Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har tagit dessa anmärkningar i öfvervägande; och, enär, hvad först afgifts-beloppet beträffar, nemligen femtio riksdaler för de tre första månaderna tillhopa, samt lika mycket för hvarje månad eller del deraf, den resande derutöfver i riket qvarstannar, detsamma är alldeles öfverensstämmande med hvad förut varit stadgadt, hvari Utskottet, som anser utländingar, hvilka bär i riket drifva bandel, böra lika med landets egna innevånare vara underkastade bevillning, icke funnit de gjorda framställningarne kunna lill någon ändring föranleda, helst denna beskattning icke kan för de tre första månaderna anses vara öfverdrifven, och det bör förutsättas, att denna tid skall för ändamålet med besöket här i landet vara fullt tillräcklig, samt då, vidkommande dernäst de af Utskottet Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 14. 7 föreslagna kontroller, annan föreskrift rörande afgiftens erläggande hittills icke funnits, än att den skulle betalas i gränseorten, men nödigt bör vara, att uttryckligen blifver stadgadt, af hvem densamma skall emottagas, dertill vederbörande uppbördsman företrädesvis synts vara behörig, och det i öfrigt icke bör för den resande medföra serdeles större svårighet att vinna upplysning om denne och att till honom erlägga afgiften, än till Kongl. Maj:ts befallningshafvande, äfvensom skyldigheten att, innan handel om utländska varor i någon stad får ega rum, styrka, att afgiften blifvit betald och att uppgifva tiden för qvardröjandet derstädes, destomindre bör kunna medföra någon egentlig olägenhet, som fullgörandet deraf icke förutsätter behof att afvakta vederbörande embetsmyndighets sammanträde, utan sådant förutan lärer kunna ske, men ä andra sidan innefattar nödig kontroll i begge dessa afseenden; så och emedan, hvad slutligen angår det för uraktlåtenhet af berörda föreskrifter föreslagna bötes-ansvar, detsamma jemväl blifvit oförändradt bibehållet vid dess förra belopp, endast med utsträckning till de nu tillkomna bestämmelserna, och såsom stöd för Utskottets åtgärd att ensamt behandla frågan äfven derom, kan åberopas så väl föregående riksdagars praxis, som innehållet af 2 mom. i 34 § riksdags-ordningen, nemligen att sjelfva ämnets beskaffenhet efter grundlagen, men icke den hvarje serskildt Utskott i allmänhet uppdragna befattning, bör bestämma sättet för dess behandling, har UtskoLtet, som anser de ordalag, hvarmed rubriken börjar, innebära all nödig tydlighet för att endast sådane utländningar, som resa omkring i Jandet och utbjuda eller sluta handel om utländska varor,
men icke några andra, skola vara de föreslagna stadgandena underkastade, funnit sig, på grund af hvad nu emot de framställda anmärkningarne blifvit anfördt, böra lill alla delar vidblifva dess i denna del afgifna af tre stånd godkända förslag. § 28; pag. 22 och 97.
Af herr Doktor Sandberg är inom Högv.
Preste-ståndet, i afseende å 28 §, anmärkt, att, då i den föregående 11 §, som rörer städerne, stadgas, att den taxeringsman nen lemnade rättighet att utsätta en ringare afgift, än den såsom minimum bestämda, för dem, som der idka rörelse eller näring, får tillämpas äfven i afseende på dem, som, ehuru egande enskild förmögenhet, likväl drifva så obetydlig rörelse, att den icke anses motsvara minimi-afgiften inom klassen, men någon detta sistnämnda stadgande motsvarande föreskrift icke finnes i 28 §, som har 8 Bevillnings-riskotlels tllålande, N:o 14. afseende å landet, ett för vinnande af likstämmighet härutinnan erforderligt] tillägg måtte uti sistnämnda § göras; och som öfverenstämmelse emellan stad och land i detta fall synes höra ega rum, föreslår Utskottet, att, med bifall till hvad yrkadt blifvit, i 28 § må, näst efter orden ”minsta afgiften erlägga,” göras följande tillägg: äfvensom för dem, hvilka, ehuru egande enskid förmögenhet, likväl drifva så obetydlig rörelse, att den icke anses motsvara minimi-af giften inom nämnda klass; hvilken åtgärd etc. § 35; pag. 24—30 och 102.
