Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 59. ejderjagten, angående hvilken alla bestämmelser saknas i förut gällande, eller 1808 års jagtstadga, utom hvad deruti förekommer angående dels borttagande af ägg och ungar utur boen, och dels tillåtelsen att alla årstider fritt fånga och döda ”sträckoch sjöfogel.” Enligt min åsigt, grundad icke blott på fullt sakkunnige mäns yttranden, utan ock på egande kännedom af den allmänna obelåtenhet hvarmed befolkningen inom landets östra skärgård emottagit de nya föreskrifterna f ämnet, är en snar förändring uti desamma af behofvet påkallad; och då sista momentet uti § 12 af ofvan förstnämnda nådiga stadga häntyder på möjligheten att vinna en sådan förändring, tvekar jag icke att nu derom väcka fråga.
Det nu gällande förbudet mot ejder-skytte under tiden från och med den 16
Mars till och med den 10 Juli hvarje år, eger i sjelfva verket karakteren af ett absolut förhud mot all ejderjagt inom förberörda skärgård, hvilket dock aldrig kunnat vara lagstiftningens mening att stadga, enär det måste antagas vara med naturens ordning öfverensstämmande att äfven denna fogel-art skall tjena menniskan till nytta.
För ämnets närmare belysning, torde följande, på verklig, mångårig erfarenhet grundade uppgifter om ejderfogelns ekonomi vara tillåtna att här anföras:
Ejderfogeln (Fulix mollissima) är obestridligen i Östersjön en flyttfogel, eller flyttande hafsfogel, hvilken omkring den 7—15 April, alltefter vinterns stränghet och isarnes försvinnande, i stora skaror sträcker förbi kusten af mellersta Sverige för att uppsöka sina nordligare kläckningsställen, och många par, eller såkallad vänjefogel, qvarstadna äfven här i skärgården för att värfva.
Ejdergåsen går, såsom skärgårdsboen uttrycker sig, ”i land” — omkring den 1
Maj för detta ändamål, alltid uppsökande sina gamla kläckningsplatser, och kläcker sina ungar vanligen omkring midsommartiden.
Så snart ungarne äro kläckta tager åden dessa med sig till de aldra yttersta klabbarna i hafsbandet och blifver sedan icke vidare sedd i skärgården, och kan ej blifva föremål för någon jagt.
Så snart honan börjar ligga, begifva sig hannarne skocktals utåt hafvet för att ostörda få genomgå sin ruggning, och kunna dessa ej heller derefter utgöra föremål för jagt.
Sedan gamla honan lagt sig, och de gamla hannarne bortflyttat, infinna sig förra årets ungar, af hvilka hannarne kallas ”helsingal’” och honorna ”skröjor”.
Dessa äro ännu till fortplantning oförmögna, och qvarstadna här i skärgården under hela Maj och Juni månader, då de med framgång kunna jagas; men efter denna tid flyftar äfven största delen af ungfogeln härifrån, och de få, hvilka möjligen kunna ännu någon kortare tid här qvarstadna, kunna åtminstone ej blifva föremål för någon lönande jagt.
Denna, eller andra årets ungfogel är emellertid just den verkliga ungfogel af detta slägte, som bör få skattas.
Den motsvarar i allo ungfogeln af t. ex. orre och tjäder i Augusti första året, hvilken ännu ingen satt i fråga eller kan sätta i fråga, att icke menniskan skall ega sig till gagn använda.
Första vilkoret för att ett absolut förbud mot all vårjagt skall vara ändamålsenligt, och praktiskt nyttigt, är väl, att jägaren genom att spara sitt skott om våren, erhåller rikligare ersättning uti ymnig tillgång under hö - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
K:o 59. 143 sten.
Detta är dock, hvad beträffar ejderfogeln i denna skärgård, alldeles omöjligt, då densamma, både till följd af sin egen natur och skärgårdarnes beskaffenhet, här endast såsom sträckfogel uppehåller sig just den tid som han blifvit förbjuden, och då han blifver tillåten ej mera finnes här.
Ett helt annat förhållande eger rum i afseende å ejderfogeln i Nordsjön vid Norriges kuster der dess fridlysande under vårtiden, visat sig gagneligt.
Fogeln är nemligen i dessa trakter ”stann-fogel”, det vill säga, han finnes der hela året om, hvadan det är ganska naturligt, att man, för hvad som på våren sparats, få desto rikare ersättning om hösten.
