Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då dessa förhoppningar allt mer försvunno, ökades allt mer hennes förtviflan, och hon sökte döfva sina kval medels — starkt vin.
Lyckligtvis blef denna paroxysui af kort varaktighet, och hon tillgrep då andra medel att förströ sig: hon samlade kring sig i sin bostad en mängd ungdom af båda könen, och man roade sig med deklamation, sällkapslekar och sång.
Hon till och med komprometterade sig genom sin hängifna bekantskap med en österrikisk officer, hvilken lofvat utverka åt henne pass till Turkiet, för att hon där skulle söka spåren efter den försvunne.
Sårad af de förebråelser hon från de patriotiska kretsarne er- höll i anledning af bekantskapen med en af » besegrarne », återvände hon till Buda-Pest.
Här kom hon att i ett samkväm blifva pre- senterad för en ung man vid namn Aspad Horvath, son till den store historieskrifvåren biskop Horvath, kultusminister under revolu-
tionstiden och därför ock nu biltog.
Aspad Horvath — han var då en ung privatdocent samt blef sedermera professor vid universi- tetet i Buda-Pest — kände sig genast mäktigt dragen till den unga änkans excentriska person- lighet, äfven om han icke kunde ana, att hon inom kort tid skulle vara hans hustru.
Den 20 juli 1850 lät Julie Petöfi bjuda Horvath till sig med den hälsningen, att hon hade något viktigt att meddela honom.
Horvath anlände till hennes boning, där hon mottog honom med rödgråtna ögon.
Efter några lik- giltiga fraser riktade hon till honom följan- de ord: » Bland alla, som jag på senaste tiden lärt känna, har ni i främsta rummet förvärf- vat er min aktning och mitt förtroende.
Där- för ber jag er taga detta paket.och, ifall jag icke inom två veckor återkommer till Buda- Pest, bränna upp det oöppnadt. » Därmed räckte hon Horvath ett paket.
Hor- vath frågade henne i deltagande ton, om hon stode i begrepp att resa bort.
» Hvad skall jag göra här? » — frågade hon.
» Ensam kan jag icke lefva.
Jag riske- rar ju att hvarje ögonblick bli utsatt för efter- hängsenhet eller förolämpningar. » Alla Horvaths invändningar gagnade till intet- Hon ville till hvarje pris bort.
Då bad Hor- vath henne om en härlock.
Julie såg honom skarpt i ögonen och svarade: » Det gör jag icke, ty af princip gifver jag åldrig bort sådana souvenir ' er.
Men om ni vill » — och härmed for hon med handen genom sitt kortklippta hår — skan allt detta tillhöra er. » Horvath frågade, helt förbluffad, om hennes mening vore att få honom till make och om hon kunde skänka honom sin kärlek.
Hon svarade: » Var bekantskap är alldeles för ny, för att det hos mig skulle kunna vara tal om en djup lidelse.
Doek tror jag, att ni aldrig skall ångra ett äktenskap med mig. » Och på fråga om, när bröllopet kunde äga rum, om ett hälft år?
om ett år?
sva- rade hon helt kort: » Om ni älskar mig: i morgon. » Horvath skyndade till vederbörlig pastorsexpedition, ord- nade saken — huru detta gått till, har man alltid i ITngarn undrat öfver, då ju bruden ej kunde förete ens minsta lagliga bevis, att hon verkligen vore änka — oeh dagen därpå stod brölloppet.
Det var den 21 juli 1850, tio dagar före årsdagen af Segesvår-slaget.
Ej ens sorgårets slut hade den store skaldens änka afvaktat.
Och dock hade Såndor så innerligt och gri- pande besvurit sin Julie att icke aflägga änke- ståndets slöja 1 Hvad kunde ha förmått henne till detta hastigt ingångna giftermål?
Till en af hennes och Petöfis gemensamma väninnor, fru Marie Vachott, skref Julie, att hon beslutit ingå i nytt äkenskap af hänsyn till sin son, hvilken behöfde ett faderligt stöd.
