Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om modern, såsom naturligt är, bär inom sig ett ideal, efter hvilket hon skulle vilja bilda sitt barn, så bör hon ej förtvina, om det ej lyckas henne på samma sätt, som hon tänkt sig, ty kanske detta ideal här en helt annan individuel prägel, än hennes barn af naturen fått.
De sedliga grundsatserna måste ju visserligen för alla vara desamma, ty hvad som är rätt, är rätt, men individualite- ten gifver en färgskiftning åt karaktären, att den framträder i ett helt nytt, men därför ej mindre skönt ljus.
Emellertid skall man ej fästa afseende blott vid barnets moraliska egenskaper, utan också gifva akt på dess intelligens och söka utfor- ska, åt hvilket håll dess begåfning ligger, sä att det kan utbildas i öfverensstämmelse med sina anlag oeh en gång i lifvet antaga en he- drad ställning.
Huru mången människa fram- släpar ej sin tillvaro ledsen och uttråkad, eme- dan hon i ungdomen ej fick utbilda sina na- turliga anlag och blef ställd på en plats, för hvilken hon saknar begåfning och för den skull äfven båg.
Otaliga människor drifvas blott af högmod in på de lärda banorna och föra därför en tynande, mer eller mindre otill- fredsställd tillvaro, både hvad ekonomien och glädjen af arbetet beträffar.
Och ändå böra denna glädje och hängifvenhet åt arbetet fin- nas, om ett godt resultat skall kunna nås.
Därför, tag noga reda på anlagen och ut- bilda dem samvetsgrannt oeh grundligt, obero- ende om det arbete, dit barnets begåfning visar, af t r å D g b r ö s t a d fördom ställes högre eller lägre i rangskalan.
Vi hafva sagt, att utbildningen skall vara grundlig, och det med fog, ty myc- ket ofta försyndas häremot, då den unge man- nen och isynnerhet den unga flickan skickas ut i världen blott hälft och ytligt förberedda för sitt kall.
Hvad under, om en sådan yng- ling eller en sådan flicka snart ökar antalet af de många platssökande, öfver arbetsbrist kla- gande individerna.
Vår tid är specialstudiets tid, och då for- dringarna till f ö l j d däraf ställas så högt på den enskilde, bör också hvarje fader oeh moder söka låta barnet ägna sig åt ett särskildt, med dess naturliga anlag öfverensstämmande fack och drifva det att däri uppnå den möjligast största framgång.
Den unge bör tidigt v ä D J a s att ställa målet högt och lära sig att på sitt område söka blifva den bäste och främste.
Det klagas öfver arbetsbrist, oeh ändå ä r det så svårt att få dugliga arbetare, isynnerhet om någon större yrkesskicklighet är af nöden.
Detta visar sig på alla områden, till och med på den lärda vägen, där ju förberedelesn i allmänhet dock är mera grundlig.
Sök till exempel en spåklärare eller lärarinna, som fullständigt be- härskar ett språk, både hvad dess grammatik, skrifning, konversation och literatur beträffar, och du kan vara öfvertygad att finna blott få, men detta fåtal äfven öfverhopadt af arbete.
Att samtidigt kunna fullt behärska tre, fyra språk är hardt när omöjligt, och den beträf- fande skall alltid öfverflyglas af någon annan, som gjort ett språk till sitt speciabtudium.
Vidare kan man vara öfvertygad, att skick- liga, i sitt fack grundligt bildade köpmän hel- ler aldrig sakna plats, att dugliga, yrkesskiek- liga handtverkare alltid få arbete.
Skomakare, skräddäréi sömmerskor måste påtingas i veckor, t. o. m. månader på förhand, och vi hafva själfva sett, att detta varit fallet äfven med arbetsamma dugliga hjälphustrur.
Men hvar finnes då hela denna rad af arbetslösa, hvarför anmäla de sig ej?
De finnas där nog och an- mäla sig äfven, men de kunna ej användas-.
