Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Önskligt vore därför, att hvar alla ombord å KRYSSAREN SVENSKA PRESSEN] ett nytt program, som bland flere andra särskildt och en i sin stad bidroge till att lämna upp- äger den förtjänsten att vara synnerligen omväx- lysningar och sprida kännedom om desamma.
lande.
Ett nytt svenskt original, en fransk hög- Glädjande nog finnes det redan hela kommu- klassik och en modern pariserkomedi — kan man gärna begära större utbyte af en enda tea- ner i vårt land, där man ser till, att lifräntor terafton?
anskaffas åt hvarje nyfödt barn.
I allt vidare Smånotiser för kvinnovärlden.
Anna Wahlenbergs » Cendrillon », hvilken hon kretsar talas också om en obligatorisk för- själf blygsamt betecknat som blott och bart en FRU EMELIE FLYGARE-CARLÉNS JORDFÄST- säkringsskyldighet af samtliga medborgare.
» dramatisk skiss », bör till sin innebörd ej vara NING ägde rum i söndags e. m. i Östermalmskyrka Det torde emellertid ännu dröja länge, i närvaro af den aflidnes brorsöner och andra härva- främmande för flertalet af våra läsarinnor, då den snart sagdt in i minsta detalj är en trogen dra- innan en sådan blir verklighet, och till dess rande anhöriga samt representanter för vetenskap, matisering af den täcka familjebild, som under literatur och konst, medlemmar af tidningspressen, titeln » I gåsmarsch » fanns införd i Iduns julnum- borde icke den enskilda omtänksamheten en del äldre personer, i synnerhet damer, som till mer för är 18fc0.
Den vackra lilla hvardagsidyl- slumra.
hört den vördnadsvärda författarinnans umgänges- len förfelade ej heller från scenen att göra ett krets m. fl.
Kyrkanvar för öfrigt nästan till trängsel godt och värmande intryck, så mycket mera som fylld af folk ur alla samhällsklasser.
den unga » hjältinnan » i fröken SEELIG fått en fram- Kistan var rikt smyckad med kransar och blom- ställarinna, som mjukt och innerligt gifver rollens mor.
Bland de förra syntes en stor och vacker anda.
krans från Publicistklubben, hvars medlem den Moliéres » Den inbillningssjuke » gick på alla hän- hädangångna var allt sedan 1885, då klubben för- der med en fart och en lust, som böra betinga sta gången invalde damer.
Vidare funnos kransar Publicistkarnevalen i Nya Cirkus från Strömstads samhälle, hennes födelseort; från den gamla komedien ett ganska långt nytt lif i den nuvarande besättningen.
Dråpliga voro isyn- styrelsen för den af henne bildade Rutger Smiths nerhet hr BACKSTRÖMS Argan o c h fru RUNDBERGS den 27 februari.
fond, från författarinnorna Marie Sophie Schwartz Toinette.
Skulle bland de öfriga rollinnehafvarne Lea o c h Sylvia o c h många fler.
någon nämnas — samtliga voro ypperligt på sin Många af Iduns älskvärda läsarinnor gömma Komminister Th. Carlson höll en anslående re- plats — förtjäna fru STERNVALLS Béline och hrr helt visst i angenämt och gladt minne den kar- ligiös betraktelse med utgångspunkt från andra, HAMRINS och RYDG7 ' ENS drastiska Diafoirus far neval, som på Publicislklubbens initiativ i fjol ar- och tredje verserna i Davids 42:a psalm: » Såsom- och son allt erkännande.
rangerades till förmån för Publicisternas under- hjorten ropar efter friskt vatten, så ropar min själ, Programmets slulnummer DE COURCYS enakts- stödsförening.
Under samma goda ledning, till Gud, till dig.
Min själ törstar efter Gud, efter den komedi » För evigt » visade sig vara ett af dessa fars- samma goda syfte, å samma charmanta lokal för- lefvande Gud; när skall jag därtjll komma, att jag arladt uppsluppna skämt, hvilkas hela verkan be- beredes i år den 2-.dra Publicistkarnevalen, och i måtte se Guds ansikte? » Sist uttalade officianten ror af ett uddigt replikerande o c h ett framförande, TVÅ hänseenden kommer den helt visst att ytter- ett farväl till den vördade och älskade åldringen flytande som olja.
