Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I DU N 58 E t t h e m d e t är, d ä r d i n a t a n k a r a l l a L i k t b a r n v i d f a d e r n s k n ä n ej k ä n n a t v å n g, 1800 där hvarje hjärtats k ä n s l a m ä k t a r kalla ett g e n s v a r fram, en h ö g s t ä m d v e x e l s å n g.
Htmrik till Wilhelms ära, hvarpå denne själf hof upp sin röst: » 1 bröder — sade han — det är min tröst, alt en finns än, som spelar på min skala, då jorden snart jag skall min skuld betala. » » Ja, glada gossar! » — skrek han — » h i t m e d vin!
Jag har en själsförvandt — i krinolin: en liten näpen tös, som i pensionen uti Karlshamn slog an den Braunska tonen. » Så tog han fram ett manuskript och » las », och under ackompagnement af glas, om hvilkas fyllning Carlo sig beflitar, vi hörde Leas allra första bitar.
» Det där var kvickt och roligt — intet pjunk! » skrek nu Carlén o c h tog en duktig klunk.
Och Westerstrand, vår premierminister, brast ut: » det där är j u för brikollister! » » Du skall förlägga detta, bror Brudin! » sad ' Blanche.
— » Kör till! » — » En skål för flickan min! » skrek åter Braun.
» Jag företalet skrifver och min välsignelse på resan gifver. » Detta var den glada prolog, som för- kunnade Leas framträdande inför den lä- sande allmänheten.
Framträdandet skedde medels Småbitar på vers och prosa af Lea, försedda med förord af W. v. Braun och utkommande på Brudins förlag.
Genom den friska och glada tonen, den blixtrande kvickheten, omvexlande med äkta kvinlig känslofinhet, som kännetecknade denna för- sta samling, blef Lea- genast vid sitt upp- trädande på den litterära banan en af all- mänhetens allra främsta gunstlingar, och hon intog inom vår litteratur från första ögonblicket sin ännu alltjämt obestridda rangplats.
Att lemna någon estetisk analys öfver Leas författareskap, för det är här ej rätta platsen.
Och en sådan behöfves väl ej heller för Iduns läsekrets.
Detta författare- skap är ju, som få i våra dagar, kändt i de svenska hemmen, kändt och älskadt.
T stället må lemnas några biografiska uppgifter om Lea.
Hon föddes, dotter af tullinspektören Karl Gustaf Kjellberg och Ulrika Lundberg, d.
2 september 1830 på en liten egendom, Mar- gretelund, nära Kristianstad.
Hennes upp- fostran, den bokliga nämligen, fick hon för det mesta själf sköta om.
Hon var begåf- vad med ett glödande kunskapsbegär och kastade sig, tämligen både planlöst och utan urskiljning — säger hon själf — öfver hvad helst hon i litterär väg öfverkom.
Hennes sunda instinkt och hennes medfödda fin- känslighet räddade henne emellertid, ur hvad som ej kunde vara godt; det goda däremot behöll hon som gifven vinst.
Tidigt glim- made den poetiska gnistan fram, och redan som elfvaårigt barn började hon syssla med versskrifning samt fortsatte härmed de föl- jande åren.
Ett och annat, som sedan meddelats i ofvannämnda första diktsamling, måtte redan tidigt kommit i tryck.
Så har jag t. ex. upptäckt, i en Göteborgspublika- tion från slutet af 1840-talet med signaturen Qötha under, det ystra, litet.
ursäkta öppenheten!
slynaktiga poemet » Mina kjolar ».
Men det var först, då Josefina var 16 år, som hon fick en verklig- upp- muntran, och detta från ett i allo kompe- tent håll, att fortsätta med sitt poetiska skrift- ställareskap.
Då Wilhelm von Braun 1846 var på besök hos sina i Karlshamn bosatta föräldrar, visade man en dag för honom flere af den unga flickans poetiska försök.
Skalden blef öfverraskad öfver de omiss- känligt stora anlagen och uppmuntrade den 16:åriga att fortsätta.
