Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var därför ej underligt, att Musikaliska akademiens stora sal i tisdags fyllts af en beundrande publik ur alla klasser, hvilken ville bringa den framstående sångerskan sin hyll- ning.
Och efter hvarje nummer, nu liksom förr utfördt med den mest fulländade teknik, den var- maste känsla och det ljufvaste behag, inhöstade grefvinnan Taube den rikaste blomsterskörd samt till sist en ståtlig lagerkrans af gediget silfver, gifven af vänner och beundrare.
Och applåderna ville aldrig sluta.
Efter programmets sista num- mer, recitativ och aria ur » Nurnbergerdockan », satt publiken, bland hvilken konungen, kronprin- sen och prins Carl tagit plats på främsta bän- ken, orubbligt kvar och gaf sig ej förr, än soaré- gifverskan sjungit ytterligare ett nummer.
Så följde nya ovationer, som tydligen uttryckte pu- blikens förhoppning om att ännu många gånger få höra den sångerska, som har så rika skatter alt bjuda af sin konst.
Hvad grefvinnan T. varit för vår operascen framgår af den biografi öfver henne, som förut varit införd i Idun.
Synnerligen värdefullt bidrag lämnades af fru Edling, professorerna Hallström och Neruda samt förste hofkapellmästaren Nordqvist, konsertmästa- ren Aulin o c h en musikälskare, hvarjämte fröken Alfhild Larson i ett par nummer aflöste prof. Hallström vid ackompanjemanget.
mycket den, ju mer intresse för denna värld än för där han nu lefde sagt, — tant Lotten hade att han snart skulle få komma till bimmelen, och icke sig detta otroligt.
tycktes för Daniel alls H a n hade j u helt nyligen le- gat därhemma i det mörka fuktiga rummet, där han blott sett en hög, dyster vägg midt emot och aldrig en stråle af sol, så hade han rest en ibland enda dag och så var han här, midt solsken han såg dag ut och gröna, vackra träd hvart sig omkring.
på H ä r bars lian hvar en veranda, där han kände den friska, ljumma vinden spela omkring sig, såg blommorna och hönsen — vackert, allt så staden och den blanka sjön så lyckligt.
Hemma i hade han alltid fått ligga och se till sina små syskon, då modren var ute, och då gällde det att passa på att de icke gingo för nära spiseln eller föllo ut genom fönstret, me- dan han låg där hjälplös; — här blef han vårdad och omskött och tant Lotten de honom vackrare om än ett ställe, här, och berätta- där det var ännu där man väntade på Daniel.
» Jag far väl dit på järnväg? » frågade han en dag.
» N e j, det kan du inte göra. » » Men, hur kommer jag då till himlen? » » Änglarne skola bära dig dit, lille Daniel, » svarade Lotten.
Några ögonblick teg Daniel, därpå sade blir inte svårt för dem.
Mor säger han: » Det alltid att jag är så lätt. » Lottens ögon fylldes värden kom såsom åter af tårar.
barn » — och åter för detta » Om I icke skriftens henne.
ord Detta lilla barn hade ingen jordisk packning att lösgöra sig ifrån, han sörjde icke för afskedet — han skulle ju få återse dem han höll kär — % Tant och ännu en gång uppmana henne därtill, dagen var var han så mycket växlande.
mycket bättre, att började triumfera öfver doktorns för- utsägelser, sämre.
och dagen därefter måst inlåsa och förvara sina dem hade Den väntade lärarinnan hade att för tjufvar, mott och hon Här företaga var icke sätta Norge!
ej för mycket, som den hon, sig Lotten läst och riktigt låg nu in ett längsta i sin barn, studerat resa till som skulle af alla resor, och det som skulle visa honom vägen, det var hennes hand, som skulle leda den späda barnasjälen — kunde hon väl draga undan denna hand?
var det åter Och lika ofta växlade det med Lot- tens beslut att fara.
tid Och ägodelar för att under sin korta skydda Huru modern skulle komma, och Lotten vågade Lotten hade Ack, för et var således ej längre att hoppas på att Ena till för honom.
hämmade hennes vandring mot målet?
