnaren räkning.
Men äfven hans förtjenst torde H. hafva öfverskattat.
Vi medgifva, att uppfinningen är sinnrik nog, emedan förf. så väl lyckats förena smickret till enkedrottningen med smickret till Christina; den förra hyllas genom ballettens grundtanke, erkännandet af endast den kärlek, som är kyskhetens fånge, d. ä. den äktenskapliga; och dottren ser sig förherrligad i Dianas person, som betvingar kärleken och väl medgifver honom att älska henne, men sjelf icke nedlåter sig att hysa någon genkärlek.
Vi medgifva ock, att sammanhanget är ovanligt strängt, för att vara i en ballet, der gemenligen allt hänger löst samman; men lägga vi på detta stycke måttstocken af dramatisk handling, då hafva vi att tala om bristande motivering, öfverflödiga scener, onödiga omtagningar430.
Men, som nämndt är, på balletter får man ej hafva för höga fordringar.
Äfven ”den plastiska objektivitet,” som H. berömmer i detta stycke, lider stundom afbräck af den ständigt genomskimrande allegorien samt af de ur det moderna medvetandet framgångna, ofta skalkaktiga reflexionerna öfver Cupidos barndom, såsom då denne kallas en Morsgris, och det undras öfver, att han, som knappt är afvand från spenarna, redan är kär, med mera dylikt.
Lemnande åsido det dramatiska, som i dessa balletter ändock väger så litet, tro vi oss bäst se Stjernhjelms ära till godo, om vi inskränka våra loford till det, som bevisligen är hans, så mycket mera, som detta i sjelfva verket är det företrädesvis lofvärda.
Ännu samma år tog Stjernhjelm del uti författandet af en annan ballet, som uppfördes på drottningens födelsedag.
Äfven den hade en fransk, en tysk och en svensk text.
Den franska texten har till titel:
”La Naissance de la Paix;” den tyska benämnes ”Des Friedens Geburtstag,” och den svenska:
Freds-Afl, Ballet, danssat på Stockholms Slott på Hennes K.
M:tz Wår Allernådigste
Drottningz födelse-dagh som är den 8 Decemb. Anno 1649.
Enligt en anteckning i Palmsköldiana skall Poirier hafva författat den franska texten; den namnkunnige Joh.
Freinshemius har skrifvit den tyska431, och Stjernhjelm den svenska texten.
Balletten förherrligar den förra året afslutade Westfaliska freden, och Christina firas i Pallas’ person, genom hvars inflytande en gräns blifvit satt för Martis välde.
Om någon handling är ej fråga.
Mars härjar jorden och Pallas skänker fred: dessa satser bilda den lösa sammanbindningen emellan den mängd allegoriska och mytologiska figu,rer hvilka uppträda och antingen fröjda sig åt eller beklaga sig öfver kriget.
Före ballettens början sjunges en ”Anmaning” till ära för Pallas.
1:a Inträdet.
Mars skryter öfver sin magt till lands och vatten.
2:a Intr.
Några soldater af Pallas’ armé förmena att högsta pris i krig tillkommer ej Mars, utan Pallas, hvars manhaftighet är förbunden med visdom.
3:e Intr.
Fältskräck påstår, att ingen af de nämnda, utan honom allena tillkommer äran för ”framgång uti kamp och krig.” 4:e Intr.
Några af skräck fältflygtiga skylla orsaken för flygten på sina anförare och erbjuda sig att nu försvara fruntimmerna.
5:e Intr.
Frivilliga draga i kamp för att vinna tärnan Gloria och hennes jungfru Victoria.
6:e Intr.
Victoria förklarar sig vara den skönaste bland de skönsta;
”Ty för hvar tår för deras skull utgjuts:
Gut’ tusend man för mig sitt hjertblod.”
7:e Intr.
Soldater framställa sig som bevis uppå, att krig ej är ljuft.
8:e Intr.
