Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rikets Ständers Justitiae-Ombudsmans vid denna Riksdag afgifna, lill Lag-Utskottet öfverlemnade Embetsberättelse innehåller, hurusom, af den anledning, att inom kort lid flere brottmål hos Kongl. Majit förekommit, angående frälsebönder, torpare och drängar, som, i uppsåt att hämnas förmenta oförrätter, eller att stjäla, i försåt sökt afhända sina husbönder lifvet, en Kongl.
Förordning under den 16'
Juli 1776 utfärdats, hvarigenom är vordet stadgadt: ”Att då enskildte tjenare, bönder eller torpare, ”hvilka betjena med arbete eller dagsverken, sätta sig för husbondefolket "i försåt, ehvar det helst är, att dem skada göra till lif eller lem och sar - 4 Lag-Utskollets Betänkande, N-o 3~. ”gar dem eller slår hlånad eller blodvite, sådane böra straffas, mannen ”med 32 par spö och qvinnan med 24 pär ris, try slag af paret, samt ”derjemte mista äran och arbeta ett eller flere år på*någon fästning, allt ”efter brottets grofhet och den brottsliges arghet; börandes han sedermera ”under arbetstiden på fästning en gång hvarje år undergå samma straff af ”spö eller ris, och det på samma dag, som han forsla gången det utstått.’'
I afseende härpå yttrar Justitiae-Ombudsmannen vidare, att, om man än ville förutsätta, alt denna Förordning, såsom dess inledning antydde, tillkommit endast för att skydda allmän säkerhet, måste det icke desto mindre medgifvas, alt syftemålet ernåtls pä bekostnad af allmän rättvisa och medelst en rubbning i gällande rättsgrunder, hvilken ändamålet, ehuru i och för sig sjelf berömvärdi, ingalunda kunde rättfärdiga.
Begreppen husbonde och tjenstehjon bade nemligen i berörde författning fått en utsträckning, som belt och hållet vore oförenlig med de derom i lag och legostadga gifna bestämmelser, enär till tjenstehjonsclassen blifvit hänförde bönder och torpare, som betjena med arbete.
Den tillfälliga omständigheten, alt afgäld af ett hemman eller torp, uti contractet emellan jordegaren och brukaren, blifvit utsatt i nämnde tjenstbarheter, kunde likväl icke leda till den slutföljd, att den förre dermedelst undfått husbonde välde öfver den senare; ty om så vore, skulle satsen, följdrigtigt genomförd, ej allenast vid hvarje arbetsaftal berättiga ena contrahenten till det större personliga skydd, lagen ansett böra husbonde tillkomma, utan ock kräfva tillämpning af de för åtskilliga brott och förseelser utsatte speciella straff på flere personer, hvilka icke vore eller någonsin kunde betraglas såsom tjenstehjon.
Denna uppenbara brist på öfverensstämmelse emellan ifrågavarande serskilda lag och allmänna lagen, hade icke blifvit afhulpen, utan fastmera ökad genom Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779.
Ärelöshet, utgörande en tillsatts till det fordna edsöresstraffet, bade funnits vara en olämplig påföljd i fråga om försåt i allmänhet; men ehuru 21 Cap. 6 § Missgernings-Balken sålunda ändrats, syntes afsigten likväl icke hafva varit att, i sammanhang dermed, göra ändring i straffbestämmelserne för försåt, anstäldt emot husbonde, ty om sistnämnde förordning dervid skulle böra tillämpas, måste fängelsetiden förlängas, i och med detsamma spöstraffet ytterligare förnyades, hvilket åter komme att medföra en skärpning i straffet, som svårligen kunde försvaras.
Icke destomindre vore ärelöshet lika olämplig vid det ena, som vid det andra af dessa likartade brott.
Härtill komme ytterligare, att uti sjelfva bestraffningen röjde sig en grymhet och hämndlystnad, ej mindre ovärdiga lagstiftarens hofsamhet, än lyckligtvis exempellösa i våra öfriga strafflagar.
