Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund af hvad sålunda blifvit i underdånighet anlördt, hafva Rikets Ständer funnit E. K, Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition ej kunna oförändrad bifallas, men deremot, under förutsättning att ny Strafflag varder antagen, för sin del beslutit en författning om nya Strafflagens införande och hvad, i alseende derå, iakttagas skall, lika lydande med den af E. K. Maj:t i sådant hänseende föreslagna författning, utom i nedanstående delar, hvilka erhålla följande förändrade lydelse, nemligen: 1 §•
Den Strafflag, som nu gillad och anlagen är, så ock hvad här nedan stadgas, skall till efterlefnad gälla från och med den 1 Januari 1865. 3 §•
Alla i de öfriga Balkarna af 1734 års lag eller i särskilda lagar, författningar eller vitesförbud gifna straffbestämmelser lör brott, å hvilka i nya lagen straff salta äro, varda likaledes genom denna lag upphälda, med undantag af hvad i 18 § sägs: 11 § 2 mom. att, om någon, som, i brist af tillgång lill sådana böter, som i 9 § omförmälas, är till fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig lill böter eller vitén, de der, om de ensamt varit ådbmda, bort lill fängelse vid vallen och bröd förvandlas, sistnämnda böter och vitén skola, oberoende af det beslut, sorn om deras förvandling förut rnä vara meddeladt, öfvergå till fängelse, eller ty i 2 Kap. 11 § af nya lagen sägs, och de särskilda fängelsestraffen sedan sammanläggas enligt 4 Kap. af samma lag; 11 § 9 mom. alt, om till verkställighet på en gång förekomma flera domar, hvarigenom samme person blifvit dömd lill straff, som, elter ty i 2, 4, 5, 6, 7 och 8 punkterna stadgadt är, ej kunna, jemte hvarandra, verkställas, Konungens Befallningshafvande åligger att om förhållandet göra anmälan hos Hof-Rätten, som förordnar, huru straffen sammanläggas skola. 19 § 5 mom.
Den som misstankes all hafva begått brott, hvarå dödsstraff eller straffarbete, dock ej under två år, efter lag följa kan, skall i häkte lagas.
Expeditions- Visko Hels Förslog till underd.
Skrifvelse, N:o 205. 11 19 § 12 mom.
Båd här sagdl är, gälle äfven om Magistratens Ordförande, sä ock om Polisembelsman, der sådan för viss stad eller ort särskildt förordnad finnes.
19 § 16 mom.
Finner Rätten brottet vara af den beskaffenhet, att den tilltalade derför ej häktas hort, eller saknas eljest giltiga skäl för häktningen, varde den tilltalade lösgifven.
NsO 205.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 5 Dec. 1865.
Preste Ståndet dea 5 — — Borgare-Ståndet den 5 — — Bonde-Ståndet den 6 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring af Kyrkolagens stadgande i fråga om sättet att begrafva sjelfspilling ar och dem, sorn i lifstiden fört ett ogudaktigt lefverne.
(Lag-Utskottets Utlåtanden N:ris 37 och 77 samt Först.
Lag-Utsk:s Mein.
N;o 88.) S. A. K. Uti en hos Rikets Ständer gjord framställning har blifvit yrkadt, alt 1, 2 och 3 §§ i 13 Kapitlet Missgerningsbalken mätte upphäfvas samt de dit hänförliga stadgande i Kyrkolagen i förhållande dertill ändras.
Af nyssnämnda §§ innehåller den lista föreskrift, alt, der någon med vilja förgör sig sjelf, dess kropp skall af skarprättare!! till skogs föras och i jord grälvas, men alt, om lorgörelsen skett i hufvudsvaghet, raseri eller annan sådan vånda, den döde må af annat folk handteras och begralvas. 1 2:dra §:ii är straff utsatt lör den, hvilken kan frälsa hans lif, som upphängt sig sjelf, men icke gör det; och 3:dje § bestämmer, alt der någon, som fört ett ogudaktigt lefverne, 12 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 205.
