Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det enda fullt riktiga är emellertid könsumgänge med qvinnor.
Han grämer sig ännu öfver att han sjelf först vid aderton års ålder begagnade sig af dennna utväg.
Hade det skett förut, «hade så många års qval varit besparade, så mycken kraft innehållen». – »Många års»!
Således menar han väl, att hans umgänge med qvinnor borde ha börjat, när han vid tolf års ålder, dertill förledd af en annan, äldre pojke, började öfva onani.
Detta är den enda konklusionen, som ur ofvanstående kan dragas.
Och att detta verkligen är Strindbergs mening, finner man bekräftadt af andra ställen i denna litteratur.
Relief åt dessa idéer ges genom sådana berättelser som den om »en sjuårs gosse, som uppgafs stå i könsförhållande till en jemnårig flicka», till hvilken notis han fogar den anmärkningen: »Fenomenet lär emellertid ej vara enastående efter hvad läkare relaterat i böckerna, och hans egna senare iakttagelser på bondens barn visade, att uppgiften åtminstone var trolig».
Om de här åsyftade iakttagelserna skrifver han längre ned, vid relaterandet af sin onanihistoria, följande: »Samtidigt fick han äfven kunskap om att skolbarnen i byn plägade umgänge i skogen, när de gingo från skolan.
Detta förhållande eller missförhållande lär vara regel på landsbygden och borde tagas i betraktande då man skrifver så tvärsäkert om lasten och uppmaningar till lasten.» – »Eller missförhållande!»
Hr Strindberg synes alltså, ehuru med någon tvekan, anse, att »åtta à nio års ålder» är något för tidigt.
Denna lära om könsumgänge mellan barn och ungdom såsom det enda naturliga, såsnart driften börjar, drifves redan i Giftas N:o 1 (se redogörelsen för den bokens innehåll i Nya Dagl.
Allehanda-artikeln här ofvan).
Och med alla dessa berättelser om »stora brors» och skolkamraters »umgänge med flickor» samt om egna och studentkamraters mandater af samma slag gifver hr Strindberg sedan, alldeles som han sjelf säger om berättelserna i Decamerone, sanktion åt driften.
»Den förförda flickan lider ingen skada på annat sätt än att hon förlorar damernas aktning emedan hon var dum.
Männen gifta sig både med förförda flickor, enkor och prostituerade qvinnor.
De äro icke alls kinkiga.
Det är bara damerna och Björnsson som numera vilja ha rena ynglingar.»
Med denna hånfulla utgjutelse befriar Strindberg ynglingen från alla skrupler, som kunna uppkomma hos honom med tanke på den förförda och prostituerade qvinnans olyckliga ställning och på hans eget samvetes, religionens, sedlighetens och ärbara menniskors kraf på hans sedliga renhet.
Från pieteten för föräldrarne och hemmet och från deras trälbindande auktoritet söker hr Strindberg samtidigt att lösgöra de unga.
I Nya Dagl.
Allehanda-artikeln har jag uppvisat den tendensen i Giftas N:o 1.
Fadern och modern äro ju ingenting annat än »hane och hona» och äktenskapet en »inrättning för att de skola para sig».
I de senare skrifterna och fullt tydligt i Giftas N:o 2 förklaras denna inrättning, praktisk och fördelaktig för qvinnan men opraktisk och tryckande för mannen, vara uteslutande den listiga qvinnans uppfinning för att kunna förena agremangerna af att tillfredsställa könsdriften, kujonera mannen samt lefva ett beqvämt lif på hans bekostnad utan att arbeta.
Det är qvinnan som uppfunnit både äktenskapet, d. v. s. den lagliga prostitutionen, i hvilken hon tar »betaldt per ackord», och den egentliga s. k. prostitutionen, i hvilken hon tar »betaldt per gång».
»Det är samma sak» tiliägger Strindberg.
All sedlighetsrörelse utgår från qvinnan, ty prostitutionen, som har varit en stor mängd mäns räddning från äktenskapets slafveri, hindrar äktenskaps ingående».
Detta är nämligen icke i den lata, men kloka qvinnans smak, ty hon vill hafva mannen till slaf och sjelf njuta äktenskapets beqväma lättja.
Om särskildt sonens vördnad för modern yttras följande.
»Hur har då qvinnodyrkan uppkommit och hvad är den?
Jag trodde en gång det var sonens vördnad för modern, men jag fruktar jag misstagit mig.
Jag tror icke längre, att det är någon vidare vördnadsvärd akt att föda lefvande ungar.
