Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Återkommen till Göteborg, blef » den italienska mamsell Frö- ding », såsom hon kallades, mycket firad för sin skönhet och sina älskvärda egenskaper.
Många voro de, som sökte förvärfva hennes hand, men hon af böj de alla anbud i den vä- gen — • hon och tvänne hennes systrar hade uppgjort en plan att förblifva ogifta — men slutligen gaf hon sin hand åt Lars Hierta.
Det var år 1 8 3 3.
I trenne år hade han såsom Aftonbladets redaktör i oaflåtlig strid för frihet och män- niskorätt hunnit förvärfva sig ett stort an- tal fiender, icke minst i de högsta kretsar- ne.
Såsom Lars Hiertas maka fick hon ock snart pröfva fiendernas afvoghet.
Ifrån att i sin hemstad varit en öfverallt firad gäst, blef hon nu ej sällan utsatt för vederböran- des ohöfligheter.
Men såsom Lars Hiertas maka bestod Wil- helmina Fröding värdigt sitt prof. Med en karaktärsfasthet, som var orygglig, lät hon icke fiendernas förföljelse inverka på sig ett ögonblick.
H o n var i besittning af moraliskt mod som få.
Uppmuntrande stod hon vid sin makes sida under hans svåraste strider, och i öfvertygelsen om rättmätigheten af den sak, för hvilken han kämpade, bar hon, utan att någonsin svikta, med glad håg tålmodigt motståndarnes förnärmelser.
Petré, C.
Adlersparre, Georg Scheutz, An- ders Fryxell, P. A.Siljeström,prof.Sven Nilson, Bergfalk, major Myhrberg, Adolf Lindblad m. fl.
Och af framstående kvinnor må näm- nas Jenny Lind, Fredrika Bremer och fri- herrinnan Knorring.
Här i sitt gästfria hem var Wilhelmina Hierta den mest förekomman- de och intagande värdinna.
Hon egde en ovan- lig talang att föra en behaglig och innehålls- rik konversation.
» Fru Hierta är ett konver- sationsgeni, » hette det; det lefvande intresse för allt framåtskridande, som hon ådagalade, den frimodiga och ändock eleganta öppenhet, hvarmed hon uttalade sig om samhällets oför- rätter, och den värme, hvarmed hon städse omfattade hvarje humanitetens och människo- kärlekens sak intogo alla, med hvilka hon kom i beröring.
Särskildt utmärkande för hennes karaktär voro omutlig rättskänsla, fri- modig sanningskärlek och ömt medlidande med alla olyckliga, alla behöfvande såväl som alla förorättade och betryckta.
H o n var därför alltid och än mera under de senaste åren af sitt lif hjälpsam mot nödlidande och förenklade allt mera sina egna lefnadsbehof för att så mycket mera kunna bistå andra.
Efter sin makes död 1872 upptog hon hans plan att genom donationer söka i större skala verka godt för samhället.
Samtidigt därmed att hon i tysthet utöfvade en stor enskild välgörenhet, nedskref hon 1877 de båda gåfvobref, som hon kort därefter öfver- lemnade till de institutioner, hvilka för fram- tiden skulle taga vård om dem.
Genom det ena af dessa bestämde hon, att vid Stockholms högskola skulle upprättas en professur i na- tionalekonomi, som skulle bära hennes makes namn och verka för sunda och frisinnade po- litisk-ekonomiska grundsatser samt för befor- drande af » heder och tro i handel och van- del ».
Äfven kvinnor skulle kunna blifva inne- hafvare af denna professur.
Genom det andra gåfvobrefvet skänkte hon en stor del af sin förmögenhet till en fond, som under namn af Lars Hiertas minne hade till ändamål att » fritt och oberoende verka för det mänskliga framåtskridandet och detta hufvudsakligen genom att framkalla oeh be- fordra sådana vetenskapliga upptäckter och uppfinningar, sociala förbättringar och frisin- nade reformer, som kunna blifva tilll välsig- nelse för mänskligheten i allmänhet och sär- skildt för Sveriges folk ».
