Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är med växter som med människor; alla kunna icke tåla att ryckas upp ur hemmets jord, alla kunna icke slå rot i främmande jordmån!
Vår grannes trädgård ligger jämsides med vår backe, och ett johannisbrödträd samt ett fikonträd sträcka sig högt upp.
I skymningen upptäcker jag kocken i dessa träd.
Ganska rik- tigt; nästa dag stodo dessa frukter som dessert på bordet, men figurerade då också i räkenska- perna.
Denne kock är en mycket uppfinningsrik herre, i synnerhet när det gäller att fylla pungen.
Han försmår intet!
Till inventariet i vårt hus hör också några hundar, däribland en äkta kinesisk » Ohinchin » - hund Denna race har fått sitt namn efter en märkvärdig rörelse de göra med frambenen, som de med en bönfallande svängning upp och ned sträcka upp mot sin herre, under det de sitta på bakbenen.
Denna rörelse kallas » Chin-chin ».
Huru kunde jag väl neka dig den skorpa du så enständigt bad om, min lille Ohang?
— Chang skulle hålla sträng diet och fick stött svafvel på all sin mat.
Detta tyckte lille Chang icke om och gick därför in i grannens kök och under- sökte affallsbaljan samt kom hem med smutsig nos och smutsiga tassar.
Till straff blef han då af sin ägarinna, i ett mycket kort snöre, fast- bunden på verandan, där han flere timmar måste sota för sitt lättsinne.
Hvar gång jag gick förbi, gjorde han » chin-chin » outtröttligt, öfvertygande, bönfallande, för att jag skulle lösa honom.
Hvad det var svårt att säga nej och förklara, att jag saknade äganderätt!
285 träd stödde sig, i hvilket den kunde gymnastisera efter behag.
Mot taket var rest en stege, från hvars öf \ rersta pinne » Monkey » tog sin öfverblick öfver gården.
Och just här var det som Chang fick syn på denna besynnerliga företeelse.
Han kunde tyvärr icke spatsera upp för stegen, utan så satte han sig nedanför den och gjorde » chin- chin » upp till apan för att bönfalla den om att för all del komma ned till honom.
Detta räckte i fem timmar; Chang blef allt ifrigare, under det apan alldeles oberörd kastade nötskal i huf- vudet på sin tillbedjare.
Vi fruktade, att Changs upphetsade tillstånd skulle sluta med vansinne, och ryckte honom därför ifrån föremålet för hans monomani.
Emellertid förvandlades Changs till- bedjan till aversion, så snart den första bekant- skapen var gjord, och jag gjorde nu min första erfarenhet af att människan icke är den enda skapade varelse, som behöf ver afstånd och illusion för att bibehålla sin beundran och kärlek.
Chang kände sig icke ens tacksam, när apan uppträdde som välgörare och gick på jakt efter allt det småvildt, som krälade i Changs silkeslena päls.
Han sprang allt hvad han kunde, under det apan förgäfves försökte hålla fast honom.
Hvad du var dum, lille Chang!
Af frukten i Japan äro de präktiga vindruf- vorna synnerligen utmärkta.
Då man från järn- vägen ser ut öfver landskapet, tror man sig se stora ängar, men nej, det är ju vindrufvor, hvilkas löf ligga öfver ett nätverk af trä, under det stammen har sin rot djupt inunder.
Resul- tatet af detta odlingssätt är alldeles utmärkt.
Så finnas där små gröna vattenmeloner, som äro utomordentligt goda, och af hvilka man äter 1 ä 2 på eh gång, för att icke tala om apelsi- nerna.
Där finnas också frukter,- som vi icke känna till och som äro mycket omtyckta, dock mest af infödingarna.
Det är märkvärdigt, hvad vanans inflytande gör sig gällande i allting, ty hela minnet .om den hänryckning, man ända från barndomen har känt vid doften och smaken af ett äpple, ett päron eller en apelsin, lägger sig som en nimbus om den frukt, man just är i färd med att förtära.