Vid våra Östersjökuster deremot har ejdern aldrig varit stann-fogel ej heller kan den genom menskliga lagar tvingas ombyta sin natur af flyttfogel.
Han bör derföre få skjutas under sin egentliga sträcktid, som infaller i April månad; likasom de till fortplantning oförmögna fjolungarne, hvilka äfven böra få skjutas under den tid de gästa våra klippor.
Att jemväl skjuta de gamla hannarne eller så kallade ”gubbarne” sedan honan börjat ligga, kan ej heller inverka det minsta skadligt på detta fogelslägte, inom hvilket förhållandet mellan hannar och honor dessutom är alldeles motsatsen af det inom slägtet ”bimana”- rådande, enär en tillfälligtvis blifven enka här ej länge behöfver vänta på ny friare, då euko-ståndet blott räcker några få timmar, ett faktum, hvarom en hvar som vistats aldrig så litet i skärgården, lätt kunnat erhålla fullkomlig visshet.
För att skydda ejdern, och snart göra tillgången på denna skärgårdens nyttigaste fogel så riklig som möjligt, behöfves blott ett strängt förbud mot all äggning, samt gamla honans eller värp-ådens fridlysande, från den tid hon börjar söka land, det vill säga, från och med den 24 April till och med den 10 Juli.
Dessa förbud, äro af skärgårdsboerne sjelfva efterlängtade och skulle säkerligen af dem noga efterlefvas och öfvervakas.
Man har sagt att någon svårighet skulle möta vid att skilja gamla honan från den unga, men den gamla värp-åden har tvänne hvita tvärband på de hoplagda vingarne, dem ”ungtossan” helt och hållet saknar, och hvilkas bredd alltmera tilltager i mån som fogeln blir äldre.
Dessa hvita tvärband utgöra ett så väsendtligt skiljetecken mellan den gamla och unga ejderhonan, att, med iakttagande deraf, det är omöjligt förblanda dem.
Att de nyssnämnda inskränkningarne uti jagträttigheten skulle vara tillfyllestgörande för ejderfogelns skyddande, bekräftas, bland annat, af följande faktum:
Uti Södermanlands skärgård är en sträcka af nära två qvadratmil anslagen Herr Landshöfdingen i Nyköping på lön.
Jagten på detta område har under de fyra sistförflutna åren varit så ordnad, att all äggning efter matnyttiga foglar, äfvensom skjutande af gammal ejderhona under Uden från den 1 Maj till den 1 Juli, varit vid vite af Tjugofem Riksdaler Riksmynt, utom ansvar efter Lag, förbjudne.
Detta har haft till följd, att i Juni månad, både förlidet och innevarande år, räknades på hvarje ”klabb” tre, ända till tio, och på de större skären ännu flera, ådor, hvilka i fred och ro fingo utkläcka sina ägg i ”redet”.
Tillgången på ungfogel från förra året (helsingar och skröjor) har ock de tvänne sista åren varit så riklig, att ingen i skärgården min •t* - 144 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 60. nes någonting dylikt.
Skulle nu det gällande förbudet mot all vårjagt å ejderfogeln fortfarande komma att bibehållas, lider det icke tvifvel att skärkarlen, som nogsamt inser omöjligheten att någonsin erhålla ersättning för det skott han är ålagd att spara, och hvars åtgöranden i de aldra flesta sådana fall sakna hvarje annan kontroll än den egna rättskänslans, blifver lagbrytare, och tager för sig allt hvad han öfverkommer, både ägg och foglar, och sålunda verkar förbudet alldeles motsatsen af hvad dermed varit afsedt.
Om deremot genom ett mera ändamålsenligt stadgande, skärgårdsbefolkningens egen inneboende känsla för det rätta väckes och underhålles, så blifver lagen i verkligheten åtlydd och till både enskild och allmän nytta öfvervakad.
På nu anförda skäl och grunder dristar jag vördsammast föreslå: det måtte Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet göra framställning om den förändring uti § 12 af nu gällande jagtstadga, att jagt å ejderfogel, i allmänhet må blifva tillåten alla årstider, utan annan inskränkning än, att gammal hona eller såkallad ”värp-åd” må vara fridlyst under tiden från och med den 24 April till och med den 10 Juli hvarje år.
Af Herr Hjertström, Fr., att bevillning för enskild bank med sedelutgifning srätt må äfven på bankens af delnings- och kommisions-kontor, i förhållande till inkomsten, fördelas.