Med en sådan mästare i dessa ligare bli den föregående lik, alt nämligen känne- och ett tack för hvad hon i lifvet velat och ver- konster som hr PERSONNE i hufvudrollen — snart tecknas af samma glada stämning och samma kat, I detta tack förenade sig hela det svenska sagdt styckets enda — finna vi dess SUCCÉS DE OKLANDERLIGT GODA TON, något för våra damer sär- folket, i troget minne bevarande hennes fruktbrin- RIRE helt naturlig.
Fröken SEELIG sekunderade skildt att beakta och skatta, o c h något hvarom gande lifsgärning, genom hvilken hon bragt ära med liflig elegans.
arrangörerna komma att lägga sig den allra stör- öfver vårt land.
sta vinning.
Kistan fördes från kyrkan till Norra begrafnings- platsen, dit den följdes af anhöriga och ett stort Och hvilken originel o c h treflig idé har man ej antal af den hädangångnas vänner o c h beundrare.
funnit för balarrangementen!
Huru många af Eder, Filharmoniska sällskapet gaf i tisdags sin andra unga dansanta läsarinnor, ha ej önskat att engång ÅLDRING.
100 ÅR fyllde den 13 dennes f. d. abonnementskonsert för innevarande säsong.
Det få deltaga i det mindre vanliga nöjet af en bal nipperhandlerskan C. W. Berndt, född Fiirstenhoff, lockande programmet hade fyllt Musikaliska aka- om skeppsbord!
En eller annan lyckligt lierad härstädes.
Den gamla kan glädja sig åt väl bi- demiens salong till sista plats.
har nog ock fått fresta nöjet.
Sist var det j u de behållna själsförmögenheter.
Syn och hörsel äro artiga fransmännen, som på Marengos däck till Konserten inleddes med Mendelssohns målande däremot klena, ehuru hennes kroppsliga välbefin- dans lät samla en bukett af Stockholms kvinnliga uvertyr » Hebriderna », förträffligt utförd af k. hof- nande för öfrigt är ganska godt.
Efter ett fall för JEUNESSE DORÉE.
kapellet.
Härefter följde R o b.
Schumanns » Nyårs- fem år sedan måste hon begagna kryckor.
Hun- Men för ännu fler, ja, de allra flesta har denna draåringen är moder till skådespelaren o c h regis- sång » för soli, kör och orkester, en bland tonsät- tarens friskare sångkompositioner.
Solostämmorna dröm ej nått sin uppfyllelse förrän nu.
Menin- sören August Berndt.
i delta stycke utfördes af fröknarna GERDA PETTERS- gen är nämligen att genom omfattande dekorativa anordningar omdana den stora cirkuslokalen till KVINNANS ÄKTENSLIAPSÅLDER.
Båda kam- SON (sopran) och EDITH NYBERG (alt) samt en ama- tör med en ganska god baryton.
Programmets intet mer eller mindre än — en gammal svensk rarne ha nu bifallit regeringens proposition om stämningsfullaste nummer var onekligen N.
fregatt, hvilken skall bära namnet » Kryssaren höjandet af kvinnans äktenskapsålder till 17 år.
Gades innerligt vackra och poetiska tonsättning Svenska Pressen ».
Dansen kommer att trådas AF SONJA KOVAL / VSLEY har den kände fram- till II.
C. Andersens dikt » Agnete og Havfruerne », midskepps: i däckets midt reser sig en väldig mast stående bildhuggaren Walter Runeberg utfört en af den oförgätlige lonskalden satt för solo, fram; med rår och hvita segel, vimplar o c h flaggor.
synnerligen lyckad byst, hvilken var utställd på Den kungliga logen apteras på ett fyndigt vis till timmerskör och orkester.
Solopartiet utfördes sällskapet IDUNS senaste sammanträde.
Samtidigt kommandobrygga, och här får ock fartygschefen mycket förtjänstfullt af fru LOUISE PYK, Hvars exponerades ett utkast till en minnesvård å hen- sin plats vid ratten.
