Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund häraf och med afseende jemväl derå, att fartyg och gods, då de komma utifrån, genom nu påpekade omvägar äro blottställde för flere faror än om dem medgåfves, att directe inlöpa i den hamn, dit de voro destinerade, har motionären föreslagit, alt Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om den föreskrift, alt, med ändring i nu gällande Seglationsordning, fartyg, som till Nylands, Nordmalings, Rathans, Skellefteå och Näsby med särskild tullbevakning försedde hamnar ankomma, lastade med spanmål, mjöl, salt eller andra egentliga till införsel lofgifna lifsförnödenheter, mätte få inklarera och lossa lasten i de hamnar, dit de voro destinerade, utan afseende å hvilken nation de tillhörde eller om de komme ifrån in-eller utrikes ort, samt att fartyg, som på någon af dessa platser intagit last på in- eller utrikes ort af landels produkter träd, tjära och jern, måtte derstädes få utklarera och erlägga alla umgälder både till tullverket och städerne, utan att, som hittills, behöfva göra detta vid en flere mil aflägsen tullkammare.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 121. 39 Utaf det hos Hedervärda Bonde-slåndet den 8:de November nästlidet år hållna protokoll, deraf särskildt utdrag bilagts motionen, inhemtas, att Ståndets samtlige Ledamöter biträdt densamma, dock under yrkande att den föreslagna ändringen i Seglationsordningen måtte utsträckas till alla landthamnar i Riket, der tullbevakning funnes stationerad.
Under åberopande af de utaf Per Mattsson angifne skäl hafva dock Joh. Johansson och Håkan Pettersson yrkat, att, derest ifrågavarande förslag icke blefve gällande för alla landthamnar i Riket, köpingarne Waldemarsvik och Christianopel åtminstone måtte komma i åtnjutande af samma förmån, som de hamnar, Per Mattsson i sin motion afsett, och har dervid uppgifvits, att vid Waldemarsvik idkades en ej obetydlig sjöfart, för hvilken, oaktadt tullinspektor och tullbevakning på stället funnes, förpassning och utklarering mäste sökas vid Söderköpings på 4 mils afstånd belägna tullkammare, hvarjemte erinrats, att kostnaderne för Staten, derest
Christianopel förklarades för tullkammare-station, ej skulle blifva större än nu, emedan den derstädes varande kust-posteringen, hvilken tillsåge fartygens ut- och inlastning, kunde, likasäväl som den vid Bergqvara nyligen inrättade tullkammaren, sköta den vid en mindre tullstation förekommande expedition.
Utskottet har inhemtat, att uti ofvan uppräknade och jemväl åtskilliga andra landthamnar finnes tullbevakning, men alt densamma är allt för ringa för att, derest ifrågavarande förslag bifölles, förekomma tullförsnillningar; att de vid sådan tullbevakning befintliga tjenstemän ej äro lika qvalificerade som de vid tullkammare anställde; att, derest tullkammare vid hvarje landthamn skulle inrättas och behörigt antal tjenstemän dervid allönas, kostnaderne skulle blifva vida större än den vinst Slaten förut har; att genom Kongl. Brefvet den 5 och Kongl. Kommers-kollegii kungörelse den 31 December 1827 medgifvits, att uti Siitö, Katthammarsvik, Rone, Kappelhamns och Klinte landthamnar på Gottland finge tillsvidare, under vissa vilkor, alla varor, som efter författningarne voro i allmänhet till införsel lofgifne, importeras och förlullas, men att i stället för de i nämnde fem landthamnar anställde strandbevaknings-uppsyningsmän, inspektörer derstädes skulle tillsättas, samt att berörde rättighet genom Kongl. Brefvet den 28 Augusti 1828 utsträcktes till Ljugarns å Gottlands östra kust, emellan Katthammarsvik och Rone, belägna landthamn.
Vid öfvervägande häraf, och enär Utskottet icke betviflur del Kongl. Maj:t, i händelse befintliga statsmedel sådant medgifva, i Nåder lemnar andra hamnar i Riket samma frihet som blifvit sistuppräknade sex hamnar å Gottland medgifven, derest ansökning derom framställes, får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande förslag ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. A. P. Andersson har andragit, att af behofvet vore påkalladt, att fabriker, som för deras rörelses bedrifvande införskrefve sina rudematerier från utrikes ort och vore belägna inuti landet, berättigades att få med fartyg gå directe till fabriken, om så ske kunde, eller i dess granskap för att lossa fartygen, utan alt nödgas verkställa detta vid den till inloppet närmast gränsande tullkammare.
