Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men uraktlät han denna skyldighet: så förlorade icke derigenom Svärfadern sin rätt att från borgenärerna återfordra, hvad som obehörigen kommit i deras våld; och med någon annan hevisningsskyldighet för begagnande af denna rätt kunde han icke belastas, än den att med innöhafvarens edgång (både Dotterns och Magens) sty rka sin af dem erkända rätt.
I stället för godkännande af en sådan rätt, anmärktes hos Nedre Revisionen, att den med gäldenärens namn och sigill försedda handling, hvarmedelst han erkiinnt, att hans Hustru af sin Fader fått emottaga hemföljd till bestämdt värde, icke innehölle förteckning å hemföljdspersedlarna till beskaffenhet och värde, samt att D. ej heller förebragt någon bevisning, på grund hvaraf, emot borgenärernes bestridande, antagas kunde, att stiirre elier mindre del af nämnde persedlar vid den inträffade konkursen fanns i boet qvar; vid hvilket förhållande
D. ansågs icke hafva varit berättigad att utbekomma de uppgifna hemföljdspersedlarna eller för deras värde erhålla godtgörelse i konkursen med förmånsrätt, utan tillstyrktes ändring i Hofrättens dom, så att beloppet af den bevakade hemlöijden (det vid öfverlemnande! åsätta värde) utginge af de afträdda tillgångarna endast med den rätt, 16 § i 17 kap. Handolsbalken bestämmer.
Denna tillstyrkan bifölls af Högsta Domstolens flesta Ledamöter, och Kongl. Maj-.ts
Den, som lemnar hemföljd, bör aldrig i annat fall behöfva i konkurs bevaka talan derom, än då persedlarne äro förvandlade och ej i behåll, i hvilket läll han får nöja sig med ersättning ur massan utan förmånsrätt.
Eljest äger, utan hinder af konkursen, godsets innehafvare att behålla det, lika litet åtkomligt för borgenärerna, som all annan, till honom lemnad, men icke honom, utan annan man tillhörig egendom; och yttersta nödvändiga bevisningen om ägarens rätt är för hemföljd just densamma, som för hvarje annat lån eiler inlagsfä, gäldenärens bouppleckningsed, i hvilken hans egna tillgångar måste skiljas från alla andra.
Vill han medgifva upphörande af förläningen; så har han derom att göra endast med långifvare!!; och när denne härtill fått hans bifall; återtager han sin egendom utan allt hinder af förläningshafvarens borgenärer.
Jag kan således ej annat förstå, än att Rådstugurätten och Hofrätten i den förevarande saken dömt rätt.
Utan tvifvel kunna missbruk af lagen om hemföljd befaras; och det lärer ej ens kunna betvillas, att lagstiftaren sjelt bclarat dem.
Att falskt föregifva en hemföljd och stjäla den Irån sina borgenärer, kan ej sällan stå en menedare öppet, med biträde af ett par eller tre andra menedare.
Men lagstiftaren trodde förmodligen, att detta skulle sällan förekomma; och att stänga utvägen dertill stod ej annorlunda i hans makt, än om han ville förbjuda allt lån (vill säga lån elter lagens språkbruk, och betyder icke försträckning), vid äfventyr att ej kunna återfå det, om låntagaren kommer på obestånd.
Och skall i allmänhet en möjlighet gifvas att sålunda utlåna och återbekomma; då gifves ju hvarken skäl eller utväg att mer förbjuda hemföljdslån,. än hvarje annat, eller förknippa det ena med annorlunda beskaffade vilkor, än det andra, eller vägra tillämpning af enahanda lag och rättsgrund på det ena, som på de andra.
Hos en Rådstufvurätt söktes, på en förbindelse till ansvarighet för en skuld, inteckning ^ i utgifvarens »inom staden och på dess område belägna fastigheter»; men dervid uppgafs icke någon bestämd fastighet såsom utgifvaren tillhörig.
Rorde inteckningen då icke anses rätteligen sökt i alla gäldenärens inom staden och på dess område belägna fastigheter?
Hade okunnighet förefunnits, hvilka fastigheter ansökningen gällde, d. v. s. hvilka gäldenären ägde; så hade väl derom fråga bordt uppstå hos ltådstufvurätten; hvilket dock icke inträffade.
