Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse den 4 sistlidne Maj af innehåll, att vid inträffande arrendeledighet å kungsgårdar eller andra, till utarrendering för Kronans räkning genom Kongl. Collegii försorg afsedda lägenheter vederbörande Länsslyrelser vid den tid och i den ordning, gällande författningar stadga, samt utan särkild föreskrift från Kongl. Collegium, böra vidtaga de i och för kungsgårdarnes eller lägenheternes förnyade utarrendering uti författningarna anbefallda förberedande åtgärder, och dei’efter i sammanhang med fullgörandet af hvad Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse den 17 Juli 1847 innehåller angående uppgörande af förslag till maximi- och minimi-arrendebelopp jemte yttrande om varande arrendatorns eller hans hustrus och barns rätt att arrendet bibehålla, jemväl afgifva förslag till arrendekontrakt, äfvensom göra de framställningar i öfrigt, som med afseende å utarrenderingen kunna finnas erforderliga; dock att derest fråga uppstår om lägenhetens indelning i lotter, Länsstyrelserne, enär så beskaffad indelning genom landtmätare är förenad med kostnader, skola inhämta Kongl. Collegii föreskrift, innan någon åtgärd i omförmälte hänseende af dem vidtages.
Härmed har jag slutat, hvad jag haft att framställa i lagstiftningsfrågor; och jag öfvergå!- till IjatfsHipninyen.
Den är det vigtigaste, tror jag, sjelfva lagreformen icke undantagen — utan att jag derföre i minsta måtto misskänner behofvet af lagarnes förbättring.
Denna är ett vilkor för samhällets välgång; och af ingen, som behjertar dess angelägenheter, kan det således dragas i tvifvelsmål, af hvad vigt det är, att de förslag, som göras till en sådan förbättring, må vara ändamålsenliga.
Den omtänksame medborgaren fruktar ej blott att förlora det 115 goda, sora finnes i lagarna, tilldess lian vet, att lian utbyter det mot ett bättre.
Ej ens sjelfva felen oell olägenheterna vill han se afhulpna förr, än lian är fri från farhågan, att derigenom ännu svårare uppkomma.
Men hvad vigt som än må fästas vid lagreformen; lagskipningen är dock af högre vigt.
Dess företräde är af enahanda art, som sedeförädlingens företräde framför all annan mensklig odling.
Så mycket som dygd och goda seder öfverträffa allt annat godt i lifvet, så mycket högre står rättvisans helgd än allt annat godt i samhället.
Derföre heter det ock med rätta, att god domare är bättre än god lag — icke att han skall döma bättre, än lagen vill; men om än lagen icke vore god; så är dock dess efterlefnad bättre, än den bästa lag, som icke efterlefves.
Hvarken är lagen till något gagn, om den icke följes, eller kan man dessförutan göra sig rätt klart begrepp om dess förtjenster eller brister.
Sjelfva begreppen om frihet och om sättet att befrämja henne vore icke så mycken tvist underkastade, om en hvar af de tvistande insåge, att frihet utan laglydnad är omöjlig; att ingen är fri, om ej alle vidkännas lagens tvång.
Hvarken njuter man af det bäst inrättade samhälle, vare sig frihet eller annan fördel, eller inser och skattar man hela inrättningens värde, om icke dess lagar med kraft och upplysning handhafvas.
De redan af mig granskade fall, i hvilka jag funnit fäderneslandets högsta lagskipning hafva gifvit anledning till betydligare anmärkningar, äro hittills alltför få, att kunna sammanlagde utgöra grund för ett omdöme om hela lagskipningens tillstånd.
Under förutsättning, att anmärkningarne ej kunna undaurödjas, återstår dock att veta, huru de anmärkta fallen förhålla sig till behandlingen af hela flertalet bland de ärenden, som varit föremål för lagskipningen, för att kunna sluta till karakteren af dennas verksamhet.
Men om än en sådan slutledning ej kan blifva annat än vilkorlig, så länge de granskade fallen endast äro få; den låter dock åtminstone icke alldeles undertrycka sig; och från en blott vilkorlig förutsättning, att misstag af den art, som anmärkningarne förebragt, inginge i karakteren af högsta lagskipningen, uppkommer redan behofvet att undersöka, huruvida sjelfva inrättningarne må hafva skuld i de klandrade företeelserna.
Vissa iakttagelser i detta ämne hafva synts mig böra i all händelse förutgå.
