Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer framställde nödvändigheten att , genom någon kraftig anstalt till förekommande af fångars flykt, i möjligaste måtto minska an-; talet af de grofva brott, som, enligt hvad erfarenheten visat, ofta begås af redan till bestraffning dömde personer, de der få tillfälle att komma på flykten, föreslog i sådant afseende antagande af en Förordning , hvarigenom vaktkarl eller fångförare, som har fånge under sin vård, skulle berättigas skjuta å honom, derest han å flykten sig begifver och efter tvä/me anrop icke afstår från försöket ; hvarvid Kongl. Majit fästade Rikets Ständers Bi/i, till Riks-St, Fröt, 1828 oc/i ISI9> 7 Sami. 1 1. ongl. Maj:t, sora , i Nådig Proposition aE 1 3 LagVtskolteis Betänkande N.n 113. uppmärksamhet på flere ganska vigliga skäl, hvilka Kongl. Majit i Nåder ansåg innefatta vederläggning af de inkast, som emot berörde Lagförslag kunde framställas; men i Skrifvelse af den 1 December samma år tillkännagåfvo Rikets Ständer i underdånighet, det de, uppå anförde grunder, funnit sig icke höra bifalla hvad Kongl.
Majit sålunda i Nader föreslagit.
Majit under den sedermera förflutna tiden med bekymmer förnummit, att enskilda säkerheten ofta blifvit på det våldsammaste sätt störd genom brottslingar, som fått tillfälle att från fästningar och häkten komma på flykten, har Kongl. Maj.t funnit
Sig, af omsorgen för Dess undersåtares säkerhet till lif och egendom, på det kraftigaste uppmanad att icke underlåta något at hvad på Kongl. Majit beror, för att för framtiden förekomma dylika händelser; i hvilken afsigt Kongl. Majit, under åberopande af förutnämnde Nådiga Propositions innehåll , och efter det Kongl. Majus StatsRåd samt Högste
Domstol blifvit hörde, genom ny Proposition af den 16 sisdidne Junii, i Nåder föreslagit Rikets Ständer antagande af en all. män Författning, innehållande, att patrouille, post, vaktkarl eller fångförare, sorn har fänge under sin vård, bevakning eller forslande, må ega att skjuta ä honom, derest han pä flykten sig begif ver, och efter frenne (3 ine) anrop icke från försåket af står.
LagUiskoltels Betänkande N:o 113.
Dock bör fangen förut vara om äfventyr et underrättad och, så vidt ske kan, skottet rigtas ä sädane delar af kroppen, att fången icke skadas till lif vet; men om sådant sker , skall undersökning om händelsen vid behörig
Domstol anställas samt dervid alla omständigheter noga utredas.
Finnes d'å vaktkarl eller fångförare hafva i oträngd måtto skottet aflossat, kommer han att straffas efter allmän Dag» Denna Nådiga Proposition hafva simtr lige RiksStånden remitterat till Lagutskottet, som tillika fått emottaga serskilda, hos Högloflige Ridderskapet och Adeln af Herr F. D. Rosenqvist, hos Högvördige Preste Ståndet af Herr Presidenten Poppius och Professoren Bexell, och hos Hedervärda BondeStåndet af Riksdagsfullmägtfigeti j. J.
Rutberg afgifna yttranden, som afstyrka bifall till det Lagförslag Propositionen innehåller.
Vid öfvervägande af denna grannlaga fråga framställa sig, å ena sidan, de anmärkningar: é a) att, om än, i sträng bemärkelse, hvaf och en brottslig, såsom sådan, är rättlös , afseendet å menniskans sedliga natur likväl bjuder, att annat våld å honom ej må utöfvas, än det, som andras säkerhet nödvändigt fordrjrj La gZJt skottets Betänkande N’.o 113. b) att försök att tillfredsställa menniskans medfödda begär till återvinnande af förlorad frihet eller undvikande af ett för hand varande edler förestående lidande i och för sig sjelft ej är ett brott; c) att Lagen i allmänhet icke i annat fall tillåter eller ursäktar en annans skadan de till lifvet, än då det sker för nödvärn, el-t ler, såsom Lagen i 26 Cap< 4 §.