Med hennes hemgift inköpte makarne en större press för Aftonbladet, och denna Fonden skulle hufvudsakligen verka genom tidning blef snart en makt, som bröt nya understöd för viktigare sociala och vetenskap- banor inom vårt politiska lif.
Därjämte för- liga frågors utredning, för uppfinningar och värfvade de allt mera ekonomiskt oberoende, upptäckter, för folkets uppfostran i en mora- och äfven därtill bidrogo i icke ringa mån lisk och frisinnad anda, för uppmuntran af makans offervilliga sparsamhet, flit och enkla allmännyttiga slöjder och näringar samt ge- vanor.
nom aflöning för vissa år till utmärkte män Äfven under senare år, sedan Lars Hierta och kvinnor, hvilka kunna verka välsignel- genom sitt affärsgeni och sin omfattande in- serikt inom vetenskapliga, sociala och indu- dustriella verksamhet samlat en större för- striella områden.
förmögenhet, bibehölls enkelheten i lefnads- sättet.
Ty fru Hierta hade tidigt lärt att Tvänne af hennes döttrar utnämndes till spara och i stället bistå andra.
Men gäst- ständiga ledamöter i styrelsen för denna stif friheten var ock en regel i makarne Hiertas telse, ocb däri invaldes ytterligare fem män, hem, och detta blef allt mera en mötesplats som representerade den sociala och naturfor- för politikens, publicitetens, konstens, storslöj- skande vetenskapen såväl som den praktiska dens och vetenskapens män, såsom Geijer, industrien och mekaniken.
Denna styrelse, Wallin, baron Brinckman, Thomander, C. F. hvars första ordförande var rektor P.
Sil- Wsern, Richert, Carl Henrik Anckarsvärd, Thore jeström, uppgjorde med ledning af gåfvobref- T O P E L I U S.
vet de stadgar, efter hvilka fonden skulle handhafvas.
Ej långt därefter, d.
7 sept.
1878, afled Wilhelmina Hierta.
Hon var då nära 7 4 år gammal.
Älskad och vördad af alla, scm lärt känna hennes ädla personlighet, djupt sörjd af barn och anhöriga, för hvilka hon alltid varit en öm och god moder och vän, bort- gick hon ur tiden efter ett lif, rikt på erfa- renheter både af glädje och af smärta, läng- tande efter dödens frid och hvila, ty utan fruktan hade hon sett lifvets slut nalkas.
Själf efterlemnade hon genom sin ovanliga personlighet ett minne, som icke skall förgä- tas.
Och den stiftelse, som hon upprättat å sin makes vägnar och till hans minne, skall intill sena tider bära vittne om hennes varma och upplysta sinnelag och fosterlandskärlek.
Denna stiftelse har allt sedan 1878 varit i verksamhet och hvarje år vid sina ordina- rie sammankomster i mars och november be- slutat öfver räntemedlens användande, hvar- vid, såväl på styrelsens egna initiativ som efter ansökan af utanför stående, en lång följd af nyttiga företag satts i gång och un- derstödts.
Bland dessa företag må här näm- nas anstalter och undersökningar till fromma för allmän helsovård, undervisningen i folk- skolans kvinliga slöjd, metallslöjdens införande i folkskolan, grundandet af ett hygieniskt museum, af arbetsstugor för barn, af den första matlagningsskolan, understöd för att inhemta kännedom om välgörenhetens ordnan- de i England och andra länder, stiftande af stipendiefonder för kvinnor, som studera medi- cinen och tandläkarekonsten.
Vidare må näm- nas understöd och anslag till en mängd veten- skapliga, forskare inom mekanikens, fysikens, astronomiens, geologiens, mineralogiens, mete- reologiens, kemiens, zoologiens, hygienens, bak- teriologiens m. fl.
områden.
Denna stiftelse kan med rätta kallas en lefvande minnesvård, ett » monumentum sere perennius ».
Oi é kulle då vår kärlek brinna, brinna ned så snart, skulle mer ej Iränsle finna, var det uppenbart?