VERLE.
tillstånd hon jordiska mal!
(Forts.) ej hur få frånvaro Idun af gossens icke icke i detta lif!
Tänk, hur hon hade packat, Berättelse för då funnos hon själf — huru många omsorger hade hon Lottens n o r s k a resa.
rum Lotten stannade.
En vecka, två veckor, tre veckor — då kommo änglarne och häm- tade och Daniel, de sista ord hon hörde var för länge sedan kommen och ännu dröjde från hans läppar voro: » K o m snart efter och hon; i dag var Daniel så mycket bättre, och tag mor med! » M e d sin sista kraft höll han hon kvar Jjottens band, och hans bristande ögon sökte hennes.
Det sjuka, lidande barnet hade beslöt att resa i morgon, men när mor- gondagen sämrats, kom, hade hans tillstånd han ropade åter för- ständigt på henne och gått till ett land af evig hälsa och fröjd.
ville att hon skulle sitta vid hans sida.
För hela världens skatter skulle icke Lotten då kunnat lämna barnet.
Då till grafven och återvände till det tom- Det var dyrbara stun- ma sjukrummet, kom åter tanken på afresau henne.
der, som hon tillbragte vid hans säng, då hon för talade med honom om den gode barnavännen, hon som nade har alla små så kära, och om hans so- liga himmel, där lifvets träd växa, som bära Tl / T^v 1 ^ M a P S c l m XU .M1 U b i l M Lotten tre dagar därefter följt den lilla kistan i Men hennes häpnad blef stor, då almanackan den elfte såg, att man redan räk- augusti.
Hvart hade tiden tagit vägen?
N u återstod henne endast ader- K. A.
N v d a h l &amp; (Qualité I n g h i l t e r r a) härslädes lagrad sedan 1891.
Vid " " ^ ^ » g - handelskemist befunnen enl analys * " ^ Pris kr.
1: 25 pr butelj.
Finnes e n d a s t b o s a f h ä r v S T ^ ™ J, a f S U L ^ n mks- och Aiim.
C ' 0 «
ton dagar af ferietiden — det var något för kort tid för en fotvandring i fjällen, och Lotten hade just nu icke så mycken håg att resa.
Dessutom hade hon mycket att göra på sin nuvarande vistelseort; hon hade åtagit sig många plikter, som hon icke utan vidare kunde släppa, och hon såg att hennes när- varo här var mer än behöflig.
Så gingo några dagar, men fjällen, hvilka så länge Daniel lefde trädt i bakgrunden, började åter småningom att torna upp sig för hennes fantasi, och det dess mer lockande, j u längre det led.
Skulle hon då icke en gång, om ej bestiga dem, så åtminstone få se dem på afstånd?
K u n d e hon ej tillbringa en vecka i Molde, mellan fjällen och hafvet, hvilket hennes väninna försäkrat henne vara den mest paradisiska ort på jorden?
H ä r hade hon j u också ängarna och träden, hvilkas anblick så fröjdat lille Daniel, och hon kom ihåg, hvad en främmande sagt här om dagen: » H ä r är ju ett riktigt litet paradis! » Men fjällen funnos här likväl icke — skulle väl Lotten någonsin få se dem?
I detta ögonblick kom ett af barnen fram till henne.
» Tant Lotten, kom och berätta oss en saga!
Det är så tråkigt att gå och lägga oss annars! » » Tant Lotten » reste sig och gick med.
Det var ännu ljust och barnen sutto upp- rätta i sina sängar — de voro inte sömniga och ville så gärna höra en saga!
Så talade Lotten om två, och det ena hufvudena sjönk ned en stilla aftonpsalm därefter godnatt och om en saga, hon talade efter det andra af de små pä kudden.
H o n läste för dem och sade dem gick ut i det fria igen.
lasTorarr Redigeras af Sophie Linge.
Men de längtansfulla hon var nu här, och man behöfde henne.