Ridderskapet och Adeln ogillat Utskottets yttrande, pag. 29, angående förhöjd bevillning å den delaf enskilda bankers behållning, som öfverstiger sex procent af det kontant tillskjutna beloppet, samt för dess del beslutat, att bevillningen af dessa banker borde utgöras, på sätt nu finnes stadgadt, så har Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitterat 2, 3, 4 och 5 momenterna af 35 § i förslaget till bevillningsstadga, för vidtagande af den rättelse i nämnda paragraf, som af berörda beslut påkallades.
Jemte tillkännagifvande, att de tre öfriga riks-stånden godkänt Utskottets förslag i denna del, och att på behandlingen af det memorial, Utskottet framdeles kommer att afgifva till sammanjemkning af riks-ståndens olika beslut angående grunderna för den allmänna bevillningen, följaktligen blifver beroende, huruvida den ifrågaställda rättelsen i 35 § bör vidtagas, får Utskottet emedlertid nu anmäla, att, för den händelse Ridderskapet och Adelns mening slutligen skulle blifva gällande, annan åtgärd icke lärer erfordras, än att bibehålla paragrafen vid dess nuvarande lydelse, med iakttagande endast, att benämningen ”privat-banker” i Irsta momentet utbytes mot enskilda banker, och att, då de begge första momenten endast komme att utgöra ett, de öfrigas nummerföljd derefter rättas. § 37; pag. 30 och 103.
H vad Utskottet yttrat i afseende på hans Excellens herr grefve Löwenhielms motion om upphörande af afgift å karakters-fullmakter, nemligen att bifall å densamma icke kunde tillstyrkas, i följd hvaraf 37 och 38 §§ i nuvarande bevillnings-stadga blifvit oförändradt bibehållne, hvilket.
Borgare - Bevillnings- Utskottets Utlåtande, N:o 14. 9 gare och Bonde-stånden godkänt, men Ridder skåpet och Adeln afslagit, har från Preste-ståndet blifvit ålerremitleradt, i anledning af dervid utaf herr Biskop Holmström gjorde anmärkningar emot det ändamålsvidriga och onyttiga i denna beskatlnings-grund, och hvarvid åtminstone den rättelse ansetts höra vidtagas, att, på sätt i en af herr Munck anförd reservation finnes föreslaget, den, som fått en titel för en tjenst, hvilken han någon lid, exempelvis tre månader, blifvit förordnad att bestrida, måtte icke blott för det året, såsom Utskottet föreslagit, utan för alltid vara befriad från bevillnings-afgift leir densamma.
Ulskoltet har tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit inom Presteståndet anfördt och yrkadt, men finner icke skäl att, med anledning deraf, frångå dess förra, af två stånd godkända förslag, att bibehålla bestämmelserna i nuvarande bevillnings-förordning om afgift för karaktersfullmakter oförändrade, och får alltså afstyrka bifall å den i ofvanberörde måtto deri föreslagna ändring; hvaremot hufvudsakligen med afseende å nödvändigheten deraf, att Kongl. Maj:t må under inträffande krig kunna till högre befäl inom armeen använda sådane personer, som, ehuru innebafvande lägre tjenstegrad, företrädesvis kunna anses skickliga, att ett sådan befäl öfvertaga, utan att desse derföre må komma att, sedan de till den lägre beställningen återgått, fortfarande betungas med bevillning för den högre fullmakten, Utskottet anser sig böra tillstyrka, att efter det nuvarande 3 mom. i 37 § må tilläggas ett nytt moment så lydande: ”Den, som under påstående krig eller i och för krigs-förtjenst erhåller en högre karakter, utan åtföljande lön på stat, er lagger för fullmakten derå ingen bevillning.” §§ 43 m. fl.; pag. 32.
Sedan i väckt motion blifvit yrkadt, att stadgande måtte i bevillnings-förordningen intagas, om och efter hvilken grund de i 43, 57, 58 och 64 §§ utsatte böter skulle vid bristande tillgång till motsvarande kroppsstraff förvandlas, men Utskottet, enär allmänna lagen uti 10 kap.
Utsöknings-balken, jemförd med Kongl, förklaringen den 23 Mars 1807, bestämde, huru vites-böter, dertill de, som i berörde paragrafer finnes utsatte, syntes Utskottet vara att hänföra, skola förvandlas, ansett serskildt Jtih. till B.
