Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1862—1863. 11 Sami. 3 A/d, 3 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\'j? 8.
R:dr R:mt, utan 3 R:dr 96jj öro.
Genom enkel regula de fri kan uträknas, att värdet af en Kölnisk mark finsilfver, eller B:co M:k 27: 12 sk., alltså är 36j, icke 37 R:dr Runt.
Till hvilka besynnerligheter det i det föregående anmärkta misstag, vid prisets bestämmande å det omyntade silfret, i förhållande till det myntade, elier kanske rättare, vid bestämmande af vårt nuvarande silfvermynts vigt, gifvit anledning, och hvilken rent af okunnighet det underhållit i fråga om de olika myntsorternas pris, visas, bland annat, af det bemyndigande Bankofullmägtige bekommit, att till en kurs af ända till 133J inköpa vexlar på Hamburg eller Altona, ställda på 90 dagar, d. v. s. med tillägg af blott 2 procent disconto pr A:o, 134 R:dr för 100 M:k Hainb.
Fullmägtige berättigas alltså att för 134 R:dr, eller 201 ort af deras eget silfver, inköpa 100 M:k Banco, innehållande endast 198{jj ort af samma vara, hvarigenom Banken, rätt sedt, för hvarje Riksdaler Riksmynt som han på detta sätt använder, gör en förlust af 1? öre, eller på hvarje Specie öre.
Då den rätta parikursen, a vista, pä Hamburg är 132 R:dr 13 öre (af några antagen till 132: 17) för 100 M:k, hade väl rättast varit, i läll Bankofullmägtige bort vid några bestämda föreskrifter bindas, att denna kurs hade blifvit den bestämmande såväl för stadgandena uti 101 som lil § af Banko-reglementet.
Då hade icke sådane kursfluktuationer, sorn nu ofta inträffat, kunnat ega rum och den betydliga silfverexport, som emellanåt förekommit, uteblifvit, ty det säger sig sjelf att kursen på Hamburg då i allmänhet kommit att hållas lägre och derigenom den handlande haft mera fördel att köpa vexlar än ur Banken taga silfret.
Så som Banken nu drifvit sin vexelrörelse, har den tvungit köpmannen att erlägga ofta ända till 2 procent högre kurs för vexlar å Hamburg, än hvad Hamburgermyntet är värdt, hvarigenom den belagt allmänheten med en motsvarande konsumtionsskatt för alla artiklar, som från utlandet införskrifvas, utan att dock denna skatt alltid kommit Banken tillgodo; — en stor del deraf torde ha stadnat i småbankernas och enskilda personers fickor, hvilka sålunda, med Bankens tillhjelp, fått på den stora allmänhetens bekostnad rikta sig.
Att Banken sjelf har en uppenbar fördel, att äfven till det lägre priset af 36J
R:dr utlemna omyntadt silfver, i stället för myntad t, framgår af följande beräkning.
Enligt den kalkyl, som blifvit uppgjord och uti Rikets Ständers Revisorers berättelse öfver Banko-verket af 1860 förekommer, måste Banken, då den från Hamburg införskrifver silfver, för att här till mynt förvandla, vidkännas en kost nad, i ett för allt, för hvarje Silfverspecie af 9öre, eller för hvarje M:k Hamb. banco, 3T-n öre.
Om nu Banken från Hamburg indrager 100,000 M:k banco i silfver och detta till mynt förvandlar; så får Banken, efter förenämde afkortning, derför R:mt 130,253.
Om åter Banken intager detta silfver, för att samina i omyntad form allmänheten tillhandahålla, efter det förutsatta lägre priset af 36£ Ruut, • sfi får Banken, efter beräkning af 27 M:k 12 sk.
B:co för mark finsilfver, 3,603TYr mark, hvilka å 36* gifva R:dr 132,132, hvarifrån afgår kostnaden för intagning efter förbernälde beräkning ;... 871. 131.261. hvilket lemnar för det sednare fallet en profit af Runt 1.008 eller för 100 M:k B:co cirka 1 R:dr R:mt.
(Den anmärkning må här göras att, enligt hvad innevarande års Revisorer af Banko-verket inhemtat, kostnaden för silfverintagning under förflutna året varit billigare än ofvanbcräknade).
,JV$ 8. 19 Den oftanäinnda § 101 i Banko-reglementet, sorn bestämmer ett högre pris för omyntadt silfver, än hvartill detta enligt myntbestämningslagen är beräknadt, leder nu derhän, att den, som för utländska liqvider har behof af silfveruttagning, kan med lika fördel uttaga det myntade som det omyntade silfret.
