Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
e r ^ ' ^ öda damastgardinerna £ s s ^ voro tätt igendragna för fönstren, en liten brasa sprakade i kakelugnen, lampskenet ström- made mildt oeh behagligt genom den med en brokig iöja behängda kupan, teköket kokade oeh puttrade oeh vid bordet satt en ung vacker qvinna med sin raska lilla gosse, sin förstfödde, i sitt knä.
Den unga modren hade brådt om med att servera te åt sin man, som satt midt emot henne och just lade bort sin halfrökta cigarr och sin bok, men hon hade ändå mera besvär med att hålla styr på den lille.
Dörren till ett angränsande rum stod öppen och man såg att der också brann en brasa, hvars röda sken belyste gröna gardiner ocb en prydlig liten korg- vagn bredvid hvilken stod en pall, hvarpå låg en tröja och några andra persedlar, som antydde att det var » sängdags » för pilten.
Det var också åtskilligt annat, som antydde det, ty den lille var » tråkig », det vill säga sömnig, och det fordrades åtskilliga » konster » för att hålla honom vid godt lynne tills jungfrun, som gått ut i egna ärenden, behagade komma hem.
Laura började med att trumma på brickan och detta fängslade för en stund den lilles uppmärksamhet; derpå skramlade hon med te- skeden i koppen och när intet slags skrammel längre gjorde afsedd nytta, visade hon gossen den under teköket flammande spritlägan.
Allt detta roade honom i ungefär fem minuter och så var det lika ledsamt igen.
Slutligen fick hon det lyckliga infallet att i all tysthet ge honom en liten, liten sockerbit.
Det hjelpte.
Han satt alldeles stilla och såg på sockerbiten och smackade med läpparna, så länge han hade den söta smaken i munnen.
s Men så ville han hafva mera.
Modren för sökte väl att afleda hans tankar derifrån genom att visa honom andra saker, men allt hvad han fick kastade han i golfvet med förakt.
Och l I r- \ L-J I I vj Kl IN I d u n, e r n å l l e s e t t g r a t i s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n tid, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 6, t o r d e p r e n u m e r a - så sträckte han sina små knubbiga bänder mot sockerasken och jollrade på sitt eget, ännu obe- gripliga språk, men med den ljufvaste röst och den täckaste min — modren kunde icke mot- stå detta och gång på gång förde hon teskeden med en liten bit socker uti, till hans lilla ro- siga mun.
Stilla och obemärkt hade ett par mörka ögon från motsatta sidan af bordet lika noggrant som ogillande följt med detta lilla uppträde, och för hvarje liten sockerbit blefvo de mörka ögonen allt mörkare.
Ocb tunga, mörka tankar kommo ocb gingo innanför den panna, som hvälfde sig öfver dessa ögon.
» Der kunde man nu se, huru det skulle gå. » Detta var en liten profbit på hvad som komma skulle.
Huru goda anlag unga herrn redan vi- sade!
Der var en, som nog snart skulle tyran- nisera sin mor!
Och huru svag modren var!
Jo, detta lofvade godt!
Hans präktiga gosse skulle ju blifva bortskämd — blifva alldeles förderfvad.
Men det skulle han då förekomma kosta hvad det ville.
Gerhard hade mycket rätt och Laura hand- lade illa — derom var ej tu tal.
Men att han ändå skulle bli så ond — det var ändå litet för mycket och berodde må hända på andra orsaker.
Kanske Laura hade skämt bort pappa sjelf litet, liksom hon nu höll på att skämma bort hans herr son!
Ty herrar äkta män blifva snart nog bortskämda ocb äro ganska böjda for att upptaga hvarje liten uppmärksamhet med största lugn och som om de vore i sin goda rätt.
Och glömmer man sig sedan en enda gång, försummar dem aldrig så litet, så blifva de — icke ledsna men — onda.
Kanske föregick något sådant här.