Prot. 1847 & 1848. 5 Sami. 1 Afd. 9 Baft. 2 10 Bevillnings- Utskottets Utlåtande, N:o 14. stadgande härom icke af behof påkalladt, så har hos] Ridder skåpet och Adeln herr Thcun anfört, att skiljaktiga åsigter i detta afseende ofta förefunnits, sålunda, att dessa hötesbestärnmelser ansetts vara jemförlige, än med så kallade stämmo-böter och följaktligen, när tillgång saknades, höra utan annan påföljd befordras till afskrifning, och än höra behandlas i enlighet med föreskriften i 10:de kapitlet Utsöknings-balken, och att bestämdt stadgande i detta afseende således borde föreslås, med anledning hvaraf frågan blifvit till Utskottets vidare behandling återremitterad.
Då de så kallade stämmo-höterna, enligt hvad sjelfva benämningen antyder, utgöra en tillökning i beskattningen för den, som uraktlåter att sina utskylder vid uppbördsstämma erlägga, hvadan ock med dessa böter, då tillgång brister, naturligen bör förfaras på enahanda sätt, sorn om den skattskyidige saknar förmåga att gälda det egentliga skattebeloppet, eller att desamma afskrifvas, men de böter deremot, som äro bestämda i de ifrågavarande paragraferna af bevillnings-föiordningen och hvilka utgöra ansvarspåföljd för bristande eller oriktiga uppgifter till mantalsoch skattskrifning samt taxerings-kommitté, eller för förfallolöst uteblifva n de derifrån, hvilket ansvar det städse bör anses hafva berott på den felande sjelf att förekomma, följaktligen äro af helt annan beskaffenhet,, än stärnmo-böterna, och icke skäligen kunna betraktas annoilunda, än vitesböter i allmänhet, så och då i flere andra fall bötesbestämmelser i bevilinings-förordningen förekomma, i afseende å hvilka med lika skäl kunde ifrågasättas serskilda föreskrifter för deras förvandling, men sådant hvarken blifvit yrkadt eller i allmänhet lärer vara lämpligt eller af något behof påkalladt; så kan Utskottet icke frångå hvad det förut i denna fråga yttrat, utan hemställer, att hvad deremot sålunda blifvit anmärkt och yrkadt må för falla. §§ 43 och 46; pag. 32 och 106.
Mefl anledning af de tillägg, som i följd af väckt motion blifvit vid 1 mom. af 43 och 46 §§ af Utskottet föreslagna, har blifvit erinradt: hos Ridderskapet och Adeln: af herr friherre Palmstjerna, C. O., att tillägget i 46 § syntes allt för vidlyftigt och jemväl obeböfligt, samt att det syntes tillräckligt om paragrafens Irsta mom. komme att lyda sålunda: ”Hvarje skattskyldig skall i mantal uppföras och taxeras, der han bosatt ”är, till nästa fardag flyttar, eller största delen af året sig uppehåller, nied Bevillnings- Utskottets Utlåtande iY:o 14. 11 Ve undantag, sani nedan stadgas.
Tvistas om skattskrif ningsort, förblifve "den skattskyldige under tiden mantalsskrifven e/e/v, hvarest han föregående uret varit i mantal uppfördsamt af herr Sandströmer, A. P., alt, enligt den redaktion Utskottet föreslagit, kunde, om tvist uppstode angående rätt mantalsskrifningsort, den skattskyldige komma att icke blifva i mantal skrifven förr än genom, tvistens slutliga afgörande blifvit bestämdt, hvar anteckningen skall ske, men att, då en sådan tvist egentligen endast skulle hafva afseende på de följder i fråga om fattigunderstöd, som af mantalsskrifnings-orten kunde uppkomma, den skattskyldige likväl alltid borde kunna behörigen antecknas till erläggande af de utskylder, som lian till staten skulle utgöra; — samt bos Preste-ståndet af herr prosten Odelberg: att då af 15, 16 och 18 §§ i Kongl, förordningen angående fattigvården i riket den 25 Maj 1847 vore uppenbart, att äfventyret af -fattigvårdstunga icke kunde hindra en person att välja vistelseort och att han skall raantalskrifvas inom det faltigvårds-samhälle han tillflyttat, likasom han der skall lenina preslbesked och i kyrkoboken införas, det af Utskottet föreslagna tillägg i 1 mom. af 46 § syntes stå i strid med åberopade paragrafer i fattig vårds-förordningen, och, om det antoges, kunna medföra den oformlighet, att kyrkobok och manlals-längd komme att innehålla olika folkmängd, samt den olägenhet vid kronouppbörden, att skattskyldig^ raer än eljest måste sökas utom skatlskrifnings-dislriktet, och att i följd häraf tilläggen såväl till detta Irsta mom.46§somi43 § borde utgå; och hafva på grund afdessaanmärkningar från Ridder skåpet och Adeln Irsla inom. af 46 §och från Preste-ståndet både 43 och 46§§blifvit tili Utskottet återremitterade.
