Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det förhållande ofta inträffar, att tillgångar ej kunna genom bysättning framtvingas, så ligger deruti ej något egentligt bevis emot nyttan och nödvändigheten af ett lagstadgande om bysättning, emedan det torde få antagas, att i de flesta fall blotta kännedomen om tillvaron af detta tvång varit tillräcklig att till punktligt uppfyllande af ingångne förbindelser förmå gäldenärer, hvilka tilläfventyrs eljest icke skulle hafva dragit i betänkande att Bih. till R.
Prot. 1840. 7 Sami. i A/d. 40 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 157. sin egendom från användande till sådant ändamål undanhålla, och att från allmänna crediten undanrycka det stöd, som den onekligen i bysättnings-tvånget eger, endast derföre, att bysätlning understundom missbrukas, vore efter Utskottets tanka icke lämpligt, helst om stadganden kunna meddelas, som förekomma eller minska missbruken.
Vidare är klandradt, att Utskottet, för sistnämnde ändamål, icke understödt de molioner, som angått ej mindre utsättande af ett visst belopp, hvartill skuld bör uppgå, för att kunna ådraga gäldenär bysättning, än ock bestämmande på förhand af viss tid för en gäldenärs hållande i bysättnings-häkte.
Uti denna syftning hafva yttranden blifvit afgifne af Herrar af Grubbens, Stuart, C. G., och Grefve Mörner, C. G., Herrar Prostarne Östberg, Lundblad, Tunelius, Doctorerne Thomander och Björkman, Herrar Halling och IT estman, samt Hans Jansson från Elfsborgs Län, Bengt Gudmundsson från Halland och von Zweigbergk från Skaraborgs län, med flere, hvilka dels ansett den i Utskottets förslag anvisade utväg för gäldenär att genom sin egendoms afträdande befria sig från bysätlnings-häkte, icke vara lämplig, såsom föranledande till bedrägerier af oredlige gäldenärer samt förorsakande besvär och kostnader för den gäldenär, som ville, men ej för tillfället kunde, göra rätt för sig, dels åberopat ej mindre Herr Ha/Ungs vid förra Betänkandet fogade reservation, som innehåller, alt, enär billigheten fordrade, att bysättning, hvilken innefattade en art af straff, blefve, äfven då den begagnades för att tillfredsställa borgenärens hämnd emot gäldenären, skäligen begränsad, borde Tre år vara den högsta tid, hvarunder en gäldenär för samma skuld finge hållas bysatt, samt en kortare tid eller Ett år bestämmas för den händelse, att fordringen ej uppginge till 100 R:dr Banco, än den af Herr von Böök afgifna reservation, uti hvilken längsta bysättnings-tiden är föreslagen till 12 månader, under uppgift, alt en gäldenär, om viss tid ej föreskrifves, kan i hela sin lifstid hållas bysatt; dels öfverlemnat åt Utskottet att i detta afseende föreslå lämplige bestämmelser, med tillägg, att från den bysattes skuld borde alltid afräknas värdet af den arbetsförtjenst, som genom bysättningen ginge för honom förlorad; att gäldenär aldrig borde kunna bysättas mer än en gång för samma skuld, och att gäldenär, som blifvit från bysättnings-häkte lösgifven ej må förr än 3o dagar derefter bysättas för annan skuld, på det han må ega rådrum alt anskaffa tillgångar.
Desse anmärkningar och hemställanden kunna ej eller af Utskottet godkännas.
Då afsigten med bysättning obestridligen är att förmå gäldenär att med hvad han eger godtgöra sin borgenär, synes det följa af sig Lag-Utskottets Utlåtande, IV:o 157. 3 sjelft, att uppgifvandet och aflemnandet af alla tillgångar är den utväg, som hör medgifvas gäldenären att befria sig ur bysältnings-häkte, samt att bysättningens ändamål skulle nästan helt och hållet motverkas, derest viss lid för gäldenärens hållande i häkte vore på förhand utstakad, emedan sådant, oberäknadt svårigheten att påfinna lämpliga tidsbestämmelser, skulle kunna leda till den för förtroendet, enskilde emellan, högst menliga följd, att en person, genom undergående af vissa års fängelse, kunde förskaffa sig befrielse från en gäld, hvartill han egde full tillgång, ehuru den blifvit undandold.