Om fartyget förseddes med bevakning från den vid inloppsorten belägna tullkammare eller öetsammas luckor der blefvo förseglade, skulle lurendrejeri lätteligen lörekommas, och under lossningen kunde dessutom ortens kronobetjening, på varu-egarens bekostnad, vara tillstädes och tillse att icke något underslef komme att ega ruin.
Att, såsom nu är föreskrifvet, nödgas ullossa lasten vid tullkammaren å inloppsorten för att föras å annat fartyg, i läll sådant för tillfället funnes, vore förenadt med största svårigheter och orsakade ofta alt en för väta ömtålig last blefve skadad, äfvensom det föranledde betydliga kostnader att upplägga 40 Allmänna Besvärs- och E/ onomi-Ul.sknitets Betänkande N;o 121. lasten i magasin, der eli sådant vore att tillgå.
Funnes, såsom oftast är fallet, hvarken magasin eller fartyg vid tullkammaren å inlopps-orlen, kom varu-reqvirenten i ännu större förlägenhet och nödgades begagna de fä liggedagar han af skepparen kunnat betinga sig, men sorn dessa liggedagar sällan voro flere än 4, högst 6, måste reqvirenten efter dessas förlopp betala för hvarje dag derutöfver från Trettio till och med Sextio Riksdaler Riksmynt per dag, och om då intet fartyg kunde lås, gåfves ej annan utväg, än att låta lasten ligga under öppen himmel, då den lätteligen kunde blifva föpslörd, ty att med forbönder pä kort tid transportera skeppslaster, \ore omöjligt, isynnerhet om fabriken läge pä längre afstånd från tullkammaren å inloppsorten.
Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; Och som motionärens förslag, ifall detsamma bifölles, skulle medföra dels nya åligganden för kronobetjening^!], derp den oftast i följd af sin nuvarande tjenste-befaUning skulle hindras alt uppfylla, dels ock att, om fartyg finge direcLe inlöpa till deslinations-orten med förseglade luckor eller under bevakning af tulltjenstemän, det blefve nödigt att för sådant ändamål anskaffa och aflöna en mängd personer, hvilket vore förenadt med betydliga kostnader, får Utskottet vördsamligen tillstyrka, alt någon åtgärd i anledning af Ä. P. Anderssons motion ej må af Rikets Ständer vidtagas.
Reservation af Herr Doktor Nordlander, som yttrade: ”Erfarenheten har visat, att många af de underdåniga ansökningar, hvilka lill Kongl. Maj:t tidt och ofta ingått, om inklareringsrätt i andra, med tillräcklig bevakning af tulltjenstemän försedde, hamnar än stapelstädernas. blifvit merendels af desse och der boende tullförvaltare samt till följe deraf äfven af Kongl.
General-tullstyrelsen afstyrkte och omsider af Kongl. IVlaj:t afslagne.
Orsaken till detta afstyrkande från stapelstädernas och tullförvaltarnes sida lärer väl i allmänhet icke egentligen varit någon annan, än att stapelstäderna befarat minskning i tolagen och tullförvaltarne i extra inkomster, samt förthy, under åberopande af nödig och tillräcklig kontroll på utrikes ifrån till ifrågavarande hamnar destinerade fartyg, laggt alla möjliga hinder i vägen för nådigt bifall till den för sjöfartens underlättande sökta utvidgningen af inklarerings-rätligheten.
Vid flera af de utaf motionären omnämnde hamnar äro stationerade icke allenast skicklige och tillförlitlige tullinspektörer, utan derjemte lika qvalificerade tull upp - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-V isko Hets Betänkande N:o 121.
41 uppsyningsman och vaktmästare som stapelstädernas, hvadan kontrollen der kan utöfvas med samma noggranhet som någonsin i de stapelstäder, hvarunder de lyda.
Icke desloinindre hafva, såsom nämndt är, de hilliga anspråken i berörde afseende blifvit underkände.