Då, på sätt anfördt blifvit, ingen, jemlikt ofvan åberopade Kongl, förordning angående fattigvården i riket, må, i och för äfventyret af framtida, fattigvårdstunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort, der honom sådan al andra skäl ej lagligen kan förmenas, medgifver Utskottet väl, på grund häraf och af de i öfrigt anförda skäl, obehöfligheten i allmänhet af de i följd af väckt motion föreslagna tilläggen i 43 § och 46 § Irsla moni.; dock har det synts Utskottet lämpligt att, på sätt friherre Palmstjerna föreslagit, bestämdt blifver föreskrifvet, hvar den skattskyldige skall mantalsskrifvas under den tid tvist om skatlskrifningsort af en eller annan orsak eger rum, hvadan Utskottet hemställer, dels att de i 43 § tillagda orden: eller uti annat distrikt mantalsoch skattskrif vas, må utgå, och dels att, med ändring af Utskottets förra förslag i afseende å 46 § Irsta morn., samma mom, må erhålla följande lydelse:
Bevillning*- Utskottets Utlåtande, N:o 14.
”Hvarje skattskyldig skall i mantal uppföras och taxeras, der ”lian bosatt är, till nästa fardag flyttar eller största delen at ”året sig uppehåller, med de undantag, som nedan i denna § ”stadgas.
Tvistas om skattskrifningsort, förblif va den skattskylldige under tiden mantalskrifven der, hvarest han föregående ”året varit i mantal uppförd.”
Vid 2 mom. af den ifrågavarande 46 §, som förut innehåller, alt embets- och tjenstemän skola skattskrifves och taxeras för sina egna personer, der de hafva tjenst, har Utskottet, till närmare förtydligande, efter ordet ”personer” tillagt orden ”och löner,’' hvarvid anmärkning inom Borgare-ståndet blifvit framställd af herr Ekholm, som ansett möjligheten af miss'ydning ändock icke vara förebyggd, utan tvister äfven framdeles kunna uppkomma om rätta skaltskrifnings-orten för sådane embetsman, som t. ex. hafva tjenster i städerne, men boställen på landet, hvadan momentet blifvit återremitteradt; men då den föreslagna ordalydelsen uttryckligen innehåller, att det ställe, der embets- eller tjensteman är i tjenst anställd, för honom utgör rätt skattskrifuings- och taxeringsort, såväl i anseende till hans person som löneförmåner, inser Utskottet icke huru större tydlighet skall kunna i stadgandet inläggas, och hemställer alltså att anmärkningen må lå förfalla.
Emot den i 3 mom. af oftanämnde 46 § af Utskottets förslag till bevillnings-stadga i allmänhet bibehållna föreskrift, att kofferdi-skeppare och sjökaptener skola för den inkomst de i sådan egenskap åtnjuta taxeras uti den stad, eller å den ort, dit fartyget hörer, har af åtskillige ledamöter inom Borgare-ständet blifvit erinradt: än att burskaps-egande sjökaptener borde, i händelse fartyget ej tillhörde den stad, hvarest burskapet innehafves, vara berättigade till afdrag å sålunda påförd bevillning för de minimi-dfgifter, som de i sistnämnde stad alltid böra utgöra; än att de borde till bevillning taxeras endast i den stad, dit fartyget hörer, samt utskylderna påföras rederierna; och än att de borde skattskrifvas och taxeras der, hvarest de äro borgare.
Sedan Utskottet hemställt, att i 12 § af dess förslag till ny bevillnings-förordning måtte inflyta det från den nuvarande afvikande stadgande, att den, som å serskilda orter drifver handtering eller rörelse, skulle å hvartdera stället påföras bevillning för den inkomst han der ansåges hafva, hvilket förslag samtlige Riks-stånden godkänt, så har i öfver - B evillnings-Utskottets Utlåtande N:o 14 13 en-släramelse härmed Ulskottet tillstyrkt dea förändring i förevarande 3 morn. af 46 §, att rätter borgare borde skattskrifvas och taxeras i dea stad, der han är borgare, endast för sin person och för den borgerliga näring han der idkar, men för den näring och rörelse, han å annan ort utöfvade, derstädes påföras bevillning, och att följaktligen, såsom jemväl tillförene serskildt och undantags-vis för kofferdiskeppare varit stadgadt, desse, äfvensom sjökaptener och befälhafvare å ångfartyg, borde för den inkomst, de i denna egenskap åtnjöto, taxeras i den ort, dit fartyget hörer.