Att, såsom här skett, utsträcka sträf - Lag-Utskottets Betänkande, N.o 3j. 5 fet utöfver hvad brottets art och beskaffenhet oundgängligen fordrade, vore både i juridiskt och politiskt hänseende förkastligt, samt medförde, bland andra skadliga verkningar, jemväl den, att medlidande med brottslingen hos folket väcktes, och att han i dess ögon upphöjdes till en slags martyr, utsedd att offras åt lagens obevekliga hårdhet, hvilka intryck lagstiftaren framför allt borde söka undvika att åstadkomma.
Häraf har Justitiae-Ombudsmannen ansett kunna slutas, alt 1776 års förordning vore orättvis, äfvensom det kunde tilläggas, att den vore öfverflödig.
Om än serskilda förhållanden den tiden möjligen påkallade strängare åtgärder för att skydda en viss samhällsclass, hade dessa dock längesedan upphört, hvarom den sällsporda tillämpningen af undantagslagen jemväl bure viltne.
För att förekomma försåtliga våldsamheters begående al bönder och torpare, syntes straffet i 21 Cap, 6 § MissgerningsBalken göra tillfyllest, och detta lagrum, jemte i5 Cap. isamma Balk, ansågs innehålla tillräckliga bestämmelser i afseende på våldsverkan af tjenstehjon, åtminstone intill dess den nya brottmålslagen hunne pröfvas och antagas; hvarföre Justitiae-Ombudsmannen ock hemställt, att Kongl. Förordningen den 16 Juli 1776 må, i grundlagsenlig ordning, lill kraft och verkan upphäfvas.
Enahanda hemställan har, uti en hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln väckt, samt till Utskottet remitterad motion, blifvit gjord af Herr Friherre Cederström, Thure, som föreslagit, att de förbrytelser, som i ofvanberörde förordning omförmälas, måtte beläggas med ett års fängelse å fästning, med eller utan arbete, samt 100 dalers böter, eller, i brist af dem, fyra månaders arbete å fästning.
Hvad sålunda förekommit, har Utskottet i öfvervägande tagit, och finner, i likhet med hvad anfördt blifvit, att den för husbondes försåtliga öfverfallande stadgade serskilde hestra ffning i vissa delar är i strid med de ' för brollmålslagen i allmänhet nu gällande grunder.
En rättelse härutinnan är följagtligen af behofvet påkallad; men, ehuru för brott af ifrågavarande beskaffenhet lillämplige lagstadganden redan finnas, dels i i5 Cap. 2§ Missgernings-Balken, hvarigenom utsättes bestraffning af 32 par spö, 24 pär ris eller 24 dagars fängelse vid vatten och bröd för den, som uppsåtligen bär hugg och slag å sin husbonde eller matmoder, dels i 21 Cap. 6 § samma Balk, hvilken, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 20 Januari 177g) innehåller, a t den, som sätter sig i försåt för annan, att honom skada göra till lif eller lem och sargar honom eller gör blånad eller blodvite, skall straffas med 1 års fängelse, med eller ulan arbete och 100 dalers böter samt, i brist af böter, arbeta derutöfver 4 månader; lik - ti Lag-Utskottets Betänkande, N:o 3j. väl och då de händelser, hvarpå exempel ej saknats, att enskilde tjenare, eller landtbönder och torpare, hvilka betjena med arbete, försåtligen och i uppsåt att hämnas, utöfva gröfre våld emot husbondefolket, äro, efter Utskottets tanka, af en eftertänkligare art och medföra större våda förden personliga säkerheten, än försåtligt öfverfallande i allmänhet, enär i förra fallet försåtet på en gång är svårare att undvika och tillika våldför vigtigare personliga förhållanden eller de, som med den husliga sammanlefna den äro förknippade; finnér Utskottet sig icke kunna biträda den mening, att den uti Kongl. Förordningen den 16 Juli 1776 stadgade straffskärpning bör alldeles försvinna; hvaremot Utskottet anser en lämplig ändring deruti kunna ske, om ej mindre från straffet borttages, hvad sorn är stridande emot brottets art eller deruti utmärker grymhet, såsom påföljden af ärans förlust och förnyad spö- eller risslitning under fängelsetiden, än ock åt Domaren öfverlemnas att, efter omständigheterna, döma till spö eller ris, eller till fängelse vid vatten och bröd.