Och så stannade hon de båda återstående veckorna och reste sedan den 2 9 augusti, med samma elfva barn som hon haft med sig till landet, in till staden igen, glad och förnöjd.
Glada och förnöjda voro äfven barnen, och o, så mycket friskare!
Det var med verklig saknad som Lotten skildes från sin lilla skara och vände hem till sitt rum med lätt hjärta och orörd reskassa.
» Pengarne få ligga och förränta sig till nästa sommar! » menade Lotten.
Och så slutade tant Lottens första stora, ifrigt efterlängtade och planerade resa.
» Lotten får lof att resa!
I år måste hon göra en ordentlig långtur, åtminstone till Norge, » sade alla vänner och bekanta nästa år, och Lotten själf nickade instämmande.
Med vårens inbrott hade hon åter fått res- lust och hon kunde icke se en ångbåt styra ned för strömmen eller höra hvisslingen från ett järnvägståg, utan att känna en okuflig längtan att fara med.
När hon såg en dro- ska med koffertar och kappsäckar, hade hon en känsla, som när man om våren ser den första lärkan, och åter satt hon med reskarta och tidtabell framför sig.
» Men denna gång får du inte ha några barn i sällskap, » sade man vidare, och märk- värdigt nog var det som om alla sjuka barn varit försvunna ur Stockholm — Lotten hvar- ken såg eller träffade tillsammans med några under hela tiden före sin afresa.
T y resa Hvad var det Lisa slog i väfven?
I F — ska ätten arfklenod.
Snällt husdjur hos vårt lands no- mader.
En kärleksyttring utan smek.
Hvad äger han som tanklöst gläder Tar hela lifvet som en iek?
Bidrag mottagas mod tacksamhet.
B — r — o.
Jag kom till julen, äfven jag, Och lade på er börs beslag.
Men ack, en liten penning blott, Hvarför ni god valuta fått.
Af elfva länkar är jag redd, Och, som jag hoppas, gärna sedd.
Med dem j a g ocker drifva vill Och gåtor däraf forma till.
Se ' n tror jag snart j a g funnen är, Och nu så börja vi sä här: Dekoralionsväxt som man finner Allt mera rik användning för.
Hvad gärna, fast ej luktfritt, brinner.
Hvad jäntan flinkt på spinnrock gör.
En halfgud, dold i sagoskimmer.
En himlaskänk till törstig jord.
Tid, då man ljud som bäst förnim- mer.
En fågel, sommargäst i nord.
Ett djur som hälst man ryggen vän- der, Ett annat som dess rof kan bli, Och ett som vi i våra länder Blott skåda i menageri.
Säg, hvari vill han stiga gärna, Den man som högmodsprägeln bär?
Så namnet på en vacker stjärna.
Hvems brödbekymmer mest dig tär.
Två namn, som ej så snart bli glöm- da, Men därför ej vi glömma må.
Ett flertal, hvilka, ej berömda, Dock äfven här en plats må få.
En stad i Ryssland, flod där äfven.
Af hvad höggs mången ärestod?
PICOTS Mitt första kallt och fullt af klang Ur klippans hårda sköte sprang.
Mitt andra genom nejden ilar Med rastlös fart och aldrig hvilar.
Mitt hela diktat, talat skönt, Var skandinav och prisbelönt.
ville hon nödvändigt i år, och reste gjorde hon; men denna gång hade hon uppgifvit tanken på en fotvandring, då hon ej hade något sällskap.
I stället ville hon resa ka- nalvägen till Göteborg •. — det var en färd som hon länge längtat efter att få göra.
Se- dan tänkte hon fara till Kristiania och där- ifrån göra en och annan utflykt till omgif- ningarna — så ville hon begifva sig till Throndhjem och se den härliga domkyrkan, genom hvars hvalf hon så ofta i inbillningen vandrat, och så hem igen genom Jämtland.
Det skulle bli en härlig färd — tänk: Troll- hättan, Ringerike, Trondhjera och Areskutan — det skulle bli något att berätta för de små eleverna om, då hon kom hem igen!