Vid sin afresa från Karlshamn skänkte han henne Tegnérs dikter, å hvars försättsblad han skrifvit: » Denna bok, den första jag hade råd och vilja att köpa, skänkes åt den unga hopp- gifvande poetissan Josephine af en liten broder i Apollo — von Braun.
Framåt, framåt, mitt vackra barn! » Boken förvaras ännu af Josefina som ett kärt och dyr- bart minne.
Aderton år gammal tog hon plats som lärarinna hos en enkefru Malmberg i Jems- hög, flyttade därifrån efter ett par år till Bonneby, där hon öppnade en flickskola,- hvarmed hon sysslade, tills dess hon 1857 ingick äktenskap med d. v. telegrafassisten- ten, n. m. revisorn i tullstyrelsen Wilhelm Wettergrunå.
Det var 1858 som hennes första samling dikter och berättelser, såsom ofvan nämnts på v. Brauns tillskyndan, utgåfvos.
De ha under årens lopp följts af » Nya småbitar på vers och prosa » (flere samlingar), » Tant Fridas minnesblad », » Blommor för dagen », » Ur tant Ullas efterlemnade anteckningar » samt en mängd strödda bidrag på vers och prosa i allehanda tidningar, tidskrifter och kalendrar.
De båda senaste uppsatserna, som flutit ur hennes penna — biografien i » Idun » öfver författarinnan fru Schwarlz samt skizzen » De genuina » i kalendern » Nornan » för 1890 — vittna, att hon ännu alltjämt står på höjdpunkten af sin friska alstringsförmåga.
Sedan hon några år vistats å sin mans verksamhetsorter, Ystad och Kalmar, bo- satte sig fru Wettergrund i slutet af 1860- talet i Stockholm.
Ett par år redige- rade hon » Aftonbladets » följetongsafdelning samt utgaf åren 1872 — 75 den illustrerade tidningen » Svalan », med biträde af den tidens flesta framstående kvinliga författare samt dessutom Onkel Adam, Elias Sehlstedt, Herman Sätherberg, Johan Nybom, Ridder- stad, Karl Wetterhoff, signaturen Bias, den då knappast mer än 20-årige August Strind- berg m. fl.
I vår vitterhets häfder skall » Svalan » alltid bibehålla en standardplats.
Man anmärkte visserligen från visst håll den liden, alt » Svalan » aldrig innehöll något demonstrativt i striden för » kvinnans sociala rättigheter ».
Men detta öfverensstämde emel- lertid med Leas uppfattning af lifvet.
För henne är kvinnan framför allt kvinna, och först när kvinnan ej i hemmet kunnat uppnå ett verksamhetsfält, bör hon gifva sig ut på världens vimlande, oroliga marknads- plats.
Åsikterna i denna sak må nu vara de- lade: säkert är, att Leas hållning i » kvinno- frågan » icke förminskat de varma sympatier, man i de svenska hemmen städse hyst för henne och hennes författareskap.
» Jag var i går hos Lea och hennes man och söp grymt med toddy » — skref från Ystad den 10 maj 1860 Wilhelm von Braun på sitt ogenerade ungkarlsmanér till vännen Brudin.
— » Hon har glas, som går ett halfstop uti, slipade och strålande som hennes egna ögon. » Leas » halfstopsglas » äro väl för länge se ' n gångna all världens väg, men ögonen äro ännu hos den 60:åriga lika strålande, som de voro i ungdomens år.
Huldhet och godhet blicka ut ur dessa själens speglar, och bland nämnda båda genier tittar allt som oftast fram en liten, liten satyr med skälmaktigt leende.
Birger Schöldsiröm.
(Med 11?,?
procent har Iduns poslupplaga ökats från den 31 ja- nuari i fjol Ull samma dag i år, d. v. s. mer än fördubblats.
Poslupplagan, som nämnda dag i fjol utgjorde 5,554 exemplar och vid 1889 års utgång stigit till 7,709, belöpte sig nämligen nu den 31 sistl. januari till 12,091 exemplar.