MissgerningsBalken uttrycker sig, da. man varder sa. of verf allen, att han lif sitt ej frälsa kan, utan att han dräper den honom ä lif tränger , i hvilket fall honom likväl åligger att den nöd med fulla skäl visa; d^) att fånge , som söker taga flykten , men dervid icke utöfvar våld å väktaren, eller sätter sig till motvärn, då denne vill honom gripa eller från flykten hindra, ej kan sägas hafva försatt väktaren i ett sådant nödfall ; e) att icke hvar oell en för brott anklagad och häktad är verkligen brottslig eller bor såsom sådan behandlas, innan han blifr vit om brottet lagligen förvunnen; f) att icke eller hvar och en häktad brottsling kan anses så farlig för allmän eller enskild säkerhet, att omsorgen för denna säkerhet rätt - LagUtskottets Betänkande N.o 113. 5 färdigar uppoffrandet af hans lif) och ändlligen g) att en Författning, hvilken, såsom den föreslagna, öfverläte rättighet öfver fångars lif ät deras vårdare, skulle kunna i tillämpningen blifva i flera afseenden vådlig.
A andra sidan ater synas följande skäl ej sakna vigt, nemligen: a) att allmän och enskild säkerhet, efter hvad erfarenheten visat, ofta blifvit ej allenast blottställd, utan ock verkligen störd genom grofva brottslingar, hvilka det lyckats att från fästningar och häkten, eller under forslande, på flykten sig begifva; b) att
Samhällsordningens bevarande påkallar kraftiga och stränga åtgärder till förekommande af den oro och våda, som förorsakas af dylika på flykten komne missdådare , hvilkas tillstånd i allmänhet är sådant , att de ej annorledes, än medelst nya brott, kunna bereda sig lifsuppehälle; c) att Lagens stadgande i 29 Gap. t MissgerningsBalken : ”Kan det sa hända , att den, som far efter att fånga den, som lagliga gripas md, slår, eller skjuter åt honom} eller dem honom värja vilja, och 6 Isa g Utsfottéts Betänkande N'.o n3. annor hommer i misshugg, och får der död af; profves sådant emot hans vilja o'ch up~ såt shedt vara: höte dd vådahot till målseganden tjugu daler,” synes förutsätta rättighet att genom skjutande hindra missgerningsman fran flykt ; samt d) att häktad person, då han har kunskap om det äfventyr, hvarmed försök till rymning är förknippadt, har att skylla sig sjelf för den ofärd, som träffar honom , otn han icke dess mindre vågar försöket, Då Utskottet tagit dessa serskilda åsigter i betraktande och med det ifrågavarande Lagförslaget dem jemfört, har väl Utskottet stannat i den öfvertygelse, att samma förslag ej kan stå tillsammans med de grunder, sorn i förra afseendet äro anförde; hvarföre dess antagande i det skick, hvari det blifvit framställdt, ej kan af Utskottet tillstyrkas; men Utskottet anser dock en Författning, som i vissa fall medgifver Fångvaktare rättighet att, genom användande af skjutgevär, före^ komma häktade missdådares afvikande, både nödig och med rättsbegrepp förenlig.
Dessa fall böra, efter Utskottets tanka, vara följande ; ito att fången är genom laga kraftvunnet beslut förklarad skyldig till dödsstraff el» Jer lifstidsfängelse } LagUtsioltets Betänkande N:o 113.
7 2:0 att lian redan kommit utom den fästning eller det häkte, der han hålles i förvar, samt fran fängsel sig befriat, eller under forslande gjort sig ledig från det fängsel honom varit pålagdt, och derefter begifver sig på flykten; och 3*,o att Fångvaktaren är urståndsatt att pa annat sätt afvikandet hindra.