I alla fall var Gerhard ond och redan sväfvade på hans läppar en skarp, att icke säga snäsig tillrättavisning.
Men han hejdade sig, då Laura händelsevis i det samma såg upp med en mild och glad blick.
Ännu hade han aldrig yttrat ett hårdt ord till henne, en vink, en blick hade varit nog för att hon skulle rätta sig efter honom och gerna göra hvad han önskade.
Det var derför att hon älskade honom så varmt, det visste han.
Men han — ja, han älskade henne icke mindre, och derför skulle han nu ej heller såra henne.
Nej, det skulle han icke.
Nyss hade han ämnat befalla: » Laura, nu slutar du upp med den der dumma leken! » Nu var han färdig att bedja: » Laura, vill du lör min skull för framtiden låta bli sådant? » Men han betänkte sig åter.
Nej, det kunde icke heller gå an.
Han ville icke sätta i fråga att modren skulle vika för hustrun.
Han fruk- tade — nej, han fruktade icke, ty han unnade barnet gerna första platsen i hennes hjerta — men hän förestälde sig, att han sedan ett år, eller sä, blott hade andra rummet i hennes kärlek.
Men det var ju billigt?
Det var ju rättvist att den svagaste, den hjelplösaste stod främst hos henne?
Borde icke hans bättre jag bringa detta offer, om det också icke sma- kade den naturliga menniskan så väl?
Nej han kunde och borde icke i detta fall begära att hon tänkte på någon annan än barnet.
Och då Lauras hvita hand åter var på väg att föra teskeden med sockerbiten till barnets röda läppar, blef denna hand plötsligt fattad af en annan och hölls till baka, medan en glad röst yttrade: » Passa på, Laura, att pojken inte lurar dig!
Han bryr sig inte så mycket om sockerbiten — det gäller snarare för honom att kasta en blick in i sin mors hjerta.
Den skälmen vill veta, om han i framtiden kan vänta att få sin vilja fram. » Skämt låg i orden och ett leende låg på läp- parne, men Laura hade vant sig att i mannens ögon läsa hans verkliga tankar och hon såg mer än väl i hans blick ett allvarligt, ja, nästan vemodigt nttryck.
Utan att svara lade hon bort teskeden.
Denna blick — hon såg den, hon kände den ännu långt efter Gerhard sagt sin gosse god natt, gifvit honom en kyss och lemnat rummet.
Hon märkte icke huru bedjande den lille slog upp de bruna ögonen, hon hörde icke huru sött han jollrade, och först då hon kände hans mjuka varma hand stryka hennes kind, först då erin- rade hon sig hvad han ville.
» Nej, » sade hon sakta, medan hon kysste hans lilla röda mun och böjde sig ned öfver honom, så att hennes långa blonda lockar likt en slöja omgåfvo bådas ansigten, » nej, dertill har jag dig allt för kär, dig oeh — » hon sänkte rösten till en hviskning — din far. » Men den lille var icke nöjd härmed.
Han började skrika — gallskrika!
Och det kunde nu Laura en gång för alla icke uthärda.
Hon steg upp, tog honom på armen och dansade om- kring med honom i rummet.
Och derjemte sjöng hon för honom så vackert och med så klar stämma, att den lille måste höra derpå och slutligen le genom tårarne — ty han hade verkligen » gråtit tårar, » som jungfrun brukade kalla det, till skilnad från när han » illskrek, » som hon sade, då han skrek af » ilska. » Och så sjöng hon och dansade, tills hennes egna ögon strålade och hennes kinder glödde och de långa blonda lockarnc räknade litet och hängde ned öfver hennes mörkblå klädning.
* En stund senare, just då Laura bredde täcket öfver den nu sofvande lille, gick dörren upp och Gerhard kom in med en bok, ur hvilken han skulle läsa högt för henne.
Från sitt rum hade han hört alltsammans, både huru gossen skrek och huru modren tröstade honom, och han hade fullkomligt uppfattat alltsammans.