Bevillnings-förordningen af 1862 stadgar i 13 § att den bevillning som påföres enskilda banker med sedelutgifvande rätt, skall debiteras i den stad, der bankens hufvudkontor är beläget.
Häraf följer att kommunalafgiften för den inkomst af arbete och kapital som erhålles vid bankens afdelnings och kommissions-kontor icke, mot författningens syfte lör öfrigt, faller dessa kommuner till godo.
För rättelse häraf vågarjag vördsamt föreslå det stadgande, att den bevillning i enskilda banker med sedelutgifvande rätt, som vid „ innevarande Motioner i B or q are-Ståndet 186 6.
145 nevarande riksdag kan fastställas, må fördelas äfven på bankens afdelningsoch kommissionskontor i proportion till de inkomster de lemnat.
Af Herr Hjortström, Fr., om det stadgande, att lärare vid ele mentarläroverk må, i fråga om uppflyttning till högre lönegrad, sig tillgodoberäkna jemväl den tid, han kan hafva vid utvidgad pedagogi tjenstgjort.
Det måste medgifvas samt erkännas att Rikets Ständer i anslagsväg under de sednare åren tillgodosett lärarnes vid våra elementarläroverk billiga anspråk på löneförbättringar.
Men då vid en öfvergångs-lagstiftning, med dess stundom alltför ängsligt noggranna reglementerande, ett eller annat missförhållande är oundvikligt, bör dock hvarje sådant, som är af svårare art, i möjligaste måtto, efter hand afhjelpasOch det är med afseende härpå, jag anhåller, att till Rikets Ständers välvilliga behjertande få framlägga följande:
På grund af Ständernes beslut och Kongl. Brefvet den 20 Mars 1858 anställdes lärare vid de då utvidgade pedagogierna, under förhoppning för desse lärare, icke blott att få, tills möjligen blifvande annan befordran, qvarstadna vid sina läro platser, utan äfven åtnjuta samma tjenstårsberäkning som förunnades lärare vid elementarläroverk.
Men denna utsigt blef snart förmörkad, och slutligen alldeles stängd.
Förordning af den 22 November 1861, förklarades, helt oförmodadt, förenämnda platser åter lediga, och de tillförordnade, som nu måste stå tillbaka tor Öfverlägsna medsökande, befunno sig med ens utan anställning, då de, under tiden kunnat vara befordrade vid elementarläroverk ifall de anat, att man sålunda blott velat begagna deras tjenst under en statsregleringsperiod, och sedan till och med vägra dem att räkna sig dessa år tillgodo vid en blifvande lönereglering.
Detta missöde har drabbat, om ej flere, åtminstone en lärare, som, först anställd säflig. till B.
Prot. 1865 tf 1866. 11 Sami. 3 Afd. 19 146 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 62. om tillförordnad rektor vid tvåklassig pedagogi i tre års tid, sedermera med samma nit och skicklighet som förut, oafbrutet tjenstgjort vid elementarläroverk, dels såsom extra lärare, dels såsom ordinarie, utan att vid uppnådda 40 års ålder och efter mer än 11 års tjenstgöring såsom lärare kunna på grund af Kongl. Brefvet den 11 December 1863, som afser endast elementarläroverkens lärare, hugnas med den, i underdånighet sökta, helt nyligen i nåder afslagna förmånen, att blifva uppförd i 2:dra lönegraden.
Härvid kan man ej undgå, att med förundran och deltagande fråga: skall en treårig rektors- och lärarebefattning vid tvåklassig pedagogi, ehuru i sig sjelf mera ansvarsfull än arbetet i lägre klasserna af ett elementarläroverk, utestänga en för sin tjenst göring väl vitsordad lärare från fördelen af uppflyttning till högre lönegrad?
Till följd af hvad jag nu framställt, får jag vördsamt föreslå, att Bikets Höglofliga
Ständer för sin del ville besluta ett sådant förkla rande och tillägg i Kongl. Brefvet af den 11 December 1863, som berättigar nu mera vid elementarläroverk anställd lärare att, för uppflyttning till högre lönegrad, få räkna sig tillgodo äfven den tid han förut vid utvidgad pedagogi tjenstgjort.
Hjertström. X:o 62*.
Af Herr SundVäUSOU, J., om upphörandet af Speciers prägling och utvexling.
