Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man tvingas i sjelfva verket ej till annat, än att deltaga i gärdenas hägnande och att möjligtvis låta sin lott i- två af dem årligen betas; ty för öfrigt kan en hvar efter sitt välbehag inrätta omvexlingen med sädesslag och fodervexter, utan beroende af grannarne, då alla de gärden, som icke betas, måste hållas fredade, så väl när de äro bevuxne med gräs, som när de bära säd.
För ett allmänt nyttigt ändamål måste den enskilde i samhället ej sällan underkasta sig tvång.
Hvarje byordning medförer ett sådant.
Men föga beklagansvärdt är det tvång, som tillskyndar ingen verklig olägenhet, utan endast nödvändigheten af en förnuftig hushållning och befrämjande af egen fördel.
Genom rättigheten till utbrytning är svårigheten häfven för den, som äger hundrade tunnelands utrymme; och för andra kan den icke häfvas, utan att uppoffra sjelfva ändamålet, sorn sökes och sorn, för allmän båtnad, är af större vigt, än den enskilda, blott inbillade olägenheten. — 21 — En annan stor betänklighet emot antagande af den i fråga ställde åsigten har kunnat vara, att den jordbruksmethod, som skulle realiseras, ännu icke hunnit nog bekräftas af erfarenheten, för att gälla såsom tillförlitlig, och att dess antagande således varit alltför vågsamt, Men om denna betänklighet var grundad; så uppkom dock deraf ingen annan följd, än att en omskapning af lagarne för ägoskiften ej borde företagas under en dylik ovisshet om värdet af de fördelar, som det nya jordbrukssättet lofvade.
Knappast kan i något ämne brådskan vara mindre nödvändig och mera äfventyrlig än i detta, der intet misstag atlöper utan omätliga skador och uppoffringar, men dröjsmålet föga vållar någon sådan.
I stället att införa ett nytt ägodelningssätt, som med så stora uppoffringar lofvade ingen varaktig nytta, utan blottställde för vådan att snart nödgas åter påbjuda förstörande rubbningar, hade det väl varit högst önskansvärdt, att man blifvit ännu någon tid stående på den punkt, man befann sig, bibehållit den varande lagen om storskiften, som icke vållade så mycken rubbning, och i hvilken kunnat vidtagas en föga kännbar modifikation, som skulle förbättrat jordbruket, utan att aflägsna från det mål, dit man borde sylta, i fall jordbrukskonstens reform en gång befanns uppfylla, hvad den lofvade.
Denna modifikation skulle bestått deri, att tillåtelsen till användande af fyra skiften i åker blifvit utvidgad till ännu flera, men i och med detsamma förvandlad till ett alternatif mot enskifte, så att hvarje delägare, som icke velat i ett sammanhang taga all sin åkerjord på ett ställe, der det utan grannarnes förfång kunde ske, skulle varit skyldig att med hela byn ingå i ett skifte, der hela åkervidden fördeltes i minst tre gärden, men icke flera, så framt ej samtlige delägarne derom förenade sig, och en hvar derefter erhöll lika lott i hvarje gärde, med gemensam skyldighet till stängsels upprättande imellan gärdena, och fredande af ettdera hvarje år, på det ordentligt trädesbruk måtte kunna drifvas.
Efter detta försök till uppskattning af skiftesverkets fördelar, måste den frågan undersökas, huruvida dessa fördelar rättfärdiga den obegränsade rättigheten för hvarje byeman, såsom ägare af större eller mindre lott, att tvinga de öfriga till skifte.
A ena sidan anmär kes, att hela byn på detta sätt underkastas den rena nycken af en oförståndig delägares vilja, änskönt hans lott må vara den minsta af alla; att hans fördel, möjligtvis illa förstådd, i alla fall väger ganska litet emot så många andras och emot deras naturliga rätt till bibehållande af ett tillstånd, hvarmed de alle äro nöjde; att om än den skiftessökande skulle vara den, som bäst förstår saken och har för sig giltiga skäl emot de öfrigas fördom, det dock icke derföre vore i sin ordning att tvinga de flesta, änskönt mindre upplysta till emottagande af fördelar, dem de ej önska sig och derföre sällan lära förstå att begagna; men att man heldre borde inskränka sig till att arbeta på deras bättre upplysande i en sak, der de ej kunna hafva en vilja skiljaktig från deras eget interesse, så snart detta af dem inses; och att den, som ej förstår att sålunda bringa på sin sida sina ineddelägares öfvertygelse, bör, i fall han verkligen åsyftar sin och deras gemensamma fördel, skylla sig sjelf, för det han ändock måste afbida denna öfvertygelses förändrande, och i fall han endast åsyftar sin fördel på deras bekostnad, finna sig vid, att aldrig vinna sin önskan*).
