Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Margareta» och den så kallade «hvilan i Egypten» uti Wien, hvilka arbeten förf. icke sett recenserade, men som i manéret närmast likna «della Tenda».
Isynnerhet den förra af dem utmärker sig genom en färgprakt, som uti intet annat af här nämnda arbeten återfinnes, och båda hafva, ehuru effektfulla, ett något, som helt och hållet skiljer dem från dessa. «Della Tenda», synbarligen en mästerlig målning, blott till en del ovanligt starkt modellerad, har åter intet af det öfverjordiska uttryck, som finnes hos madonna Sixtina och den för henne knäböjande Barbara, ehuru kanske en icke-kännare med förf. skulle kunna vilja sätta Christus-barnet på den förra taflan lika högt, som det på den sednare.
Men hvem vågar här bedöma, der man stöter emot kännares förtjusning, hvilka i det sednare barnet vilja se det mästerligaste af alltsammans.
Uti samma rum finnes Correggios verldsbekanta mästarverk, ibland dem «Natten».
Bland arbeten af Rafaëls lärjungar utmärka vi Giulio Romanos «madonna med tvättbäckenet», det förnämsta af denna målare i Tyskland, och en skön «madonna med barnet och flera helgon», af Bartol.
Ramenghi (Bagnacavallo).
Skön är också en «Magdalena» (469), af Battoni, en Romare från början af 18:de seklet.
En «Cecilia» (493) af Carlo Dolce är mindre vek, än hvad som vanligen ses af honom.
Ännu må nämnas en kopia efter Rafaël af Rafaël Mengs (1779), kanske skönare än något af dennes original, här eller i Wien, samt anmärkas, att den kopia af «madonna della Sedia», som föregifves vara gjord under Rafaëls ögon och med hans biträde, af de flesta kännare anses vara utan värde, så att åskådaren med lättadt samvete må lemna bilden, äfven om han såsom förf. förgäfves sökt finna den mästerlig.
Vi begifva oss så till det egentliga inre galleriet.
Här mötas vi först af några få äldre Italienare, bland hvilka vi hålla oss till Venetianska skolan, såsom den fullständigaste.
Paduanerne Squarcione, Mantegna, samt de egentliga Venetianerne Giov.
Bellini, hans lärjungar Gentile Bellini, Girolamo di Santa Croce, af honom serdeles skön tafla, «Joseph och Maria tillbedjande barnet» (38), Cima da Conegliano, Vicenzo Catena m. fl. representera skolans äldre period.
I samma rum som dessa finnas äfven stycken af den älskliga Francesco Francia, igenkännligast i en «madonna» (6).
I följande rum upptager Tizian all uppmärksamhet.
Icke mindre än tre «Venusbilder» lysa här emot den inträdande.
Nära förgäfves söker man dock i dessa det, som borde gifva dem den mesta tjusningskraft, formernas veka rundning genom en clairobscur med hvitt på hvitt, emedan hela bilden grånat eller gulnat af ålder.
Märkligare är den sköna inkarnationen på den nämnda Danaë i Wien.
Såsom kanske det förnämsta härstädes anses «skattpenningen» (il Christo della Moneta 62).
Berömd är också en «altartafla» (60).
I detta rum finnas äfven stycken af Tizians medlärjungar, Giorgione och Palma Vecchio, af den sednare tvenne goda (73 och 76).
Bland taflor af hans efterföljare förtjenar en «Mathei kallelse» (31) af Pordenone serskild uppmärksamhet.
I nästa stora sal intager Paolo Veronese bildligen första och i verkligheten största rummet.
Berömdast äro «bröllopet i Cana», ehuru samma ämne finnes uti en ännu berömdare framställning i Paris.
Dermed täfla i prakt «Kristus, bärande korset», («die Kreuztragung»), och »Kristus i Emaus».
Den förstnämnda taflan är 16 fot bred, 7½ fot hög; den i Paris har 40 fots bredd, 20 fots höjd.
Äfven om den färgprakt, dessa arbeten egt, kan man numera blott göra sig en ungefärlig föreställning.