Det är på berörde i sakens natur grundade förhållande, som den lag sig stödjer, hvilken af Utskottet blifvit föreslagen och hvarigenom den, efter Utskottets tanka, rätlsenliga gräns för bysältningstvånget är satt, att detsamma upphör, sedan visshet vunnits, att gäldenäVens alla tillgångar blifvit till borgenärernes förnöjande framgifne.
I följd häraf lärer det ej kunna påstås, att tiden för en gählenärs hållande i fängelse, genom Utskottets förslag, skulle vara obegränsad; äfvensom Utskottet, med anledning af hvad för öfrigt blifvit anfördt, får erinra: att Concurs-lagen stadgar strängt ansvar för gäldenär, som i concurs undandöljer egendom eller annorledes bedrägligen sig förhåller; att den omständighet, att concurs förorsakar kostnader och besvär, ej synes utgöra giltig anledning alt frånträda den af Utskottet antagna princip; att emot fördelen för gäldenär att under bysättningstiden få afräkna en del af skulden gälla till stor del samma skäl, som blifvit anförde emot bestämmande af viss tid för bysältning; att Utskottet i sitt förslag hyllat den grundsats, att bysättning för samma skuld ej må kunna förnyas, med mindre laglig anledning är för handen, att gäldenären erhållit nya tillgångar, som undandöljas; och att stadgande om någon tids rådrum, hvarunder en frigifven gäldenär ej skulle kunna för annan gäld åter bysätlas, icke vore lämpligt, emedan fordringsegares rätt i allmänhet att få gäldenär bysatt derigenom skulle utan skälig anledning minskas; åberopande Utskottet derjemte, hvad förra Betänkandet innehåller, angående det orättvisa deruti att frånkänna egare af en ringa fordran den rätt alt använda bysättningstvånget, som en större fordringsägare är medgifven.
Utskottet öfvergår härefter till upptagande och besvarande af hvad emot hvarje serskildt § i förslaget blifvit anfördt. § *•
Herr af Grubbens har yrkat ett tillägg till denna §, hvarigenom skulle uttryckas, att borgenär först efter anställd utmätning egde att njuta by - 4 Lag-Utskotlet» Utlåtande, N\o 157. sättning å gäldenär; men som derigenom skulle upphäfvas den strängare execuliva kraft, som, enligt Kongl. Förordningen den 19
Maj 1706 är löpande skuldsedlar tillagd, lärer detta yrkande ej böra bilallas. § 2.
Af Herrar af Grubbens och Stuart, Herr Doctor Björkman och Herr ■Jacobi samt Riksdags-Fullmägdge Hans Jansson, Olof Benjaminsson från Götheborgs och Bobus län, Jäders Trysén från Östergöthland, med flere, ar anfördt, att tiden för verkställighet af bysättnings-utslag emot löftesman i det fall, hvarom denna § handlar, borde räknas icke från den dag, då han af lagsökningen erhållit del, inan från den, å hvilken u!slagel honom blifvit kungjordt; äfvensom åtskilliga ledamöter ansett den af Utskottet | berörde afseende föreslagna lid af 8 dagar böra utsträckas till i4 dagar elier 1 eller 2 månader; och hafva, till stöd härför, blifvit åberopade Herr ivon Rööks och Riksdags-Fullmägtigen von Zweigbergks vid förra Betänkandet fogade reservationer, hvilka innehålla, den ena, att *4 dagars anstånd för löftesmannen vore billigt, emedan han merendels förlitade sig till hufs? yud-gäldenärens ordentlighet och icke alltid kände, när skulden till beta!* bing förfallit, samt den andra, att, i fall anståndet ej räknas från utslagets dag, ”bysätt nrngs-lvånget skulle, synnerligen å landet, blifva vidt» Strängare emot borgensmannen, än hufvudgäldenären, helst det vore bekant» att Konungens Befallningshafvande vanligen vid en lagsökning förelägger l4 dagars förklaringstid.” Utskottet får, i anledning häraf, upplysa, att, sedan, genom Kongl* Förordningen den 19 Maj 1^56, blifvit forordnadt, att innehafvare af kia** ra och ostridiga förskrifningar, ställde till sedelhafvaren, eller ock till viss man eller ordres, borde genast, utan ringaste uppehåll, njuta bysättning och säkerhet å gäldenären; så förklarades, medelst Kongl.