^Här Iland gamla bref - jag funnit vissna rosor nyss, också de rättnu förbrunnit, offrats med en kyss.
— iranske, om vi riktigt bara sökt förstå hvarann, om vår tillit kunnat vara litet mera sann,
kanske, om vi funnit möte, möte i en tro, du ditt hufvud i mitt sköte slöt c än i ro.
•Lycka, liten vän, på färden, liten kind, sof godt, blef vårt öde än i världen vissna rosor blott!
Birger Mörner.
En k v i n n a n s värld.
» Ved De, hvad et hjem er? » » Et hjem er der, hvor dejligt rum for fem er, skönt der blandt fiender tykkes trängt for to.
Et hjem er der, hvor alle dine tanker kan lege frit som born paa faders fang, hvor ej din rost på bjertedoren banker, for svaret lyder i beskegtet sang.
Et hjem er der, hvor dine haar kan graane, og ingen mssrker, at du feldes dog, hvor k » r e minder deemrer for at blaane som aasens rygning blaaner bagom skog. » (Ibsen.)
Är detta hem för trångt att kallas kvin- nans värld?
Oändliga vidder öppna sig för kvinnans lifsgärning, och hvad man brukar kalla » hem- mets trånga väggar » faller bort, när man fattar och klargör för sig, hvad hemmet verk- ligen är — en värld af kärlek.
Må hvarje kvinna fatta detta i själfva dess innersta be- tydelse; det finnes nog tyvärr de, som på frågan: » Ved D e hvad et hjem er? » måste svara: » Det har jag aldrig vetat. » T y de hafva aldrig gått till grunden med sig själf- va i den frågan, de hafva ej redt ut för sig, hvad ett hem kan blifva till, när kvinnan gör det till sin värld, när hon sätter in hela sitt väsen på den lifsgärningen.
Däraf så många misslyckade försök i arbetsmarknaden; jag talar ej om de kvinnor, som måste ar- beta för sitt bröd, utan om de, som känna ett behof af att få något att lefva för, ett mål for sin verksamhet, men som aldrig känna någon tillfredsställelse med sig själfva eller sitt lif, utan i stället en gnagande känsla af tomhet, innehållslöshet.
Kanske för sent fattar mången, att det fält, hon sökte, det arbete, hon trängtade efter, var ej ute bland främmande människor, nej, det låg bredvid henne, rundt omkring henne, där hon gick i sitt hem, utan att se; hon ringaktade den verksamhet, som bjöds henne, såsom icke nog värdig hennes gåfvor, hennes krafter, men när hon så ser med klara ögon, så blir hennes hem till en vid värld, som kräfver allt, hvad hon äger af mod, kraft, kärlek och uthållighet.
» V e d D e hvad et hjem e r?
» — Lifvet vet icke af någon hänsyn, det skonar icke, det tager med hårda händer på, hvad män- niskorna skatta högst och dyrast, dess kraf äro omutliga.
Men när dagens brännande, tärande lif suger mannens kraft, när kampen blir för tung, när han sviktar, sårad till blods, vet du då, hvad hemmet kan vara, vet du då, hvad som är kvinnans gärning?
— Och när dagarne gå och håret hvitnar, hvar är det de gamla finna ro och kärlek?
Ser du då kvinnans gärning?
— Barnets själ, hvem skall forma det mjuka vaxet, hvem skall leda och utveckla?
Ser du där kvin- nans gärning?
Ä r den ringa, säg!
Ä r det en ringa ting att skapa en värld af kärlek och lycka för de dina, där de kunna glöm- ma sorg och synd?
Må hvarje kvinna, som går ut att söka sig arbete, fråga sig själf: hvarför?
Om ej yttre omständigheter tvinga, må hon pejla sin själs djup och se till, att hon ej lemnar ouppfyllda plikter i sitt hem.
Om hon går ut for att » göra godt », för att vårda sjuka, trösta bedröfvade, må hon se till, att det ej i hennes hem finnes de, som längta efter hennes vård, hennes mjuka hand, hennes var- ma blick.