De hafva ej lärt sig att arbeta, de bstfvä ej helt ägnat sig åt något oeh kuitha därför ej heller grundligt och på eget ansvar fullgöra ett uppdrag.
Om Vi förorda, att hvarje barn skall få ut- bilda sina individuella anlag och i öfverens- stämmelse därmed välja sitt kall, så göra vi det under den förutsättning, att bildade för- äldrar samtidigt jgpifYa sina barn en sådan all- Snäh bildning, att den ej blott kan verka be- fraktande på det särskilda kall eller yrke, de Valt, utan äfven för dem öppnar de kretsar, dit barnet af födelsen hör, inen på grund af det valda, kallet eljes ej skulle vinna tillträde.
Sker detta-, skaA månget yrke höjas och handt- vérket ' ej längre betraktas som en lägre, de öbUaäde förbehållen sysselsättning, ' utan den insikten småningom vinna fotfäste, att bildning och yrkesskicklighet på praktiska områden myc- ket väl k u n D a förenas.
Ehuru man således bör söka lära känna och äfven respektera barnets individualitet, så bör man dock taga sig väl till vara att ej som individualitet stämpla sådant, som endast är bevis på själfsvåld och egensinne.
Det är ej alltid lätt att bär träffa det rätta&gt; isynnerhet om.
» man i början försummat att sätta sig in i D a r n e t s natur-.
Modern skall studera sitt barn, liksoiö trädgårdsmästaren studerar sina växter-.
Öon måste känna dess säregna natur, Vilwdren för dess tillväxt och förkofran, hur mycket solsken, hur mycken allvarlig sträng- bet som kräfves af just denna individualitet.
Hon bör bemöda sig om att allt djupare in- tränga i barnets själslif, så att hon vet, hvart- hän hon skall vända den tuktande saxen för att bortklippa de vilda skotten, hvar hennes mjuka händer skola stödja och hjälpa svagheten.
Enda sättet att så lära känna sitt barn är att flitigt umgås med detsamma både i allvar •och nöjen.
Äfven när barnet leker för sig Själft eller med jämnåriga och tror sig obeva- kadt, bör modern oförmärkt gifva akt på det- samma för att från alla sidor lära känna dess skaplynne.
Ett hufvudvillkor för att modern skall kunna rätt intränga i sitt barns inre och äfven för framtiden bevara sig dess förtroende, är att hvarje kväll låta det frivilligt omtala sina fel oeh förseelser, låta det bedja Gud om förlåtelse, för hvad illa det gjort, och uppmuntra det att dag för dag ånyo strida emot sina onda böjelser, så att det ändtligen vinner seger.
Ge- nom denna dagliga själfpröfning inför modern vänjer barnet sig att tänka öfver sig själft, dess samvete blir vaket och ömtåligt, och det lär sig att tidigt mäta sina handlingar efter en sedlig måttstock och blifva strängt emot sig själft.
Här fordras dock af modern en vaken uppmärksamhet, att barnets själfpröfning göres med allvar och uppriktighet och i den sträfvan att lätta samvetet, så att det må kunna fullt af frid och glädje uppsöka sin bädd.
Vill modern emellertid lära rätt känna sitt barn, bör hon ej blott lyssna till de dagliga bekännelser, hvartill det af sitt samvete drif- ves, utan äfven låna ett villigt öra till förtro- endet om dess små fröjder och sorger.
Stöt aldrig tillbaka ditt barn, när det kommer med hjärtat öfverfullt af glädje eller sorg, utan slut det i din famn och lät det där jubla eller gråta.
Tar du i barndomen del i dess glädje och sorg, då skall en gång äfven ynglingen och jungfrun, mannen och kvint.an komma till dig med sina visserligen större, men därför ej mera djupt kända fröjder och sorger.
Om vi å ena sidan betona, att barnets in- dividualitet skall respekteras och det uppfost- ras j) å grund af sina hatlir.igä anlag, så vilja vi å dndrå sidan framhålla, att barnet skall uppfostras äfven till aktning och respekt för ändras individualitet.
