Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att här inlåta sig i pröfning om företrädet af den ena eller andra af ofvannämnda väganläggningar, har icke varit min mening, och kan så mycket mindre komma i fråga, som Rikets Ständer redan beviljat anslag för den ena — nemligen Öhrträsk-Fredrika-vägen —, men då behofvet al väganläggning emellan Fredrika och Björna kyrkor torde vara minst lika nödvändig som den emellan Öhrträsk och Fredrika, samt Stats Utskottet vid sistlidne riksdag icke kunnat underkänna detta behof; och härtill kommer, att ifrågavarande väganläggning ej allenast skulle bereda de af fyra på hvarandra följande missvextår utarmade innevånarne en arbetsförtjenst, som de i annat fall nödgades till sitt lifs uppehälle söka på aflägsnare orter, utan ock för framtiden i ej ringa mån bidraga till landets kultur, så vågar jag med åberopande af de motiver, som finnas anförda uti den af mig vid sistlidne riksdag under N:o 41 till Bonde-Ståndet ingifna motion vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer måtte till förenämnda, af behofvet i hög grad påkallade väganläggning emellan Björna kyrka i Wester-Norrlands och Fredrika kyrka i Westerbottens län anvisa ett understöd af allmänna medel utan återbetalningsskyldighet, motsvarande det af Kongl. Styrelsen för Allmänna Väg- och Vattenbyggnader för bemälda företag tillstyrkta, eller 100,000 R:dr R:mt, under vilkor att ortens väghållningsskyldige innevånare utan vidare statsbidrag anlägga och framdeles underhålla sagde väg.
Plan och kostnadsförslag, som äro af länsstyrelsen till Kongl. Maj:t insända, torde ifrån vederbörande Stats-Departement blifva Utskottet tillhandahåll ne.
Utskott ankålles vördsamligen.
Stockholm den 8 November 1865. P. O. Hörnfeldt, från Wester-Norrlands län.
F'ot. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 8 58 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
M:o 41.
Af Per Olof Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, om ändring af 10 Icap. 1 § Giftermåls-Balken.
Då jag vid sistlidne riksdag väckte förslag om ändring i 10 kap.
GiftermålsBalken, skedde detta ingalunda i afsigt att, på sätt Lag-Utskottets betänkande N:o 26 för samma riksdag gifver vid handen, “snarare göra ett steg tillbaka än framåt", utan var och är anledningen, dels den att, på sätt jag i min motion vid sistlidne riksdag sökt tydliggöra, förekomma split och tvister inom familjen, hvilka oftast ej lemna annat resultat än att familjens bästa egendom, dess endrägt och inbördes kärlek, skamlöst sköflas, dels ock trodde jag, och vågar till och med ännu tro, att en förändring i ofvanberörda kapitel skulle vara af behofvet, högt påkallad.
Att tidsandan — jag ber om förlåtelse att jag kommit att begagna detta ord — härutinnan icke delar min åsigt, är icke endast möjligt utan till och med troligt, hvadan jag således bort nöja mig med det svar, hvarmed Lag-Utskottet vid sistlidne riksdag affärdade min motion i samma fråga; men äfven med antagande att denna min motion skulle komma att dela samma öde som dess föregångare, hoppas jag, dels att Utskottet närmare redogör för de i Betänkandet N:o 26 under sistlidne riksdag anförda orden: “det synes nemligen som om vid en i framtiden möjligtvis skeende förändring i ifrågavarande stadgande lagstiftningen komme att gå i en rigtning, alldeles motsatt den, som motionärens förslag utvisar11, dels ock att, om mitt förslag äfven nu skulle underkännas, det likväl, som många af dess föregångare, med hvilka det har en ej ringa slägtskap, slutligen skall vinna representationens bifall.
På ofvan anförda skäl och med åberopande af dem, som finnas andragna uti den af mig vid sistlidne riksdag under N:o 370 till Hedervärda Bonde-Ståndet, ingifna och till Lag-Utskottet remitterade motion, får jag föreslå, att, med upphäfvande af öfrige stadganden i 10 kap. Giftermåls-Balken 1 § af samma kap. hädanefter måtte erhålla följande förändrade ordalydelse: när man och hustru äro sammanvigda, då eger hvardera giftorätt till hälften i såväl den lösa som fasta egendomen i boot.