I afseende på måttet af arbete befinna sig Högsta Domstolens Ledamöter icke i den belägenhet, som tjensten rätteligen erfordrar.
Tjenstgöringstiden 116 för hvardera öfverhufvud utgör väl icke mer än sju månader om året, och således saknas icke nödig ledighetstid; men arbetet går deremot oupphörligen med för mycken brådska, och under de sju månader, hvarje Ledamot är tjenstgörande, öfverhopas han af mer arbete, än som tillbörligen kan skötas.
Föredragningarne i Högsta Domstolen upptaga förmiddagarna och vanligen en eftermiddag i veckan; och mängden af förekommande ärenden är sådan, att besluten måste i de flesta af dem, som anses mindre vigtiga, fattas i största hast.
Handlingars läsning i de öfriga lemnar tillräcklig sysselsättning för den tid, som af domstolssammankomsterna icke upptages.
Göromålens mängd är i tilltagande; och äfven utan förändring af nu gällande vilkor för Högsta Domstolens anlitande, måste ofördröjligen den tid inträffa, då ej ens brådska och öfveransträngning förslå till göromålens medhinnande.
Endast genom denna brådska lärer det imedlertid kunna förklaras, att öfverläggningarne så ofta stanna vid delade meningar äfven i ämnen, hvaröfver de skulle tyckas böra kunna förena sig.
Ofelbart komme också detta, vid genomförda allvarliga öfverläggningar, alt i vida flera fall inträffa; och uppenbart lärer vara, att böttre domar borde deraf blifva frukten.
Utan nödigt tidsutrymme är dock detta icke möjligt.
Utan förökadt antal af ledamöter kunna denna menliga brådska i arbetet och denna utsigt för en nära framtid icke undvikas; ty det kan ej ske annorlunda, än att Domstolen arbetar i två afdelningar.
Från 12 till 18 behöfver ledamöternes antal för detta ändamål ökas.
Om då hvardera afdelningen arbetar med sju ledamöter; så komma fyra att skiftevis njuta ledighet året om.
Under sex månader af året kan dessutom en afdelning skiftevis vara ledig, hvarigenom nio arbetsmånader belöpa på hvardera afdelningen.
Fördelas då dessa nio månader på nio ledamöter, likasom nu tolf månader på tolf, af hvilka i båda fallen endast sju på en gång göra tjenst; så blifva hvarderas arbetsmånader sju, eller lika många, som de nu äro; men summan af begge afdelningarnes arbetstider, nio månader för hvardera, blir hälften större, än den nu är.
Af de sexmånader, då blott en afdelning sitter, och som kunna väljas imellan medlet af April och medlet af Oktober, tillfalla då tre lediga månader hvardera afdelningen.
Här ofvan är redan anmärkt, huru jag tror arbetet kunna imellan afdelningarna så fördelas efter ämnen, att mål af samma slag icke komma att af olika afdelningar behandlas.
Men en sådan förändring är ensam icke tillräcklig att försätta Högsta Domstolen i det skick, der uppfyllandet af dess bestämmelse kan påräknas.
Det ligger nemligen för öfrigt i sjelfva de till lagskipningen hörande inrätt - 117 ningar ett grundfel, som motarbetar ändamålsenliga befordringar lill de högsta domareplatserna, som vållar, att dessa befordringar måste oftare misslyckas, än under gynnsamäre omständigheter borde kunna inträffa.
Värdige kandidater till dessa platser äro endast de förnämste bland dem, som utmärkt sig i egenskap af domare eller rättslärde.
Att desse må kunna uppsökas och anställas, det bör, så vidt möjligt är, vara att påräkna.
Men hvad härtill erfordras, visar sig icke hafva kommit i betraktande under utvicklingen af vår domstolsorganisation eller dermed sammanhängande inrättningar.
Jag liar förut antydt den menliga inflytelse på lagskipningen, som de högre domstolarnes alltför knappa aflöning måste utöfva.
Jag har anmärkt, att när, i följd af lönevilkoren, ledamotskapet i öfverrätter eller till och med Högsta Domstolen ej kan utan försakelse emottagas framför lägre domareplatser eller enskilda befattningar, det också icke kan väntas, att den öfverlägsna förmågan inom domarepersonalen skall komma på sin plats.
Det är detta hinder, som måste undanrödjas, derest icke den vigtigaste af all förbättring i domareväsendet skall förblifva omöjlig.
Min tanka härom bör nu närmare utvicklas och redovisas.