För honom kan det under under sådana förhållanden synas likgiltigt i hvad form det lemnäs, men likgiltigt är detta icke för Banken, som hade kunnat bespara sig myntningskostnaden då det berott på honom att, till och med med större fördel för sig, afstå det omyntade silfret.
Men detta är icke den enda förlust, som uppstår af detta Bankens sätt att med sin metalliska valuta hushålla.
Det myntade silfver, som i större partier uttages, för att antingen i brist, af vexlar, eller vid högt uppdrifven kurs utföras för att dermed betäcka skilnaden mellan importen och exporten eller utifrån införskrifna varor fullgör, såsom bekant är, icke samma tjenst som hos oss, att tagas för hvad det är, utan dermed tillgår vanligen så, att myntet nedsmältes och att godtgörelse sker blott för det fina silfver som myntet innehållit.
Denna operation kostar i Hamburg procent, och dessa ^ procent äro en ytterligare uppoffring som silfverexportören mäste vidkännas — allt lör det att den bättre varan mynt blifvit lemnad i stället för det al mindre värde varande silfver i plants.
Detta silfver, som i myntad form exporterats, kommer nu i plants tillbaka till oss, sedan vi på denna affär fått vidkännas först myntningskostnaden, J procent, och sedan nedsmältningskostnaden, f0 procent, eller in summa 1| procent.
Man kan väl knappast tänka sig något mera absurdt, än ett sådant förhållande, och sällan hafva väl nationalekonomiens läror blifvit mindre beaktade och tillgodosedde än vid den ifrågavarande lagstifningen.
Emot allt detta kan och skall måhända invändas, att det blott hört till undantagen att silfver på detta sätt gått ur Banken och att detta kan förekommas och blifvit förekommet genom vexelkursens hållande så låg, att silfveruttagning ej lönar sig.
Jag svarar derpå dels med den frågan: hvart har då det myntade silfver, som i millioner, tid efter annan, från Myntverket utgått tagit vägen? och dels med det påståendet, att undantagsförhållanden icke få upphäfva rättsgrundsatserna samt att invändningen kan låta höra sig så länge som öfverflödig eller tillräcklig tillgång är på vexlar; — men låt blott, en gang denna källa för nya och ständigt nya län tillstängas, eller en allvarsammare penningekris inträffa, så skall återigen, såsom förr, silfret gå ur Banken och det vidunderliga skådespel ånyo inträffa, att utländningen skall tillbyta sig vårt mynt, för att gifva oss det nedsmält tillbaka och vi återigen, lika mycket till hans fördel som förlustelse, pä nytt företaga samina besynnerliga procedur.
Den enda fiiljd för Bankens rörelse som inträffar derest, såsom jag påyrkar, Banken ålägges att mot ett pris af 36^
R:dr utlemna silfver i plants blir den, att vexelkursen pä Hamburg kommer att nedgå med sä mycket, som skilnaden mellan det, i g 101 bestämda högre och lägre pris på silfver.
Då denna nedsättning blir allmän och sker på en gång, verkar den icke till någon förlust för Banken vid dess vexclförsäljning, alldenstund den billigare kurs, till hvilken Banken får sälja, åter kommer Banken till godo vid inköp af vexlar.
Men vinsten för det allmänna, för könnpmaen och konsumenten, för hvarje innehafvare af Bankens sedlar är afgjordt stor, och häruti torde väl ligga en tillräcklig anledning att söka och vinna rättelse uti det öfverklagade missförhållandet.
Pä grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, och då jag, af skäl som med det anförda står i sammanhang, icke anser det åt Fullmägtiges godtycke höra öfverlätas att medgifva eller förvägra uttag af omyntadt silfver, utan därtill - 20 Motioner i Borgare-Ståndet 1802.
9. gang derpå gifves, och sådant af sedelinnehafvaren äskas, Fullmägtige vara förpligtade omyntadt silfver mot inyntadt utlemna, föreslår jag, att 101 § 2 mom. af det lör Banko-verkets Styrelse och förvaltning utfärdade Reglemente må få följande lydelse: ”Fullmägtige vare skyldige att, uppå derom gjord anhållan, i stället för Svenskt silfvermynt från Banken utgifva silfver- och guldplantsar, när tillgäng derpå gifves, de förre emot 3Gf R:dr R:mt för hvarje mark finsilfver, Kölnisk vigt, som det omyntade silfret, enligt Ilamburgerprof innehåller samt de sednare eller guldplantsar, efter det vid utvexlingen gällande pris å dukater.