Förordningen den 12 Mars i83o, att bysättningsutslag, på grund af löpande skuldebref, som är stäldt att betalas vid anfordran, eller hvari viss förfallotid ej är bestämd, icke må gå i verkställighet förr, än 8 dagar efter den dag, då gäbienärevi bevisligen erhållit del af lagsökningen.
Sistnämnde föreskrift, som gäller ej mindre för den, hvilken utgifvit så beskaffad förskrifning, än ock för löftesman, som derå tecknat borgen, såsom för egen skuld, var nödig till förekommande af de olägenlieter, sorn uppstod o deraf, alt etn gäldenär kunde genast efter lagsökningens delgifvande inmanas i häkte» utan att han förut kunde veta, när lagsökningen koinme att ske; och föremålet för stadgandet uti ifrågavarande § är att, hvad löftesmannen beträffar, utsträcka det sålunda rnedgifna uppskofvet emellan lagsökningen Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 157, 5 och bysältningens verkställande äfven till de fall, då viss förfallotid i skuldebref vet varit betingad.
En sådan utsträckning har billigheten för sig, emedan det i allmänhet ej lår antagas, alt hufvudgäldenärens under*- låtenhet att sfeuldebrefvet infria, blifver för löftesmannen känd förr, än 1 och med detsamma den för sin borgen sökes och lagsökningen honom delgitves; men någon anledning att förlänga nämnde uppskofstid är, efter Utskottets tanka, ingalunda för handen.
Ehuru den, som åtagit sig annans gäld såsom sin egen, i sjelfva verket äfven underkastat sig påföljden afcfc behandlas med samma stränghet, som hufvudgäldenären, har likväl en såsdan borgensman, genom Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, fått sig tillagd den serskilda förmon att vara lii från förbindelsen, derest han ej la g so k es inom 13 månader från forfallodagen; och örn löftesmannen, jernaväl i afseende på bysätlningsäfventyrel, erhåller den fördel framför hufvud*» igäldenären, som Utskottets förslag åsyftar, synes löftesmannen vara i lagen ansedd med all den skonsamhet, som skäligen kan fordras; hvarförutan i betragtande bör lagas, att den uti nu gällande Författningar beredda trygghet om ovilkorligt uppfyllande af de genom löpande forskrifningar åtagne förbindelser, skulle allt för mycket minskas, om den påyrkade tidsforlängningen bifölles.