1844 utfärdat den förbindelse, för hvilken inteckning söktes, hade redan den 12 nästförutgående Juli med annan man aftalt om försäljning af den fastighet, som kom i fråga, men med den blifvande köparen tillika gjort det aftal, att salubref ej skulle utfärdas förr än den 1 April 1845; hvaraf handt, att lagfart å köpet ej heller ägt rum före den 24 Febr. 1845, då ansökningen om inteckning gjordes; och häröfver dömde Rådst.rätten den 5 Dec. 1846, att sorn nämnde aftal om dröjsmål med köpebrefvet vore lagstridigt och ingalunda kunde fritaga köparen från den i lag stadgade föreskrift för köpare af fast egendom i stad att å den söka lagfart inom tre månader efter köpets afslutande, men han försummat rätt tid för dylik lagfarts erhållande; så funne Rådst.rätten, i förmågo af 13 § i Kongl. Förordn. den 13 Juli 1818, med bifall till ansökningen, de af gäldenären försålda fastigheterna, en gård, med fem till nummer uppgifna tomter, böra intecknas, sökanden till laga säkerhet för den i fråga varande förbindelsen.
Jag kan ej påstå, att köpet borde rätteligen betraktas såsom afslutadt förr, än köpebrefvet var utfärdadt.
Utgifvaren af förbindelsen, hvarpå inteckningen skulle grundas, (I':n) hade inför Rådst.rätten uppgifvit, att i denna handling en miss-skrifning förelupit, samt att den borgen, för hvilken inteekningssökanden skulle hållas skadeslös, i sjelfva verket hade annat datum, än skadeståndsförbindelsen (den, som skulle intecknas) omförmälte; och i denna uppgift hade ej blott utgifvaren af den förskrifning, hvarå borgen blifvit tecknad, (S.) utan ock inteckningssökanden sjelf (?■■) inför Rådst.rätten instämt, med förklarande af den sistnämnde, att han icke tecknat borgen å någon under den, genom misstag utsatta dagen (d. 8 Sept. 1844) utställd förskrifning af omförmälte utgifvare (S.) till P:n.
Detta misstag på datum begagnades såsom skäl emot giltigheten af sjelfva deli förbindelse, om hvars intecknande fråga var; och Hofrätten dömde den 28 Juni 1847, att sorn Z (inteckningssökanden) under ärendets behandling hos Rådst.rätten förklarat, att han icke tecknat borgen å någon af S. den 8 Sept. 1844 till P:n (skadeståndsförbindelsens utgifvare) utställd förskrifning, utan att denne sistnämnde skulle med sin förbindelse den 4 Okt. 1844 åsyftat säkerhet åt Z. för den borgen, lian den 26 Aug. s. å. för S. sig iklädt; al.tså och om än P:ns i detta hänseende gjorda lika beskaffade och af S. biträdda uppgift, derest den ägde vitsord, kunnat under andra omständigheter vara för Z:s i fråga varande anspråk tillfyllestgörande, denna åt P:ns förbindelse lemnade tydning, såsom tillkommen sedan P:n genom sin egendoms afträdande till borgenärers förnöjande upphört att öfver densamma sjelf råda, samt i allt fall ej öfverensstämmande med förbindelsens ordalydelse, icke lagligen dårriera kunde göras gällande emot bestridande af den, hvars rätt derunder vore beroende (köparen); vid hvilket förhållande honom (köparen) till last förd försummelse i afseende på lagfart med köpet imellan honom och P:n vore utan inflytande på saken (såsom den i allt fall bordt vara); funne, med anledning af 8 § i ofvannämnde 1818 års K.
Det vitsord, P:n lemnade åt den af Z. och S. gemensamt gjorda uppgift, att ingen af S. till P:n den 8 Sept. 1844 utgifven förskrifning blifvit med borgen af Z. försedd, var af eriahanda beskaffenhet med det vitsord, P:n lika med hvarje annan afträdande gäldenär, hade att gifva åt sina borgenärers kraf; och rtågon särskild frestelse att falskt erkänna giltigheten af sin i fråga varande förbindelse, genom vitsordande
,af ett deri begånget misstag, hvaraf den eljest skulle blifvit betydelselös, var desto mindre för hand, som P:n, om han velat och kunnat undandraga sig detta erkännande, med beräkning af någon verkan i öfverensstämmelse med Hofrättens mening, hade dermed minskat summan af sin gäld, då han deremot, genom erkännandet och fordringens dermed åsyftade giltighet ej kunde hämta någon vinst af den inteckning, som åsyftades, och för hvilken regress till honom skulle tillkommit fastighetens kiipare, hvari inteckningen skett.