Desse skäl föranleda Utskottet vördsamt tillstyrka utfärdandet af en Författning, hvarigenom , med ändring af Kongl. Förordningen den 16 Juli iyy6 , stadgas följande: då enskilde tjenare, landtbönder eller torpare, hvilka med arbete eller dagsverken betjena, sätta sig för husbonden eller matmodren i försåt, ehvar det helst är, att dem skada göra till lif eller lem, och sarga dem eller sid blånad eller blodvite, skola sådane straffas med trettiotvå par spö, tjugufyra pär ris eller tjugufyra dagars fängelse vid vatten och bröd, samt derjemte arbeta å fästning två eller flere år, efter brottets beskaffenhet.
Stockholm den 16 April 1840. Lag-TJtskotlets Betänkande, N:0 38.
Ank. till Exp. Utsk. den 23 April, kl. 2 e. m> Betänkande, i anledning af väckt fråga om stockstraffets upphörande.
Uti den af Rikets Ständers Justilife-Ombudsman vid denna Riksdag afgifna embetsberättelse förekommer äfven, bland annat, frågan om lämpligheten af stockstraffets bibehållande, i afseende hvarpå är anfördt, att omsorgen om religionsundervisningen och sedligheten i äldre lider öfverlemnat åt Presterskapet, alt, för försumlighet eller förseelse i detta hänseende, använda nämnde straff, såsom ett slutligt correctionsmedel, då andra visat sig vara overksamme.
Detsamma hade sedermera öfvergålt till, och jemväl erhållit betydelse af ett vanligt skamstraff, som för hvarjehanda förseelser kunde, enligt serskilda författningar, dels af Sockenstämma eller Kyrkoråd, dels af allmän Domstol åläggas, och, för flera fall, ännu i senare tider blifvit bibehållet; men sedan, i anledning af Rikets Ständers vid 1828—i83o årens Riksdag gjorde framställning, att de stockstraff, hvilka Kyrkoråd, likmätigt Kongl. Förordningen den 26 Februari 1817, egde att ålägga, borde upphöra, och att denna författning således måtte i berörde afseende förändras, Kongl. Maj:t, genom Nådig Kungörelse den 12 Mars i83r, med bifall dertill, förordnat, det
Kyrkoråds rättighet att ådöma stockstraff, ej vidare finge ega rum; och sådant straff för ^:de resan fylleri, jemte böter, stadgadt genom Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1813, äfvenledes upphört, jemlikt Kongl. Kungörelsen den 17 Mars 1837; så qvarstode detta bestraffningssätt nu mera endast: 1:0 för öfvermage, som oftare svär; 3 Cap. 2 § Missgernings-Balken; 2:0 för snatteri i fiskehamn, då den brottslige saknar tillgång till derför ådömde böter; 4 Cap. 1 § i Kongl. Hamn-Ordningen den 24 Januari 1771; 3:o i förening med böter, för den, som hugger neder eller med vilja förderfvar annans lill prydnad eller lugn planterade träd, eller ock annan skogsplantering; Kongl.
Förordningen om skogarne i Riket den 1 Augusti i8o5, § 64; samt 4:o i stället för uppenbar kyrkoplikt, för fremmande religionsförvandt, som begått brott, hvarå sådan kyrkoplikt eljest bordt följa; 43 punkten, 3 mom. i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807. 8 Lag-TJtshotlets Betänkande j N:0 38.