Den i von Zweigbergk* reservation gjorda uppgift, att, om den i 2 § af Utskottets förslag utsatta anståndstid af 8 dagar laknäs från lagsökningens, i stället för bysät nings-ulslagels delgifvande, deraf skulle (olja, att bysätlningstvånget biel ve strängare för borgensmannen äö gäldenären, i händelse den förklaringstid, sorn i anledning af lagsökningen lemnäs, öfverstiger 8 dagar, lärer endast kunna härledas från en sådan tydning af nämnde §, att borgensmannen skulle kunna bysältas 8 dagar efter lagsökningens delgifvande, äfven om bysätlnings-utslag inom denna lid ej blifvit meddeladt; men denna tydning är så uppenbart stridande emot ordalydelsen af både 1 och 2 §§, all Utskoltet anser sig, för uppgiftens vederläggande, endast behöfva lill dessa §§:s innehåll hänvisa. § 3- I afseende på föreskrifterne i denna § är andragetr af Herr af Grubbens, att ett tillägg borde göras, innefatlande åläggande för gäldenären att, inom 6 månader ifrån det han blifvit bysatt, afträda sin egendom lill borgenärernes förnöjande, på det han vid samma tid må kunna lösgifvas; af Herr Doctor Björkntian, att bysatt gäldenär, som afträder egendom till concurs, ej bör, innan dom i concursen är meddelad, lösgifvas, med mindre alla borgenärerne dertill samtycka; 6 Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 157. af Herr Halling, att Utskottets förslag vore olämpligt, emedan, enligt detsamma, en gäldenär, för att iösgifvas ur bysättnings-häkte, endast behöfde aflemna en cessions-ansökning samt kunde, sedan han, i följd deraf, erhållit sin frihet, återtaga densamma, utan att befara att för samma skuld sedermera blifva bysatt; åberopande Herr Halling i öfrigt sin förut afgifna reservation, hvaruti anmärkes, att gäldenär sällan saknar rådrum att, till undgående af bysättning, sin egendom afträda, och att han ej bör uppmuntras att dermed dröja, tilldess han om sitt obestånd är kunnig; samt af Hans Jansson, att han instämde i von Zweigbergks reservation, hvilken innehåller det förslag, att en gäldenär borde, äfven utan att concurs sker, befrias från bysättnings-häkte, sedan han uppgifvit full tillgång, vare sig i lös eller fast egendom och borgenären lemnats rättighet att taga egendomen i sin vård eller den i vanlig ordning försälja.
Yid besvarandet af dessa anmärkningar, anser Utskottet sig hufvudsakligen böra åberopa, hvad Utskottet här ofvan yttrat, angående bysättnings-tvångets ändamål och gränsen för dess användande.
En föreskrift om viss tid, inom hvilken den bysatte borde afträda sina tillgångar till concurs, är både obehöflig och olämplig, äfvensom det ej vore med rättvisa förenligt att, sedan ett sådant afträdande skett och bysättningens ändamål således vunnits, låta frigifvandet bero af borgenärernes beslut.
Något serskildt stadgande i den syftning von Zweigbergk föreslagit, synes äfven vara så mycket mindre af behofvet påkalladt, som, enligt 5 Cap. io § och 8 Cap. 2 § Utsöknings-Balken, bysältning icke i allmänhet kan ega rum emot någon annan, än den, som ej har något att gälda med eller ej kan sätta pant eller borgen samt, i afseende på de undantag härifrån, som ega rum för löpande förskrifningar, det förekommer, att dessa icke kunna förbjudas utan väsendtlig rubbning i alla nu bestämda creditförhållanden och att det beror af hvarje gäldenär att, förr än han utfärdar sin förbindelse, betänka sig deruppå, huruvida han vill underkasta sig det större äfventyr, som dylika löpande förbindelser medföra; hvarförutan Utskottet anser högst otroligt, att, om den egendom, som en gäldenär uppgifver till godtgörande af den skuld, hvarför lian hålles bysatt, ostridigt är af den beskaffenhet, att den kan användas och förslår till gätdens betalande, borgenären icke skulle ingå på det uppgifna liqvidationssättet, hvilket har gäldenärens frögifvande till följd, utan att föreskrift derom i lagen behöfves.