Också är detta så kallade «inre galleri» alltför mörkt.
Motstycken till Veroneses arbeten äro, i salens andra ända, de af Annibale Carracci, likasom de förra, de utmärktaste af denna mästare i Tyskland.
Kring Veronese ordna sig sednare Venetianare: Giacomo, Leandro och Francesco da Ponte (Bassano), af den sistnämnda «herdarnes tillbedjan» (114), Domenico Feti, en «David» (141), Palma d. y., Varotari m. fl.; kring Carracci taflor af farbrodren Lodovico och brodren Antonio (Agostino?), Dominichino, Albani, «Venus och Vulkan» (257), Schidone och andra Eklektiker.
Annibales kraft- och praktfulla stycken äro «Maria på thronen» (249) och «Mariæ himmelsfärd» (267) rikast uppå effekt.
Mellan dessa båda serier upptages rummet af andra skolor i öfra Italien.
Vi fästa uppmärksamheten uppå «tvenne gamla» (203, 204) af Nogari, «Petrus och Paulus» (242) af Niccolo del Abbate (Giulio Romanos lärjunge), och «Äktenskapsbryterskan» (232) af Biscaino.
I nästa rum fortsättes med Eklektikerna.
Bland dem förnämst Guido Reni, samt dernäst Albani och Franc.Barbieri, (Guercino da Cento), af hvilka alla finnes en mängd stycken.
Sist följa
Naturalisterna (nyare Neapolitanska skolan), med Caravaggio i spetsen, isynnerhet en stor mängd taflor af Spagnoletto, Luca Giordano och Solimena.
Af Giordano är kanske bäst en «Perseus» (362), samt «Jakob och Rachel» (366).
Uti «Sabinskornas bortröfvande» (367), närmar han sig, i form och kolorit, på ett märkvärdigt sätt Rubens.
Glömmas bör ej en «sjöstorm» (357) af Salvator Rosa.
Om redan de ofvan uppräknade äro få i förhållande till den stora mängd, som förefinnes, så måste detta ännu mera blifva händelsen med det öfriga af galleriet – bestående af circa 1200 stycken, utan att räkna ett stort antal porträtt från nyare tid samt pastellmålningarna.
Men öfvertygad att den, som på förhand icke gjort ett urval, äfven med en måleriets historia i hand här behöfver flera dagars tid för att orientera sig, fortfar förf. att angifva några hufvudstycken.
Ingångssalen, A., har, jemte flera utmärkta taflor af Nicolas Poussin, tvenne sköna landskap af Caspar Poussin och trenne af Claude Lorrain, af hvilka N:o 30, 31 utomordentligt herrliga.
En «helig familj» af Le Brun, en «Napoleon» af Gerard (Frans), samt, såsom raritet, en «soldatscen» af Callot, böra ej förbigås.
Uti B finns ett stycke (152), som tillskrifves Joh. v.
Eyck, men dock ej tål jemförelse med dem i Berlin och München, ett «porträtt» (77) och «en kanin» (135) i aquarell af Dürer, hvilka ej, såsom flera andra taflor härstädes af samma mästare, sätta betraktaren i förlägenhet.
Vidare af Cranach d. ä. en stor mängd, och af Holbein d. y. bland annat en serdeles skön «madonna, med ett dödt barn på armen, framför hvilken en man knäfaller (74).
Det är ett i högsta grad utmärkt stycke.
Rummet C har stycken af Mengs och af Rosa di Tivoli, de sednare isynnerhet rara utom Dresden; D en skön «Vestal» (271 af Angelika Kauffman, serdeles goda arbeten (åldriga ansigten) af Denner, samt en mängd landskapsstycken af redan nämnda (Se sid. 242 f.) skolor och mästare.
Så af Rubens efterföljare Snayers (335), Bril (353, 368), Poelemburg (327), af hvilka längre fram flera arbeten förekomma, samt ett bland Ruysdaels utmärktaste stycken (365).
Galleriet innehåller af honom utmärkt sköna.