Af en rätt tillämpning häraf anser Utskottet otvätydigt böra följa, att skeppare, om han i en stad innehar burskap, men förer fartyg uteslutande för annan ort, i den förra staden icke kan påföras andra afgifter till sta terij än för sin person, hvaremot han kommer att utgöra bevillning för rörelse endast å det sednare stället.
På grund häraf och då skäl icke förefinnes att, på sält i öfrigt blifvit yrkadt, förpligta vederbörande rederier att betala skepparnes utskylder, anser sig Utskottet väl icke kunna tillstyrka bifall å något af de i ofvanberörde måtto gjorda framställningar; men har dock trott, att, till förebyggande af allt missförstånd af det ifrågavarande stadgandet, ordet -”endast" lämpligen må kunna i slutet af mom. inskjutas, och tillstyrker alltså, att sista perioden af berörde 3 mom. i 46 § må få lyda sålunda:
J’och böra följaktligen kofferdiskeppare, sjökaptener och befälhafvare å ångfartyg, för den inkomst de i denna egenskap åtnjuta, taxeras endast uti den stad eller å den ort, dit fartyget hörer.” § 4a Till 48 §, i hvilken Utskottet icke ansett någon förändring böra göras, har inom Borgare-ståndet herr Billström föreslagit det tillägg, att ”mantals- eller skatt-skrifvare i stad skall inom Januari månads slut årligen till magistraten aflemna ett i’enskrifvet exemplar af mantals-längden för löpande året”, enär för debitering för kommunal-afgiften, hvilken vanligen verkslälles vid årets början, nödigt vore, att mantals-längden funnes att tillgå, men i de städer, der mantals-skrifvaren icke är stads-tjensteman, nu icke sällan inträffade, alt, genom dröjsmål med inantals-längdernas tillhanda liål la nde, den nämnda debiteringen obehörigen blefve fördröjd; i hvilket afseende paragrafen återremitterats.
Då, enligt den ifrågavarande paragrafen, som blifvit af tre stånd godkänd, skatt-skrifvaren redan har sig ålagdt,att minst tre veckor före taxerings - il Bevillnings-Ulskoltets Utlåtande, N:o 14 kommittéens sammanträde till vederbörande pastors-embete aflemna mantalslängden, samt
Utskottet icke anser behofvet af ett ovilkorligt förpligtande för skattskrifvare i stad att, inom Januari månads slut, tili, magistraten aflemna serskildt exemplar af densamma, vara genom det derom framställdaj yrkande så till fullo utredt och styrkt, att giltigt skäl för tillstyrkande af det föreslagna tillägget kunnat derutaf hemtas, så föranlåtes Utskottet hemställa, alt herr Billströms berörda framställning icke må till någon åtgärd föranleda. § 50.; pag 33 och 109.
Rulderskapet och Adeln har återremitterat
Utskottets yttranden i anledning af de utaf herr Rosenblad, B., och herr komminister Schagerberg, i serskilda motioner, framställda förslag angående 50 §, åsyftande, den förres, förändring i minimi-tariffen för hemmans-värdet' i hvart län, och komminister Schagerbergs att ytterligare föreskrifter måtte lemnäs för beredande af en rättvisare uppskattning af fastigheter, å hvilka motioner Utskottet afstyrkt bifall.