Att göra andra lyckliga!
Det är en vacker tanke, men börja i ditt hem, med din fader och moder, kanske du behöf- ves bäst där; tänk efter, om ej lifvet redan tagit ifrån dem mångt och mycket, som de älskat; se till, om där ej finnes bruten kraft och sjunkande mod.
G å då ej bort, tag det fårade ansiktet mellan dina händer, se på det med klara, kärleksfulla ögon, tala mod och tro i trötta sinnen.
Du kan skapa dem en fristad, en lugn plats midt i det jäktande lifvet, du kan gifva dem lyckan genom att låta dem lefva i en värld af kärlek.
Ä r det ej nog att göra din fader och moder lyckliga?
Tänk så på din bror!
Kanske locka ho- nom just nu falska vänner på afvägar, kan- ske gripa honom nöjets och njutningens dä- raoner, se till och fråga dig själf, om det ej är just du, som kan rädda honom, om ej just din kärlek kan höja och stärka honom.
Vänd dig icke bort, räck honom handen, lär honom känna en god och sann kvinna, och betänk, att du kanske räddar en människas själ.
Ä r det ej nog för en kvinna att vin- na en själ för evigheten?
Stanna så ett ögonblick och se till, hvad kraf på lycka finnes i ditt eget bröst.
Men tag ej miste, lär att känna dig själf.
Kväf aldrig den starka längtan efter kärlek, som hvilar i hvarje kvinnas bröst, den leder på rätta vägen.
V ä l finnes det starka kvinnor med stora gåfvor, som gå sin egen väg och bära pannan högt, och världen prisar dem som stora kvinnor, men äro de väl lyckliga, hafva de den bästa sortens lycka?
Ligger där kanske ej ett minne på djupet i deras själ, kanske är det något som är dödt och borta, finnes, det ej ett slag af lycka, som aldrig blifvit deras?
Nej, det är för starkt rotadt i kvinnans själ, detta kraf på kärlek, hon kommer aldrig ifrån det; förr eller senare kommer det ögon- blick i hennes lif, när hon känner, där fin- nes lyckan, hvarje kvinnas lycka!
Håll där- för din själ ren och ditt hjärta varmt, och om så kärleken kommer till dig, tag den som lifvets största gåfva.
Då öppnar sig kvinnans värld i hela dess oändlighet.
D å blifver ditt hem i ännu högre mening dina tankars, känslors och handlin- gars värld.
Skall du fylla alla dina plikter där, då får du sannerligen gifva hela ditt väsen, då får du verka, utan att tröttas.
Men det är just däri lyckan ligger, en kvinnas lycka, att få gifva alla sina förmögenheter, alla sina krafter för den, hon älskar.
Hvad hemmet då kan blifva under ett innerligt samlif, det vet, känner hvarje kvinna i sitt hjärta, och må hon aldrig döfva den känslan, då förråder hon sin egen lycka, då stänges en värld för henne.
Alla I kvinnor, som ej lefven i denna värld, om I själfva hafven stängt eder ute, så kommen tillbaka, innan det är för sent, skåden ned i edra hjärtan, kännen I icke själfva, att där är den bästa lyckan, att där få alla edra förmögenheter sin användning, där blifven I lyckliga genom er verksamhet!
Du, moder, som fostrar dina döttrar, lär dem känna och älska denna kvinnans värld, men gör dem också starka nog, att om om- ständigheterna så fordra, de då må kunna gå ut från sitt hem med kraft och mod i hjär- tat, gå ut i världen och lefva ett nyttigt och lyckligt lif, utan bitterhet, om ej den bästa lyckan kommer på deras del.
T y ej alla kvinnor är det beskärdt att välja; tusende måste taga, hvad nödvändigheten bjuder dem, och därför måste de göras till starka kvin- nor.
Och stor är kvinnans verkningskrets ute i lifvet, men lyckligast den kvinna, som får verka i hemmets värld.
Sjukbesök.