» Ja, » sade Laura, då de kommo ut i hvar- dagsrummet, » här ser inte för trefligt ut!
Men din herr son behagade skrika, och så måste hans mamma muntra upp honom, så att han blef snäll ocb glad, innan han gick till sängs; och nu måste hans pappa gifva sig litet till tåls, medan jag bär ut tebrickan, ty Marie, den slarfvan, har ju inte kommit hem ännu. » » Jaså? » sade han ömt, slog armen om hennes lif och drog henne varmt intill sig och såg på henne så länge och så hjertligt, tills hon blek- nade litet och fick tårar i ögonen.
Hon lutade hufvudet mot hans bröst, men i nästa ögonblick såg hon upp igen.
» Gerhard, » sade hon, » att jag var svag för din gosse — förlåt mig det!
Frestelsen var så stor: jag håller dig för andra gången kär i honom, och du har aldrig lärt mig att neka dig något.
Att vara din hustru föll sig all- tid så lätt — lättare än att vara din sons moder.
Men var lugn — min kärlek är stor nog.
Jag viste blott icke rätt hvad jag gjorde.
Och du skall alltid hjelpa mig — skall du icke det? » Gerhard kysste henne och tyckte att hans hustru var sjelf så söt, som den » sötaste sockerbit. » Ack, om männen alltid ville göra sina an- märkningar så vänligt och hustrurna alltid upp- taga dem så ömt och förståndigt!
Då skulle mången liten » sockerbit » försötma den malört lifvet så ofta blandar i äktenskapets sällhets- bägare 1
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r Tjenstfolk och porslin.
Ur en frus erfarenheter.
|) vilket herrskap har icke gjort rätt oan- genäma erfarenheter vid förluster genom tjenstfolks oskicklighet eller rättare ovarsamhet vid handhafvandet af husbondfolkets tillhörig- heter!
Jag vill här icke tala om skadegörel- sen å det i dylikt bruk varande husgerådet, ty om också husets allt i allo skulle kasta litet oaktsamt med kärlen eller köksan och huspigan vid sina många bestyr i den gröfre hushållningen icke vara så försigtiga med en del sköra saker som önskligt vore, så skall ej ett humant husbondfolk fästa så mycket af- seende vid en trasig tallrik eller en något buck- lig kastrull.
Men om det talrika tjenstfolket i en af våra dagars på stor fot lefvande familjer med högt stegrade fordringar på elegans och smak icke skulle iakttaga nödig försigtighet vid behandlingen af de ofta dyrbara lyxartik- larne, på t. o. m. konstsaker, då är herrskapets förtrytelse berättigad.
Men — äfven med de häftigaste förebråel- ser blir — tyvärr — skadan icke godtgjord, och den, som i alla händelser får bära den är herr- skapet.
Och det är betjeningen ganska likgil- tigt, hvad skada den åstadkommer exempelvis å en marmorskifva eller en sevresservis, då den vet, att husbondfolket hvarken skall eller kan afdraga priset för dyrbarheterna å dess lilla lön.
För att i möjligaste måtto få en ersättning för dylika förluster, torde man kunna följa nedanstående förslag, framkommet genom mina egna erfarenheter: Då jag hade trädt i äktenskap, kom i min tjenst en mycket snäll och duglig flicka.
Men hon hade ett fel: att slå sönder en oerhörd mängd glas oeh porslin.
Hvad hon under första året flck i kras representerade en anmärknings- värd summa, och många vackra minnen, mången kär bröllopsgäfva gingo under hennes händer i spillror.
Då denna ovarsamhet öfversteg det tillåtnas gräns, förklarade min man, att med nästa år skulle tredjedelen af det sönderslagnas värde afdragas å hennes lön.
Hon protesterade på det lifiigaste och för- klarade: Med afsigt slår jag ju ingenting sön- der.
Och för resten: om ingen sloge sönder någonting, hur skulle då fabrikanterna kunna lefva?