Det var en vacker, strålande julimorgon, som Lotten från ångbåtens däck viftade far- väl åt sina vänner på kajen och gled öfver Mälarens dansande vågor mot söder — mot söder!
I första hand skulle hon emellertid besöka Vadstena, där en gammal vän och skolkamrat till henne var bosatt, en präst- änka med två söner, och Lotten skulle icke förlåtit sig själf, om hon farit förbi, utan att hälsa på Karin.
(Forts.) Innehållsforteekning.
Stockholm, N:r 19 (282) Fredagen den 12 maj 1893 Prenumerationspris pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
Idun ensam år: k r.
9: » 7 50 » 5 Byrå R e d a k t ö r o c h u u t t c g i i f f v v a a r r e e:: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 (Aftonbladets hus.)
tr P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- anstalter i riket.
FRITHIOF A l l m.
T e l e f.
61 Rosina » Jfc£) itt mål var högt, och därför ej som andra Du kunde på de nötta stigar vandra, Men viljestark du kunde rödja digläPSgSa Igenom rös och snår en egen stig.
— Då dina fötter på den stigen blödde, Ditt hjärtas fasta tillförsikt dig stödde, Och murkna skrankor föllo, och du gick Emot ditt mål med oförvil- lad blick.
— Hvad ville du?
Jo — rät- tigheten vinna Att vara dina systrars läka- rinna, Att locka plågan, som sig gömmer skyggt Att till din milda barm sig luta tryggt. » Den 23 oktober 1878 föranstaltade ett stort an- tal damer i Helsingfors en fest för Finlands första kvinnliga läkare — Rosina Heikel.
Efter långa år af rastlöst ar- bete och outtröttlig energi hade Rosina Heikel nu nått målet för sina stu- dier genom att sistnämn- da år aflägga medicine- licentiatexamen.
Skran- korna voro brutna och som segervinnare kunde kvinnan först nu betrak- ta sig på vetenskapens svåraste fält — läkare- konstens.
Det var en stolt, rättmätig känsla af beundran och tacksam- het som manade Fin- lands kvinnor att i Ro- HELLBERG.
Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
U t t g i f n i n g s t i d: U hvarje Iduns helgfri fredag.
Lösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r) Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a p l a t s e r » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l stafv.
Heikel.
sina hedra den segerrikt till målet komna kvinn- liga läkaren.
Det var den i Rosina Heikel per- sonifierade kvinnoeman- cipationen som nu först, med och genom henne i våra nordligare bygder, fick rättvist berättigande, aktningsfullt erkännande och — fördomsfri tole- rans.
Det var kvinnan, fri- gjord ur sekelgamla band, och därigenom att denna » frigörelse » bildar en epok i Finlands kultur- historia, är Rosina Hei- kels lifsgärning — till och med endast härige- nom — af oförvansklig bärvidd för kvinnans del- tagande i det ofientliga samhällslifvet.
Kvinnosakens i dun- kel sänkta baner höjde sig stolt, och med inner- lig glädje sågo Finlands kvinnor, att en af Suo- mis döttrar brutit bana för kvinnans jämnlikhet med mannen på den för henne hittills afstängda väg, som ledde till uni- versitetets lärdomssalar.
Den fria forskningen är nu öppen for enhvar af Finlands innebyggare.
Rosina Heikel var icke allenast banbryterska för den kvinnliga likställig- heten med mannen, efter det bon afl agt sina lär
IDUN 146 Är du lycklig, väl så gläd dig Åt din lycka med enhvar; 1893 Och ju mer du delar med dig, Desto mera har du kvar.
JJ, domsprof.
Nej, det kunskapsmått som Rosina Heikel under oerhörda svårigheter måste för- skaffa sig på enskild väg, är nu mera tillgäng- lig för hvarje kvinna.
Genom Rosina Heikels initiativ uppstod frågan om tillåtelse för kvinn- liga studerande att studera vid universitetet.