En frukt, som vi icke känna till, undersöka vi med misstroende; det ljusgröna, genomskinliga innanmätet inom man- goens hårda, bruna skal betrakta vi med mot- vilja och kunna ofta knappast förmå oss att smaka det.
Två af våra hundar voro som små valpar upp- fiskade under en dränkningsprocess.
Rännste- narna, eller snarare dikena längs Tokios gator, äro mycket breda och försedda med en flat sten- botten, öfver hvilken en klar vattenmassa van- ligen störtar fram, som aflopp från höjderna i det så vattenrika Japan.
Detta tycka japane- serna vara ett bekvämt medel att befria sig från öfverflödiga hundvalpar; de kasta dem i ränn- stenen, utan att bekymra sig om deras vidare öden.
Men hur är det möjligt att låta bli att hjälpa ett sådant litet väsen, när man ser det kämpa med de brusande vattenmassorna?
Utom dessa hundar hade vi en liten apa, som vi fått till skänks af en dam i Yokohama.
Den satt i en bur i köket och gaf noga akt på de rätter, som sattes fram på bordet.
Då den fick syn på en särskild älsklingsrätt, skakade den burens stänger, så det hördes öfver hela huset.
Enär jag tviflade på att kocken gaf den ordent- ligt mat, gick jag hvar morgon ned till den med ett franskt bröd, hvars ena sida jag doppat i mitt té.
Den grep försiktigt brödet på den torra sidan och sträckte den andra handen ut genom gallren för att fatta mitt finger och hjärtligt trycka det till tack.
Den tyckte om ett glas sherry emellanåt och tömde glaset, som den själf höll, i det den plirade med det ena ögat till gif- varen.
Den frös och fick då en liten lampa in till sig.
Då höll den sina händer på något af- stånd från glaset för att värma sig, skrufvade veken upp och ned, som det bäst passade den, precis lika omtänksamt som en människa skulle gjort.
Lampan fick icke osa.
Det var en märk- värdig apa; men kocken tröttnade på att höra buren skaka och gaf apan gift; och då var det för sent att befria den ifrån hans obarmhärtighet.
Kalfkött och oxkött fås med lätthet i Japan.
Det kostar ungefär 20 ä 25 öre pr engelskt skål- pund, som ju är något mindre än det svenska *.
En lamstek är däremot en stor raritet, som endast med svårighet förvärfvas från Kina.
Det hårda, säfliknande, skarpa gräset i Japan kan nämligen icke förenas med dessa djurs konsti- tution.
Kycklingar och fasaner — i synnerhet de sista — bjuder man icke gärna sina gäster, då de äro ren hvardagsmat.
Humrarna äro utan klor och räkorna precis som våra, men sedda genom ett tiodubbelt förstorande glas; man äter högst en eller två.
Och för resten finnas där massor af för oss okända, ätbara fiskar; äfvenledes massor af ostron, nästan ofattligt billiga; för omkring 20 öre får man ostron till 12 personer.
Japaneserna se med förundran på de europe- iska djurätarne.
Som bekant äro de själfva nöjda med ris och emellanåt litet fisk.
1 sin lust att imitera gjorde regeringen ett försök att införa europeisk kost; men detta försök strandade på den motvilja befolkningen kände häremot.
De äro likväl icke ömsinta mot sina husdjur, dessa japaneser, de plocka fjädrarna af hönsen i lef- vande lifvet (så kunna de växa ut igen till en annan gång); men att slå ihjäl, i synnerhet större djur, och äta dem, därtill kunna de icke förmå sig.
Som representant för civilisationen känner man sig något skamsen och frågar sig själf, om icke japaneserna i detta följa en mera förfinad tankeriktning?
Vi höra, att det är marknadsfest i Genzaen.