Stockholm den 8 November 1865. P. O.
N:is 42—44. 59 \:o 49.
Motionen ingifven den 8 November, men af motionären återkallad den 11 samma månad.
H:o 43.
Af Johannes Andersson från Skaraborgs län, orri ändring af Kongl. Förordningen den 21 December 1857, om egors fredande mot skada af annans hemdjur samt om stängsel skyldighet.
Såsom en följd af planläggningen vid laga skifte inträffar ofta på flera ställen att delegaren i skifteslaget får sin betesmark så belägen, att väg till densamma blifver utlagd öfver andra delegares egoområde, der hjordarne dagligen måste drifvas fram och åter, genom hvilken omständighet skada ofta förorsakas på såväl åker som äng; och som i nu gällande stängselförordning af den 21 De cember 1857 icke finnes bestämdt af hvem stängselskyldigheten vid dessa härofvan antydda ofördelaktiga omständigheter bör utgöras, får jag, till förekommande 60 Motioner i Bonde-Ståndet.
N:o 45. af de tvistigheter och många rättegångar, som genom dessa olägenheter uppstå, härmed vördsamt föreslå: l:o att i stängselskyldigheten vid sådan väg, som blifvit lagd öfver annans hemman, och hvilken af flere hemmansegare begagnas dagligen, skola desse taga lika del efter hemmantal; 2:o att, såvida sådan väg är lagd i egoskillnad, skola hvardera utaf de hemmansegare, som jord å ömse sidor hägnaden ega, deltaga uti hälften af densammas kostnader och den andra hälften delas efter hemmantalet emellan dem, som vägen bruka och begagna.
Johannes Andersson, från Skaraborgs län.
Äf:0 15 Af Sven Nilsson från Christianstads län, om ändring af 2 § / mom. af i 842 års Folkskolestadga, och 23 § i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862, i fråga, om kyrkoherdes rättighet att vara ordförande i skolråd.
Det är en allmän erfarenhet, att de institutioner, som fått utveckla sig med möjligaste största frihet och utan hinder af inskränkande stadganden, hafva nått mesta fullkomlighet och utöfvat mest välgörande verkningar; hvaremot föreskrifter, — fastän i all välmening gifna - - som tvingat eller berättigat personer till befattningar, för hvilka de ej haft samma goda vilja, samma nit och möjligen ej heller samma förmåga som andra, hvilka ej fått dem emottaga, alltid måst utöfva en förlamande inverkan, skadlig i samma mån som befattningen varit vigtig, hvilken blifvit beklädd af en, till följd af samhällsställning, dertill berättigad.
Om något exempel behöfves, för att visa riktigheten af dessa satser, så kan åberopas erfarenheten om det förbätträde skick, hvari fattigvården i riket blifvit försatt, sedan den öfverlemnades åt kommunernas egen fria omtanke, jemförd med folkskolans allmänt öfverklagade tillstånd och verksamhet, ehuru stadgan om denna är något äldre än den nya ordningen för fattigvården.
Man har volat finna orsaken till folkskolans lägervall ömsom i församlingarnes likgiltighet derför och ömsom i det till ordförander i skolstyrelserna bestämda presterskapets försummelse af detta höga och magtpåliggande kall.
Ja, Motioner i Bonde-Ståndet 1H65.
N:o 45. 61 man har icke sällan hört påståendet att presterskapet, i stället att befrämja folkundervisningens framsteg, velat lägga hinder derför.
Här är icke stället att undersöka, huruvida den ena eller den andra af dessa beskyllningar är mest sann, men jag tror att de något hvar innebära sanning och att båda parterne böra erkänna sina fel samt vara angelägna om deras undvikande för framtiden.
Detta synes mig kunna ske, till en del åtminstone, genom upphäfvande af de föreskrifter i 2 § 1 mom. af 1842 års Folkskolestadga och 23 § i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862, om kyrkostämma samt kyrkoråd och skolråd, som bestämma att kyrkoherden, eller den prestman hans ställe företräder, skall vara sjelfskrifven ordförande i skolrådet.
Det har förefallit mig som, genom upphörande af detta tvång eller denna företrädesrätt — huru man under särskilda förhållanden må vara berättigad nämna det — med den lemnade valfriheten mera lifaktighet skulle uppstå inom folltskolestyrelsernas verksamhet, Om församlingen egde frihet välja ordförande likasom ledamöter i sitt skolråd, så upphörde anledningen att för brister, möjligen härledande sig från dess egen likgiltighet, skjuta skulden på prestens afvoghet mot folkskolan.
