Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det låg något spelande gladt hos hela sällskapet, särskildt hos en undersätsig figur, som med sitt tvärhuggna hufvud krönt af linhvitt hår på ett i ögonen fallande sätt af stack mot de bronsfärgade kamraterna.
Han stod midt i klungan och tycktes vara i färd med att roa sällskapet genom att gif- va prof på sina språkliga talanger, ty redan på långt håll hördes hans uttalanden på åtskilliga jordens tungomål, tacksamt mottagna med breda löjen från kamraterna.
Af enbart okynne, eller möjligen därför att jag, som i det tvärhuggna linhufvudet tyckte mig se något nästan hemmabekant, kanske därför såg på honom, och detta blef honom för frestande, — allt nog, just som jag gick förbi, lyfte han handen med en elegant sväng till hatten, bugade sig, lät upp sin mun och sade på en den bre- daste bohusländska: » God dag min sköna fröken, hur står det till? » Slagen af förvåning vid det svenska till- talet vände jag mig blixsnabbt, och innan jag ett ögoblick besinnat mig, hade orden: » Tack bra, hur mår ni själf? » halkat öf- ver mina läppar.
Jag har engång läst eller hört utrycket » tappa underläppen af förvåning », men aldrig har jag sett det så fulländadt illu- streradt som hos den svenske sjömannen vid detta tillfälle.
Först efter en lång stunds besinnande förde han handen på nytt, men nu med en betydligt tafattare rörelse upp mot hatten och sade dröjande: » Jag ber om förlåtelse, jag tror fröken är från Sveri- ge, » — och fortsatte, liksom för att smått ursäkta sin fråga, — » se, Sverige eller något svenskt, det har j ag hvarken sett eller hört på mången god dag. » » Det var således länge sedan ni lämna- de Sverige? » Han såg förvånad på mig, och hans blick uttryckte så tydligt en häpen fråga, om det verkligen var det där snyggt klädda fruntim- rets mening att vilja samtala med en enkel beckbyxa som han, att jag nästan förklaran- de tillade, att jag också själf varit länge af Aktiebolaget D e s i n f e c t i o a stället — u t a n b o r t f ö r a n d e a f m ö b l e r.
11 A. — Allm.Tel.
7494. i r u m, f a r t y g o. b o s t ä d e r, a l l t p å
DUN 160 hemifrån, hela åtta månader, och under den- j i a tid ej hört ett enda svenskt ord förr än i dag.
» Åtta månader, » eftersade han, medan ett bredt löje drog sig upp mot öronen.
» Skulle jag säga åtta år och åtta därtill, skulle det väl tillnärmelsevis vara den did, j a g varit bor- ta^ » Han teg litet, tydligen tveksam o m han skulle våga fortsätta eller e j, kastade en blick på kamraterna, som aktningsfullt dragit sig litet tillbaka, men dock med vid- öppna munnar lyssnande, utan att förstå ett ord, bildade hedersvakt omkring oss, och otve- tydigt njutande af deras häpnad, vände han bussen, spottade med beundransvärd träff- säkerhet tvärs genom klungan ut i vattnet och unnade sig nöjet att ännu mer öka de- ras förvåning.
» Se, j a g var just icke värst stor, vidpass så här », han utmätte med han- den en ungefär tolfårig pojkes storlek, » när jag, skam till sägandes, utan permission gaf m i g af hemifrån med en kolbåt, d. v. s. på fribiljett till bottenplats. » Härvid sken hans anlete af belåtenhet öfver den lyckligt funna omskrifningen för en simpel rymning.
För att också kamraterna skulle få tillfälle att njuta af den, återgaf han den i öfver- sättning, och m e d lifligt mummel och flitigt vändande på bassarne ådagalade de sitt belåtna gillande.
Uppmuntrad häraf fortsatte han, nu dock hufvudsakligen begagnande sig af engelska språket.
» Sjön gick hög, och j a g mådde sämre än en hund där nere bland kolstybbet, men höll dock ut, tills j a g trodde land vara ur sikte.
