Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning häraf och då förhållandet vore enahanda med folkskolans medel, hvilkas förvaltning äfven åligger Pastor, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att inom hvarje församling skall anställas en särskild kassaförvaltare af kyrkans och folkskolans medel med samma redovisningsskyldighet som hittills ålegat Pastor.
Denna motion har, jemte deraf föranledda yttranden inom Högv.
PresteStåndet, blifvit remitterad till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, men, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, behandlats af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som härmed får afgifva utlåtande deröfver.
Herr Prosten Wåhlanders förslag åsyftar, å ena sidan, en lättnad uti Kyrkoherdarnes besvär och ansvar, samt å den andra, större säkerhet för kyrkokassorna.
De skäl, motionären åberopat, synas likväl hvarken i det ena eller andra hänseendet tillfyllestgörande.
Det ifrågavarande bestyret med räkenskaperna angående kyrkans och folkskolans medel kan nemligen icke anses så fremmande för prestens befattning, som motionären förmenat, utan står tvärtom i nära samband med pastoralvården, så länge denna äfven innefattar den tillsyn å kyrkans egendom, som genom lag är Pastor anbefalld och, efter motionärens eget förslag, icke heller skulle upphöra.
Besväret dermed är också alltför ringa, för att detsamma skulle kunna sägas inverka på prestens öfriga tjenstoåligganden, och då motionären sjelf anser hvarje skrifkunnig person skicklig att föra nämnde räkenskaper, torde hans farhåga, att en och annan prest är dertill alldeles oskicklig, befinnas ogrundad, helst, efter hvad kändt är, dessa räkenskaper icke äro af någon vidlyftig beskaffenhet.
Hvad åter ansvaret för de ifrågavarande medlen beträffar, delas detta af kyrkovärdar, hvilka med visshet tor le kunna antagas öfverallt vara utsedde bland församlingens redbaraste och mest erfarna män, och hvilka icke lära underlåta att till sin egen säkerhet tillse, det de personer, åt hvilka kyrkans medel utlånas, äro vederhäftige; hvadan en nykommen Pastor torde för dessa mäns uppgifter i berörde hänseende kunna hafva fullt förtroende.
Uti denna Pastors och kyrkovärdarnes gemensamma ansvarighet, jemte de föreskrifter i afseende på kyrkokassans vård, som genom lag äro gifne, ligger äfven tillräcklig säkerhet mot medlens förskingring vare sig genom svek eller vårdslöshet, ett förhållande, som erfarenheten bekräftat, i det nemi i _ Sammansatt a Lag- samt Allm. IS c sv.- och Ekon.-Ulsk:ls Betänkande N:o 7. 3 gen de exempel derpå, att någon kyrkokassa af antydde anledningar lidit förlust, äro högst få och ieke torde kunna antagas inträffa mera sällan, om Pastors befattning med räkenskaperna uppdroges åt en särskild kassör.
En härtill tjenlig person lärer icke heller öfverallt vara att tillgå, och skulle, der den funnes, icke mångenstädes åtaga sig befattningen utan ersättning, i hvilket fall för hans aflönande skulle tillskyndas kyrkokassan en kostnad, för hvars undvikande de fleste Pastorer, efter hvad Utskottet tror sig kunna antaga, torde vara benägne att såsom hittills bestrida det föga mödosamma göromålet.
Det anförda gäller i lika mån om folkskolans medel; och då ytterligare härtill kommer, att, på sätt vid den af motionen föranledda diskussion inom Högv.
Preste-ståndet blifvit upplyst, förevarande ämne varit föremål för öfverläggning inom den för kommunal-väsendets ordnande tillsatta Kommitté, och att ett förslag der blifvit frainställdt, enligt hvilket den Pastorerna åliggande skyldighet att taga del i vården och förvaltningen af kyrkornas och folkskolornas kassor och räkenskaper skulle, väl icke upphöra, men närmare ordnas och fördelas: hvilket förslag det torde vara skäl att afvakta; anser Utskottet sig böra vördsamt hemställa, alt Herr Prosten JVåhlanders ifrågavarande motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
M:<t> f. Alik. till Exp.-Utsk. don 20 Mare 1860, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring i nu gällande bestämmelser rörande underhåll af allmänna vägar.