Denna fråga har närmast henne att tacka för den lösning konsistoriet gaf i sitt utslag, som fastställde kvinnans fullkomliga lika be- rättigande som mannen i hör- och anatomi- salar.
som fördom, konservatism och intolerans sla- git om kvinnans framtidsvyer.
Senatens resolution i denna praktiska lös- ning af kvinnofrågan var att anse såsom ett prejudikat, bindande för hvarje denna fråga berörande framtida eventualitet.
Kvinnosa- ken har uti doktor Rosina Heikel en hofsam, intelligent och taktfull förkämpe.
Sedan hon numera bosatt sig i Helsingfors, hvarest hon har vidsträckt praktik såsom en af denna stads distrikts- och fattigläkare, kan hon på ort och ställe taga personlig del uti kvinno- frågans lösning.
Vid finska läkaresällskapets sammanträde den 21 april 1888, hvarunder läkaresällska- pets utlåtande med anledning af den då på- gående sedlighetspetitionen infordrats, höll dok- tor Rosina Heikel ett märkligt anförande.
H o n var den första kvinna i norden som med vetenskaplig kompetens offentligen yttra- de sig om frågan, och hennes sunda, sakrika andragande väckte stor uppmärksamhet.
Dok- tor Rosina Heikel sade bland annat: Rosina Heikel föddes i Kaskö den 17 mars 1 8 4 2.
Hennes föräldrar voro lagman- nen K.
J. Heikel och hans fru K.
D o b - bin.
Den unga Rosina erhöll sina första kunskaper på vidt skilda håll.
I Wasa, Borgå och Helsingfors fruntimmersskolor inhäm- tade hon det konventionela humanistiska un- derlag, som öfverensstämde med femtiotalets uppfattningssätt af en s. k. bildad kvinna.
Men Rosina Heikels sanningstörstande ande nöjde sig icke med detta traditionela kun- » Tidsandan låter sig icke undertryckas.
skapsmått.
Den unga flickan hade ett be- Och då allmänheten kränkes i sin sedliga stämdt mål i sikte, och detta mål skulle — åskådning, om än på aldrig så giltiga grun- ville hon uppnå.
För hennes 18-åriga entu- der, så måste den dock åtminstone tillerkän- siasm stod vägen klar — hon ämnade blifva nas rätt att hafva ett ord med i laget.
Lä- läkare.
Hannibal har sagt: » Jag skall finna karens oafvisliga plikt är att genom sin sak- en väg eller göra en. » En stark vilja för- kännedom belysa frågan och så vidt möjligt sätter berg.
Rosina Heikel visste, att hon bidraga att gifva den en rättvis och tillfreds- hade en stark vilja — och hennes tro på ställande lösning. » denna förde henne äfven till målet.
Dock, Vid kvinnoförbundet Unionens möte den den ungdomligt vakna hågen skulle behöfva 5 april innevarande år framställde doktor åratal för att kämpa sig fram, och energien skulle i det yttersta blifva pröfvad.
Men Rosina Heikel ett förslag om undervisning i så är all verklig segers förspel.
Rosina Hei- barnavård för allmogen.
Förslaget vann en kel undgick lika litet som någon annan, som utomordentlig anslutning, och en komité, bestå- bryter sig en väg olik mängdens, det hån ende af damer och herrar, nedsattes för att och det misstroende som blott alltför ofta ytterligare belysa frågan.
Doktor Rosina Hei- lägga sten på bördan.
Hon hade alltså mo- kels projekt gick ut på att en kurs i barna- tigheter af tusen slag och tviflet — ogin- vård skulle anordnas » för bildade kvinnor, heten uppreste hinder i hennes väg, hvilka lämpliga att efter inhämtad undervisning sän- endast kunde öfvervinnas af hennes fasta tro das ut i landet för att sprida kunskap bland på sin saks seger.
Och tiden gaf henne rätt.
allmogens kvinnor ».
Åren 1 8 6 5 — 6 6 genomgick hon fullständigt För den som vet, huru kolossal i propor- kurserna vid Stockholms kungl.
Centralinsti- tion mortaliteten är just bland allmogebarn tut.