Sannolikt har kraften af ett så materielt medel, som det här antydda, för andliga förmögenheters försättande inom kretsen af deras tillbörliga verksamhet hittills ej ens kommit i nog allvarligt betraktande; men ännu mindre torde man hafva eftersinna! vigten af detta medels inflytande på sjelfva utvicklingen af dessa andliga förmögenheter.
Under det man sysselsatt sig med de föregående kunskapsprofven, såsom nödvändiga att förhöja skickligheten hos blifvande tjenstemän, och tyckes hafva väntat sig allt af dylika prof, torde man knappast hafva föreställt sig, huru mycket af ändamålet som kunnat vinnas genom det i fråga varande indirekta medlet och som följaktligen genom dess åsidosättande gått förloradt.
Bristen på förberedande bildning före inträdet i tjenst må erkännas vara huru menlig som helst; så uppkommer dock säkerligen ännu större skada deraf, att under tjenstens förrättande och framstegen på tjenstemannabanan den täflan uteblifver, som är vilkoret för skicklighetens fortgång till all den utbildning, hvaraf hon är mäktig.
På den juridiska embetsmannabana!} finnas för närvarande de flesta fördelaktiga platser bland de lägsta.
Endast få tjenster inom denna bana, och ingen bland de högre domareplatserna, äro i detta afseende jemngoda med de bättre domsagorna.
Dessa äro derföre de, som företrädesvis sökas; och då de i allmänhet måste tillfalla de skickligaste sökande; blir det endast undantags - 118 vis, som sådane stanna på högre platser, och mest sällan händer, att de sjelfve eftersträfva dem.
Häraf ti lii ntetgöres den täflan, som borde lifva hela domarepersonalen, att från lägre befattningar uppstiga till högre.
På de förra saknar skickligheten uppmuntran för sin fortgående utbildning, och saknar bevekelsegrund för omtankan att vidare befordras.
Vore åter denna täflan lefvande, och högre domstolar således i allmänhet rekruterades med urvalet af de skickligaste och mest förtjenta underdomare; så tyckes det lätt att inse, huru stor vinsten måste blifva ej mindre för lägre än för högre domstolar.
Då härigenom också allt, hvad som förljente utmärkelse, i allmänhet vore i sjelfva verket kändt såsom utmärkt; blefve både tillgången på kompetenta kandidater för högre platser ymnigare och företrädet dem imellan lätt att urskilja.
I de flesta fall skulle förtjenst och duglighet, så framt de eftersöktes, komma på sin plats.
Förhållandet kan deremot, under nu varande omständigheter, ej annorlunda vara, än att den skicklighet, som finnes, dels icke sjelfmant framtränger och begär att i högre verksamhet användas, dels äfven, i fall den kan uppsökas, icke låter använda sig, utan ock att den rätta och högsta uppmuntran till vidare utbildning uteblifver.
Man kan ej annat vänta, så länge de bäst begåfvade bland yngre tjenstsökande i domareväg, om ej deras företräde skall lemnäs utan afseende, måste framför underlägsna medtäflare befordras omedelbarligen till de fördelaktigaste tjenster, som i denna väg finnas.
Dei’af blir den oundvikliga följden, att till öfverrätternes ledamöter i allmänhet användas endast de, som icke äga lika anspråk på tidig och fördelaktigare befordran.
Och då desse ledamöter sedermera i allmänhet äro de enda domare, som af någon märklig fördel uppmanas att önska befordran till den så föga afundsvärda justitiärådsbeställningen; måste deraf vidare följa — jag kan ej undanrödja denna slutledning — att till nämnde befattning i allmänhet uppflyttas domare, som icke genom anlagens och förtjensternes öfverlägsenhet voro ämnade till högsta platsen.
Sjelfva den tillökning i antalet af Högsta Domstolens Ledamöter, hvilken här blifvit bragt i förslag, har synts mig böra i sin mån bidraga att förhöja den täflan, som hos domarepersonalen behöfver lifvas.
1 denna inlåta sig desto färre, ju mera sällan dess högsta mål kan upphinnas.
Det blir således fördelaktigt, om det ringa antalet af de högsta domareplatserna förökas.
Men den förnämsta verkan i detta afseende skulle uppkomma genom den utväg, som visar sig, till någon gränsbestämning för den hittills alldeles regellösa kandidaturen till ledamotskap i Högsta Domstolen.
I 119 Det kan icke sägas, att en täflan om denna plats för närvarande äger rum.
Ingen vet sig derpå äga anspråk; och knappast kan den, på hvilken åtankan faller, betrakta den annorlunda, än såsom en tillfällighet.