Men qvinnan har slagit mynt af allt: moderskapet har hon fått förklaradt heligt.»
Efter åtskilliga hånfulla smädelser mot qvinnan, då hon väntar att blifva mor, fortsätter författaren: »Moderskärleken yttrar sig på följande sätt.
En amma efterskickas som uppfyller moderns »ljufvaste» pligt.
Hon är för svag att ge di sjelf och hon »har ingenting att ge».
Derpå lemnas modersomsorgen åt barnpigan, derpå åt skollärarinnan och sist åt en man.
Moderskärleken är starkare än döden, har en herre skrifvit! – Gud hvilka herrar!»
Förakt för föräldrar och olydnad mot dem hör alltså till Strindbergs frihetssystem.
Han lär barnet att förakta sin mor, den listiga bedragerskan, och hysa medömkan med sin far, den stackars token, som har låtit draga sig vid näsan.
Och hela den sjelfbiografiska barndomshistorien är en jämmerlig klagan öfver barnets förtryck under föräldratyranniet och en uppmaning till uppror mot detta tyranni.
Den trettiosjuårige sjelfbiografen, sjelf far sedan flere år tillbaka, harmas ännu öfver att han som elfvaåring af sin fader skickades att »gå ärenden, såsom att hemta tidningar och aflemna post, hvilket han ansåg som ingrepp i sina personliga rättigheter och alltid gjorde med missnöje.»
Jag har redogjort för det hufvudsakliga innehållet i Strindbergslitteraturen, mest genom att låta författaren tala med egna ord.
Derigenom får man den riktigaste föreställning om denna litteratur.
Och detta är för mitt ändamål hufvudsaken.
För att vara så litet vidlyftig som möjligt, har jag citerat Strindberg sjelf, »mästaren».
Det finns också arbeten af hans lärgossar, som kunna tillerkännas äran att sättas i paritet med den af mig citerade litteraturen, t. ex. hr af Geijerstams »Erik Grane», ehuru denna »Upsalaroman» är vida mera städad och mer psykologiskt sann, än de flesta af hr Strindbergs skildringar ur verkligheten.
Men tendensen tycks vara densamma.
Jag sade, att jag redogjort för det hufvudsakliga innehållet i Strindbergslitteraturen.
Der står naturligtvis också åtskilligt annat att läsa.
Men det enda positiva innehållet i denna litteratur, det enda, som der klart och bestämdt uppställes såsom målet, det är den »reformation» af samhället, dess lagar och åskådning, som i korthet kan uttryckas så: fullkomlig frihet i könsumgänget, som börjar, när könsdriften vaknar, en frihet utan andra ansvar och pligter än att tillgodose sin egen fördel.
Att hvar och en, om han vill och så länge han vill, skall få bilda familj, hör naturligtvis också till denna frihet.
Deremot tycks han icke dit vilja hänföra s. k. onaturlig otukt mellan menniskor och djur eller mellan menniskor af samma kön.
Han inskränker sig till att sysselsätta sig med sina många erfarenheter »på detta område, som är nästan hermetiskt slutet och som det är på tiden att öppna för att få frågan utredd».
Och han slutar med att taga saken i försvar såsom alltid orsakad af särskilda förhållanden, som göra fenomenet förklarligt och ursäktligt, gemenligen »brist på tillgång till naturligt könsumgänge».
Dömandet och bestraffandet af sådant såsom brott är ett brottsligt öfvergrepp af den »öfverklass», som tyranniserar samhället och skrifvit lagarne.
Att ingå i någon kritik af denna litteratur och dessa idéer kan icke falla mig in.
Så långt hafva vi lyckligtvis ännu icke kommit, att det skulle behöfvas.
Hr Strindberg förklarar på ett ställe i »Likt och Olikt» (»Lifsglädjen» sid. 2): »Efter långa tidehvarf af frivillig och ofrivillig lögn, af förkonstling i seder och språk vaknar stundom ett allmänt behof af brutalitet, en yrvaken lusta att få rifva af sig kläderna och gå naken, att blotta det otillbörliga, att nalkas det frånstötande, att få vara ett lyckligt och muntert djur.»
Denna lusta tycks nu i fullt mått hafva infunnit sig hos hr Strindberg, ty om han också ej bokstafligen, en sak som jag icke känner, tillfredsställer den, kan man dock med fog säga, att han i dessa skrifter, med hvilka han tid efter annan riktar vår litteratur, figurligt taget kastar af sig kläderna och »går naken» inför den läsande allmänheten, fastän just icke såsom ett »lyckligt och muntert» djur, utan tvärtom som ett olyckligt och skäligen tråkigt djur.