Fregatten kommer för öfrigt vackra, ehuru i höjden något skarpa stämma nes graf, utarbetadt af arkitekten Liljekvist.
att fullständigt utriggas och förses med stort och synnerligen väl bibehållit sig.
Fru Pyk förtjänar smått som till saken hör, såsom kahytter, lifrädd- likaledes erkännande för sitt utförande af sopran- ningsbåtar, kanoner, väldiga marinkikare, genom solot i Griegs verkningsfulla, för sopran och alt hvilka man kan blicka ut åt hafs o.
s. v. Det komponerade växelsång med mannskör, ett stycke, hela kommer med ett ord att göra ett öfverra- 1 som väckte lifligt och välförtjänt bifall.
Största genom dem på ett eller annat sätt få sin egen eller andras framtida bärgning grundad.
Ja, det har till och med från vissa håll fram- hållits, att dessa anstalter hafva sin allra största betydelse just för de mindre bemed- lade.
A f stor vikt äro de för ålderstigna perso- ner, som disponera ett kapital.
Genom att placera detta i en lifränteanstalt kunna dessa förskaffa sig en årlig pension till dödsdagen, som säkert utfaller på bestämd dag, och kuuna därigenom komma ifrån trasslet både med s. k. undantag och förmyndare samt tillbringa sin ålderdom i ro.
Så kan ett kapital af omkring 5 0 0 0 kr.
redan från 55:te lefuads- året lämna en pension af 5 0 0 kr.
d. v. s. dubbelt så hög procent, som eljes vid ut- låning skulle kunna erhållas.
Det är dock att märka, att kapitalet vid dödsfall under sådana förhållanden tillfaller ränteanstalten.
Ju äldre en person är, dess större pension kan beredas honom genom en insats en gång för alla.
IDUN intresset o c h lifligaste bifallet för aftonen skänktes dock åt den komposition, som bar den välkända titeln » I rosengården ».
Detta namn är som sagdt välkändt, och dock är den nu ifrågavarande lonsätt- ningen ej blott alldeles ny, utan därjämte ett förstlingsarbete.
Att d:r K. A. Melins stämnings- fulla dikt » Prinsessan och svennen » skall utgöra ett tacksamt ämne för hrr kompositörer, iigger i den vackra diktens egen natur, Också hafva som bekant redan förut tvänne af våra kända tonsättare, hrr Svedbom och Åkerberg, med god framgång begagnat sig af densamma.
Så mycket vanskli- gare bör det då vara för en ung debutant inom tonsättningens svåra konst att aflocka motivet något nytt och intressant.
Och dock har delta skett.
Hr W. Stenhammar, elev i komposition af vår framstående tonsättare och Filharmoniska säll- skapets nitiske dirigent Andreas Hallen, rönte med detta sitt förstlingsarbete en framgång, som ej ofta kommer en debutant på detta område till del.
Om ock en del af det synnerligen lifliga bifallet får skrifvas pä den välvilliga uppmuntran, man ville visa den unge tonsättaren, så återstår dock tillräckligt för de förtjänster, kompositionen i sig själf verkligen äger.
Den är alltigenom klar och sluter sig ganska väl till texten.
Melodierna äro måhända stundom väl nyktra; man skulle önska dem något mera hängifvande.
Instrumentationen förefaller i allmänhet g o d; inledningen i folkvise- ton är förträfflig och finalen synnerligen poetisk och tilltalande.
Stycket väckte som sagdt afgjord framgång och den unge tonsättaren, hvilken som bekant nyligen också dokumenterat sig som en mycket lofvande pianist, framkallades ett par tre gånger.
Konserten måste i siu helhet betraklas s o m mycket lyckad; belåtenheten hos åhörarne tycktes ock allmän.
Fru Hwasser-Engelbrceht, den framstående skå- despelerskan, förbereder till söndagen den 0 mars en matiné å K.
Den Berättelse af rätta.
från landsbygden Fanny Chrysander.
Prisbelönad vid Iduns stora läfling.
