Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungen skulle således finna sig nödsakad att med ett än större antal årligen öka famillerne, och då af nuvarande Adeln ej mer än vid pass l/3 är gift, och de som upphöjas i Adeligt Stånd vanligen uti en än större proportion äro celibatärer eller barnlöse, skulle således under samma fortfarande omständigheter årligen utöfver de förenämnde 12 ett ökadt antal nya Adelsmän fordras för att bibehålla nuvarande numerär bland Adeln.
Härvid väntar jag mig naturligtvis den invändning:
Närvarande antal af Sveriges
Adel är för stort och bör förminskas.
I England, ibland en mycket större population, ar detta antal vida mindre.
Må det tillåtas mig svara:
Exempel uti olika omständigheter förvilla lika ofta som de bevisa, och autoriteter böra åtföljas af skäl för att gifva öfvertygelse.
Sjelfva det så ofta citerade England erkänner felaktigheter i sine lagar och hyser en lika uppriktig önskan för reform som vis vördnad för helgden af gamla författningar.
Hvilka äro då dessa skäl för Adelns förminskning, och hvilket är det tillräckliga antal, hvars bibehållande, efter en värd Ledamots tanka, utgör ändamålet af dess inrättning?
Jag finner ej detta autal hvarken af honom eller någon annan bland väre lagstiftare bestämdt.
Skulle man söka grunden dertill uti de skyldigheter och göromål, hvaruti Adeln dels vid, dels utom Riksdagarne härefter som hittills skulle deltaga: uti Ständernas öfverläggningar, uti Utskottens arbeten, uti Konungens råd, uti civila eller militära embeten m. nr, så finner jag ingen orsak, hvarföre detsamma bör vara mindre än det nu är.
Af 1,100 lefvande familier hafva vid denna Riksdag endast 300 låtit anteckna sig, af dem sällan mera än hälften varit närvarande, och af denna hälft åter hälften eller 75 med fullmagt suttit för andra.
Om Adeln nu 686 Riksdagen 1812. endast bestått af dessa 1,100 röstägande, skulle troligen ett ännu mindre antal infunnit sig, emedan de embeten i Statens tjenst, som utom enskildta förfall alltid hindra en stor del af Ståndet att bevista Riksdagarne, ej tillika med Adelns antal blifvit förminskadt, och de frånvarandes platser hade ej då såsom nu af andra med fullmagter kunnat uppfyllas.
Adeln kunde i sådant fall hvarken såsom röstägande eller representerande Stånd uppfylla sin bestämmelse.
Icke som röstägande, då antalet vore otillräckeligt för de arbeten, som Riksdags-Ordningen föreskrifver, ej heller svarande emot rösternes antal i de öfrige Stånden; ännu mindre som representerande Stånd, ty då Bonde-Ståndet nu representerar massan af folket, Borgare-Ståndet en folkmängd af öfver 60,000, PresteStåndet vid pass 14,000 samt nuvarande
Adeln tillsamman 9,500 personer af båda könen, skulle Ledamöterne af den nya Adeln representera inga andra än sig sjelfva och bestå endast af principaler.
Lika litet skulle den samma, oförmögen genom ett så ringa antal att verka på mängden, beröfvad stödet af egna slägtingar, som nu skulle föras af motsatta interessen, kunna uppfylla det ändamål att vara en jemvigt uti nationen emellan Konung och Folk.
Om Adelskapet egenteligen består uti ett genom födseln erhållet opinions-företräde, månne ej skyldigheten hos hvarje far af denna klass är kraftigare, ansvaret inför det allmänna mera dyrt, att ej genom försummad uppfostran af sina barn vanvårda eller förslösa den skatt, Staten honom anförtrott, såsom belöning antingen för egna eller förfäders förtjenster?
Om, hvilket ej lärer kunna nekas, förfäders vundna ära är en driffjäder mer till förvärfvande af egen förtjenst, så är det äfven otvifvelaktigt en större nesa att från dem vanslägtas, att genom egen oskicklighet, egna laster befläcka ett förut rygtbart, än ett ännu okändt namn.