Teckning af Fanny Chrysander.
Jjjjet skulle bli en dag helt och hållet eg- nad åt barmhertighetsverk.
Med detta ™ ord betecknade de visserligen icke själfva sin afsikt, men de kände sig så offervilliga, så af hjärtat angelägna och manade att upp- söka och i någon mån lindra nöden oeh plå- gorna; att trösta oeh hugsvala, där sådant behöfdes, oeh att inte alls spara sig själfva, där de på ett eller annat sätt kunde ingripa.
Och de visste äfven, att de icke gingo ef- ter något ovisst.
De visste, hvar de skulle finna nöd och sjukdom, sorg oeh lidande.
Långt uppe i den fattigaste delen af sock- nen hade några fall af skarlakansfeber före- kommit, och som det var ferier, kunde fröken Ros, församlingens skollärarinna, nu besöka de sjuka barnen utan fruktan att öfverföra smittan, oeh fröken Hanna, prestdottern, följde med henne.
Innan feberpatienterna besöktes, skulle de dock gå till några andra sjuklingar: gamle Anders Persson, hvilken låg ensam i sin fat- tiga stuga med sitt sjuka ben, den stackars gumman i Backen, som i ett anfall af svin- del fallit i elden och bränt hufvud och an- sikte, samt mor Sörman, torparhustrun under prestgården, som låg i sista stadiet af lungsot.
Och så gingo de båda unga kvinnorna gladt oeh frimodigt åstad, kännande sig redan på förhand uppfyllda af en viss tillfredsstäl- lelse med sig själfva och med allt, hvad de skulle komma att uträtta.
Nu voro de inne i Anders Perssons stuga.
De hade redan uppgjort för sig, hvad allt de skulle bestyra därinne.
Gubben låg ju utan hjälp eller något kvinligt biträde.
De skulle sopa och löfva golfvet, vädra det kvafva, för- pestade rummet, göra upp eld i spiseln, tvätta, förbinda och rusta om den sjuke, ordna hans bädd m. m.
Men golfvet var redan sopadt, och såväl därpå som i spiseln låg friskt, doftande löf.
Det var riktig midsommarsstämning därinne.
Vid sängen stod en trästol och därpå en kaka mjukt bröd och en mugg friskt vatten, och i sängen låg den sjuke, visserligen skäg-
gig, men ren i ansiktet oeh om händerna oeh med del långa, grå håret slätkammadt.
Han helsade de inträdande med en visser- ligen gladt öfverraskad blick, men dock ej med den ödmjuka, öfverväldigande tacksamhet strålande därur, som ett par » räddande äng- lar » kunnat vänta sig.
Då de sedan uttalade sin förundran öfver, att han hade allt så snyggt och ordentligt omkring sig, omtalade han, huru beskedligt mor Grundin, den fattiga enkan, som bodde en bit därifrån, oombedd kom till honom ett par gånger om dagen och städade oeh skötte om honom.
I går hade hon bakat, och där låg färskt bröd, som hon nyss gifvit ho- nom » Åh!
Människorna va ' så snälla, så snälla så! » — » Har någon annan varit till er också? » » Ja då!
Kan fröknarna tänka, att härom kvällen, när jag låg i min ensamhet, sjuk å eländig, törstig å hungrig — mor Grun- din var ju borta om da ' n — så rätt som de ' va ' öppnades dörrn, å en fin herre sleg in.
Jag kände inte igen ' en till börja med, men till slut såg jag, att de ' va den där kolportör ' n, dom kallar, som brukar hålla mö- ten i byarne.
Allri ' har jag varit å hörfen, för jag har liksom inte kunna ' me ' så ' na där kolportörer.
Men nu steg han in, som sagdt va ', å jag tänkte för mig själf: nu ska ' väl här bli ett predikande.
Men han kom bara fram å tog mej i näfven å frågte så vänligt, hur de ' stod till, å hade mej te ' tala om, hur jag had ' det.
A se ' n sprang han efter friskt vatten, så jag fick dricka, mjölk å bröd gick han å köpte i byn, å äta mej mätt fick jag — Gud välsigna ' n!
