Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på lämpligaste sättet att bestämma ofvannämnde form för pannor till husbehofsbränning, så enär kommitteen, genom erhållna upplysningar från landsorterna, inhemtat, att i alla rikets landskap, med undantag af Skåne och Blekinge, ännu brukades mer eller mindre höga pannor med liten hatt, och ingen annan afkylningsredskap än i, 2, någon gång 3 raka pipor, eller på några få ställen så kallad enkel kylare, hade kommitteens pluralitet ansett denna konstruktion, med de närmare bestämmelser, som i den föreslagna förordningen utstakats, böra antagas såsom den enda, härvid tillåtliga, redskap; och då erfarenheten visat, attalia beskrifningar på bränvinsbränningsredskap blifvit underkastade olika tydning, ofta förtydning, hade kommitteens pluralitet ansett säkrast att, genom för - 16 Kongl. Maj Is Md.
Proposition, N:o 26. ordningens vidfogade ritningar, de former utvisades, inom hvilkas latitud redskapen må kunna inrättas.
I fråga om beloppet af afgiften för husbehofsbränning, bade kommitleens pluralitet ansett sig icke böra taga sådana pannors högsta afverkningsförmåga till grund; ty ehuru deras form vore sådan, att pannan ej med fördel borde kunna användas för en hastig afverkning, måste det dock erkännas, att den, drifven med oafbruten omsorg, kunde afverka betydligt iner, än det nu föreslagna skattebeloppet antydde} men kommitteens pluralitet, som antagit, att de ökade omkostnaderna i ved, och det arbete, sorn erfordras att sköta dessa små pannor, skola afhålla mängden af deras begagnare från oafbruten bränning, hade ansett skatten böra sättas till ett jemförelsevis ringa belopp, på det alt dessa pannor, utan särdeles känbar förlust, må kunna tidtals få stå obegagnade, ehuru till användande uppgifna.
Af detta skäl, och då den på ofvan anförda sätt begränsade tillverkningen egentligen afsåge, att den mindre jordbrukaren ina kunna, utan penningeutgift, åstadkomma bränvin lill sitt husbehof, men icke deröfver till afsalu, hade kommitteens pluralitet föreslagit endast 24 sk. banko per kannerum för ifrågavarande bränvinspannor, under hela tiden af sex månaders bränvinsbränning; och då kommitteen jemväl tillstyrkt rättighet för bränvinsbrännaren, att dela dessa sex månader i tre terminer, om två månader hvardera, hvilket ickelblott för den mindre hemmansegaren underlättade möjligheten att, för ringa skatt, tillverka sitt husbehof, utan ock bättre än den förra indelningen lämpade sig efter årstiden, och särdeles fardagen i Mars, utgjorde skatten under en termin endast 8 sk. banko kannerummet, eller lika belopp, sorn nu erlägges per kannerum af en 20 kannors enkel panna, under en termin af tre månader.
Såsom en nödvändig följd af denna låga beskattning, hade det ock, enligt kommitteens pluralitets åsigt, blifvit destomera maktpåliggande att genom ofvanuppgifna inskränkning, lill form skilja husbehofsbränningsredskapen från den, hvilken begagnas vid branvinsbränniug såsom binäring vid jordbruket, som, i fall endast pannans rymd, ej dess beskaffenhet i öfrigt, lades till grund för gränsen dem emellan, skulle, hvarhelst denna gräns sattes, ett för stort missförhållande uppstå vid beskattningen och, såsom redan blifvit antyd t, alltför mångå, ofelbart företrädesvis, begagna husbehofsbränning, idka sådan på hvarje gård, der utfodring skedde, tillverka stora qvantiteler bränvin för ringa skatt och dermed undertrycka all bränvinsbränning på annat sätt, då nemligen alla öfriga brännerier, genom tillbörliga Kongl. Moj.ls Nåd.
Proposition, N-o 26. 17 tillbörliga bestämmelser, holles vid oundvikligt tvång att för den afverkning, de kumle åstadkomma, erlägga den skatt, som derföre blefve bestämd.
Under antagande, att en panna af 18 kannors rymd ecb af sådan konstruktion, sorn ofvan blifvit uppgifven, kunde med visshet afverka 200 kannor i månaden , om Iron drefves natt och dag, ansåge kominilteens pluralitet det vara fullt tillräckligt att antaga denna pannerymd, nemligen 18 kannor, såsom den högsta för husbehofsbränning, desto heldre sorn, enligt hvad af förteckningarna öfver taxerade bränvinspannor för de förflutna åren syntes, det ojemförligt största antalet jordbrukare utöfva t sin bränvinsbränning med pannor under och vid nämnda pannerymd.