Hvarföre då inskränka hos hvarje far af denna klass ett sådant ökadt ansvar endast för en af dess söner?
Hvarföre bortrycka från de öfrige denna ökade driffjäder att träda i hans fotspår?
Hvarföre utrota hos de flesta det frö, som en vis lagstiftning hos dem alla för Statens allmänna nytta nedlagt?
Föräldrar af denna klass, har man sagt, äga ofta otillräcklig förmögenhet att på flere söners uppfostran an - Bilaga F till Exped.
687 vända den kostnad, som för Adelns anseende och bestämmelse är oumgängelig.
Men en god uppfostran heror säkert mindre på använde penningar än på använd omsorg, uppmärksamhet och upplysning.
Har man ej ofta sett en millionärs enda arfvinge, efter kostsam uppfostran och ännu kostsammare resor, inträda i Staten okunnig, oduglig och fördärfvad, då en fattig eller medelmåttigt förmögen far skänkt fäderneslandet flera nyttiga medborgare?
Medgifvom snarare, att rikedomar oftast utgöra ett verkeligt hinder för en god uppfostran, då fattigdom eller brist på förmögenhet utgöra ett nytt, i förra fallet saknadt, motiv att genom kunskaper, skicklighet och flit förvärfva dessa, olyckligtvis äfven för förtjensten, nödvändiga fördelar.
Men om oaktadt alla dessa skäl till bibehållande af ett lämpeligt antal, den nya ordningen skulle fortfara, så blefve af ofvan anförde anledningar en nödvändighet för Konungen i framtiden att, utom andra afsigter, äfven för bibehållandet af ett tillräckligt antal familier, hvilka ej då af andra kunde representeras, ännu längre än hittills skett utsträcka sin oinskränkta rättighet att göra nya Adelsmän.
Af hvad jag förut anfört tror jag sannolikt följa, att förtjenster och skicklighet hos Adelns oadlade barn skulle genom närvarande förändring, om icke minskas, åtminstone ej i större grad utvecklas än förr.
Icke heller kan jag finna något skäl, hvarföre det moraliska värdet bland de öfrige klasserne af nationen skulle förökas blott genom minskningen hos denna.
Jag finner mig således, ehuru ogerna, förd till den nödvändiga slutföljd, att upphöjelse till Adeligt Stånd då oftare än fordom skulle bero på intriger, på penningar och på favör, mera än på verkelig förtjenst.
Hvem är, som icke ser, hvad nationen hade att vänta af ett så sammansatt röstägande Stånd, uti den dageligen förnyade striden emellan interessen och böjelser på den ena samt skyldigheter på den andra sidan; huru obetydlig kraft det skulle äga till försvar af allmänna rättigheter och nationens sjelfbestånd?
Jag har redan, ehuru i ett vigtigt ämne, kanske för långt utsträckt min yttranderätt.
Jag vill endast tillägga en anmärkning. 688 Riksdagen 1812.
Hvar finnes väl grunden till det stadgande, att alltid den äldste bland sönerne skall inträda i fadrens ställe?
Icke gifva våra lagar i andra afseenden anledning till ett sådant företräde; icke födes den äldste nödvändigt med större egenskaper än de öfrige.
Kan det ej möjeligen hända, att den äldste af egen böjelse kallas till yrken, der bans Adelskap vore utan all nytta både för honom och för Staten?
Kan han ej vara en person utan anlag, utan förstånd och skicklighet, utan moralité och seder?
Hvarföre då genom lag tvinga honom att emottaga ett opinionsföreträde, som i vissa fall vore för honom sjelf en onyttig börda, i andra en verkelig fläck för fadrens namn eller minne?
Månne ej Statens, fadrens och sönernes interessen skulle finnas förenade uti den förändring att bestämmandet af en sådan arfsrätt borde med vissa vilkor bero af fadren ensam?