Riksbanken år 1836 åter öppnade luckan för silfverutvexling derifrån har, och det uti bevislig progression med näringarnes och handelns frigörande, omsorgen för den metalliska valutans bibehållande vid stadgadt minimibelopp kraft ansträngningar och uppoffringar, som vuxit med silfverutströmningen.
Beloppet af de under denna tid utgångna ädla metaller är ganska ansenligt för våra affärs- och bankförhållanden, såsom i detalj kan bäst inhemtas af de tvänne sed - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
147 naste revisionsberättelserna angående Bankoverket.
Sålunda utvexlades och utfördes under decenniet 1854—1863 tillsammans 41,126,123 R:dr 48 öre myntadt och omvntadt silfver, deraf sig ensamt belöper på åren 1856 och 1857 R:dr 24,826,844 Rmt.
Något mera än en tredjedel af totala utvexlingen under decenniet utgjordes af myntad vara.
Å det myntade silfret gör Riksbanken alltid mer och mindre betydliga förluster.
Den re-importerade specien kostar Riksbanken, enligt de seduaste beräkningarne, minst 10 öre mera, än densamma vid utvexlingen för en dylik erhåller, men denna re-importkostnad har tillförene stått vida högre för allt silfver, som indragits.
Uti det präglade myntet, men synnerligast uti sjelfva speciestycket, ligger sålunda en exportpremie, som icke vinnes medelst uttagning af silfver i plants eller omyntad t skick, helst sedan detsamma numera endast säljes efter gällande kurs å Kölnisk mark finsilfver, och hvilken exportpremiö derföre dels sporrar till spekulation å export af myntade specier i och för sig så snart konjunkturen det föranleder, dels företrädesvis manar det verkliga och naturliga behofvet af silfver för de utländska differensernas liqviderande, att derför hellre använda myntadt än omyntadt samt, af ganska välberäknade skäl, af det myntade helst och nästan endast speciestycken.
De exportförsök som gjorts med de mindre valörerna, lära icke hafva slagit sig särdeles fördelaktigt ut för spekulanten och mana alldeles icke till försökens upprepande.
Svenska speciestycket en särdeles kurant vara i utlandet, och blifver det nästan mera med hvarje dag i mån som motsvarande myntstycken i andra länder börja alltmera indragas och upphöra.
En af anledningarne till denna begärlighet, och förmodligen den hufvudsakligaste, är den faktiska omständigheten, att man vid vexling i Rikets Ständers bank verkligen erhåller för samma se.delbelopp mera finsilfver under formen af specier, än i plants.
Bevisen härför återfinnas utförligt afhandlade uti den förtjenstfulla motion i ämnet, hvilken Herr J.
Lindström gjorde förliden riksdag och till hvilken jag derföre endast behöfver hänvisa.
Under sådana förhållanden och, då dels den lagbestämda mynt-enheten här i riket är En Riksdaler Riksmynt, som blott utgör y4:del af Specien samt speciestycket eller närmast deremot svarande preglade mynt lärer, enligt uppgift, börja i andra länder alltmera öfvergifvas såsom mindre lämpligt och Hamburgs bank funnit och finner sin räkning'vid att ej utgifva något mynt å Hamburger-bankos valör, sorn, ehuru varande dess mynt-enhet, endast uttrycker en viss vigt fint silfver; så lärer tiden vara inne äfven för Svenska Riksbanken att följa det gifna föredömet samt derföre inställa all pregling och utvexling ur Riksbanken af nya speciestycken, helst erfarenheten dels annorstädes visat obehöfligheten af detta mynt, dels här i landet uppenbarligen vållat mycken utvexling af metallisk valuta, som eljest skulle antagligen hafva stad nät qvar.
Naturligtvis borde präglingen och utvexlingen af öfriga nu brukliga valörer bibehållas, då högsta preglade silfvermyntet blefve En Riksdaler Riksmynt, eller vår nu gällande mynt-enhet. 148 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af dessa skäl föreslås, att prägling och utvexling från Riksbanken af Silfverspecier måtte upphöra.
Anhålles om remiss häraf till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 11 November 1865. J. Sundvallson.
Af Herr SllHdVällSOll, J., om jemlik fastighetsbevillning i hela riket.
Redan vid första bestämmandet af de nya grunder, hvarpå nu gällande Bevillningsförordning stödjer sig, yrkades med stor enhällighet inom detta Riks-Stånd på jemlik bevillning å så väl stads- som landsfastighet, å så väl hus i städerna som jordegendom i stad och pä landet.