Å andra sidan deremot behöfver man blott känna den verkliga höjden af svårigheten att utrota en fördom hos en menighet.
Sjelfva erfarenheten är härtill för svag, åtminstone så vidt den icke är egen erfarenhet.
Hos någon individ kan en enda grannes exempel göra intryck och någon gång locka till efterföljd; men för massan går det förloradt, till dess någon större mängd af efterföljare visat sig.
Afven då fordras likväl, att intet slags öfvertalande användes.
För en byeman, som, med synbar afsigt att derpå vinna, försökte att undervisa sina grannar om fördelen af ett ägoskifte, skulle säkert ingen lifstid vara tillräcklig till detta arbete, änskönt det företoges i den samvetsgrannaste välmening.
Så länge Landtmätare och skifteslagar funnits, har mängden af svenska allmogen fruktat och hatat allt landtmäteri; och då tidens längd och all vunnen erfarenhet ännu icke förmått att häri åstad - ')
Och allt detta tyckes gälla äfvenså väl mot ägaren af den största, som mot ägaren af den minsta andelen. — 22 — komma väsendtlig ändring; lärer föga hopp vara, att många ägoskiften skalle ske, om de berodde af enhälligt eller pluralitetens beslut, så länge allmogen ännu icke i jordbrukskunskapen vunnit mera undervisning, än den hittills ägt.
Då nu likväl skifteslagarne genom sjelfva sin tillvarelse dels grundlägga en i jordäganderätten ingående rättighet, och dels begränsa densamma genom ett dervid fästadt vilkor; lärer något afseende på detta val eller illa grundade missnöje ej kunna fästas, och följaktligen ej heller någon ändring af skiftesstadgarne i den del, som angår rättighet för hvarje delägare att erhålla skifte, vara att påtänka.
Men i ett annat ämne kan delägares åsämjande komma i fråga, nemligen beträffande sjelfva skiftets beskaffenhet.
Något afgörande härom är nu icke till jordägarne öfverlemnadt.
Omdömet öfver detta stadgande synes bero af en annan fråga, nemligen huruvida med fastställelse!! af ett ägoskifte åsyftas evärdeligt bestånd.
I sådant fall bör ingen ting annat fastställas, än det lagen anser uppfylla ändamålet.
Utvägen för blifvande jordägare att förbättra deras jordbruk bör ej stängas genom fastställande af deras företrädares okloka åtgärder.
Kunde ägoskiften aldrig företagas utan delägarnes gemensamma eller de flestas bifall; då vore det ock en nödvändighet, att deras aftal om ett skifte, som lagen ej godkände, måste förblifva gällande, tilldess de åsämjades om verkställande af ett lagligt skifte.
Fastställelse vore då af ingen annan påföljd, än den, som måste ligga i sjelfva aftalet, hvilket alltid vore förbindande, så länge nytt aftal om dess upphäfvande icke vore slutet af kontrahenterna eller deras rätts innehafvare.
Då vore ock upphäfvandet af en domstols fastställelse lika verkställbar genom parternes aftal; och fastställelsedomarna vore ingen ting annat, än vanliga förlikningsdomar, tjenliga till bevis på sjelfva aftalets verklighet.
När åter en skiftesförrättnings fastställande genom dom skall innebära någon ting annat; måste det innebära tvång på kommande delägares aftalsrätt.
Med ett faststäldt skifte menas ett sådant, som af delägarne sjelfva ej skall kunna ändras.
Detta kan väl icke så förstås, att det skulle vara delägarne betaget att sig imellan byta ägor och häfda dem, så länge de derom sämjas.
Verkan af det fastställda skiftet är endast den, att åsämjandet ej förbinder längre, än kontrahenterna dermed äro nöjde, och att så snart endera yrkar dess upphäfvande, detta ej kan å andra sidan vägras; med andra ord, att aftalet väl får efterlefvas, så länge man behagar, men att det icke är inför lagen gällande.
