Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Musiken gaf den dess bästa tillfälle att uppenbara sig för människor; men själf stod den höjd öfver konsten, hvilken den be- gagnade såsom sitt bästa meddelelsesätt.
Här- af styrkan i det ideella intresse, hvarmed hennes sång helsades.
Män tyckte sig icke så mycket lyssna till en röst som fatta i sikte genom den dörr, hvilken musiken öpp- nade, en hög och ren själ, som på sången sväfvade ned från något aflägset, obefläckadt hem för renhet och glädje.
Det var denna själ, som man helsade med sådan häpnad, sådan värme; det var känslan af dess när- varo, som alltid fyllde åhörarnes ögon med tårar.
Det var Jenny Lind själf, som med sin underbara begåfning afslöjade för dem de lifvets höjder, hvilka det ännu stod män- niskor öppet att uppnå.
Och emedan det så var, vilja vi dröja företrädesvis vid det inflytande hon utöfvade i umgängeslifvet, hvarhelst hon framträdde.
Den åtskillnad, hvilken vi försökt uppdraga emellan de två konstnärstyperna, skall göra det klart, hvarför det med afseende på henne är omöjligt att skilja hennes framgång såsom konstnär från hennes inflytande såsom kvinna, JBSEN.
såsom personlig karaktär på alla, med hvilka hon kom i beröring.
Hvarhelst hon befinner sig i Europas stä- der, så bor hon alltid hos någon person med synnerligt, till och med europeiskt anseende.
Män i en sådan hög ställning synas alltid förtroligt umgås med henne; hon har sitt hem hos dem.
Och äfven i hennes födelse- stad Stockholm, där hennes lefnadsomständig- heter kunde förmodas i viss mån stå henne i vägen, och där det nödvändigtvis var så mycket i hennes uppfostran, som skulle göra det svårt för henne att nedbryta umgänges- lifvets skrankor, blir hon märkligt nog, innan hon tillryggalagt flickåldern, upptagen icke blott i de cirklar, där börd och samhällsställ- ning anses vara af väsentlig vikt, utan, hvad mera är, i dessa höga literära kretsars för- troliga umgänge, där ingenting annat än själs- anlagen tagas med i räkningen.
Det var just genom den upphöjda känslan af sin konstnärliga mission, som hon i um- gängeslifvet intog sin plats.
Likasom i Stock- holm, så var det öfverallt denna ideella känsla af ansvar, som gaf henne betydenhet i sällskapskretsarna och förde henne med bi- behållet själslugn genom dessa yttre förhållan- den.
» Hvar morgon, då hon steg upp, sade hon mig », skrifver mrs Stanley, » att hon kände, att hennes röst var en gåfva från Gud, och att just denna dag måhända skulle bli den sista för henne att begagna den ».
Och Arthur Stanley återupprepar det, liksom om det var detta, som gaf henne ett så tju- sande intresse.
Det var detta, som skänkte henne det uttryck af själfständighet, af obe- roende, som är så väsentligt för en konstnär, om han skall bevara sin moraliska värdighet inför en » societet », som är alltför benägen att smickra sig med, att den visar en ynnest mot dem, den välvilligt tager emot, och som uppmuntras i att smickra sig själf, ifall konst- nären är på ett alltför påfallande sätt tack- sam för uppmärksamheten.
Ingen kunde se Jenny Lind ett par minuter och misstänka henne för att vara mottaglig för sådant smic- ker.
Hon rörde sig » lik en uppenbarelse », lik en » som har en mission », som känner det allvarliga ansvar, som henne ålagts.
Detta är hennes skaplynne i sällskapslifvet, däri ligger hennes betydenhet, det tjusande hos henne, och detta gjorde det för henne alldeles omöjligt att visa minsta skymt af öfverdrifvet undseende för den yttre ställnin- gen.
Ingen enda kunde misstaga sig om detta fria oberoende, detta moraliska stöd- jande på sig själf.
Ja, en kritik af hennes egenskaper i förevarande hänseende skulle kunna vända sig mot ett fel alldeles mot- satt det, hvarom vi här gifvit en vink.
Det skulle kunna sägas, att denna ideella till- bakadragenhet gaf ett visst tycke af öfver- lägsenhet åt hennes sätt i det offentliga fram- trädandet och då hon var tillsammans med dem, som icke voro hennes förtrogna.