Justitiae
Ombudsmannen har ansett, att, enär den felagtiges sedliga förbättring befordrades lika litet genom stockstraffet, som andras afskräckande från fel eller förbrytelser deraf vore att förvänta, samt ändamålet med detta skymfliga straff således ej vunnes, detsamma kunde helt och hållet upphöra, i fråga hvarom vidare förekommer att något annat correctionsmedel för öfvermage, som svär, än den i 3 Cap. 2 § MissgerningsBalken föreskrifne aga, icke syntes, äfven då sådan förseelse förnyades, vara af behofvet påkalladt; alt då tillfredsställande skäl för den förvandlingsgrund, hvilken, enligt 1771 års Hamn-ordning, skulle iagttagas, vid saknad tillgång till gäldande af böter, ådömda för snatteri i fiskhamn, svårligen kunde angifvas, den i allmänna lagen utsatta grund för sådane böters förvandling jemväl borde i detta serskilda fall tjena lill efterrättelse; samt alt, enär bötesansvar funnes stadgadt i 20 Cap. 11 § Missgernings-Balken för våldsverkan å träd, planterade till prydnad eller lugn, eller å annan skogsplantering; och brottet, vid jemförelse af ansvar, som i andra våldsmål enligt lag egde rum, icke syntes förtjena den tillökning i straffet, som Kongl.
Skogs-ordningen, i likhet med äldre Kongl.
Förordningen af den 3o April 1777, föreskrifver, borde undanrödjandet af denna föreskrift ej eller möta någon serdeles betänklighet.
På grund häraf och under förutsättning tillika, att uppenbar kyrkoplikt, och i följd deraf stockstraff för fremmande religionsförvandt, som begått brott, hvarå dylik kyrkoplikt bordt följa, komme att upphöra, har Justitiae-Ombudsmannen gjort hemställan om vidtagande af den författning, ”att, med upphäfvande af alla angående stockstraff utfärdade författningar, ”förordnas må, att sådant straff icke vidare skall ega rum, och att, i det ”fall, då böter, i brist af tillgång hos den sakfällde, bordt dertill förvandlas, samma böter skola, på sätt lag och författningar i allmänhet innehålla, med fängelse aftjenas.” Lag-Utskottet, som bör öfver ifrågavarande hemställan sig utlåta, får vördsamt åberopa dess under JNfo 26 afgifna betänkande, uti hvilket uppenbara kyrkopliklens upphörande blifvit tillstyrkt på skäl, som till stor del gälla emot slockstraffels bibehållande; äfvensom Utskottet för öfrigt instämmer i hvad Justitife-Ombudsmannen bär ofvan anföit, endast med den skiljagtighel, att Utskottet anser, dels föreskriften angående stockstraff ej böra fråp 64 § i Kongl.
Förordningen om skogarne i Riket af den 1 Augusti i8o5 borttagas, med mindre den deruti samt i 20 Cap. 11 § MissgerningsBalken, i fråga om nedhuggande eller förderfvande af annans till nytta eller prydnad planterade träd eller ock annans skogsplantering, tillika utsatte bestraffning af 3 R:dr 16 sk. böter för våldsverkan å hvarje träd erhåller sådan Lag-Utskottets Betänkande, N;o 38. 9 sådan lämplig förhöjning, som brottet, i anseende till dess nesliga beskaffenhet och deraf härflytande, stundom icke ersättliga skada, förtjenar; dels ock att, om stockstraffet kommer att upphöra för fremmande religionsförvandt, som begått brott, hvarå uppenbar kyrkoplikt eljest bordt följa, enahanda underrättelse om personens namn och brottets beskaffenhet bör från predikstolen ske, som i Utskottets betänkande N:o 26 är vorden föreslagen för de fall, att enskild skrift i stället för uppenbar kyrkoplikt skulle komma att ega rum.