I öfverensstämmelse härmed anser Utskottet förslaget böra ändras till denna lydelse J
SÖker fånge, som till dödsstraff eller lifstids]ängelse dömd är, att på flykten sig begifva, och har han redan kommit utom den fästning eller det häkte, der han i förvar hålles, samt frän fängsel sig befriat, eller gjort sig ledig från det fängsel, honom under forslande är pålagdt ,• ega då patrouille, post, vaktkarl eller fångförare, som fången bevakar eller forslar, att skjuta å honom, derest han icke efter irenne anrop från försöket af står, och annat medel att flyendet hindra, icke är får handen.
Dock bör fången förut vara om äfventyret under - 8 LagUtshottels Betänkande N:o n5. rclttad och, så vidt ske kan, skottet rigtas ä sådana delar af kroppen, att fången icke skadas till lif vet; men om sådant sker, skall undersökning om händelsen vid behörig
Finnes vaktkarl eller fångförare hafva i oträngd måtto skottet aflossat; varde han då straffad efter allmän Lag.
Derjemte finner Utskottet dock sig böra tillstyrka, att, såsom vilkor för en sådan Författnings antagande och tillämpning, den föreskrift tillika rnl meddelas, att till dödsstraff eller lifstidsfängelse dömde fångar skola vara försedde med en serskild klädedrägt, eller annorledes med sådana tecken utmärkte, att de alltid äro genast igenkännlige, på det att fångvaktare ej må, vid inträffande rymnings-försök, råka i villrådighet, huruvida han eger utöfva den rättighet, som den föreslagna Författningen honom tillägger.
Stockholm den lo October 1829, Bil. till LagUtskoltets Betänkande N.o i J 3. 9 Reservation Af Herr Professoren Bexell". ’’Att fängelad missdådare betages tillfälle att genom rymning å nyo utöfva brott, att i ett bäfvande tillstånd försätta de fredliga bygder han genomströfvar, är ett vilkor både för den allmänna och förden enskilda välfärden.
Hvarje samhällsfördrag hvilar ytterst på garantierne för trygghet till lif och egendom J också insätta våra redan gifna Lagar fångvårdarne i en bestämdt uttalad rättighet att ganska eftertryckligt och kraftfullt, och således äfven ändamålsenligt, förekomma och hindra fånges flykt.
Jag har derföre icke lemnat
xnin röst för Lag-lJtskottets tillstyrkande, att patrouille, post, vaktkarl eller fångförare må ega rättighet att skjuta å flyktande fånge — icke förmått öfvervinna de betänkligheter j som härvid för mig oundanrödjelige framställt sig.
Skulle endast för det närvarande ögonblicket, som menniskan kallar sitt, denna Lag stiftas.
Betänkligheterna blefvo då för mig måhända mindre svåra att undanrödja.
Men tillämpningen af detta i Fäderneslandets Lagstiftning nu ganska lätt inflyttade
Lagstiftnings-element sträcker sig fjerran in i för oss okända tider och samhallsfoihållanden* Jag io Bil. till LagUtskottets Betänkande N:o ilo. erkänner ämnets vigt, och min redovisningsskyldighet för de Isigter, hvilka min fria öfvertygelse, efter samvetsgrann pröfning, hyllat.
Jag reserverar mig emot Betänkandet och gär att anföra; Det tillstyrkta stadgandet tillerkänner fängvårdare rättigheten att i första och sista instancen utöfva lagskipande och verkställande magiernas odelade välde öfver flyktande fånges lif.
Jag förklarar högtidligt, att jag icke tillhör deras antal, som i Lagstiftning hyllar vissa skonsamhets-theorjer emot den förhärdade missdådaren, emot mensklighetens af. skum och Samhällets skräck.
Jag ville tvärtom yrka, att Lagen icke undan bilan besparade rnissdådarens lif, för att öfverlemna det åt en fångvaktares godtyckliga behandling.
Dömd af Lagen må missdådareng namn och hans varelse utplanas af jorden.