Tyvärr ser inan i lifvet alltjämt ett ringaktande och ett nagelfarande af andra, hvilkas personlighet ät skiljaktig från ens egen, oeh man glömmer beständigt, att naturen uppenbarar sig i tusentals olika, men därför ej mindre berättigade former.
Respek- terandet af andras individualitet skall öfvas redan i barndomen gentemot syskon och kam- rater, och barnet må aldrig tillåtas att med Hög- aktning Uttala sig om en annans personligtet, begåfning eller smak, därför att den ej går i samma strömfåra som dess egen.
» Hvad du är dum », är ett uttryck, som aldrig opåtaldt bör få gå öfver barnaläppar; den ena kan vara klok i ett, den andra i ett annat, och därför är det bäst, att barnet Vänjes ätt afhållä sig från förhastade omdömen.
Har det ej lärt sig att bära respekt för olikartade naturer^ då kanske den tid kommer, då modern med sorg varseblifver, att det barn, hon med sådan för- sakande ömhet vårdat, blickar ned äfven på henne.
Aktning för andras personlighet förutsätter en med själfaktning parad ödmjukhet, » öd- mjuka dig » är ett ord, som bör djupt inpräg- las i barnasinnet, men som äfven modern dag- ligen bör tillropa sig själf för att i denna så viktiga sak kunna föregå sitt barn med godt exempel.
Modern bör själf taga sig till vara att klandra och fördöma andra, därför att de hysa andra åsikter, hafva en annan r i k t D i n g än hon själf.
Hur vet hon, att just hennes väg är den rätta, och kunna ej olika vägar föra till samma mål?
Ehuru ingen dagtingan med det onda får ske, så bör man dock ej en- sidigt bedöma personerna och deras lif blott från sin egen ståndpunkt.
För att ett sådant respekterande af andras individualitet skall kunna äga rum, erfordras en varm människokärlek, som villigt erkänner förtjänsten, aktar äfven det lilla och med mild- het dömer svagheten och bristerna.
Här som i all uppfostran gäller det, att modern, den uppfostrande, själf söker blifva allt mera ge- nomträngd af denna varma, öfverseende kärlek, att den småningom äfven meddelas åt hennes barn, så att detta vinner den hänsynsfullhet och takt, som är den rätta proberstenen på hvad människans bildning är värd.
Till hänsyn emot andra således är det, som den unge skall uppfostras, utan att han där- för behöfver förlora något af sin egen person- lighet, ty just när jag rätt ärar min egen in- dividualitet, kan jag förstå att tillbörligt upp- skatta den fordran på aktning, som den an- dres, från min skiljaktiga natur ställer på mig.
Slutligen skulle vi här vilja tillägga ännu en sak, som tyvärr allt för litet beaktas.
Vi mena hänsynsfullheten familjemedlemmarne in- bördes emellan.
Emot främlingar tror man tig i allmänhet behöfva vara mera hänsynsfull än emot sina egna, och man försvarar sin bristande takt i hemmet med den ursäkten, att det ej är så noga, då de ju ändå veta, att man hål- ler af dem, och att det vore obekvämt att be- höfva pålägga sig ett tvång.
Månne kärleken till ens egna verkligen kan vara så luttrad och ren; nar det behöfves tvång och själfbehärsk- ning för att gifvä den ett hänsynsfullt och fin- känsligt uttryck?
Kanske då äfven den takt, man bevisar i umgänget med främlingar, beror blott pä fruktan för det allmänna omdömet och har sin rot ej i ett verkligt kärleksfullt, bil- dadt sinne?
Syskon skola sinsemellan umgås höfligt, barn vara vördnadsfulla mot sina föräldrar och hafva aktning för den tid dessa tillhöra.
Utan den förra generationeas arbete skulle den nuvarande ej vara&gt; hvad den är, ei kunna verka, såsom den gör.