Jag finner ganska väl de svårigheter, som äfven vid detta förslag kunna yppas, men frågan är här, äfvensom vid de flesta tillfällen, ej om att undvika alla svårigheter, utan att välja de minsta.
På dessa anförda grunder anser jag för min ringa del Höglofl.
Utskottet äga anledning att hos Riksens Ständer tillstyrka den väckta motionen om återställandet af Adelns gamla organisation, hvarvid jag likväl, i händelse man ovilkorligen skulle anse Adelns antal fordra förminskning, anhåller såsom en medelväg få föreslå det alternativ, att jemte det en adlad persons antingen bibehållna eller förändrade namn bör utan undantag ärfvas af alla hans efterkommande, hvilket jag ej heller finner genom förändringen vara förbudit, skulle äfven adeliga rättigheterna gå i arf till alla hans barn och barnabarn af båda könen samt dessutom, om han möjeligen lefde så länge, till så många af följande generationer, han sjelf hunnit se födas.
Kanske skulle vid Adelns i dessa tider förändrade ställning, vid ett visserligen icke förminskadt allmänt behof af skicklighet och förtjenst, den uppmuntran ej vara för stor, att
Stamfadren för en ätt såg ingen deraf födas utan rätt att dela den belöning, han sjelf af Staten förvärfvat; att ättlingar, födde under lians lifstid, ansågos mera berättigade till ett sådant företräde än de, som ej kunnat bildas af hans omsorg, erfarenhet eller upplysning, ej varit ögnavittnen till hans dygd eller förtjenster.» Bilaga G till Exped.
N:o 10. 689 Herr Kammarherren Silverstolpe utlät sig, att Herr Öfver-Intendenten Edelcrantz’ yttrande innefattade ganska intressanta framställningar, att likväl mycket vore att svara på en del af dem, men hvartill Herr Kammarherren, nu af tjenstegöromål mycket sysselsatt, icke torde finna läglighet förr än detta ämne kanhända framdeles komme under allmänhetens besinnande.
Herr Biskoppen Doctor Faxe och Herr Professoren Doctor Wijkman, som, hindrade af andre göromål, först i Utskottet uppkommit under det Herr Öfver-Intendentens anföi-ande var till större delen läst, anhöllo, att
Utskottets definitiva utlåtande måtte uppskjutas, till dess de af Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas och Herr Öfver-Intendenten Edelcrantz’ yttranden erhållit del, hvartill Utskottets öfrige Herrar Ledamöter lemnade bifall.
Herr Kammarherren Silverstolpe ville vid detta tillfälle förklara, det han för sin del hälst såge, om dess första anförande till vederläggning af Herr RegeringsRådet Hallenstjernas och Herr Protocolls-Secreteraren Rothliebs mening rörande förändring i 37 § RegeringsFormen, hvilket åtskillige af Utskottets Ledamöter begärt måtte befordras till trycket, blefve otryckt, men önskade i annan händelse erhålla tillstånd att dervid utesluta vissa meningar, som röra enskilda personer och således ej behöfva komma under allmänhetens ögon; hvilket Utskottet biföll.
Bilaga G till Exped.
Utdrag af Frotocollet hållet i Riksens Höglofl Ständers Constitutions-Utskott den 4 Augusti 1812.
Protocollet för den 1 Augusti justerades, hvarefter Herr Grefven och Ordföranden erinrade, att först i ordningen vore att afgöra den utaf 2:dra Fördelningen beredde och sedan förra Plenidagen på bordet hvilande 690 Riksdagen 1812. fråga, huruvida ändring uti 37 § Regerings-Formen borde äga rum, och hvarom Fördelningen sig utlåtit, att densamma i anledning af Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas och Herr Protocolls-Secreteraren Rothliebs väckte
Motioner icke kunde tillstyrka annan förändring i nämnde §, än att ordet efter utgår och ordet jemte sättes i stället; hvilket förslag Herr Grefven och Ordföranden framstälde till Utskottets bifall.