Den händelse, som i Herr Hallings reservation förutsattes, lärer ej inträffa, ty, enligt Utskottets förslag, får gäldenär, som vid concursens början är bysatt^ Lag-TJIskottets Utlåtande2V;o 157. 7 ej lösgifvas förr, än han besvurit bouppteckningen, hvilket åter ej sker, förr än Rätten beslutit offentlig stämnings utfärdande samt gäldenärens rätt att återtaga concurs-ansökning, enligt 6g § i Concurs-lagen, upphört. § 4- Under förklarande, att det ej vore skäl att ytterligare öka edgångarnes antal, har Herr af Grubbens hemställt om borttagande från denna § af tillåtelsen för gäldenär att från bysättning för fordran, som varit ij hans concurs bevakad eller för hvilken han en gång varit bysatt, freda sig genom edgång, i händelse borgenär visar skälig anledning, det gäldenären undandöljer honom efter coucursen eller bysältningen tillfallen egendom.
Herr Grelve Mörner har yrkat sådan förändring i denna §, att bysättning för en och samma skuld må kunna ske flera gånger, men att fordringsegaren skall vara pligtig att, då bysättningstvång^ andra gången användes, erlägga åt gäldenären ett högre dagtractamente samt ytterligare förhöja det, i fäll hysätlning vidare komme i fråga; till stöd hvarför Herr Grefven dels åberopat det af Herr af Grubbens anförda skäl, dels tillagt, att, så länge en fordran vore ogulden, borde den i rättsväg gälla lika med andra fordringar, hvaremot det af Utskottet föreslagna stadgande skulle leda derhän, alt, då en person afstått sin egendom till borgenärer och sedermera gjort gäld, de, som efter concursen försträckt honom penningar, voro i en bättre ställning, än de, som gifvit honom lån, medan han ännu ansågs vederhäftig.
Af Herr Doctor Björkman åter är föreslaget, att en gäldenär, som varit bysatt för gäld , borde efter 5 års förlopp åter kunna för samma skuld hysättas.
Efter Utskottets tanka, är edgång lika lämplig och antaglig uti mål af ifrågavarande beskaffenhet, som i andra, der tvist är om gälds betalning och sanning ej annorledes än genom värjemåls-ed utletas kan, hvilket sistnämnde förhållande ofta måste inträffa, då frågor uppstå derom, att gäldenär efter egendoms afträdande eger tillgångar, som han sedermera förvärfva!.
Denna § är i öfrigt författad i öfverensstämmelse med den princip, som genomgår hela förslaget, eller att hysätlning ej hör ega rum, sedan visshet vunnits, att alla tillgångar blifvit af gäldenären framgifne.
De ändringar, som blifvit yrkade, skulle deremot rubba de grunder, hvarpå förslaget i sin helhet hvilar; hvarföre de ej eller af Utskottet understödjas. 5 och 6 §§.
Den förra § har blifvit lemnad utan anmärkning och då andra förändringar eller tillägg i 6 § ej blifvit ifrågasatta, än de, som skulle föJjt, 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 157. i händelse bysällning ansetts bora inom viss, förut bestämd, lid begränsas, samt ej esa rum, om icke skuld uppgingé till visst belopp; så lärer, i följd af hvad Utskottet i dessa delar af ämnet redan yttrat, jemväl sistnämnde § böra förblifva i dess förra skick.
Slutligen och i anledning af en u’af Herr Doctor Moren gjord framställning om behofvet af ett lagstadgande derom, att en gäldenär icke må bunna bysätta sig sjelf och derigenom gäcka andra fordringsegares anspråk, på hvilket fm hållande exempel icke skall saknas, får Utskottet vördsamt erinra, att bysattningslvånget emot en sådan gäldenär synes vara vanmägtigt, men att den, som vill göra fordringsanspråk emot honom gällande, eger begagna den i Concurs-lagen anvisade utväg tilt försätta honom i concurstillslånd; hvadan ett lagstadgande i den af Herr Doctor Moren uppgifna syftning synes vara både olämpligt och obehofligt.