— Men må han möta sina sista stunder förberedd på sin öfvergång till den gränslösa evigheten — och icke oberedd störtas dit in J — Jag kan vida. re ej gilla det af Utskottet tillstyrkta stadgandet, emedan jag derom är innerligen öfvertygad, att den Lagstiftning icke stödjer sig på nog säker rättsgrund, som fordrar ett handlingssätt, stridande emot sjelfva naturen.
Straffa den fångne för hans trängtan efter friheten, för det begagnade tillfället att fly!
Straffa den hemsjuke för den hetnsjuka, hvaraf Bil. till LagUtskottets Betänkande N:o 11 3, 11 han fortares — och bestraffningarne skola i bägge fallen blifva ändamålslöse.
Jag kan omsider ej gilla det tillstyrkta stadgandet, ernedan det en dag skall gifva anledning till en godtycklig, någon gang äfven försåtlig behandling med mennisko-lif.
Öppna för den inspärrade utsigten öfver den fria, af en klar himmel upplysta rymden; — lemna nyckeln till fängelse-dörren i handen på fången —- gif honora ett försåtligt tillfälle att fly — och den i hvarje lefvande varelses hjerta djupt intryckta, aldrig slocknande trängtan efter friheten skall upplåga.
Men, invänder man, han vet sitt förestående öde; döden och friheten strida i hans bröst.
Väl! men det lefvande natur-begäret segrar, och förgäfves störtar sig en hel verldsdel emellan den fångne och friheten, som vinkar honom.
Han flyr.
Men han träffas i ögonblicket af det skott, som Lagen tillåter och godkänner.
Han faller, och kulan tystade för alltid den ena partens, den flyktande fångens klagan.
Denan, dra parten, eller, måhända rättare sagdt, det enda åsyna yittnet, fångvaktaren , framträder, höres och berättar.
Glömskan utbreder väl snart sina svarta vingar öfver hela händelsen, och endast den Evige
Domaren känner motivet för handlingen.
För verlden ligger det tills vidare insvept i mörker och blod) hvad den emedlertid vet, är dödspo - 12 Bil. till LagZJtskottets Betänkande N:o ii3. stens tysta, hemlighetsfulla berättelse, ”att fängen blef undanröjd Jag åter upprepar; ”Skulle endast för det närvarande ögonblicket, som menniskan kallar sitt, denna Lag stiftas.
Betänkligheterna blefvo måhända då mindre; men tillämpningen af stadgandet sträcker sig fjerran in i för oss okända tider och Samhälls-förhållanden.
Det skall måhända då icke blifva lika lätt att undanrödja, som nu att stifta det,” Häruti hafva Herr Friherre Stael von Holstein, O. W., Herr Printzensköld, C., Herr von Lindecreutz. J., C. och Herrar Alund samt Levton instämt.
Utskottet den 17 Octob, 1829.
Betänkande öfver Herr Gustaf Hjertås motion om offentlighet vid Underdomstolar och Policekamrar i Städerne. tios Högloflige Ridderskapet och Adeln har Herr Gustaf Hjerta yrkat, att, da Rikets LagUlskottets Betänkande N.o 114. 13 Sländers vid sistlidne Riksdag till Kgl.
Maj:t aflåtna underdåniga skrifvelse, rörande offentlighet vid Underdomstolar och Policekamrar i Städerne, icke föranledt till någon Förordnings utfärdande, Lagutskottet måtte till Ri.' tets Ständer inkomma med nytt förslag till stadgande i denna del.