Att uppställa någon tarifF för rättigheten till pannerymd under 18 kannor, hade kornmitLeen ej ansett nödigt, hufvudsakligen af det skäl, att kommitteen, i förhoppning, alt inga nya pannor för husbehofsbränning skola förfärdigas, ej velat hindra bruket af äldre pannor, sorn i öfrigt lill formen vore tillåtna vid dylik bränning, utan att föranleda innehafvarne behofvet att bekosta deras ändring; 2:0
Brånvinsbränning såsom binäring vid jordbruket:
Af de i(),863 bränvinspannor, som år 1844 funnos uppgifna såsom varande af emellan 21 och 63 kannors rymd, ansåge kommitteen största antalet ofelbart vara att hänföra till den b rån vinsbränning, sorn kommitteen velat beteckna med bränvinsbränning, såsom binäring vid jordbruket, det vill säga med större eller mindre öfverskott i produktionen utöfver husbeliofvet.
Att fordra, det ett så stort antal jordbrukare skulle helt och hållet förändra sin hushållning, somliga nedlägga sin bränvinsbränning, andra utvidga den till fabriksrörelse, vöre hvarken öfverensstämmande med rättvisa emot dem eller af något öfvervägande gagn för det allmänna.
Kommitteen ansåge, på ofvan upptagna skäl, att denna bränvinsbränning, om också mindre ändamålsenlig, än den, som drifves i fabriksväg, dock kunde bär i landet uthärda täflan med fabrikerne, samt att om ifrågavarande bränvinsbränning finge fortgå vid sidan af fabrikerne, med en väl beräknad beskattning, bränvinsbränningen ofelbart skulle, allt efter lokala förhållanden, småningom i den ena fruktbarare, mera uppodlade, mindre skogrika trakten sammandraga sig i större verk, och deremot i den andra, mindre uppodlade och odlingsbara, skogbevuxna, der längre afstånd skilja hemman och odlade fält, förblifva fördelad i mindre brännerier.
I andra orter, Bih. till R.
Prot. 1847 och 1848. 1 Sami. 1 Afd. 6 Haft. 3 IS Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 26. eler en lätt afsättning kan påräknas för de råa produkterna och inga särdeles gynnande omständigheter uppehålla bränvinsbränningen, komme den måhända att alldeles upphöra.
Kommitteen, som således ansett ifrågavarande mellanklass af brännerier icke böra undertryckas, tillstyrkte i underdånighet, att äfven hädanefter rättigheten dertill måtte grundas på innehafvande af jord uti en lämplig progression af värdet å densamma.
Det vore ej rättvist, att den, sorn eger eller innehafver jord för ett värde af 1000 r:dr, skulle dela lika med den, som innehar jord för ett värde af 20,000 r:dr och derutöfver; och kornmitteen ansåge det också hafva varit under synbar afsigt att rättvist fördela Lränvinsbränningsrättigheten på jordbruket, som tariffen i 3 § af 1845 års förordning blifvit uppgjord.
Denna tariff, oförändrad sedan år 1812, hade emedlertid visat sig ingenting mindre än rättvis, ty med den tillåtelse, som nu är lemnad åt hvarje bränvinsbrännare, alt öka pannans afverkningsförmåga genom förändring af dess form, samt tillsats af nuiskvärmare, rektifikator, ångapparat m. m., visade sig, alt, för närvarande, jord af ett ringa värde kunde vara tillräcklig, för att derpå anlägga en bränvinsfabrik af flera hundra kannors daglig tillverkning.
Kommitteens pluralitet hade derför uppgjort en annan beräkning för pannerymderna, i förliållade till hemmansvärdet.
Yid denna beräkning bade kommitteen antagit 1000 r:dr bemmansvärdc såsom det minsta, hvilket skulle berättiga till bränvinsbrän11 ing, såsom binäring vid jordbruket.
Svårligen torde någon kunna påstå, att hemman af lägre värde lemna så stort öfverskott i produktion , att icke detsamma skulle kunna afverkas till bränvin med den för husbehofsbränning bestämda pannan.
Snarare skulle kommitteen kunna anses hafva salt denna gräns alltför lågt och att hafva medgifvit, redan vid detta låga värde, alltför stor bränvinsbränningsrättigbet.