Men äfven föräldrar skola hysa akt- ning för det goda i den nya tiden och ej vilja med maktbad nedhålla och bryta en ny gene- rations sträfvanden, utan äfven i kärleken för det gamla alltid göra rättvisa åt det nya och alltid minnas, att det fanns en tid, då äfven de stödde sig på och höjde sig öfver det gamla samt kämpade äfven de för en ny tids intressen.
" ATT » Vf^ \ u SKILJAS ... " kunde åtminstone ... kors, hvad du häDgfärdig ut.
Inga är väl inte sjuk? » » Nej. » - Hvad behöfver du då sitta och se så där ut?
Det är just treffigt, när man kommer.
Har tårar i ö g o n e n.
Hvarför det? » » Jag blef så glad, när du kom. » Det var underligt, hvad hon såg söt ut!
Var hon söt?
Tyckte hon verkligen, det var roligt, att han kom hem?
Det hade hon aldrig sagt förut.
Han brukade just inte vara vänlig mot henne, men det brukade hon ju inte heller mot ho- nom.
» Tycker du, det var roligt?
Du är Ju gammal nu. » » Tjugusju år — inte är det så värst mycket. » » Så värst mycket, » han drog på munnen, » nej, det kan du kanske ha rätt i.
När jag tänker rätt därpå, ser du mycket yngre ut; det lifvet klär dig.
Hvarför har du aldrig begagnat det förr? » » Det har jag haft minst hundra gånger. » » Äh, sä du drar till.
- - Hvad läser du?
Idun. » » Nej, du får inte se, hvad jag läser; det är ingentiug. » » Nej, det kan väl hända, men jag vill se ändå.
Jaså, du läser » Att skiljas ... » Ja, gärna för mig, höll jag på att säga. » Hon steg upp och började ifrigt syssla med silfverpjäserna på skänken.
Han tog tidningen och läste om den lilla flickan, som inte visste, om hon ville vara hos pappa eller mamma, som helst ville, att båda skulle stanna hos heDne, och som därför slog sina små starka armar om far och mor, så att de icke mäk- tade frigöra sig.
Han kastade tidningen från sig på bordet och tände sin cigarr.
» Så dumt!
Befängdt pjoller! » Det kom litet hest fram; han harklade: » De bär cigarrerna äro inte bra.
— Hvad ni fruntimmer äro roliga ändå.
Hrm — hrm — fördömda cigarrer! » Han gick ut ur rummet.
» Adjö; jag går ut. » » Adjö, min vän — » Jg?
s e r
Hon satte sig i fönstret och tog tidningen åter.
Nej, nu orkade hon inte läsa mera.
Hvad det var vackert ute; det hade varit kvalmigt hela dagen; nu hade vinden vändt sin, och det blåste friska fläktar.
Molnen, som sett så dystra ut, hade guldkantats af so- len, och hafvet glittrade i återskenet från guld- bården.
Det gjorde nästan ondt att se därpå.
» Mamma, mamma, » ropade från trädgården en frisk barnaröst, och ett litet lockigt hufvud stack upp ur blomsterrabatten, » jag har så ro- ligt; jag leker mamma och pappa med blom- morna.
De här två de tycka så mycket, myc- ket om hvarandra, de kunna aldrig skiljas.
O, hvad det är roligt, allting är roligt; är det inte det mamma? » » Det är roligt, att du kan leka och vara glad, lilla barn. » » Hvar är pappa? » » Pappa har gått bort. » » Kommet pappa snart hem? » » Nej, han kommer inte hem i kväll. » Hon nickade åt den lilla och stängde fönst- ret.
— Om hon skulle läsa — nej, bon hade ingen lust.
Om hon skulle gå ut med Inga — nej, det lockade inte heller.
Så underligt, hon tyckte det gick i tambu- ren; inte kunde Hanna vara tillbaka redan?
Hennes man — nej, han brukade aldrig kom- ma hem så dags, det visste hon nog.
» Greta! » » Nej — men — är du hemma!
Jag un- drade j u s t.