Men från det ögonblick Julie Szendrey andra gängen fäste brudslöjan vid sitt hår var hon död för världen, och Petöfis vänner, samt med dem ITngarn, förläto henne aldrig den missakt- ning hon, enligt deras åsikt, visat sin förste makes minne.
Särskildt kom domen förkrossande från Ara- ny, den forne vännen, den eljes så blide Arany, nämligen i hans ballad » Honvéd ' ens änka », hvilken snart spreds öfver hela Ungarn.
Den unge hjälten har gått i striden och där fallit jämte tusentals sina honvéd-kamrater.
Men många vänta dock, att han skall återkom- Extra fill ma, och bland dem ock hans unga hustru; men för henne blir tiden för lång, för henne, som visserligen bär en svart klädning, men ock ett rosigt anlete.
Snart förgäter hon ock den för alla andra oförgätlige och räcker sin hand åt en annan man.
Och medan den förste ma- ken multnar i grafven, klingar den sprittande dansmusiken, bjudande till ny bröllops-fest.
Plötsligt springer dörren till bröllopssalen upp.
På tröskeln varsnas honvéd ' en med gulnadt, blodigt anlete.
Stelnad af förskräckelse står bruden.
» O, var icke rädd för den objudne gästen, sköna brud! » säger vålnaden; » jag kommer blott för att öfvertygadig om min död. » Han anklagar icke den trolösa.
hon har aldrig älskat honom.
han anklagar blott sig själf, som kastat bort så mycken hängifvenhet, så mycken kärlek förgäfves.
Blott för sitt och hennes barn beder han.
» Var en moder, ej en stjufmoder, att jag ej måtte ropa honom till mig, dit jag nu går. » Midnatt är det; därute tjuter vinden öfvcrpusztan, därinne ljuder musiken lustigt till dans.
Hvad som gjort bruden några sekunder så blek, var ingen- ting annat än en minnets dimbild från framfa- ren tid.
den har hastigt fläktat undan.
Leende räcker bruden sin hand åt sin mod- dansare.
Allt är glömdt, glömdt, glömdt.
Och denna glömska, denna rent af missakt- ning från de forna vännernas sida gjorde hela hennes följande lif till en kedja af bittra be- kymmer och kval.
Hennes andre man var en hederlig, trofast och henne innerligt tillgifven make, oeh deras äktenskap välsignades af flere barn, men det blef icke desto mindre olyck- ligt.
Till Julies smärta bidrog ock i väsentlig grad sonen Zoltan.
Han skildras såsom en mycket älskvärd gosse, men han blef, såsom den afgudade skaldens ende son, redan i sko- lan alldeles bortskämd och förfjäsad af kamra terna; han hade ärft sin faders excentricitet, men ej hans begåfning, hans viljekraft och för- måga att försaka.
Han kastade sig in i en hop tokiga uppåg, hade inom kort förslösat sin för- mögenhet och dog, knappast yngling vorden.
Till Julies själskval började äfven kroppsliga plågor sluta sig.
Hon angreps af bröstkräfta.
Då sjukdomens obotlighet bekräftats, flyttade hon, oaktadt de sinas tårar och böner, från hemmet och till ett par aflägset liggande rum.
Här skref hon nästan dagligen, än på vers, än på prosa, rörande och ömma bref till maken och barnen, men mottog ingen, utom läkaren och sjuksköterskan.
Den 5:te september 1868 skref hon till sin yngste son, Arpad, några rader: » Älskade min gosse, tänk på din arma moder!
Ack, eviga sömn, hvarför dröjer du, hvarför sluter du icke mina matta ögon?
Har jag ej ännu tillräckligt sonat min skuld?
Har jag då ännu tårar kvar att begråta den! » Följande morgon fanns hon liggande på sin hvilobädd, liggande befriad.
Intet mänskligt öga hade sett hennes sista kamp.
Kronprinsessan flyttade förliden vecka till Baden-Baden.