Denna anmärkning torde likväl bortfalla vid öfvervägande deraf, att, då flera tusende innehafvare af jord, af 1000 till 2000 rrdr tillverkningsvärde, för närvarande idkade brännvinsbränning till afsalu, kommitteen icke utan obillighet mot dem och motsägelse i sin egen uppgifna grundsats, att ej föreslå alltför stora rubbningar i nu bestående förhållanden, skulle kunnat frånkänna jordinnehafvare af 1000 rrdr bemmansvärde rättighet att idka brån vinsbränning lill afsalu, och om lagstiftaren verkligen afsåge att härmedelst bevilja honom någon förmån och bereda staten en motsvarande skatt, måste tillverkningsbeloppet medgifvas så stort, att det kunde bära omkostnaderna.
Yid uppgörande af tariffen för beräkning af pannerymderna, i förhållande till hemmansvärdet, har kommitteens pluralitet antagit 20 till 24 Kongl. Maj.ts Kid.
19 kannors panna utan, eller 18 kannors panna med, mäskvarmare, motsvarande ett hemmansvärde af från 1000 till och med 2000 r:dr såsom minsta, och 03 kannors panna utan, eller 47 kannors panna med, mäsk värmare, för ett hemmansvärde af mer än 26,000 r:dr, såsom största tillåtna pånnerymd.
För bestämmandet af ofvannämnda minimum åberopade komrnitteens pluralitet, såsom ytterligare motiv, att det skulle varit olämpligt att icke sätta detta minimum högre än maximum för husbehofsbränningen.
Hvad åter det föreslagna maximum beträffade, ansåge kommitteens pluralitet, att en tillverkning af omkring 1,260 kannor i månaden, eller 7,560 kannor under hela den lofgifna tiden, hvartill en 63 kannors panna af den beskaffenhet, som af kommitteens pluralitet blifvit föreslagen, borde kunna hinna, syntes vara det högsta, hvartill den större jordbrukaren kunde billigtvis sjelf vilja uppdrifva en bränvinsbränning, skött såsom binäring vid jordbruket, med egen, under vintern umbärlig, arbetsstyrka, och beräknad att endast medtaga en del af egendomens egna produkter.
Ville han drifva tillverkningen högre, stöde det honom öppet atL för detta ändamål anlägga fabrik.
Då städerna, efter hvad t,844 års förteckning å taxerade bränvinspannor utvisade, idkade bränvinsbränning med icke mindre än 3o2 pannor af mellan 3o och 63 kannors rymd i ira och 2:a klasserna af de i nu gällande förordning om bränvinsbränningen beskrifna, bade kommitteen icke trott sig böra föreslå borttagandet af den rättighet, de innehaft och sålunda begagnat.
Likväl hade kommitteens pluralitet, med vidblifvande af nämnde förordnings i 1 art. 7 § gifna föreskrift om 3o kannors pannerymd såsom minimum för städerna, i öfrigt ansett några mindre förändringar i afseende på städernas bränvinsbränning af nöden, hvilka af det underdåniga förslaget inhemtades.
Kommitteens pluralitet hade i underdånighet föreslagit, att beskattningen för bränvinsbränning såsom binäring vid jordbruket måtte, såsom hittills, utgå efter pannerymd, af skäl, sora, i fråga om husbehofsbränningen, redan blifvit anförda; men med antagande af denna beskattningsgrund, hade kommitteens pluralitet också bär måst uppställa bestämda föreskrifter i afseende på redskapens form och beskaffenhet.
Kommitteens pluralitet hade härvid antagit sådan redskap, sorn i allmänhet nu vore bruklig, och föreslagit dess konstruktion så förmånlig, sorn ändamålet af en viss nödig inskränkning kunde medgifva.
Föreskriften, att pannans höjd ej får vara större än högst en femtedel af dess diameter, afsåge ej blott denna inskränkning, utan ock att förekomma den af erfarenheten kända olägenheten med 20 Kongl. Majlis Nåd’..
Proposition, JVro 26. flatare pannor, att de Icke allenast äro allt för rnvcket blottställda för vidbränning, utan också att de ega föga varaktighet.
Förhållandet af höjden till diametern, såsom i till 5, minskade i allt fall ej iner än 7 procent averkningen mot proportionen 1 till 6, hvaraf ville synas, att fördelen af redskapens längre varaktighet med den förra proportionen i värde torde fullt uppväga så väl den något ökade produktion, sorn den vedbesparing, hvilken den sednare åstadkorame.