D å kröp j a g upp på däck och hade så när skrämt slag på styrman, som gick Länk-gåta.
Men den, som var från båten, innan den kom fram, det var nog Lasse Henriksson det.
En morgon före dagningen, just när vi började paddla uppför en bred flod, äntra- de jag, utan att säga farväl eller tacka för husrum, utför skrofvet och sam m o t land med kläderna bundna som ett bylte på ryg- gen.
Jag blef uppfiskad af den lede själf i människohamn.
K o m i hans tjänst, slet ondt, försökte rymma, blef fast och fick det än värre.
K o m dock loss omsider och följde som skeppspojke m e d en skuta till London.
Sedan var det snart all right, när jag börja- de gå som matros på långturer. » Länk 7.
Ej min tunga jag nu häjda kan, Förr ' n den nämner ännu en tyrann, Hvilkens namn är svärtadt, Om man än behjärtat Att han var en .. sina tiders » man.
Länk 8.
Nu en här jag kunde ställa upp, Egendomlig, värfvad, blandad trupp; Uti heta striden Någongång beriden, Tränad båd ' till snack och mäster- kupp.
Länk 2.
Säg, hvem känner ej ett iskallt vif, Som är klädd i blått sitt hela lif?
Pärlbesatt dess änne, Af korall dess spänne; Stulna summor på dess kreditiv.
Länk 9.
Fast det kunde kallas blott » lull lulh, Det må skimra af briljant och gull, Mångens håg det lockar, Mången ödmjukt bockar Blott för detta » lilla någots » skull.
Länk 5.
Lilla ord, hur dechiffrera dig?
Hufvudbry du vackert skaffar mig.
Sats, som skulle lyda Jag » han icke » tyda Motsats blef — o dumbom, bara tig!
Länk 6.
Långt tillbaka, uti forntid grå, Fanns en konung själfvisk väl som två.
Hiifvudordet.
Här vår visa ändtligt har ett slut, Alla småord ha vi plockat ut, Men det stora hela, Som vi haft att dela, Skall väl också få sin ordtribut.
Namn på andligt brödrakotteri, Öfvande båd ' bön och tiggeri, Ej för snygghet kända Förr, men nu, kanhända, Ha de såpa i sitt skafferi.
Rullande sten jag är, Mossa ej växer där, Örnavingar jag har, Fjärran ikring jag far, Bådar båd ' ondt och godt, Täljer båd ' stort och smått, aar.
u r, i ocKan Det doftar hyacinter!
— Det är ej längre vinter, Mot fönstrets mörka hvälfning Slår solens varma gull.
Därute skyar skifta, Och nakna grenar vifta, Och u p p ur hvita drifvor Står jordens svarta mull.
* Innehållsförteckning; T h é r é s e S a x e n b e r g; af A.
— K v i n - n o f r å g o r n a v i d 1898 å r s r i k s d a g.
Konfirmationen o c h u n g d o m e n; af Eva Wigström (A v e.)
— M i n g a m l a flygel; af Adi.
LÖRDAGEN N:R 3 8 (6 1 3).
PRENUMERATIONSPRIS PR ÅR IDUN - ... » 5: IDONS MODETIDN.
&gt; 3: ANNA HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
IDUNS MODETIDN.MED PLAN- SCHER OCH HANDARB.
UTGIFNINGSDAGAR: KR.
5: — DEN 12:TE ÅRG.
13 MAJ 1899.
REDAKTÖR O C H UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
RYRÅ OCH EXPEDITION: KLARA S.
KYRKOGATA 1 6, 1 TR ÖPPNA KL. 1 0 — 5.
KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- DELES SÄRSKILDT FÖRMÅNL.
ZETTERBERG.
S A R A H B E R N H A R D T föll en gång på den bizarra idén att spela Ofelia.
Experimentet misslyckades.
Redan konstnärinnans apparition var allt utom lämplig, och hennes raffinerade koketteri har säkerligen aldrig varit mindre på sin plats.