I en fart få vi yinrikishaer, och så går det i su- sande galopp ned för backarna, tills vi närma oss det kvarter, hvarest facklornas glänsande ljus visa oss de långa raderna med chrysanthe- mum (eller hvad annat årstiden kan bjuda på) och de många skådelystna ansiktena.
Vi måste lämna yinrikishaerna och tränga oss därpå genom den tätt sammanpackade människomassan.
Nu närma vi oss de utmärkt vackra chrysanthemum.
Här se vi: » Den stjärnklara natten », — » Himlen i morgonrodnad », — » Nyfallen snö », — » Afton- solens skugga », — » Bölja i månsken », och hvad de allt heta, dessa underverk af chrysanthemum, som vi för några ören föra med oss i våra yin- Jag glömmer aldrig, då vi fingo apan.
Den sattes upp på det låga stalltaket, mot hvilket ett * Ett svenskt skålpund
IDUN 286 rikishaer och som länge och väl skola pryda våra rum och verandor, till dess ett nytt matsuri åter lockar oss ut.
Ty det är just då man ser folklifvet i Tokio, och man kan omöjligt för- summa ett dylikt matsuri.
Man kan få köpa alla tänkbara djur i burar.
Kattor eller möss, som springa uppför ständigt snurrande hjul, cikader, som man illistigt gömmer i sina goda vänners sofrum, där de om natten till den grad fylla hvarenda vrå i rummet med sitt gälla, genomträngande skrik, att man omöjligt kan finna den lilla utgångspunkten, som sålunda und- går ens hämd.
Där finnas också roliga små djur a£ halm, som röra hufvud och svans efter samma balanssystem som våra dockor, hvilka öppna och tillsluta ögonen.
Köp dem, de kosta endast några ören!
Har du lust att åka i karusell?
Var så god, här är en sådan; eller vill du på när- mare håll se den tiger, hvilkens tjut kommer luften att darra?
Gå då endast in i tältet där.
Du kan få se allt hvad- du önskar, och strålande ögon möter du öfverallt.
Det är liksom om liis- glädjen böljade genom luften; ty hvem förstår väl så som en japanes, hvad det är » att lefva »?
När man nu till denna bild af främlingarnes lif i Tokio lägger den lätta, klara luften, som från oktober till april gör det största afstånd så genomskinligt, ' att man tycker sig kunna räkna bladen på de mest aflägsna träd, att man på sin morgonpromenad om vintern känner den tunna isskorpan på vattenpussarna brista under ens fötter, medan hvarje böjning af vägen, då man är uppe på höjderna, uppenbarar Fujiyamas kägelformade ?.&gt;erg i sin snöklädda, solbelysta hvithet, förtonande sig i fjärran i- hela sin stor- het och regelbundna skönhet, då tror jag nog, att man skall kunna förstå den charme, som Japan utöfvar på sina främmande inbyggare, hvilka alla hafva så oändligt lätt att känna sig hemma där, och hvilka sedermera skola erinra sig lifvet där som ett upplefvadt — eller drömdt — äfventyr.
fiågra reflexioner i flyttningstiden.
E nligt löfte börjades i Idun här förliden en artikelserie af en » förstå-sig-påare » med våra bostäder till ämne.
Dessa artik- lar röra sig om bostadens och de särskilda rummens mest korrekta och stilenliga möb- lering.
Om jag nu vågar mig tala om våra bostäder — i egentligare mening våra bostadsförhållanden — blir det således icke något inträngande på den » specielles » om- råde, ty det är endast och allenast bosta- dens inredning jag vill hålla mig till.
Det är en mångårigt hyst önskan att framlägga en del anmärkningar mot lägenheter och våningar till uthyrning, som nu omsattes i ord.
Byggnadsverksamheten i Stockholm före- ter för närvarande stor lifaktighet, hvadan ögonblicket må vara det lämpliga.