Inom nedannämnde tvålmo Riks-Stånd hafva följande förslag uti berörde ämne blifvit framställde, nemligen dels inom Högloft.
Ridderskapet och Adeln 4 Sammansatta Lag- tami Allm. Ilesv.- och Ekon.-Utsk:ls Betänkande N:o 7. af Herr Friherre Stael von Holstein, F.
JVatt indelning af allmänna vägar skall ske socknevis; att det skall åligga en hvar jordegare att rödja och underhålla alla de allmänna vägar, som genomlöpa hans egor, emot åtnjutande, efter värdering, af ersättning af de jordegare inom socknen, som icke kunnat få sina vägstycken sig tilldelade på egna egor, för den del af vägstycket, som öfverskjuter hvad sorn vid vägdelningen utgör hans egen andel, hörandes vid vägens taxering fördelen att få sitt vägstycke på egna egor tagas i beräkning; samt att, om någon socken skulle genom detta delningssätt blifva utöfver billighet betungad med väganläggning och underhåll, skall den, då sådant blifvit vederbörligen undersökt och bestyrkt, erhålla nödigt understöd, hvilket utgår af allmänna medel eller fördelas på häradets väghållningsskyldige; dels inom lieden.
Bonde-S landet: af Riksdags-fullmägtigen Olof Lindström från Westerbottens län, med hvilken Petter sinion Nyström och Olof Nilsson från samma län sig förenat: att underhållet af allmänna lands- och häradsvägar måtte skiljas ifrån jordbruket och öfvertagas af Staten samt, i likhet med Statens öfrige utgifter, bestridas genom allmänna skattebidrag; och att, för vidare ordnande af denna angelägenhet, Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t göra underdånig framställning om tillsättandet, af en Kommitté; af vice Talmannen Ola Svensson från Malmöhus län: att Lag-Utskottet måtte företaga en revision af de rörande vägunderliållnings-skyldigheten nu gällande föreskrifter, i synnerhet i afseende på kyrkobys och sä kallade utfartsvägar, samt antingen genom tillägg till 25 kap.
Byggninga-balken eller genom en enda särskild författning fullständigare utveckla de i nämnde kap. stadgade grunder och sålunda åstadkomma en på rättvisa och billighet stödd lag i detta ämne; af Riksdags-fullmägtigen Carl Guslaf Cederskog från Östergötlands län: att i afseende pä rätt till begagnande af vinterväg, der sådan af ålder varit häfver, måtte meddelas den förklaring, att, om än en skälig ersättning icke må frånkännas jordegaren, något hinder i följd af odling eller annorledes likväl icke af honom får läggas emot fortsatt nyttjande af en förut allmänneligen begagnad körled, äfven om denna icke annorledes, än såsom vinterväg, varit för trafiken upplåten; samt af Riksdags-fullmägtigen Per Persson från Wermlands län, med hvilken Jin ders sindersson från samma län, Anders Eriksson från Elfsborgs och Anders 1 raisson från Blekinge län instämt: att, med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 25 November 1802 och Kammar-kollegii Cirkulär den 4 Mars 1825. mätte stadgas: »Till vägbyggnad får sand, ler och ris tagas såväl uti inegor och hagar som å skogs- och utmark, emot ersättning till den eller dem, sorn marken och skogen ega: och skall sand och lertag till vägbyggnad på tjenliga Sammanfalla Lag- sami Allm. Lcsv.- och Elcon.-UlskUs lleldnliande A:o 7. 5 ställen, der minsta skada vållas, utsynas af kronobetjentc med 2:nc nämndemän, hvilka jemväl bestämma ersättningen, om icke godvillig öfverenskommelse emellan jordegare och väglottsegarc vid utsyningen träffas kan, hvarvid afseende bör fästas pä markens mer eller mindre tjenlighet till odling m. m.
Den som ej ätnöjes med kronobetjentes och nu sagde nämndemäns värdering, eger att deremot anmäla missnöje hos ortens domare, som då genom vanlig häradssyn pä stället domer i saken, hvaremot besvär ej må anföras.
Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, under hvars behandling berörde motioner kommit, får härmed afgifva utlåtande öfver desamma och till en början öfver den mest omfattande af dem, hvilken nemligen åsyftar liela väghällnings-skyldighetens skiljande från jordbruket och öfvertagan de af Staten.