Att nu ett skifte, som fastställes, för att bestå oberoende af jordägarnes aftal, ej kan vara annat än ett sådant, som öfverensstämmer med lagens föreskrift, är uppenbart; och delägarnes åsämjanden få icke bestämma skiftet annorlunda, än att lagens föreskrifter iakttagas.
Afven i detta ämne synes således lagen, i dess varande skick, ej sakna god grund. c) När ett stort byelag, som häfda t sin åker i ensäde eller ock med trädning hvartan nat år, undergår enskiftesutbrytning och många eller få af dess delägare afflytta från deras tomter, för att bosättas på de aflägsnare delarna af byns område; måste de först och främst, på egen och qvarboende grannars bekostnad (med undantag af de bidrag, staten lemnar). företaga nyodlingar af så stor vidd, att byns gamla åker ej kan derunder vidmakthållas.
Nyodlingarne kunna icke genast gifva en afkastning, som svarar emot den, man förlorar på denna gamla åker, hvilken ej heller med fördel kan igenläggas till äng, i brist på gödning, hvaraf så mycket på nyodlingarna måste användas, i fall dessa skola kunna bringas till fruktbarhet så skyndsamt, som den hastigt förestående flyttningen fordrar.
I allmänhet måste derföre den öfverflödiga gamla åkern endast lemnäs ohäfdad.
Man väljer dertill den, som längst saknat gödning, emedan man ej kan umbära någon annan.
Den igenlagda åkern blir liggande i ett sådant tillstånd, att föga någon skörd l^an deraf hämtas.
I dylik öfvergifven åker består imedlertid för det mesta all den ersättning,- sora qvarboende byemännen erhålla för uppoffringen af de ängar eller betesmarker, hvilka åt de utflyttande afträdas, och för de kostnader, som på dessas bosättning och de utbrutna ägornas uppodlande användas.
Innan utflyttningen kan ske, måste nya bostaden vara färdig, hvartill hörer uppförande af åbyggnad och stängsel, utdikningar, brunnsgräfning och allt, hvad som fordras att bereda möjlighet till bosättning.
Medan allt detta verkställes, måste utflyttarens gamla hus qvarstå, — 23 — eller ock grannarne lida inqvartering af hans hushåll.
I förra fallet blifva de gamla husen onyttiga — i det sednare måste troligen grannarne mer än ett år underkastas ett besvär, som lagen kanhända ej påtänkt, men som blir icke dess mindre kännbart.
Härvid äro ännu icke beräknade kostnaderne för sjelfva Landtmätare-förrättningen, hvilkas belopp för ingen del är ringa.
Allt sammantaget aflöper säkerligen aldrig, utan att medtaga drygaste delen af de tillgångar, som en svensk by af vanligt välstånd skulle kunna använda till verklig förkofran i sitt jordbruk.
Att jordbruket härigenom ej måste lida i sin framgång, kan således icke påstås, om ej under den förutsättning, att allmogen saknar all skicklighet eller all håg att förbättra sin belägenhet.
Och skulle denna förutsättning antagas; så borde dock säkerligen icke deraf dragas den följd, att förstörande af tillgångarna till förkofran är likgiltigt, men snarare den, att undervisning för allmogen i dess hufvudyrke är af högsta behof påkalladt. d)
Så vidt i detta ämne slutledningar från förnuftsgrunder äga någon tillförlitlighet, lärer vid uppmärksamhet på dessa förhållanden den öfvertygelse svårligen kunna motstås, att det gagn, som nu gällande skifteslagar och föregående likartade författningar, med användande af så mycken allmän och enskild kostnad, åstadkommit, ej kan hafva varit deremot svarande, och alt dessa författningar lika litet kunna hafva bidragit att göra användbara jordbruksyrkets vunna framsteg, eller sålunda motsvarat de anspråk, som dessa framsteg ovilkorligen grundlagt.
Det återstår då blott en fråga, i afseende på deras möjliga gagnelighet, nemligen huruvida framtiden kan hafva något att af deni förvänta, huruvida de tjent eller kunna tjena att förbereda ett bättre tillstånd, än det, de hittills åstadkommit.
Enskiftesstadgarne hafva varit en öfvergång till den nu gällande förordningen om laga skifte.
Enligt de förra var ingen annan byrman skyldig att taga enskifte, än den, som begärde det.
Den senare förpligtar alla delägarne att undergå det på en endas begäran.
Att komma längre på denna väg, synes föga vara möjligt.
Med andra ord: det närvarande tillståndet synes svårligen kunna vara en öfvergång till något annat.