I Iduns » frågeafdelning » brukar då och då synas en vädjan till » juristfru » eller annan » rätts- lärd person » att lämna upplysningar, och är det i hopp, att mina ord måtte komma under ögonen på någon arkitektfru eller annan i byggnadsritningar och inredning förfaren, som de framställas.
Under de många år jag haft lyckan räkna hemortsrätt i hufvudstaden har jag sett mig om i de bostäder, hvaribland det stora flertalet familjer har att söka ett hem, ej enbart tak öfver hufvudet, och därvid funnit huru mycket dessa större eller mindre våningar sakna i inredningen, oaktadt her- rar husägares försäkringar om » nutidens alla bekvämligheter. ?.
Jag skyndar säga, att jag äger förstånd nog att inse, i hvilken mån de » lokale forhold » göra sig gällande vid uppgörandet och planen till ritning och inredning af ett hus, liksom äfven, att de höga tomtpriserna tvinga byggherrarne göra snart sagdt hvarenda tum räntebringande.
Uppställer jag detta tomtutrymme och pen- ningefrågan såsom faktorer å ena sidan samt å den andra den hyrande allmän- hetens klagorop öfver de höga hyror, lä- genheterna betinga redan sådana de äro, och har jag samtidigt i minne denna samma hyrande allmänhets begränsade tillgångar, som göra låga hyror till en bjudande nöd- vändighet, då ser det mörkt ut att få till stånd en inredning, som mera än nu skulle inkräkta på utrymmet, törhända till och med minska rumantalet, utan att en hyres- stegring på samma gång skulle bli följden.
Huruvida de husägandes ränteanspråk äro alltför uppdrifna eller ej, saknar jag till- räckliga förutsättningar att kunna bedöma.
För en del år sedan åhörde jag ett samtal rörande olika lands kapitalisters fordringar i detta hänseende, och därunder yttrades, att den höga procent Stockholms husägare den tiden uppgåfvos uppbära på nedlagdt kapital, skulle komma, som man säger, det » att vattnas i munnen » på utländske ka- pitalister.
Möjligt är j u att våra klimatiska förhållanden ock äro en faktor, som ej får utelämnas ur räkningen, att till följd af hårdare vintrar byggnadssättet hos oss för- dyras, hvilket i sin mån återverkar på hyrorna.
Ett » damernas pris » brukar utdelas vid kapplöpningar och idrottstäflingar, en sed från riddaretidens turneringar, då segraren mottog priset ur sin skönas hand.
» Många bäckar små göra en stor å » är vår — associationens — tids lösen, följaktligen slå de sköna nu för tiden sig tillsamman om ett pris, i stället för att hvar för sig skänka lönen åt sin riddare.
Ett damernas pris till praktisk nytta och hopkommet medels subskription vore något i stil med tids- andan — och det skulle då tillfalla den, som uppgjorde en god och tidsenlig plan till inredning af smärre våningar.
Visserligen torde det vara » marmorpalatsens » invåna- rinnor, som bidraga till det vid atletiska öfningar utdelade priset, och marmorpalat- sen, som äro uppförda för rikt folk och dessutom i nyutlagda stadsdelar med spa- tiösa tomter, ha intet gemensamt med denna lilla uppsats.
Det är de enklare hyres- gästernas talan den vill föra.
» En bostads blifvande trefnad beror i hög grad af dess väggfasta förutsättningar, » säger amanuensen Folcker i sin inledning till » Ett hems möblering », och häri ger honom hvarje husmor rätt och teorien sätter hon i praktik genom att oförtröttadt springa trappa upp och trappa ned, ur hus ocb i hus under en följd af dagar, måhända veckor, för att bland utbjudna våningar finna en, som svarar mot hennes fordringar, hennes tillgångar och.
kraf på trefnad.
Intet under att hon sträfvar för att nå sitt mål, hemmet är husmoderns rike och — makten är ljuf.
Mestadels är hon en g o d och dug- lig regentiuna, som efter bästa förmåga styr och ställer allt på bästa vis och så att hvar och en af dem, hon kallar de sina, rättvist tillgodoses.