Berömdast äro «Jagten» (723), «Judekyrkogården» (656) och «klostret» (648); ehuru äfven tvenne «vattenfall» (365, 594) och «skogstrakter» (442, 593) äro förträffliga.
Isynnerhet «Jagten», med figurer af van der Velde, är den mest lefvande natur, man någonsin kan se.
På landskap är galleriet i öfrigt serdeles rikt.
Vi nämna ett (455) af Wynants, en af de äldsta idyllmålare; flera (510, 976, 734), det sednaste serdeles skönt, af Everdingen (1675), en Ruysdaels efterföljare, som målade nordiska landskap; bland en mängd af Berghem tvenne större stycken (670, 676); trenne (426, 635, 666) af den rara Potter; ett utomordentligt antal landskap af Zachtlewen; ett ungefär lika stort af Wouwerman, med hans ryttare- och jagtgrupper; flera af Adrian van der Velde och Jan van der Meer, som också tillhöra de idealiserande idyllmålarne; trenne (824, 926, 986) af Waterloo, ett (843) af Hackert, den förra från slutet af 17:de, den sednare i 18:de seklet; tvenne månsken (1006, 1007) af Arthur van der Neer m. m.
Rubens har här berömda stycken: en scen ur Virgilius, «Quos ego» (920) och «der Liebesgarten» (747), ett täckt stycke, något hos denna mästare ovanligt.
Mera än af den förstnämnda taflan torde dock de flesta åskådare anslås af en «Meleager och Atalanta» (682), «den druckne Herkules» (691) samt «Paris’ dom» (731).
Dessutom af honom en mängd sköna porträtt samt ett landskap (917).
Af Rembrandt och hans lärjunge Ferdin.
Bol finnas utmärkta stycken.
Bland den förres äro «Monoah och hans hustru» (478), tvenne porträtt (472, 575) och «mästaren sjelf med sin hustru» (718), en serdeles humoristisk komposition, de främsta.
Ett «landskap» (523) af honom är en sällsynthet.
«Jacobs dröm» (530), en «läsande man» (531), «David och Uria» (719) samt (Josef inför Farao» (720) af Bol, täfla med den förres och öfverträffa dem stundom i effekt.
Dessa bådas arbeten finnas numera alla tillsamman i salen E.; Rubens i salen G., der nu äfven de flesta af Ruysdaels stycken äro uppställda, medan nummerföljden i katalogen upptager dem spridda.
Bland de många af Rubens’ efterföljare fästa vi uppmärksamheten på en «madonna» (708) af van Dyk, några effektfulla stycken af hans medlärjunge Jordaens.
Vidare ur Nederländska skolan en «Magdalena» (634) samt «Abraham och Hagar» (639) af Adrian van der Werff; tvenne synnerligen goda stycken (735, 938) af Mieris; tvenne «unga flickor» (1010, 1011) af Schalken, båda eldskensstycken23, med hvilka man här äfven har tillfälle att jemföra flera dylika af Honthorst.
Slutligen påminna vi om:
«en qvinna med sitt barn» (539) af Murillo; en «Magdalena» (541) af Zurbaran; «de vise mäns tillbedjan» (534) af Chiari; en serdeles skön «madonna» (553), af obekant hand, som det tros, ur Rafaëls skola, samt några perspektivstycken af Canale och Canaletto (Bern.
Bellotto), bland hvilka en «utsigt af Verona» (555) synnerligen utmärker sig – alla (med inre Galleriets nummerföljd) i salen H., som innehåller arbeten ur särskilda skolor.
Bland de talrika pastellmålningarna finnes en skön «Amor» (13) af Rafaël Mengs.
I sammanhang med galleriets taflor förtjena att nämnas de utsigter af Dresden och af serskilda orter i Sachsen, dels utaf Canaletto, dels af Thiele, som finnas i f. d. Brühlska palatset.
Detta innesluter dock en ännu större märkvärdighet, nemligen sex tapeter efter Rafaël, hvilka af kännare anses stå i bredd med de för original ansedda uti Rom.