Hennes hälsotillstånd fortfar att förbättras, ehuru hostan kvarstår.
Kronprinses- san kommer antagligen, om icke något oförutsedt inträffar, att i midten af denna månad återvända till Sverige.
Den i vida kretsar kända och skattade konservatorium, fröken Hilda Thegerström, har af konungen tilldelats medaljen Litteris et artibus.
En vacker hyllning ägnades här om dagen fröken E. Holst, som då varit anställd å hr E. Bégats skjortfabrik i Stockholm i ej mindre än 25 år.
Då fröken Holst på morgonen ankom till affären, fann hon hela privatkontoret smyckadt med grönt och blommor; å ett särskildt bord hade placerats en mängd buketter från öfver- och un- derordnade, från kunder och bekanta.
Af princi- palen öfverlämnades till jnbilaren en aktie i All- männa telefonbolaget.
På aftonen gafs supé å ilasselbacken för samtliga butikbiträdena jämte en de!
inbjudna.
J (Forts. o. slut fr. föreg.
^a, där står du igen, kära Lotten!
Och det j u 3 t som du tänkte öppna din mun och säga: » I morgon resår jag till Norge! » Men nu är det så dags!
Hvem skulle ha hjärta att svika den stackars lama frun nu, när hjälp så väl behöfves, och när det motses med sådan tillförsikt — åtminstone inte Lotten.
Den aftonen satt hon länge vid sitt öppna fönster och lyssnade till det svaga bruset från sjön, som blånande utbredde sig fram- för henne.
Hon hade tagit fram sin lilla annotationsbok, där, midt bland anteckningar och adresser, hon stundom skrifvit ned en och annan vers som tilltalat henne.
En sådan upprepade hon nu half högt för sig:.
» Hvad skönt jag sett, hvad skönt jag ser, Jag glömmer aldrig, aldrig mer — Jag glömmer aldrig fjällets prakt Och klyftans trånga, djupa schakt, Ej forsens brus, ej » lindens » snö, Ej dalens mörka, trolska sjö.
Men om från allt jag måste gå, Från stilla dal och höjder blå, Jag är dock nöjd, ty ett jag vet: Mer än all härlighet är det När i ett mänskohjärta här I fröjd och sorg Guds vilja sker.t Dessa verser hade en af Lottens vänner diktat efter en färd i fjällen.
I all deras bristfällighet hade hon älskat dem, och hon hade många, många gånger tänkt sig, hur hon skulle läsa dem den sista kvällen i Norge.
Nu läste hon dem här i den låga, trånga kammaren, som om det var en begrafnings- vers öfver en kär förhoppning, men Lotten upprepade gång på gång: » I fröjd och sorg Ouds vilja sker! » och hon kände sig trygg och lugnad.
Hur lätt kunde det ej fogat sig såj att tantens bref anländt en dag efter hen- nes afresa?
Men att så icke skett, var j u en tydlig fingervisning — alltså inga vemo- diga betraktelser längre!
I morgon gäller det att vara tidigt uppe oeh ställa allt i ordning till den gamla tanten.
— Lotten 9 t ä n g d e sitt fönster, gick raskt till sängs och somnade med glada och frimodiga tankar, som hade intet moln förmörkat hennes himmel.
» Tant Lotten är vådligt treflig, du, » sade ene af fru Karins gossar till sin bror.
» Ja, det är hon visst, det.
Synd att hon är flicka, hon skulle blifvit en så stilig pojke, » var broderns utlåtande.
den lärarinnan i pianospelning vid härvarande musik- H ä r S ä l ä ^V *?
^?!
!^ff^ " ?^^^ 51 fullgod.
1 1 Pris kr.
befunnen enl. analys ^st^ii^^^tnLp^ii? "
Finnes e n d a s t hos R i k s - och Allra, telefon.
184 l » " ä |__ Isa w K •8 B » Så synd att du redan måste fara, » sade också fru Malm, då Lotten efter sex veckors uppehåll i den goda staden Vadstena åter packade sin koffert för att resa hem.