» » Jag — jag » — han såg litet generad ut — » jag tyckte inte det var trefligt att gå på börsen i kväll.
Vill du inte kläda på Inga, kunde vi ju gå tillsammans ut till » Kullen » och dricka kaffe.
Det är så skönt väder. » » Jo, det blir hon nog glad öfver. » Den lilla kläddes i sin röda kappa, och mamma knöt på den lilla hufvan, böjde sig ned, kysste sin unge och hviskade: » Hvad det är roligt, allting är roligt! » insändandet af 35 öre och 10 stycken af hvardera slaget likaledes portofritt för 65 öre, allt i frimärken eller helst sparmärken.
N u t i d s b i l d, tecknad af A.ve.
.^fjter glimmade det till i Davidas ögon, men nu var det vrede; hon följde dock med, ty hon kände, att fru Marias uppmärksmhet blifvit väckt och måste söfvas.
» Davida, låt bli allt sådant där! » sade fru Svingler, då hon fört in sin svågers fästmö i mjölkkammaren.
» Hvilket det där, kära Maria? » » Din gamla sport.
— D u vet, att då flic- korna därinne uppräknade notariens meritlista, kunde jag gifvit dem ett motstycke — Albert är icke den förste trolofvade karl, som du, genom din trollska skönhet, lockat till dig.
Jag har aldrig nänts att säga Albert, att han svikit en god och bra flicka för en erkeko- kett. » » Du.
kan aldrig förlåta mig, att jag vunnit din unge svåger, fast du ju själf ifrigt dref på, att vi skulle förlofva oss. » » Ja, 3edan du snärjt honom och i så hög grad blottställt hans rykte, att.
» » Nej, nu är du för lustig, Maria!
Kan nu också en karls rykte blottställas? » log Davida utan ett spår till vrede.
» Ja, det är just hvad det kan, » svarade fru Svingel med eftertryck, » och mycken sorg, synd och många bekymmer skulle undgås, om unga kvinnor ville på allvar lära sig för- stå, att ynglingen, lika så väl som flickan, har sitt sedliga rykte att tillvarataga.
Du, Davida, blottställde min svåger så, att en för- » Ring ».
lofning emellan er två blef nödvändig, om han icke skulle rent af lida andligt skepps- sk brott, sedan hans första fästmö löst honom från förbindelsen med henne. » » Men, kära du, hvarför rör du nu upp i de där ledsamma sakerna?
D u kan då icke Tjänstebetygsfrågan.
säga annat, än att jag under dessa två år anvisande till uppsatsen i n:r 34 af Idun, undvikit allt, som kunnat bedröfva Albert. » bedja vi härmed få hänleda ärade hus- » D u menar, att du icke idkat din gamla mödrars uppmärksamhet på de formulär till sport, sedan du själf blef förlofvad.
Här har tjänste- och afskedsbetyg, som åtfölja detta I ju icke varit någon lägenhet därtill; jag har nummer.
Genom att upptaga och samarbeta ju under denna tid blott tagit rent af omöj- de bästa idéerna från de i täflingen delta- liga manliga individer i huset; men i dag har gande olika förslagen, ha vi sökt åstadkom- jag sett tillräckligt för att misstro dig. » ma ett möjligast tillfredsställande betygsfor- » Jag är själf ledsen öfver min lilla obe- mulär.
Författaren till den i n:r 34 införda tänksamhet; jag kom för ögonblicket ej ihåg, uppsatsen betonade vikten af, att likformiga att jag bör vara på min vakt mot notarien. » betygsblanketter för tjänarinnor komme alt an- Davida såg verkligen så nedstämd och be- vändas i hela vårt land.
V i d det virrvarr, dröfvad ut, att fru Maria ångrade sina häf- som nu är rådande i fråga om betygen, är tiga förebråelser: hon hade icke tillräckligt det nämligen nästan omöjligt för en busmor djup människokännedom till att misstänka att med tillförsikt fästa afseende vid dem och äktheten af ett saktmod, som ej byttes i harm rättvist bedöma deras relativa värde.