Vore presten en varm skolvän, hvars plats såsom ordförande i skolrådet icke kunde ersättas med någon lämpligare, så torde sällan, om någonsin, inträffa att han icke dertill erhölle församlingens val.
Jag föreställer mig likväl att presten, om han vill, skall kunna verka minst lika mycket för folkskolans och folkbildningens bästa, utan att bekläda ordförandeplatsen i skolrådet som på densamma, såvida han, såsom nu finnes stadgadt i afseende på fattigvården, vore anvisad att, sin embetspligt likmätigt, såsom ledamot deltaga i skolrådets beslut, då han funne behofvet det påkalla.
Ser man på förteckningen öfver de åligganden, som skolrådet har sig förelagda, så finner man att en betydlig del utgöres af ekonomiska eller s. k. förvaltningsbestyr, och om det ej kan påstås, att sådana verkställas bäst af presten oller böra företrädesvis upptaga hans tid eller omtanke, så lärer det väl medgifvas att det vore en fördel, om han blefve befriad från dem.
Hvad sjelfva undervisningen vidkommer, så, under förutsättning att han derför nitälskar, kan han icke annat än, både i och med sitt embete samt genom sin högre bildning, utöfva en välsignelserik verksamhet.
Men saknar han denna nitälskan, denna så att säga inre eld, som både värmer och lyser, då bör han ej blott för sitt embetes skull innehafva en plats, som det rättare må tillkomma det allmänna förtroendet att besätta.
Vare långt ifrån mig att påstå, det folkskolan icke har många vänner bland församlingslärarne, hvilkas gagnande verksamhet lika litet kan förnekas som den kan undvaras eller blir obegagnad; men jag vågar icke tro att dessas antal är så stort, att man derför får antaga att presterskapet, såsom sådant, framför andra samhällsklasser tagit i den tyngsta ändan, för att lyfta folkundervisningen till den höjd, som tiden kräfver och hvartill man bör sträfva att bringa den.
Om den under sednare åren föranstaltade inspektionen öfver folkskolan är nyttig och nödvändig för dess förbättring och lyftning, hvilket torde få antagas såsom erkänd sak; så har man någon ledning för bedömande af nitet för skolan, då man ser huru olika samma inspektion blifvit befrämjad.
I detta fall förtjenar återkallas i minnet behandlingen sistlidne riksdag, i de särskilda Stånden, af Statsutskottets utlåtande N:o 139, punkten 69, mom. f., deri Utskottet föreslog, “att med bifall till hvad Kongl.
Maj:t. i berörda hänseende föreslagit, till arfvoden och resekostnader för folkskoleinspektörer, bevilja 30,000 R:dr årligen, att på åttonde hufvudtitelns ordinarie stat uppföras, med underdånig anhållan det inspektionen måtte så ordnas, att, der icke särskilda hinder möta, hvarje folkskola måtte i ali - 62 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 46. mäuhet en gång om året besökas samt inspektörernes berättelser måtte blifva på allmän bekostnad tryckta, för att till samtlige konsistorier och skolstyrelser i riket utdelas.
“ Detta bifölls af två Stånd och ett beslöt, med någon ändring, att anvisa 45,000 R:dr för inspektionens verkställande samt inbjöd Med-Stånden att sig derom förena; hvaremot Högvördiga Presteståndet, med endast 19 röster mot 13, biföll föreskriften om tid för inspektionens verkställande och i öfrigt beslöt, i stället för hvad Utskottet i den delen föreslagit, “att ett sammandrag af inspektörernes berättelser måtte hvart tredje år tryckas på statens bekostnad och till samtlige konsistorier och skolstyrelser i riket utdelas1'.
Som man ser, innehöll Stats-Ut.skottets af tre
Stånd hufvudsakligen bifallna förslag icke allenast bestämmelser för inspektionens verkställande, utan jemväl sådana föreskrifter, hvarigenom inspektörernes verksamhet skulle komma under allmänhetens kontroll.
I fråga om tiden för inspektionen biföll det Högvördiga Ståndet med obetydlig pluralitet, men i fråga om kontrollen deröfver skiljde det sig från Stats-Utskottet och MedStånden.