Prenumerationen fortfar dock ännu ovanligt lifligt, så att postupplagan, som redan den 3 dennes ökats med ytterligare mer än 400 exemplar, i dag fredag säkerligen ej står långt under 13,000.
Lägges Ull ofvan anförda siffror antalet af de ex., som utgå inom Stock- holm samt till utlandet, visar sig att Iduns hela upplaga för närvarande utgör 18- A 19,000 exemplar.
Ingen annan tidning har ens närmel- sevis rönt en sådan uppmuntran.
För denna ovanliga framgång, hvilken väckt uppseende inom hela dm svenska pressen, Itafva vi olvifvelaktigi alt till stor del tacka våra ärade läsarinnor, hvilka med så lifligt intresse arbetat på spridningen af » damernas egen tid- ning ».
Där ser man, att » för kvinnan är ingenting omöjligt ».
Tanken, ärade läsarin- nor, om vi skulle slå oss tillsammans och för- våna världen ännu mera genom alt under årets lopp ytterligare fördubbla Iduns upplaga!
Om hvarje, nuvarande abonnent blott skaffade en enda ny, så vore ju målet vunnet.
Och hvad blefve följden, tron I?
Jo, att Idun Ull ett kommande år skulle kunna framträda rikare och skönare till såväl utstyrsel som innehåll.
Således komma vi ju öfver ens om, ärade läsarinnor, alt flitigt och nitiskt arbeta hand ' i hand med hvarandra — allt till ömsesidig nytta och trefnad.
Vi å vår sida skola åt- minstone uppbjuda allt för att så mycket som möjligt gå våra läsarinnors önskningar till mötes.
Med utmärkt högaktning Redaktionen.
I DU N 1890 Onda tungor.
Ije gruudlägga här, de grundlägga där, värt århundrades visa och företagsam- ma män och kvinnor, föreningar för ett, före- ningar för ett annat.
De kämpa energiskt mot små och stora » laster; nykterhets- och sedlighetsföreningar stiftas, men en sak be- kämpa endast fa, och dock är den en redlig kamp värd; mot ett gift, som genomtränger samhället, gifves intet motgift; — mot ett svärd, som skarpt och bitande kan ända från grunden förstöra en människas existens, gif- ves ingen sköld; — mot en fordärflig makt ingen hejdande motmakt.
Detta gift, detta svärd, denna makt, det är — det onda, löm- ska, dömande ord vi fälla öfver våra med- människor: vi, som dock pä intet vis äro satta till domare öfver den stapplande, fe- lande mänskligheten.
Kunna vi dä i vår kortsynthet ana, huru det ser ut i den häcklades hjärta?
Känna vi hans lidanden och sorger, känna vi de förhållan- den, som i detta fall tvungo honom att handla så och icke annorlunda?
Ja, tillskrifva vi honom icke ofta motiv, som ha sin upprinnelse i våra egna, själf- rättfärdiga, hårda, i detta ögonblick kanske lågsinnade hjärtan?
Lavaters ord: » Tala icke något oudt om eh människa, om du icke med säkerhet vet det, och om du säkert vet det, fråga dig då: » Hvarför berättar jag det? » — horde vi ställa oss till förebild.
Och särskildt kvinnan, hvilkeus hjärta så väl förstår filosofera, har en hufvudstämma vid denna så obetydlig ansedda och dock i grunden så allvarsamma sak.
I första hand kan hon som moder leda sina barns hjärtan, att de bli milda och barmhärtiga i sitt kän- nande och tänkande, kan hon till rik blom- ning ansa det frö af idealism, som ligger mer eller mindre fördoldt i hvarje människobröst.
Och detta hufvudsakligen vid döttrarnas upp- fostran.
Stephen säger så sannt och skönt: » Tag bort idealismen, så gör ni världen tom för oss, och allt störtar samman: i lufttomt rum falla alla kroppar med samma hastig- het.
» » Gif oss mödrar », utropar en rysk skrift- ställare, ty han vet, huru stort just en bil- dad, finkänslig, mildt dömande moders infly- tande kan vara på äfven ganska råa natu- rer.