Rosina Heikels afgångsbetyg från Cen- i späd ålder, är doktor Rosina Heikels idé tralinstitutet hade att uppvisa utmärkta vits- ett verkligt Columbi-ägg.
Allmogekvinnan ord, främst stod anatomi — berömlig.
1867 är oftast hänsynslöst vårdslös vid vården af genomgick hon fullständig kurs vid barnbörds- den späda telning, som hvilat under hennes huset i Helsingfors.
Intill 1871 idkade hon hjärta.
Man måste tillskrifva denna håg- naturvetenskapliga studier.
löshet snarare ren okunnighet och gammal slentrian än verklig brist på ömhet.
Rosina Heikel dissekerade under professor Att icke alla barn dö, är icke så mycket Lings ledning — hon sökte och erhöll slut- ligen af universitetets kansler (nuvarande ry- att tillskrifva den orsaken, att de skulle er- ske zaren) tillåtelse att få fullfölja sina stu- hållit en rationell skötsel, som icke mer bekanta omständigheten, att en del dier inom medicinska fakulteten.
Efter att den hafva erhållit dispens från student- ooh filo- naturer utrustats med starkare motståndskraft Okunnigheten är människans far- sofiekandidatexamen aflade Rosina Heikel än andra.
medicinekandidatexamen, och året därpå tog ligaste fiende, och kvinnan har på det sociala nordens första kvinnliga läkare medicinelicen- området ett fält kolossalt rikt att bearbeta.
tiatexamen.
Dessförinnan hade hon vid Stockholms, Köpenhamns och Berlins offentliga kliniker inhämtat de senaste praktiska tillämpningarna af Aesculapi gudagåfva.
1878 flyttade R o - sina Heikel till Vasa, sedan hon af Kejser- liga senaten erhållit särskild tillåtelse att praktisera som legitimerad läkare.
Hon hade nu vunnit målet för sina sträfvanden och på samma gång brutit de sekelgamla fjättrar, Med » Excelsior » (för 1888) instämma v i: » Hemlifvet och den husliga lyckan i allmän- het måste vinna, därpå att det kommer att finnas allt flere kvinnor, hvilka genom sina förvärfvade kunskaper kunna försörja sig själfva och icke af annat än ädla bevekelse- gruuder, såsom kärlek och plikt, förmås att inträda i andra förhållanden. » Må hon aldrig glömma Adolphe Monods ord: » Det största inflytande, som finnes på Jegnér.
jorden, såväl till godt som ondt, är doldt i kvinnans hand. » För närvarande vistas d:r Heikel på besök i vår svenska hufvudstad, för Idun en ökad anledning att just nu bringa sina läsarinnor den förtjänta finska systerns bild.
Glömd.
+ + @ ^oet töDa fiaCaarnineu j u m m a n sig i j ?onattet futat ocfl Det 6y.ua aå väl på minen, att » å nöj-D fvou (tj ?uet sfutat.
imjatne t gtuset Bugga nu *, s o m geuaat * am£a.
£Bta Det ät på foittignuaet; Da * non ft-tnta jät, Sen gamfa.
ojofeu |onatteta tutot jåtgafc, aå i $£ått ocft, töDt De {uaa.
J£t|Wt » vintet g u m m a n uät^afc: non nog aoaEta | ?ått ociv |; tuaa.
STLen L i n uö^D å t J «apj:etåteu nus * non Dtuelitt, — fiöt^at niaae, aom ocli a t till åten, ofcnat inte fangte bandet väl Amelia teda.
tfitanD aå atvtta på aitt fiatn, non ej.
j:icli a m m a.
0 m non fe^De ån, Den tiffa!
en Det v a t a Han Detaamma.
0m Hon fej ?De, å t Det ttofujt, non ett jkstetBatn måst t a g a.
oftugga po^&amp;at j ä m n t aå toEigt la att gam fa Ht t » ae J ga- a 9TLeu Bon nöjD ä t: Bölj-at atttj&amp;a ntsae n u non aCt-ppet oauDta ft-u » ut nu * att aHuta, fiuna, dtauDtgt göta allt åt anDta.
ojom e n Dtoppe Bott i sanDen apåtfoat uenuea li^ nat tantut.