Och öfverlemnas ät Fullmägtige att, när de efter särskild pröfning för hvarje fall finna sådant med afseende å förekommande omständigheter lämpligt, och för Banken fördelaktigt, jemväl i stället för Svenskt silfvermynt, när så äskås, utlemna utländska silfvermyntsorter, emot det vid hvarje tillfälle af Fullmägtige fastställande utvexlingspris.”
Utskott anhåller jag vördsamt Stockholm den 12 November 1862.
Julius Lindström. JW i}.
Af Herr lindström 1 Om ändring i i och 7 §§ i Instruktionen för Rikets Ständers revisorer af Statsverket d. 17 April 1841.
Vid 1856—58 årens riksdag beslutade Rikets Ständer den förändring uti 68 § Riksdagsordningen, hvarigenom den revision af Stats-, Banko och Riksgäldsverken, som förut omfattat tvänne års räkenskaper, för framtiden komme att afse de för år afslutade, men vidtogs icke samtidigt dea förändring uti instruktionerna för Revisorerne af bernälde allmänna verks räkenskaper, som i sammanhang med ändringen af förbesagde § i Riksdagsordningen bort följa.
Först vid 1859—60 årens riksdag blefvo nya instruktioner antagna för Revisorerne af Banko- och Riksgälds verken, men instruktionen för Revisorerne af Statsverket förblef oförändrad; och sålunda har inträffat, att, sistbemälda instruktion, af d. 17 April 1841, hänvisar p.t en g i Riksdagsordningen, som, i dess dåvarande lydelse, numera ej finnes till och att instruktionens stadgande, i hvad tiden och omfånget för revisionen beträffar, står i strid med den § i Riksdags-ordningen, hvaraf den är ämnad att utgöra en tillämpning.
Då det torde få anses icke vara utan vigt, att dylika stadganden ega full tydlighet och stå i full öfverensstämmelse med de fundamental-lagar, till hvilka de Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\s' 10. 21 utgöra ett supplement; så tinner jag mig, af det anförda, ega giltiga skäl att fores! ä, att sådan förändring af bemälda instruktions 1 och 7 §§ må vidtagas, som af 68 §:s i Riksdags-ordningen nuvarande lydelse påkallas.
Julius Lindström. JW EO.
Af Herr Lindström:
Om ett tillägg till Instruktionen för Rikets Ständers Revisorer. 52 § Regeringsformen, jemförd med 23 § Riksdagsordningen, stadgar i hvad ordning och på hvad sätt Landtmarskalk och Talmän för Preste-, Borgare- och Bonde-stånden utses skola samt 39 § i Riksdagsordningen, jemförd med 22 § Riddarhusordningen, att i Rikets Ständers Utskott ordet föras skall af den Ridderskapet och Adelns ledamot, som bland de närvarande har främsta sätet på Riddarhuset.
Men hvarken uti grundlagarne, ej heller uti särskilda förordningar eller instruktioner, finnes någon bestämmelse om hvem som skal) föra ordet vid Rikets Ständers Revisorers af Statsverket sammanträden.
Saknaden af en sådan föreskrift, hvilken lämpligast bordt inrymmas uti Instruktionen för bemälde Revisorer, har låtit på mer än ett sätt och mera än en gång känna sig.
Man har ur förlägenheten sökt att hjelpa sig, genom att tillämpa 39 § Riksdagsordningen, som har afseende pä tillsättning af Ordförande i Utskott, men detta har variten nödfallsätgärd, som då ingen rimlig grund lärer kunna försvaras, ty hvarken på analogiens eller annan väg kan man leda sig till den slutsats, att Statsrevisionen skulle vara jemförlig med ett Rikets Ständers Utskott.
Såväl val till Utskott, som val till Fullmägtige i Banken och Riksgälds-kontoret, förrättas på helt annat sätt än val af Revisorer, hvilket icke sker omedelbart af Rikets Ständer, utan i den ordning de särskilda Stånden, hvart för sig, lämpligast finna.
Grundlagarne, som efter deras ordalydelse skola tolkas, känna ej till andra Utskott, än de i 53 § Regeringsformen uppräknade; och bestämmelsen angående Ordförande i Utskott kan således ej ha afseende på andra Rikets Ständers delegationer.
Detsamma, sorn så ofta blifvit sagt för att erinra om olämpligheten af det på sjelfskrifvenheten grundade stadgandet, rörande Utskotts-ordlörande, gäller i lika hög om icke högre grad i fråga om Ordförandeskapet uti revisionen.