Systemet har uppnått sin utbildning, och måste stadna eller falla.
För verkställande af ett skifte, sådant det efter här angifne åsigter borde vara, är intet tillstånd tjenligare, än en samfällighet, der intet skifte ännu föregått.
Att tillvägabringa jordbruk i stort, äfven inom byelag med små delägare, är syftemålet för denna skiftesmethod.
Ett byelag, som undergått enskifte efter sednast utkomna skiftesstadga, och der utflyttningen redan är verkställd, lärer väl svårligen mer kunna blifva byelag.
Fördelarne af ett jordbruk i stort äro troligen der för alltid förlorade för de små lotterna.
De tillskapade enstaka hemmanen komma att förblifva sådane; och de utrymmen, som redan blifvit för små, måste fortfara att skötas på det sätt, som med den inskränkta rymden kan lörenas.
Man får umbära det bättre jordbruk, som utan nödiga afdelningar ej står att erhålla.
Det redan öfverdrifna hägnadsbesväret, för omkretsens fredande och beteshagars afskiljande, medgifver ingen tillökning för öfriga ägornas styckande i ordentliga gärden.
De byelag åter, som endast efter enskiftesförfattningarne undergått utbrytning af enskif tessökandes lotter, erbjuda i öfrigt tillfälle för skiften efter den här uppgifna methoden.
Dessa och alla hittills oskiltade eller blott i storskifte efter äldre författningar delade samfälligheter blefve således egentliga föremålen för en ny lagstiftning i ämnet.
Efter dessa åsigter är ett förslag uppgjordt till Lag orri Landtmäteriförrättningar.
Jag har deri endast upptagit de stadganden, som jag ansett tillhöra allmänna civillagen, och sökt redigera dem i den lorm, de såsom ingående på sitt ställe i lagboken skulle erfordra.
Från denna lagtext äro härigenom afskilda alla de reglementariska föreskrifter, som finnas i nu gällande Skiftesstadga, och hvilka, såsom rörande endast sjelfva arbetssättet vid Landtmäteriförrättningar, jag trott böra lämpligen inflyta i Landtmätare-instruktionen.
På detta sätt är också gränsen uppdragen imellan de delar af landtmäteriet, för hvilka lag bör stiftas af Ko nung och Ständer, och dem, om hvilka Regeringsmakten, efter gällande grundlag, ensam förordnar, såsom utgörande ämnen för en ekonomisk författning. — 24 — Det torde vara öfverflödigt att utförligare motifvera förslagets detaljer, så vidt de utgå från de här utvecklade grunder.
Det återstår då endast att redovisa sådana delar af förslaget, som äga mindre nödvändigt sammanhang med hufvudidéen, eller behandla ämnen, hvilka äfven tillhöra nuvarande Skiftesstadga.
Stadgandet i 3 kap. 2 § Skiftesstadgan, att särskild kallelse skall af Landtmätaren affärdas till delägare, som icke bor i socknen, der förrättningsstället ligger, är från förslaget uteslutet, dels emedan Landtmätaren ej kan åläggas att före förrättningen känna delägarne, och merändels lärer hafva rätt svårt att åstadkomma de i fråga varande kallelserna, och dels emedan dessa synas verkligen öfverflödiga, så framt det erkännes, att delägares hemvist ej kan befria honom från gifna skyldigheter, sådana sorn att bevaka talan för den jord, han äger, och att om en aflägse boende kan fordra att särskildt kallas, delägare som bor på förrättningsstället äger lika fog till samma fordran.
Man må tvifvelsutan skylla sig sjelf, i fall man icke föranstaltar att blifva underrättad om hvad som tilldrager sig på den egendom, man äger, eller i kyrkan kungöres om denna egendom.
Angående de i 10 § af samma kapitel förekommande lagbestämmelser om jäf emot Landtmätare och Gode Män synes med fog kunna anmärkas, att en hänvisning till allmän jäfslag ej ens kan anses behöflig, än mindre ett enkom uppräknande af laga jäf.
Och då det i 11 § föreskrifne förfarande med sådant jäf icke innefattar uppskof i förrättningen förr, än Landtmätare, som af sig sjelf och Gode Män anses ojäfvig, blifvit af domstol jäfvig förklarad; synes föga något ändamål kunna vinnas med en emot allmän rättegångsordning stridande pröfning af jäfvet före förrättningens afslutande.