Därför tillropar jag nu ock eder, sven- ska mödrar — besinnen ordet: » Vi förlama våra goda gärningar med våra onda ord! » Det baktalande skvallrets gift vågar sig djärft på det höga och rena, det hälft sjunkna, det djupt fallna.
Detta sista kommer ofta lättast ifrån, då baktalaren just befinner sig som bäst i dåligt sällskap.
Med den nu moderna uppfostringsmetoden förfaller redan barnet lätt till det här klan- drade felet.
Till och med rättsinniga föräl- drar föreställa sig ofta, att ett barn, som har sinne för sin omgifnings löjligheter och svagheter, äfven i andra lifvets frågor skall komma att visa skarpsinne.
Men detta är så långt ifrån att vara riktigt, att tvärtom verkligt framstående människor för det me- sta fälla en mild, insiktsrik dom.
» Att allt Jorstå är att allt förlåta », sade den visa fru von Staël.
Huru ofta frånkänna vi dock ej någon af våra bekanta begåfning och duglighet, huru lätt förlöjliga vi dem ej.
Ett ögonblick gäl- ler berättaren för kvick, och den andre får kanske ett långt lif bära följderna af hans tungas ondska.
Hur ofta föres ej samtalet vid glaset om grannens ära, grannfruns rykte.
Ju vigare tunga, dess skarpare kritik; — nästa morgon är allt glömdt — ens eget ovär- diga tillstånd, det uppsluppna, vilda sväran- det, endast icke det, som de andra sade om den och den; — det stannar kvar i det vär- kande hufvudet, det var dock roligt — och nöjet heter den afgud, som så många unga män och kvinnor blindt dyrka.
I en af våra universitetsstäder hade några öfvermodiga studenter kallat en präktig, för- träfflig ung flicka, som hade en ograciös, slä- pande gång, för » ankan ».
Några små snär- tor till balskönhetei kolporterade genast ut det, och snart kallades allmänt den unga flickan vid detta öknamn.
Hon var af ett djupt, allvarligt sinnelag, duglig i sitt hem, rik på kunskaper och ta- langer — ack, så mycket rikare än dessa utpyntade små baldockor med vackra ansik- ten och ansenlig hemgift — och den make, som en gång fick föra henue till sitt hem, var afundsvärd.
Det lätta haltandet hade hon ådragit sig, emedan hon som tioårigt barn räddat sin lilla syster ur ett brinnande hus och därvid sårat sin nakna fot.
Och denna hjältemodiga flicka tilläto sig illasin- nade unge män och tanklösa baldockor till- dela detta skymfliga djurnatnn!
Ingen oppo- nerade sig, och det blef därvid, till dess hon gifte sig och for därifrån och blef glömd, som allt annat.
Hvad unga flickor angå, vända sig deras skarpa domslut oftast mot dem själfva.
I ett hem, rikt på döttrar — flickorna se rik- tigt bra ut och äro förståndiga och plikt- trogna — fanns ej en ende friare, och när inan gjorde sig underrättad, hur det var möj- ligt, att af åtta helt sympatiska unga damer ingen enda blef gift, lydde svaret: » Hvem vill väl ta en sådan kritiker i sitt hus. » Och låt oss vända våra blickar till de äldre flickorna och fruarna.
Hvem kan väl bestå inför det stränga forum, hvem gå ren inför den domstol, där kaffet, tårtorna och konfekten endast bilda korta intervaller mel- lan stränga domslut och hårda beskyllningar?
Hur många störtas ej öfver ända i denna lek med ord!
Huru föga skonas ej ungdom, godhet, talang!
Visserligen — det gifves undantag, förträffliga, välsinnade, äldre flic- kor, goda, dugliga, milda fruar — men det gifves ock andra, hvilkas tungor äro skarpare än den nyslipade dolken.
Bland äldre män — ja, gubbar och gum- mor ej undantagna — • fällas ofta obarmhär- tigt hårda omdömen, och man litar blindt på sin egen erfarenhet och sina gråa hår.
