Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deraf följde väl, att fasta icke hindrade den, från hvilken fastighet olagligen var afhänd, att emot sisla innehafvaren väcka klandertalan och såmedelst återvinna fastigheten; men skedde icke detta, inom viss tid efter det innebal varén med sitt fång lagfarit, hade han ej någon rätt till talan.
Härifrån gjorde 1/34 års lagstiftare en väsendtlig afvikelse.
De stadgade ingen tid lör återvinnande af olagligen afhänd jord, utan förklarade blott i 10 kap. 1 § Jordabalken, att klander å sådan afhändelse icke hindras derigenom alt uppbud och stånd derå kommit.
Då man således förut kunde antaga, att den, sorn köpt fastighet och besulit densamma oklandradt tre år sedan laga stånd åkommit köpet, var tryggad i sin eganderätL; kunde, elter det 1734 års lag blifvit gällande, ej någon t*’ygghet i slikt afseende vinnas, såvida fastigheten en gång blifvit olagligen afhänd rutter egare, enär densamma när som helst kunde af dennes rättsinnehafvare återvinnas.
Denna minskade säkerhet i fast egendoms besittning biet emedlertid allt mer och mer kännbar, Å ena sidan tilltog jordbruket i ständigt stigande förkofran och, å den andra, växte behofvet af realkreditens utvidgade användande; och i begge dessa afseenden erfordrades säkerhet i besittning och eganderätt al fast egendom.
Under sådana förhållanden biet ämnet i början al detta 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o IS. sekel öfverlemnadt till då varande Lagkommissions bearbetande; och följden deraf blef 1805 års ofvanåberopade förklaring angående lagens rätta förstånd och tillämpning ej allenast i mål rörande klander å fast egendom, utan ock om hvad ytterligare vid lagfarts beviljande iakttagas bör.
På samma gång man deri stadgade tid, hvarigenom egare till fast egendom eller hans rättsinnehafvare borde anställa talan för återvinnande af egendomen, derest den blifvit egaren olagligen afhänd, ansåg man nemligen nödigt att bestämma sådana vilkor för lagfarts erhållande, som gjorde olagligt afhändande, så vidt ske kunde, omöjligt.
Det heter således uti omförmälde författning: ”För alt härvid än vidare befordra lagens afsigt att förekomma sådana öfverlåtelser af fäst egendom, dem lagen ogillat och förbudit, har Kongl. Maj:t ansett nödigt, med alPvarlig påminnelse lill domhafvande att vid lagfarts beviljande noga tillse, att de i lagen redan stadgade vilkor varda uppfyllda och att uppå olaga ålkomst uppbud ej varder meddeladt, såsom ytterligare säkerhetsmått i Nåder föreskrifva, alt, enär lagfart hädanefter sökes, de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst, ovilkorligen böra uppvisassamt innehållet deraf korteligen i lagfarts-prolokollet antecknas.”
I sednare afseendet innehöll lagen ej heller förut någon föreskrift.
Den kräfde, jemlikt 1 § i 4 kap. Jorda-Balken, för lagfart endast företeende äf den handling hvarpå sökanden grundade sin åtkomst.
Denna handling kunde dock ej i någon mån ådagalägga, att öfverlåtarén haft laga åtkomst lill öfverlåtna fastigheten, eller att han egt laglig rätt till öfverlåtclsen; men detta var likväl af icke mindre vigt; och derpå grundades föreskriften om det ytterligare säkerhetsmått, som Kongl. Maj:t föreskref, eller påbudet att de handlingarj som styrka förre egarens åtkomst, ovilkorligen böra företes för erhållande af lagfart.
Som emedlertid svårigheter understundom mötte vid fullgörande af denna föreskrift, sökte en och annan domstol att på annan väg vinna det åsyftade ändamålet.