Grundlagen föreskrifver nemligen, att St.atsrevisiopen icke må öfverskrida en viss tid, inom hvilken den ovilkorligen skall vara fullgjord.
Möjligheten att kunna verkställa detta 22 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 11. beror högst väsendtligt af egenskapen och förmågan hos den person, som leder förhandlingärne, och på valet af denna person ligger derföre ej ringa vigt.
Men revisionsarbetet underlättas äfven derigenom, att revisionens Ordförande eger sina kollegers förtroende, något som han först då i fullt mått kan påräkna, när han endast i kraft af detta förtroende intager Ordförandeplatsen.
Den sjelfskrifvenhet, som ligger till grund för ordförandetiilsättningen i Utskott och åt hvars inrymmande jemväl uti andre Rikets Ständers delegationer man gifvit ett tyst bifall, är alltså här icke pä sin plats; och då det ej lärer kunna bestridas, att en menlig inverkan på ärendenas gång deraf lätt följer, samt undanrödjandet af detta vid sidan af grundlagen tillkomna, endast genom häfd försvarade, bruk kan ske genom en enkel bestämmelse, såsom tillägg till instruktionen för Revisorerna, utan att dervid grundlagen tiädes för nära; sä tillåter jag mig föreslå, att till instruktionen för Rikets Ständers Revisorer lägges en ny paragraf, af följande innehåll: ”Revisorerne utse bland sig ordförande jemte vice ordförande, hvarvid rösterna beräknas i enlighet med föreskrifter uti 68 § Riksdags-ordningen.” Stockholm den 12 November 1862.
Julius Lindström. JW 11.
Af Herr lindström 5 Om upphörande af dén i Kongl. Förordningen den 5 Dec. 1842 bestämda afgift för vägning af inkommande utländskt gods, som, efter vederbörlig tillåtelse, verkställes vid eller i godsegarens enskilda magasin.
Enligt nådig Kungörelse af den 3 December 1842, har Kongl. Majit fastställt en, på sportelsystemets upphörande grundad, reglering af Tullverkets aflöningsstat, i följd hvaraf åtskillige, af Tullverkets tjenstemän förut uppburne afgifter, med 1843 års början upphört; hvaremot Kongl.
Majit funnit en måttlig ersättning framgent böra af de trafikerande till tullbetjeningen utgöras, för sådane biträden, bland andra, som lemnäs vid vägning af sådant inkommande utländskt gods, som efter vederbörlig tillåtelse verkställes uti eller vid godsegarens enskilda magasin.
Och har Kongl. Majit vidare, enligt nådigt Bref till Kongl.
General-Tullstyrelsen af den 11 Nov. 1849, behagat förordna att den, tullverkets tjenstemän och betjente, jemlikt taxan af den 3 December 1842, tillkommande sportelafgift för artikeln
Sill skall nedsättas till 2 öre för hvarje centner nettovigt.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JS'% 11. 23 Den förstnämnda, af dessa nådiga Förordningar har nu på det satt blifvit i allmänhet tillämpad, att den för inkommande utländskt gods fastställda afgift, motsvarande 3 runst. banko pr lisp. nettovigt, blifvit varuegaren affordrad icke bloit då varuvägning verkställts uti eller vid hans enskilda magasin, utan äfven då sådan vägning skett på andra ställen utom packhuset, hvilken tillämpning af Förordningen ingalunda är öfverensstämmande hvarken med Förordningens tydliga ordalag ej heller med dess syfte att, såsom det uti ingressen heter, bereda tjenstemännen någon ersättning för sådane biträden, som äro af beskaffenhet att icke kunna betraktas såsom ovilkorliga tjenstepligter.
För ett rätt bedömande af denna fråga och för att ådagalägga huru origtigt den åberopade Förordningen blifvit uppfattad och till hvilka för handeln och rörelsen menliga följder densamma föranledt, tillåter jag mig att framlägga följande fakta, hvilka, som jag hoppas, skola rättfärdiga billigheten och rättmätigheten af den nu icke för första gången framställda fordran på afskaffande af en lika obehörig sorn obillig och tryckande beskattning.
Då ofvannämnde uti Förordningen intagna stadgande om en viss afgifts betalande för vägning af inkommande utländskt gods till efterrättelse kungjordes, hörde det till regeln, att vägning af sådant gods uti eller vid packhuset verkställdes.