Vid sådant förhållande och då motionären icke åsyftar någon minskning i stapelstädernas inkomster, icke heller någon förökning i Statens utgiller, synes mig Utskotciel icke hafva bordt lemna motionen ulan allt afseende, utan åtminstone bordt hafva tillstyrkt Rikets Ständer att anhålla det Kongl. Maj:t behagade i Nåder tillse, om icke inklarering kunde få ega rum vid de hamnar, der tillräckligt antal tulltjensteman finnes slationeradt.
Uti ofvanstående reservation förenade sig Petter Jönsson.
Pral. 'IS5G & '1861. 8 Sami. 55 Haft. b STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Mareus, 1857.
Btsvärs- och Ekon.-Uliliollets Betänkande N:o 122 1 flffso 13*3.
Ank. till Exp.-Utsk. den 9 Nov. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vuckt motion om uppluifvande af den tvungna lack)erns-bläsningen inom Rikets bergslager, eller beviljande af frihet alt frun jorden skilja hyttedelarne.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning har remitterats en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion, hvaruti Herr /l.
(Vedberg anfört, att, sedan numera den erfarenhet vunnits, att de tvångslagar, hvilka tillkommit i afsigt att skydda näringarne, fastmera hindrat än befordrat desammas förkofran, qvarstode dock ännu ett tvång, hvilket, enligt motionärens förmenande, skadligt inverkade på jernhandteringen, nemligen tvånget för bergslagernas liesta jordegare att deltaga uti byggnad och värmning af viss hytta, änskönt mångå jordegare, i saknad af både nödig skog och malm eller af ettdera af dessa råämnen, omöjligen kunde finna det lönande att sjelfve idka tackjerns-blåsning.
Inom liera bergslags-orter rådde ännu en stor oreda härutinnan, emedan derstädes blott en del blåsnings-skyldige idkade hyttebruk, under det att antingen liera hyttedelar afsöndrats från hemmanen eller ock främmande intressenter blåste för dygnslega, medan jordegarne sjelfve, hvilka voro i åtnjutande af den så kallade bergslagsfriheten, tvärtemot författningarne, undandragit sig tvånget.
Det enklaste medlet till förekommande af dessa oredor vore, enligt motionärens förmenande, tackjernsblåsningens lagliga frigifvande, hvilket så mycket lättare kunde medgifvas, sedan sjelfva grunden för de i bergslagerna tvungna hyttelagens framtida tillvaro och bestånd blifvit rubbad genom den år 1847 beviljade frihet för kolhandeln samt Bih. till R.
Prot. 1836 & 1837 8 Sami. 36 Haft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Eleon.-Vtskollels Belänkande N:o i genom den. enligt Kongl. Kungörelsen den 22 Februari 1850, hyttedelegarne meddelade befrielse från skyldigheten att till bolaget hembjuda sina salukol.
Genom tackjerns-blåsningens frigifvande, skulle tillverkningen, så till qvantitet sorn qvalitet, förbättras och tiden för vidtagande af en åtgärd, hvarigenom ymnigare tillgång på godt och användbart tackjern bereddes, syntes nu vara inne, sedan den omsider medgifna tillåtelsen att utföra tackjern ofelbart komme att i sin mån minska tillgången derå för de på köpe-tackjern grundade bruken.
Under åberopande af dessa skäl har motionären förslagit upphäfvandet för framtiden af den tvungna blåsnings-skyldigheten inom Rikets bergslager, eller beviljandet af fullkomlig frihet att från jorden och bergsmans-hemmanen skilja hyttedelarne, hvilka böra få innehafvas och besittas af hvem som helst, som vill och kan tackjerns-tillverkningen på förmånligaste sätt idka och uppehålla.
Till Utskottet har af Riksdagsmannen Lekberg inlemnats ett af honom jemte 106 Bergsmän, inom Lindes, Ramsbergs och Nya Kopparbergs bergslag undertecknadt skriftligt anförande, uttryckande den åsigt, att den af motionären ifrågaställa förändringen hvarken vore nyttig eller önskvärd.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande; men då Utskottet har sig bekant, att fråga om utfärdande af ny Hytte-stadga är på Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning beroende, och Kongl.
Majit dervid icke lärer underlåta att taga i Nådigt öfvervägande, huruvida nu gällande författningar, angående tackjerns-tillverkningen. böra undergå någon förändring, hemställer Utskottet, att Herr Wedbergs motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allm- Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N;e / ?,?. 3 \:o 123.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 9 Nov. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, rörande Kungs- och Krono-skjutsen.