Utskottet tillstyrker alltså: 1:0 'vidtagandet af en författning, hvarigenom, med upphäfvande af alla angående stockstraff utfärdade föreskrifter , förordnas, att sådant straff icke vidare skall ega rum, och att, dels i det fall, dä böter, i brist af tillgång hos den sakfällie, bordt dertill förvandlas, samma böter skola, på sätt lag och författningar i allmänhet innehålla, med fängelse aftj enås, dels ock i den händelse, att främmande religionsförvandt bordt undergå stockstraff i stället för uppenbar kyrkoplikt, underrättelse från predikstolen i kyrkan, vid hvilken stock straffet skolat verkställas, bör meddelas om den felandes namn och brottets beskaffenhet; 2:0 att en Kungörelse utfärdas, hvarigenom 20 Cap. it § Missgernings-Balken upphäfves samt 6\ 1 mom. af Kongl. Förordningen om Skogarne i Riket den 1 Augusti i8o5 erhåller följande förändrade lydelse:
Hugger någon neder eller med vilja förderf var annans till prydnad eller lugn planterade träd, eller ock annan skogs plantering, den skall, utom skadeersättning, efter mätismanna ordom, samt de böter, hvartill han antingen efter serskildta lagakraftvunna vitesförbud, eller för åverkan å fruktbärande träd, kan hafva sig skyldig gjort, straffas med böter, beräknade för hvarje träd till 6 R-.dr 32 sk., eller med fängelse vid vatten och bröd, efter omständigheterne; och kommer, i händelse böter ddömas, men tillgång till dem saknas, deras fulla belopp att enligt lag förvandlas.
Prot. 1840•
7 Sami. 1 Afd. 10 Häftet. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande> N.-o 38.
Af Herr -von Röök: ”Jag förenar mig med Höglofl.
Lag-Utskoltet uti dess betänkande, det stockstraffet måtte upphöra, men deremot reserverar jag mig emot det förslag, Höglofl.
Utskottets pluralitet beslutat, i stället för en söndags stockstraff" med en gren i handen, hvartill den person gjort sig förfallen, enligt 20 Capillet ii § Missgernings-Balken, Kongl.
Förordningen den 3o April 1777 och Kongl. Förordningen om Skogarne i Riket den 1 Augusti i8o5 § 64, jemte böter för skogsåverkan, ersättning och serskilt 3 R:dr 16 sk., som hugger neder eller med vilja förderf var annans till prydnad eller lugn planterade trän, eller ock annan plantering af lefvande gärdesgårdar, nemligen att de sistnämnde böterne blott och allenast skulle fördubblas lill Sex R:dr 32 sk.
Jag anser den brottsligheten att af ondska, eller af sjelfsvåld och Öfvermod hugga ner, förderfva eller på hvarjehanda sätt onyttiga göra annars mans fruktbärande träd, eller sådana som vid dess gård till prydnad planterade äro, lefvande gärdesgårdar samt de ekplanteringar, som till Statens behof i en framtid redan äro med dryg kostnad anlagda och böra med största omvårdnad hägnas, vara så elak och förnärmande emot eganderätten, enär ersättning för skadan icke ens kan uppskattas, att utgifvas till den planteringsegare, som älskar lugn och husfrid samt ser sig på sådant sätt beröfvad minnet af förfäders och eget arbete samt begagnandet af en egendom eller lägenhet, som, måhända, allenast inköpts för sina prydliga anläggningar, att fredsförstöraren bör, enligt min öfvertygelse om helgden af eganderätten, utom det stadgade öfriga ansvaret, äfvenledes beläggas med en urbota bestraffning; och föreslår således, att den person, sorn sålunda förbryter sig derjemte måste å allmänt Häradsting i orten, der brottet är begånget, eller om brottet inom en stads område skett Rådstufva i O o 7 Stad, stå vid Tingshusdörren eller RådstulVuporten, med en gren i handen att tvänne timmar skämmas, sedan Domaren förut inför Tings- eller Rådstufvu-Rätten för allmänheten kungjort hans brott.” A.f Herr Doctor Bexell: ”Då jag ej kunnat lemna min röst för det lagstiftningsförslag, hvarigenom straffbestämmelsen nedsättes och mildras för den våldsverkare, som nederhugger och förstör de till prydnad och lugn planterade träd; får jag mig emot detta Betänkande reservera.