Vid förehafvandet af denna till Utskottet remitterade motion, har Utskottet inhemtat, huruledes Rikets Ständer vid ofvannämnda Riksdag, i anledning af då väckt fråga om offentlighet i rättegångssättet, uti underdånig Skrifvelse till Kongl. Maj:t anilragit, att Rikets Ständer, med antagande af den grundsatls, att hvarje medborgare bör ega öppet tillfälle att sjelf inhemta kännedom om Lagskipningens gång, samt, med afseende derå, att aktningen för Lagarne och förtroendet till
Domaremagten skola sålunda ökas och befästas, funnit en sådan offentlighet vid Underdomstolarne desto hellre böra ega rum, som rättegången derstädes, efter urgammal sed, hittills hållits för öppna dörrar, samt, då en rättegång påkallar en större uppmärksamhet, i samma mon och ju högre den fullföljes, äfven böra tillåtas vid de högre
Domstolarne, så ofta parter och vittnen der muntligen höras; äfvensom Rikets Ständer icke ansåge något hinder möta för medgifvandet af offentlighet vid Policekamrar i Städerne, enär sådana inål I4i LagUtskoUets Betänkande N:o 114. förekomma, i hvilka Policekammaren eger domsrätt; i följd hvaraf Rikets Ständer i underdånighet föreslogo, att till allmän efterrättelse följande stadganden måtte i nåder meddelas! ”Vid alla Underrätter — — — — — (Bihang till RiksStåndens Protokoll 1823» io:de Sami. i:sta Delen sid. — — — om deröfver klagas.”
Då Utskottet instämmer i de grunder, som i omförmälde underdåniga Skrifvelse blifvit anförde, till stöd för ofvan upptagne Lagförslag, så vidt det samma angår offentlighet vid Under domstolar och Policekainrar i Städerne, hvarom endast fråga nu blifvit af Hr Hjerta väckt, anser Utskottet sin åtgärd böra inskränkas till den redactionsförändring , hvilken vid sådant förhållande lärer böra ega rum; och får Utskottet derföre endast tillstyrka, att den föreslagna Författningen må erhålla följande lydelse:
Vid alla Underrätter, sa ock vid Policekamrar i Städerne, när sädana mål der /orelia]vas, i hvil - Lag Utskottets Betänkande N:o li4 i $ ka Policek ammar en domsrätt utöfvar , skall rättegång offentligen hällas; och vare förthy, sä länge det ske kan, utan trängsel för dem, som till Rätten höra, eller med sakerna hafva att skaffa, ej någon förment att innevara, medan Rätten sitter, der ej Rätten nödigt finner , att öfverläggning till heslut inom lykta dörrar hälla, eller mål förekomma, som äro stötande för anständigheten och sedligheten , i hvilka händelser åhörare skola, pä Ordf örandens tillsägelse, afträda.
Hvar sorn rättegång åhöra vill skall sig tyst och anständigt skicka.
Gör någon annorlunda, varde f örst varnad; rättar han sig ej deraf, dä må han af rummet af visas ; plikte och för oljud och vanvördnad emot Rätten efter Lag.
Den, som uti Rätten förer ordet, ege, till ordningens bibehållande, nödige föreskrifter gifva, utan att med de Öfrige, som i Rätten sitta, öfverlägga.
Hvad han i tily fall bjuder, varde genast ätlydt, och svare han sedan för åtgärd sin, i6 LagUiskottets Betänkande N:o n4. som får annan embetsutåfning, om deröfver klagas.
Stockholm den 10 Oetober i8a9.
Ankom till Exped, Utskottet den 17 Octob. 1829, Betänkande, i anledning af Kgl.
Maj:ts Nådiga Proposition, angående ålder för dem , som af Hofrätterne till
Domareembetets ut öfvande för ordnas.
Sedan Rikets Standar, uti Skrifvelse af den 24 April innevarande år, hos Kongl. Majit i underdånighet föreslagit, att, med ändring af Kongl. Brefvet den 3 December 1799, må stadgas, att ej någon hädanefter får
Doinare-embetet utöfva, innan han fyllt 25 år, och Kongl. Maj:t, den 8 påföljande September, å Rikssalen gifvit Rikets Ständer tillkänna de skäl, som hindrat Kongl. Maj:t att lemna bifall till Rikets Ständers berörde förslag , sådant det blifvit framställdt, har Kongl. Majit LagUtskotiets Belänkande N;o 115. 17 sorn till alla delar gillat de grander; hvarpå samma förslag sig stödjer, genom Nådig Proposition af den 11 i sistnämnde månad, till Rikets Ständers öfvervägande och 'antagande i Nåder föreslagit ett stadgande; innehållande föreskrift för samtlige
Idof rätterne, att hädanefter icke till Domare-* emheiets utöf vande f örordna någon, som icke fyllt 2 5 dr, sd framt han icke redan tillförene blifvit af Idof rätterne till
Doniarevärf nyttjad.