SfiLat Den ttottuat, H ä g n a geuaftt m a n en a n n a n liaridan, |unmt.
^ a m t a, gfomDa, ttotta gumma, o^vex Dina n / turaot futaD!
SDma Dagat uati-t sHumma.
(^.oDt, att anat-t Din Dag ä t afutaD.
Karl Ljungstedt.
DU N 1893 Ren svenska.
n af bröderna Grimms sagor berättar, i hurusom dvergar gåfvo åt tvänne syst- rar skänker: åt den ena, att vid hvart ord, som hon sade, rosor skulle falla från hennes läppar, åt den anrda däremot, att hvar gång hon talade, paddor skulle hoppa ur hennes mun.
Ibland rinner mig denna saga i minnet.
Isynnerhet kommer jag ofta att tänka på den senare ungmöns öde, då jag hör » ärans och hjältarnes språk » svårligen misshandlas, då glömma vi lätt såväl skönhetens tjusning som dräktens behag för talets vederstyggliga pad- dor.
Men den fulaste kan synas oss skön, om vi fängslas af hennes tal • — det är sa- gans rosor, hvilka komma oss att förgäta, hvad som brister i utseende.
Alltså, låtom oss vara ense om, att det är af största vikt, att ens tal ljuder väl.
Ä r månne detta uppmärksammadt?
Talar man i allmänhet vårdadt, och söker man tala väl?
Ahnej, icke i allmänhet.
Utan att fästa af- seende vid missljudande dialekter och ohygg- liga provincialismer, hvilka rättvisligen ej kunna läggas någon till last, då de ju äro medfödda — ehuru den goda viljan äfven härutinnan kan uträtta mycket, ja, till och med göra trelleborgskan skaplig nog — hän- der det ju ofta, att själfva uttalet lider af betänkliga brister, vanligast orsakade af slarf och ouppmärksamhet.
Ett af de vanligaste fel, som begås i detta hänseende, är begagnandet af det idiotiska » hva? » Finns det något mera odrägligt än detta inskränkthetens evinnerliga » hva?
hva? » Det gör ovedersägligen intryck af en ohjälp- lig enfald, synnerligast när det ofta upprepas, det låter så ömkligt, så plågsamt, att det kan störa äfven det sundaste nervsystem.
Talspråket är vanligtvis i hög grad slarf- vigt och ovårdadt.
Man bryr sig sällan om att lägga sig vinn om ett vackert uttal.
Allt för efterlåten får man dock ej vara i detta hänseende, man måste undvika ord och ut- tryck, som äro allt för stötande, t. ex. » d o m ».
Om man nödgas tåla det som ersättning för det mera svårsagda dem, så borde man åt- minstone skonas från att höra det i stället för de.
Säger en ung flicka: » dom ha ' gått, » så föranledes man lätt att tro henne vara i den så kallade » slynåldern », hennes klädning må vara aldrig så lång.
Äger estetiken nå- got berättigande att skrifva oss lagar, så bör den förvisso här säga sitt veto, ty det ges näppeligen grymmare tortyr för finkänsliga öron.
August och Augusta höra till de mest miss- handlade namn, i det au än förvränges till å och än till a.
Nu äro vi emellertid inne på ett omtvistadt område, talspråkets bekväma fulheter.
Här kommer lätjan och afgör stri- den till förmån för ett laisser-aller system, som låter språkriktighet och formskönhet fara för bekvämlighetens skull.
Mycket af sven- skans forna klangstyrka och kraft har däri- genom gått förloradt, här må blott erinras om alla starka verb, som försvagats under tider- nas lopp.
Det torde för öfrigt ej löna mö- dan att yttra något, » språkets utveckling » får man naturligtvis lof att erkänna.
Ett vårdadt uttal gör dock städse ett behagligt intryck, då ett slarfvigt däremot ofta är stötande.