De kungjorde nemligen, då någon säljare saknade behöriga åtkomslhandlingar till såld fastighet, uti allmänna tidningarne den skedda försäljningen med föreläggande för i}en, sorn derå ville tala, att sin talan inom viss tid anställa, vid påföljd alt den å fastigheten sökta lagfart eljest komme att ega ruin.
Men då detta förfaringssätt, hvilket småningom blef allmännare, slutligen öfverklagades såsom ledande till särdeles oordning, fann Kongl. Maj:t, sedan 1834 års
Ständer derå fästat uppmärksamhet, nödigt att anbefalla Hof-Rätterne att föreständiga de under dem lydande domare otn ett noggrant iaktagande al ofvanberörde genom 1805 års förklaring meddelade föreskrift; och i enlighet med denna befallning, som gafs uti det af motionären åberopade Kongl. Brefvet den 9 November 1838, utfärdades af Hof-Rätterne cirkulär lill vederbörande underdomare.
Att Lag-Utskottets Betänkande, N:o 18.
9 Att nu såsom laglig godkänna den åtgärd, hvilken såväl Konung, som Ständer, på så sätt, ogillat, torde ej höra komma i fråga.
Vid sista
Rik smöle blef ett derom framslälldt yrkande af Ständerne ock förkastadt; och nya förhållanden hafva ej inträffat, som tala derför.
Om man tager i betraktande, alt, enligt gällande lag, den som köpt fastighet är berättigad alt låta inteckna densamma, då han derå erhållit uppbud, inser man äfven betydelsen af de vilkor, som för uppbuds erhållande i 1805 års förklaring äro gillia.
De äro uppställda i allmänna säkerhetens samt kreditens intresse; och med noggrannhet iakttagna skola de jemväl närma oss till en större säkerhet i faslighelsbesittning, än tillförene egt rum.
Det är nemligen att märka, det man, genom kungörelser i den anda, som 1838 års Kongl. Bref förbjuder, men motionären förordar, ej kan afskära elen i lag i allmänhet stadgade tid för rättegandes klander å åtkomst till fast egendom; men vid sådant förhållande sakna de all vigt.
Icke slyrkes derigenom i ringaste måtto, att egendomen blifvit af rätt egare öfverlåten, och följaktligen vinnes ej heller derigenom något, sorn bekräftar öfverlåtelsens' laglighet och ger visshet om säkerhet af derpå grundad besittning.
En bevisning i sådan syftning är det emedlertid, som lagstiftaren ansett nödigt alt fordra.
Bevisningsmedlen äro dock mångfaldiga; och att bestämdt i lag utmärka, huru beskaffade de uti ifrågaställde fall böra vara, torde ej låta sig göra.
Eu betyg af häradsskrifvare, att den, som öfverlålil fastighet, under tio år suttit i besittning samt varit mantals-och skattskrifven såsom egare deraf, lärer likväl ej i dylikt afseende af lagstiftaren kunna tillerkännas den bevisande kraft, som motionären föreslagit.
Det kan visserligen gifva styrka åt annan bevisning; men det innefattar i och för sig ej någon garanti derför, att besittningen grundats på ett laga fång, helst tio år ej utesluta rättegandes klander, och man på ett olagligt fångesbref kan blifva antecknad såsom egare af fastighet.
Häradsskrifvaren bar nemligen ingen pröfuings-skyidighet i denna del; och om det någon gång kan inträffa, att egare al fastighet genom olyckshändelse förlorar de handlingar, sorn visa lagligheten af hans åtkomst, så böra dock sådana, lill undantagen hörande händelser ej föranleda förändring uti ifrågavarande lagstiftning.
På dessa grunder får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till Johannes Nilssons motion.
Prot. 1863—1881. 7 Sami. 1 Afd. 10 Häft. 2 10 Lag-Utskottttt Betänkande, N:o 19.
W:o 19.
Betänkande, i anledning af vackt motion i afseende på skyldighet alt afstå jord
Jör anläggning af jernvägar.