(Forts.) f ulaftonen var inne, men en sådan tung, dys ter julafton hade Nils aldrig haft förr.
H a n kände det tomt både utom och inom sig, en djup längtan efter hem och anhöriga hade gripit honom — han riktigt trånade efter ett godt ord, en vänlig blick, men något sådant bjöds ho- nom inte här.
Mat och dryck funnos nog i huset och bjödos till öfverflöd, men den rätta julstämnin- gen saknades.
Innan de åtskildes på kvällen, bestämdes dock, att ungdomen skulle resa till julottan, hvarvid Per skulle köra för Sofi och Lina, hvilka skulle få stanna öfver högmässan; Nils åter skulle köra för Ingeborg, som endast kunde få öfvervara ottan.
Detta bestämdes af husbonden, som själf skulle stanna hemma.
» Jag och mormor ha vuxit ifrån julottan, vi, » förklarade han skrattande.
Då Nils tidigt på juldagsmorgonen inträdde i köket, där de skulle dricka kaffe, innan de begåfvo sig af.
fanns ännu ingen mer där än Ingeborg, sysselsatt med kaffebordets dukande.
Mormor, s o m vi-serligen hade sin sofplats i köket, var ännu ej vaken.
Vid hans inträde såg flickan hastigt upp, och Nils tyckte sig finna ett djupt, sorgset allvar såväl i hennes blick som hela hennes anlete.
Med ens försvann all bitterhet mot henne ur hans hjärta.
Han framträdde, räckte henne handen o c h sade med låg, innerlig stämma: » God jul, Ingeborg! » Hon lade sin hand i hans, såg honom ett ögon- blick in i ögonen och svarade ett sakta: » Tack. » Men vid delta enda lilla ord darrade hennes röst och hennes läppar skälfde, som om hon kämpat mot en återhållen snyftning.
Hon ville dra sin hand tillbaka, men Nils behöll den, under det han med samma innerlighet i tonfallet sade: » Fridens och kärlekens högtid är inne, och jag kan inte resa till Guds hus och fira denna heliga morgon, förrän j a g fått be Ingeborg o m förlåtelse, för det jag — — — icke alls varit sådan jag Jjort vara mot den, som är matmor i huset.
Förlåt mig, Ingeborg. » En liten stund stod den unga kvinnan tyst, med nedslagna ögon, men hennes bröst höjde och sänkte sig hastigt; så drog hon hastigt sin hand ur hans F ö r l o f o l i i s s - o o l i och sade med bortvändt ansikte och något kärft i rösten: » Det — det är något, som jag inte lagt märke till, så alt be om förlåtelse behöfver Nils inte besvära sig med. » Det var ju bra, det, alt hon ej gifvit akt på hans uppenbara ohöflighet, han kunde j u vara rätt belåten därmed.
Men han var det dock e j Han kände sig åter missmodig och bitter.
att denna flicka icke ens på juldagen hade något an- nat att säga honom än det som var retsamt och sårande!
Han satte sig hastigt vid bordet.
Nu inträdde Per.
För högtidlighetens skull häl- sade han denna morgon helt höfligt, och lill hans egen stora förvåning och den andre drängens för- argelse erhöll han af Ingeborg en glad hälsning och ett vänligt » god jul » tillbaka.
De båda andra flickorna kommo nu också in, hvarefter kaffe dracks.
Därunder såg det ut, som om Ingeborg ett par gånger velat säga något, ehuru hon förhöll sig lyst.
Nils trodde sig nästan veta, hvad hon ville, o c h då de sedan på gården stodo färdiga att sätta sig i de framkörda slädarne, närmade hon sig den, i hvilken Sofi redan tagit plals, och tycktes göra sig beredd att göra det- samma, men förhindrades af systern, som skrek: » Nej!
här ska ' j u Lina sitta; pappa sa ' j u, att Nils skulle köra för dej. » Ingeborg teg ett ögonblick, men genmälte sedan likgiltigt: » Ja, det var sannt det. » Utan ett ord vidare tog hon därpå plats i den andra slädan.