Mäskvärmare, hvilken först i 1
Saf års förordning förklarades tillåten att få begagnas utan föregången mätning och ulan afgift, blef sedermera, genom r83o års förordning, utan att någon inskränkning i rymden då gjordes, belagd med en afgift, som för en enkel panna, då mäskvärmare begagnades, med 25 procent öfversteg den, då sådan icke användes.
Denna afgift ökades i r835 års förordning till 5o procent, hvarjemte förklarades, att mäskvärmare, af hvad form eller ämne sorn helst, ej finge innehålla mer än en femtedel utöfver pannans rymd, hvilka stadganden sedermera förblifvit oförändrade.
Mäsk värmaren kunde ock anses påskynda averkningen 5o procent, och deröfver, om den nemligen finge så inrättas, att ångorna, under vandringen genom mäskvärmaren, afsatle en stor del af sin vattenhalt.
Men genom tillstädjandet af sådan inrättning, vore man ock inne på området af rektifikation, och bränvinsbrännaren kunde med fog fråga, hvarför ej denna må, genom en ytterligare liten tillsats, göras fullständig; och sedan vore svårt att finna gränsen, der man borde stanna, för att ej medgifva begagnandet af de mest sammansatta redskap.
Kommitteens pluralitet hade derföre ansett lämpligast, att endast mäskvärmare af det enkla slag, sorn i medlersta och södra delarne af landet allmännast användes, finge viri redskap för bränvinsbränning såsom binäring vid jordbruket begagnas.
An vändandet af mäskvärmare vöre emedlertid ändamålsenligt, enär derigenom ved och arbete besparades, vidbränning lättare undvekes och pannornas botten ej så blottställdes för glödgning och deraf följande förstöring, sorn då mäsken slås kall i pannan.
På grund häraf hade kommitteens pluralitet, sorn ansett mäskvärmare af denna form icke åstadkomma högre tillökning i a Verkning än 33
Efter detta antagande hade pannor, försedda med mäskvärmare, blifvit i tariffen ansedda lika med enkla pannor af 33t procent större rymd, utan mäskvärmare.
Äfven för denna bränvinsbränningsredskap hade kommitteens pluralitet ansett af nöden att icke allenast så noggrant som möjligt beskrifva formen, utan också att, genom bifogande till förordningen af ritningar, åskådliggöra Kongl. Majlis Md.
Proposition, K:o 26. 21 denna beskrifning och utstaka de gränsor, hvaröfver den ej finge gå i form eller inrättning.
Vid bestämmandet af ziffran för beskattningen, hade kommitteen, som, på ofvanupptagna skäl, ansett omöjligt att, så länge husbehofsbränningen, för en nedsatt skatt, finge fortfara, uttaga en hög skatt af salubränningen, ej trott sig kunna föreslå den högre, än att salubränningen må, under vanliga prisförhållanden, genom sin större afverkning, och jemförelsevis mindre omkostnader, kunna, i täflan med husbehofsbränningen, tillverka bränvinet med lika förmån, som denna.
Kommitteen hade antagit denna ziffra lill 2 sk. banko för hvarje tillverkad kanna sexgradigt bränvin, hvadan kommilteens pluralitet uppgjort härpå grundad tariff för beräknandet af det belopp, hvilket de olika pannerynulerna borde i afgift erlägga.
Enligt denna tariff skulle en 20 kannors panna , den minsta för nu ifrågavarande slags bränvinsbränning föreslagna, komma att i skatt erlägga 100 r:dr.
Denna panna kunde, så vidt kommitteens pluralitet varit i tillfälle att utröna, afverka ungefär 400 kannor i månaden.
För att medhinna lika mycket under samma tid, skulle erfordras tvänne 18 kannors husbehofsbränningspanuor, för hvilka skatten ej korame att utgöra mera än 18 r:dr.
Denna skillnad vore visserligen bety^dlig, men torde dock ej vara större, än alt den i väsendtlig mån uppvägdes af de ökade kostnaderna för de båda mindre pannornas drifvande, ehuru föga ock husbehofsbrännaren toge i beräkning sitt eget arbete och eget bränsle.
Då kommitteens pluralitet, vid uppgörande af skattetariffen, antagit en progressiv tillökning af 5 r:dr för hvarje kanna pannerymd, bade den visserligen icke förbisett, hvad så väl på vetenskaplig grund blifvit upplyst, sorn ock af erfarenheten inl.ygadt, att en mindre bränvinspanna, i följd af jemförelsevis större upphettningsyta, hinner afverka, i proportion till sin kannervmd, mera än en större, om båda hafva samma förhållande emellan höjd och diameter, och de för öfrigt äro lika inrättade.