Trossgesind, dragande på rof. 9:e Intr.
Utplundrade bönder klaga sina lidanden. 10:e Intr.
Jorden och de tre elementerna klaga öfver Martis yr-galna raseri. (Tröstord sjungas i en himmel). 11:e Intr.
Pallas framsäger en sång i tre vers, hvilkas omqväde är:
”Ty Pallas är af Gudarna beskärd
Till att afgjorda Mars sitt vreda Svärd.”
12:e Intr.
Iustitia, dansande med Pallas och Pax, klagar öfver att hon och hennes syster
Pax icke kunnat finna herberge i något land:
”Men det ädle, dyre Hjelte-blod
Store Gustafs Säd och Afl,
Som i Nordan hafver satt sin Stol,
Der Björninnan fräser frost,
Der som Vintern har sitt vist och hem,
Bygd af Is och täckt med Snö.
Hennes Hjelte-dygd, och tapperhet
Har oss dragit hit.
Ty Hon allen
Är den, som af oförfalskad hug
Älskar Visdom, Fred och Rätt.
Hon är den, som Dårskap, Krig och Våld,
Körer ut ur all sin Land.
Hafvom alltså funnit godt och gilt,
Att vi Hennes Majestät
Till godt bistånd, slå vår Boning ned
Här vid rike Mälarns strand.
Hennes Spira, Hennes Kron, och Stol,
Vele vi med härlighet,
Kärlek, och all Folks benägenhet,
Vyrdning, Magt och Rikedom,
Så bepryda, grund’ och göra fast,
Att all riken, och all Folk
Skole pris, och säga: den är väl
Som Christinæ Hand gör Säll.”
13:e Intr.
”Gudarna gå till råds om freden.”
Det är dock ingen dialog, utan en kör, hvars innehåll är, att Pallas blifvit vald till ”Ordels-man.” 14:e Intr.
Mercurius bjuder Fama berätta verlden, att Pallas valt freden, och Fama utropar det. 15:e Intr.
Apollo lofvar hjelp till att uppföra de förstörda städer. 16:e Intr.
De nio Muser hylla Pallas och mana qvinnan att ej ge mannen efter i visdom, dygd och konst. 17:e Intr.
Jorden med de tre Gratier förklarar sig blifvit ung på nytt. 18:e Intr.
Janus läser igen sitt tempels portar.
19:e Intr.
Den stora fruntimmersballetten. 20:e Intr.
Den stora riddareballetten.
Äfven ”Freds-Afl” är skrifven på orimmad vers, men har icke så rik omväxling af versarter som ”Den Fångne Cupido.”
Det gäller för öfrigt om ”Freds-Afl” hvad
Hammarsköld rigtigt yttrar om den följande balletten: att den är ”ett conturerande skelett, för att sammanhålla musikens alla verkningar, hvilka medelst praktfulla decorationer och skiftande förändringar förstärktes, men utan bestämd inveckling och dramatisk handling i sjelfva den poetiska compositionen.”
Parnassus Triumphans Ballet, Then Stormächtigste Swea Drottning Christinæ Till ähra och tienst uthi Hög-Förnäme Princer och Princessers, Herrers och Früers bijwist, i store SpelSalen på Stockholms Slott Till en frögdefull Nyåhrs Ingång Danszat.
Den I Januarii Anni Novi 1651.
Den franska texten har titlen ”Le Parnasse Triumphant” och den tyska ”Der Triumfierende Parnasz.”
Författarna till de franska och tyska texterna äro okända, och är Archenholtz’ uppgift rigtig, att Stjernhjelm skrifvit balletter på flera språk, så är detta den enda återstående, på hvilken detta kan få tillämplighet.
Men otroligt är, att han författat alla tre texterna; ty enligt
Klemming visar en jemförelse dem emellan, att den franska är hufvudtexten och de båda andra hjelptexter; ehuru visserligen innehållet är i de tre redaktionerna så alldeles olika, att de måste anses som originaler hvar för sig432.