Af inteckningssökanden Z. har saken blifvit ytterligare fullföljd; och först hos Nedre Just.-Revisionen uppstod fråga om oegentligheten eller den påstådda origtigheten af'sjelfva iuteckningsansökningen.
Denna ansökning skedde genom skrift den 24 Febr. 1845, med begäran om inteckning i P:ns fastigheter; men de fastigheter, l*:n ägt och hvari Rådst.rätten beviljat inteckningen, hade han redan den 12 Juli 1844 afyttrat; och om detta afsalu hade Z. destomindre varit i okunnighet, som han vid saluafhandlingens upprättande varit närvarande och densamma såsom vittne undertecknat.
Z. kunde således icke anses hafva den 24 Febr. 1845 sökt inteckning i berörde, P:n då icke tillhöriga tomter; och efter det sedermera en annan person, på hvilken P:ns köpare öfverlåtit sitt köp, den 3 Mars 1845 erhållit uppbud å tomterna; hade väl Z. den 10 i samma månad anmält sig vilja i dessa tomter tillgodonjuta inteckningssäkerhet; men då förmentes hans begäran vara stridande mot 12 § 2 mom. af 1818 års Inteckningsförordning*), så att den icke kunde bifallas — om än antagas kunde, att en misskrifning i afseende på dagen, då den i P:ns förbindelse åsyftade skuldsedel blifvit uthändigad, förelupit.
Härmed ölverensstämmer Kongl. Maj:ts nådiga Dom, hvilken, gifven den 22 Aug. 1848, har sådana ordalag, att emedan Z. uti sin till Rådst.rätten den 24 Fehr. 1845 ingifna skrift, till säkerhet för P;ns förbindelse af d. 4 Okt. 1844, siikt inteckning uti P:ns i staden N. och på dess område varande fasta egendom, men Z. först den 10 Mars, sedan Enkan N., på hvilken P:ns köpare öfverlåtit sin förvärfvade äganderätt till tomterna N. N. i staden, den 3 i samina månad lått uppbud å nämnde fastigheter, anhållit, att den sökta inteckningen måtte deri fastställas; ty och då således i Z:s först gjorda ansökning någon bestämd fastighet icke funnes uppgifven såsom P:n tillhörig; och Z:s senare anhållan ej vore framställd förr, än efter det uppbud å de fastigheter, hvaruti inteckning söktes, blifvit för nya ägaren meddeladt; funne Kongl* Majit i nåder skäligt fastställa det slut, hvari Hofrätten i målet stadnat.
Efter det ena argumentet i denna slutledning skulle förmodligen, om än sökanden den 24 F’ebr. bestämdt utsagt, hvilka fastigheter han menade, detta likväl icke hafva hulpit, då han orätt kallade dem P:n tillhöriga, änskönt han visste, att denne förut afyttrat dem.
Det andra argumentet svnes gå derpå ut, att ansökningen ej kunde gälla, då fastigheten^ icke voro deri speciticerade, om än P:n varit deras ägare, när ansökningen skedde — helst den *)
Ej må inteckning beviljas i annan egendom, än den gälden&ren veterligen genom laga fång förvärfvat och deraf han ägare är, då inteckning sökes. — 31 — först efter nya ägarens lagfart tillkomna specificationen ej kunde hafva någon verkan.
Men faller det senare argumentet på de skäl, jag har i början anfört; och antages derjemte, hvad jag sökt bevisa i fråga om köpets alslutande; så tyckes första argumentet lika litet kunna bestå.
Förverkade sökanden ingen rätt dermed, att han ej nämnde fastigheterna annorlunda, än såsom P:n tillhöriga och innefattande alla dem denne ägde i staden och på dess område; och var det tillräckligt, att Rådst.rätten, som skulle meddela inteckningen, kände dem och mot deras identitet ingen invändning af motparten (gäldenären) gjordes; än mindre, kunde då sökandens rätt förringas deraf, att han kallat fastigheterna P:n tillhöriga, sedan denna afyttrat dem genom en handling, som sökanden väl bevittnat, men sorn icke innefattade afslutadt köp. 1 stället för afvittring efter afliden hustru slöt hennes efterlefande man med deras sons förmyndare det aftal, att fadren skulle behålla ali boets lösa och fasta egendom, emot förbindelse att föda och uppfostra sonen, för hvilken dessutom bestämdes ett möderneärf af 400 Ridr banko, som dock först vid fadrens död skulle utgå.