Det låg i hennes blick ett » håll er på afstånd », en granskande skärskådan af hvarje nykom- men, hvilket under senare år gjorde mången presentation för henne till ett ögonblick af högsta ängslan för dem, som kanske hade drömt om denna lycka under många dagar förut, men hvilka nu, då ögonblicket var
kommet och hon betraktade dem med en kall, förnäm blick, blott kunde bedja, att jorden skulle öppna sig och uppsluka dem, innan saken utvecklat sig vidare.
Det var en riktig skärseld, och säkert är, att ingen världslig rang eller ställning kunde på min- sta sätt bidraga till att minska dess allvar.
Å. andra sidan gjorde denna ideella håll- ning af » att hafva sig ålagd en mission », att » societeten » förekom henne högst mot- bjudande.
Hon kunde aldrig på minsta sätt fråga efter den såsom sådan; hon hatade dess tomma förströelser, dess futtiga sätt att umgås på, dess tröttande vanor; den hade ingenting tilldragande för henne.
Hon älskade » förtrogna vänner ».
Och då » societeten » mottog henne, kände den därför aldrig, att den bevisade henne någon stor vänlighet, eller att hon var synnerligt angelägen om dess ynnestbevis.
Snarare kände den, att hos henne fanns något, som gjorde alla utmärkel- ser i sällskapslifvet till rena obetydligheter.
T y den måttstock för bedömandet, hvilken genom hennes närvaro trädde fram i första ledet, var icke det vanliga umgängeslifvets, utan moralens och idealitetens.
Det var omöjligt att föra ett samtal med henne, utan att bli varse detta, och ur synpunkten af denna måttstock var det hon, som bevisade ära, icke societeten, som förlänade den.
» Det finns ingen », skrifver mrs Stanley år 1847, » som icke känner, att det var en ära för biskopen att hafva gifvit henne skydd i detta hus. » Med ett sådant sinnelag af moralisk själf- ständighet öfvergick hon från sina molnhöljda barndomsstrider till det fulla solljuset af sina framgångar i ostörd frid, utan en skugga af betyngande medvetande, utan att en fläkt af världssinne någonsin krusat hennes själs spegel.
Hon bibehöll till och med utan hvarje ansträng- ning all sin inneboende och medfödda enkel- het, sin friskhet, sin oförsagda uppriktighet.
Aldrig ett ögonblick gaf hon efter i sin for- dran, att människors värde helt och ytterst må uppskattas efter deras moraliska beskaffenhet.
Aldrig ett ögonblick kunde det konventionella lifvets töcken fördunkla hennes blick eller förvilla hennes uppfattning.
Hon hade en sats vikter, och blott en.
Hon tycktes icke heller någonsin kännt sig frestad att utbyta dem.
A f den plötsligt framstörtande vågen af en öfverväldigande framgång ryckt upp ur obemärkthet till ett vänskapligt umgänge med prinsar och konungar, bevarade denna flicka i oskyldig jungfrulighet ett samvete så troget och rent som guld.
Intet falskt skeu förvillade henne, ingen världslig glans kunde någonsin missleda henne.
Fel af annat slag kunde läggas henne till last.
Hon kunde vara förhastad och ibland hård i sina om- dömen.
Hon missförstod människor lätt.
Hon leddes af häftiga impulser och lika häf- tiga omslag, hvilka voro egnade att hos dem, som föga kände henne, väcka föreställningen om en nyckfull oberäknelighet i hennes karak- tär.
Hon kunde göra små förseelser till stora synder.
En viss ideell högdragenhet fanns hos henne, en viss misstänksamhet rörande de bevekelsegrunder, af hvilka hennes egen bittra erfarenhet lärt henne att människor allt för ofta bestämmas i sina handlingar.
Allt detta bör icke fördöljas.
Men en sak var det alldeles omöjligt, till och med för en fiende, att tänka sig: att Jenny Lind någonsin nedlät sig att förändra de fasta normer, efter hvilka hon bedömde allt mänskligt värde, hos den höge eller låge, den rike eller fattige.
Hon kunde ej någonsin i egentlig mening kallas en » mästare i konversation ».
Hennes tal var icke sammanhängande nog för att få en sådan karaktär.
Hennes bristfälliga lite- rära och vetenskapliga uppfostran förhindrade det.
Hon talade såsom en konstnär, icke så som en kåsör.
Hon lät undfalla sig en slående tanke, en skarp anmärkning; hon framkastade helt plötsligt ett briljaut uttryck; hon satte åhörarne in i en hel situation genom en åtbörd, en hänsyftning, men hon fullföljde icke ett ämne eller ett bevis, hon förde icke en tankegång vidare eller bidrog icke att leda konversationens tråd till en konsekvent slutföljd.