Herr Envoyén Baron Adlerberg och Herrar Biskopparne Doctor Tingstadius och Faxe förenade sig med den af Herr Regerings-Rådet Hadenstjerna yttrade mening.
Herr Professoren Doctor Wijkman:
Det förefaller mig betänkeligt för Constitutions-Utskottet att så snart efter Regerings-Formens antagande föreslå en så hufvudsakelig förändring som den nu ifrågavarande, och kan således ej tillstyrka någon annan än den Beredningen föreslagit.
Herr Borgmästaren Ullberg anförde: Svenska Historien både uti äldre och nyare tider framvisar män af Ridderskapet och Adeln, som räddat Riket, då det varit på branten af sitt fall, som gifvit lysande exempel ej allenast af grundelig lärdom, utan ock af sådan upphöjd Patriotisme, som med egna försakelser endast främjat allmänt gagn.
Ett sådant vördnadsvärdt Riks-Stånd, om lika esprit i framtiden deruti skall bibehållas, och om dess bestämmelse till värn emot Despotismen skall uppfyllas, anser jag icke böra försvagas genom ett öfver höfvan ökadt antal Ledamöter.
Dessutom, och då det velat bevisas, att Adelskapets värde förnämligast beror af opinionen, önskar jag, att någon anledning nu eller framdeles icke måtte gifvas till samma klagan som en Romersk Författare framfört: »Honores quondam fuerunt rari et tenues, ob eamque caussam gloriosi; nunc autem effusi atque absoluti».
Af dessa skäl vågar jag icke tillstyrka den ändring uti Regerings-Formens 37 §, som den väckta Motionen åsyftar.
Riksdagsmannen Anders Andersson Aberg uppläste följande anförande:
691 »Väl anser jag frågan rörande Adelskapets förminskning elier utvidgning af mindre vigt och just icke synnerligen röra Bonde-Ståndet, likväl torde tillåtas mig korteligen yttra:
Ständer vid 1809 års Riksdag faststälde en Grundlag och genom samma
Lag ibland annat bestämde en inskränkning af Adelskapet, måtte föremålet för inskränkningen varit, att för Adelskapet likasom befästa ett mera värde, som onekeligen följer ett mindre, men minskas genom ett större, antal medborgare till denna Class.
Med Adelskap måtte förstås den särskilda Nåd, Kongl.
Majit täckts meddela en person till uppmuntran för dess tro- och skicklighet.
Denna Konungens
Nåd eller gåfva, enom till dess förtjenst gifven, skulle skäligen icke böra gå i arf, ty deraf blifver dess värde minskadt och aldrig i anseende till sjelfva namnet
Adel kan sättas i jemförelse med den, åt hvilken förtjensten var gifven.
Det klagas öfver olikhet emellan barn, då blott den äldste sonen adlas, och jag medgifver de betänkligheter, som härvid kunna uppstå, samt föreslår, att en sådan olikhet bäst vore afhulpen, då intet arf till Adelskap existerade.
Den uppgifna farlioga öfver brist eller oordning på Riddarhuset samt ett förminskadt antal uti Lagstiftningen kan aldrig medföra vådliga följder; ty enär Kongl.
Majit äger att till adeligt värde upphöja den förtjente, så skulle väl aldrig minskning för det Adeliga Ståndet kunna uppgå till den grad, att vid en Riksdag brist till Ledamöter till Utskott komme i fråga.
Eljest, hvad är Adelskap utan förtjenst?
Värdet af namnet
Adel skall aldrig förfelas, då det blott åtföljer den, sorn dertill gjorde sig förtjent.
Men den sorn bidrog till fäderneslandets skada, hvad verkan har Adelskapet på en sådan haft?
Det gamla ordspråket gäller ännu till en del:
Verket prisar mästaren.