Efter denna filosofiska betraktelse sade hon upp sin tjenst.
Jag ville emellertid jngalunda förlora min Karolina.
Min man framkom då med följande förslag: Hon skulle erhålla några kronor mer än hittils i lön, men derjemte ersätta halfva värdet af det, som hon förstörde.
I början afböjde hon detta anbud, men seder- mera betänkte hon sig litet närmare och antog detsamma.
Under det följande tjenste- året hade hon slagit sönder endast en enda tallrik!
Det torde häraf framgå, att det icke är opraktiskt att gifva den af tjenstfolket, som ett år icke söndersloge någon större, dyrbarare pjes, en efter förhållandena afpas3ad premie.
Ett andra förslag, som det särskildt bör ligga de damer om hjertat, hvilkas män tillhöra finansverlden, att förverkliga, är bildandet af ett - » försäkringsbolag för lyxartiklar ».
Ett så- dant bör, synes det mig, kunna bära sig lika godt som exempelvis de redan befintliga för- säkringsbolagen för spegelglas.
Bolaget kunde ju använda vinsten till belöning åt tjenstfolket i hus med försäkring, der intet försäkradt före- mål under året gått förloradt.
Derigenom skulle I I P \ U I I U M IN användas och marginal lemnas.
också bolaget tvifvelsutan göra stora besparingar.
Tjenstfolket skulle uppfostras till aktsamhet och försigtighet samt slutligen herrskapen undgå förlusten af en mängd oersättliga saker.
H u r s k a l l frukt för k o n s e r v e r i n g vara b e s k a f f a d?
Jet fordras att noga veta, hvilka fordringar W&gt; man skall ställa på frukt för konserver, för att se mödan med inläggningen belönt.
V i gifva efter utländsk källa följande råd, som säkert icke skola vara ovälkomna.
Nötter: Mindre frukter inläggas hela, stora skalade.
Nötterna skola vara utvuxna i spet- sen; om hårda skal redan visat sig vid spet- sen äro de oanvändbara.
Jordgubbar: Vid inläggandet bör frukten vara stor, klart röd icke hvit, tämligen mogen, dock icke öfvermogen, samt ännu ha en fast form.
Krusbär: Stora, klart gröna, ohårade sorter uppsökas.
Frukterna måste vara utvuxna, men ännu fullständigt hårda och ogenomskinliga.
Hallon: Stora bär, mogna men icke mjuka, användas.
Körsbär: Stora, klart röda sorter senare de bruna, klarbären, de gula och de vanliga sura.
Om man undantager de bruna bör uttagandet af stenar vara ganska lätt.
Bären inläggas då de äro fullkomligt mogna.
Öfvermogna äro obrukbara för detta ändamål.
Reine claude: Endast sådana sorter, hvilka vid kokandet spricka något litet utan att full- komligt fläckas sönder, kunna användas.
Bäst äro de gröna, de stora och de med daggblå färg; öfver hufvud taget de, hvilka i smak likna de sura plommonen.
Reine claude-plommonen böra vara fullt utväxta, men ännu fullkomligt hårda och aftagna med stjelk.
De inläggas utan dröjsmål strax efter afplockniDgen.
Sviskonplommon: Möjligast största frukt, hvars sten lätt kan uttagas, egnar sig bäst.
Den bör framför allt vara fullkomligt mogen och ej mera vara hård; ju mognare, dess bättre.
De röda sorterna kunna ej användas.
Persikor: A f spaliersorter kunna endast de användas, hvilka allt igenom hafva hvitt kött oeh hvilka man utan svårighet kan befria från kärnan.
På frukter från högstammiga persike- träd ställer man samma fordringar; köttets färg må dock bär vid lag gerna ej vara fullt hvit.
Frukterna böra vid inläggningen vara mogna, men få ej vara mycket mjuka.
Aprikoser: Stora, fjusgula, ej för saftiga apri- koser, hvarur stenen utan svårighet kan utta- gas, äro önskliga.