Ett så gränslöst utrymme för valen kan föga vara fördelaktigare, än den motsatta ytterligheten, ett strängt genomfördt anciennetetssystem.
Under närvarande omständigheter är detta obegränsade utrymme den enda möjligheten.
Med ett annat aflöningssyslem kunde det deremot vara annorlunda.
Vöre ledamotskapet i öfverrätt ett föremål för underdomares önskan, och följaktligen de skickligaste och mest förtjente underdomares befordran till ledamöter i öfverätt sällan uteblefve; så skulle det till och med synas nära nog oundvikligt, att ledamotsgraden i öfverrätt (med eller utan påföljande befordran till annan beställning) blefve ett steg, som vid erhållande af ledamotskap i Högsta
Domstolen ej kunde öfverhoppas.
— Icke derföre något vilkor om anciennetet imellan dem, som vore eller varit ledamöter af öfverrätt.
Blott en så länge der fortsatt tjenstgöring, att man äfven i denna egenskap hunnit utmärka sig.
Svårigheten uppstår först vid fråga om en mätare på utmärkelsen.
Men denna svårighet är den allmänna, som ej i någon tjensteväg uteblifver.
Om och när en tillförlitlig mätare på förtjensten en gång är funnen; skall den tvifvelsutan låta använda sig vid domares, ej mindre än andra tjenstemäns befordran.
Imedlertid må det icke vara likgiltigt, om efter de förändringar, jag här önskat, kandidaturen till högsta domareplatserna, ifrån alt vara dels fullkomligen regellös och dels beröfvad alla bättre lottade domare, kunde ställas på den fot, att hvar tredje eller hvar fjerde af öfverrätternes ledamöter (såsom af deras nu varande antal skulle belöpa) eller blott hvar femte eller hvar sjette (såsom efter Hofrätternes förstärkande förhållandet torde blifva) förnuftigtvis hade att göra sig hopp att blifva ledamot af Högsta Domstolen.
Ty det kan väl icke nekas, att dermed en allvarlig täflan vore väckt hos öfverrätternes ledamöter — välförståendes att befordringarne vore fördelaktiga så väl från underdomare till öfverrältsledamot, som från sådan till ledamot af Högsta Domstolen.
Det är i kostnaderna för aflöningen, sorn betänkligheten ligger.
Här ofvan är redan yttradt, hvad jag förmodar öfverrätternes nödvändiga förstärkande och deras ledamöters tillbörliga aflönande kräfva.
Den förstärkning af Högsta Domstolen, jag här satt i fråga, skulle, med den löneförhöjning, som dessutom är nödvändig, i stället för nu varande anslag medföra ett behof af: 120 18 Justitiärådslöner å 6000
R:dr banco 108,000: — — 12 Revisionssekreterarelöner ä 3000 36,000: — — 10 Protokollssekreterarelöner å 2000 20,000: — — utom 12 Kantslisters och 12 Kopisters aflöning, enär dessas antal ej kan vara mindre än föredragandernes.
Tillökningen i dessa utgiftsposter blefve således något mindre, än hvad Hofrätternes reformerande, enligt här ofvan uppgjorda beräkning, skulle kräfva.
Äro dessa tillökningar, tillsammans ett par hundrade tusende riksdaler, i justitiestatens anslagssumma ovilkorligen afskränkande; då visar sig för mig icke någon utväg.
Ej blott all tanka på möjlig förbättring aflägsnar sig då, utan en fortgående försämring synes förestå.
Säkerligen är det närvarande tillståndet det bästa, som under förevarande omständigheter kan erhållas.
Men länge skall det icke bibehålla sig oförändradt, då göromålen, långt ifrån att minskas, oundvikligen allt framgent måste ökas — äfven utan att, enligt lagförslaget, vägen till högsta instantsens anlitande befrias från alla binder.
Det nu beskrifna befordringsväsende är icke bygdt på den bär ofvan uppgjorda plan till de två första instantsernes sammansmältande.
Af det förras fördelar bibehåller sig, i fall den senare antages, icke någon annan fullständig, än motifverne att eftersträfva högsta domareplatsen
Den då mycket utvidgade kretsen för kandidaturen till denna plats skulle blifva en mindre olägenhet än den, att medlersta instantsen och med densamma äfven täflan om dess platsers erhållande försvunne.