Af de balletter, vi hittills lärt känna, är ”Parnassus Triumphans” den, hvars uppsättning kräft de största omkostnaderna, Om rikedomen af det maskineri, den haft af nöden, hafva vi ofvan gifvit en antydning.
Man hade också haft nära ett halft års förberedelse till dess uppförande; enligt ursprungliga planen skulle balletten dansats vid drottningens kröning, således i October 1650, sedan bestämde man drottningens födelsedag, men äfven då var den icke färdig; ändtligen den 9 Jan. blef den gifven och straxt derpå återuppförd433.
Båda gångerna inföll så stark köld att flera personer förkyldes, deribland gamla Ebba Brahe och Lennart Torstenssons grefvinna; sjelfva drottning Christina fick snufva och bröstvärk.
Det förtäljes vidare, att blott få af åskådarna förstodo hvad med sinnebilderna och med alltsammans menades.
Hammarsköld och Atterbom öfverensstämma deruti, att denna ballet står vida efter de båda andra.
”Den är den osjelfständigaste och tillfölje deraf den med minsta finhet och omvårdnad utförda,” säger Hammarsköld; ”den är svagare än de öfriga så till sammansättning som utförande,” säger Atterbom434.
Erkännande, att Stjernhjelm rörer sig ledigare med den antika metren, än med den rimmade versen — och med undantag af ett inträde äro här alla skrifna i rimmade versformer; tillstå vi dock uppriktigt, att vi i öfrigt icke finna, att denna ballett står synnerligen tillbaka för ”Freds-Afl.” Atterbom. sjelf, som i sina ”Siare och Skalder” meddelar endast två utdrag ur ”Den Fångne Cupido” samt intet ur ”Freds-Afl,” har ensamt ur ”Parnassus Triumphans” 6 utdrag.
Och hvad angår uppfinningen, så är den fullt ut lika fyndig som i ”Freds-Afl.”
Denna ballet, hvars syftemål är att smickra Christina som lärdomens och konsternas beskyddarinna, är indelad i tre afdelningar eller Cortinöppningar, med 10 inträden i hvarje.
Den första Öppningen visar, huru visdomen är af nöden för alla stånd och klasser, eller huru
Musernas välde sträcker sig öfver allt; här uppträda två furstar, fyra Sibyllor, sex stolte Musernas kämpar, Mercurius, Minerva, Orpheus med Euridice och Charon, en indianer och en perser, en urmakare, en målare och en musikant, en druid och fyra skogsnymfer, fyra ädlingar, en siare.
Öppningen visar, huru konster och vetenskaper ödeläggas af kriget eller huru Muserna förjagas; här uppträda Tvedrägten, Ulysses och Ajax, krigsmusiken, Mars med två Amazoner, åtta kämpar, en latinsk kapten med två Narriske fänrikar, en melankolisk poet, Musa med afunden och begabberiet, Æsopus, tribulerad af fyra Sällar; en filosof, förföljd af Sardanapel, två soldater, anfäktade af hunger, pestilentia och död.
Tredje Öppningen visar Musernas ”upprättelse och frälsdom” genom den stora Sveadrottningen; här uppträda kärleken, freden och dygden, en trumpetare och fyra härolder, Greklands sju vise, nio muser och tre gratier, Homerus, Pindarus, Virgilius och Horatius, poesiens upprättare, en boktryckare och en läkare, fyra Musernas högborna trälar, Justitia, fyra Werldens Qvarter, stora Balletten.
Det låter sig lätt göra att inom de särskilta afdelningarna (företrädesvis inom 2:dre och 3:dje) uppvisa ett visst sammanhang och en deraf beroende ordning emellan de skenbart så regellöst uppträdande personerna; men det skulle här endast onödigtvis upptaga rummet, ty kompositionen i balletterna är just icke af någon lärorik beskaffenhet.
Vi meddela hellre några utdrag.