Tvänne 20 kannors pannor afverkade sålunda 26 procent mer än en 4° kannors panna, och trenne 20 kannors pannor sålunda ännu mycket mera än en 60 kannors panna.
Med antagande af lika beskattning för hvarje kanna tillverkadt bränvin, sorn med redskapen kari åstadkommas., borde derföre rätteligen hvarje kannerum af den mindre pannan beskattas högre, än den större, enligt det förhållande, som i afseende på deras olika afverkningsförmåga eger rum; men dels skulle en sådan bestämmelse förekomma mängden, som icke tänkt sig in uti förhållandet, såsom en orättvisa, så mycket större, som de mindre pannorna hittills varit betydligt gynnade vid beskattningen,, dels. 22 Kong'!.
Proposition, N:o 26. ikunde elen större arbetskraft oell vedåtgång, som de mindre! pannorna, i förhållande till de större, erfordra, antagas uppväga fördelen af deras större afverkningsförmåga; hvadan kommitteens pluralitet oek, på dessa skäl, ansett större och mindre pannor vid bränvinsbränning, såsom binäring vid jordbruket, böra åläggas en lika beskattning efter pannerymden. 3:o Bränvinsbränning susom fabriksnäring.
Den ofva ni nta g na skildringen af bränvinsbränningens närvarande tillstånd i landet visade, att, oaktadt bränvinsbränningen skolat åtfölja jorden, likväl ett icke obetydligt antal bränneriet- uppstått, hvilka, helt och hållet oberoende af jordbruk, rätteligen vore att anse för fabriker.
Då t. ex. för utöfningen af bränvinsbränning med en 35 kannors panna erfordrades ett hemmansvärde af endast 2000 r:dr, men bränvinsbränningen med denna 35 kannors panna kunde så inrättas, att flera hundra kannors afverkning om dagen derigenom åstadkommes, vore det ringa jordvärdet visst icke grunden, hvarpå en sådan anläggning hvilade.
Beräknad t tillfälle till inköp af råämnen till fabrikens drifvande, å ena, och afsättning af bränvin, å andra sidan, hade framkallat densamma.
Skyldigheten att åtminstone på papperet innehafva 1000 r:dr jord värde, hade helt och hållet varit en bisak.
Föreskrifter, så lätt kringgångna som denna, ansåge kornmitteen ej böra bibehållas.
Antingen måste jordbrukarens uteslutande rättighet att tillverka bränvin göras till en sanning, eller också mäste hans förmenta monopolium upphäfvas.
Det förra skulle ske genom beräkning af stigande lillverkningsrätt i förhållande till större jordvärde, det sednare genom förklarandet, att fabriksbränningen vore en fri näring för hvarje svensk medborgare.
Kontmitteen hade dock ej kunnat vara tveksam i valet mellan dessa alternativer.
Väl erkände kornmitteen, att bränvinsbränningen bäst egnade sig för landsbygden och att den kunde bedrifvas i förening med jordbruk, utan att någondera näringen åsidosattes, men kornmitteen kunde ej underlåta att fästa uppmärksamhet å de förluster, som, i fall ett högre jord värde lades till grund för rättigheten till fabriksbränning, skulle drabba alla dem, hvilka, dertill af hittills gällande förordningar föranledda, redan anlagt och nu innehade bran vinsfabriker på mindre egendomar eller jordlägenheter, och hvilkas anspråk på skydd för innehafda rättigheter och deraf beroende ekonomiskt bestånd skäligen fordrade afseende.
Kornmitteen trodde ock, att ett fabriksbränneri, grundadt på uppköp af råämne och bränsle i sin omkrets och anlagdt på i detta afseende tjenliga ställen, kunde gagna både den större och den mindre jordbrukaren fullkomligt lika mycket genom Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition, N:o 26.| 23 det a fs:-i Lin i n "st ill fiil le, den öppnade för deras produkter, som idkandet af egna briinnerier med inbördes täflan alt, under monopoliets skydd, undersälja hvarandra, skulle göra det.
Det vore således med full öfvertygelse, att förslaget i denna del stödjer sig på rättvisa mot den enskilde och fördel för det allmänna, som koni— mitteen i underdånighet föreslagit, att rättigheten till idkande af bränvin sbränning såsom fabriksrörélse måtte, oberoende af innehaf vande jord, upplåtas ål hvarje väl frejdad svensk medborgare, sorn uppfyller de för denna rörelse stadgade vilkor.