Då Lagutskottet, till hvars Utlåtande denna Nådiga Proposition blifvit af samtlige RiksStånden öfverlernnad, redan i sitt ofvan omförmälde Betänkande anfört de grunder, på hvilka Utskottet föreslagit ett allmänt stadgande,1 att Dotnareembete ej må utöfvas af någon , som icke uppnått 25 års ålder, lärer Utskottet icke behöfva ytterligare motivera sitt tillstyrkande ^ att det inskränktare stadgande i detta ämne, hvilket Kongl. Maj:t nu i Nåder framställt, må af Rikets Ständer antagas.
Stockholm den 10 October i8jg, ig .La^Ulskottets Betänkande N:o l»6t N:o nö.
Utskottet den 21 Octob, 182g, Betänkande, i anledning af Kgl, Maj:ts Nådiga Proposition, angående ansvar u den, som bortförer eller undanhåller annans minderåriga barn.
Da Kongl. Majit erfarit, att det hittills uti Sverige nästan oerhörda och troligen derföre uti Svensk
Lag icke bestämdt omnämnda brott, att bortföra och undanhålla annans barn, nu mera understundom, det vare sig af vanart eller egennyttiga beräkningar, blifvit utöfvadt, och Kongl, Majit, af nödig omtanka för bevarande af helgden af det emellan föräldrar och barn befintliga ömmare förhållande , ansett nödigt att , till förekommande af de olyckliga följder, ej mindre för det bortförda barnet , än för dess föräldrar och vårdare, som dylika brott oftast medföra, desamma böra i StraffLagarne serskildt upptagas oeh i moa af omständigheterna med ansvar beläggas; så, och efter det förslag till StrafFLag blifvit, på grund af Kgl, Maj.ts Nådiga befallning, utarbetadt, och derefter af Kongl. Majit öfvervägadt, har Kongl. Maj:t, sedan Högste Domstolen och StatsRå - LagUiskottets Betänkande N:o 116. ig tiel blifvit i ämnet hörde, till Rikets Ständers antagande framställt följande nFör slag ”till Kongl. Majlts Nådiga Förordning, angående ansvar för den , som borlförer och ”undanhåller annans minderåriga barn. §. ». *’Hvar, som bemägtigar sig annan mans "minderåriga barn, på sådant sätt och under ''sådana omständigheter, att deraf skönjas kan, ’’det uppsåtet varit, att barnet från dess föräldrar "eller andra vårdare hemligen bortföra eller "undanhålla, straffes sålunda, att, om barnet, "som bortföres, är under 7 års ålder, umgäl, ’les brottet med 6 till 12 års arbete å fästning; men är barnet öfver denna ålder, dock "under 12 år, piikte den brottslige med allenast 3 till 6 års fästningsarbete.
Varder "barnet af den det bortfört, återlemnadt inom "24 timmar derefter, utan att detsamma nå”got ondt eller våld blifvit tillfogadt, umgälJ, les förbrytelsen med fängelse från En till "Tre månader.
Har barnet uppnått en ålder "af fyllda 12 år, anses förbrytaren efter aJ 1- ,,män Lag, >20 och 22 Cap. MissgerningsBal"ken ; Gälde ock i alla dessa fall skadan till "det belopp, Domaren skäligt pröfvar.
So Lag-Utskottets Betänkande N:o 116.' §. 2.