Nils stoppade fallen omkring henne, och ehuru det var godt rum, erbjöd hon honom hvarken med ord eller blick plats vid sin sida.
Själf satte han det icke heller i fråga, utan ställde sig raskt bakpå medarne, klatschade med piskan och for ut af gården, för första gången körande för den styfva bonddottern.
Framkomna till det gamla, upplysta templet, stego flickorna ur och gingo in, medan drängarne spände ifrån och skötte om hästarne.
Nils, som var säker på, att de tagit plats i Bergabänken, gick upp på orgelläktaren.
Där skulle åtminstone hennes vackra, men högdragna ansikte ej störa honom, o m han bara lyckades komma ifrån henne med sina tankar.
Illa till mods blef han därför, då han på en bänk strax invid orgeln fick syn på just Ingeborg.
Stockholm, Muns Tryckeri Fredagen den 25 januari 1895.
N:r 4 (371) Prenumerationspris pr är: I d u n eDsam kr.
5: Iduns M o d e t.
• 5 Iduns Modetida., månadsuppl.
» 3 Barngarderoben » 3: Byråt E l ä r a Södra K y r k o g.
P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- a n s t a l t e r 1 riket.
: J. NorcUing.
Aiinonspris: Utgifningstid: hvarje helgfri Aktiebolag fredag.
Lösnummerpris 1 5 öre (lösn:r endast för kompletteringar ' 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
Ellen Lundberg, f. Nyblom.
\ r \ är sitta vi n u vac- kert midt emot hvarandra i hen- n e s lilla, m e d raffinerad elegans u t s t y r d a arbets- rum.
D e t är er e g e n redaktör, mina damer, som skapat d e n litet k o m i s k a situationen; han h a r n ä m l i g e n h e l t dra- koniskt befallt: det första j a g gjorde, o c h att j a g är m y c k e t melankolisk, också när j a g är g l a d.
» S å k a s t a r h o n o m från den markeradt skämt- samma tonen: » Nå, hvarmed jag nu s t å till Att jag kan tjänst?
skrifver d e t v e t ni, a t t vers, j a g fått » D u s k a l l g å o c h in- t e r w i e v a fru L u n d b e r g!
» S v e n s k a a k a d e m i e n s an- Och nu säger h o n ironiskt småleende, m e n m e d utsökt älskvärdhet till m i g: min » O c h så h a r n i n a t u r - l i g t v i s k o m m i t f ö r att pejla m i n själ? » J a g f r å g a r e r: är d e t inte för g a l e t?
D e n n a unga dam, s o m j a g knap- p a s t sett, o c h h v i l k e n f ö r m i g e n d a s t finns till i mitt minne s o m några förtjusande vers, frågar mig nu direkt, utan omsvep: » O c h så h a r n i k o m - m i t för att pejla m i n själ? » Jag blygs öfver m i n djärfhet, m e n s t a m m a r n å g r a o r d o m e n tid- nings plikter g e n t e m o t s i n l ä s e k r e t s o c h tilläg- g e r, att j a g s k a l l v a r a ytterst diskret.
» Ja, lofva.
om, det måste N i får i n t e att jag skref ni d r a p r i s, d e t v e t n i, att m a m m a heter lena och min Karl Rupert glad själ ... » » Det jag o c h är vet jag.
är en är en de er fru charmant skriftställarinna bunden form och och pro- af a d e r t o n, o c h att mor en Och v e t o c k s å, att fessorn He- pappa både i obunden skrifver en svenska.
» » Stopp, hon skrifver ingen svenska alls!
är j a g d e t.
sätter Jag från Det öfver- danska allt h v a d m i n m o r skrifver.
Och ni kan lita p å att d e t i n t e är så l i t e t; m i n mor är p r o d u k t i v.
öfrigt, För efter s o m v i t a l a om min verksamhet som öfversättarinna, be får jag er v a r a g o d o c h i n t e glömma Och mjukt de här. » så dyker som en hon, lekfull tala kattunge, vers f r a m f ö r e t t p r ä k t i g t sni- ned på knä
I hvar älskad moders blickar, I hvar trofast systers öga, I hvar ädel kvinnas anlet Skref sin lag det evigt höga.