Detta var icke hennes sak.
Hon kunde vara dramatisk, abrupt, inträngande, men hon kunde icke foga sig efter gången af ett allmänt meningsutbyte, förande det framåt i en logisk tankekedja, enligt det sokratiska idealet för ett samtal.
Och här måste vi, då vi tala om det in- tryck hon gjorde i sällskapslifvet, äfven vid- röra hennes yttre utseende.
Dock, hur gagn- löst synes icke detta vara!
Inga ord kunna väljas, som icke skola göra ett skeft eller öfverdrifvet intryck på dem, hvilka aldrig sett henne; och för dem, som sett och kännt henne, behöfvas inga ord.
Hennes drag voro kraftiga och hvardagliga, mycket rörliga och uttrycksfulla, i synnerhet kring näsan och munnen; och det var denna uttrycksfulla rörlighet, som gjorde, att de kunde på ett så sällsamt och förtjusande sätt byta om ut- tryck, då de från hvila öfvergingo till verk- samhet.
I början var, skulle man säga, ut- seendet alldagligt, men sedermera kunde det i ovanlig grad uttrycka flickålderns intagande enkelhet och friskhet.
Det var fullt af lif, och däri ingick dessutom alltid det egendom- liga behaget i hennes hållning och rörelser.
Det var ett utseende, som det var en fröjd att uppmärksamt betrakta.
Det kunde ut- trycka allting med en så påtaglig åskådlighet, att den kom en att skratta af oblandad glädje.
Det kunde flöda öfver af munterhet; det visade en oemotståndlig skalkaktighet, då hon var road; det var mäktigt af ett nästan skräck- injagande allvar, och det kunde, då hon var misstrogen och på sin vakt, bli alldeles för- stenande.
Ett verkligt genomskinligt ansikts- uttryck, i hvilket hvarje sinnesrörelse fram- trädde med naturnödvändighetens omedelbarhet.
Det var hennes själs ständigt skiftande spegel och väckte därför intresse; ett talande ut- seende, hvilket kunde intaga genom sin öfver- flödande liflighet, tills det blef en fröjd att iakttaga och minnas det för dess egen skull, och detta ljus inifrån, i förening med de lätta, spänstiga rörelserna i hela hennes gestalt, gaf åt henne både på och utom scenen, då hon var lifvad, detta verkliga behag, denna personliga tjusningskraft, som i allmänhet står skönheten nära.
Hon själf var fast öfvertygad om sitt ut- seendes alldaglighet.
Mr Parker Willis an- märker, att hon var fullkomligt likgiltig för de fotografier, som togos af henne, och tillät » med obekymrad beredvillighet målare och daguerrotypister att gör » af henne hvad de ville. » Måhända är det denna likgiltighet, som gör det så rörande att få en liten vink om, att hon ändå fann ett okonstladt nöje i, att man sade en artighet om hennes utseende.
Det var vid ett tillfälle, då hon i ett säll- skap i Stockholm uppträdde i en tableau- vivant såsom Carlo Dolces S:ta Cecilia.
Det yttrades då, att hon hade en utomordentlig likhet med porträttet.
Hon fann en särskild glädje i denna personliga likhet med S:ta Cecilia, och efter hennes död fann man i hennes enskilda samling af små minnen det sminkkort, som begagnades vid tablån, med hennes egen inskrift bakpå, som angaf, att hon fått det af Fredrika Bremer såsom ett minne af denna afton.
Hon var ungefär en meter och 6 decim.
lång, men höll sitt hufvud så rakt och hade så omsorgsfullt öfvat sig i att stå och gå, att hon föreföll mycket längre.
Alla porträtt af henne framhålla den vackra formen på hennes armar och särskildt deras karaktäristiska ställning i hvila, med händerna hopknäppta i skötet.
Under sin vistelse i Stockholm bar hon sitt hår i långa lockar på ömse sidor om pannan.
Omkring år 1844 synes hon hafva börjat stryka ned håret i vågor långt ned omkring öronen, hvilket blef ett så vanligt och utmärkande kännetecken på hennes utseende, att detta ensamt var nog att göra ett porträtt henne likt.
Så snart linierna af hennes hår voro återgifna, visste man åtminstone, hvem det var meningen att af bilda.
De väsentliga dragen i hennes karakter liksom i hennes ansiktstyp voro i grunden na- tionella.
Hon var upp i dagen en typisk svenska.