”Ar barnet af förbrytaren eller med ”dess vilja och vetskap misshandladt, eller till ”vanart öfvadt, ökes straffet med 8 års arbete å fästning, samt om barnet finues lamt ”eller lytt, ulan att sådant kan visas hafva ge”norn olyckshändelse inträffat, med fästnings-i ”arbete för lifstiden; Omkommer barnet gs-> ”norn förbrytarens förvållande, straffes den ”tili lifvet, §. 3: ”Hafva flera minderåriga barn på en gång *’blifvit bortförde , eller varder någon under ”denna lagsökning tilltalad för åtskilliga ”brott af förutnämnde beskaffenhet, plikte dep ”brottslige för hvart och ett serskildt, §• 4* ”1- alla de fall, då den brottslige ej for? ”verkat lifvet, eller gjort sig skyldig till fängelse för lifstiden, kommer strafftiden att ^fortfara intill dess det bortförda barnet varner återställd t, eller till dess full upplysning ”vinnes, att barnet, utan förbrytaren* yållan^ -”de , aflidit. ZogTJtslohels Betänkande N:o T16.' gi' §. 5.
”Vid straffets mätande inom de i 7 ”utsatte tider, pröfve Domaren beskaffenheten
J,af våld eller list, som emot barnet utöf*vats; egentliga ändamålet med barnets bortförande; lidandet för barnet, dess föraldrar ”eller vårdare; närheten eller aflägsenheten ”a£ orten, dit barnet blifvit fördt; tiden, livar?
®’under barnet varit fran dess rätta vårdnad ”undanhållet?
så ock andra omständigheter, -”hvilka försvåra eller mildra brottsligheten.’ §. 6> ”1 afseende på straffet för delaktighet !suti ofvannämnde slags brott, förhålles efter J’de i 6 x Gap. MissgerningsBalken stadgade ”grunder, §■ 7- ”Hvad
Underrätt i mål af denna bé-! ”skaffenhet dumt, må ej i fullbordan gå, ”utan sände den sin ransakning och dom till ”Öfverrätten in, att der först pröfvas och ^skärskådas.”
Denna från samtlige Biks-Stånden till LagUtskottets granskning öfverleranade Nådi-’ ga Proposition är af Utskottet öfvervägad. 2 2 LagUtshottets Betänkande N:o 116, Och ehuru de händelser, hvilka det framställda Lagförslaget afser, äro högst sällsynte och, så vidt Utskottet har sig bekant, först i senare tider någon gång inträffat; så, enär det likväl är angeläget, att en nu saknad Lag, hvarefter ansvar för ifrågavarande brott må kunna bestämmas , varder stiftad, samt de straffbestämmelser och gradationer, som det framlagda förslaget upptager, synas Utskottet lämplige , med undantag af stadgandet i 2 momentet af i §■ , att om barnet varder, af den det bortfört, återlemnadt inom 24 timmar derefter, utan ait något ondt eller våld blifvit detsamma tillf agadt, förbrytelsen skall umgällas med fängelse frän
En till Tre månader, hvilket ansvar, äfven då tillbörligt afseende göres på ändamålet att förmå förbrytaren atr, till undvikande af ett strängare straff, barnet återlemna, efter Utskottets omdöme, är alltför lindrigt, i förhållande till den oro och förskräckelse , som saknaden af det bortförda barnet förorsakat dess föräldrar eller vårdare, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att berörde Lagförslag må af Rikets Stander varda antaget, med den ändring, att 2 Momentet af 1 §, erhåller denna lydelse ; Bil. till LagTJtskottets Betänkande N:o 113. 53 Karder barnet, «/ den det bortfört, återlemnadt inom 2 4 timmar derefter, utan att detsamma något ondt eller vald blifvit tillfogadt, utngälies förbrytelsen med ett års dylikt arbete.
JEn Ledamots serskilda mening bifogas.
Stockholm den 17 October 182g.
Rese rvat ion af Herr Berg von Lindet ”För mig visar det sig betänkligt att nu tillstyrka antagande af den i Nåder föreslagna Strafflagen för den, som bortförer och undanhåller annans minderåriga barn , och jag hyser derjemte den öfvertygelse , att stiftandet af en sådan
Lag för närvarande icke af nödvändigheten ovilkorligen påkallas.