» Ja, det tycker jag också, » var Lottens svar.
Och så hade tant Lottens andra norska resa aflupit.
s • rf- a IV.
ol * &amp; O H ö P (g •1 H EU C3 NB _Do IDUN _________ » Hur månne det går i år med Lottens resa? » säga vännerna i Stockholm, och så småle de litet elakt.
» Tant Lottens norska resa » har blifvit till ett ordspråk dem emel- lan, då man talar om ett företag, som börjar storståtligt och slutar med att gå omkull.
Men tant Lotten småler också och låter dem skratta; hon visste väl, att de skulle göra det, men vill man göra en god gärning, så får man ej bry sig om sådana småsaker.
» Jag har haft härliga norgesresor, båda gån- gerna, » säger hon förnöjdt, och hvem har reda pä det bättre än hon själf?
Men i en vacker våning vid Skeppsbron sitta gamla fru N.
och hennes gifta dotter framför reskartan.
Den unga frun, mor till en af Lottens elever och änka sedan ett par år, är af läkare ordinerad en resa i Norge, och helst en fotvandring.
Men hennes mor är för gammal att följa med; hennes lilla dotter återigen för liten och måste stanna hos mormor.
Nu har fru N.
mycket funderat öfver, hvem hon skall få till ressällskap; då råkar hon en afton på en bjudning få höra en skämtsam beskrifning på » tant Lottens norgesresor ».
Den unga frun log, men ge- nast uppstod den tanken hos henne: » H O N 1895 olofligen afviker och aldrig kommer till sin resas mål.
Skulle likväl så olyckligt hända — och erfarenheten har ju visat, huru lätt det kan ske — så meddelas här hennes signalement: ett medelstort fruntimmer i grå regnkappa, som alltid sitter på den obekvämaste plat- sen i kupén och vid stationerna springer efter friskt vatten åt gamla fruar och kakor åt de små barn, som råka finnas i vagnen.
Hon igenkännes vidare därpå, att alla, som tilltala henne, ofrivilligt få ett vänligt ut- tryck i sina ansikten, och att alla, som förlorat något eller råkat ut för ett missöde, vända sig till henne om hjälp.
I regnväder har hon vanligtvis lånat bort sina galoscher, och då solen skiner riktigt hett, bär hon alla andras själar och regnkappor.
Den, som rå- kar finna en sådan varelse, uppmanas vänli- gen att bringa det till hennes vänners kän- nedom, ty DE åtminstone hafva satt sig i sin- net, att det denna gång skall blifva allvar af » tant Lottens norska resa ».
skall bli mitt sällskap! » Hon hade alltid satt stort värde på Lotten, började nu mei och mer att närma sig henne, fann sin sympati tillväxa och framställde till sist saken för sin mor.
Denna hade ingenting att invända.
» Låt MIG bekosta hennes resa, » var allt hvad hon sade, » och laga att hon får se MYCKET.
Den människan är värd det och hon ser för andra också.
Får hon blott för sig, att du är en sjukling, som behöfver till- syn, så rymmer hon nog inte under vägen. » Och så tillfrågades tant Lotten, som fick tårar i ögonen och af glädje knappt kunde gifva ett redigt svar, ty, sanningen att säga, hade hon nu, efter sina båda misslyckade försök, på allvar och för alltid slagit norges- resorna ur hågen.
Nu återstår endast att meddela, att vän- nerna sett Lotten ordentligt instufvad i en första klassens kupé på snälltåget till Kri- stiania.
Det har hvarken fattats blommor eller konfekt vid afskedet och ej heller en massa uppdrag af ett eller annat slag.
En har bedt henne köpa några snidade träsaker, eskor, skedar och dylikt; en annan vill ha fotografier, en tredje ett » riktigt äkta » all- mogesmycke, ja, en bekant har till oeh med bedr, att om tant Lotten finge tag på ett riktigt gammalt skåp i någon bondstuga, så skulle hon ta det med sig åt henne!
Och tant Lotten lofvade allt.