Bland de svenskar, som bevistade dessa äfven i andra afseenden kuriösa Hamletföreställnin- gar på teater Porte-S:t-Martin, var en af våra landsmaninnor, som själf förut på vår kung- liga scen fint och rörande framställt denna Shakespeares blomlikt fagra och ömtåliga flick- typ.
Under en af mellanakterna hyllades hon på sitt modersmål såsom den där i vida högre grad än den franska artisten förtjänat Ofelias eftermäle » Ljuft åt den ljufva! » Denna svenska skådespelerska var Anna Zetterberg, som, efter att i åratal hafva låtit oss sakna sitt intelligenta och konstnärliga spel, i dessa dagar på Dramatiska teatern upp- träder i några af sina förnämsta roller.
Någon har om Anna Zetterberg med rätta yttrat, att hon icke tar den stora massan, men väl den intelligenta delen af publiken, och Georg Brändes skänker henne det vitsordet, att hon är » en sann, en äkta konstnärinna ».
Konstnärsgryet hos den unga upptäcktes i elev- skolan af Anders och Hedvig " Willman, hvilka med aldrig svikande intresse till sin lefnads REDAKTIONSSEKR.
RIKS 1 6 4 6 slut understödde sin skyddslings ärliga och entusiastiska konstaärssträfvan.
Bland andra i vårt land, till hvilka Anna Zetterberg står i stor förbindelse för trofast vänskap i råd och dåd, märkas numera aflidne kamrer Tör- ner vid k. operan och hans maka samt herr och fru Bengt Carlson.
Största inflytandet på hennes konstnärskap hafva emellertid utländska konstnärer öfvat.
Då Ernesto Rossi 1885 och 1886 uppträdde i Stockholm, hade Anna Zetterberg tillfälle att inför och emot honom uppträda som Ofelia, Desdemona och Cordelia.
Den italienska konst- nären lofordade henne varmt, och erkännas måste, att hon, som dock redan förut för- tjänstfullt löst betydande uppgifter, aldrig förr spelat med en sådan glöd och inspiration.
På Rossis uppmaning reste hon sedermera till Paris för att fortsätta sina dramatiska och språkliga studier och för att från världsskåde- banan hämta de mäktiga intryck, som ännu kräfdes för hennes utveckling.
Anna Zetterbergs vistelse i Paris var i allo lyckad.
Öfverallt gjorde hon sig afhållen ge- nom sitt sympatiska, flärdlösa väsen, och myc- ken gästfrihet åtnjöt hon, särskildt i Björn- stjerne Björnsons hem.
För sitt svaga bröst, som vållat henne många olägenheter — så hade hon t. ex. för att undvika öfveransträng- ning nödgats upparbeta sin röst i ett annat än dess naturliga läge, ett förfarande, som minskade stämmans välljud och ådrog dess ägarinna en oblid kritik — behandlades hon med framgång af doktor Munthe.
Sina stu- dier bedref hon med ifver vid konservatoriet, och intet se- eller hörvärdt på pariserscenerna undgick hennes vakna uppmärksamhet.
Bland alla dåtida parisiska skådespelerskor kände hon sig mest tilltalad af Jane Hading, hvars Sapho, kreerad samma vinter, j u också var ett stycke utsökt konst.
Efter ett kortare uppehåll i hemlandet, där hon firade vackra segrar som Francillon i pje- sen med samma namn, som Claire i » Herr Derblays giftermål » och som Julia i » Galeotto », återvände Anna Zetterberg till Paris.
Hennes afsikt var att med stöd af rekommendationer söka utverka åt sig undervisning af den ita- lienska tragediennen madame Ristori, som vid sitt uppträdande i Stockholm många år dess- förinnan gjort ett outplånligt intryck på den lilla teatereleven, framför allt genom sitt knä- fall som Maria Stuart för Elisabeth.
Innan ännu Anna Zetterberg hunnit sätta denna plan i verket, bereddes henne tillfälle att för Fran- cois Coppé på originalspråket framsäga en af dennes monologer, hvilket inbragte henne smickrande loford från skalden.
A f Ristori fick hon att börja med det nedslående svaret, IDDNS KUNGL.
att konstnärinnan ej längre meddelade någon undervisning, särdeles nu, då hennes mans sjukdom tog hennes tid och krafter i anspråk.