De böra vara fullkomligt gula, men ännu hårda.
Frukter, som på ena sidan äro gröna och förkrympta, sakna värde.
Päi~on: Endast sådana med hvitt kött, hvilka, skalade, låta koka sig, utan att förlora färg och form, äro användbara.
De kokas så länge, att de lätt kunna genomstickas med en nål.
Pä- ronen måste hafva svarta kärnor och vara fullt utvuxna, men ännu ganska hårda, så att de ej koka sönder.
Kamomillen: En af våra bästa läkeväxter är, som bekant, kamomillen eller sötörten (Chamomilla officina- lis), som ej blott inom familjen finner mångfal- dig användning, enär den är ett utmärkt hus- medel mot kolik, kramp och rheumatiska smär- tor, vid kontusioner och som svettdrifvande medel, utan ock gör husdjursskötseln goda tjenster.
Så väl som inre medel som vid tvätt- ningar af bulnader och sår, gör afkoket på växten goda tjenster i stallet.
Ett medelstort landtgods skulle således behöfva en ganska an- senlig mängd af kamomillväxten för personliga och husdjursskötselns behof.
Ja, den kan ju också erhållas å apoteket.
Men i små qvantiteter och till ganska dyrt pris.
Den lilla läkekamomillen med sina små blad och små blommor med nedhängande hvita kant- blommor förekommer emellertid ganska rikligt på åkrarne.
Det gäller således endast att i rätta blomningstiden samla växten.
Man tager hela busken och binder samman växterna i små bundtar, hvilka upphängas på ett torrt och luftigt ställe.
Men kamomillskörden infaller ungefär sam- tidigt med rågskörden, då alla händer hafva fullt upp att göra med denna, så att ingen kan tänka på kamomillsamlandet, tänker man — åtminstone tror en hel del så.
Ocb, när man behöfver den nyttiga växten, då vet man ej, hvar man skall få den.
Men trots skörden kan man nog samla den läkande örten.
Genom barn — tror ni; nej, de skulle släpa hem en ofantlig mängd surkullor, hvilka äro temligen lika kamomillerna, men ej kunna för samma ändamål användas.
Men gamla qvinnor, odug- liga till egentligt arbete, fins det på hvarje gods, i hvarje by, hvilka känna sig för svaga att uträtta något, men — regelbundet infinna sig till axplockningen.
Nå ja, skulle man ej då kunna uppställa ett vilkor för rätt att deltaga i axplockningen: — några knippen goda kamo- miller.
På det sättet skulle man erhålla gan- ska god tillgång på dessa nyttiga plantor.
För öfrigt behöfver det väl ej sägas, att det kan förtjenas en smula genom att sälja växterna till familjer, som ej hafva tillfälle att sjelfva samla sitt behof.
Ä Bröllop i England.
jjn gammal engelsk lag bestämmer, att en vigsel endast har giltighet, om den för- rättats före middagen.
Anledningen till denna märkvärdiga förordning kännes nu mera knap- past af en bland hundra, hvilka gå i giftas- tankar, men man håller fast vid gamla bruk i Old England, äfven om de äro obeqväma.
Förr i verlden var en sådan lag nödvändig, ty då hände det ofta att bröllopsgästerna — och brudgummen med —, när vigseln egde rum på eftermiddagen, hade sett så djupt i glaset, att det kom till obehagliga uppträden i kyrkan.
För att förebygga detta utfärdades nämda lag, hvilken ännu består, ehuru förhållandena blif- vit helt andra.
Man kan visserligen erhålla dispens från uppfyllandet af detta lagbud, men måste då betala denna eftergift dyrt.
Erke- biskopen af Canterbury eger att utfärda denna tillåtelse, som gifver en rätt att gifta sig vid hvad tid man behagar, men under inga vilkor på söndagen, mot en godtgörclse af — 29 pund oeh 3 shilling, omkring 525 kronor.