Om en vid så hänsynslöst uttalade tvifvel på D a - likformig blankett antoges i så vida kretsar vidas sedliga allvar.
som möjligt, vore därför mycket vunnet, och Sommarmånaderna förflöto i ro och lugn; vi uppmana samtliga våra läsarinnor att ver- hvarken Davida eller notarien gaf anledning ka härför genom att upptaga och fasthålla till några anmärkningar; de tycktes båda ha vid här framlagda formulär.
nedlagt sin gamla sport.
Formulär med den i dagens nummer före- Endast madam Rönn visade, att hon fort- kommande uppställningen äro under tryckning farande hade sina egna tankar om hjulrytta- i vackert format på godt papper och kunna re- ren, och hon yttrade äfven då och då samma kvireras genom Iduns expedition, Stockholm, slags ovilja mot häradsskrifvarens fästmö.
till ett pris af 5 öre pr styck för tjänstebetyg Ju längre sommaren led mot hösten, dess och 4 öre pr styck för afskedsbetyg.
5 styc- flere göromål tycktes häradsskrifvåren få; man ken af hvardera slaget sändas portofritt mot undrade därför ej på Mariero öfver, att hans f f ansikte fått ett så egendomligt frånvarande uttryck, oeh att han så litet syntes till bland husets sommargäster och blott ägnade helt korta stunder åt Davida.
En lördag i början af september, då ma- dam Rönn hjälpte fru Maria att plocka skär- bönor ute i köksträdgården, yttrade madamen plötsligt: » Nej, nu kan jag inte tiga läDgre! » » Hvad står på? » » Det står på, frun, att studenten, en af fröknarna och den åldrige ungkarlen, som säges ha kommit hit för att finna sig en pas- selig fru, nu veta lika så mycket om hjulbe- ningens och fröken Davidas brefskrifning och spatserpromenader som häradsskrifvaren och a J g » » Så-å! » hördes fru Marias rö«t dämpad, där hon stod gömd för madam Rönn af bö- nornas brédbladiga rankor.
» Och hur vet min svåger.
» » Genom mig, förstås, ty jag har aldrig trott de där två mera än jämt; de äro ju så lika hvarandra i ögonen, vet jag. » » Det var visst inte mer än fjärde eller femte dagen efter det som han kom hit med ring på fingret, » fortfor madam Rönn halfviskande, » som jag såg honom hjula förbi min stuga och ta hela landsvägssvängen ned till kröken vid skogen.
Men då han sedan ej blef syn- lig i backen, som han ju borde blifvit, om han farit på rätta vägar, for den tanken i mig, att han vikit in på skogsvägen, som går till- baka hit förbi parken.
Jag satte af gensti- gen hit, såg fröken Davida komma ut med matkorgen, som hon skulle bära till den sjuka madam Holm, följde efter henne, såg henne och hjularen prata med hvarandra både länge och väl, och när detta sedan blef en nästan daglig vana, talade jag om det för härads- skrifvaren, ty jag har alltid tyckt honom va- ra en rent för god karl till henne. » » Hvad sade han då? » » Ingenting för tillfället, men ett par da- gar efteråt kom han in i min stuga och sade sig visst ha glömt att säga mig, att allting var som det skulle vara emellan de två, som jag talat om, och att jag skulle hålla saken hemlig för alla så länge, på det intet onö- digt skvaller skulle uppstå.
Sedan har jag flere gånger sett dem byta bref med hvaran- dra, och hur det gått till, att flere än jag sett detta, vet jag inte; men säkert blir här nu ledsamheter, om inte häradsskrifvaren sjun- ger ut med hvad han menade, då han sade mig, att allt var r e g ä l d t.
» » Ja, det är nog på tiden nu; vi ha också tänkt, att det skulle bli i morgon.
Har ma- dam flere kycklingar att sälja mig?
— Jaså, tio.
— Jo, de räcka till.