Någon särskild afgift derför kunde då sä mycket mindre ifrågakomma, sorn det lag i sakens natur, att, då denna skedde endast för att på grund deraf kunna uträkna den Kongl. Maj:t och Kronan tillkommande tullafgift, den äfven borde afgiftsfritt af dertill förordnade tjenstemän besörjas.
Ett och annat undantagsvis inträffande fall att någon viss varuegare, af en eller annan orsak, önskade att fä vägning förrättad uti eller vid sitt magasin, föranledde dertill att, dä tulltjenstemannen icke ansåg sig ovilkorligen förpligtad lemna sådant biträde, ersättning derför, i form af sportler, blef honom lemnad, utan att någon hans rättighet till dessas uppbärande närmare undersöktes, men slutligen genom vana och häfd utan gensägelse erlades till dess, genom ofvanberörde Kongl. Förordning, som egentligen afsåg att afskaffa det förderlliga sportelsystemet, en bestämd afgift fastställdes, hvilken sedan dess fortfarande utgått.
Redan häruti låg en orimlighet, ty såvida icke vederbörande tjensteman, genom förordnandet att väga utom packhuset, ådrogs någon enskild uppoffring, för hvilken han billigtvis kunde ega anspråk på ersättning, så utförde han blott hvad hans tjenstepligt ålade honom och något som heldst honorarium borde således icke ifrågakomma.
Emellertid, om ock på den tiden något skäl fanns att öfverse med ett oskick, som dä ännu icke hunnit taga någon utsträckning, så är detta icke längre fallet nu.
Förhållandena hafva, sedan 20 år tillbaka betydligt förändrats; handeln och rörelsen ha gjort framsteg som då ej kunde anas; tullverkets inkomster hafva flerdubblats; sundare national-ekonomiska äsigter lia gjort sig gällande, men denna förordning, hvarom jag här talar, har undgått inflytelsen af de inträffade förändringarna och industriidkaren och köpmannen har derpå, fått lida, icke mindre genom den betydliga tribut h.an tvingats erlägga till några fä, redan förut väl lönade, tjenstemän, än äfven genom de trakasserier och obehag hvartill den gamla förordningen gifvit anledning.
I den män rörelsen utvecklades inträffade att de gamla packhusen blefvo otillräckliga och saknade utrymme för att, på det sätt betjena allmänheten, som densamma med skäl kunde fordra, och det befanns då nödigt att frångå den bestämmelse, som ålade vederbörande att endast uti eller vid packhus föträtfa vägning af utländskt gods.
Man fann att denna bestämmelse, strikte följd, skulle åstadkommit tidspillan och ofta stor förlust för köpmannen, som icke kunde undvikas med mindre, än att stä - 24 Motioner i Borgare-Ståndet 18G2. JW li - derna, som ha skyldighet att hålla packhus, finge vidkännas en onödig uppoffring för större lokalers anskaffande och så insåg man att, utan men för Tullverket, vägningen lika väl kunde förrättas utom som inom packhusets port.
Till lättnad för rörelsen åtogo sig eller ålades derföre tulltjenstemännen att verkställa vägning vid sjelfva lossningsstället för varor, äfven när detta icke var beläget intill packhuset, och städernas myndigheter skyndade att genom flyttbara hus eller skjul bereda tjänstemännen tak öfver hufvudet och tillfälle att pä detta sätt likaväl som inom packhuset föra sina anteckningar.
Enligt mitt förmenande, innebar ett sådant åläggande eller åtagande ingenting utöfver hvad berörde tjenstemän» pligt af dem fordrade, men annorlunda har af dem sjelfve saken blifvit sedd och det otroliga har inträffat, och med vederbörandes goda minne fått passera, att när vägning utom packhuset af varuegare blifvit begärd, äfven om sådant för tulltjehstemannen icke medlört större besvär än att gä midt öfver gatan eller några steg frän packhuset, denne blifvit påförd en så kallad extra vågpenning, eller den afgift som uti oltanämnda 1842 ars Förordning blifvit bestämd att utgå blott för det fall att vägning anställdes uti eller vid godsegarens magasin.
Under det att det förr hörde till undantagen att vägning skedde utom packhuset, är detta nu, i följd af de gamla packhusens obeqvämlighet och ringa utrymme samt rörelsens till vext. det allmänt följda förfaringssättet., åtminstone inom rikets största handelsstäder, och i stället hör det nu till undantagen att sådan vägning sker inom packhuset.