Med en fot i grafven — och tungan full af bak- talarens gift.
Och nu till sist vill jag säga mina läsa- rinnor — och läsare: den, som ej känner sig träffad, behöfver j u ej förarga sig!
Och ytterligare vill jag än en gång fram- kasta frågan: kan då intet utfinnas att oskad- liggöra detta smygande gift, som bragte mån- gen, hvilken ej egde kraft, mod och tro nog att hålla belackarelavinen stånd, att kasta sig döden i armarne?
Kunna ej goda, all- varsamma män, stora, framstående talare, sanna, för allt ädelt besjälade kvinnor, glö- dande, lefnadsfriska ynglingar, blygsamma, renhjärtade flickor träda upp i ledet för denna goda sak; kunna de ej enas om att låta kristlig människokärlek komma till mak- ten?
Ja, ville endast en hvar tre gånger lägga sig själf under kritikens loupe och en gång allenast sina medmänniskor, stode det 59 annorledes till.
Ty den, som känner sig själf med små och stora fel, skall alltid finna den rätta ursäkten för de andra!
£ G. Fe / d.
En sed, som är en osed.
^&gt; \ P^å Iduns spalter hittills sä välvilligt upp- låtits för hvarjehanda spörsmål och uppsatser, vågar jag bedja att däri få framställa en vädjan till de unga supébe- sökande damerna.
Skulle det vara eder en allt för stor för- lust att afstå från de kyparetjänster, hvar- med nu ungherrarne belastas, och i stället ser- vera eder själfva, hvarigenom måuga obehag kunde undvikas?
Föga behagligt tyckes det mig vara att mottaga dessa uppmärksam- heter, åtföljda af så många ovänliga tankar och sådan ovillighet; ty det kan icke gärna vara eder obekant, huru i de flesta fall ung- herrarne i tysthet beskärma sig öfver detta bruk, det besvär och den otrefnad de däraf hafva.
Men om ni taga den saken lugnt, borde ni ändå åtminstone skänka en.
tanke åt edra medsystrar, som en gång varit unga, och som nu båda könens ungdom ej längre anser värda mycken uppmärksamhet, så vida icke något särskildt mål eller önskan därmed kan vinnas.
Ja, på supéer ser det nästan ut, som om dessa äldre damer ej ens vore värda få smaka något af alla dessa läckerheter, som betunga bordet, så tätt omringa de unga herrarne detsamma för att servera de unga damerna och i skydd däraf — sig själfva.
Det är ju den enda fördel de kunna fram- tvinga ur detta » fåniga » serveringssystem.
Äfven kan det icke vara er obekant, huru husmödrarna klaga öfver, att sedan detta bruk blef gängse, de för sina supéer må- ste beräkna dubbelt så mycket af all mat mot förr.
Icke därför att er matlust blir så mycket större, kanske tvärtom, men därför att herrarne, i ifvern att servera sin dam och i hopp att så länge som möjligt blifva henne kvitt, upplägga stora portioner af likt och olikt, som kanske så föga faller den unga tärnan i smaken, att endast ett par bitar däraf försvinna inom hennes » rosenläppar », under det att det öfriga sprättas omkring med gaffeln och sålunda sammanrördt kom- mer åter ut i köket i oanvändbart skick.
» Oanvändbart », utropen I, » det kan ju gif- vas åt de fattiga och sålunda komma till välsignelse! » Ack, veten I icke, hur föga lämplig de fina supéernas mat är att stilla den fattiges hunger!
M. af Iduns Mode- och Mönstertidning är nu tyvärr alldeles utgånget och kan ej vi- dare anslcaffås.
Äf den 10,000 exemplar starka upplagan finnes ej ett enda exemplar kvar.
Med bästa vilja kunna vi sålunda ej tillhan- dahålla detta nummer åt dem, som prenume- rerat så sent som i slutet af januari.
Mode- tidningens februarinummer åtföljer veckans nummer af m Idun.
I DU N 60 En vintermorgon i Paris ' hallar.