Bikt folk brukar skaffa sig en sådan tillåtelse, men de flesta bröllop ega dock rum mellan 11 och 12 på förmiddagen, en tid, som for de flesta Lon- donbor är särdeles obeqväm, enär man i Lon- don sofver länge om morgnarne.
Brudgummen får ej se bruden förr än i kyrkan, der han, ledsagad af sin fader eller den äldre herre, som representerar denne, vän- tar henne vid altaret.
Brudtärnorna möta henne vid kyrkdörren och följa henne, när hon vid
faderns eller den som » bortgifver » henne, arm går upp till altaret.
Hennes bruddrägt är un- gefär sådan som hos oss, men hon bär orange- blommor i stället för myrten liksom brudarne i Frankrike och Amerika.
De andra damerna, äfven brudtärnorna, bära eleganta promenad- drägter och hattar; brudtärnorna bära meren- dels derjemte ett smycke, skänkt af brudgum- men.
De äro alltid klädda i ljusa färger, men det är först under den allra närmaste tiden man sett dem i hvit drägt, hvilken hittills varit brudens.
Herrarne uppträda aldrig i frack.
Den bä- res i England om aftonen.
Herrarne af de förnämare klasserna begagna då alltid frack antingen de äro borta eller hemma, men ej på förmiddagen eller på ett bröllop.
Brudgummen har en vanlig svart eller mörkbrun bonjour, Ijnsa benkläder, hvit väst, kulört halsduk och en liten bukett, gåfva af bruden.
Sjelf har han sändt henne och tärnorna större, hvita buketter med stora, hvita atlasslejfer.
De öfriga herrarne bära ungefär samma drägt som brudgummen.
I Plogland mottaga endast qvinnorna ringar, männen icke.
De engelska äkta männen känna sig derför ej mindre säkert bundna.
Då vig- seln iir förbi, lemnar brudföljet kyrkan under tonerna af Mendelsohns bröllopsmarsch.
Bru- den åker till kyrkan i faderns men från kyr- kan i makens vagn.
[&gt;et bör anmärkas att det engelska bride är fullt det samma som vårt brud, hvilket ej är fallet med det tyska Braul, som begagnas redan om en förlofvad.
Bröllopsmåltiden afätes alltid hos brudens fader.
Den kallas hvarken wedding dinner eller wedding lunch utan wedding breakfast.
Ofta spisar man endast litet kall mat vid en buffet.
Till bröllopsmåltiden hör en 3 — 4 fot hög kaka — the wedding cake, som delas af bruden bland gästerna.
De officiela talen inskränkas allt mer.
Emel- lertid vet man i förväg bestämdt hvem som det tillhör att tala och hvem det tillhör att svara.
Då det unga paret bryter upp, hasta alla till dörren och kasta efter dem ris och tofflor.
Toffeln betyder nämligen i England lycka och riset ymnighet och öfverflöd.
Det är sålunda en vacker önskan man på detta sätt symboliskt uttrycker.
Genom Idun har öfversändts till de brand- skadade i Sundsvall och Umeå 45 kr.
50 öre, hvilka insatts i Skandinaviska Kreditaktiebolaget för de nödlidandes räkning.
Dessutom har ett större paket öfverlemnats genom Damkomitén, Här.
Detaljerad redovisning i nästa nummer.
Insamlingen fortgår.
Till Iduns tredje pristäf / an har inkom- mit ett fyrtiotal täflingsskrifter, hvilka nu cir- kulera bland prisdomarne.
Deras utslag kom- mer i ett af de allra närmsta numren.
R bi- Annonser mottagas spalt.
ppe i Vendsyssel vid en bugt af Lim- fjorden ligger herregården Börholm.
^ De tjocka röda murarne och trappstegs- gaflarna titta fram mellan kastanjträ- den, som stå på kanten af de gamla grafvarne.