Såsom bevis för huru tryckande afgiften är må anföras, att t. ex. i Götheborg, hvarest, om jag ej misstager mig, 2:ne Packhus-inspektorer äro antagne, hvilkas löner på ordinarie stat, jemte hvad dem uti så kallad remisslage tillkommer, uppgå, för hvardera, till cirka 7,000 R:dr Ruut, desse tjenstemän ensamt af tvänne dervarande firmor, under förra året, uti extra vågpenningar fått uppbära öfver 6.000 R:dr Runt, utan att derföre hafva vidare besvärats, än hvartill de i alla händelser af sitt tjensteuppdrag haft åliggande.
Jag tillåter mig att härjemte bifoga 2:ne skriftliga bevis, som närmare bekräfta det sagda, hvarvid jag vill fästa uppmärksamhet uppå, att den ena af de firmor, som här tecknat sitt namn och som, emot hvad förhållandet^ i allmänhet är pä den ort hvarom är fråga, fått vägning verkställd vid sitt, på något afstånd frän Götheborg belägna, magasin, fått vidkännas särskilda utgifter, utom extra vågafgifter, såsom ersättning för resekostnad, vivre m. m. ät tujlbetjeningen.
Man skall af allt detta finna huru här en, af Förordningen icke åsyftad och af inga personliga tjenstbarheter föranledd, ganska betungande beskattning blifvit lagd på handeln och rörelsen och att ett det mest olidliga och förhatliga sportelsystem ännu fortfar, till stor skada för det allmänna.
Skulle, hvilket likväl ej är förhållandet.
Tullverkets tjenstemän för nödig och anständig bergning ej kunna undvara den ifrågavarande inkomsten, må då Tullverket tillse, att ersättning af tullmedlen dem beviljas, ty med billighet och rättvisa kan icke vara förenligt att, på sätt nu sker, den enskilde för detta ändamål varder särskildt och öfver höfvan beskattad.
På-grund af hvad jag nu haft äran anföra anhåller jag vördsamt, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att den uti Kongl. Mapts nådiga Förordning af den 3 Dec. 1862 bestämda afgift för vägning af inkommande, utländskt gods som, efter vederbörlig tillåtelse, verkställes uti eller vid godsegarens enskilda magasin mätte upphöra.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 12 25 JV?
I*.
Af Herr AllUUlt!'!
Om bestämmelser till åstadkommande af skyndsammare lagskipning å landsbygden m. m.
En bland de största olägenheter, af hvilka svenska samhället lider, är den långsamma gången af dess lagskipning.
Jag har sjelf erfarit, att en icke synnerligen invecklad rättegång kan genom svarande partens tillställning blifva utdragen 5 eller 6 är, och jag har af en skicklig saint erfaren jurist erhållit det megifvande, att man behöfver icke vara mycket' klyftig eller hemmastadd i lagens hemligheter för att, genom eget uteblifvande, vittnens fördröjda inställande, m. m. samt genom hvarjehanda rättegångsinvändningar kunna 4 elier 5 år förhålla sin motpart dess lagliga rätt, äfven när denna är temligen klar.
Också Rikets Ständers Justie-ombudsman har i sin embetsberättelse till näivarande riksdag fört samma klagan (se denna ber, sidd. 107—115).
1 alla läll är känd sak så godt sorn vittnad, och jag behöfver fördenskull icke här andraga många bevis för mitt påstående.
Statens högsta mål ligger visserligen långt uppöfver rättens; men rättstillståndets vederbörliga bibehållande och utveckling utgör likväl ett af statens aldra första vilkor, och hvarje lätt utförbart förslag till det öfverklagade ondas afhjelpande borde derför icke vara ovälkommet.
Den framställning jag här går att göra skall, ifall den blir godkänd, ©tvifvelaktigt komma att välgörande inverka på vår lagskipning i allmänhet, oaktadt jag dermed närmast afser den lägre lagskipningen på landet, eller häradsrätternes.
Endast 2:ne medel känner jag till åstadkommande af en skyndsammare lagskipning å landsbygden, och båda äro lätt användbare, det ena, att häradstingen hållas mycket oftare, än nu sker; det andra, att häradshöfdingarne bekomma fast, årlig lön samt att domslösen i stället ingär till staten.
Det förra, om det antoges, blefve ingalunda en nyhet i vår lagstiftning, alldenstund hufvudsakligen samma ordning var i äldre, ja i äldsta tider just den gällande.
Också har den af den efter år 1809 nedsatta lagkommittéen blifvit föreslagen till återupptagande; och då jag härmed vördsamt föreslår, att Rikets