På det läsaren sjelf må kunna bedömma förhållandet emellan de olika texterna införa vi här 5:te inträdet i 2:dra öppningen ur såväl den svenska, som ur de franska och tyska texterna.
Hos Stjernhjelm uppträder ”En Latinsk Capiten och två Narriske Fänrikar,” och man har ansett, att Stjernhjelm i den förra har velat förlöjliga den bekante rimmaren Sveno Dalius.
I den svenska texten är det endast kaptenen, som talar, men i de älsta upplagorna voro några rader lagda i fänrikarnes mun, uti hvilka de gjorde narr af kaptenen.
Så talar kaptenen:
”Bone Deus! om Morus, å Svenska, heter en Narr;
Och jag rätt hafver lärt min Logicam,
Och vet igenomgå min Topicam.
Och eljest rätt ser utan fel och starr;
Så måst jag vara stadd i Moren-land,
Och sjelfver en af turba, midt ibland.
Ty här är ingen plats för Sapientia.
Nec ars hic est in pretio, nec Scientia.
Ja, ja, bland detta folk att vilja vara lärd,
Är största gäckeri och hålls hos dem för flärd.
Bland Narrar narsk, bland visa vara vis
Sig skickar bäst, och vinner visdoms pris.”
Samma inträde lyder på franska:
Le Pedan Capitaine.
”Je suis au bout de mon Róollet
Ces garsons a l’Esprit follet
Que l’on ma donné pour Enseigne,
Au lieu de m’ obeir en vivant sous ma loy
Et de bien concevoir ce que je leurs Enseigne,
Ils se mocquent de moi.
Les Deus Enseignes, Aux Dames.
Apres avoir longtemps couché dessus la terre,
A la fin nous avons abandonné la Guerre
Pour vivre bien heureus dans ce divin séjour,
Beatés nous protestons par l’esclat de vos charmes
Que nous ne porterons doresnavant les Armes,
Que pour gaigner vos coeurs sous l’Enseigne d’Amour.”
På tyska har inträdet följande lydelse:
Ein schulfüchsischer Capiteyn, zwischen zweene hasierliche Fähnrichen, die seiner spotten.
Der Capiteyn.
”Harrt, Jch wil euch lehren,
Wie ihr mich solt ehren.
Kriege Jch meinen Scepter,
Wil ich euch so streichen wol,
Dasz man noch wol ruffen sol:
Schonet, Schonet, Herr Precepter.
Die beide Fänrichen.
Unser Munser Cappiteyn
Ist sonst von Verstand sehr klein,
Klein von Ehren, klein von Muht,
Klein von Weiszheit, klein von Guht:
Nur allein er ist ein grosser Thor.
Ist er Geck?
was können wir davohr.”
Första Öppningens X.
Inträde.
En Sirena eller Hafsfru, mellan två Dryader.
”Hjertans lust! si hafvet huru stilla
Så blankt, som silfver smält i degel,
Marken står i flor, och fullan grödna;
Och skogen bär sitt löf i fägring,
Intill dess att dagen synes rödna,
Små foglar leka, pittra, springa;
Fru Nachtigal man hörer klinga.
Allt frögdar sig; ty här bo Pax och Musa.”
Tredje Öppningens I.
Kärleken, Freden och Dygden.
”Efter en rasande storm, slagg, hagel, och ilige hvirflar;
Skiner oss Solen igen, mörker och dimba gå bort.
Den gullhårige Phœbus klar uppstiger i höjden,
Hafvet och brusande flod sig sakta; de berg-höge böljor
Örlog, omensklige krig, rof, brand, lands-ödande, fängslan,
Jämmer och ynkelighet, gräslig’ ohörlige mord,
Nu äro nederlagd; allt ondt och fegd har en ända.
Seger är i förbund med Fred; både, krönte med ära,
Fred hafver hemtat igen Dygd, som i elände var.