Men om också ingen kritisk undersökning behöfs, vill jag dock i sanningens namn protestera mot en och annan af de fräcka lögner hr Strindberg oupphörligt idisslar och på hvilka han bygger sin bevisning och sin lära.
Ett hufvudargurnent för honom är det såsom axiom öfver allt underförstådda påståendet, att alla menniskor äro okyska, att hvarje normal yngling i manbarhetsåldern, såvida han icke på ett ohelsosamt sätt undertrycker naturen, hemligen plägar könsumgänge med qvinnor.
Denna »erfarenhetssanning» är utgångspunkten för hela Giftaslitteraturen och med dess proklamerande och behandling börjar också Giftas N:o 1 i berättelsen »Dygdens lön».
Jag är nog lycklig att kunna, utan att blinka, mot detta hr Strindbergs påstående och mot hans egna sjelfbiografiska bestyrkanden af det påståendet uppställa min egen personliga erfarenhet och förklara: det påståendet är lögn!
Hvad hr Strindberg kallar för en naturlig sak, betraktade jag under både min gymnasiitid och min studenttid såsom en neslig last och blef också från den bevarad.
Men jag kan försäkra, att jag derför icke alls vankar omkring såsom någon lefvande parallel till den sjuklige, idiotiske komministern i »Dygdens lön».
Jag har egentligen aldrig varit sjuk alltsedan jag för öfver trettio år sedan hade de s. k. barnsjukdomarna, och jag har varit mägtig större intellektuela ansträngningar och mera forceradt studiearbete vid nattlampan än de fleste, utan att behöfva några artificiela medel för att underhålla krafterna.
Jag upprepar, att jag är nog lycklig att kunna uppställa denna sjelfbiografiska notis såsom »antites» till hr Strindbergs.
Den innebär nämligen ingen sjelfberömmelse utan dess faktiskhet betraktar jag nu med tacksamhet såsom resultatet af en sannt gudfruktig uppfostran af gudfruktiga och ärbara föräldrar i ett verkligt gudfruktigt hem – en gudsfruktan, af hvilken det slags gudsfruktan, som ligger inom hr Strindbergs erfarenhet, endast är en sjukligt pjunkig och osund karikatyr.
Och jag kan tillägga: mina umgängen under min ungdom tillhörde en helt annan kategori än hr Strindbergs.
Den kamratkrets t. ex. af 30 à 40 ynglingar, som under studenttiden utgjorde mitt umgänge, bestod visserligen af »idealister», men icke sådana idealister, som slutade sina idealistiska samqväm med att supa sig fulla och sedan gå till bordeller.
Mina idealistiska vänners nöjen bestodo i fotvandringar, bollspel och annan rekreerande sport.
Men deras hufvudsakliga sysselsättning i Upsala var arbete.
De tillbragte icke dagen med att kritisera och missnöjdt grina åt allt och alla, åt »imitatören» Tegnér, »genomsnittsartisten» Torvaldsen och den »djeflige» Geijer, åt det tyranniska examenstvånget, de bondhögfärdiga professorerna, som bara fordrade kryperi och uppfostrade till slafviskhet, eller med att afundas bättre lottade kamrater och rufva öfver sin egen tryckta och misskända tillvaro samt blåsa B-kornett och spela bräde i förargelsen öfver att »ej ha några böcker».
Mina vänner voro för litet snillen för att hafva tillräcklig sysselsättning med att beundra sin egen storhet och för att finna det ordnade arbetet under sin värdighet.
Derför blef det också någonting annat af dem än litterära trashankar.
– Hr Strindbergs och min erfarenhet är så olika, det är skillnaden.
Men en fräck och oförsynt lögn är det af hr Strindberg att påstå sin erfarenhet vara den enda verkligheten eller att resonnera och komma med slutledningar, som om detta vore fallet.
Och i sammanhang härmed vill jag äfven påpeka lågheten i Strindbergskotteriets tilltag att med både öfversitteri och skadeglädje söka nedtysta sådana motståndare, som i sin ungdom fört ett lif à la Strindberg, men som nu äro ärbara och sedliga menniskor, nedtysta dem genom att upprulla det förflutnas taflor.
Denna låghet är just värdig sällskapet.
När det är fråga om den stackars »Johan» sjelf, då skjutes alltid skulden från Johan på omständigheterna, på »blodet», på Gud och hela verlden.