Som jag tror att ingen samhällsklass kan tillmäta sig något öfvervägande nit om folkskolan och folkupplysningen framför alla andra, eller gifva anledning till större förhoppningar för framtiden om vård af denna för nationen högst magtpåliggande angelägenhet; så anser jag att alla böra hafva lika rätt och pligt till ordförandeplats i skolråd och vill derföre vördsamt föreslå sådana förändringar i härför gällande stadganden, l:o att skoldistrikt eller församling må ega lika fritt val af ordförande som af ledamöter i skolråd; 2:o att kyrkoherden eller den prestman, som hans ställe företräder, om han än icke är vald till ordförande eller ledamot i skolråd, sin embetspligt likmätigt, bör såsom ledamot deri deltaga, då han finner behofvet det påkalla; och 3:o att den i 6 § 2 mom. af 1842 års Folkskolestadga gifna föreskrift, om ordförandes högre rösträtt vid skollärareval, varder upphäfd.
IV o 40.
Af Sven Missou från Christianstads län, om vissa ändringar i Kongl. Förordningen den 34 September 186'/, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom.
Vid sistlidne riksdag väcktes många motioner, innehållande förslag till mer eller mindre genomgripande förändringar i Kongl.
Förordningen den 24 Septem - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 46. 63 ber 1861, angående tillsyn å förvaltning af omyndigs egendom.
Lag-Utskottet föreslog ock i Betänkande N:o 32 åtskilliga ändringar uti berörda nådiga Förordning, men detta Betänkande blef hos de särskilda Riks-Stånden dels afslaget, dels bifallet och dels återremitteradt, hvarefter Utskottet uti nytt Betänkande N:o 86, afgifvet den 12 November 1863, vid öfvervägande af hvad som förekommit fann de i frågan uttalade meningar sins emellan så stridiga, att någon sammanjemkning icke utan de största svårigheter lät sig verkställa samt föreslog, att förevarande fråga måtte för den riksdagen förfalla, hvilket den ock ganska riktigt gjorde.
Efter ett sådant föregående har man ej anledning hoppas stora förändringar uti ifrågavarande nådiga Förordning, men då jag ej åsyftade sådana med min motion vid sistlidne riksdag, och jag nu, för att vinna endast någon liten, vill föreslå ännu mindre förändring, tager jag mig friheten fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på ett stadgande, hvilket åstadkommer rätt mycket besvär, som kan undvikas utan att den åsyftade kontrollen minskas.
Uti 4 § af förutnämnda nådiga Förordning föreskrifves, att förmyndare skall å bestämd tid till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, inlemna summariskt utdrag af sin upprättade förmyndareräkning, försedt med till räkningens granskning utsedde gode mäns påskrift.
Emedan en hvar inser och många erfarit det, behöfver jag blott gifva en antydan om det ofantliga besvär det måste åstadkomma att för hvarje förmynderskap i riket, stundom på långa, afstånd, aflemna ett sådant sammandrag, den betydande kostnad, som måste drabba de omyndige, om förmyndarne begagna sin rätt att sådan afräkna, och den tidspillan det måste orsaka vederbörande domare att ordna alla dessa vid olika tillfällen inkommande sammandrag samt jemnföra dem med förmynderskaps-förteckningen, för att utröna, huruvida alla förmyndare lemnat räkning.
Detta besvär kan helt och hållet skiljas från förmyndarne och högst betydligt lättas för domrarne, om gode männens ökades ganska litet, det vill säga, om desse, hvar för sitt område, upprättade förteckning öfver inkomne och uteblifue räkningar samt insände denna förteckning till domaren.
Anmärker någon häremot, att gode männens göromål härigenom skulle för mycket ökas, så vill jag svara, att de hafva ersättning för sina göromål, och att denna förökning blefve så obetydlig, att den ej bör tagas i synnerlig beräkning mot det besvär, hvarifrån förmyndare befriades, och den lättnad, som uppkomme i domarens arbete.
Insändandet af en förteckning är nästan intet besvär, och föreläggandet att föra en sådan tror jag ej heller leder till mycken förökning i gode männens arbete, ty de, som vilja med nit fullgöra sitt vigtiga uppdrag, lära icke underlåta att för egen lättnad och reda upprätta en sådan förteckning.