Något ställe, som afser det i 2 § omförmälda fall, finnes ej i Kyrkolagen.
De ämnen åter, som innefattas i 1 och 3 §§, förekomma jemväl i 18 Kap. 12 § Kyrkolagen, hvilket lagrum har följande lydelse:
"Med deras begrafning, som hafva fört ett ogudaktigt lefverne och dö uti grofva synder, skall Prosten sig icke förhasta, utan det hos verldslig rätt angifva, att deröfver må ransakas och dömas, huru med deras begrafning förhållas skall.
Olver sjelfspillingar ransakas och dömes i lika måtto vid verldslig rätt".
Som genom Bikets Ständers underdåniga skrifvelse i anledning af E. K. Maj-.ls Nådiga Proposition angående antagande af en författning om nya Strafflagens införande; beslut redan blifvit fattadt, att genom antagande af nya Strafflagen de tre första §§ i 13 Kap. Missgerningsbalken skola upphälvas, återstår nu att tillse i hvad mån förevarande framställning, må föranleda ändring af Kyrkolagen.
Af den anförda lydelsen utaf 18 Kap. 12 § Kyrkolagen visar sig, att detta lagrum har någon betydelse allenast i sammanhang med 1 och 3 §§ af 13 Kap. Missgernings-Balken, så att, om den af Rikets Ständer beslutade Strafflag, deri de isamma §§ omförmälda fall icke förekomma, ulan ändring i denna del antages, och i följd häraf nämnda §§ upphöra att vara lag, stadgandet i 18 Kap. 12 § Kyrkolagen måste anses hafva med detsamma i sjelfva verket förlorat all gällande kraft.
Frågan är således om härvid bör få bero eller om och i hvad mån de i allmänna lagen hittills inrymda bestämmelser rörande sättet för deras begrafning, hvilka sjelfva beröfva! sig lifvet eller i lifstiden fört ett ogudaktigt lefverne, må öfverflvitas till Kyrkolagen, der det eller de stadganden, som i detta afseende kunna anses nödiga, torde, i följd af sakens beskaffenhet, rätteligen hafva sin plats, på sätt med flera i likartade fall meddelade föreskrifter redan nu eger rum.
Att genom fullkomlig lystnad härutinnan medgifva, det begrafning finge ske med vanlig högtidlighet äfven efter den, som uppsåtligen sjelf beröfva! sig lifvet, komme sannolik! att röna ogillande hos en stor del af folket, som hyser afsky för både sjelf mordel och sjel(spillingen och hvars religiösa känsla skulle finna sig sårad, om icke någon skilnad iakttoges i sättet för sjelfspillingens begrafning och för begrafning af den, som dött en naturlig död, synnerligen så länge Kyrkolagens 9 och 10 §§, af hvilka den förra stadgar mindre högtidlig begrafning för nyfödda barn, som dolt innan de fått döpelsen, och den sednare föreskri Iver, att mördade oäkta barn skola laggas afsides på kyrkogården, fortfara att gälla.
Å andra sidan anse Rkets Ständer grundade anmärkningar kunna framställas emot bibehållande af dels den skilnad, som enligt 13 Kap. I § Missgernings-Baiken eger rum i afseende å sjelfmordares begrafning och dels hvad i samma kapitels 3 § finnes stadgadt rörande dem, som i lifstiden fört elt ogudaktigt lefverne.
Det kan nemligen med skäl ifrågasättas, om den, sorn begår sjelfmord och sålunda beröfvar sig det, hvars förlust lagen utsätter såsom det hårdaste straff, dervid någonsin handlar alldeles frivilligt eller utan inverkan af de orsaker, som i sednare momentet af 1 § utmärkas med orden: “hufvudsvaghet, raseri eller annan vånda"; och i sednare tider har också detta mom. blifvit nästan uteslutande lillämpadt på sjelfspillingar.
Likaledes måsle numera stadgandet i 3 § anses såsom fullkomligt föråldradt.