Härvid hade kommilleen i första rummet ansett nödigt att utstaka de gränser, hvarunder och hvaröfver dylik bränvinsbränning ej må sträckas.
Oin ej ett minimum bestämdes, hvarigenom man försäkrade sig om, alt dylika anläggningar icke urarta till stugubränning, skulle icke blott sjelfva det begrepp af tillverkning i större skala, som man fäster vid benämningen fabrik, gäckas, utan ock alla de fördelar, fabriksbränningen kunde medföra, tillintetgöras, hvaremot alla de olägenheter, sorn med husbehofsbränningen voro förenade, här skulle framträda i så mycket större grad, som samhället ej hade samma band på fabriksbrännaren i smått, sorn på husbehofsbrännaren, hvilken måste vara jordegare.
Ett minimum måste således bestämmas, och kommitteen hade ansett detta böra sättas så högt, alt den minsta fabriksegare skattade för en betydligen högre tillverkning, än den, hvilken idkar bränvinsbränning såsom binäring vid jordbruket.
Om ock lagstiftaren lyckades föreskrifva sådana bestämmelser, som borde försäkra staten om den åsätta beskattningen, och förbud af minutförsäljning åtföljdes af huru stränga straffbestämmelser som helst, bvilade dock en stor del af samhällets garanti för dessa påbuds åtlydnad på fabrikantens personlighet.
Det vore således af vigt, att denne egde något att förlora, utom sin egen person; och då en större anläggning kräfde ett större kapital, hvars innehafvare alltid måste vara sorgfällig att ej genom lagöfverträdelser förlora detsamma, låge häruti skäl, sorn för kommitteen gjort sig gällande vid bestämmandet af ifrågavarande minimum, hvilket kommitteen derför ansett böra sättas till en tillverkning af 5,/[Oo kannor sexgradigt bränvin i månaden, eller på 6 månader 32,/joo kannor, hvilket ej finge anses för mycket, då tillverkningen skedde onder benämning af fabrik.
Hvad maximum angick, hade kommitteen väl funnit, alt ett sådant' icke egentligen vore förenligt med begreppet af fabriksbränning och syftemålet dermed; men kommitteen hade dock ansett, att, åtminstone i början, elt maximum lämpligen kunde utsättas till lugnande af farhågan för öfveidrif - Kongl.
Proposition, N:o 26. ven bran vinstill verkning och till Förekommande af den möjligen inträffande spekulationen i någon ort eller stad, att genom ett kolossalt bränneri söka egen uppkomst i andras störtande.
Om det ej kunde nekas, att brauviusbränning i så stor skala, att den kan bära aflöning till en skicklig föreståndare, lofvade det största utbytet, ansåge också kommitteen, alt bär vöre den gräns, hvaröfver dylika inrättningar ej behöfde alt utvidgas.
Kommitteen, sorn underrättat sig om de stora bränneriernas omfång bär i landet, bade antagit till maximum ett ti 11 verkuingsbelopp, större än i de största, och tillstyrkte i underdånighet, att det måtte bestämmas lill 27,000 kannor sexgradigt bränvin i månaden eller på 6 månader 162,000 kannor.
Beträffande frågan, Kuru bränvinsbränningen i större skala lämpligast och säkrast skulle kunna beskattas, har kommitteens pluralitet, jemte åberopande al ett utaf kommitteens ledamot, Professoren G. E.
Pasek, afgifvet yttrande, hvaruti fullständigt blifvit ådagalagdt, huru föga nu gällande förordning i detta afseende uppfyllt sitt ändamål, då dess bestämmelser härom hvilat på det oriktiga antagandet, att brån vinsbrännings-redskapens afverkningsförmåga förhöll sig såsom dess pannerymd, oberoende af pannans form, i underdånighet anfort, att, då det skulle stå föga tillsammans med upplysningens närvarande ståndpunkt att vilja begränsa sträfvandet tili fullkomlighet uti näringsföretag, och kommitteens pluralitet visserligen icke hade vågat föreslå att stänga usta klassens redskap inom gränserna af utritade former, om den ej på samma gång haft för afsigt att tillstyrka den fullkomligaste frihet i inrättandet af redskapen i fabriksbrännings-klassen, men med en sådan frihet åter och tillåtelse till ångans begagnande i brännerier ingen beräkning af tillverkningen efter pannerymd kunde göras, så hade kommitteens pluralitet måst vara betänkt på att kunna för sistnämnda klass föreslå en säkrare grund för beskattningen.