Endast för de försumlige blefve det en, under sådane förhållanden högst nödig, tillökning i deras göromål, en tillökning, som derjemte skulle bereda domaren, under hvars högsta vårdnad förmynderskap stå, tillfälle att kontrollera gode männens utöfning af deras befattning.
På här anförde grunder vill jag vördsamt föreslå sådana förändringar i härför gällande stadganden, l:o) att förmyndare befrias från skyldigheten att inlemna summariskt sammandrag af förmyndare-räkning till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör; och 2:o) att i stället gode mäunen, som hafva tillsyn å förmynderskap, föreläggas att årligen å bestämd lämplig tid till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, ingifva förteckning 64 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 41. öfver aflemnade och uteblifna förmyndareräkningar; börande den förteckning upptaga hvarje myndlings behållning i löst och fast enligt de lemnade räkningarne.
Af Sven Nilsson från Christianstads län, angående, ändring uti Kongl. Förordningen den 11 Juni 1862, angående allmänt ordnande aj presterskapets inkomster.
Uti Kongl. Förordningen den 11 Juli 1862, angående allmänt ordnande af presterskapets inkomster, stadgas i § 3, mom. 2, att vid den stämma, som af särskild prestman hålles, “sedan tillförlitlig uppgift å de löneinkomster, hvaraf presterskapet är i åtnjutande, blifvit lemnad af kyrkoherden eller den tjensten förrättar“, skall församlingen föreslå såväl aflöningsbeloppet som dess fördelning.
Detta stadgande måste alltid åstadkomma svårighet och stundom grundlägga orättvisa för församlingen.
På dot sätt och efter de grunder, som aflöningen till vårt presterskap utgår, lärer det vara högst sällsynt att någon församling vet hvad lön dess presterskap har, förr än den på en sådan stämma blifver upplyst derom; och det vore mycket begärt af en enskild, att han, omedelbart efter en sålunda erhållen uppgift, skulle göra ett, klokt och rättvist förslag om aflöningsbelopp och fördelning; men att fordra det af en menighet, hvari finnas många viljor, mångå åsigter och många beräkningar, som höra sammanjemkas, innan så vigtiga beslut fattas, det är att fordra en omöjlighet.
Om församlingen hade något rådrum, sedan den fått kännedom om uppgiftens innehåll, för öfverläggning till sitt beslut, så skulle detta otvifvelaktigt, i de aldra flesta fall, blifva bättre än det nu kan åstadkommas, och den tid, som åtginge till granskning af uppgiften, mer än återgäldas genom klokare och ändamålsenligare förslag, att icke tala om obehagligheten af de tvister, som uppkomma derigenom, atttillfälle ej lemnats för öfverläggningar och ömsesidiga medgifvanden församlingsmedlemmarne emellan.
Ett annat och ännu betänkligare fel vidlåder det här ofvananförda stadgandet; ty ett stort fel måste det vara, då en löntagare anvisas att, utan kontroll öfver riktigheten, lemna uppgift å sina löneinkomster för att lägga till grund vid dessas V Motioner i Bonde-ätandet 1865.
N:o 47. 65 dessas reglering.
Det fordras sannerligen mera oegennytta och rättskänsla än som kommit på de flestas, till och med prestens lott, att samvetsgrannt och rätt upprätta en sådan förteckning, så att den ej lutar till nästans förfång.
Grannlagenheten borde afhålla vederbörande från göromål, deri de äro så uppenbart jäfviga, men jag har ej funnit denna grannlagenhet i vår ort, utan hafva de, då lagen lemnat dem rätt dertill, ansett sig oförhindrade sjelfva förteckna sina löneinkomster.
Jag har haft tillfälle deltaga i sådana löneregleringar och dervid funnit uppgifter, lemnade af tillförordnad prestman, vittnande om den bästa vilja att göra så rätt i mensklig förmåga står, men jag har ock sett och pröfvat sådana öfver aflemnarens egna inkomster, så beskaffade att jag ej bör eller vill karakterisera dein, derföre att jag ej lämpligen kan använda fullt betecknande uttryck.