JTos Ilöglofl.
Riddersknpet oell Adeln liar Herr Reutersvärd, P. O., föreslagit, alt i lag malle stadgas: alt den, sorn liär i landet eger jord, är skyldig all för jernvägs-anläggilingar alslå den del aC jorden, sorn utgör inägur, emot fidla värdet, och den öfriga delen utan all ersättning, dock med rättighet all förut afrödja derå vexande skog.
Eller motionärens förmenande skulle denna uppoffring vara håde hillig och rättvis, med afseende derå, alt värdet af en egendom betydligen okas derigenom, alt en jernväg anlägges öfver densamma, samt dessutom innefatta ett verksamt medel till befordrande af jern vägs-anläggningar, hvilkas stora nylla allt mer och mer erkännes i andra civiliserade länder.
Lag-Utskottet, hvars yttrande öfver denna motion blifvit inlördradt, erkänner ock enskildas förbindelse alt bidraga lill allmänt nyttiga ändamål; men derhän vågar duck Utskottet icke tillstyrka utsträckning af förbindelsen, som motionären föreslagit.
Eganderältens helgd utgör ett nödvändigt vilkor för samhällets bestånd; och eli bland lagslillarens förnämsta omsorger är densanirnas skyddande.
Denna helgd lår elei löre samhället i sina fordringar på den enskilde aldrig förgäta, lagslillaren i sina bud aldrig glömma.
° Då Rikets Ständer vid 1844—1845 årens riksmöte funno en uppodling
& den enskildes sida, enär det allmännas väl sådant kiälde, böra i denna del ega ium, ansågo de följaktligen, att den, sorn kunde komma att för ändamålet afträda någon sin egendom, borde njuta eisätluing med ej allenast egendomens lulla värde, utan älven hälllen der - Lag-Utskottett Belänkande, N:o 19.
11 utöfver; och härmed öfverensstämmer] Kongl.
Förordningen den 20 November 1845, som bestämmer de vilkor, hvarunder jord eller lägenhet skola för allmänt behof afstås.
Härigenom skedde således ej vidare ingrepp i eganderätlen, än som kunde ske utan någon verklig uppoffring af den, bos hvilken samma rätt hvilar; och längre kunna ej heller samhällets anspråk sträckas.
Elt undantag af den art, sorn Motionären föreslagit, kunde dessutom ej försvaras ur hvarken billighetens eller rättvisans synpunkt.
Man måste nemligen taga i betraktande, alt då enskilds jord kati erfordras för lika vigliga ändamål sorn jernvägar, det vore både obilligt och orättvist, om den, sorn i förra fallet afstår jord, finge större ersättning än den, som lemnar sin jord lill en jern vägsan läggning; — samt, alt då dylika anläggningar blott på serskilda ställen eller i vissa sträckningar af landet kunna komma i fråga, det ingalunda kunde Öfverensstämma med billighet och rättvisa alt ålägga dem, hvilkas jord måste för anläggningarne begagnas, alt utan ersättning afstå sin egendom för ändamålet, hvars allmänt nyttiga beskaffenhet klafver medborgares gemensamma
Och lika uppoffringar.
Och vidare torde ej behöfva andragas såsom stöd för Utskottets vördsamma tillstyrkande, att Rikets Ständer matte förklara, det kan ifrågavarande motion icke bifallas.
Slockholm den 8 April 1854. 12 Lag-Utskottets, Betänkande, N:o SO lV:o 30.
Ank. till Eip.-Utsk. den 8 April 1854, kl. 9 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om föränd/ting i gällande stadgande/ij angående den varning, sorn oeniga makar skola undergå innan de för oenigheten vid verldslig rätt tilltalas.
Den förändring, soin i berörde hänseende blifvit yrkad, rörer den varning, som makarne skola inför Domkapitlet erhålla.