Men efter att för henne hafva reciterat Coppés monolog blef den unga svenskan till sin fröjd antagen som Ristoris elev.
Under följande sju månader, tillbragta dels i Paris, dels i Rom, åtnjöt Anna Zetterberg utan ersättning Ristoris oskattbara ledning.
Deras ställning till hvarandra karaktäriseras bäst af Anna Zetterbergs utsago, att Ristori för henne var på samma gång drottning och vän.
Julia i Shakespeares » Romeo och Julia », Phédre i Racines sorgespel med samma namn och Marga- reta i Göthes Faust — se där roller, som Ristori inöfvade med Anna Zetterberg och som hittills legat lagrade för vår räkning likt ädelt vin.
Efter att under ett besök i Sverige hafva vunnit både publik och kritik genom sitt nobla och själfulla återgifvande af drottningen i Victor Hugos » Ruy Bias » och af Rose Morel i Francois Coppés » Pater Noster&gt;, återvände Anna Zetterberg till Paris, där hon utförde Francillons roll inför pjesens författare Alexan- dre Dumas, som själf gaf henne repliken och uttalade sin lifliga tillfredsställelse med utfö- randet.
Försedd med rekommendationsbref från svenske ministern Åkerman, som visat henne mycken välvilja, begaf hon sig därpå till London, där hon grundligt stnderade engel- ska språket samt förberedde sig att på detta utföra Ibsenroller inför londonpubliken.
Aftal var redan träffadt rörande hennes uppträdande på Drury-lane-teatern i » Frun från hafvet » och » Francillon », kostymerna voro beställda och repetitionsdagen utsatt — då dog hastigt tea- terns direktör, och planen gick om intet.
Från London reste Anna Zetterberg öfver Paris till Köpenhamn, där det efter många underhandlingar tilläts henne att uppträda i » Francillon » på kungliga teatern.
Kritiken berömde hennes känsla samt goda skola och goda diktion, och från bröderna Georg och Edvard Brändes kom henne det mest älsk- värda bemötande till del.
Denna vinter har hon tillbragt i sitt hemland.
Oss förefaller det, som om stunden nu vore inne för Dramatiska teatern att genom ett engagemang försäkra sig om Anna Zetterbergs fina och själfulla, under trägna och samvets- granna studier samt ovärderlig ledning mog- nade talang.
Som en af våra förnämsta tra- giska skådespelerskor har hon j u för länge sedan dokumenterat sig.
VÅRSÅNG.
TILL EN FREJDAD SAM- TIDA SKRIFTSTÄLLARINNA.
Med ett regnstänk öfver alen, med en gullvifsknopp i dalen, med en bäck, som sprängt sitt tvång mången gång väcktes vårens blomstring skön liksom på vårt hjärtas bön.
H ÖR, isarne brista!
— den frigjorda bölja jag hälsar dig från, du, som den förstod, du hjärta, som ej dig i frost velat hölja, som låter dig vaggas af vårens flod.
Men ack, endast solens blick, den varma, ger ton åt trast, ger löf åt lind.
Ännu på glädje vi äro så arma, än klagar kring viken den kulna vind!
Hvad heligt vi söka, hvad signadt vi sakna som guld i berg och grus är gömd i.
Men nattens himmel en gång skall vakna, vårt domnade mod ej att dö är dömdt.
Om mörkret ock lurar, ej gladt oss förgäfves livart ljussken, som flög öfver tidens våg, ty mindre beklämd!
hvarje bröst redan häfves, och upplöst är dimman, som tyngt vår håg.
Hvad moln sig än kring vår synkrets må lägra, vår andes blick spejar fri och djärf.
Likt gyllene öar bland töcknen hägra de framtidsmål, som ge helgd åt vårt värf.
nevropatiska lidandena torde åstadkomma svåra härjningar bland vår tids män och kvinnor, så allmänna äro dock icke dessa sjukliga före- teelser, ännn mindre så estetiskt tilltalande, att man nästan uteslutande bland dessa offer borde utse de mänskliga representanterna för vår tids diktning.