Samma intryck, som en målning, göra de icke, och det torde fordras ett specielt studium af Rafaël för att gifva dem deras rätta intresse.
Målningsgalleriet i Berlin är med sådan ordning uppstäldt, dess indelning i smärre rum för hvarje serskild skola underhjelper så mycket en allmän öfversigt, att här en handledning blir mindre nödig, och det utmärkta faller här så lätt i ögonen, att det knappt kan förbises.
För studium af de äldre italienska skolorna erbjuder Berlin kanske det lämpligaste tillfälle af alla Tysklands gallerier.
Men man måste då, för detta ändamål, göra en serskild kurs genom en del af de rum, som upptagas af italienska mästares arbeten, emedan uti hvart och ett af dem sednare mästare förekomma jemte de äldsta.
Desslikes bör den serskilda samling genomgås, som i katalogen är upptagen under: «Dritte Abtheilung.
Erste Classe».
Den har, om den är äkta, ett stort värde.
Man får, på serskild tillsägelse till betjenten, tillträde till densamma och instänges då för behaglig tid.
Förf. eger en mängd anteckningar, hvilka dock här kunna vara så mycket mer öfverflödiga, som målningar från äldsta tid hufvudsakligen blott gälla genom deras historiska betydelse, och dertill katalogens uppgifter, angående de skilda skolorna, redan lemnar den besökande en god handledning.
Att försumma detta studium, som öfverhufvud är så belönande för förståendet af sednare tidens fullkomligare verk, vore så mycket mera obetänkt, som
Berlin icke eger något större antal af dessa sednare.
Dock kan man naturligtvis af detsamma icke draga någon större nytta, utan studium af måleriets historia.
Vi rekommendera för detta ändamål: «Handbuch der Geschichte der Malerei von D:r Franz Kugler».
Till berömda taflor, hvilka vi efter nummerföljden vilja uppräkna, höra här: af Tizian «Tizians dotter» (75, a), kanske den qvinnobildning och den inkarnation, som af allt, hvad man i Tyskland ser, bäst motsvarar den föreställning, man gjort sig om tjusningen af Tizians pensel.
«Äktenskapsbryterskan» (82) af Pordenone samt en «Madonna med «barnet» (92, a) af obekant mästare, förtjena äfven närmare uppmärksamhet.
Likaså några stycken (103, 108, 110) af Lorenzo Lotto (1544, Tizians medlärjunge) och ett «Mariehufvud (129), som tillskrifves Luini’s skola och har mycket af hans milda behag.
Af Correggios «Io» ses här en dubbelbild (109) till den i Wien, utan att kännare kunna afgöra, hvilkendera som är original, eller om de äro det båda.
Vidare hans lika berömda «Leda» (107), hvars ena arm förf. icke kunde förlika sig med.
Vid denna tafla bör man ej låta hufvudfiguren leda blicken från bipersonerna, bland hvilka finnes en den skönas leksyster, skönare, än Leda sjelf, med ett uttryck af oskuld och fruktande lust, som är obeskrifligt.
Rafaëls härvarande arbeten äro ofvan nämnda.
I samma rum med hans Madonna «di Colonna» finnes en «Maria med barnet, helgon och englar» (253), det skönaste stycke af Andrea del Sarto i Tyskland.
Det har mycken likhet med van Dycks bästa historiska bilder.
«Tvenne älskande» (289), som tillskrifvas Giulio Romano, förtjena för namnets skull att betraktas.
Utom flera andra stycken af Caravaggio, berömdast hans «Amor» (396).
Af Guido Reni «Paulus och Antonius» (383) och en «Fortuna» (387).
Af hans mästare, Annibale Carracci, samt hans medlärjungar
Dominichino och Albani, serdeles berömda och berömvärda bilder af Kristus, Maria, Johannes döparen och de tolf apostlarna (391–395, 399–403, 407, 410–413).
Förbigås böra ej heller «Kristus spisande 5000 män» (377) af Ludov.
Caracci och en «Madonna» (381) af Schidone (1615) med förträfflig belysning.