Det påstås, att då fruar se på rum, ägna de först sin uppmärksamhet åt herrum och barnkammare; finna de en våning, där dessa rum äro dem till nöjes, fästa de sig sedermera föga vid det öfriga.
Är detta påstående med verkliga förhållandet öfver- ensstämmande, äro vi kanske själfva skul- 1898 den till, att ännu ej allt är som det bör vara.
Omsorgen om barnkammaren har burit frukt: detta rum är numera oftast luftigt, soligt och ej gränsande intill köket.
Och man behöfver blott kasta en blick på den planritning till en modern stockholmsk våning, som var inflikad i amanuensen Folckers första artikel, för att öfvertyga sig om att herrummet är utmärkt.
Det har flere ingångar och garderober och är dess- utom så rymligt man kan önska; ej endast » ett rum att sofva middag i », såsom det förr sades vara.
Således ha fruarnas oro och anmärkningar vis å vis dessa rum ej varit förgäfves, utan ländt till efterrättelse.
Om jag ej mycket misstager mig, före- skrifver sig nog ofvannämnda planritning från något af de fina, dyrbara husen; det är ej lika välbeställdt i hus med lägre hyror.
Min mening är ingalunda, att alla hus borde ha förstugor med marmorväggar, marmortrappor med mässings- eller konst- rikt smidda järn balustrad er, eller i rummen marmorspislar, kostsamma kakelugnar, par- kettgolf, boaserade väggar och annat dylikt, som numer står till buds för den, som har råd att ha allt därefter.
Nej, hvad jag åstundar är först och främst, att fönstren i alla hus, våningar och lägenheter gjordes så, att en matmor, utan ångest för möjlig olyckshändelse, kan tillsäga o m fönster- rengöring.
Utåt sig öppnande fönster borde i lag förbjudas.
Vore jag socialistledare, skulle jag sätta en sådan fordran på mitt program till skydd för arbetsklassens kvin- nor, hvilka vedervåga lif och lem under nuvarande förhållanden.
Och så ville jag, att hus med sådant läge, att solen skulle kunna komma in i rummen, i händelse ett utbygdt fönster förmedlade dess tillträde, så planlades, att ett dylikt fönster funnes i hvarje sol eljes saknande våning.
Ett sätt vore, då husens fasader vetta mot norr, o m till denna sida förlades trappor, förstugor samt kök och rum i stället åt gårdssidan.
Härigenom blefve rummen soliga.
Under dygnets ljusa timmar vistas ej så många af familjens medlemmar i hemmet, att ej de, som stanna hemma, hade riktigt tillfälle studera gatulifvet från fönstren i det eller de rum, hvilka ligga mot gatan.
Man skall kanske invända, att utsikten åt gatan från de mot denna förlagda köken skulle hindrande verka på arbetets gång.
De enligt byggnadsordningen sammanstö- tande gårdarne påträffas dock litet hvarstä- des, utan att vara bebyggda med höga gårdshus, och äro då att förlikna, uppifrån de omslutande husens fönster sedda, vid ett torg, och utsikten mot grannarnes går- dar kan visa sig lika frestande som någon- sin mot en gata.
För resten blefve faran därvidlag ej stor, så länge det lika sam- vetsgrant som tillförene fasthålles vid seden med ett bredt väggfast skåp under fönstren.
För att lefva med i tilldragel- serna på gården, måste tjänstflickan krypa upp på eller ligga på magen tvärs öfver den breda bordskifvan.
Och har hon ej rum med fönster i yttervägg och skall sy, måste hon för erhållande af nödig dager å la skräddare taga plats på bordet.
Köksfönstret förtjänar onekligen sitt eget kapitel i fönsterfrågan.
Nu är det illa ställd t med det.
I främsta rummet är det för stort och för tungt att i ofvan skildrade obekväma ställning öppna och stänga.