Motioner i detta afseende äro väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Stael von Holstein, Fab. IVilh., samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmäktigen Samuel Odman från Upsala län, med hvilken sistnämnde Riksdagsmännen P. F. Mengel och Johan Persson från samma län samt Gustaf Larsson från Stockholms och Erik Ersson från Gefleborgs län med flere af Ståndets ledamöter sig förenat.
Motionärerne hafva anfört: Herr Friherre Stael von Holstein', att sättet för kronoskjutsens utgörande vore af den beskaffenhet, att tyngden deraf då den ofta anlitades, biefvo vida känbarare än reserv- och hållskjutsen, som vore af en mera bestämd natur och således möjlig att på förhand beräkna.
Ett till sådan skjutsning anslaget hemmans innehafvare visste alltid hvar han skulle emottaga den skjuts, hvartill han uppbudades, och huru många dragare han ständigt måste dertill hålla i beredskap, och vore således äfven i tillfälle att kunna träffa aftal med någon dertill hågad att öfvertaga denna skjutsnings-skyldighet, såsom vid entreprenader egde rum, till följd hvaraf ock han genom en för ett eller flere år bestämd penninge-uppoffring blefve befriad från detta onus.
Den kronoskjutsskyldige deremot visste aldrig, hvar han kunde blifva anbefalld att emottaga den skjuts, hvartill han uppbudades, förr än han erhöll kallelse, hvilken sällan eller aldrig meddelades honom mera än en dag, stundom ej mer än några timmar förr än han skulle inställa sig.
Att den kronoskjuts-skyldige, för att emot - 4 Allm.
Besvärs- och Ekon.-UtskoUets Betänkande N:o 123. taga skjutsen, finge begifva sig utom häradets gräns två å tre, stundom ända till sex å åtta mil från hans hem, vore ganska vanligt, och för denna resa fram och åter erhöll han godtgörelse endast för den väg af högst två, ibland blott en mil, som han skjutsat.
Antalet af de dragare, hvarmed han kunde blifva ålagd att inställa sig, öfversteg ofta det antal, som vore behöiligt för hans jordbruk, hvilket på många ställen till ringa del bedrefs med hästar, och han vore således nödsakad, att, hvarje gång han till kronoskjuts uppbudades, för tillfället mot lega anskaffa alla eller en del af de dragare, som dertill vore nödiga, och enär detta oftast måste ske i största hast, såsom ofvan är nämndt, vore tydligt, att han sällan vore i tillfälle att dervid betinga sig billiga vilkor, utan funne sig tvungen att antaga hvilka betalnings-anspråk som helst, huru öfverdrifna de än måtte vara; och har motionären, till afhjelpande af dessa olägenheter, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära en utredning inom hvarje län, hvarigenom kunde varda utrönt, huru mycken kronoskjuts i medeltal på de sednare tio åren varit reqvirerad och huru stor penningesumma derför blifvit af statsmedel utbetald, hvarefter denna summa, med en förhöjning af några, högst femtio procent, om så skulle anses nödigt i anseende till stegrade forlöner, borde fördelas på alla inom länet varande kronoskjuts-skyldige hemman efter samma grunder, som de, på hvilka ifrågavarande skyldighet nu utgöres, och uppbäras på samma gång som de öfriga krono-utskylderna samt hemmanen sålunda varda i fredstid från denna natura-prestation befriade.
Samuel Odman: att bland de besvär och skyldigheter, som menligt tyngde på den skattdragande jorden och icke så sällan inverkade på dess häfd och skötsel, vore den landtmannen ofta i hans mest vigtiga arbeten störande kungsoch krono-skjutsen.
Egentligen en qvarlefva från en råare tid med outvecklade rättsbegrepp, hade den fortgått, besynnerligt nog, ända in i våra dagar, och qvarstode ännu såsom ett minne från samhällets barndom.
Med den utveckling fortskaffnings-medlen vunnit genom ångkraften och i ännu större mån möjligen erhåller i en nära liggande framtid, kunde ifrågavarande prestation mindre anlitas än förut, om icke rent af upphöra.