Denna varning föreskrifves i 11 § af Kyrkolagens 1() kap., sorn bjuder att, när hat, vrede och hitferhet uppkommer emellan äkta makar, de skola förmanas af presterskapet, samt att, ”om intet dermed uträttas kan, skola sådana stämmas lill
Domkapitlet och saken der tillbörligen ransakas och förhöras," hvarefter, derest delta icke hjelper, makarne höra vid verldslig rätt tilltalas, i hvilken händelse domstolen, eldigt 14 kap.
Giftermåls-balken, sedan den brottsliga makan två gånger blifvit bötfälld, ulan all sådant ledt till lättelse, eger döma till skilnad på någon lid till säng och säte.
Fortfar, det oansedt, osämjau, kan, på grund af Kongl. Förordningen den 27 April 1810, skil nåd i äktenskapet hos Kongl.
Majit sökas.
Nu har Riksdagslukmägligen Olof Pehrsson från Blekinge, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvel och lid Lag Utskottet remilteradt memorial, anmärkt alt den varning, som oeniga makar skola, jemlikt Kyrkolagens förevarande bud, erhålla inför Domkapitlet, vore mindre lämplig, emedan, om de äro medellöse samt boende långt ifrån slilis-slad, de aldrig utan betydliga olägenheter och mången gång omöjligen skulle kunna inställa sig inlör kapitlet, hvilket åter hindrade upplösning al deras olyckliga sammanlefnad, hvilken alltså mäste fortsättas till så väl deras egen Lag-Utskottets Betänkande, N:o 20.
13 ofärd, som till hinder för deras barns kristliga uppfostran.
Efter motionärens åsigt skulle dock varningens ändamål lika väl uppfyllas, om den utdelades af vederbörande kontraktsprost.
Och det är en förändring i sådan syftning, som blifvit påyrkad.
Böra emedlertid utvägarne att vinna skilnad i äktenskap göras lättare?
Derhän skulle nemligen ett bifall till hvad Motionären yrkat leda; och han har jemväl anlydt denna sin afsigt med framställningen.
Utskottet hyser likväl betänklighet emot hvarje lagförändring, sorn kunde verka på så sätt.
Innan 1810 års förenämnde författning tillkom, kunde från makars oenighet ej hemtas anledning lill skilnad i äktenskapet.
Ehuru verldsliga medel emot deras brottsliga sammanlefnad jemväl skulle användas, betraktades likväl saken då hufvudsakligen såsom en kyrklig angelägenhet.
Derföre stadgades i Kyrkolagens ofvannäinnde § väl att makar under någon tid kunde skiljas från hvarandra ”till umgänge, säng, bord och hemvist,” men alt emedlertid i församlingen borde hållas bön ”att Gud ville dem omvända och leda in på den rälta vägen igen,” äfvensom att, om de sig ändå ej bättrade, ”de brottslige borde namngifvas och lysas en och annan gång lill bättring och på sistone bindas i sina synder.”
Någon ovilkorlig rätt till äktenskapets upplösning medgifver ej heller omförmäide författning.
Den gör blott frågan derom beroende på Kongl. Maj:ts pröfning, sedan så väl kyikliga som verldslig:» medel ej förmått återförena de oeniga makarne.
Få denna högre pröfning ankommer således, huruvida samhällets väl nödvändigt krafvel* en afvikelse från de grundsatser, hvilka i öfrigt varit och äro i lagstiftningen gällande, i öfverensstämmelse med äktenskapets betydelse, sådan den efter vår troslära blifvit uppfattad.
Denna lära erkänner val brottet i vissa lall såsom orsak till upplösning af den äktenskapliga föreningen; men den bjuder försoning och deu vill derföre i det fall, som nu är i fråga, försona, ej upplösa.
Det var ock ur denna synpunkt, som makars förhållande i kyrkolagen hufvudsakligen gjordes till föremål för kyrkans uppsigt, deras stridigheter och oeniga sammanlefnad underkastades kyrkotukten; och som den i sisla hand ulöfvas af Domkapitlet, har föreskriften om oeniga makars varning af och inför kapitlet deraf varit en följd.