En kuriositet äro några landskap (390, 408, 414) af Annib.
Caracci.
Ett landskap (420) och ett annat (437), med en Silenus, af Claude Lorrain visa dennes egendomlighet i sköna exemplar.
Till det märkvärdigaste i tysk målarekonst hör den sammansatta taflan: (1–12), ett fragment af den beryktade altartaflan uti Gent, af bröderna Hubert och Johan van Eyck.
Den är detta ej blott såsom historiskt minnesmärke, utan äfven delvis såsom verkligt skön.
Så de musicerande englarne med deras oförlikneliga ansigten, de mästerligt målade träden i N:o 5 o. s. v.
I stället kan man hjertligen skratta åt de sjungande englarne.
Flygeltaflorna, som äro målade på båda sidor, vändas om en gång dagligen.
Skönt är också ett «Christus-hufvud» (26) af Joh. van Eyck.
Åtskilligt af Hemling (här Memling), hvaribland en «altartafla» (19, a, b, c), märkelig äfven derföre, att på den drägter finnas, fullkomligt liknande dem, man ser på den Joh. v.
Eyck tillskrifna altartaflan i München.
Men i öfrigt kunna de hvarken jemföras med hvad på sednare stället finnes af Hemling, eller med de Eyckska målningarna derstädes, som uppenbarligen äro syskon till altartaflan från Gent.
För öfrigt ses här ganska litet utmärkt ur de äldre tyska och nederländska skolorna.
Serskildt förtjena dock nämnas en «Madonna» (28) af Jan Mostaert (1555), ett utmärkt godt «porträtt» (67) af Amberger och ett annat (71) af Georg Pens (1550), som hade till lärare både Dürer och Rafaël.
Likaså har Cranach d. ä. här åtskilliga berömda arbeten: «Christus vid Oljoberget» (60), «Venus och Amor» i tvenne exemplar (52, 54), «Ungdomsbrunnen» (56), en originell och humoristisk, ehuru temligen stelt utförd komposition, samt goda porträtt, «Fredrik den Vises» (99), «Katarina von Bora» (100), «Luther» och «Melanchton» (63, 62), af hvilka båda sistnämnda exemplar äfven finnas i Wien och München.
Bland härmningar af italienska måleriet utmärka sig: en «Venus» (157) och «Loth» (160) af Nederländaren Frans Floris (1570); en «ung qvinna» (148) af Peter Aertzen, likasom flere här förekommande, en mindre känd målare; en «tiggarscen» af David Vinckebooms («il Bamboccio»), samt en «Bacchusfest» af Tysken Rottenhammer (1608) och Jan Breughel («Blumen-Br.»).
– I «tredje klassen» af denna «Afdelning» följa mästarstycken: «af Rubens «Kristus-barnet med Johannes och en engel» (275), ett oändeligen täckt och lent stycke.
De på taflan förekommande frukter äro af Frans Snyders, djurmålaren, som ofta var Rubens’ biträde, hvarpå här ses ännu tvenne exempel, i den mästerligt enkla «Kristus med Maria och Martha» (310) samt i ett «jagtstycke» (452), och i München mångfaldiga.
«Den Helige Andes utgjutelse» (279), «Maria med barnet och de tre botfärdiga syndare» (307) samt «Carl I:s barn» äro sköna stycken af van Dyck, det första och sista märkbart skiljande sig från det andra, som är starkt i Rubens’ manér, sådant detta visar sig i hans nyssnämnda arbeten.
Icke jemförligt med något annat, än «handtvagningen» i Esterhazyska galleriet är «hertig Adolf af Geldern och hans far» (299), denna snarlik «Moses» (296), båda af Rembrandt.
Hans lärjungar, Ferdin.
Bol, med ett «porträtt» (270, b) och en «spående Zigenerska» (300), samt Govaert Flinck, med en «Abraham och Hagar» (301) och «H.
Anna med Maria» (301, a), sluta sig med rätta till nyss uppräknade stormästare.
Af hvad som vidare förefinnes, utgöres större delen af landskapsstycken af nästan alla ofvan nämnda mästare i denna gren af måleriet.