Skulle detta lagförslag blifva antaget, visserligen kommer då framtiden sjelf att besvara, huruvida den haft någon framgång i beredskap för den förändrade strafftheorien.
Och desse, af hädangångne lagstiftare fridlyste, parker om - Lag-Utskottets Betänkande, N;0 3g.
11 kring våra städer och landsbygder skola ytterligare afgöra frågan.
Våldet å till prydnad och lugn planterade träd, hostilt redan i sin rigtning och destructivt i sitt ändamål, bör emedlertid icke tryggas af en mildrad straffbestämmelse.
Jag förenar mig för öfrigt med Herr Lagmannen von Rööks reservation.” N:o 39.
Ank. till Exp. Utsk. :den 23 April, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt fråga om af skaffande af offentlig afbön.
Det åligger Lag-Utskottet att meddela utlåtande öfver Rikets Ständers Justitae Ombudsmans vid denna Riksdag, uti sista embetsberättelse!!, gjorda hemställan, om icke det, i sammanhang med straffbestämmelserne för ärekränkande beskyllningar och äfven för vanvördliga yttranden i tal och skrifter, stadgade offentliga afbedjande af förbrytelsen inför Rätta borde afskaffas.
Jemte uppräknande af de lagens rum och författningar, hvarest offentlig afbön är påbjuden, nemligen: 5 Cap. 2 §, i4 Cap. 2 och 3 §§, i5 Cap. t) § Missgernings-Balken, sistnämnde § sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, 60 Cap. 2, 4 och 5 §§ samma Balk, 9 Cap. 4 § Utsöknings-Balken, 14 Cap. 7 § Rättegångs-Balken samt 9 och 10 §§ af Kongl.
Förbudet, angående dueller och slagsmål, af den 22 Augusti 1682, har Justitiffi-Ombudsmannen, lill stöd för sin åsigt, yttrat: att egentliga upprättelsen för den förolämpade bestode i domstolens förklarande, att den anklagade gjort sig skyldig lill brottet, hvarföre hans ytterliga erkännande deraf vore helt och hållet öfverflödigt; att härvid ej eller borde förbises, att det i förevarande fall berodde af den dömdes välbehag, huruvida lagen kunde verkställas, eller ej, hvilket senare inträffade då han vägrade att domen fullgöra; att för öfrigt kunde anmärkas, huruledes, vid lagskipningen i senare tider, den satts sökt göra sig gällande, att, i vissa fall, ådömd afbön kunde af målsegaren eftergifvas, hvilket, ehvad anledningen till denna eftergift vöre oegennyttig eller icke, syntes mindre lämpligt, när derigenom bereddes en skiljagtighet i påföljden för enahanda brott, som i sin mon minskade lagens anseende och oväld; och skulle, om Ju - 12 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 3 g. stitiae-Ombudsmannens förenämnde förslag bifölles, sådant föranleda till uteslutande alldeles af 9 § i i5 Cap.
Missgernings-Balken och till ändring af de öfriga här ofvan åberopade Lagens rum och Kongl. Författningar, så vidt derigenom offentlig afbön vore stadgad.