På grund af hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördi, anse Rikets Sländer, att alla sjelfspillingar böra på enahanda säll i stillhet jordfastas, på hvilket säll jemväl torde böra förfaras med de lill döden eller till straffarbete pä lilslid dömde förbrytare, som i fängelse dö: samt att för del i 13 Kap. 3 § Missgernings-Baiken omförmälda fall någon lagstiftning icke erfordras, och hafva alltså för den händelse E. K. Maj:t gillar Rikets Ständers förslag till ny Strafflag, hvarigenom 13 Kap. 1 § Missgernings - Expeditions-Utskottcts Förslag till underd.
Skrifvelse, IS:o 206. 13 Balken blifvit upphäfdt.
Rikets Ständer för sin del beslutat en författning af detta innebäll: “Med upphäfvande af 18 Kap. 12 § Kyrkolagen förordnas, att della lagrum skall erhålla följande lydelse:
Har någon förgjort sig sjelf, hans kropp skall i stillhet å kyrkogård jordlästas.
Likaledes skola ock i stillhet jordlästas de till döden eller till straffarbete på lifstid dömde förbrytare, som i fängelse dö.
Och kommer denna författning att tillämpas från och med den dag, den föreslagna nya Strafflagen bli Iver till efterlefnad gällande. “ Rikets Ständer framhärda etc.
Stockholm den 3 December 1803.
K:o 906.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln ilen 5 Dec. 1863.
Prest e-Ståndet den 5 — — Borgare
Ståndet dea 3 — — Bonde-Ståndet den 6 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående närmare bestämmelse af sättet för inteckning om nyttjanderätt till fast egendom.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 08 och Utlåtande N:o 85.) S. A. K. Kongl.
Förordningen den 9 November 1844 innehåller i 1 § att, på sätt angående arrende-a Ihandlingar, ingångna för viss tid, loresk rifve! är, annan handling, hvarigenom besittnings- eller nyttjande-rätt till hus eller jord å landet blifvit på viss lid eller lifstid upplåten, ock skall hos Häradsrätten intecknas och inteckningen behörigen förnyas, för ali inot egande- eller inteckuingsrätt, hvilken tillkommer annan än den, som upplåtit, eller lika med honom är förbunden, hafva bestånd; och 2 § i samma förordning loreskrifver, alt, om den, som å annan öfverlåtit eganderätt lill fast egendom ä landel, dervid förbehållit sig nyttjanderätt lill större eller mindre del af egendomen eller afkomst deraf, han skall halva säkerhet derför i den öfverlåtna egendomen med 14 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o SO 6. den förmånsrätt, allmänna lagen i 11 Kap. 2 § Jorda-Balken tillägger, men att, om han försummar att inom den i samma lagrum utsatta tid afhandlingen, hvari förmå nerna äro betingade, för Häradsrätten uppvisa och i inteckningsprotokollel låta intaga eller att inteckningen derefter behörigen förnya, han sedan ej må njuta bättre rätt än för annat fordringsanspråk.
Angående det åberopade sältet för inteckning af arrende-afhandlingar innehåller Kongl.
Förordningen den 13 Juni 1800, som handlar om huru med städsel och lego af jord på landet förhållas bör, allenast den bestämmelse, att det emellan arrendator och jordegare upprättade kontrakt skall för Häradsrätten uppvisas, der' offentligen uppläsas och uti inteckningsprotokollel till hela innehållet intagas.
Enligt hvad kändt är, har vid domstolarne olika förfa rits i fråga om meddelande af inteckning för nu omförmälda afhandlingar.
Flera om ej de flesta Häradsrätter hafva inskränkt sin åtgärd till alt i ordagrann öfverensstämmelse med föreskriften i 1800 års förordning uppläsa och i inteckningsprotokollel intaga dylika afhandlingar, ulan all ingå i någon pröfning örn upplåtelsens rigtighet eller upplåtarens eganderätt till den fastighet, hvarifrån upplåtelsen skett.