Så bädda han om sängen åt mej å lag om på benet, han ref till och me ' sönder sin egen rena snytnäs- duk till de '.
A s e n » — fortfor gubben, oeh hans röst började darra — » föll han på knä här vid sängen, å bad för mej, fattiga stac- kare.
Fröknarna kan allri ' tro, så han bad, å så han läste.
Ja-a » — oeh nu snyf- tade gubben högljudt — » han, som jag sagt bara var lat å infe iddes arbeta, han höll sej inte för god te ' göra de sämsta kvinnfolks- sysslor för min skull, å han, som jag kallat högfärdig, låg här på knä på mitt smutsiga golf å bad Gud för både min kropp å min själ.
Å han har lofvat att komma tebaks å läsa Guds ord för mej, så de ä, som jag säjer », slutade han, under det tårarne rullade ned i det grå skägget: » människorna ä ' så snälla allehopa.
Si nu bara på fröknarna! »
Men de båda fröknarna sågo ut, som om de nästan blygts att framkomma med sina håfvor nu.
Oeh det var nog så ock.
När de tänkte på den fattiga, sjukliga enkan, som utan uppmaning, utan en tanke på ersättning hvarje dag så omsorgsfullt skötte om den sjuke och med honom delade sitt knappa bröd, kände de sig i jämförelse med henne så innerligt små och obetydliga, oeh detta de- ras enda besök föreföll dem nästan själfva som en humbug.
Och denne kolportör sedan!
Han som var en främling, en man, hade för längesedan tyst och anspråkslöst utfört, hvad de först i dag ämnat göra.
Fröken Ros tog fram sin fickbibel oeh frågade sakta: » Får jag också läsa litet för er? » » Ja, söta läs! » bad ifrigt gubben, » när jag ligger så här i ensamheten, läser jag O t t o » Fader vår » å syndabekännelsen så tätt jag hinner, jag mins just ingenting annat, å inte sir jag läsa, men om fröken ville läsa litet ur ' vangelierna å salmboken för mej, vore hon riktigt snäll. » » Fröken » läste och gubben låg tyst, an- däktigt lyssnande.
Och sedan de tagit afsked och voro ute i förstugan, hörde de honom ännu därinne ligga och mumla: » Herre Gud, så snälla menniskorna ä '! » Utanför den lilla grå kojan i backsluttnin- gen stod, sysselsatt med att binda kvastar, en liten krokryggig man, hvars kala, soekertopps- formiga hjässa sken i solen, då han nu blot- tade den för de tvänne fröknarna, som nal- kades.
Men han kastade ock på samma gång en litet skygg, något skelande blick på deras prydliga, ljusa bomullsklädningar och stora, bredskyggiga halmhattar.
Det var just intet vanligt främmande, som denna gång kom till den lille snusige, smutsige Jan Jansson i Backen.
» Hur står det till med gumman? » ljöd prestdotterns första fråga?
Jan Jansson lade varsamt ned sin påbör- jade kvast, strök sig med afvigsidan af han- den om mun och näsa och svarade liksom motvilligt: » De ' ä ' skrabbigt. » » Hon har ju brännt sig så illa, ha vi hört. » Därom gaf Jan Jansson intet besked.
Han tyckte bara, i sin säfliga ton, att det värsta var, att hon inte kunde hjälpa honom med kvastarne nu.
» Men kära Jan Jansson », utbrast fröken Ros med illa dold harm, » det får ni väl inte nu tänka på.
I första rummet måste ni tänka på att sköta om er sjuka hustru. » » De ' springer så mycket kvinnfolk här om dar ' na å hjälper ' na, så de ' ska väl snart ha en öfvergång, » genmälte han helt lugnt.
» Ä bara se ' n vår Herre låter suggungen lefva å ha helsan, så ska de ' väl kralla å gå igen. » Vid denna något oväntade slutledning sågo de båda fröknarna icke fullt så förvånade ut, som det skulle tyckas de bort.