Fadren kom, tretton år derefter, på obestånd; och den ännu omyndiga sonejis förmyndare bevakade hans fordran för arfskapitalet, med påstående om förmånsrätt, såsom för barnaarf hos föräldrar eller förmyndare.
En sådan förmånsrätt bestriddes, och fråga blef, huruvida fadren, utan att vara förmyndare, fortfor att stå i förmyndareansvar för medel, tillhörande den verkliga förmyndarens redovisningsskyldighet, hvarifrån denne säkerligen icke kunde mera derföre fritagas, att medlen tilläfventyrs ginge förlorade genom den tillåtelse, han lemnat fadren, att dem behålla.
Men sedan förordnande för annan förmyndare, kort efter modrens död blifvit meddeladt, och fadren till honom redovisat sin befattning med sterbhuset samt för hans skuld till sonen förbindelse till förmyndaren var gifven; hade väl förmyndare-ansvarigheten från fadren öfvergått på förmyndaren, och fadren upphört att för denna förbindelse häfta annorlunda, än såsom sonens gäldenär i allmänhet.
I annan händelse vore det svårligen begripligt, att icke hvarje faders gäld till sina barn, så snart den härrörde från låntagna arfsmedel, borde betraktas såsom förmyndaremedel och med förmånsrätt ur hans egendom utgå.
Att emellan fadren och hans aflidne hustru i lifstiden blifvit upprätt^dt ett inbördes testamente, enligt hvilket mannen skulle under sin lifstid förblifva orubbad i boets fasta och liisa egendom, om han ej godvilligt annorlunda förordnade, har hos domare i saken jemväl kommit i betraktande, oansedt afvittrings-föreningen, sorn gjorde testamentet kraftlöst och öfverflödigt, slöts inom fyra månader efter hustruns död, och således långt förr, än testamentet kunnat vinna laga kraft.
Emedlertid vann förmyndaren framgång i sitt anspråk på förmånsrätt, hos Rådstugurätten den lil April 1847, endast under förmälande, att medlen vore sonens hos fadren innestående rnödernearf, och hos Hofrätten den 25 Januari 1848 på sådan grund, att då ifrågavarande 400 R.dr, hvilka, efter hvad obestridt vore, utgjort den omyndige sonens arf efter hans moder vid hennes död, förblifvit hos hans fader innestående, och icke visadt vöre, det något sådant aftal emellan den omyndiges särskildt tillförordnade förmyndare och hans lader blifvit träflädt, hvarigenom medlens egenskap af hos fadren qvarstående barnaarf kunde anses hafva upphört eller blifvit lörändrad; alltså, och då den förmånsrätt, sorn enligt 17 Kap. 8 § Handelsbaden denna fordran tillkomme, icke kunde vara beroende af förmyndarens underlåtenhet att derföre affordra fadren säkerhet eller att samma fordran förut utkräfva, hlefve på dessa och öfriga af Rådstugurätten anförda skäl (hvijka rörde sjelfva fordrans giltighet) samma Rätts dom i denna del gillad. — 32 — Huru beskafladt det aftal bordt vara, hvarigenom medlens egenskap af barnaarf innestående hos fadren, kunnat anses hafva upphört eller blifvit förändrad, i fall sådan förändring icke inträffat genom afvittringsaftalet och fadrens förbindelse att för arfssumman till förmyndaren ställa säkerhet, är en fråga, hvarpå svaret icke torde vara lätt att finna.
Om ett aftal, hvarigenom förmyndare disponerar öfver myndlingens medel, och öfverlemnar dem åt dennes fader, icke förändrar deras egenskap af barnaarf, hörande under fadrens förmynderskap (med mindre fadren sjelf tillika är förmyndare); då bör en dylik förändring, hvarigenom egenskapen af barnaarf upphörer, lika litet inträffa, när förmyndare eljest afträder och redovisar till annan förmyndare, men får, enligt aftal med denne, såsom gäldenär fortfara att innehafva arfsmedlen.