Härvid bar af åtskilige ledamöter blifvit anfördi: att då kommittéen för beskattnings-väsendets förenkling i dess afgifna underdåniga betänkande, i anledning hvaraf Kongl. Maj:t till Rikets Ständer aflåtit. nådig proposition, som blifvit remitterad till Stals-utskottet, föreslagit, att Rikets Ständer skulle bestämma bela den summa, som af samtlige fastigheter i riket borde utgå, och hvilken skulle fördelas på hvarje fastighet, på det sätt, att, sedan uppskattningen för sig gått, sammanlagda egendoms-värdet, hvaraf egande-rätts bevillning bör erläggas, för hvarje län uppgifves lill Rikets Ständers fullmäktige i Riksgälds-kontoret, hvilka egde att låta beräkna taxerings-värdet för lula riket, och hvad den af Rikets Ständer fastställda bevillnings-summan af fastigheter, derå fördelad, utgör för hvarje Ett Tusende riksdalers värde, hvarefter sistnämnde belopp, likväl jemkadt till fullt skillinglal, eller heldre så, att för hvarje Etthundrade riksdaler belöpte fullt eller åtminstone halft skillingtal, skulle blifva den egande-rätts bevillnings-afgift, som intill påföljande riksdagen borde erläggas, och då kommittéen derjemte såsom grund för egendomarnes upptaxering föreslagit, att densamma skall ske efter taxcrings-männens, på grund af deras närmare kännedom om förhållandet och med ledning af allmänna försäljnings-priserne inom orten, egande öfvertygelse om hvarje egendoms värde, hvilka bestämmelser syntes vara lämpliga och böra antagas, men Stats-utskottet ännu icke i detta hänseende kommuniserat sig med Bevill - lievillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 14 15 nings-ulskoltet, det vore för tidigt att afgöra 5o §, äfvensom 68 ocli^a^, sorn dermed egde sammanhang, och hvilket icke borde ske förr än skattejemknings-kommitteens berörda förslag hunnit pröfvas; att, på sätt i herr Rosenblads moti0n blifvit yrkadt, minimi-värdet å fastigheter i hvart län borde bestämmas på det sätt, att man multiplicerar länets hela hemmantal med hvad ett mantal i medeltal under de sista tio år, för hvilka Justitiae-statsministerns sammandrag öfver skedda försäljningar finnas att tillgå, kostat samt att halfva den sålunda uppkommande summan fastställes såsom minitni-belopp för länets taxerings-värde, för så vidt den icke understeg nu gällande minimi-tariff, i hvilket fall denne sednare skulle fortfara, hvilken åtgärd skulle leda till afhjelpande af den högst olika taxeringen å fastigheter på landet, hvilken uppstått derigenom, att man i vissa län ansett den tariff för minimi-värdet, hvilket fick åsättas fastigheterna inom hvart län såsom ett maximum, hvilket den icke fick öfverskrida,
utan afseende på om det verkliga värdet vida öfversteg detsamma; — att deremot, å en annan sida, någon rättvisa icke skulle vinnas genom en på grund af köp åstad kommen förhöjning i taxeringsvärdena, enär köpvärdet ofta vore beroende på tillfälliga omständigheter, men väl skulle en sådan åtgärd leda till ökning i jordbrukets förut nog diyga beskattning, och att derföre önskligt vore, om förslag kunde uppgöras till endast ett jemnare bestämmande af taxerings-värdet länen emellan, med rättighet för Pröfnings-kommittéen alt derefter fördela summan af länets fastighets-bevillning på hvarje serskild jordegare inom länet; — att, enär en väsentlig olikhet i värde egde rum emellan de serskilda hemmanen inom ett län, ofta inom samma by, köpvärdets antagande till grund för taxeringen skulle föranleda stor olikhet i beskattningen, och att derigenom jemväl betydlig förhöjning i densamma skulle Uppkomma, men hvilken icke borde få ega rum utan nedsättning i bevillnings-proeenten; — samt att, om än medgåfves, alt taxerings-värdet inom riket icke är sådant det borde vara, behofvet likväl icke kräfde några nya grunder för utrönandet af verkliga värden; den nuvarande taxeringen hvilade nemligen på en mångårig tillämpning af bevillnings-författningarne, som i denna del under en längre tid varit gällande, och det vore klart, att derunder hvarje taxerings-kommitté sökt att bestämma värdet å hemman och lägenheter uti ett jemförligt förhållande till hvarandra, och att en rättvis förhöjning derå således lätteligen kunde, enligt de grunder, hvarefter detta värde blifvit bestämdt, åstadkommas, men att åter tillvägabringandet af en sådan förhöjning i taxeringsvärdet på annan väg och genom 16 BeviUnings-Utskottets t Ilai ande N:o 14 antagandet af andra för allmänheten föga bekanta grunder, lätt kunde inom landet väcka oro och missbelåtenhet; äfvensom att, hvad anginge skattejemknings-kommitteens jemväl gjorda förslag om laxerings-värdets fastställande för en tidrymd af lern år, ett sådant stadgande icke syntes välbetänkt, enär förhållanden under tiden lätteligen kunde inträffa med hemman eller större områden, som gjorde nedsättning i taxerings-värdet oundgängligen nödvändig.