Utskottet, som tagit detta ämne i öfvervägande, får vördsamt anföra, att enär nu gällande strafflag, genom dess fordran, att i vissa brottmål, den felande, utom annan bestraffning, jemväl skall, inför Rätta, under erkännande af förbrytelsen och betygande af sin ånger deröfver, anhålla om den förfördelades tillgift, velat åt den sistnämndes, medelst dom, vunna upprättelse bereda en ökad offentlighet, sorn torde vara af vigt och böra, derest den sålunda stadgade afbönen borttoges, på annat sätt till vägabringas; alltså och då i betragtande deraf, att Lag-Comileens förslag till ny criminal-lag, med afböns uteslutande, i stället innehåller det stadgande, att den, som till falsk angifvelse eller annan ärekränkning saker är, må ock, efter omständigheterne, dömas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den andre upprättelse vunnit, der denne det äskar; anser Utskottet, i likhet med hvad, å förra Riksdagen, dåvarande Lag-Utskott, i anledning af en enskild motionärs gjorda framställning, yttrat och Rikets Ständer gillat, lämpligt, att pröfningen, huruvida afbön bör qvarstå eller försvinna ur strafflagen, uppskjutes intill dess förslaget till ny Criminal-lag varder till granskning företaget; hvadan af Utskottet vördsamt tillstyrkes, att Justitice-Ombudsmannens omförmälde hemställan för närvarande icke må till någon åtgärd föranleda.
Herr Doctor Wallin bar reserverat sig emot Utskottets beslut och tillstyrkt]bifall å Justitias-Ombudsmannens hemställan, med afseende på hvad förut är vordet af Utskottet anfördt, angående skamslraffs olämplighet.
Herr CederschöldA Th._, Herr Prosten Säve och Herr Ekholm, som ej öfvervarit pröfningen af förevarande ämne, hafva äfven anmält sin reservation emot Utskottets Betänkande. •ä STOCKHOLM, HOS L. J. HJERTA, 1840.
Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 40.
Ank. till Exp. Etsk. den 30 April, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om ändring i 16 Cap. 7 § Jorda-Balken och upphäfvande af 8 § i samma Cap. och Balk.
Uti den vid innevarande
Riksdag afgifna och till Lag-Utskottet remitterade Embetsberättelse, fäster Rikets Ständers Justitias-Ombudsman uppmärksamhet på innehållet af 7 och 8 §§ i 16 Cap.
Jorda-Balken, hvilka äro så lydande: ”7 §.
Rymmer landbo bort inom stämmotid och finnér ”jordegaren honom på vägen, då han afviker; håfve våld hemta honom ”åter, och allt det han med sig förer.
Häfver landbo satt sig neder å annian ort, lite jordegaren Befallningshafvande!! derom till, och bote land”bon, för olaga afflyttning 10 daler, jordegarnes ensak, eller dens, som jordägarens rätt häfver; och alla de, som med voro att hjelpa landbon af”flytta, bote hvardera 5 daler. 8 §.
Ställer sig landbon till värn, och ”får han skada, eller de honom värja ville, vare allt ogildt.
Varder han, ”eller någon af dem dråpen, bote, som i Missgernings-Balken skiljs.
Får ”jordegaren, som efterkommer, eller de med honom äro, någon skada, sår, ”blånad eller blodvite, ligge allt i tveböte.
Kommer dråp deri, vare straffet, som om edsöre stadgadt är.” Justitias-Ombudsmannen anmäker: att upphofvet till desse stadganden, hvilka med åtskillige förändringar blifvit öfverförde från Wexiö Stadga af 1414 till 1442 års Landslag och vidare till 1734 års allmänna lag, borde sökas i den tid, då Catholska Presterskapet och Adeln, såsom innehafvare af det andliga och verldsliga frälset, sökte utvidga sin inflytelse och vinna ytterligare fördelar på folkets bekostnad; att om ändamålsenligheten af lagbudet i 7 § för en tid, då verkställande magten i Staten ännu icke blifvit behörigen ordnad eller gränsorne för dennas verksamhet bestämde, icke vöre tvifvel underkastad, så hade likväl förhållandet numera blifvit helt annat, enär 1 Cap. 1 § Utsöknings-Balken utsatte skyldighet för Konungens Befallningshafvande att förhjelpa en hvar till dess rätt, och 4 § i samma Cap. innefattade förbud att gripa bemälde myndighet i embetet; att en med dessa hofsamma och kloka administrationsgrundsatser oförenlig, till förmon för jordegare stiftad undantagslag icke erfordrats 1736 och vore Bih. till R.