Tidslynnet har nog att uppvisa mycket af tillspetsade spörjsmål, myc- ket af uppskrufvade affekter samt mycket af hvad j a g skulle vilja kalla talmi-känslor, och hvilket allt icke kan undgå att finna ett ut- tryck äfven i litteraturen.
Orsak- och verk- ningsförhållandena därvidlag torde emellertid ställa sig en smula problematiska, och de kände förtjäna sitt särskilda kapitel.
Hvad som sy- nes visst är dock, att majoriteten af Sveriges kvinnor icke har anledning att vidkännas denna konstbesynnerliga, hyper-vitala, af våra författare så omhuldade kvinnotyp, hvilken de hafva konstruerat: en säregen hybrid af sla- visk sensualitet, gallisk liflighet och koketteri och österländsk indolens, hvilket allt i den efter de nordiska uttrycksmedlen och förhål- landena anpassade tunga kostymen förlorar den betagande, subtila eller narkotiska atmos- fär, hvar och en af dessa sammansättningar i och för sig äger, och blott åstadkommer ett brutalt, forceradt och onaturligt helt.
Lika tvif- velaktigt torde det i öfrigt vara, huruvida fler- talet af män behöfver vidkännas den gestalt, hvari dikten merendels plägar låta dem fram- träda, en gestalt, som antiken brukade fram- ställa med attributen bocköron och bockben.
Männen i allmänhet såväl som kvinnorna hålla nog före, att den mänskliga värdigheten kräf- ver, att begären skola vara vasaller och icke herrar.
Det är dock icke o m männen vi här ämna tala.
intresse och utan alla förutsättningar att för- svara en plats i litteraturen.
Mot denna kvinnotyps efterhärmerskor eller motsvarigheter i verkligheten är ödet jämfö- relsevis blidt.
Nog händer det väl, att käns- lorna hos exalterade eller uppskrufvade natu- rer slutligen mynna ut i allehanda excentrici- teter, men i vanliga fall lägga sig gärna dessa kvinnliga öfverdrifter, när de ej längre finna en tacksam publik.
Lidelserna äro äfven till all lycka sällan så enväldiga i lifvet som i dramat och romanen.
Man skall få se större delen af dessa öfverspända eller uppskrufvade kvinnor på några få år undergå densamma metamorfosen att blifva hvardagstrefliga ma- tronor, och hos en stor del af dessa röjer sig därpå ofta nog den motsatta öfverdriften: en påfallande obenägenhet och rädsla för allt som röjer olika » medelpunkt » än genomsnittsmän- niskornas.
Hos verkligt erotiskt lidelsefulla kvinnor blir det med åren ofta något förvissnadt, här- jadt och utbrunnet.
De hafva under korta stunder blomstrat i purpur, fullhet och glans, nu äro de doftlösa och förtorkade likt caetéerna.
När för dessa kvinnor lidelsens och ungdomens fest är all, har ock lifvet förlorat hela sin poesi, och de sjunka vanligen häjdlöst ned i prosan, medan deras ursprungligen anspråks- lösare, mindre passionerade medsystrar ännu med de gråa håren kunna bevara en själens ungdom och en sinnets lyftning.
Ja, de be- hålla ofta en fläkt af vår och poesi ända in i höstens dagar, likt resedan — blomstret i de svala lunder — symbolen af känslornas mystik, hjärtats sympati och ett ursprung högre än sinnevärldens.
Bakom oss, välan, våra skepp vi bränna — men regnbågslik vi bygga en bro af tårar, som lättat den sorg vi känna, af solglans från himmelsk, bäfvande tro.
Upp då — att i mulna dagar söka ogrumlad cn källa till ljus och tröst!
De djupa led allt mera sig öka, hör, suckar stiga ur tusen bröst!
— — När fädernas lifsideal förblekna och i skidan stötts åter de slitna svärd, bjuda händer vi mötas och hjärtan vekna, Den författare, som numera faller på det orådet att teckna kvinnan kysk, skildrar henne anemisk och liflös; framställes hon etiskt med- veten och bunden af pliktlagen, blir hon pueril, pedantisk och ointressant.