Gäller icke ett sådant aftal till upphäfvande af barnaarfs-egenskapen i den fordna förmyndarens hand; så vet jag icke, huru beskafladt ett aftal skulle vara, för att kunna åstadkomma detta upphäfvande, så länge medlen icke vöre af den afgångna förmyndaren kontant utbetalta.
Men att förmyndare-ansvarighet ej kan upphöra, utan' en sålunda skedd kontant utbetalning, och förmyndare följaktligen ej äga att på sitt ansvar låta medlen qvarstå äfven' så väl hos förra förmyndaren, sorn hos annan gäldenär, det lärer väl svårligen någonsin förut varit i lagskipningen antaget.
, Dét kunde vara al nit lör den omyndiges hästa, som man ville qvarhålla den från förmynderskapet afgående fadren eller förmyndaren vid ansvarigheten, äfven sedan annan förmyndare finnes.
Men då förmånsrätts-frågan uppstår endast vid fall af obestånd; kan just detta nit blifva för den omyndigas fördel menligt, såsom medförande otillständig befrielse lör efterträdande förmyndaren och deraf följande förlust af förmånsrätt hos honom.
Nedre Justitiä-Revisionen tyckes, af någon omtanka i detta afseende, hafva velat komma derhän, som skulle förmyndaren varit förordnad endast till fadrens biträde, samt ogillar den tankan, att lädrens egenskap af förmyndare för sin son hade i och ined förmyndarens förordnande upp hört.
Hade förhållandet verkligen varit sådant, att fadrens förmynderskap icke upphört i och med detsamma annan person till förmyndare utnämndes, utan denne endast fått förordnande att fadren i förmynderskapet biträda; då hade ock detta såsom rätta skälet lör den utgång, saken fått, bordt vara af domstolarna anlördt.
Nu är härom ingen fråga, då domsluten, hvilande på helt annan grund, måste betraktas sådana de äro; och hade domstolarne förbigått ett skäl af den vigt, som det al Nedra Revisionen uppgifna äger, för att antaga andra ogiltiga; så vore besluten härigenom endast behäftade med en ytterligare brist.
Den ena, uttalad i tvenne röster, innehöll, att emedan fadren, enligt inbördes testamentet imellan honom och hans hustru, varit efter hennes död berättigad att under sin lifstid förblifva orubbad i boets lästa och lösa egendom, om han icke godvilligt annorlunda förordnade, samt han följaktligen, såsom ock genom den imellan honom och förmyndaren å sonens vägnar slutade förening blifvit ytterligare bekräftadt, ägt att till sin död behålla äfven den andel af boet, hvilken sonen i mödernearf tillkom och uti nämnde förening hade blifvit bestämd att skola utgöra 400
R:dr bauko; ty hade för detta på berörde grund hos fadren qvarstående hans sons mödernearf den säkerhet fortfarit att vara gällande, sorn i 17 kap. 8 g Handelsbalken är stadgad för barnaarf hos föräldrar; och pröfvades alltså rättvist fastställa det slut, hvaruti domstolarne rörande omtvistade förmånsrätten för nyss omlörmälte medel stadnat.
Den andra meningen, genom tre röster utgörande majoritet, innehöll, att enär den omyndiges fordran 400 R:dr banko; ehuru den först genom skriftliga föreningen imellan fadren och sonens då mera tillförordnade förmyndare blifvit till beloppet bestämd, likväl redan förut varit innestående hos lädren såsom sådan och såsom förmyndare, hvilken ock genom inbördes testamente imellan honom och den omyndiges moder blifvit förklarad berättigad att medlen till sin död innehafva, samt fordringen vid sådant förhållande ej borde annorlunda, än såsom outtaget barnaarf elter 17 kap. 8 § Handels-bälken bedömas; pröfvades rättvist alt i fråga om en fordringsägares rätt till betalning framför den omyndige, fastställa Hofrättens dom; (hvaremot andre inteckningsägare, sorn befunnits hafva äldre" rätt erhöllo företräde'.