Då någon anmär- ker, att det ändå är synd att belasta henne med så mycket uppdrag, ger en annan leen- de till svar att med så många uppdrag på haleen MÅSTE hon ju, för att ej svika sina vänner, fara till Norge; annars är det blott allt för troligt, att hon också denna gång I anehållsförteekning.
E m m a Sebenius; af L A P P S K A.
— Marie s ä n g h a l m; p o e m af ANNA KNUTSON.
— Modern afgudadyrkao; af BJ.
CASSEL.
— Från festföreställaingama i Bremen.
Slockholvi, QårnméU Koktr .. AUtlnb.
N:r 49 (155) Fredagen den 5 december 1890.
Tidningen kostar A n n o nsi » ri H: endast 1 kr.
För » Platssökande, och » Lediga platser » Iduns- Mode- och Mönstertidning 1 kr.
postarvodet inberäknadt Utländska annonser 70 öre pr petitrad.
Utg-ifning-stiä: hvarje helgfri fredag.
Byrii: Hamngatan 1 6, 2 /., t r.
(midt för Kungaträdgården.)
Träffad å byrån kl. 9 — 10.
Lösnummerpris: 15 öre Plenumeration sker i LANDSORTEN ä p o s t anstalt, i STOEKLTOLM hos redaktionen.
1 Drottningarna E m m a o c h Wilhelmina af Holland- len siste Orani- em » är död, så lydde det bud- pl ?&gt; skap, som den?
elektriska gni- stan för några dagar se- dan lät löpa rundt värl- den.
Konung Wilhelm I I I af Holland utanda- des efter långa år af sjukdom och lidanden sin sista suck på slottet L o o i närheten af Amster- dam, och med honom ut- gick på svärdssidan ett af Europas mest lysande furstehus.
Ty bland dessa finnas icke många, hvil- ka kunna åberopa sig ett renare, ädlare ur- sprung, närmare förbun- det med den mänskliga frihetens öden.
Hvad som särskildt är egnadt att inför detta tronskifte väcka Iduns oeh dess läsarinnors upp- märksamhet, är den om- ständigheten, att det till regeringsrodret fogar en kvinlig hand, i det först den afdödes efterlefvaude gemål, drottning Emma af Waldeck, som regent- inna under dotterns, prin- sessan Wilhelminas, min- derårighet tar säte som Hollands politiska öfver- hufvud, intill dess en gång det nu tioåriga bar- net mognar till att smyc- kas med en krona, hvars skugga redan länge teck- nat sig öfver hennes panna.
Konung Wilhelm I I I var i sitt första äktenskap (1 8 3 9 — 1 8 7 7) förenad med prinsessan Sophie, dotter af konung W i l - helm af Wiirtemberg, och hade med henne två sö- ner, prinsarne Wilhelm och Alexander, aflidna, den förre 1879, den se- nare 1884.
I sitt andra äktenskap sedan 1879 var han för- mäld med Emma, dotter af furst Georg af Wald- eck och systerdotter till drottning Sofia af Sveri- ge-Norge.
Enda barnet i detta äktenskap är prinsessan Wilhelmina, född den 31 aug.
Då i storhertigdömet Luxemburg den kvinliga linien icke eger succes- sionsrätt, tillfaller detta land den legitime tron- följaren, hertig Adolf af Nassau, en halfbroder till nuvarande drottnin- gen af Sverige-Norge.
0 m ett tioårigt barn gifves ej mycket att förtälja, är det nu ock korad t att bära en rege- rande drottnings krona, en utmärkelse att i vår tid dela med blott on europeisk kvinna: V i k -
IDUN 630 Förmågan hvad värf splittra e j: låt h v a d du förehar, din hela du lära bör, tanke fästa.
D e n s o m med samlad kraft i allt sitt bästa gör, han g ö r o c k merendels af arbeten det bästa.
f. toria af England.
Ej heller är moderns lefnadssaga fylld af äfventyr och vexlande öden; det blir icke alltid det största innehål • let i de högst uppsattes lif.