En «storm» (356, a) af Backhuysen är utomordentligt skön.
Ett «sjöstycke» (353) af Ruysdael är en sällsynthet – och en vacker.
Uti serskildt rum äro, liksom af italienska skolorna, äfven för konsthistorien vigtiga stycken från tyska måleriets äldsta tid uppställda («Dritte Abtheilung – Dritte Classe»).
De tillhöra nästan alla Kölner-skolan.
Ännu återstår att påminna om en mindre samling ur alla skolor från 18:de seklet, i nummerföljd med italienska afdelningen såsom dess «Sjette Klass – Akademiker».
Till densamma höra goda stycken af Nicolas Poussin, Adrian van der Werff, en «Madonna» (472) af Mengs, af Angelika Kauffmann hennes eget skönt målade «porträtt» (475) samt några «stadsvuer» af Canaletto.
Förf. ser med ledsnad tillbaka på det ringa antal, han känner och förstått att utmärka bland dessa rika samlingar.
De nämnda taflorna äro dock, jemte flera utmärktare ur nederländska skolan, hvilkas upptagande utrymmet ej medgifvit, de enda förf. erinrar sig och för sin fantasi kan återkalla, ehuru han använde en tid af fyra månader nästan uteslutande för samlingarnes studerande.
Men just den erfarenhet, förf. gjort, af svårigheten att vända sig skådandet till gagn, der tusendetal bilder från hvarandra locka beskådarens blick, har uppmuntrat honom att med dessa förteckningar söka gagna andra besökande, lika nybegynnare, som förf. sjelf, ehuru han kunde förutse, att han skulle afsluta förteckningen med samma obelåtenhet, som den hvaraf sista afskedet från något af de beskrifna gallerien åtföljes.
Wien ist eine grosse «Stadt».
Wien – ja Wien är en stor stad och en skön stad, då man hunnit till dess inre och der blifvit hemmastadd.
Men då man kommer neddängande med en ångbåt långsåt Donau, använder man för lång tid af den korta, som ström och ånga bestå, för att betrakta Kloster Neuburg och Leopoldsberg, och den blick, man kastar på Wien, visar en endast Stefanstornet med några stycken dess barn.
Reichard försäkrar, att staden «se présente majestueusement dans toute son étendue», men man bör kanske då ej låta sig locka af närmaste omgifningar, t. ex. af de nämnda, eller af någon angenäm bekantskap om bord, eller kanske skall man klifva upp i masten – sannerligen jag mera vet, om Donaufartygen ens hafva en mast!
Man har för resan från München till Wien att välja mellan tre serskilda vägar.
Af de tvenne direkte till Linz föredrages vanligen den öfver Salzburg för landets prisade skönhet, i trakten af denna stad samt mellan den och den förra staden.
Förf., som nyligen sett det skönaste alpland, och som icke förstår sig på att njuta af ett sådant instängd i en postvagn, valde en tredje väg, till Regensburg och derifrån på Donau, ända till Wien.
Man har då tillfälle att kasta en blick på den innersta delen af Tyskland, och nöjet af åtminstone tvenne dagsresor på floden.
Landet närmast till München är äfven åt norden af samma ödsliga och ängsliga beskaffenhet, som åt vestern, mellan denna stad och Augsburg.
Först i trakten af Landshut, en nätt och välbelägen stad vid Isar, med ett kyrktorn, 456 fot högt, d. ä. af precist samma höjd som St.
Michelstornet i Hamburg, och högre än Münstertornet i Strassburg (445 f.) eller Stefans-tornet i Wien (420 f.), får landet ett fruktbarare och behagligare utseende.
Till och med vinrankan, fruktbarhetens insegel, visar sig åter, åtminstone i trädgårdarna.
De usla kojor, man härtills sett, förbytas småningom i gladare byar, och man erinrar sig åter, att man är i det bördiga Tyskland, hvilket man i Münchens omgifningar hunnit glömma.