Dygd var i Landsflygt, trängd, förföljd, förjagad af örlog.
Kärleken är funnen igen, frusen och illa beklädd.
Denne låg hel förglömd uti köld, försmägtad af hunger
Nu är ock han uppqvickt, fågnad af all’ i gemen.
Ej du hög-älsklige ro! huru ljuft, huru täckligit är der
Kärlek och Dygd och Fred hålla hvar annan i famn.
Dygdfulla, kärliga, fredsama Furstin!
Dig bäre vi (näst Gud) tack för hin önskade fred.”
Medan här talet är om Stjernlijelm, må vi omnämna att hans epos ”Hercules” blifvit dramatiseradt och uppfördt inför Carl XI år 1669.
Handskriften har till titel:
Spel om Herculis Wägewal; Eller Den förste Comoedie, som speltes för Hans Kongl.
May:t Konung Carl den XI år 1669, sammansatt af Krigsrådet och Coll: Antiqu: præs: H.
Stjernhjelm på heroisk vers samt dess Amanuense Sam:
Columbo på någre andre slags verser, hvilke, då Hercules trycktes, uteslutne blefwe.
Stycket har sedan blifvit tryckt tvenne gånger, i Stockholm 1848 och i Upsala s. å., på sednare stället som disputation under J. H.
Schröders presidium435.
Dramatiseringen är icke synnerligen konstig.
Poemet ”Hercules” består, som bekant, af tvenne långa tal, af hvilka det första hålles af Fru Lusta, det andra af Dygden.
Båda dessa tal föregås af tvenne berättande leder, som skildra de båda uppträdande qvinnorna.
Af dessa berättande leder (v. 1—49 och v. 273—282) har gjorts en slags prolog, som framsäges af Fama.
Lustas och Dygdens tal utsägas dels af dem sjelfva, dels af deras sällskap, så att v. 124—248, deri Lusta framhåller Flättjans, Kättjans, Lättjans och Rusets förträffliga egenskaper, äro lagda i dessa personers mun, liksom Dygdens tal om de särskilta dygderna utsäges af Rättvisa, Måttlighet, Manlighet och Försigtighet.
Den Stjernhjelmska diktens versar äro troget bibehållna, utom att stundom versgrupper äro omkastade eller att på något ställe en ändring är gjord, på det talet skulle passa i den talande personens mun; så versarna 192—200 i Rusets tal.
Enda olikheten är, att ”spelet” börjar och slutar med en monolog på hexameter, båda framsagde af Hercules.
Men på det hela dramatiseringen icke skulle inskränka sig till en blott uppläsning utaf det gnomiska epos genom några kostymerade personer, så hafva här och der blifvit inskjutna lyriska sånger af Columbus, samt tillagts en ballet i fyra inträden men utan sång.
Columbi sånger äro fem, utom det det hela af slutande Odet till konungen.
Om en ”Sirenernas sång” läser man, att den accompagnerats af Viol d’Amour och andra brukliga instrumenter.
Stycket har hvarken akt- eller scen-indelning.
Huruvida Stjernhjelm sjelf haft någon del i denna dramatisering, eller om det icke fast hellre är ensamt Columbi verk, lemna vi derhän.
I företalet till disputations-upplagan af ”Herculis Wägewal” säges, att svenska ambassadören, riksrådet Bengt Oxenstjerna, låt uppföra detta stycke inom sin familjekrets under sin vistelse vid fredskongressen i Nimwegen.
Bengt Oxenstjerna lät verkligen i Nimwegen gifva en ballett med titlen Hercules in Bivio” till firande af Carl XI:s födelsedag 1678; men att det icke kunnat vara denna svenska komedi, skola vi längre ned visa.
Vi vilja först omnämna de balletter, hvilka vid svenska hofvet uppfördes.
Den 3 Mars 1650 dansades på kgl. slottet i Stockholm en ballet med titel ”Les Boutades ou Proverbes,” tillegnad drottningen436.