Ifrån denna i vår kyrkoförfattning antagna princip ville man ej heller göra undantag, då Rikets Ständer vid 1810 års riksmöte beslöto, att på Kongl. Majit skulle få bero, huruvida äktenskap må på grund af makarnes osämja upplösas.
Man ansåg en sådan rätt slå tillsammans med den makt, som Konungen utöfvar i egenskap af. ej allenast statens, utan äfven kyrkans öfverhufvud; och i förevarande fall synes skäl minst förekomma alt afvika från principen, så länge den i 14 Log-Utskottets Betänkande, N:o 21. öfrigt gäller.
Dess tillämpning verkar nemligen här såsom en återhållande krall emot lättsinnets hänförelser.
Ty det är fara värdi, alt af lättsinnighet knutna äktenskap skulle ökas. fördragsamheten emellan makar upphöra och äktenskapets helgd nedsättas, om utvägarne alt få detsamma upplöst lättades; — och derföre tillstyrker Utskottet vördsamligen, att Olof Pehrssons ifrågavarande motion ey mätte vinna Rikets Ständers bifall.
Slockholm den 8 April 1854-.
H!:o 351.
Ank, till Exp.-Utsk. d. 8 April 1854, kl. 9 f, m.
Betänkande> i anledning af vackt motion om förändring af hvad 15 kapitlet Alfda-Balken stadgar om dana-arf.
Efter hvad i 15 kapitlet Ärfda-Balken stadgas, skall död mans efterlemnade gods tillfalla Konungen i följande fall, nemligen.
l:o om den döde endast har utländska arfvingar, boende å den ort, der svensk man ej arf njuter, hvilka ej äro haus barn eller bröslarfvingar, eller dessa ej inom natt och år ställa borgen derför, alt de vilja sätta sig neder här i Jandet att bygga och bo; 2:o om lian ej liar annan än utländsk arfvinge ä den ort, der svensk man njuter arf, och denne försummar att inom berörde lid sig anmäla och med fulla skäl visa det han är lätt arfvinge; samt 3;o om man ej vet hans arfvinge och ingen kommer inom tid nu sagd är; — och kallas hvad sålunda tillfaller Konungen dana-arf. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. 15
Sådant arf faller väl icke särdeles ofta, men det händer dock en och annan gång.
Då detta sker, syntes det emedlertid, efter hvad Herr Mtechel uti ett till Vällofl.
Borgare-Ståndet inlemnadt memorial, anmärkt, icke rätt lämpligt alt egendomen öfvergår till Konungen, hvarmed här förslås Staten'; och derföre hade det äfven visat sig hurusom Rikets Ständer vanligen, då någon person aflidit, ulan att. efterlemna arfvinge, medgifvit att hans qvarlåtenskap får tillfalla den kommun, till hvilken den aflidne i lifstiden höll.
Sorn detta ock kunde anses öfverensstämma med billighet och rättvisa, har Herr Mtechel föreslagit, alt, med ändring af hvad lagen, på sätt ofvan är nämndt, bjuder, stadgas måtte, alt,-i de händelser, då dana-arf faller, arfvet skall, derest egendomen varit förvärfd, gå till den kommun, hvarest den aflidne längsta tiden af sin lefnad bolt och halt sin verksamhet, eller, om den varit ärfd, fördelas emellan samma kommun och den, hvarest egendomen fallit i arf, för att på begge ställena användas till fattiges försörjning elier andra allmänt nyttiga ändamål.
I della förslag kan likväl Lag-Ulskollet, hvars utlåtande deröfver blifvit infordradt, ej instämma.
Statens rättighet alt taga arf efter någon dess medlem, som dör utan alt efterlemna laglig arfvinge, hvilar på en från vår äldre samhällsförfattning bibehållen grundsats.