Några studier från franska kökets förrum af A l v a r Arfwidsson.
(Forts, och slut.)
Hfljjag går in i den fjärde hallen, blommor- nas värld, där man nu kommit i ordning.
Ah, hvilka vällukter!
De bedöfva!
Lyck- liga land, som i disig vinter kan framtrolla rosor, så glödande, liljekonvaljer och fuktiga syrenbuskar med sin friska vårdoft!
Oranger finnas i öfverflöd, likaså äpplen.
Man skulle tro sig förflyttad till en sydländsk sommar med den skönhet och poesi, hvarefter vi all- tid längta, hvarom vi alltid drömma, om.
Men se då på dessa kvinnor, som sitta där bakom!
Kvinnor, är det kvinnor?
Bära verkligen dessa axelbreda, muskulösa indivi- der med sina jättehänder, sina uppsvällda an- sikten och sitt grofva tungomål — » hallar- nes språk » är världsbekant — namnet kvin- na?
Jag tviflar ej, men jag frågar ändå.
De äro i alla händelser ej att leka med.
Minns, att det var torgkvinnor, som en gång tågade till Versailles och skreko med knutna näfvar efter bröd — den gången då Marie Antoinette gaf det beryktade svaret: » Bröd?
Men hvarför äta de då icke ba- kelser?
» Ingen — utom Marie Antoinette måhända — undrar väl ändå öfver, att hallarnes kvinnor äro så blottade på alla kvinliga be- hag — dessa varelser, hvars materiella lif från morgon till afton förflyter inom hallar- nes fyra väggar, och livars andliga föda på sin höjd utgöres af brottmålsreferaten i Petit Journal.
Men nya vagnar rulla fram och medföra nya dofter — det blir en » symfoni » af dof- ter, såsom Zola uttrycker sig.
Plats för fisken!
Paris är som bekant ingen stad, där man fångar fisk.
Ty metarne, de stackars metavne vid Seinen kan man inte taga med i räk- ningen.
» Jag hyser till och med den lifliga öfvertygelseu, att det icke finns några fiskar i Seinen, » skrifver en bekant författare.
» En af stadens floduppsyningsmän stärkte mig i denna öfvertygelse genom sin officiella förkla- ring, och han bifogade den detalj, att för några år sedan hade på något oförklarligt sätt en fisk kommit i Seinen och visat sig mellan Pont de la Concorde och Pont Neuf; men denna uppenbarelse hade försatt samtliga, annars så kontemplativa metare i den oro, att några bland dem nästan förlorade för- ståndet och administrationen, för att före- bygga större olyckor, måste på det hastigaste låta aflägsna dén olycksaliga fridstöraren. » Nej, fisk fångar man icke i Paris.
Och ändå åtes där så kolossalt med fisk!
Den kommer fjärran ifrån.
Men det är i Paris, man förstår att tillaga den — det vet livar och en, som där ätit en något så när god middag.
Sole ' n (ett slags flundra) t. ex., frisk och smältande med sin bruna sås.
Och laxen, karpen.
Här i hallen ligger den både rökt, i trä- lårar, och lefvande, sprattlande i vattencister- ner, men som jag inte älskar att se fisk på det sistnämnda sättet, fortsätter jag min väg.
Med fisken och fågeln, hvilka ankommit sist, bestämda för de båda yttersta hallarne, är » importen » färdig.
Klockan är | 8, då en gäll ringning höres.
Hvarför blir det stackars landtfolket så oro- ligt?
Jo, klockan var en maning till upp- brott.
Bärarne med de napolitanska mössorna anlända å nyo i slutna kolonner, och inpack- ningen begynner.
Det lider mot 9: då skall allt vara borta!
Febern ökas.
Utbjudarnes rop bli allt mer bevekande — och mer hesa.
Prisen sjunka.
Hvad som för en timme sedan kostade 5 sous, säljes nu för 1 sous, o. s. v. » Mais, madame, c ' est pour rien, voyons! » ropar en beskedlig grönsakshandlare med tå- rar i ögonen och en lök-knippa i handen.