K o m hit i mor- gon bittida med dem och stanna så här och hjälp till med middagen. » Fru Svingel kom ändtligen fram på träd- gårdsgången; hon såg något upphettad ut, men så föll också kvällssolen rakt på det gröna snår, hvari hon stått så länge.
Madam Rönn dolde illa sin missräkning; hon hade trott sig få bevittna ett gripande uppträde, men så sade också fru Svingel, att allting var som det skulle vara.
» Konstiga människor ändå de bildade! » mumlade hon, då fru Maria med ett litet leende lämnade henne och gick ned till sin svågers kontor.
D å sällskapet denna afton stod i begrepp att säga god natt åt hvarandra, yttrade hus- modern sin önskan, att alla hennes gäster måtte infinna sig vid den lilla festmiddag, som hennes svåger ville gifva i morgon.
Det var en bemärkelsedag, som han önskade fira;
han hade dock förbehållit sig nöjet att själf i morgon lämna närmare förklaring.
Alla hade infunnit sig i sällskapsdräkter; Davida var strålande skön i gräddfärgad ylle- klädning och prydd med blekröda rosor; samt- lige herrarne hade af henne erhållit hvar sin blomma, och det var väl blott händelsevis, som notariens frack pryddes af en blekröd ros.
Stämningen vid middagsbordet var liflig, häradsskrifvaren var, mot vanan, nästan upp- sluppen.
Han salt bredvid Davida, som vid sin andra sida hade notarien till granne; fru Maria hade själf ordnat alla platserna.
Nu kom deserten, och tillika med den in- buros champagnebuteljer och höga glas: det lifliga samtalet af bröts af jubel.
Häradsskrifvaren reste sig upp.
Dufven cham- pagne, kallnad kärlek äro två obehagliga ting; denna senare förkasta vi alla — icke sannt mitt herrskap? » » Jo-jo, hör, hör! » » Och på det icke vårt vin må dufna, hål- ler jag festtalet, innan vi hälla det i glasen, ty, mitt herrskap, det är en ung brusande, pärlande, skummande kärleks skål, som här skall tömmas.
Två likstämda själar hafva funnit hvarandra.
Stort och ädelt ha de hand- lat, mig ha de korat till att här kungöra deras kärlekssaga: Hören oeh glädjens öfver den sanna, den rena kärlekens makt!
Han hade hört henne omtalas som en oemot- ståndlig tjuserska, fick lust att sätta sin egen osårbarhet på ett nytt prof. K o m, såg, seg- rade och besegrades; men inbiten sportsman, som han är, sökte han i det längsta rädda sin frihet genom att utgifva sig för trolofvad.
Hon hade visserligen en fästman, men han önskar nu ingenting högre än att se henne för evigt bunden vid sin själsfrände.
Och så: Salut med champagnekorkarna, då jag näm- ner parets namn!
Herr notarien von Diinker och fröken Davida Behrén!
Dem ägnas ett trefaldt hurra! » — • — Korkarna flögo samtidigt mot taket — det syntes, att såväl studenten som den » åldrige ungkarlen » voro inne i sina roler, men hurra- ropen uteblefvo; förvåningen, häpnaden gjorde de flesta af bordsgästerna stumma.
Skålen dracks, men bestörtning, harm oeh förlägenhet stodo så tydligt att läsa i nota- riens drag, att studenten vid anblicken däraf brast i ett skratt, som smittade den åldrige ungkarlen och grep sedan epidemiskt hela bordssällskapet, utom det förlofvade paret.
Davida var likblek, hon stödde sig mot bords- kanten, medan hon klingade med de gratu- lerande damerna.
Nu fylldes åter glasen, och häradsskrifvaren tog åter ordet: » Denna skål är för de nyförlofvades lyck- liga resa!
I nästa ögonblick skola de vara försvunna ur vår krets; vagnen, som skall föra dem till banstationen, väntar.
Ett tele- gram har underrättat om, att fröken Davidas styfmor är dem till mötes vid tåget.