Johan sjelf har ingen skuld, ty han är ofri och derför förstås skuldfri.
Om Johan gäller utan inskränkning hvad som stod om Karl XI i envåldsakten, att »han ingen är på jorden för sina actioner responsable».
Men helt annat är det med hr Johans motståndare.
De ställas minsann till rätta för hvad de hafva brutit, såvida de förgripa sig på Johans författareskap; annars få de numera vara i fred.
– Det finnes dock en verklighet, som heter omvändelse, antingen hr Strindberg och hans sällskap behagar tro det eller icke.
En tjuf kan blifva en ärlig menniska, en bedragare kan blifva en hederlig karl och en osedlig menniska kan blifva sedlig, så att hon vämjes vid det osedliga snusket i både Strindbergslitteraturen och hvar helst det förekommer.
Och en annan sak.
Det ingår i Strindbergslitteraturens plan att framställa de prostituerade qvinnornas lif såsom mycket angenämt för dem sjelfva, ehuru jag erkänner, att det finns dock ett ställe i hr af Geijerstams »Erik Grane», som ger en svag antydan om en motsatt möjlighet.
Men hr Strindberg sjelf förklarar deremot: »De många, som nu jämra sig öfver de prostituerades hårda öde, tro att nöden och förförelsen äro de enda motiven.
Johan fann deremot under sin långa ungkarlspraktik aldrig en enda glädjeflicka, som var sentimental eller ville ändra bana.
De hade valt den af smak, trifdes bra och voro alla glada.
De voro nästan alla tjensteflickor, som lemnat sina platser, emedan de hade tråkigt; och förföraren talade de aldrig om annat än i egenskap af den förste, och någon skulle ju vara den förste.
Att de skulle besigtigas tyckte de ej om, men beväringen besigtigas också.» («Jäsningstiden» sid. 10).
Det kan visserligen synas förmätet att inlägga en gensaga mot hr Strindbergs många erfarenheter från hans kolossalt stora och »långa ungkarlspraktik».
Men jag vågar ändå försöket, ty äfven jag har härvidlag någon erfarenhet.
Jag har vid flera olika tillfällen hos dessa olyckliga, som kallas prostituerade, funnit löjet vara en påsatt mask för med våld tillbakatvingade tårar, den uppsluppna glädjen en mask för gnagande smärta och det skabrösa skämtet en mask för djup känsla af egen förnedring och af rättmätigt förakt för den mans samvetslösa liderlighet, som begagnar sig af deras olycka för att tillfredsställa sin djuriskhet.
Jag tror nog, att de kunna behålla den der masken, så länge de äro i händerna på en herre, hvilken, såsom hr Strindberg, fordrar att de skola vara »glädjeflickor», och det är helt säkert mycket sällan de lära känna andra slags herrar.
Men jag vet också, att man icke behöfver rycka af dem den masken; den sitter ganska löst, och de aflägga den sjelfva, så snart de se, att den icke behöfs.
Att hr Strindberg äfven i denna punkt gjort en annan erfarenhet än jag, är lätt förklarligt.
Jag tror också, att hr Strindbergs utlåtande gäller om många af dessa qvinnor, isynnerhet i början af deras smutsiga handtverk.
Men jag tror icke, att det gäller om de flesta, och jag tror vidare, att de skola vara lätt räknade, som efter någon längre praktik »trifvas bra, äro glada och icke vilja ändra bana.»
Hr Strindbergs skildring af de prostituerades lif är ett af hans sataniska knep för att insöfva de unges samveten och locka dem sjelfva in på lastens bana.
Jag har i samtal med ynglingar, som beträdt den banan, funnit deras samveten känsliga just i denna punkt; de hafva icke kunnat undgå en medkänsla för de prostituerades olycka och hafva derför också känt och erkänt sin egen skuld att i sin mån hafva bidragit till denna olycka.
Den erfarne hr Strindbergs intyg från »hans långvariga ungkarlspraktik» är naturligtvis egnadt att bortsopa dessa betänkligheter, som kunnat hejda den unge på hans väg till lastens boningar (Jmf. sid. 36).
Prostitutionsfrågan är, enligt hvad mig synes, när man tar saken praktiskt, d. v. s. ställer sig inför verkligheten, ett samhällsproblem, till hvars lösning nyckeln ännu icke är funnen.
Att Federationen funnit den och slagit in på en riktig väg, kan jag för min del icke erkänna, med all aktning för öfrigt åt det sedliga nit, som säkerligen ofta besjälar den4.