Denna genomgripande förändring, hvilken förmenas skola leda till betydlig lättnad i de onera, som vidlåda jordbruket, har ofta blifvit yrkad, men ständigt ansetts möta alltför stora svårigheter för att kunna genomföras.
Att tiden för densamma ännu är inne, anser Utskottet sig hafva desto större skäl att betvifla, som inrättandet af jernvägar, hvilket nu som bäst pågår, utan tvifvel kommer att i de förhållanden, hvilka på förevarande fråga hafva väsendtligt inflytande, orsaka en rubbning, hvars följder torde böra afvaktas, innan någon ny organisation i omförmälda hänseende eger rum.
Den klagan öfver ifrågavarande tunga ä jordbruket, som pä sednare tider låtit sig förnimma, stödjer sig hufvudsakligen derpå, att, om än i äldre tider, dä vägar och broar behöfdes nästan endast för egarne af jorden, det var rättsenligt att på dessa fördela skyldigheten att underhålla vägarne, det likväl numera, sedan med en stigande odling andra näringar uppkommit, för hvilka en lätt och beqväm transport är af lika mycken vigt, som för jordbruket, är högst obilligt, att endast en del af dom, sorn njuta fördclarne af en inrättning, vidkännas den kostnad och tunga, som dermed följa.
För vinnande af jemlikhet häruti, har man föreslagit tvänne utvägar: antingen att alla de, som färdades å vägarne, skulle betala en viss afgift; eller ock att kostnaden för vägars anläggande och underhåll bestriddes af Staten medelst för sådant ändamål indragne allmänna skattebidrag.
Den förra utvägen har af föregående Ständer blifvit förkastad, såsom ledande till hinder i trafiken samt andra svåra olägenheter; och motionären har icke heller upptagit detta förslag.
Det sednare medlet har han åter påyrkat.
Emot detsamma mäste likväl anmärkas, att vägarnes anläggning och underhåll genom Statens försorg skulle utan allt tvifvel medföra mångdubbelt större omkostnad, än hvartill detta besvär nu uppgår, till följd hvaraf det med säkerhet bör kunna antagas, att den andel uti skattebidragen, som komnie att på jordegendomen belöpa, skulle blifva föga eller intet mindre betungande, än det besvär nu å densamma ligger, och vinsten alltså endast blifva vissheten, att denna tunga drabbade alla medbor - fi Sammanfalla Lag- samt Allm. Desv.- och Ekon.-Utsk.ts Betänkande N:o 7. gare lika.
Om Staten skulle öfvertaga väghållningsbesväret, kunde sådant svårligen utföras på annat sätt, än genom arbetets öfverlätande genom entreprenad till enskilde.
Dervid skulle likväl landets stora areal och dess i förhållande dertill ringa folkmängd ©tvifvelaktigt hindra den konkurrens, som vid entreprenadauktionen måste tagas i anspråk, 0111 icke fritt fält skulle lemnäs åt vinningslystnaden.
Den summa penningar, Staten finge utbetala, skulle, under en eller annan form, tagas frän de skattskyldige, och det är sannolikt, att jordbrukaren, äfven 0111 lian finge flera nu icke vägliällningsskyldige att jemte sig lemna bidrag, likväl skulle komma att i form af skattebidrag vidkännas den betydligaste delen af detta onus.
För mången torde det dock blifva mera kännbart att med penningar lösa sig frän vägliållningsskyldigheten, än att, såsom 1111 är fallet, med egna dragare och eget husfolk fullgöra detta besvär.
Den klagan, som ofta blifvit upprepad, och hvilken motionären äfven denna gång åberopat, att nemligen ifrågavarande onus måste utgöras under den för landtmannen brådaste tiden, torde icke befinnas fullt grundad.
Det kan nemligen svårligen bestridas, att icke åtminstone i de flesta fall vägunderhållet kan besörjas å tider, då landtmannen har jemförelsevis mindre att göra, och då till följd deraf de dagsverken, han derpå offrar, äfven äro af ringare värde.
Frukten af en sådan klok hushållning har genom erfarenheten visats vara den, att om, oaktadt den vård och tillsyn man i läglig tid cgnat sitt vägstycke, detta likväl i en oläglig tarfvar lagning, så blir åtminstone besväret ojemförligt lindrigare.