Oron afspeglar sig allt tydligare i de he- derliga allmogeansiktena.
D e ha ju ännu mycket, ack, allt för mycket kvar, och för- tjänsten har ej varit öfvermåttan stor!
Det stora uret visar 9,20 — den tid, som är polistoleransens yttersta gräns.
Jag ser, hur en gammal gumma, som af starkare kon- kurrenter blifvit inträngd i ett hörn, kastar en sista, vemodig blick på sina kålhufvuden och palsternackor — de äro lika många kanske som hennes svikna förhoppningar den- na morgon!
Nu skall den andra, den egentliga handeln vidtaga!
Nu skall jättestaden i sitt gap sluka alla dessa jordens håfvor.
Nu skola två och en half millioner munnar matas.
Allt som i natt blifvit hitfördt skall nu spridas till rik och fattig, till gourmand och till dagsverkare, till Maison Dorées och Kafé Anglais ' cabinets particuliers liksqm till de minsta marchands-de-vin uppe i Ménilmontant med deras middag till 15 sous.
De stora massorna nalkas nu — ännu en sorts förmedlare — massorna af småhand- lande, restauratörer, hofmästare o. d.
Fruar och kokerskor ser man väl också, men det stora flertalet af parisare stannar lugnt hemma, tills tid är för uppköpet hos kött- eller fisk- handlarne, där de få sin mat lika bra.
D e ha förtroende till dem och till sina jungfrur — ty i mat liksom i kärlek måste man ha förtroende.
I det väldiga matpalatset vid Rue du Pont Neuf fortgår köpslagandet utan afbrott, till kvällen faller på, sorlet dör bort och det blir stilla — stilla tills morgonen gryr här- näst.
Hallarne ha gjort sin tjänst.
Paris är mättadt!
Hufvudkudden bör ej heller vara för mjuk, eme- dan dylika befordra stark värme åt hufvudet, hvil- ket hiudrar en god sömn eller gör d e n mindre god.
Likaså får täcket ej heller vara, för varmt eller för tungt.
Det bör ej vara för tätt stickadt, emedan det då endast blir hårdt och tungt.
Om vintern tillägges en mjuk filt.
Sänglinnet spelar en viktig roll i frågan om en sund sömn och estetikens fordringar.
Det bör ej endast vara bländhvitt, då det pålägges, utan där- till ombytas, så fort denna egenskap upphör att vara förherskande.
Särskildt för feta, varmblodiga per- soner med stark hudutdunstning är detta af vikt att iakttaga.
Helst af hellinne bör det dessutom förses med vackra, breda spetsar och mellanspetsar jämte stora monogram i rödt, hvitt eller rödt och hvitt, sydda med korsstygn eller i plattsöm.
Orongåttens mel- lanspetsar kunna sättas i fyrkant, i rand vid sidorna eller på sned, allt efter tycke och smak.
Likaså kan man ha dubbla örongåttsdynor, den understa störst, den öfversta ytterst liten, bägge spetsprydda.
Den minsta förses dessutom med en ytterspets rundt omkring, och denna är lämplig att använda som praktkudde på sängen i uppbäddadt skick.
Sängdraperierna kunna vara öfveresstämmande med rummets dekorering i öfrigt.
Väljes grönt, som ju anses bäst för ögonen, låter man dock undersöka tyget på kemisk väg, innan man använder det.
Detta på grund af att arsenik ofta förekommer i denna färg.
Eljes är mörkrödt i hög grad hållbart, blått synnerligen vackert och blågrått rätt fint.
Temperaturen i rummet är ej likgiltig.
Hellre för låg än för hög, då det är konstateradt att en lägre temperatur är mycket befordrande för en god sömn.
Danskar och tyskar ha oeldade sofrum, men vi svenskar äro mera klemisrt uppfostrade i denna punkt, och endast en stark fysik eller en från späd ålder härdad kropp utstår detta utan risk.
Bädden bör helst beredas, så att dager kommer, om ej bakifrån, så åtminstone fråa sidan.