Låt den förtjente få bära namnet
Adel, som säkert inträffar, då Kongl. Majit delar förtjensten åt den värdige, och då intet arf till denna förtjenst äger rum.
På dessa korta och enkla skäl anser jag mig böra tillstyrka, att 37 § af den genom Konung och Riksens Ständer faststälde Regerings-Form må blifva oförändrad».
692 Riksdagen 1812.
Härmed förenade sig de öfrige Ledamöterne af Hedervärda Bonde-Ståndet.
Herr Grefven och Ordföranden framstälde i anledning af de yttrade särskilde meningarne följande justerade proposition: »Den, som bifaller Afdelningens enligt Herr Kammarherren Silverstolpes Betänkande afgifne förslag, skrifver Ja; den, det ej vill, skrifver Nej.
Yinner Nej, uppkommer ny öfverläggning, om och huruvida 37 § af Regerings-Formen skulle underkastas någon förändring.» Votering med slutna sedlar anstäldes, innehållande: Af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln: Ja 2 Nej 3.
Af Högvördiga Preste-Ståndet: Ja 2 Nej 4.
Då Nej således vunnit och i följd deraf Beredningens förslag blifvit ogilladt, författade och uppläste Herr Grefven och Ordföranden jemlikt contra-propositionen en så lydande ytterligare proposition: »Den, som vill, att Regerings-Formens 37 § bibehålles oförändrad, skrifver Ja; den, det ej vill, skrifver Nej; vinner Nej, blir den förändring uti §:n antagen, att den sedan Regerings-Formens antagande tillkomne
Adel får i anseende till sina efterkommande samma förhållande som den förutvarande.» Herr Öfver-Intendenten Edelcrantz anhöll för sin del, att Herr Grefven och Ordföranden ville så ställa contra-propositionen, att densamme ej uteslöt alla andra modificationer af ifrågavarande §.
Hvilket Herr Kammarherren Silverstolpe understödde.
N:o 10. 693 Herr Lagman Sandberg:
Då enligt Riksdags-Ordningens föreskrift alla propositioner böra ställas enligt med discourserna, och jag under förevarande öfverläggning icke kunnat finna mer än tvänne meningar yttrade, den ena nemligen i likstämmighet med Herr RegeringsRådet Hallenstjernas proposition, den andra åter enligt Fördelningens afgifne Betänkande, så hemställer jag, om icke propositionen må göras på antagandet af den ena eller andra meningen.
Härpå framstälde Herr Grefven och Ordföranden följande justerade proposition: »Den, som vill, att Regerings-Formens 37 § bibehålies oförändrad, skrifver Ja; den, det ej vill, skrifver Nej; viuner Nej, så uppkommer öfverläggning om de uppgifne alternativer, hvilka till förändring skulle antagas.
» Votering anstäldes med slutna sedlar, som innehöllo: Af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln: Ja 1 Nej 4.
Af Vällofl. Borgare-Ståndet: Ja 4 Nej 2.
Af Hedervärda Bonde-Ståndet: Ja 5.
Herr Grefven och Ordföranden förklarade för sin del, det han funne frågan genom denna votering, hvari 2 Stånd stadnat emot 2, komma att förfalla.
Herr Regerings-Rådet Hadenstjerna:
För min del kan jag icke finna, annat än att mitt förslag, hvilket af tvänne
Stånd blifvit bifallet och af tvänne afslaget, bör till Ständerne afiemnas med skälen med och mot. 38 § Riksdags-Ordningen föreskrifver det, utan undantag för förslag, som komma till Constitutions-Utskottet.
Om förslaget komme från Riksens Ständer eller 694 Riksdagen 1812. ett annat Utskott och 2:ne meningar, en tillstyrkande, en afstyrkande, eller, som är detsamma, 2 Stånd som tillstyrka, 2 som afstyrka, skulle då förslaget anses afslaget?