På grund af det anförda hyser Utskottet tvekan att för närvarande tillstyrka väghållningsskyldighetens skiljande frän jordbruket och får derföre vördsamt hemställa, alt Olof Lindströms ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Beträffande vidare Herr Friherre Stael von Holsteins förslag, att vägindelningen måtte ske sockn evis, och att hvarje jordegare skulle åläggas att vidmagtliälla de vägstycken, som löpa öfver hans egor, anser Utskottet det vara utom allt tvifvel, att en sådan anordning skulle, tvärtemot det af motionären angifna syfte, leda till en vida ojemnare och obilligare fördelning af det ifrågavarande besväret, än nu eger rum.
Ju större den samfällighet nemligen är, på hvilken fördelningen sker, desto jemnare måste denna naturligtvis blifva, hvarföre häradet såsom delningsgrund måste hafva företräde framför socknen.
Af motionärens förslag skulle följa, att väghållningsskyldige i socknar, genom hvilka ej löper någon landsväg eller häradsväg, blefve helt och hållet befriade från åliggandet att underhålla ortens allmänna farväg, den de likväl utan tvifvel sjelfve begagna, och att skyldigheten i stället drabbade andra socknar, som med detta onus skulle oskäligen betungas.
Efter motionärens förslag skulle väl de sednare här - Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Ulsk:(s Betänkande N:o 7. 7 för njuta bidrag af de öfrige; men då värdet af ett sådant bidrag, hvilket naturligtvis skulle utgå i penningar, jemfördt med värdet af de dagsverken, den som uppbure bidraget måste bestrida, vexlar i följd af de mest tillfälliga omständigheter, oedi jemväl är beroende af det egna arbete, man har för händer i det ögonblick prestationen skall utgöras, samt alltid olika på olika tider, är det redan häraf klart, att den likhet, som nu för de väghällningsskyldige eger rum och hvilken i fråga om skattebördor bör omsorgsfullt iakttagas, skulle helt och hållet åsidosättas.
De fördelar, motionären förväntar af sitt förslag, skulle vara dels minskade kostnader, derigenom att jordegarne finge sina vägstycken på närmare håll, och aldrig fjermare än på egna egor, dels, af enahanda anledning, större intresse för vägens goda skick, dels ock minskade svårigheter vid nya vägindelningar, som blifva en följd af nya vägars anläggning.
I förstnämnda hänseende må dock erinras, bland annat, att närheten till det vägstycke man har att underhålla icke alltid underlättar denna underhållsskyldighet, utan att deremot vägstyckets närhet intill det ställe, der lagningsämne finnes, är af mera värde; samt att mången jordegare, med ringa egovidd, till följd af dennas belägenhet kunde få på sin andel större skyldighet att underhålla väg, än det stundom stöde i hans magt att fullgöra, med mindre lian skulle nödgas draga all sin arbetsstyrka från ett göromål, genom hvars åsidosättande hela frukten af hans jordbruk skulle äfventyras, — 0111 ens hans egen tillgång pä arbetsfolk och dragare försloge.
Do begge öfriga förespeglade fördelarne anser Utskottet vara af underordnad betydelse, i jemförelse med de olägenheter, Utskottet ofvan antydt vara utaf ifrågavarande förslag att vänta; och som, enligt Utskottets öfvertygelse, stadgandet i 25 kap. 8 § Byggninga-Balken, att »hvar skall sitt skifte få, »efter den del han i by eger, och sorn det för allom lägligast faller; och ligge »der Konungens Befallningshafvandes vård å, att den ene ej mera betungas än »den andre», med noggrannhet tillämpadt, lior förekomma klagomål, linner Utskottet sig böra afstyrka alli afseende a Herr Friherre Staél von Hols leiris berörde motion.
Vice Talmannen Ola Svenssons ofvan omformälda yrkande har icke blifvit motiveradt annorlunda, än med erinran, hurusom föreskrifterna rörande vägars underhåll äro att silka i en mängd särskilda författningar; men som, enligt Utskottets åsigt, reda icke saknas i lagstiftningen rörande detta ämne; samt ett sådant codifieringsarbete, som det bemälde motionär åsyftar, icke lärer tillhöra Utskottet, hemställer Utskottet, om icke samma yrkande må lemnäs ulan afseende.
Vidkommande dernäst Carl Gustaf Cederskogs motion om rätt till nyttjande af förut allmänneligen begagnad körled, hvilket påstående motionären egentligen 8 Sammansatta tag- samt -Allm.