Hon älskade att utbreda sig öfver de konstnärliga anlagen hos sitt folk, hvilket hon hade att tacka för sitt eget känsliga sinne, sin lifliga och mottagliga inbillnings- kraft, sitt rörliga temperament.
Hon ansåg, att häri lågo alla förutsättningar för att bli konstnär jämte alla därmed följande faror.
Och med hänsyn till dessa faror, för hvilka alla sådana begåfvade naturer måste vara blottställda, är det att anmärka, att hon inom denna sin karaktärs nationella grundstomme inneslöt en djup, moralisk stadga, en fond af allvar, som skulle vara sällsynt hos hvilket folk som helst; och med detta hade hon dess- utom en hårdnackenhet, en envishet, som bland de skandinaviska folken traditionsvis tilläg- ges finnarne.
Och likasom hon egde sitt folks liflighet, så hade hon äfven därifrån ärft de häftiga, passionerade känslorna och böjelserna, hvilka i Sverige göra släktskapsbanden så in- nerliga, samt äfvenledes denna dämpade stäm- ning af melankoli, till hvilken en sådan konst- närskänslighet är så fallen för att öfvergå — en stämning, som tyckes, lik sucken ur en sargad själ, smyga sig fram ur de svenska furuskogarnas mörka inre och sväfva öfver insjöarnas vida vattenspeglar.
Sådana uttryck af en djup, mäktig känsla ligga äfven i hen nes folks visor, och hon tecknade sin genom svenska natur, då hon skref om sig själf
» Ni kan icke föreställa er, hur olika jag är, då jag är ensam — så glad och dock så dy- ster, att tårar oupphörligt rulla ned för mina kinder.
&gt; Detta personliga intryck, som vi med matta ord antydt, gjorde, såsom vi nämnt, verkan ej blott på de högre sällskapskretsarna i Stock- holm, utan äfven på den literärt bildade so- cieteten, där hon stiftade förtrolig och inner- lig bekantskap med några få de bästa.
Där voro Johan Henrik Thomander, Fre- drika Bremer, Bernhard von Beskow och At- terbom.
Men två namn måste ännu nämnas, hvilka varit af alldeles särskild betydelse för hennes lifsutveckling.
Först och främst A.
F. Lindblad.
I hans hus fann hon en tillflykt och ett hem.
I hans hustru fann hon den, som kunde vara henne i moders ställe, och inför hvilken bon kunde ge fritt lopp åt sina mest otvungna tankar.
Det kan icke betviflas, att Jenny Linds förtroliga umgänge med Lindblad hade ett ofantligt inflytande på hennes musikaliska ut- veckling.
Härtill bidrog, utom den väsentliga inverkan af hans personlighet, att hon i hans hus hörde all den bästa instrumentalmusik af de stora kampositörer, som då för tiden voro i ropet.
Hon icke blott återbetalade genom det in- flytande, hon å sin sida utöfvade, all den omtanke Lindblad egnade henne, utan hon gjorde äfven genom sin sång hans kompositioner ryktbara öfver hela Europa.
Och ännu långt sedan, i.
England, under stunder af ensligt lugn, eller då hon kände sig nedstämd och behöfde uppmuntran, brukade hon sätta sig vid pianot och » gnola » för sig själf dessa Lind- blads visor, som gömde inom sig så många minnen — minnen, som varit lefvande verk- ligheter under en länge sedan förfluten tid, i det gamla fäderneslandet, då dessa visor, så mättade med ingifvelse från hennes hem, först fyllde hennes öron och hon smakade sina unga, opröfvade krafters vårglädje.
Och slutligen måste vi nämna Erik Gustaf Geijer, som i Lindblads hem kom i beröring med Jenny Lind, hvilken han omfattade med det varmaste intresse.
För henne skref han visor, både ord och musik; och det är i en af dessa visor vi möta en erinran både om hans uppskattning af hennes karaktär och äfven om den djupa inverkan, som en sådan mans uppskattning måste hafva på henne, dess föremål.
V i kunna i sanning icke undra på denna verkan, ty visans författare är icke rädd för att hos denna unga oöfvade flicka erkänna tecknen och förebuden till detta oförlikneliga snille, som är himmelens yppersta gåfva, men som dock, emedan den är den yppersta, äfven är en » förödande låga », åt hvilken den hängifna och offerberedda viljan måste öfverlemna sig såsom ett offer, framburet på ett altare.