Då vi dock i dag meddela regentinnans porträtt, tro vi, att följande skildring af hennes förhållande till den åldrige maken, till sin dotter och sitt nya fädernesland, hvilken vi låna ur en ut- ländsk tidning, ej bör sakna ett visst intresse.
Då man reser med järnväg från Tyskland till Amsterdam, passerar man i Gelderland det nu berömda lustslottet L o o, som under de senaste två åren varit konung Wilhelms residens.
Från den närliggande stationen Apel- dorn ser man slottet träda fram med stora, fyrkantiga murar mellan höga träd, Rundt omkring utbreda sig ängarna, så gröna och frodiga, som man endast finner dem i H o l - land.
På den breda väg, som öfver många broar leder upp till slottet, brukade man om aft- narne möta drottning Emmas vagn.
Det var dock icke alltid drottningen satt i den.
När hon, trött efter att dagen igenom hafva vakat vid sin makes ljukläger, inskränkte sig till en spatsertur i parken, körde ekipaget ut med barnflickan och prinsessan Vilhelmina, ett till utseendet intelligent barn om något öfver åtta år.
Drottningen, som, antingen hon kom åkande eller gående, endast väckte föga uppseende bland traktens bönder, var på den tiden 30 år.
Hon hade godt hull och ett stort, friskt och öppet ansikte.
Hon egde ingen vacker fot, ingen vacker figur, men ett präktigt, långt hår.
Hon liknade mindre en drottning än en köpmansfru, klädd som fruarna äro klädda i Amsterdam.
Och dock hade denna kvinna, som nu tills vidare herskar öfver Holland, gammalt kung- ligt blod i sina ådror.
Såsom dotter af her- tigen i det lilla hertigdömet Waldeck leder hon sitt släktregister rakt ända upp till Witte- kind.
Men af forna tiders härlighet fanns vid hennes födelse icke mycket kvar.
Her- tigen af Waldeck, som under preussiskt för- mynderskap herskar öfver endast 58,000 själar, saknade helt och hållet förmögenhet och hade ingen utsikt att få sina två döttrar gifta.
Man skall därför lätt förstå, att han på det behagligaste blef öfverraskad, då ko- nungen af Holland oväntadt kom och friade, icke till hans äldsta dotter, Paula, som han kanske helst hade gift bort, utan till hans yngsta dotter, Emma.
Hertigen gaf genast sitt bifall, och den 7 januari 1879 presen- terade den åldrige konung Wilhelm för sina irriterade holländare en drottning på omkring 21 år.
Det var icke något behagligt mottagande hon fick i Ha.:g.
Konungens förra gemål, den wurtembergska prinsessan Sophie, hade va- rit mycket afhållen, och redan genom sitt yttre gaf den unga drottningen anledning till en för henne ofördelaktig jämförelse.
Där- till kom, att hon var fattig.
De rika hol- ländarne tåla icke någon mesallians i privat- lifvet, långt mindre här, där kronan stod på spel.
Emellertid började drottning Emma lära sig landets språk, som hon nu talar fullt kor- rekt.
Hon höll sig fjärran från politiken och pRAFSTRÖM.
arbeterskor och kloka, styrande regentinnor, utan också mångsidigt bildade.
De pålägga sitt hushåll en mängd onö- diga bördor, och själfva röra de dem icke med ett finger.
Det skulle vara bättre, om man droge fördel af, att allt arbete blifvit förenkladt och lät- tadt, genom att icke skapa sig onödiga och glädjelösa behof, utan själf förstode litet mera af de absolut nödvändiga sysslorna.
Intet ar- bete i ett hushåll är under en husmoders värdighet, och när det behöfves, måste hon kunna göra det själf.
Jag upprepar blott, att det icke är nödvändigt, att hon beständigt gör alla de- taljer själf.