Det vore en erkänd sanning, att till exempel den så olägliga och tryckande båtsmans-skjutsen från de norra till de södra orterne mången gång kunnat verkställas på Kronans fartyg, ja måhända alltid, om dermed dröjts en eller ett par veckor, hvarpå under fredstid och då icke någon lära stått för dörren, väl hade bordt fästas ett billigt och tillbörligt afseende, men så hade emellertid icke varit händelsen, ty utan afseende pä tid eller väglag, hade uppbud gjorts och den skjuts-skyldiga allmänheten, som antingen icke sjelf egt erforderligt antal hästar, eller ansett sig under ett svårt och olämpligt väglag icke böra vedervåga sin ofta dyrbaraste egendom, eller eljest af trängande göromål hindrats att med egna dragare utgöra skjutsen, hade, i anseende till de under de sednare åren så betydligt stegrade foder- och arbets - Allm.
Besvärs- ock Ekon.-Utskottets Betänkande Ä.-o 123. 5 priser, måst stundom till ett oerhördt pris genom legning afbörda sig denna skyldighet.
Härtill kom dessutom, att vid sådan skjuts det ofta nog på ett oförsvarligt sätt hushållades med landtmannens hästar, så att stundom genom otillständigt och oförståndigt körande obotliga skador desamma tillskyndades, samt att för denna tryckande skyldighet den minsta möjliga liqvid vore utfästad, icke ens motsvarande det nu vanliga entreprenad-priset, 30 sk. per mil.
Då dessutom i fredstid orsakerna och skälen för dess utgörande af jordbrukaren torde vara mindre trängande och giltiga, har motionären, på ofvan anförda grunder, föreslagit: l:o att den kungs- och kronoskjuts-skyldighet, som hittills tillhört och ännu tillhör jordbrukaren att fullgöra, måtte hädanefter under fredstid icke mera ifrågakomma: 2:o att det måtte varda öfverlåtet åt vederbörande auktoriteter, att på enskild väg derom kontrahera med jordbrukaren till pris, som kan med honom öf verenskommas; 3:o att om denna betungande skyldighet icke kan från jordbruket skiljas, och denna del af motionen icke vinner framgång hos Rikets Ständer, åtminstone den högsta möjliga skjutslega, som under denna Riksdag kan blifva stadgad för skjuts i allmänhet, äfven mätte stadgas för kungs- och krono-skjutsen, såsom en billig ersättning för den förlust af arbetstid och mången gång äfven för den förlust genom skadade kreatur, som i följd af detta besvärs utgörande den skjuts-skyldiga allmänheten tillskyndas; och 4:o att den frälse-jord, som för närvarande är från ifrågavarande skjuts-skyldighet i fredstid befriad, äfven skall densamma i lika förhållande med skattejord, hädanefter billigtvis utgöra.
Utskottet har tagit dessa motioner i öfvervägande; och hvad först angår Friherre Stael von Holsteins samt l:a och 2:a punkterna i Samuel Ödmans motion, sä enär dels förstnämnde motionärs förslag afser att förändra krono-skjutsen från en natura-prestation till en ständig penningeskatt å jorden, hvilken skatt, enligt samina förslag, komme att åläggas åtskilliga Rikets innevånare, utan att dem lemnades tillfälle att yttra sig huruvida de medgåfve en sådan förändring eller icke, dels ock stora olägenheter kunde uppkomma om Staten icke hade ovilkorlig rättighet att påfordra skjuts för nödiga transporter af manskap och effekter, samt härtill kommer ej allenast att det redan är i Kongl.
Förordningen den 6 September 1842 föreskrifvet, att fortskaffning af trupper företrädesvis skall ske sjöledes, utan ock att i den mån jernvägar och andra förbättrade kommunikations-anstalter komma till stånd, det blifver med Statens fördel öfverensstämmande, att, när så ske kan, begagna dessa för verkställande af sina transporter, får Utskottet vördsamt hemställa, att Friherre Stael von Holsteins samt Usta och 2:dra punkterna af Ödmans motion ej för närvarande må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
6 Allm. liesviirs- och Ekon.-Ulskottels Betänkande N:o i%2.
Vidkommande dernäst 3:dje punkten i sistberörda motion, om förhöjning i legan för krono-skjuts, så är denna fråga redan afgjord genom Rikets Ständers bifall till den af Utskottet uti Betänkandet N:o 110 föreslagna förhöjning i skjutslegan, i följd hvaraf samma punkt, icke påkallar någon Rikets Ständers åtgärd.