Regensburg är det bäst att besöka med tillslutna ögon, ty dess yttre är obehagligt, ruskigt och dystert.
Blott bryggan, uppförd 1146, den enda af sten öfver Donau, som här har ungefär 900 fots bredd, må man bese.
Invånarnes antal är 24,000.
Härifrån styrdes tyska riket till 1806, i etthundradesextiofyra års tid, en tid af ingalunda lysande öden för Tyskland; så att, rätt besinnadt, utsigten är lika litet inbjudande för slutna, som för öppna ögon.
Derföre ut på floden, näst Rhein Tysklands stolthet, ty Tyskarne äro större entusiaster för landets vatten, än för sjelfva landet.
En tysk sångare har sällan mycket att säga om det sednare, men om de förra, om Donau och isynnerhet om Rhein, kan han qväda från morgon till qväll.
Verkligen är också icke en resa på båda dessa floder så angenäm, som man någonsin kan önska sig den.
Att hafva sett den ena af dem, minskar ej nöjet af att se den andra.
Ty Donau har ett helt annat skaplynne än Rhein.
Den sednare intager mest genom sina stränders rikedom, bergen äro omslutna af bördiga rika dalar, och deras ruiner höja sig midt ibland vingårdar.
Sjelfva floden har ett jemnt lopp, nästan alltid samma bredd, samma djup, bädden är fri från grund och stenar, och vore man säker, att ingen slump skulle drifva fartyget mot ett annat dylikt, ingen tillfällig vindpust föra det mot stranden, så kunde det lemnas på egen hand, för att göra resan från Strassburg till Rotterdam.
Annorlunda förhåller det sig med Donau.
Här finnas sandbankar, klippor midt uti floden, verkliga fall och forssar, till och med vattenhvirflar, och man får verkligen gunga på dess böljor samt höra deras brusande dån, hvilket på Rhein endast erfares – i beskrifningarna och i poetiska utgjutelser till Rhengudens ära.
Med denna flodens karakter står dess stränders i öfverensstämmelse.
Donautrakten kring
Regensburg är väl en öppen odlad slätt, och denna sträcker sig nedåt floden ända till Straubing och mynningen af Isar, så att blott på venstra stranden spridda berg och landthöjder visa sig, bland hvilka sednare en, vid Donaustauffen, ungefär en mil nedom Regensburg, bär det blifvande tyska pantheon, «Valhalla».24 Men ungefär vid nämnda punkter vidtaga de vanligen skogbeklädda, här och der med slott, ståtliga kloster och ruiner af fordna borgar bekrönta berg, som ända till närheten af Wien på båda sidor innesluta Donau-dalen, än speglande sig i dess vatten, än aflägsnande sig från dess stränder, för att låta dessa pryda sig med behagen af ett alplands dalar.
Så genomfar man en bergränna, afbruten af täta sidodalar, uti hvilken vattnet brusar fram mellan klippor och stenar, der det fordras skicklighet hos styrmannen, för att föra den snabba ångbåten helbregda ned till det lugnare vatten, som vidtager vid Passau.
Denna stad har ett det mest romantiska läge på en udde vid lnnflodens utlopp i Donau.
Midt emot de berg, vid hvilkas fot staden utbreder sig, reser sig, på venstra Donaustranden, der den lilla floden Ilz i den utgjuter sitt vatten, en brant klippa, täckt af en befästning, Oberhaus, som beherrskar de tre floderna, staden och den kringliggande nejden.
Uppåt består denna i den trånga flodrännan, men nedom Passau utbreder sig ett det täckaste, i frisk fägring grönskande landskap, omslutet af en ram af pittoreskt formade berg.
Strömmen är så stark, att fartyget ej kan vända midtför staden, utan måste följa med ett stycke nedåt, för att åter arbeta sig upp i det lugna vattnet mellan båda flodernas strömfåror.
Anblicken af staden och nejden är öfverraskande, och förf. tvekar ej att sätta denna utsigt från floden öfver den vid Koblenz, med hvilken stads läge Passaus har mycken likhet.
En dylik öfverraskning väntar den resande snart åter.