Hon skall kunna arbeta och för- dela arbetet på husets medlemmar, men hvarken påbörda sig själf eller andra onödig brådska med öfverflödiga ting; på det sättet skall hon alltid få tid till det arbete och det studium, hon längtar efter och behöfver.
gamle, svage man, och senare, då hon till allas öfverraskning, födde honom en dotter, att uppfostra sitt barn.
Hon gaf själf sin lilla flicka di och lärde själf henne att läsa.
Ännu i dag undervisar hon sin dotter flere timmar dagligen.
Holländarne, som först voro fiendtliga mot henne och senare bemötte henne med kall likgiltighet, slutade med att hålla af henne.
D e tadla henne icke mera därför, att hon icke födde dem en manlig arfvinge.
De vid ett eller annat tillfälle gjorda plumpa angreppen hafva icke blott helt och hållet förstummats, utan under k o - nungens tvååriga uppehåll å slottet L o o har drottningen uppnått en verklig popularitet.
* * Hvad framtiden kan bära i skötet för det barn, till hvilket ett helt folks förhoppningar lita, är ej godt att sia.
Skall hon bli en herskarinna ej blott öfver millioner själar, utan ock öfver millioner hjärtan?
V i veta det ej.
Men ett kan visst sägas: får det bästa af hvad sann kvinlighet heter ans och utveckling hos henne, kan hon med de star- kaste vapen, som äro människor gifna, en gång gå ut till lifvets allvar.
Och att så måtte bli — därtill förhjälpe henne alla ädla kvinnors bästa tillönskningar.
» PJ|lla dessa sysselsättningar, som upptaga många timmar, voro nödvändiga på en tid, då man ej kunde köpa någonting färdigt, utan hu- sets kvinnor själfva måste spinna och väfva, brygga och baka, och dock funnos på den tiden högt bildade kvinnor, som icke blott voro duktiga tläl * Att det finns tider, då barnen äro små eller sjuka, då en mors hela tid tages i beslag, kan ju ingen motsäga, men man måste också er- känna, att det skulle vara en högst onaturlig och simpel kvinna, som skulle längta från sitt sjuka barn till någon som helst favoritsyssel- sättning.
— Lifvet är alltid det viktigaste, stu- dierna det näst viktigaste.
Männen och specialisterna ha visserligen den fördelen att med odelad ro kunna hängifva sig åt sitt arbete och egna sin mesta och bästa tid därtill, men sä löpa de också den faran, att deras mycket enformiga arbete lätt tröttar och förslappar dem och ger dem leda vid just denna deras allt upptagande sysselsättning.
Likaså kan jag icke neka, att det att vara skald till profession måtte vara en mycket tryc- kande uppgift.
Att så där alltid sitta och vänta på inspira- tioner och bita i pennskaftet från tidigt på mor- gonen, måtte lätt kunna uttorka äfven den fri- skaste talang.
— All diktning skall väl vara en lifserfarenhet oeh kan därför blott komma stötvis och oväntadt liksom lifvets upplefvelser.
Med dubbel längtan oeh frisk- het skulle de efter en sådan liten gymnastik i det dagliga lifvet vända tillbaka till sin fan- tasis och sina tankars egen värld.
Materialet är ändå så stort, att man under ett helt lif icke når synnerligen långt ..
Detta är mycket sannt, och en kvinna, som vill bli en storhet i någut bestämdt yrke, bör
IDUN 1890 helst låta bli att gifta sig.
Min mening är blott att säga, att när hennes äm- bete är att vara husmor, har hon, medan hon sköter detta ämbete, anledning, att på det lyck- ligaste sätt utveckla hela sin natur.
För en husmoder är musiken, litteraturen, studier af språk, naturvetenskaper o. s. v. — hvad hon nu mest har lust och anlag till, — de förädlande, styrkande makterna, som göra hennes lif lättare att lefva, som utveckla hennes intelligens, åsigter och karaktär och därvid just göra henne ännu dugligare till hennes hufvud- kall, det att vara husmoder.
tenskapet, blott om det husmoderliga ämbetet, — men detta ämbete tror jag för en kvinna är det lyckligaste.