Bcsv.- och Elcon.-UlskUs Betänkande N:o 7. grundat på nödvändigheten för trafiken att icke blifva, till följd af odlingsföretag eller annorledes, afstängd vintertiden frän en farled, hvilken för hela traktens befolkning kan förkorta en väglängd med flere mil, kan Utskottet icke inse annat, än att samma påstående åsyftar en inskränkning i enskildes egande- oell dispositionsrätt öfver sin jord, som lagstiftningen icke kan tillåta sig i vidsträcktare måtto, än redan skett.
I 25 kap. 1 § Byggninga-Balken stadgas, att landsväg skall Läggas der den tarfvas, och att dertill skola tagas de egor, som möta och föreligga, utan att någon det vägra må, dock att ersättning för det som mistes i åker och äng jordegaren tillägges; i 7 § af samma kap., att allmän vinterväg öfver sjöar och mossar skall hvar by för sina egor utstaka, samt i Kongl. Kungörelsen den 9 Mars 1824, att förstnämnde stadgande skall gälla för väg till alla sådana ställen, der vägar pröfvas vara för varutransporter af allmän nytta och nödvändighet.
Det lärer vid jemförelse af desse lagrum icke kunna ifrågasättas, att ju allmän vinterväg skall bibehållas der den af ålder varit.
Hvilka vägar, som till sådan allmän vinter väg äro hänförlige, derom bör, efter Utskottets förmenande, tvist icke gerna kunna uppstå, helst inom hvarje län Konungens Befallningshafvande håller hand deröfver, att sådane vägar varda ordentligen utstakade.
Men å andra sidan går det icke an att dit räkna de körleder, sorn vintertiden, när sjöarne äro tillfrusne, så till sägandes af sig sjelfve uppstå på sådant sätt, att en vägfarande söker sig den genaste väg öfver sjö och land, och de efterkommande följa spåret, hvilket sålunda snart upptrampas till en riktig vinterväg.
Denna har sålunda blifvit anlagd af sjelfsvåldet och möjligen fördragits af efterlåtenheten; men derå kommer ingen häfd, som lagen erkänner.
Skillnaden mellan nämnde begge slag af vägar måste noga iakttagas, så att, i afseende ä de sist omförmälda, jordegaren mäste tillerkännas rättighet att dem lö, - bjuda.
Denna grundsats har ock vår lag uttryckt, då hon i 9 § af förenämnde kap. i Byggninga-Balken stadgar: »Gör någon sig farväg eller gångstig öfver annors åker eiler äng, bote två Daler och skadan åter» ; och fastän böter icke finnas utsatte för den, som tager sig väg öfver annans utmark, följer dock deraf icke, att jordegaren saknar skydd af lagen mot intrång äfven ä sistnämnde slags mark.
Att häri göra ändring, dertill förefinnes, efter Utskottets tanka, intet skäl, utan bör, i händelse en jordegare, på sätt motionären förutsätter, gjort en nyodling på ett ställe, der det för de vägfarande vore beqvämast att färdas fram, deras beqvämlighet gifva vika för eganderättens giltigare anspråk.
Uppstår åter fråga, huruvida allmänna trafiken, som tilläfventyrs blifvit van att taga denna väg, genom densammas afstängande skulle lida mehn, ankommer det på vederbörande myndigheter att afgöra denna fråga; och till ledning dervid äro de hittills gällande, ofvan antydde lagbestämmelser tillfyllest.
Utskottet kan af dessa skäl ej godkänna motionärens förslag, utan hemställer vördsamligen, att detsamma må af Rikets Ständer af slås.
Hvad Sammansatta Lag samt Allm.