Emedan det icke är möjligt för församlingen att vid kyrkostämma genast rätta alla felaktigheter, som kunna finnas uti den uppgift, som då lemnäs på presterskapets inkomster och som någon tid jemväl fordras för öfverläggning till förslag om aflöningsbelopp och fördelning, vill jag vördsamt föreslå sådan förändring uti ofvananförda lagrum: l:o att uppgift, som skall ligga till grund vid reglering af presterskapets inkomster, bör upprättas, antingen af dertill förordnad ojäfvig prestman, eller, om den upprättas af kyrkoherden eller den, hans ställe företräder, ett af församlingen valdt ombud må dervid biträda; och 2:o att denna uppgift bör vara tillgänglig, antingen i sockenstuga eller å annat lämpligt allmänt ställe inom församlingen, i minst årta dagar före den stämma, hvarå församlingen skall afgifva förslag om aflönings belopp och fördelning.
På samma gång jag öfvcrlemnar detta förslag till Rikets Höglofliga Ständers bepröfvande, bör jag fästa uppmärksamhet vid stadgandet i lita mom. af ofvan åberopade §, att reglering af presterskapets löner skall ske så fort sig göra låter, hvaraf följer att, om den af mig föreslagna förändring skall lända till någon rättelse, så bör den snart vidtagas och icke uppskjutas till dess förordningen i några år blifvit tillämpad, emedan regleringarna fortgå och det vore utan ändamål att förändra grunden för dem, sedan de blifvit verkställda.
Jag anhåller om remiss lill vederbörligt Utskott.
Bih till K.
St. Brot. 1865 <$- 1866. 11 Sami. 4 Afd. 9 66 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 48. %:« 4&i. Af Sven Nilsson från Christianstads län, angående förändring af den rusthållare nu åliggande rustning sskyldighet.
För att om möjligt berecia en stor del af mina komitenter någon lättnad nti den för dem allt för mycket betungande rustningsskyldigheten, väckte jag vid sia t lid ne riksdag motion, som, jemte annat, innehöll begäran, “att Staten, emot en billig ersättning från rusthållen öfvertager rustningsskyldigheten i Skåne, med undantag af karlens lega och lön samt hästens anskaffande och underhåll.“ Uti Betänkande N:o 7 besvarade Sammansatta Stats- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet denna, jemte flera i samma syftning väckta motioner.
För att hafva frågan så klar och enkel som möjligt, vill jag af Utskottets betänkande endast anföra: “att Utskottet ej tvekade att uttrycka elen mening, att ej blott en fördel skulle beredas de rustande, utan äfven en båttre beklädnad för truppen kunde anskaffas, om Kongl. Maj:t och Kronan, mot af rusthållarne lemnad full kontant ersättning, öfvertoge anskaffandet och underhållet af alla beväringsbeklädnads- och utredningspersedlar vid samtliga rusthållsregementen, dock alltid under förutsättning, att persedlarne, vid första öfvertagandet, aflemnades i komplett skick."
Utskottet ansåg “emedlertid något skäl icke förefinnas, föranledande dertill, att
Statsverket skulle härutinnan gå de skånska rusthållarne tiil mötes och genom sin mellankomst söka bereda dessa en förmån, som ej äfven komme öfriga rustande i riket tillgodo;" och då motionerna endast afsåge förhållandet i Skåne, derutöfver Utskottet ej trodde sig grundlagsenlig! kunna utsträcka sitt yttrande, fann det sig uödsakadt hemställa, det motionerna ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Utaf hela Sveriges beridna kavalleri, uppgående, enligt statistiskt sammandrag af indelningsverket af C.
Grill till 3,705 man, utrustar Skåne ensamt 2,000 man, således mer ån hela den öfriga delen af riket; och enligt komiterades underdåniga Betänkande N:o 1, afgifvet den 12 Maj 1865, angående landtförs varet, pag. 126 och pag. 139, äro i nio serskilda län 3,000 nummer afsutne emot vakans afgift, hvarigenom de rustande beredas en årlig vinst af icke mindre än 375,000 R:dr, en summa, som är mer än tillräcklig att underhålla 500 matt värfvadt kavalleri.
Under sådana förhållanden vore det väl icke utan allt skäl, om statsverket ginge de skånska rusthållarne något till mötes och beredde dem en lindring, som ändock icke kunde komma i jemförlighet med den, som kommit rusthållarne i andra provinser till del; men som rustningsskyldigheten, hvar den finnes och utgöres, är mera betungande än något annat onus och det således är skäl att söka bereda lättnad öfverallt deri, vill jag vördsamt föreslå, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.