Den litterära kvinno- figur, som skulle kunna framträda med nå- got hopp om att väcka intresse, måste vara ett väsen med skiftande lynnesdrag, instink- tiva impulser och fladdrande känslor.
Ett så tungt och urmodigt gods som en karaktär, får hon alldeles icke släpa på.
Liksom eolshar- pans strängar sättas i dallring af hvarje vindil, likaså motståndslöst böja sig dessa kvinno- väsen efter ögonblickets stämningar och för passionernas vindar.
och famnen vi öppna för trängtande värld.
LOTTEN DEN VON KEJEMER.
MODERNA DIKTNINGENS KVINNOTYP.
D ET Ä R en underlig samling af kvinno- gestalter, som träder en till mötes i det människo-galleri, de senaste årens romanlitte- ratur haft att framvisa.
Såvidt diktningen skall kunna gälla såsom en någorlunda trogen återspegling af sin tids lif och människor, så måste det blifva sällsamma föreställningar, som en eftervärld kommer att bilda sig om vårt sista decenniums människor i allmänhet och o m kvinnan isynnerhet.
Hvarje epok har att framvisa mer eller mindre i ögonen fallande abnormiteter i tidslynnet; men när man en gång skall döma efter de människogestalter, vår diktning framställer, kommer abnormiteten att visa sig såsom norm.
T y det torde kunna ifrågasättas, huruvida icke nästan alla den moderna romanens kvinnofigurer rätteligen borde befolka mottagningsrummen hos specia- listerna i nevropati och hysteri.
Ehuru de Det vill synas, som o m denna kvinnotyp skulle besitta synnerligen fängslande egen- skaper, ty den har länge behärskat den litte- rära terrängen och motstår alltjämt ödet att blifva o m o d e r n / Ä n n u synnerligen länge torde dock icke denna typ kunna undgå faran att löpa ut i banalitet, eller rent utaf i karrikatyr.
Den saknar i granden all verklig motsvarighet i det germaniska skaplynnet, ehuruväl den i en tid af starka epikureiska strömningar samt af våldsamma brytningar i de etiska tänke- sätten funnit en viss jordmån här.
Men nå- gon djupare rot kommer en dylik vällustig, kameleontartad kvinnotyp dock aldrig att slå i nordisk jordmån.
Huru våra diktare tänka sig kvinnan af den nu rådande romantypen på hennes äldre dagar, då lifaktigheten öfvergått i en kanske föga bedårande rutin, då de hårdt anlitade käns- lorna måste vara synnerligen medtagna och då de erotiska sensationerna brunnit ut, få vi icke någon reda på.
Åldrade kvinnor äro helt och hållet förvisade ur 1890-talets litterära kvinnogalleri.
Förmodligen anses de blott värda att kastas i skräpvrån.
Kvinnor, för hvilka lifvet varit blott sinne och lidelse, måste också med ålderns dagar förlora allt lifsinne- håll.
De måste följaktligen vara utan allt FRÅN UNDANGÖMD DAL.
D Ä R L Ä G EN D A L mellan berg och h a l Dess mörka furuskogar stodo gröna under bister vinterköld; dess tusen sjöar svallade, blå- nande, djupa under ljuflig sommardag.
Dess vår var blid och ljus — ljus som en barndomsdröm; dess vinter mörk och lång, men full af stjärneglans och bländhvit snö.
— Fattig var jorden där, men himlens sol framkallade otaliga blommor, som dof- tade i skog och mark under sommarens korta tid, och där mognade ädla frukter — sådana som man trott sig finna blott i fjärran solvarm söder.
Den gröna dalen låg där mellan berg och haf.
I långt aflägsna tider hade hafvet svallat öfver dalen.
Men det drog sig tillbaka, det kvarlämnade odödliga frön, och i dess spår växte härliga, rika skördar.
Se, hafvet låg sedan stilla det blef en skimrande väg mellan dalen och Västerland.