För det andra borde det ej nå ända ned till
1898 i D U N fönsterplattan.
v. s. bågarne, som öpp- nas och stängas, borde, n. b.
om de vore inåt gående — och det äro de väl under hela den tid dubbelfönstren äro i — mel- lan sig och bordets eller rättare fönster- fodrets skifva ha ett minst trettio centi- meters mellanrum, tillräckligt att tillåta en kruka eller en skål stå där utan våda för kollision med fönsterbågens underkant.
Gårdsfasaden och dennas fönster blifva ju vida prydligare genom de s. k. hela rutorna, men i köken äro dessa opraktiska.
Svårhandterliga bli de genom sin tyngd samt lätt spräckta och sönderslagna på grund häraf, och det under fönstret vägg- fasta skåpet är härtill orsaken.
(Ett på väggen, t. ex. ofvan vedlåren anbragt skåp, hvilket endast nådde upp till den kring köket löpande kärlhyllan, skulle godt er- sätta skåpet under fönstret.
Ett mindre skåp för järnkokkärlen kunde j u göras, om man ändtligen vill ha ett väggfast bord med skåp under.)
Den lämpligaste modellen för kökens fönsterbågar vore en ungefär sjuttio centimeter eller så hög båge, ämnad för det stundliga öppnandet i och för mat- osets bortförande, samt så lämpliga bågar öfver och under den ofvannämnda.
Hvad rummens inredning angår, så vore det bra om det iakttoges, att, där utrym- met är knappt, i stället för breda, stort svängrum fordrande dörrar, skjutdörrar in- sattes och att i öfrigt utrymmet ej så njuggt tillmättes.
Huru smakriktningen än må yttra sig hos de människor, hvilka succes- sivt komma att bebo en våning, äro likväl det till sängkammare afsedda rummets möbler vanligtvis tämligen enahanda till mängd och storlek, ehvad de eljes kunna växla i dyrbarhet och andra afseenden.
Följaktligen borde man kunna påräkna, att detta rum hade sina väggytor af vissa mått, men detta är ingalunda säkert.
Huru lämp- ligt och godt det än är att ha en garderob invid sig, kan dörren till ett dylkt för- varingsrum draga ett svårt streck i det påräknade utrymmet.
O n k e l V |L å \ j TEATER (/ / joc * M A.US IK4 / / LÉ \ Kungl.
Det lär nu vara bestämdt att den nya operan kommer att invigas måndagen den 19 dennes.
Biljetterna till denna föreställ- ning komma, med undantag af dem som till- ställas de inbjudna, att bortauktioneras någon dag " i nästa vecka.
Dramatiska teatern, hvars inre under somma- ren genomgått en rätt vidlyftig ombyggnad, till båtnad för publikens både säkerhet och bekväm- lighet, öppnar sina portar i dag fredag med upp- förandet för första gången af ej mindre än tvän- ne svenska originalstycken, nämligen » Han kom, han s å g.
», komedi i en akt, samt » Förfallo- dagen », pjäs i 3 akter, båda styckena af onämn- da författare.
Teatern, hvars inspektör och cen- sor är baron Carl C:son Bonde, står i konstnär- ligt hänseende närmast under ledning af inten- denten Nils Personne med hr Christiernsson som förste regissör.
Flere goda krafter hafva visser- ligen lämnat teatern, såsom fruarna Hoving, Hartmann och Sandell samt herrar G. Fredrik- son, Emil Hillberg och Aug.
Men bland det gamla gardet återstår dock så goda och välkända förmågor som, utom intendenten själf, hrr BEeckström, Palme, Skånberg och Ör- tengren " samt fru Fahlman, fröknarna Ahlander och Janson, hvarjämte bl.
a. nyengagerats fru- arna Lotten Dorsch, Aug.
Lindberg och fröken Signe Widell.