Detta rättvisa yrkande, som dock icke vann Medståndens bifall, förnyades derföre äfven sistlidne riksdag, men med lika liten framgång.
Man syntes på fullt allvar vilja antaga, att hus i städerna verkligen lemnade sin egare större inkomst än jordfastighet både inom och utom städernas domvärjo, samt att de förra derföre med all billighet kunde i förhållande till den sednare draga en fastighetsbevillning af 5 mot 3.
Här i landet är dock frågan om och yrkandet på skattejemkning lika gammal som vårt nuvarande statsskick.
Den har varit ett stående ärende på föredragningslistan, som upptagit de högre och mera genomgripande önskningsmålen.
Den har alltid bland dessa suttit bredvid representationsfrågan samt delat öden med densamma att stundom hvila för någon tid, men likasom endast för att hemta krafter till ett starkare och oafvisligare framträdande.
Äfven i detta ögonblick intager skattejemknings- och reglerings-frågan ett sådant framstående rum vid representationsfrågans sida.
Efter nästan vid alla riksdagar oupphörligen förnyade framställningar om grundskatternas jemkning, kapitalisering eller aflösning, ja till och med deras eftergifvande utan alla ersättningar, hvarom äfven många yrkanden gjorts, arbetar för närvarande, såsom kändt är, en komité på något antag - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
149 ligt förslag till frågans definitiva lösning, hvilket man bör hoppas blifver fotadt på så både rättvisa och för öfrige skattdragande drägliga grunder, att detsamma slutligen vinner Rikets Ständers bifall.
Derigenom vore en af dessa landets tvänne vigtigaste angelägenheter vederbörligen reglerad samt dermed äfven undanröjd och bilagd en mägtig anledning till meningsbrytningar och afundsamhet emellan de stora statsintressen, hvilkas ensidiga bevakande eljest så lätt kan förrycka rådslagen och besluten inom sjelfva Riksförsamlingen.
Och man bör icke heller förtvifla äfven om den andra stora nationalfrågans vederbörliga lösning till fosterlandets trygghet och gagn.
Tiden synes nu vara särdeles tjenlig för skatteregleringsfrågans behandling, enär en särdeles betryckt konjunktur för jordbruket stämmer sinnena välvilligt för hvarje billigt anspråk som afser reda och lättnad i detta betryck utan förnärmande af andre medborgares rätt och bästa.
Men hvarföre skulle då icke denna välvilja och billighetsanda äfven vilja omfatta en angelägenhet, som endast utgör en del af den allmänna skattejemkningsfrågan m. m., stödjer sig på lika goda, om icke snarare ännu bättre grunder, än densamma.
Om grundskatternas ojemnhet är en orättvisa eller, rättare sagdt, varit en sådan vid deras första uppkomst; så måste dock den sedan dess förflutna, långa tiden, som är mägtigaste botaren af de stora stats-orättvisornas refvor, hafva numera läkt dem för den nuvarande generationen och flera föregående blott medelst det fria köpets och förvärfvets natur.
Men så är icke händelsen med nu gällande olika fastighetsbevillning å hus i städerna och jordegendom.
Den orättvisan, hvilken är alldeles ny och utgör den aldra största inkonseqvens, som den allmänna skattejemkningens förfäktare kunde låta komma sig till last samtidigt med deras högljudda yrkande på rättvisa i dessa hänseenden, har alldeles icke utjemnats och kan icke utjemnas af dessa allmänna förvärfsförhållanden.
Fastmera hafva efter 1860 års riksdag, då denna orättvisa ojemnhet i beskattningen först infördes, med städerna inträffat förhållanden, som ännu kraftigare ådagalägga befogenheten af lika och jemnstor bevillningsbeskattning i detta fall.
I uppenbar strid med all fri affärs-spekulations karakter och verkningar, ansåg man husfästighet i städerna vara mera renderande än jordfastighet, ehuru bytet, köpet och förvärfvet var fullkomligen fritt.
Om således tillfälligtvis husfastighet i stad verkligt lemnat större afkomst än jordfastighet; så skulle ju ovilkorligen, då förvärfvet var fritt, spekulationen hafva kastat sig på den förra, som lemnade den högre afkastningen, och öfvergifvit den sednare, som lemnade en mindre.
Följden deraf skulle varit någon märkligare stegring af stadsfastigheternas pris, men någon sådan har alldeles icke försports.
Tvärtom, både här i hufvudstaden och öfriga rikets städer, har detta pris deklinerat likasom fastighetspriset på landsbygden.