Men dessa senare äro nu på väg att försvinna; säf och vass rycka längre och längre ut från kanterna, så att den svartgröna vattenstrimman ständigt blifver smalare.
Upp till gården för på norra sidan en gammal lindallé.
Söder ut ligger parken och mellan den och fjorden är endast en smal, sank sträcka med vatten- pussar mellan tufvorna och vatten under gräs- torfvorna.
Här är den präktigaste tummelplats ett barn kan önska sig.
Man kan vada till knäna mellan tufvorna, finna vip- och fiskmåsägg om våren och hela året igenom stenar och mussel- skal, och blott man kastar blicken ut öfver fjorden, är der alltid något att se, än ett fisk- stim, än en flock änder.
Fram på vintern kan det också hända, att man får syn på de vilda svanarne.
Här nere kunde man också på den tid här skildras nästan dagligen se ett par barn, en fin blond flicka på tio år ungefär och en ett par år äldre gosse.
Flickan, som hette Filippa, var enda barnet till egaren af Rörholm, öfver- ste Munk.
Gossen hette Henrik och var son af en af öfverstens gamla underofficerare.
Då denne dog, kom gossen till gården, och det var öfverstens afsigt, att med tiden taga honom i sin tjenst som ridknekt, trädgårdsmästare eller hvad annat dylikt han komme att visa anlag och lust till.
För närvarande hade han intet annat att bestyra, än att vara page ät den lilla fröken Filippa, deltaga i hennes lekar, uträtta hennes ärenden och böja sig för hennes nycker och dertill visade han både lust och anlag.
Hon kunde heller icke på något vis undvara sin lekkamrat; han måste följa henne öfverallt.
Och öfversten var glad öfver, att hans flicka hade en nära jemnårig med hvilken hon kunde vara ute i det fria och med hvilken hon kunde vexla tankar och idéer.
En dag, då de två barnen hade » kastat smörgåsar » så länge att de voro helt trötta och nu hade sträckt ut sig i sanden, sade Filippa plötsligt: » Henrik, tror du ej, att du kunde lösa upp mina snörkängor? » Henrik gaf icke något svar härpå, men bad fä veta, hvarför hon frågade det.
» Jo, jag vill ut och vada » svarade hon.
» Nej, då kan jag icke » sade Henrik be- stämdt.
» Hvarför vill du icke? » frågade hon.
» Öfversten skulle blifva så ond, så ond, om han finge veta det » svarade han.
Henrik sade alltid » öfversten », ehuru han kallade Filippa vid namn ocb sade du till henne.
Men öfveisten var för honom blott öfverste och icke hennes far.
» Ja, men jag blir ond, när du icke hjelper mig » sade Filippa.
Henrik blef illa till mods.
» Jag vet, hvar det fins en fiskmåserede med 5 ägg » sade han » skola vi gå dit? » » Ja, låt oss det?
— Men vi skola först vada! » ljöd svaret.
Henrik såg nu helt rådvill ut.
» Vill du då?
Annars blifver jag ond » sade hon.
e n d a s t m o t k o n t a n t liqvJd i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e p r 4 - 10 stafvelser).
Hon hade icke behöft fråga, och det visste hon också godt sjelf.
Var der något, Henrik icke ville, sä var det, att göra henne emot.
Icke utan en del besvär lyckades det Hen- rik, att få snörkängorna lösta; så drog hon sjelf strumporna af och strax derpå plaskade hon och han ute i det lugna, grunda vattnet.
» Gud bottna?
vet, hur långt man egentligen kan Vi kunna visst gå mycket längre ut? » » Du får icke, Filippa, » ropade han.
» För hvem? » Henrik blef henne svaret skyldig, men sade ett ögonblick derefter med ett lyckligt infall: » Nej, ty längre ut är der krabbor! » » Hu! » ropade Filippa och sprang inåt land till, så att vattnet stänkte rundt omkring henne.
» Se, min nya klädning är helt vät » sade hon.