Men för hvar och en, som har qvar någon sedlig känsla och något begrepp om menniskovärde, för hvar och en, som är mägtig någon verkligt sedlig harm öfver penningens öfvergrepp och missbruk af sin magt till ocker och fattigdomens förnedring, måste det stå fast såsom en oemotsäglig sanning, att gränsen mellan de prostituerades parias-klass och den klass af manliga individer, som har råd att köpa offren för sina lustar, är en gräns mellan »underklass» och »öfverklass», hvilken är lika mycket en skärande orättfärdighet som en skam för samhället.
Den som orerar om »öfverklass och underklass», men tillika förnekar den sanningen, den är i sitt inre ingenting annat än en despotisk »öfverklassare», hvars exklamationer om öfverklass och underklass egentligen äro uttryck af en vanmägtig ilska öfver att ej hafva magten, och som, väl kommen till magten, skulle blifva ett af dessa odjur, hvilka förut förkroppsligats i en Robespierre, Danton och Marat, såvida han ännu hade qvar tillräcklig kraft att blifva någonting annat än hvad han – är.
Att för öfrigt hr Strindbergs rättskänsla skall principielt opponera sig mot tillvaron af de prostituerades »privilegierade stånd», är klart.
Han hatar alla sociala orättvisor, således också den, att qvinnan tar betaldt för en sak, af hvilken »hon i lika hög grad som mannen har agremanget».
Hvarje hanes rätt att utan några slags efterräkningar få »göra angrepp på» hvilken hona som helst, är en af grundlagarne i det nya rike, hr Strindberg vill grundlägga.
Och vidare, hr Strindbergs behandling och bedömande af de s. k. onaturliga lasterna är ingenting annat än ett uttryck af och ett bevis på den sedeslösa ytlighet, som är ett genomgående drag hos denne »sedeskildrare».
Men den »formela talangen» i behandlingen af ämnet »öfvertygar» troligen åtskilliga intellektuelt omyndiga individer.
Det är nog icke alla, som ega förmåga att på egen hand tänka så långt, som att det i »Jäsningstiden» förekommande »gamla legationsrådet X» – »ett gammalt svin» enligt den Strindbergska sjelfbiografiens orlofssedel – omöjligen kan ursäktas med att »i brist på naturligt könsumgänge» söka få den »naturliga driften» tillfredsstäld med unga studenter i stället för med prostituerade qvinnor.
Detsamma gäller också om den bedröfliga öfverliggarefiguren »Is».
Med dessa »karakterer» har hr Strindberg slagit sig sjelf på fingrarne ganska bastant.
– Nej, hr Strindberg, sådana der fukter lyckas icke!
Slafveriet under dylik onaturlig väliust är den mogna frukten af Edra reformationsteoriers tillämpning.
Ställer menniskan sig i teoretisk och praktisk uppfattning af könsdriften i paritet med djuren, så slutar hon också med att i det stycket blifva sämre än ett djur.
Och börjar menniskan med att i denna punkt ställa sig lägre än djuret, såsom Ni råder henne att göra (ty djuret parar sig icke förr än det är fullvuxet), så slutar hon ännu säkrare i en sådan förnedring.
Med den del af Strindbergslitteraturen, d. v. s. egentligen då af sjelfbiografilitteraturen, som icke rör sig omkring könsförhållanden, sysselsätta vi oss nu icke mycket, emedan den till största delen föga har något att göra med vårt ämne och vår uppgift.
Den är för öfrigt att betrakta såsom infattningen, ramen för det egentliga innehållet, könsfrågan, och såsom en fyllning, hvarigenom böckerna blifva tjockare och dyrare.
Ty såsom någonting annat kan väl ingen förnuftig menniska betrakta dessa långrandiga barnkammarhistorier om hvad pappa sa’ och hvad mamma sa’ och hvad stora bror sa’ och hvad Johan sa’; om den ilska, med hvilken den stackars Johan tar emot orättvisa stutar såsom medlem af den inrättning, som är »alla sociala lasters hem, alla beqväma qvinnors försörjningsanstalt, familjeförsörjarens ankarsmedja och barnens helvete»; om hur han är ute och går med moster i Hagaparken och möter kronprinsen, »som var klädd som morbror Janne»; om hans iakttagelser från Klara skola, att »de fattigt klädda fingo mer stryk än de väl klädda, ja de vackra gossarna sluppo alldeles», hvartill fogas denna för vanligt folk outgrundliga reflexion af den nu mognade mannen och menniskokännaren, tänkaren och litteratören August Strindberg:
»Om han då läst psykologi och estetik skulle han förstått detta fenomenet, men det förstod han ej då»; om hans misslyckade experimenter som pojke med att göra en elektricitetsmaskin och ett perpetuum mobile; och först och sist om alla dessa, för öfrigt i alla ungdomars lif förekommande »motgångar», »missräkningar» och »orättvisor», hvilka vanliga menniskor vid äldre år gemenligen glömma eller också minnas som obetydligheter, stundom direkt eller indirekt nyttiga för deras karaktersutveckling, men i hvilka hr Strindberg deremot har ett aldrig trytande ämne till förfärdigande af de ändlösa jeremeriader, som krydda denna misskända »själs utvecklingshistoria».