Den djupt allvarliga betydelsen af sådana tungt vägande ord, ställda till henne af den högsta intellektuella auktoriteten i hennes fädernes- land och gifvande henne, den unga operasån- gerskan från elevskolan, plats bland denna utsökta skara af intelligenta heroer, hvilkas lif är som en fackla tänd af himmelns eld, måste hafva förekommit henne som en uppen- barelse; och spåren häraf finnas kvar i en med hennes egen handstil gjord afskrift af dessa verser, som hittades bland hennes papper, och på hvilken hon längst ned skrifvit: » Ge- nom dessa ord slungades jag ut på öppna hafvet ».
För henne betecknade de den tid- punkt, då hon kände sig som en offentlig, en historisk personlighet.
För henne inneburo de hemligheten af hennes mission, hennes för- hoppningar, hennes framtid.
Det var, såsom vi tro, på hans ihärdiga yrkande, som hon förmåddes att uppsöka en vidsträcktare verk- ningskrets, och af honom lärde hon sig nu, med hvilken anda hon skulle våga försöket.
Hon skulle träda fram i sitt ryktes öppna dag icke för att vinna anseende, icke för att finna nöje, icke för att smaka triumfens glädje, icke för att tillfredsställa sin längtan efter att kunna gifva uttryck åt sig själf, icke för att vinna ära, rikedomar och ro.
Hon skulle oragjorda sig med profetiskt allvar.
Hon skulle foga sig efter sin begåfnings hårda kraf; hon skulle förtäras, på samma gång hon strödde kring sig sina gåfvor; de trapp- steg, uppför hvilka hon städse borde gå, skulle vara trappstegen till ett altare — och hon var offret.
Sådana voro de ord, som följde henne, då hon fann sig » slungad ut på öppna hafvet ».
Geijers verser hade nämligen följande ly- delse: O!
föll uti ditt varma hjärta en gnista af den låga blott, som gifver fröjd, som gifver smärta, blef snillets gudalön din lott; Låt uppåt då dess flamma flöda: den mot sitt ursprung tar sin fart.
vet, den skall ditt lif föröda!
Men vet, den är af himmelsk art!
En fråga bland de många.
n:r 6 af Idun för i år har » Landtbo » fram- ställt en fråga bland andra äfven till mig, och ehuru en sådan anvisning, som den frå- gande begär, naturligtvis omöjligen kan lem- nas af någon med förhållandena rent obe- kant människa, skall jag dock försöka att utreda själfva frågans natur och utplocka dess kärna.
» En kvinna, boende på landet, och som ej kan lemna sitt hem », detta är det enda, som jag vet om den, hvilken begär anvisning till att förvärfva sig en biförtjänst.
Här måste ju framställas en mängd motfrågor, t. ex. om personens helsa, ålder, arbetsduglig- het, lynne, talanger, färdighet, ortens belägen- het o. s. v. innan något arbetsfält anvisades, så vida man ej ville svara rent på höft blott för att säga något.
Denna fråga — liksom en mängd an- dra af dem, som framställas i Iduns af- delning för » Frågor » — är af så enskild natur, att den och dess motstycken hos många af Iduns läsarinnor väckt harm öfver, att var tidnings läsare få så grundade anlednin- gar till skämt öfver kvinlig obetänksamhet.
Hos mig väcka dock alla dylika frågor en- dast ett djupt vemod öfver den lika allmän- na som sorgliga seden att i allt, som rör det enskilda lifvet, först spörja om råd utåt i världen i stället för inåt i oss själfva.
Denna sorgliga och rent skadliga vana har sin egentliga rot däri, att man vid barnens uppfostran så sällan spörjer efter barneus anlag och gåfvor, utan föser de små, liksom man föser får i fållor, genom skolklasser — ju flere dess bättre — tills de flesta natur - ligen blifvit så tillplattade och suddiga, att det ej är lätt att se, hvad Gud haft för af- sikt med detta eller dessa människobarn.
Kommer så den tid, då lefnadsbana skall väljas, så spörjes sällan inåt hvarken af de unga eller af deras närmaste, dels emedan sådana anlag, hvilka enligt föräldrars och fränders mening ej passa för familjens sam- hällsställning, måste undertryckas i fall de ännu vilja spira fram (just sådana anlag kunna vara mycket seglifvade), dels emedan man så sällan förstår eller vill erkänna, att Gud verkligen har en tanke, en afsikt med och en lifsgärning för hvarje människa.
Utåt, bara utåt spörjes och spejas, som om hvarje arbete skulle tagas som ett rof från med- människor.