Eller när Konungens Propositioner, från Ständerne remitterade, ankomma till Constitutions-Utskottet och 2:ne me-' ningar derom uppstå, eller 2 Stånd emot 2 sig förklara, skulle då saken anses förfallen?
Jag anser en Riksdagsmans förslag hos Constitutions-Utskottet af enahanda beskaffenhet till behandling derstädes, som ett af Konungen, Ständerne sjelfve eller något Utskott väckt och till Constitutions-Utskottet remitteradt mål, och att föreskriften att utan anmälan hos
Stånden der väcka frågor icke kan förändra behandlingssättet.
Herr Lagman Sandberg yrkade än vidare, att proposition måtte gifvas till antagande eller förkastande af Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas Memorial, hvarmed Herr Assessoren Arosenius sig förenade.
Herr Borgmästaren Egge fann, att, då den nu framstälde propositionen, som af 2 Stånd blifvit besvarad med Ja och af 2 med Nej, innehöll, att i händelse
Nej vunne, så skulle öfverläggning uppkomma om de uppgifne alternativer, hvilka till förändring skulle antagas, vore de till Utskottet ingifne förslag och alla andra förändringar i 37 § deri inbegripne, och ansåg fördenskull någon särskild proposition å Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas Memorial icke behöfvas.
Då Herr Borgmästarens fråga, huruledes, uppå framstäld proposition å Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas Memorial, förhållandet skulle blifva, om 2 Stånd stadijade emot 2, besvarades: att Motionen då förfölle, förklarade Herr Borgmästaren sin öfvertygelse vara, att förhållandet nu vore enahanda och Motionen således förfallen, så mycket mera som Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas
Memorial blott innefattar en del af alla de anmärkningar och förslag, som till förändring uti den åberopade §:n kunnat föranleda.
Herr Öfver-Intendenten Edélcrantz:
En lika casus har hinder innevarande Riksdag förut inträffat, och då öfverlemnades bägge alternativerne till Ständerne, nemligen rörande en Jury i Tryckfrihets-mål.
N:o 10. 695 Herr Grefven och Ordföranden:
Förhållandet var då olika.
Juryn var redan af förra Constitutions-Utskottet föreslagen och frågan derom kunde icke förfalla.
Herr Assessoren.
Arosenius:
Då 2 Stånd uti förevarande fråga stadnat emot 2 och således ingen pluralité är gifven, torde båda meningarne genom 2 särskilda, i enlighet dermed författade, vehiclar böra underställas kommande Ständers ompröfvande.
Om Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas eller Protocolls-Secreteraren Rothliebs Memorial skulle kunna såsom alternativ ingå till Ständerne, vore dét lika som bade dessa Herrar sjelfve framfört sin Motion directe för Ständerne, hvartill de icke ägt rätt.
Herr Grefven och Ordföranden: Dessutom, då Utskottet ej kan utarbeta ett ordenteligt förslag för att utgöra alternativ, skulle detsamma blott innefatta en historisk uppgift, hvarmed hvarken Ständerne eller den som väckt Motionen vore belåtne.
Herr Regerings-Rådet Hallenstjerna:
Jag tror af samma skäl som jag förut anfört, att, hvarifrån förslaget kommer, antingen från Konung, Ständer, Utskott eller Riksdagsman, böra båda alternativerne, så det tillstyrkande som afstyrkande, Ständerne föreläggas.
Uti 38 § Riksdags-Ordningen står, att de särskilda meningarne skola såsom alternativ i förslaget intagas; om Herr RegeringsRådets
Memorial skulle ingå, kan det väl icke kallas förslag, och något sådant kan icke Utskottet utarbeta, då 2 Stånd gillat 37 § oförändrad.
Herr Lagman Sandberg yttrade, att, först då och sedan propositionen blifvit gjord till antagande eller ogillande af Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas Memorial, och om dervid 2 Stånd skulle stadna emot 2, saken komme att förfalla, men att förhållandet nu kunde annorlunda anses, då Herr Regerings-Rådets framställning icke varit under omröstning.