— Och omkring dalen restes murar, fasta, väldiga mu- rar, genomskinliga, klara som kristall.
Dessa murar skulle skydda dalen för fiender, för vilddjuren, ja, för den bistra vinterstormen, som österifrån, norr- ifrån kom isande kall från ödsliga tundror.
Mu- rarne voro dalens värn, dess lifvakt.
De skulle hållas fria från hvarje fläck.
Och hvem af dalens inbyggare var ej villig att gifva sitt hjärteblod för deras försvar?
— — Vinterstormen ifrån fjällen i öster for fram, här- jande, förödande.
Han trängde fram mot murarne.
Han ville störta sig öfver dalen.
Det gick en suck, en bön igenom dalen.
Alla blommor böjde sig, stormen kunde icke lösslita dem.
Furuskogen su- sade: han var rotad djupt i sin fosterjord.
Österns mäktige härskare, stor i mild- het som i makt, han bjöd stormen stanna.
Dalen hade funnit behag för hans ögon.
Han talade: » Du skall icke förstöras, du sköna dal.
Fritt må du blomstra upp i skydd af dina murar. » Stormen måste lägga sig för härskarens bud.
Fördärfvet stillades.
Härskaren lade sin hand välsignande på murarne.
Han ristade dit sitt namn.
Nu voro murarne fasta, orubbliga, helgade.
Ingen röfvare, intet vilddjur, ja, ingen vinterstorm kunde tränga genom dem.
Dalen grönskade, blomstrade i frid.
Där strå- lade dess helgedom, korsets tecken i himmelskt ljus; det ljuset upplyste hela dalen mer och mer.
— Där tonade sången äfven ur djupaste ödemark ... Där hade » sång och trohet b y g g t.
3 Till den mäktige härskaren i Öster sände dalen villigt, gärna sin hyllningsgärd: de skönaste blom- mor från skog och mark, de ädlaste frukter, som mognat i sol och ljus, de dyrbaraste, klaraste pär- lor ur sjöarnes djup, och sångernas ljufliga, klin- gande toner.
Härskaren gladdes öfver hyllningen.
Han tog emot gåfvorna och skattade dem högt.
Ett århundrade hade snart fullristat sina tal å murarne af kristall.
De voro ofördunkladt klara, dessa murar, orubbade, utan fläck: härskare-han- den, härskareordet hade hvilat of ver dem.
— Då hopa sig tjocka moln i öster.
Himlens stjär- nor skymmas.
Dånande nalkas stormen.
Han bry- ter sig mot murarne.
Det mörknar, det brusar, marken skakar.
Dar, långt bort i köldens, morkrets rike, vredgas den mäktige härskaren.
Bergsvandrarne, jättarne, som stå omkring tronen, hviska onda råd i hans öra.
De rikta hans blick mot den gröna dalen.
De fråga: » Hvarför skall just dm dalen bevarasisom en ögonsten?
Dess murar aro blott glas i din starka hand, o konung!
Se, där lyser blott det bleka himla- ljuset.
Icke ens våra sköna, mångfärgade lampor brinna där.
Härskare, låt icke en usel mur af glas skilja dalen från ditt öfriga rike! » - - Och harskare-ordet, — namnet, som at ålder stått inristadt på murarne, plånades ut.
Den skyd- dande handen drogs tillbaka.
Vinterstormen släpp- tes lös.
Han for fram isande, dödande kall.
Han andades öfver tusendetal blomsterknoppar i dalen — de stelnade.
Han dref fram en lavin; den slun- gade en sten mot kristallmuren och denna bräcktes, krossades.
Nu låg dalen öppen — utan skydd.
Bergsandarne, jättarne le mörkt, hotande.
Dalens inbyggare förskräckas, bäfva.
De höja händerna D E N H V I T A H V A L E N.
E N SAGA FRÅN H A F V E T A F GUSTAF UDDGREN.
T A EN SOM ser den hvita hvalen, hans kär- &gt; JL J lek vinner ej svar. » Så hade gammalt folk sagt, folk, som ännu trodde på allt slags skrock, som sett hvita -.