I förslaget har jag således frångått detta förfarande och infört det med lag öfverensstämmande, att jäfvet ej annorlunda kommer under domstols pröfning, än i sammanhang med sjelfva saken, derest förrättningen i laglig ordning klandras.
Om jäf emot Gode Män har allt stadgande blifvit öfverflödigt, då deras valsätt förebygger all jäfvighet.
Vid det i 12 § af samma kapitel upptagne fall, att äganderätten till någon del af skifteslaget är tvistig, synes det icke lämpligt att föreskrifva, det den, som jorden innehafver, skall äga med laglig verkan derför tala och svara.
Om denne nemligen sedermera vinnes från äganderätten; så kan onekligen rätte ägaren med fog klaga, att hans talan ej blifvit upptagen.
Till afböjande af en sådan klagan, innehåller förslaget, att de tvistande skola äga samfäld rätt att vid förrättningen föra talan; men att ingendera må, så länge tvisten fortfar, söka landtrnäteriförrättning.
Om endera sökte, men den andre vid dess företagande bestridde den; så kunde nemligen frågan, huruvida den vore lagligen sökt, ej afgöras annorlunda, än genom slitande af äganderättstvisten.
När åter förrättningen påyrkas af annan delägare, och dess företagande således är gifvet; kan ingendera af de tvistande förlora sin talan till bevakande af hemmanets rätt, innan behörig domstol pröfvat deras anspråk; och att låta bero endast vid innehafvandet af jorden, är att antaga ett alltför osäkert rättesnöre, alltför mycket äfventyra uteslutandet af just den, som bordt äga talan.
Utan särdeles olägenhet, oell framför allt utan en sådan kränkning af rätt, kunna de tvistande samfäldt uppträda, såsom här ägande gemensamt interesse; och derigenom uppkommer föga annat förhållande, än t. ex. imellan boställshavare och kronoombud, som samfäldt bevaka ett boställes rätt.
För boställen, som taga del i landtmäteriforrätlningar, hafva ej andra allmänna ombud blifvit i förslaget nämnda, än kronoombud.
Consistorii- och Regementsfullmäktige kunna visserligen träffas, som med sakkunskap och nit följa en landtmäteriförrättnings gång; men om skickliga kronoombud ensame göras ansvarige för bevakande af det allmännas rätt, hvarunder Presterskapets och Militiästatens äfven beror; så bör det kunna antagas, att ärendet i allmänhet blir bättre, men icke sämre utfördt, än då bevakningen ankommer på två personer, hvilka lätteligen förledas att lita på hvarannan; och jag har således ansett mycket besvär och omkostnad i denna väg kunna utan skada sparas.
I stället för Gode Män, som i Skiftesstadgan äro bibehållne från enskiftesförfattningarna, och hvilka väljas af socknemännen, hafva blifvit föreslagne verklige Skiftesmän, valde af delägarne och bemyndigade att jemte Landtmätaren afgöra i allt, hvad till hans befattning — 25 — hörer, så vidt det icke ankommer på mätning och geometrisk uträkning.
Delägarne böra finna sin fördel uti att härtill välja män af så mycken bildning och erfarenhet i landthushållning, att af dem kan väntas ett upplyst och kraftigt bidragande till delningens ändamålsenliga gång.
En sådan utväg till inflytande på delningsförrättningarna från delägarnes sida bör tjena till minskande af den farhåga, hvarmed dessa förrättningar särdeles af allmogen betraktas.
Af Landtmätaren ensam beror, enligt Skiftesstadgans 4 kap. 1 §. att afgöra, huruvida ägor, hvaröfver karta redan finnes, skola å nyo mätas; och sådant på den grund, att Landtmätaren skall ensam ansvara för rigtigheten af den karta, hvarå förrättning af honom verkställes.
Denna ansvarighet synes han likväl utan svårighet kunna dela med öfriga Skiftesmännen, ehuru desse böra befrias derifrån, så vidt den angår karta, som Landtmätaren sjelf upprättat.
De profmätningar, han för utrönande af äldre kartans tillförlitlighet anställer, kunna ske under Skiftesmännens ögon; och äfven utan vetenskaplig insigt i Landtmäteriet kunna de lätteligen erhålla full visshet om kartans rigtighet.