Herr Borgmästaren Norström ansåg för sin del någon ytterligare proposition icke böra framställas, ty om först voterades om Herr Regerings-Rådet Hallen - 696 Riksdagen 1812. stjernas, finge man äfven göra det om Herr ProtocollsSecreteraren Rothliebs Memorial.
Herr Biskoppen Doctor Faxe yttrade:
Sedan detta Höglofl.
Utskott voterat öfver den antagne proposition:
Den, sorn vill, att Regerings-Formens 37 § bibehålles oförändrad, skrifver Ja; den, det ej vill, skrifver Nej; vinner Nej, så uppkommer öfverläggning om de uppgifne alternativer, hvilka till förändring skulle antagas, och 2 Stånd stadnat mot 2, hafva åtskillige värde Ledamöter förklarat den tanka, som skulle den af Herr Itegerings-Rådet Hadenstjerna och Herr Protocolls-Secreteraren Rothlieb väckta och af Herr Öfver-Intendenten och Commendeuren Edelcrantz understödda Motion böra förfalla.
Härmed kan jag så mycket mindre förena mig, som 38 § Riksdags-Ordningen är tydlig och klar rörande omröstningen i Utskott:
Stadna dervid Två Stånd emot Två, skola de särskilda meningarne, såsom alternativer, i förslaget intagas.
Endast mål i Banco-Utskottet, som böra hemliga hållas, och der Utskottet med Riksens Ständers rätt besluter, undantagas.
Föreskriften i denna § är för alla Utskott, af hvad namn och beskaffenhet de måge vara, allmän, och finnes af ingen § i de öfrige Grundlagarna denna på något sätt inskränkt.
Den måste således lydas, så vida det är en ovilkorlig pligt att bokstafveligen hörsamma en Grundlag.
Om någon analogie deraf skulle dragas, att denna § föreskrifver ett bestämdt sätt för omröstningar i Banco-Utskottet, då det med Riksens Ständers rätt någon fråga afgör, torde mig tillåtas fråga, hvarest denna rätt är tillagd Constitutions-Utskottet, utom vid yppade tvister till hvad Utskott mål böra remitteras?
I Grundlagarne står den icke, ännu mindre är der i någon § stadgadt, huru voteringar i detta Utskott i sådant fall skulle verkställas.
Kanske mig svaras, att Constitutions-Utskottet äger att med Riksens Ständers rätt besluta, då det tillkommer att upptaga, afslå eller till Riksens Ständers pröfning öfverlemna förslag till ändring eller förklaring af Grundlagarne.
Men hvar säges det, att sådant sker med Riksens Ständers rätt, enär Utskottet skall öfverlemna förslaget till Höglofl.
Ständernes bestämmande?
Om jag skulle medgifva, att i detta enda fall Ut - Bilaga G till Exped.
697 skottet utöfvar en Riksens Ständers rätt, enär Utskottet afslår en väckt Motion, så förutsätter det nödvändigheten af ett verkligt afslag.
Detta inträffar först, när afslag genom pluralitet är bestämd.
Stadna 2 Stånd mot 2, är Motionen hvarken bifallen eller afslagen.
Vidare får jag anmärka: har Utskottet rättighet att, med analogie af hvad för Banco-Utskottet är stadgadt, afslå med Ständers rätt, så bör voteringen ske i likställighet med hvad här föreskrifves.
Men sådan har hvarken denna eller någon votering varit, allt ifrån den tid Constitutions-Utskottet i Grundlagarne hlef föreskrifvet.
Antingen skulle detta ske alltid, eller bör förslaget, när 2 Ständ stadna emot 2, öfverlemnas till Riksens Höglofl.
Grunden till det förra har Lagstiftaren visligen hämtat af den anledning, att annars, genom 2 Stånds vägrande af bifall eller afslag, vigtige
Riksdagsmål skulle för alltid förblifva hvilan de, som ock innebär en orimlighet.