Beträffande slutligen förslaget i 4:de punkten af samma motion om ifrågavarande besvärs utsträckning jemväl till frälse-jord, så enär åläggande för frälsejord att med krono- och skatte-hemman lika deltaga i kronoskjuts-besväret otvifvelaktigt skulle föranleda nedsättning i frälsejordens värde och således vara ett ingrepp i eganderätten, kan Utskottet icke biträda ifrågavarande förslag, hvilket dessutom är stridande emot den grundsats att jordbruket bör, såvidt möjligt är, befrias från det för detsammas framåtskridande hinderliga skjutsnings-bestyret, hvadan Utskottet hemställer, att denna punkt ej må af Rikets Ständer bifallas.
Då Utskottet emellertid ej kan undgå att erkänna, att ifrågavarande prestation är ett jordbruket ganska tryckande onus samt detta onus dessutom högst olika drabbar särskilda orter, vore det önskvärdt att en förändring i samma prestations utgörande kunde åstadkommas och för sådant ändamål får Utskottet, som uti dess oinförmälda Betänkande Nio 110 föreslagit Rikets Ständer att hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla, att en kommitté måtte förordnas att, efter det upplysningar från de olika länens i frågan intresserade medlemmar blifvit infordrade, utreda och föreslå huruvida och på hvad sätt skjutsnings-besväret må kunna från jordbruket skiljas samt denna vigtiga angelägenhet för öfrigt i framtiden på lämpligaste sätt ordnas, hvilket förslag blifvit af tre Riks-stånd antaget, vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att uti skrifvelse hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes i Nåder förordna, att ofvannämnda kommitté må i sammanhang med öfriga frågor, rörande skjutsnings-besväret, jemväl taga den om kungs- och krono-skjutsens utgörande under öfvervägande.
Stockholm den G November 1857.
Ålim.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N'.o 134. 7 X:o 124.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, rörande dels medgifvande af frihet att tillverka bergssprängnings-krut, dels kroiioskjuts-skyldiges befrielse från krut-transporter.
Dessa motioner hafva blifvit väckta inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Anders Jansson från Wermlands län, med hvilken Nils Nilsson från Örebro län sig förenat, rörande den förstnämnda frågan, samt af Erik Olsson från Södermanlands och Johan Andersson från Stora Kopparbergs län, med hvilken sednare Erik Andersson från samma län instämt, beträffande kronoskjuts-skyldi ges befrielse från krut-transporter; och hafva motionärerne anfört: Anders Jansson: att då man numera allmänt yrkade på monopoliers borttagande samt friheten visat sig vara ett erkändt vilkor för näringarnes utveckling, tillkom det i främsta rummet staten att afsäga sig de monopolier densamma innehade, såsom ett efterföljansvärdt exempel för alla andra innehafvare af dessa, landet i allmänhet tryckande föråldrade inrättningar.
Ett sådant monopolium hade staten i krut-tillverkningen.
Det vore väl riktigt att den, som skulle använda en vara, egde utöfva kontroll öfver tillverkningen deraf, hvadan ock staten eller kanske rättare krigs-administrationen borde hafva tillsyn öfver eller ombesörja tillverkningen af det för Arméen och Flottan behöiliga så kallade ammunitions-krutet, men deremot funnes icke något skäl, som berättigade staten att uteslutande förbehålla sig tillverkning af bergssprängnings-krutet, hvars duglighet och användbarhet tillräckligen kontrollerades af förbrukarne, om det tillätes dem att sjelfva tillverka denna vara.
Statens rättighet att tillverka bergsspräng - 8 Allm Besvärs- och Ekon.-UIskallets Betänkande N:o lii. nings-krut, hvilket till det af Krigs-kollegium bestämda pris måste af grufegarne inköpas, hade genom kontraktcr upplåtits åt enskilde personer, hvilkas fördel det således blefve att försäljnings-priset sattes högt.
Krutbruks-arrendatorernes behållna vinst, enligt hvad inotionärerne inhemtat, uppginge på hvarje centner bergssprängnings-krut till 10 å 14 R:dr Riksmynt och Wermlands Bergslag konsumerade omkring 800 centner årligen, i följd hvaraf arrendatorerne tillskyndades en vinst af minst 8,000 R:dr nämnde mynt hvarje år, hvilket ej kunde anses annorlunda, än såsom en indirekt beskattning pä bergshandteringen.