I följd af della alli, varder Utskottets förra Betänkande i oförändrad! skick öfverlemnadt till de respective Riks-Ståndens förnyade pröfning.
Stockholm den 16 November i84o.
Af Herr Gyllensköld, Carlheim, O.: ”Ofvan föreslagne 4 § anser jag böra alldeles utgå.
Alsigten med Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition är mildring i Lagens stränghet för icke svekfulla gäldenärer.
Genom antagande af de öfrige §§ i'
Utskottets förslag, vinnes en sådan mildring:
Lagens medgifvande al besättning, innan fordran blifvit af Domstol eller Konungens Befallningshafvande pröfvad, upphör för alla andra tall, än del, som förutsattes i Förslagets 5 §; den i Kongl.
Förordningen den 12 Mars 1800 gäldenär medgilna förmon, att bysattnings-ulslag på grund af löpande skuldebref, stahl! att betalas vid anfordran, ej må verkställas förr, än 8 dagar efter gäldenären bevisligen gifven del af lagsökningen, utsträckes till löftesman, hvilken såsom egen åtagit sig annans gäld elter löpande förskrifning eller invisning, äfven då viss Förfallotid varit i förskrifningen eller invisningen utsatt; gäldenär, hvars egendom blifvit till borgenärer i concurs afträdd, befrias från bysältning för gäld, som han före concursens början gjort, med mindre han olofligen vistas utom sin bostad; och bysatt gäldenär kan, genom alt lill concurs afstå sin egendom, bereda sig rättighet att, sedan han beedigat bouppteckningen, ur bysåltnings-häktet lösgifvus. Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 157.
9 En större mildring i nu gällande föreskrifter rörande bysättning, än elen sålunda medgifna, synes mig icke vara förenlig med den allmänna nytta, bysatt nings-lagun måste afse.
Medför denna lag icke något allmänt gagn, eller är lian icke af behofvet påkallad, bör lian alldeles uppluifvas; men så länge lian bibehålles såsom nödvändig, bör lian icke beröfvas sin kraft.
Hvarken allmänna credilen eller de lånebehöfvande vinna derpå.
Alt en fordran, för hvilken gäldenär en gång varit bysatt, eller som. blifvit i gäldenärs concurs bevakad oell der fastställd till betalning äfven af de tillgångar, hvilka kunna tillfalla honom efter concursens början, icke skulle ega lika säkerhet, som före bysältningen eller concursen, anser jag för min del olämpligt.
Någon rättsgrund härtill förefinnes icke.
De billig hetsskäl, hvilka serskilde Commillerade åberopat, äro af llögste
Domstolen underkände, och synas icke gälla mera för bibehållande af den nu förevarande §:n, än de öfriga §§ i Commilterädes förslag, hvilka blifvit uteslutne, så vid i den Kongl.
Propositionen, som af Utskottet.
Äfven då sådant verkligen inträffat, blifver bevisningen derom, att gäldenären efter concursen eller bysättningen erhållit tillgång lill gäldens betalning, i de flesta fall ganska svår, ofta omöjlig, eller ock för gäldenären mera ofördelaktig, än sjelfva bysältningen.
Rättigheten för honom att få med ed derifrån fria sig, äfven då inför domstol blifvit visad skälig anledning, att han söker undandölja erhållen tillgång, torde medföra allt för stor freslelse till mened, och är desto betänkligare, som icke blott domaren, utan äfven executor, skulle ega alt derom förordna.
På dessa, äfvensom på de af Högsta Domstolen samt i Grefve Mörners reservation vid Betänkandet N:o i 13 emot §:n anförde skäl, och derjemte ölvertygad, att eden, om hon ofta tillätes, förlorar af sin betydelse i folkets ögon, samt att vanan vid edgång menligt inverkar på dess både redlighet och vördnad för det heliga; måste jag högligen afstyrka, hvad uti ifrågavarande \ § blifvit föreslaget.