De visste ju, att i angränsande församling fall af svinsjuka förekommit, och att denna sjukdom var fullt lika fruktad som nånsin koleran, och de visste också, att Jan Janssons gris utgjorde det gamla parets enda närvarande glädje oeh framtidens bästa hopp, d. v. s. vinterföda.
Emellertid gingo de nu ifrån gubben och in till hans brända gumma.
Och där satt hon vid sängen, en liten, torr, mager skepnad, men hvars hufvud tedde sig som ett enda ofantligt bylte af bara trasor.
Här var det bestämdt nödvändigt att gripa in.
Med varsamma händer började de veckla upp den ena trasan efter den andra, trots gummans alla protester, att det inte behöf- des, för mor i Uppgården å Myrs Lisa hade båda varit där.
Den ena hade lagt salt på brännsåren och den andra hade slagit bläck i dem, och båda delarne skulle vara så bra.
Medan det förskräckliga såret sedan gjor- des rent och helande salfva och rena omslag pålades, berättade den lilla gumman, att hon oeh Janne varit till sta ' n med kvastar och viskor, att det varit ett rysligt stort lass, oeh att Janne efter vanligheten dragit och hon skjutit på.
Tungt hade det gått, eftersom det regnat såväl dagen förut som på natten.
På torget hade de stått i solhettan till sent på kvällen; ej en bit hade de ätit sedan mor- gonen.
Tycker nå ' n de skulle ha råd att ta ' Lindvalls SylDOllÖrsliancicl H a m n g a t a n 14, rekommenderarsitt sig en kopp kaffe eller ett bröd!
Pengarne skulle ju sparas att betala grisen med, som köptes i våras.
Aldrig hade hon tyckt, att de fem fjärdedelsmilen varit så långa och tröttsamma som på kvällen, när de gingo hem, fast ändå hade Janne långa stunder dragit henne på kärran.
När de ändtligen voro hemma och hon gjort eld för att koka potatis, hade det, som hon stod, börjat gå kring, kring för henne, och så föll hon framstupa i elden.
En guds lycka var, att Janne i det samma kommit in med ett ämbar vatten, oeh att han hade förstånd att kasta det öfver både henne och elden.
Inte ett ljud framkalladt af smärtan, ej en klagan, ej ett bittert ord eller en tår öfver sitt olycksöde eller öfver sitt fattiga, sträf- samma lif hördes från den lilla kvinnan.
Hon bara berättade, som om det varit en annans historia.
Och när då hennes åhöra- rinnor, fulla af medlidande, beklagande frå- gade, om det dock ej gjorde förfärligt ondt, svarade hon, icke med tillkämpad resignation eller med bitterhet, utan med fullkomlig själf- förgätenhet.
» De ' kunde vara detsamma an- nars, för med mig ä ' det inte så noga, bara jag kunde hjälpa Janne med kvastarne snart igen. » (Slut i nästa n:r.)
Behagets gåfva.
AnTuno, gudakonungen Zeus ' maka, som Ho- - v j, merus i sina sånger tilldelar den största ~ W skönhets gäfva, ville icke låta sig nöja med denna, emedan hon saknade älskvärdhe- tens underbara trollkraft.
Och då hon var medveten om, att hon utan denna ej hade nå- gon makt öfver sin herre och herskare, lånade hon behagets gördel af skönhetens gudinna.
Ger oss ej skalden häri en antydan om, hvari kvinnans största makt hestår?
— Den fullän- dade skönheten kan visserligen hänföra till entusiastisk beundran, men den innerliga tjusning, som vinner allas hjärtan, beror ej af skönheten — den skänkes endast af behaget, älskvärdheten — en fängslande makt, som in- gen kan motstå.
Att vara älskvärd är ett högt, ett skönt mål, som mycket eftersträfvas, en härlig gäfva, som hvarje moder borde kunna gifva sina barn med på lefnadsstigen — och huru falska och bakvända äro likväl ej ofta de medel, som användas till uppnående af ett dylikt mål!