Bcsv - och Elton.-Vlslcls Betänkande N:o 7 3 Hvad slutligen angår Per Perssons yrkande oin ändring i stadgandet rörande rätt att till vägbyggnad taga sand, sten och ris, får Utskottet upplysa, att de föreskrifter, sorn härom äro gällande, innefattas uti Kongl. Brefvet den 25 November 1802, kungjordt genom Kammar-kollegii Cirkulär don 5 April 1803, samma Kollegii Cirkulär den 4 Mars 1825 och Kongl. Brefvet den 16 Februari 1838, kungjordt genom Kammar-kollegii Kungörelse den 12 April sistnämnde är, enligt hvilka författningar väglagningsämnen af sand och grus få efter utsyning, ulan ersättning, tagas af närbelägen utmark, då det sker i den ordning och på ett sätt, att sandgropar ej på flere ställen öppnas, så länge den redan öppnade lemnar nödig sandtillgång och icke finnes för nära vägen inrättad, att olyckor deraf kunna uppkomma; men när dylika lagningsämnen icke å skog eller utmark finnas pä lämpligt afstånd för väglottsegare att tillgå, få desamma tagas ä hagar och inegor, dock emot ersättning till jordegaren, i den händelse sådant icke utan verklig skada för honom kan ske, hvilken ersättning, såväl som lämpligaste stället för grustägten, vid uppkommande frågor derom, bestämmes af Häradsrätten.
Dä alltså jordegare redan efter nu gällande stadganden har rätt till godtgörelse för hvad som till ifrågavarande ändamål hemtas från hans hagar eller inegor, så snart han deraf lider skada, hvilket otvifvelaktig! inträffar i det fall motionären framhåller, att nemligen marken är tjenlig till odling, men i motsatt fall det icke synes, efter Utskottets förmenande, vara skäl att till ytterligare tunga för det redan i sig sjelf betydliga väghållningsbesväret, tillerkänna jordegaren ersättning för de nästan värdelösa väglagningsämnena, helst rättigheten att taga sådana är ömsesidig och merändels af lika värde för alla, i det nemligen hvarje jordegare tillika är väghållningsskyldig och, om han än icke för det närvarande har, likväl i framtiden, till följd af nya indelningar, kan få skyldighet att underhålla väg på ett ställe, der ifrågavarande förmån länder honom till nytta; samt härtill kominer, att tvister om berörde ersättning, derest motionärens förslag antoges, oftare skulle göras till föremål för domstols pröfning, derigenom uppstode kostnader, som i de flesta fall sannolikt icke skulle uppvägas af värdet utaf det omtvistade, hemtar Utskottet af nu anförde skäl giltig anledning att vördsamt afstyrka bifall till Per Perssons ifrågavarande motion.
Vill B.
Brot. 1850 8j 1860. 7 Sami. 2 Afd. 4 Höft. 2 STOCKHOLM. TYPOGRAFISKA TORKNINGENS BOKTRYCKERI, i 800 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskoltets Betänkande N:o 8. 1 N:o 8.
Ank. till Exp.-Utsk. den 20 April 1860, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring eller förklaring af nu gällande stadganden, angående skyldighet att deltaga i kyrko-, prestgårds- och andra allmänna byggnader.
I berörda ämne hafva nedannämnde ledamöter i Hedervärda Bonde-Slåndet väckt följande förslag, hvilka, till följd af remisser och jemlikt 43 § Riksdagsordningen, varit föremål för Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets pröfning, nemligen: Olaus Ericsson från Göteborgs och Bohus län: att, med upphäfvande af Kongl.
Brefvet den 4 Maj 1759, förmedlade hemman måtte få deltaga i kyrko- och presfgärdsbyggnad efter det numera ä dem salta mantal, likväl med skyldighet för dem att vid prestval rösta efter det nedsatta hemmantalet.
Det omförmälda Kongl. Brefvet stadgar, att skyldigheten för hemman att deltaga i kyrko- och prestgårdsbyggnader skall beräknas och bestämmas efter deras oförmedlade hemmantal.
Obilligheten häri har motionären sökt ådagalägga medelst anförande af exempel, enligt hvilka det skulle händt, att hemman, förmedlade från ett helt till ett fjerdedels mantal, med jordrymd af allenast 40 till 60 tunnland, fått deltaga i kyrkobyggnad lika med oförmedlade hemman om ett mantal med öfver 300 tunnland jord hvardera, hvilket förhållande motionären ansett tillräckligt tala för en förändring, i det syfte han föreslagit.
Trot. i859 §■ 1860. 7 Sami. 2 Afd. 5 Häft. 4 2 Sammans.
Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o 8.
Sådant yrkande har emellertid vid flere föregående riksdagar blifvit vackt, utan att dock tillvinna sig bifall; och de skäl, hvarpå afslaget grundats, torde, ehuru ofta upprepade, äfven nu få af Utskottet åberopas, enär Utskottet tiil alla delar godkänner desamma.