Skulle Rikets Ständer ändock finna, att något stadgande i denna syftning bör beslutas, föreslår jag, att det må erhålla följande lydelse:
För fordran, sorn i gäldenärs concurs bevakad blifvit, må ej by sättning kunna honom sedan åläggas, der borgenär ej visar skälig anledning, det gäldenär undandölja' tillgång, sorn efter concursen honom tilliallit och till gähls betalning gä bör: visar borgenär sådan skälig anledning; prof ve då Konungens Befallningshafvande, om bysättning å gäldenären beviljas må.
Dih. till R, St, Prot, 1840. 7 Sami, 1 A/d, 40 Haft, % 10 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 157.
Ehuru jag för min del icke finnér delta stadgande vara af nöden, inser jag likväl liera skäl derför, att gäldenär, som lill sine borgenärer afträdt ali sin egendom, och med det äfventyr, en falsk concurs-ed medförer, intygat sin boupptecknings rigtighet, icke derefter bysättes för gäld, som i hans concurs blifvit bevakad.
Dessa skäl gälla likväl icke, i afseende på en fordran, för-hvilken han blott varit bysatt.
Enligt mitt otvanberörde vördsamma förslag, försvinner rättigheten för gäldenär att med ed värja sig för bysättning, när skälig anledning finnes, att han söker undandölja för handen varande tillgångar, och borttages förbindelsen för Konungens Befallningshafvande att pröfva, huruvida edgång må ega rum: tvänne omständigheter, hvilka jag anser vara af den högsta vigt.
Förslaget öfverensstämmer i öfrigt hufvudsakligen med f. d. Lag-Comiteens Förslag till ny Civil-lag, Handels-Balk.
Cap. 20, § 11.” Af Herr von Röök och Riksdagsfullmägtigen von Zweigbergk } som åberopat deras vid förra Betänkandet fogade serskilde yttranden.
Af Riksdagsfullmägtigen P. Sahlström från Stockholms Län, som instämt med von Zweigbergk.
Af Herr Halling: ”1 följd af den reservation, jag bifogat Lag-Utskottets i detta ämne afgifna Betänkande N:o 113, har jag icke kunnat i allo instämma uti det Betänkande, Lag-Utskottet nu ånyo meddelat, och får således närmare redogöra för mina åsigter.
Sällan, örn någonsin, saknar en gäldenär med omtanka att göra sine borgenärer lika rätt, rådrum att, lill undgående af bysättning, sin egendom till borgenärerne afträda, och han bör ej genom lagen uppmuntras alt dermed dröja, sedan han om sitt obestånd kunnig är.
Följderna deraf för allmänna fortroendet hafva nog ofta visat sig, för att kunna betviflas.
Af sådan anledning kan jag ej gilla förslaget uti 2 mom. af 3 §, att gäldenär, som är för gäld bysatt, skall utur bysättningen lösgifvas, om concurs börjas, så snart han bouppteckningen besvurit.
Ett sådant stadgande skulle dessutom, efter min tanke, i oträngdt mål framkalla en mängd concursmål och åstadkomma alla dermed förenade kostnader, utan motsvarande nytta.
Vidare och då förslaget uti 4 §> alt gäldenär, som en gång! varit bysatt, ej vidare för samma fordran bör kunna bysättning åläggas, ovilkorligen skall medföra svårighet vid skuldebrefs öfverlåtande från en till annan långifvare, emedan, om förslaget antages, innehafvaren af ett skuldebref ej kan förvissa sig, om han är bibehållen vid rättigheten att emot utgifvare» använda ett af de tvångsmedel, lagen ännu gillar, alt förmå gälde - Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 157.
11 närén till betalning.
Det vilkorliga stadgandet uti denna § att i visst fall kunna bringa gäldenären på ed, äfven om det vore tydligt och bestämdt, om hvilken aucloritet, som skulle ega att den ålägga, anser jag också i högsta måtto olämpligt att införa.