Två — 33 — Två Ledamöter yttrade skiljaktig tanka, deri åberopas det förhållande, att förmyndaren hade blifvit af vederbörande Rådstufvurätt förordnad, med åliggande att den omyndiges rätt och bästa vid aila förefallande tillfällen lagligen iakttaga och bevaka, utan att af domstolen härvid blifvit stadgadt, att förmyndaren skulle med fadren eller någon annan dela lörmyndarebelättningen; och hade fadren väl sedermera åberopat, vid bouppteckning efter hustrun, ett makarna imellan upprättadt inbördes testamente *), hvarigenom den efterlefvande blifvit berättigad för sin lifstid vara orubbad i boet, men då fråga om afvittring uppstått, träffat med sonens förmyndare den ofvan anförda öfverenskomnielsen; vid hvilket förhållande och enär således det penningebelopp, som blifvit antaget utgöra den omyndiges mödernearf, befanns, när lädren är 1845 afträdde sin egendom till borgenärer, innestå hos honom, icke i egenskap’ af den omyndiges fader eller förmyndare, utan såsom den, hvilken derom med den lagligen tillförordnade förmyndaren träffat beting, under den sednare uttryckligen förbehållen rättighet att för de innestående medlen affordra fadren säkerhet, ansåges hvad i 17 kap. '8 § H.
R. stadgas angående förmånsrätt lör barnaarf hos föräldrar eller förmyndare, icke vara i förevarande sak tillämpligt, och funnes derföre, med ändring af Hofrättens och Rådst.rättens domar, förmyndarens yrkande om förmånsrätt, så vidt det skulle på de ändrings-sökandes rätt äga inflytelse, böra ogillas.
Det har händt, att en svensk jordägare, förmodligen också svensk undersåte och från Sverige utflyttad, i Norrige uppgifvit sin egendom till borgenärers förnöjande, men att hans i Sverige belägna fastighet (man vet icke, om den varit i Norrige uppgifven bland tillgångarne) blifvit i mät tagen för svenska undersåters fordringar (anmälta såsom i norrska konkursen bevakade) samt försåld och köpeskillingen använd tiil dessa fordringars gäldande.
Jag har trott det böra närmare undersökas, hvad i detta ämne må vara rätt.
De ifrågavarande svenske fordringsägarne voro tre, af hvilka blott den ene sökt intekningssäkerhet, sorn dock berodde af rättegång, och de öfrige två hade hos K.
Rfhde sökt utmätning, hvaraf följt exsekutiv försäljning, efter utmätning, både för deras fordringar och för obetalta kronoutskylder; men vid köpeskillings-liqviden hos K.
Rfhde hade äfven infunnit sig den inteckningssökande; och så väl lian som de två öfrige hade anmält, att de uti gäldenärens konkurs i Norrige bevakat sina anspråk.
För säkert är dock antaget, att redan före den tid, utmätnings- och auktionsåtgärderne verkställdes, konkursen var anhängiggjord vid domstol i Norrige; och norrska Sysslomannen i denna konkurs har vid köpeskillings-liqviden hos K.
Rfhdej om ej dessförinnan, anmält sina hufvudmäns anspråk.
Vid ett sådant förhållande, hvad hade väl exsekutorn att göra?
Tillhörde det honom, i egenskap af svensk embetsmyndighet, att halva afseende på, hvad som förelupit hos norrsk domstol?
Och de, som bär lyckats att utbekomma sin fordran genom utmätning efter konkursens början, huru skall det utredas, om icke de derutöfver vinna utdelning ur konkursmassan och således ej blott njuta förmånsrätt framför ) Detta testamente var efter stadsrätt, ogildt tilt fern sjcttedelar, då barn ranns efter gifvarinnan, och skulle således, i fall af klander, blifvit till så stor del upphäfdt.
Nu förföll det, utan att ens vara bevakadt; och sjelfva dess verklighet blef således aldrig pröfvad.
It. S. Just.
Eller vore icke detta en lika oskälig vinst för alein sjelfva, sorn otillbörlig förlust för de öfriga?
Så vidt af besluten synes, bar konkursen icke hos K.
Bflide varit bekant förr, än den utmätta egendomen redan var försåld.
När klander af utmätningen yppades, uppgåfvo de utmätningssökande sjelfve, att de I Norrige vid konkursen bevakat sina fordringar; och detta bade skett före utmätningen, eftersom konkursen förut var anställd.
Voro de nu icke skyldige att låta sin rätt hel och hållen bero af konkursen; så voro de viii åtminstone skyldige att visa, hvad de i konkursen ägde att vänta eller redan bekommit, innan auktionsincdlen för utmätningen kunde till dem utbetalas.
Bfhde genom beslut den 2 December 1843, att ehuru de två utinätningssökande, för hvilkas genom särskilda utslag af K.