Man finnér således huruledes redan i den äldsta af våra landskapslagar stadgades att, då någon inländsk man dör, ulan känd arfvinge, Konungen skulle laga arfvet och gömma det tills arfvinge kom.
Korn ej någon, fick Konungen behålla arfvet; och denna grundsats synes hafva erhållit ökad vigt, sedan den fordna lörbundsförfallu ingen galt under i Statens enhet, sedan man från medlem af det mindre samhället blifvit medborgare i det större, sedande smärre fridsförbunden upplösts i ett gemensamt, slaten, sorn åtagit sig skydda hvarje dess medlem, hvarhelst han vistas.
Att kommunen, vid sådant förhållande, nu måste intaga en mera underordnad ställning i hänseende till slaten, (oljer deraf, ty. endast genom densamma har den sin betydelse.
Tillfälligheten alt egendomen blifvit samlad inom den eller de kommuner verkar följaktligen icke på saken.
Sådant har endast kunnat ske under det skydd slaten skänkt, under åtnjutande af de fördelar den medgifvit.
Det heter ock numera alt man arbetar för enskildt och allmänt val; och det allmänna är staten, denna enhet af krafter, hvilka samverka för ett enda, men gemensamt mål, det helas båtnad och framgång.
Dessa äro de skäl, sorn vid frågans pröfning grundlagt Utskottets ofvan antydda åsigt.
Men emot motionärens förslag förekommer dessutom, bland annat: alt en person kan hafva haft sin verksamhet lika lång tid på olika orter, för hvilken händelse förslaget dock ej upptager något stad - 16 Lag-lJtskottet* Betänkande, N:o 21. gande, — att ehuru det förutsattes att den aflidne samlat sin betydligaste förmögenhet der han längst bott och haft verksamhet, sådant likväl icke kan såsom ovilkorligt antagas; — samt att, om stället, der egendom blifvit förvärfvad, bör utgöra grunden för kommunens rätt, föreskriften derom alt den kommun, hvarest den aflidne ärft egendom, skall alltid hafva en del deraf, saknar giltig grund, emedan samma egendom kan af den, efter hvilken den arlfallit, hafva blifvit antingen förvärfvad på eller ärfd från annat ställe.
Men bäraf visar sig emedlertid att införande af den princip, motionären söker göra gällande, svårligen kan ske med någon följdriktighet, hvarförutan deremot ytterligare förekommer, alt en mindre kommun, på så sätt, skulle kunna erhålla en förmögenhet, som öfversliger kommunens behof och som alltså ej kunde användas till det gagn för det allmänna, som, derest den tillfallit staten, och den magt, som säkrast bedömmer hvad det allmännas väl kräfver, varit i tillfälle att om- användandet förordna.
Annan princip lärer ej eller kunna antagas än den, som gäller.
Den är ock ett uttryck af den högsta statsrältsliga grundsats, såsom innebärande ett erkännande af hvarje medborgares innerliga inföi lifvande med staten; och det är med anledning af hvad Utskottet sålunda anfört, sorn Utskoltet vördsamt ajstyrkev bifall lill Herr Meve hels ifrågavarande motion.
Lag-Utskottet* Betänkande, N:o 22. 17 &:o SS. Ank. till Exp.-Utsk. den 8 April 1854, kl. 9 t. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om bestämmande af en summa appellabilis för fullföljd af talan i Idof-rätt emot Under-rätts beslut i tvistemål.
Innan Kämners- och Lagmans-rätterne, genom Kongl, förordningen den 18 April 1849, indrogos, fanns i lagen stadgadt, att ej någon egde emot Lagmans- och Rådstufvu-rätts dom vädja till Hof-rätt, der ej hufvudsaken gick öfver femtio dalers värde; men då genom indragningen Hof-rätten förändrades från tredje till andra instansen i alla mål, ansåg man sig icke böra bibehålla berörde stadgande.