Men om ock denna fördel ej kan fullt ersättas; åtminstone synes en ej ringa vinst ligga deruti, att icke, såsom nu, de bättre ämnena utgallras till lägre befattningar, vid hvilka deras fördel sedan bjuder dem att qvarstanna.
Dessutom återstår mig det hoppet, att uti den tjenstgöring, planen åsyftar, skulle finnas nya och verksama motifver till de bättre och de mera utmärkta anlagens utvickling, i sin mån ersättande de uppmuntringar, som från förväntade fördelar hämtas.
— Men om ock i förevarande afseende valet imellan de båda i fråga bragta reformerna skulle blifva brydsamt; så har jag blott destomindre bordt tveka att framlägga dem båda.
Utsigten tilljframgång torde i allt fall ej för den ena vara ljusare, än för den andra.
De genomgripande förändringarne i den ena, änskönt ledande till besparing, och de stora kostnaderne i den andra komma sannolikt att framställa mer än tillräckliga betänkligheter.
Hvad 121 Hvad fog imedlertid nationen må äga till belåtenhet med det varande tillståndet, är den stora föreliggande frågan, den, lill hvars besvarande jag i föregående berättelser sökt upphämta några för hand varande faktiska materialier.
Jag har redan anmärkt, att omdömet, sådant det på dessa kan byggas, i anseende till deras ofullständighet, endast kan blifva vilkorligt; och då jag går att för min del uttala ett sådant; kan min mening ej vara att hos läsaren framkalla ett mera positift.
Så vidt misstag af den beskaffenhet, jag trott mig upptäcka, må hafva mera vanligen förekommit, är det, som förhållandet kan derefter bedömas.
Öfver dessa misstags beskaffenhet är redan här ett omdöme fäldt, hvilket säkerligen icke skall genom fortsatta iakttagelser förändras.
”Välmeningen”, den skuldfria afsigten framlyser i allt.
Af orena bevekelsegrulider skulle dylika afvikelser icke ens varit möjliga.
Från helt andra orsaker måste de hafva härrört.
Att denna viljans skuldfrihet tillhörer det första nödvändiga af domarens egenskaper, derom kan ingen tvist uppstå; men ej ens hans moraliska egenskaper äro härmed fulländade.
De mäste uppenbara sig i en högre lyftning och utbildning, som endast i ett mera abstrakt begrepp rätt uppfattas.
Att domaren måste vara oväldig, är lätt sagdt; och i bans yrke är knappast någon så obevandrad, att han tror sig okunnig om de beståndsde lar, hvilka i denna domarens egenskap ingå.
De olofliga bevekelsegrunder, som utgöra väld, uppräknas i sjelfva domareeden; och ovälden består följaktligen i frånvaro af vänskapens, ovänskapens och egennyttans förförelser.
Och likväl är det ett så långt afstånd från denna blott passifva oväld till den sjelfsländiga kraft i viljan, hvaraf den sanna ovälden består — så långt afstånd, som ifrån den viljelösa liknöjdheten om hvem som vinner eller förlorar, till det sanna nitet för rättvisan.
Icke all väld är moraliskt fördömlig, så vida den moraliska halten af hvarje handling beror af den handlandes upplysning.
Det är med begreppet om nytta, som begreppet om oväldens föremål omvexlar.
Man tillåter sig väld, der man i dess frånvaro ej ser något gagn.
Rättvisan förekommer ej alltid billig; och det är likväl så båldt, om domaren ej får vara det.
För sjelfva rättskänslan yppar sig t. ex. icke alltid med lätthet ett öfvertygande motif, hvarföre den rikes gagnlösa rätt skall utkräfvas till den fattiges förderf — hvarföre en sanning, om hvilken man är fullt förvissad, icke får göras gällande, i brist af fullt bevis, då likväl de vigtigaste interessen deraf bero — Jast.-Ombadsmans Emb.-Berdlt.
Ull 1850 års riksdag.
16 122 hvarföre eu annan gång en förderflig sanning ej skall få öfverskylas
Det är icke hvarje domares lott alt i hvarje sådant fall inse det öfver all enskild fördel upphöjda gagnet af den enda giltiga regelns efterlefnad, eller ens känna sig tillfreds med sig sjelf, alt hafva befrämjat della gagn, med uppoffring af det enskilda, omisskänneliga, som kunnat genom regelns öfverträdande uppkomma.