V. » M e n ni k u n d e n o g tala o m n å g o t kert n y t t för m i g.
» » Hvad vac- Att mötas Låt lystnaden Och stilla Sin vinge är alt Jeg velger mig April — i den det Gamle falder, i den det Ny får Fäste — det våller lidt Rabalder, dog Fred er ej det bedste, men att man noget mil.
få slå kring vakna!
tala då vår D ä r har ni m i g o c h n u farväl.
Jag m å s t e till s ö m m e r s k a n f ö r att p r o f v a m i n e m p i r e - k o s t y m till K o n s t n ä r s f e s t e n.
V i ses panna!
Ett ord jag blott vill hviska dig; Kom nära mig!
— — Ett ord, — ett enda: » Stanna! » — — U n d e r l ä s n i n g e n h a r så s m å n i n g o m e n s k ä r r o d n a d, s o m å t e r s k i m r e t f r å n e n sol- u p p g å n g, spridt sig öfver h e n n e s kinder, o e h v ä l h u n n e n till s l u t e t u t b r i s t e r h o n: » D e t k a n inte hjälpas.
så f a s l i g t n e r v ö s, n ä r m a n då? » M a n blir alltid skall läsa. » d i k t ur er o t r y c k t a pris- » D å vågar m a n inte b e o m en, ännu e n?
» » E n visa — ni vill höra en visa.
Ser ni, j a g kallar de där bitarna j a g skrifver v i s o r — j a g t y c k e r d e t låter l i k a b r a s o m dikter.
O c h n u vill ni höra en.
V ä n t a d å.
» H o n letar b l a n d s i n a v i s o r.
» O m d e t i n t e t r ö t t a r er — s v a r a r j a g j a.
» H o n h o s t a r s v a g t o c h ser p å m i g m e d e t t litet l e e n d e, s o m v i l l e h o n s ä g a: s k r a t t a n u i n t e åt m i g.
O c h så läser h o n: » E n eller a n n a n belönta samling. » H o n f ö r s v i n n e r ett ö g o n b l i c k i ett när- g r ä n s a n d e r u m f ö r att k o m m a t i l l b a k a m e d ett h e l t h ä f t e l ö s a m a n u s k r i p t.
Så sätter h o n sig f r a m m e v i d b o r d e t m i d t i lampans ljusflöden, hvilka gifva guldglans åt d e t s i l k e s l e n a, b l o n d a h å r e t.
H o n r ä c k e r m i g ett r e n s k r i f v e t a r k — d e t är e n m a n l i g t säker, t i l l b a k a l u t a d, kraf- tig, m e n p å s a m m a g å n g elegant handstil.
» U p p v a k n a n d e » heter dikten.
O c h j a g börjar läsa d e n högt.
M e n ögonblickligen tar h o n arket e n h a s t i g o v ä n t a d r ö r e l s e ifrån m i g.
med » O h, så fult ni l ä s e r!
J a g s k a l l l ä s a.
» H o n hade icke varit poet, o m h o n icke gjort detta.
T r o r n i d e t finns e n s k a l d i d e n n a u n d e r l i g a v ä r l d, s o m m e n a r, att d e t finns n å g o n, h v i i k e n k a n läsa h a n s d i k t e r bättre än han själf?
M e n inga reflexioner!
F r u E l l e n läser — d ä m p a d t, s t ä m n i n g s - fullt — o c h ä l s k v ä r d t n o g låter h o n » I d u n » höra på.
Uppvaknande.
Bet är, som var det långa Och dock i går, Se ' n dess vi båda skildes; Ty af den tunga tid, som Hvart ögonblick I väntans oro Jag ser mig graf, saknad Hur allting Och tungt varit och gick, oeh haf, Det blef dock vår!
Och du, du kom omsider!
Jag ville tala, ville Men kan blott se le, Jag vet knappt, livar du är och hvad du Men allt hvad godt och stort om dig jag Ger ökad glädje åt min arbetslust Och fyller mig Och du står med mod en gång till lifvets sorgsen vid gör, hör, dust.
min dörr, Jag öppnar den och famnen, — nu som Ja, — lifvet skilt oss, men du ' dr min Och kanske mötas våra vägar än!
förr!
vän, — j a g t r o r i n t e h o n h ö r till d e n a t u r e r, s o m g e tappt i första taget.