Som gäst lär därjämte hr G. Fre- drikson komma att under spelåret uppträda ett antal gånger å Dramatiska teatern.
Bland gäster märkas äfven fru Anna Petterson-Norrie, hvilken bl.
a. lär komma att uppträda som madame Sans-Géne.
o S v e n s k a teatern, hvilken som bekant under de senare åren användts till k. operascen, har nu återtagit sitt ursprungliga namn och öppna- de i tisdags sina portar under hr Albert Ranfts direktion.
En fulltalig publik hade infunnit sig och fick redan i förstugan en försmak af den förändring till det bättre, teatern under somma- ren genomgått.
Strålande elektrisk belysning, mattor och draperier fägnade ögat, hvart man såg, kvinnliga vaktmästare mottogo öfverplaggen, och vid inträdet i salongen undslapp nog mån- gen ett lätt utrop af glad förvåning öfver den elegans och hemtrefnad, som hvilade öfver det hela.
Vi vilja ej inlåta oss i någon närmare beskrifning öfver de förändringar, som vidtagits, utan uppmana våra läsarinnor att själfva gå dit och se.
Men teatern förtjänar ej endast härför ett be- sök.
En hvar skall säkert och med nöje se om För att än en gång citera amanuensen Frans Hedbergs gamla välkända skådespel » Bröl- Folcker, talar han om rummets hörn och lopet på Ulfåsa », hvilket hr Ranft mycket klokt valt till invigningsstycke för sin teaters nya skede.
om kakelugnsvrån.
Ja, en sådan och t. o. m.
Utförandet har visserligen att uppvisa brister — hörn utan dörr eller fönster finnas väl i en särskildt mycket stora försyndelser mot den svåra del salonger här i Stockholm, men i andra konsten att framsäga en dialog på vers — men rum — näppeligen I I hvart af rummens något särskildt störande utom i nyss antydda hänseende förekom ej.
Spelet var jämnstruket hörn finnas dörrar och här och där i hörnen och godt, utan att vara medryckande.
Bäst syn- dessutom fönster.
Och ändå dekreterar tes oss hr Lindberg i sin lilla roll som priorn; modet » att möblera hörn », en lustig para- det var en väl genomförd bild han gaf oss.
Hr Gr. Ranft hade fått ett godt grepp på den store dox.
Bjälbojarlen, men lyckades ej naturligt få fram (Forts.) det väldiga och storslagna hos denne märkes- * man.
Framställningen förtjänar dock erkännande.
Af jarlens höfvitsman gaf däremot hr Eliason en mycket bra bild.
Som Bengt Lagman hade hr de Wahl åtskilliga goda pointer, men bjöd ej nå- got utöfver det vanliga.
Hr Olsson gaf däremot en mycket god bild af jarlens svurne fiende rid- dar Knut, fader till Sigrid den fagra.
Denna sistnämnda roll, på hvilken en god del af styc- ket hvilar, uppbars af fröken Holmlund.
I yttre Drottningen anländer till hufvudstaden i fägring brast här intet; framställningen hade ock morgon lördag efter sin sejour vid Skinnarböl att uppvisa många goda ansatser, men den på i Norge.
Med anledning häraf har prinsessan en gång blyga och höga värdighet, som bör prägla Ingeborg några dagar uppskjutit sitt tillänmade Bengt Lagmans sköna husfru, särskildt gentemot jarlen, kom ej riktigt till sin rätt.
Här och där besök i Köpenhamn.
framträdde något förkonstladt, som den unga skådespelerskan bör kunna bortarbeta.
Fröken Nittio dr fyllde i går den aktade och fram- Lundeqvistvar förträffligt på sin plats som jarlens stående skriftställarinnan fru Vendela Hebbe.
släktstolta syster Magnhild, och i fru Olsson hade Ännu i full besittning af sina själsförmögenheter, jarlens blida gemål fått en särdeles behaglig re- omhuldas och vårdas fru H. allt fortfarande på presentant.