Icke k hvarje förhållande slår den sanningen lika klar, att billigheten dock aldrig förr blir regel, än just när den blir lag; alt den ditintills, oftast rätt svår alt utforska, lika lätt kan blifva obillig som orättvis, och således offret åt henne lika gagnlöst, som olofligt, men att ingen vinst någonsin uppgår mot vinsten af den lydnad, lagen ulkräfver, såsom det nödvändiga vilkoret för helgden af allas rätt.
Felar domaren mot andra än dessa den abstrakta rättvisans bevekelsegrunder; då finnas ej två meningar om beskaffenheten af hans felsteg; men det är, såsom jag redan yttrat, icke om denna art deraf, som här behöfver blifva fråga; ty den räder ej mer i svenska lagskipningen — man är ense derom.
En oegennyttig och välvillig anda är 1111 i denna lagskipning allmänt rådande.
Mig veterligen finnes bär ej mer någon domare misstänkt för falhet — en misstanka, som likväl ännu i mannaminne icke så sällan spordes.
Omisskänneligen hafva bildning och förädling gått framåt; och hvad'som återstår alt önska, utesluter icke tillfredsställelsen af hvad som redan är vunnet.
Men först och främst (så långt iakltagelserne räcka) återstår ännu att lyfta oss till denna högre, ej blott passifva oväld, hvarom nyss är taladt och sorn vittnar ej allenast om ren vilja, utan ock örn dess upplysta verksamhet (energie).
Rättvisans ide' synes knappast hafva ens i allmänhet uttagit sin rätt; och huru litet delta ock må kunna utan allt undantag någonsin förväntas; torde det dock icke vara en alltför svärmande förhoppning, alt härutinnan hinna något längre, än vi hittills hunnit.
Allt ankommer derpå, att förmögenheler af högre lyftning råda i den högsta lagskipningen, sådana, som med en ädlare kraft, än den af lös tpl u ra litet beroende, draga med sig de passifva karaktererna — och bimotifverne (konsiderationerne) skola, om icke öfverallt blifva overksama, åtminstone mera sällan göra sig gällande.
Till den renhet i uppsåt och den välvilja, som redan förefinnas, skall komma äfven den lyftning af renare oväld, som ännu återstår att önska.
Sådant är det allmänna begrepp, jag kunnat göra mig om lagskipningens tillstånd, enligt de rön, jag haft alt följa.
Om dessas ofullständighet må än en gång erinras, och om den våda af misstag, som deruti ligger.
De slutledningar, jag yågat, äro imedlertid framkallade icke blott af dessa fåtaliga m 123 rön, utan fast mer af sjelfva reflexionen på domstolsinrältningarnes oundvikliga verkningar.
Det synes mig icke omöjligt, alt en rätt skarpsynt uppmärksamhet härpå skulle, äfven ulan alla rön, hafva kommit till enahanda slutföljder.
Jag hoppades att icke behöfva urskulda friheten i de omdömen öfver faktiska förhållanden, af hvilka dessa allmänna begrepp om tillståndet närmast föranleddes.
I detta hopp har jag sett mig bedragen.
Att här företaga ett sådant urskuldande, kan visserligen ådraga mig förebråelsen att hafva inlåtit mig i en, periodiska pressen allena tillständig polemik.
Men jag tror mig icke böra låta denna förebråelse afhålla mig från ett yttrande, hvari jag har att framlägga min tanka öfver hvad embelels rätt och pligt i detta afseende tillhörer.
Det är mina omdömens frihet, jag har att försvara.
De angå särskilda företeelser i lagskipningen; och om de kunnat betraktas såsom sårande för dem, hvilkas åtgärder de träffat; så har jag dock hvarken sett uppgifvas eller vet jag sjelf med mig, att hvad jag genom dessa omdömen kunnat såra, varit något annat, än anspråket på skicklighet.
Men jag har ej kunnat förstå, huru det vore möjligt att fredlysa della anspråk, med bibehållande af allmän granskningsrätt.
Efter det begrepp, jag i följd häraf gjort mig om omdömets frihet, har jag trott mig kunna rent utsäga, när jag ansåg klar lag vara, utan elakt uppsålt, öfverträdd, och äfven antyda de vådliga följder, som från fortsatta afvikelser af enahanda art vore att befara.
Så har jag likaledes tillåtit mig att anmärka, det den enda förklaringsgrunden lill en uppenbar afvikelse från en enskild stiftelsehandlings föreskrifter, med bibehållande af skyldig aktning för tänkesätten hos de dömande, vore ett välment medlidande mot fattigdomen, ti 1 lf redss Lä Icl t utan kännbar olägenhet för den rike vederparlen.