Och det be- h ö f s allt, n ä r m a n k a s t a r s i g i n p å d e n l i t t e r ä r a b a n a n, d ä r m a r k e n är h a l af fall- nes blod o c h afundens nätkastare endast a f v a k t a ö g o n b l i c k e t att f ö r s å t l i g t r y c k a e n till m a r k e n.
gått, trångt långt I ensamhetens tider, — Men nu i ljus jag bländad Jag vet, du missförstått, hvad jag har sagt, Och annan tydning i min mening lagt!
Det är glömdt!
Vårt lif är allt för kort Alt spillas så i lumpen ofred bort!
s e g r a eller — N e j, falla t r o r j a g i c k e fru L u n d b e r g tänker.
D e t finns så m y c k e t friskt o c h d u k t i g t h o s h e n n e — krafter s o m s l u m r a kastat!
mörkt jag dig än, hand som vän, aldrig lärt; gång jag haft kärt!
— ett Med hvarje vinterdag, som Min längtan blott Mot vårens möte hastat!
Oss lifvet skilt, men mötte Jag räckte gärna dig min Ty aggets bittra konst jag Kärt är mig allt, som en H o n a n f ö r t r o r m i g, att till v å r e n t ä n k e r h o n g e ut sin första diktsamling, u n d e r k a s t a s i g k r i t i k e n s s k ä r s e l d, slå ett s l a g p å a l l v a r spilldes!
om som på En grundlös Där jag min Försonlighet.
Ett nobelt, djupt kändt poem.
Och det l i g g e r så m y c k e t b a k o m.
k ä r l e k, s o r g, resignation.
år står.
— sen.
På dig, som jag fått sakna!
Det är en kvalfull dröm i gråt Att skiljas åt, — d a d t e k s k å p o c h h å l l e r i n ä s t a n u u p p hän- d e r n a f r a m f ö r m i g fulla af b ö c k e r.
» S e här, d e t är a l l t s a m m a n s från itali- enskan.
J a g älskar Italien — sång, solljus o c h v a r m a färger.
D e t är s o m e n d r ö m att f ä r d a s d ä r — e n d r ö m som.
b l i r allt vackrare, j u längre söder ut m a n k o m m e r.
C a p r i — d e t är p a r a d i s e t — å t m i n s t o n e e n b i t däraf, s l u n g a d ut_ m e l l a n h a f o c h himmel. » » Jag vet det. » » J a, d e t är s a n t — n i h a r o c k s å v a r i t där.
Jag berättar då ingenting nytt. » H o n ställer i n b ö c k e r n a i s k å p e t o c h stiger u p p.
Greger N e j, f r u L u n d b e r g är f ö d d i april — d e n 15 april 1 8 6 9 — o c h april är e n h ä r l i g m å n a d f ö r u n g a krafter, s o m v i l j a f r a m.
» H a d e j a g själf fått v ä l j a, h v i i k e n å r s t i d j a g n å d i g t s k u l l e l å t a m i g af m i n m a m m a f ö d a s till v ä r l d e n, h a d e j a g v e r k l i g e n s v a r a t m e d B j ö r n s o n — f ö r r e s t e n min l y r i k e r: eller hur? » Och på Konstnärsfesten i Industripalatset träffades v i — j a, d ä r r å k a d e s j u f ö r ö f r i g t hela S t o c k h o l m.
D e t var en fullständig u p p v i s n i n g af k ä n d a a n s i k t e n — unga, g a m l a — fula, v a c k r a.
O c h visserligen k ä n d e s i g h e r r o c h fru S t o c k h o l m e n s m u l a b o r t k o m n a i början, m e n det t o g sig — d e t t o g sig, o c h n u g å r m a n b a r a o e h d r ö m m e r o m e n liten l u s t r e s a till I t a l i e n.
T y smekande, bedårande klingade » Addio, bella N a p o l i!