Städerna måste följa den allmänna konjunkturen och penningeställningen i landet, och de hafva följt desamma ganska underdånigt.
Från hvarje allmän synpunkt visar sig sålunda denna yrkade likställighet i bevillningsbeskattning fullt befogad och rättvis.
Eller månne städerna och deras innevånare endast skola med landsbygden likställas i utjemnandet af alla industriela och förvärfsrättigheter, men olikstållas i 150 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 63. skatter och onera, såsom härvidlag uti proportionen af 5 till 3?
Ett så obilligt yrkande lärer icke kunna i längden soutineras: det bär, såsom hvarje orättfärdighet, förkastelsen i sitt eget hjerta och förebråelsens skygghet i alla anletsdragen!
Man åberope icke heller, såsom skäl för bibehållandet af denna ojemnhet grundskatternas och dithörande oneras och servituters belopp på landsbygden.
Städerna ega dermed fullt jemförliga skattebördor, så att kommunal-utskyIdema, såsom på annat ställe tillförene nämndt är, i de flesta af dem uppgå till två-, tre- å fyr-dubbla beloppet af kronoskatten, hvilket tänkvärda förhållande är ganska naturligt, då desamma utom en merändels mycket tryckande fattigvård, hvartill städerna ensamma alldeles icke äro vållande, måste sjelfva bekosta en mängd, för både lands- och stadsbygd gemensamt båtande, reala och ideala angelägenheter, hvilka troligen eljest lågo alldeles nere, samt hela sin polis, krono- och kommunal-debitering och uppbörd, lagskipning och hela öfriga administration, hvilket sednare allt
Statsverket bekostar och betalar för landsbygden.
Och ändock plockar landtmannaintresset, så vidt det kan göra sig gällande, bort ifrån städerna den ena allmänna intraden efter den andra samt stoppar till den ena gamla stadsinkomstkällan efter den andra.
Det handlar i dessa hänseenden tvärtemot det Norska brödrafolkets föredömen, som eljest pläga åberopas såsom efterfölj ans värda: det omhuldar och befrämjar sitt, ändock emot vårt ganska obetydliga, stadsmannalif, i stället för att förlama och kringskära detsamma, och för att med ens omöjliggöra hvarje obehörig supremati öfver städerna har samma brödrafolk, sig till fromma och oss till föresyn, i sjelfva Grundloven (§ 59) stadgat, ”at Kjöbstsedernes Reprsesentanter forholde sig til Landets, som een til to”.
Slutligen har en stor och beklaglig olycka ytterligare ådagalagt, huru vanskligt husvärdet verkligen är v. våra städer och med hvilka enorma uppoffringar deras egare måste söka hålla det vid magt.
Sådant kan icke ske utan högst kännbara brandförsäkringskostnader; dem förutan är husegendom den vanskligaste, man kan ega.
Efter att blott för ett pär år sedan nödgats för Warbergs m. fl. återuppbyggande betala hel extra brandstodsafgift till Bolaget har nu för Carlstads återuppbyggande utskrifvits på delegarne i detta bolag, hvartill hvarken Stockholm, det egentliga Götehorg eller de Skånska städerna, som ega särskilda bolag, icke höra och hvilket derföre endast utgöres af de öfriga mindre och minsta städerna i riket eller, rättare sagdt, endast vissa husegare derinom, — endast på dessa stadsindivider har utskrifvits en extra afgift, som för hus och lösören i städerna uppgår till närmare 3 millioner R:dr R:mt, att betalas inom några månader.
Dessa stadsindivider, hvilkas sammanlagda fastighets- och lösegendomsvärde sannolikt utgör blott en mindre bråkdel endast af det hela dylika inom alla rikets städer, samt en ännu mindre, nästan alldeles försvinnande bråkdel af hela rikets fastighets- och lösegendoms-värde, måste dock sålunda, för att kunna betrygga sin egendoms tillvaro och uppehålla dess värde, betala ensamme vida mera än rikets hela allmänna bevillning för ett år, och löpa ändock risken att nästa år kunna få göra samma uppoffringar.
N:o 64. 151 Sådana omständigheter kunde vara tillräcklig maning för eftergifvande af all bevillning å hus i städerna, åtminstone när sådana olyckor kräfva dylika uppoffringar af deras egare: deras skattebidrag voro ändock stora nog, då dermed kunna återuppbyggas hela städer.