Jag tviflar alls icke på att för hr Strindberg sjelf allt detta är af stor betydelse; annars hade han omöjligen kunnat så noga komma ihåg allt detta pjoller och alla dessa struntsaker.
För hr Strindberg utgöra de sannolikt betydande psykologiska (och kanske »estetiska»?) insatser i och motiver till ett förfeladt lifs historia.
Ty, såsom författaren till den ofvan aftryckta Dagbladsrecensionen påpekar, ett ändamål med hr Strindbergs sjelfbiografiska skriftställeri är att vara en apologi för en förfelad existens, hvarvid samhället i alla dess institutioner drages till ansvar för olyckan.
»Skulden börjar med föräldrarne och hemmet, fortgår genom skolan och stannar vid universitetet».
Vi vilja dock tillägga: denna förfärliga skuld räcker allt vida utöfver universitetet.
Skuld, skuld är tecknadt på alla och allt, som med hr Strindberg kommit i beröring.
Sjelf kan han deremot, i känslan af sin oskuld och sitt martyrskap, gå genom lifvet »med högburet hufvud och bröstet ut, armarne hängande ledigt och handen, enligt Goethe, löst knuten, med fingrarne vackert fallande i en aftagande serie», alldeles som han berättar att han brukade gå på Karl XIII:s torg.
Denna beskrifning på hr Strindbergs eleganta sätt att föra sig vid promenaderna i Kungsträdgården räknar nog också den stora hopen af vanliga menniskor till – bokfyllningen, lika väl som dessa menlösa krior från skoltiden, dessa så löjligt pretentiösa estetiska och filosofiska resonnemanger och afhandlingar från studenttiden samt de tröttande historierna om hr Strindbergs misslyckade försök att blifva skådespelare och skådespelsförfattare.
Ty det skall icke vara många mer än hr S. sjelf, som begripa, att detta är af den psykologiska eller kulturhistoriska vigt och betydelse, att det behöfver så der omständligt relateras.
Jag undrar just, hur många af »Jäsningstidens» läsare hafva orkat läsa igenom dessa lika tråkiga som tjocka partier af boken?
För att bedöma värdet af denna litteratur i dess helhet skulle man naturligtvis nödgas att noggrannare skärskåda allt detta.
Dervid skulle man då också vara tvungen att försöka utgrunda meningen i de sociala djupsinnigheterna, med hvilka dessa arbeten här och der äro interfolierade.
Något annat resultat än jämmer och klagan och klagan och jämmer öfver uselheten och humbugen i allt bestående skulle, trots aktningsbjudande ansträngningar, säkerligen icke blifva frukten af ett sådant försök.
Men hvad man utan ansträngning skulle lyckas uppvisa vore det abrakadabra, som ofta utmärker hr Strindbergs författareskap, när han slår sig på att vara »tänkare», och hvarpå vi i förbigående redan lemnat några prof.
Jag har ännu icke särskildt vidrört det sista Strindbergsarbetet, Giftas N:o 2, som är tryckt 1886 i Helsingborg på Schmidts boktryckeri-aktiebolags tryckeri och distribueras af Kungsholms bokhandel i Stockholm.
Man har sagt, att den boken är »den värsta».
Den sedeslöshet i åskådning och framställningssätt, som är det utmärkande draget i detta opus, är i minst sagdt lika hög grad det utmärkande draget i de båda sjelfbiografierna.
Men just derför, att dessa innehålla så mycket annat, märker den mera tanklöse läsaren detta mindre.
Hr Albert
Bonnier hade således icke något skäl att undandraga sig förläggareskapet af Giftas N:o 2, hvarken på grund af nitälskan för sedlighet eller på grund af fruktan för obehaget af åtal enl.