1 följd häraf kan prölningen af äldre karta, som kommer i fråga att vid delningsförrättning begagnas, öfverlemnas åt Skiftesmännen samfäldt; och deraf uppkommer bland annat den fördel, att de obestämda försigtighetsmått blifva öfverflödiga, som uti Skiftesstadgans åberopade § uppställas emot Landtmätarens förmodade benägenhet att göra ny mätning.
Kartans duglighet kan af Skiftesmännen bedömas efter dess förhållande till det ändamål, för hvilket dess bruk är i fråga.
Med mindre vidlyftighet och deraf följande större bestämdhet hoppas jag hafva i förslaget ersatt innehållet af 4 kapitlets 3 §, som i fyra momenter stadgar sättet att på karta upptaga, hvad vid ett ägofälts afmätning förekommer.
Enahanda vidlyftighet, i kapitlet om rågångar har föranledt dylikt förkortningsförsök, hvarigenom förslaget återkommit nära till förra författningars innehåll.
Att stadga modifikationer i uppskof af skiftesförrättningar för rågångstvisters skull, har jag ansett endast vara att äfventyra oreda.
Om förrättningen skall fortgå till en viss punkt, utan hinder af dylik tvist; så kati det ju hända, att ägor, som imedlertid blifvit skiftelaget tilldömda, måste särskildt underkastas den behandling, de öfriga förut undergått.
Och olägenheterne skola troligen mer än sällan motvägas af det vunna ändamålet, rågångstvistens afslutande under delningsförrättningens fortsättning; ty att man ofta ser en dylik tvist inom en sommar vara med laga kraftvunnen dom afhulpen, lärer väl icke påstås.
Då nu, i motsatt fall, skiftesförrättningen ändock måste uppskjutas; har jag trott bäst vara att återföra lagen till dess gamla skick och låta tvisten genast medföra uppskof.
Likaså har det i 4 § befintliga nya stadgandet om Landtmätares befogenhet att väcka rågångstvist, utan jordägares påstående, blifvit ansedt öfverflödigt, och i annan händelse olämpligt.
Tviflet om rågångens rätta läge må uppkomma genom Landtmätarens rön eller annorlunda, så måste det antingen försvinna genom jordägarnes åsämjande, eller ock skilda interessen uppstå, som föranleda tvist.
Något nytt finnes då i sjelfva verket icke i detta nya stadgande, då det ej får tydas såsom syftande att hindra förlikning; och i förslaget har dess upptagande således icke blifvit ansedt nödigt.
Huruvida fastställelse af ostridig rågång skall hafva benämningen af blott införande i llättens protokoll, kunde tyckas vara en likgiltig fråga; och i fall lästställelsens meddelande medförde besvär eller kostnad, skulle måhända skäl finnas till frånträdande af gamla lagen om fastställelse.
Men utom det, att besväret och kostnaden blifva ungefär enahanda, synes det vara gagnelig!, att domstolens åtgärd, under titel af fastställelse, innebär en granskning af den vid förrättningen följda procedur, hvars origtighet naturligtvis gör rågångens bestånd osäkert, och derföre lika gerna må hafva tili påföljd en vägrad fastställelse. >tt kronans ombud ej, utan behörigt tillstånd, får förlikas om rågång, innefattas under ett allmänt förbud för kronoombud att förlikas om kronans rätt, och torde således icke behöfva föreskrifvas särskildt i en Skiftesstadga. ii. St.
Emb.-Berättelse lill 1856 års riksdag. i — 26 — Vid urskiljande af de ämnen, som af domstol kunna pröfvas före delningsförrättningens fullbordan, hafva från dessa ämnen blifvit uteslutna: 1) tvister om ägoutbyten med angränsande byar och hemman, enär jag trott, att sådana tvister ej ens böra äga rum, utan ali fråga förfalla, så snart vägran af någon delägare yppas.
Jag har nemligen ansett dylika ägobyten, hvartill enligt förra lagar ingen rätt funnits, ej böra genom tvång införas, utan endast bero af jordägarnes ömsesidiga godtfinnande. 2) tvister om den mark, som för gemensamt behof från skiftet undantagas skall, så vidt de angå annan jord än den, som för skogsväxt och mulbete undantages, och således icke i förslaget sammanfalla med hvad som svarar emot de i Skiftesstadgan särskildt upptagna frågorna om den mark, hvilken såsom inrösnings- eller afrösningsjord skall beräknas.
Tvister om obetydliga utrymmen till diken, vägar, vattenbord o. d. äro icke af den natur, att de behöfva särskildt och med uppehåll i förrättningen utföras.