Man förordnade dock, att verkställighet må sökas på Under-rätts dom, oansedt deremot vädjas, så framt vadet derigenom ej göres onyttigt; och på så sätt trodde man sig hafva uppställt ett lika kraftigt hinder emot trätlystnaden, emot ringare måls obehöriga fullföljd och emot Hof-rätternas öfverhopande, som låg uti förenämnde stadgande.
Herr Grefve Taube, H. E., har nu emedlertid uti ett till Högloft.
Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial, fästat uppmärksamheten derpå, att den medgifna verkställigheten icke skall hafva medfört påräknad följd.
Efter hvad han erfarit, hade antalet af fullföljda obetydliga saker i Hof-rätterne i hög grad tilltagit; och då Hof-rätternes tid derigenom gjordes nära nog otillräcklig lör behandling af vigtigare mål, samt det ej syntes kunna vara någon fördel att fullfölja ett mål, sorn ej gäller ens det belopp, som motsvarar rättegångskostnaderne, har Herr Grefven föreslagit, att stadgas måtte, ”det vad emot Härads- eller Rådstufvu-rätts dom eller utslag endast skall vara tillåtet, der hufvudsaken, med ränta och afgäld som fordras, stiger olver femtio daler.
Prot. 1853—1854. 7 Sami. 1 Åfd. 10 Baft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 22.
Lag-Utskottet, hvars utlåtande öfver detta förslag blifvit infordradt, har tagit detsamma i öfvervägande; och ehuru flere skäl tala för det föreslagna stadgandet, bland annat: att rättigheten att vid alla instanser tvista om ett så obetydligt belopp, som helst, kan begagnas såsom ett tvångsmedel emot den fridälskande, emedan han heldre uppoffrar en ringa penning, än blottställer sig för en långvarig rättegångs obehag, besvär och kostnader; att den, som drager en obetydlig sak från instans till instans, skäligen gör sig misstänkt att handla af andra moliver än rättskänslans; att blotta föreställningen derom, att ett sådant missbruk kan ega rum, minskar aktningen för lagen; samt att de fleste civiliserade länders lagar förbjuda sakers fullföljd i högre 'Rätt, så vida de ej angå ett belopp åf någon betydenhet; — Likväl och då den förändring, som skett af vår äldre lagstiftning i denna del, grundats på det tillfälle, som rättsökande före Lagmans- och Kämners-rätternas indragning i allmänhet egt att, utan afseende på den summa, hvarom tvistades, få sin tvist af två domstolar bedömd, samt då den erfarenhet, som hittills kunnat vinnas om verkan af den motvigt emot trätlystnaden, som man, på sätt ofvan är nämndt, sökt i rättigheten för vinnande part att få Under-rätts dom verkställd, ej må antagas såsom en tillfyllestgörande anledning att återgå till en nyligen frånträdd princip i lagstiftningen, hvars återupptagande ej synes kunna motiveras af andra än högst vigtiga, orsaker; anser sig Utskottet böra vördsamt hemställa om icke Herr Grefve
Taubes ifrågavarande motion må lemnäs utan vidare afseende.
Reservation: af Herr Grefve Sparre, Herr Friherre Posse och Herr Professoren Bring, under åberopande af de skäl, som motionären anfört och som, efter Utskottets åsigt, tala för bifall till motionen. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 22. 19 J«:o 23.
Ank. till Exp.-Utsk d. 7 April 1854, kl. 9 f. m.
Memoriali anledning af äterremiss af Utskottets Betänkande N:o 5j angående antagande af Lag-Beredningens förslag till Civil-lag.
Detta betänkande har blifvit af Vällofl. Borgare-Ståndet till LagUtskottet återremitterad t; men som detsamma, enligt till Utskottet ankomna Protokolls-Utdrag, är vordet bifallet af öfrige Riks-Stånd, nemligen af Höglofl.