Hur ofta har jag ej af rent obekanta människor fått frågan: Hvar skall jag få en plats (eller något arbete) för mina flickor?
Men ännu aldrig har det händt mig, att de spörjande tillagt: Hon har lust och anlag för (eller hon kan) det och det; endast hänvis- ning till skolbetyg anses vara nödig.
I alla sådana fall blir mitt svar alltid en motfråga: Hvilka äro hennes anlag, hvad kan hon?
Och det är tragikomiskt att se, hur man då liksom ger sig till att i mörker trefva efter låset till någon hemlig dörr till hjärtedjup, i hvilka man ej förr brytt sig om att blicka ned.
Och i de allra flesta fall sker det, att de råd, jag anser mig böra gifva, icke smaka, och att de anvisningar, som skidle smaka, förbjudes jag af mitt sam- vete att gifva.
Hur annorlunda däremot är det ej att råd- pläga med en människa, som säger: Det och det duger jag till; det är min lust.
Hjälp mig till att få en sådan gärning!
Äfven till denna nu i Idun spörjande med- människa, måste jag ställa motfrågan: Hvilka äro dina anlag, hvad kan du?
Men jag vill att hon skall taga denna fråga till all- varlig själfpröfning, ty ingen annan än hennes inre människa kan gifva henne den rätta fin- gervisningen i detta afseende.
Jag har kännt ett människobarn, hvar3 anlag redan från barndomen blefvo under- tryckta, dock lyckligtvis ej af något värre än strängt, oaflåtligt kroppsarbete.
Hon gifte sig vid ett par och tjugu års ålder och bodde, till en början, på landet.
Då, i det lilla tysta hemmet, sticka gamla, kufvade anlag åter upp sina hufvuden; men man hade lärt den unga, att dylikt ej passade sig för henne.
Och så grep hon det närmast liggande ar- betet.
Väfstolen blef under ett par år en inkomstkälla, och när beställningar tröto, sydde bon, stickade och virkade diverse nöd- vändighets- och prydnadsartiklar samt sände dem med » kakgummorna » ut i bygden att försäljas.
Så kommo barnen, och familjen flyttade till en stad, där mannen fått en fast syssla.
Nu var hustrun så van vid en liten bi- förtjänst, att bon aldrig mera kunde fördraga tanken, att mannen rent ensam skulle för- sörja familjen.
Men här dugde det ej att komma med de gamla sakerna.
I staden blef det små prydnadssaker, målade på si- dan, perlagraffer för en hattsömmerska; ja, till och med dockor sydde hon under denna tidsperiod.
Barnen — där voro blott ett par eller tre •• — växte till och skulle hafva undervisning, och den fingo de af modern.
Man kunde ju tycka, att detta arbete jämte hushållsbesty- ren borde ha varit nog för henne.
Men nej, hon hade tid öfrig, och då ville alltid det
där gamla komma fram, och så lärde hon sig att sy handskar, hvarefter hon genast genast fick arbete af en handskfabrikör.
Denna sömnad kunde hon utföra, medan hon gaf muntlig skolundervisning åt barnen samt af hörde deras läsöfningar, och på detta sätt hade hon en biförtjänst, ända tills bar- nens stora anlag tvungo föräldrarne att sända dem till ett läroverk.
Men under de år, som modern undervisat sina egna små, hade andra mödrar bedt henne att läsa med ett par mycket obändiga poj- kar, hvilket allt verkade så utvecklande på denna egendomliga lärarinnas språkkunskap, att hon en vacker dag, då det där gamla åter ville fram, tog sig före att öfversätta ett större arbete.
Hon visste lika litet, som den stora mäng- den vet, om sättet att gå tillväga för att få fot inom detta arbetsfält; men hon tyckte, att det låg närmast till hands att vända sig till någon af tidningsredaktörerna i samma stad.
Hon kände ingen af dem personligen, men genom att gifva akt på de skilda smak- riktningar, hvilka af de olika tidningarnas följetonger representerades, gjorde hou lätt sitt val i öfverensstämmelse med anda och stil i sin öfversättning.
Och så begaf hon sig utan vidare till redaktören.
Jag tror, att både första, andra och tredje försöket misslyckades och hon fick sina ar- beten tillbaka.
Hon genomläste dem, såg » kråkor » tecknade här och där i margina- len, och hon välsignade den främmande hand, som därmed gjort henne uppmärksam på bristerna.
Och så försökte hon ånyo, tills hon lyc- kades.