Andra Häradsrätter åter hafva ansett jemväl på nämnda slag af inteckning de allmänna föreskrifter böra tillämpas, som blifvit meddelade i Kongl. Förordningen angående inteckning i fäst egendom den 13 Juli 1818, och följaktligen icke meddelat inteckning för någon upplätelsehandling, derest icke upplåtaren i afhandlingen medgilvit inteckningen och afhandlingen blifvit af två vittnen bestyrkt eller ock upplätaren fåll tillfälle, pä sätt i sistberörda författning löreskrifves, att varda i saken hörd, samt upplåtarens eganderätt till fastigheten, hvarifrån upplåtelsen skett, blifvit behörigen styrkt.
Hvilket af dessa olika förfaringssätt än må anses mera öfverensstämmande med lag, synes det dock icke kunna motsägas, att ju det sednare mera bidrager till reda, ordning och säkerhet i förhållandet emellan jordegaren och upplåtelse-innehafvaren.
För jordegaren måste det i de flesta läll medföra flerläldiga olägenheter, om bans egendom belastas med inteckning för en upplåtelse, som blifvit gjord af obehörig person, eller som, verkställd af en föregående egare till fastigheten, med hvilken den nuvarande egaren icke är lika förbunden, emot denne förlorat all gällande kraft genom underlåtenhet å upplåtelse-innehalvarens sida alt i behörig tid derför söka inteckning eller låta förnya redan vunnen inteckning.
Väl skulle det kunna invändas alt en sådan obehörig inteckning i sjelfva verket icke medför någon verkan emot egaren; men härvid får dock erinras att det i de flesta fall säkerligen blir förenadt med mycket besvär, kostnad och tidsutdrägt, innan egendomen blir befriad från sådan gravalion, och att derförinnan möjligen kan hafva gått egaren ur händerna ett erbjudet tillfälle att på fördelaktiga vilkor få egendomen försåld eller belånad.
Men äfven för den, som fått nyttjanderätt till jord å sig öfverläten, kan del icke annat än medföra en fördel att genast erhålla en pröfning af öfverlåtelsens giltighet.
Göres nemligen någon anmärkning mot den derför sökta inteckningen, måste det för honom vara lättare alt dä styrka sin rätt än sedan måhända en lång följd af är gått förbi och han icke mera har tillgång lill deri bevisning, han förm varit i tillfälle ali förebringa ; och skulle del äfven befinnas, att upplåtaren varit till upplåtelsen obehörig, har den, till hvilken upplåtelsen blifvit gjord, naturligtvis dä också lättare alt för den kostnad och skada, sorn derigenom kan hafva blifvit honom tillskyndad, erhålla godlgörelse af upplätaren, äfvensom han undgår all ä den upplalna jorden förgäfves nedlägga kostnader lör odlingar och andra förbättringar.
Då emellertid det motsatta förfaringssättet, att ulan någon pröfning i inteckningsprotokollet intaga ifrågavarande slags upplåtelsehandlingar, icke kan anses stå i strid Expedition!;-Utskottets
Skrifvelse, IS1;o 207.
15 emot ordalydelsen i gällande lag, torde, för vinnande af nödig enhet i lagskipningen samt reda och säkerhet i förhållandet emellan jordegare och upplåtelse-innebafvare, erfordras ett i lagstiftningsväg meddeladt förklarande, att då inteckning sökes för dylika upplåtelsehandlingar, sådan inteckning ej må beviljas derest icke dels afhandlingen är behörigen bevittnad eller i annat fall upplätaren blifvit hörd, dels ock upplålarens lagliga åtkomst till egendomen blifvit styrkt.
På grund häraf, och med anledning al hos Rikets Ständer i detta ämne gjord framställning, samt då enahanda stadgande i berörde hänseende lärer höra gälla för fastighet i stad sorn på landet, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat en författning af följande innehåll; “Inteckning, som sökes lill säkerhet för beståndet af lifstidsstädja eller undantagsaftal eller annan afhandling om nyttjanderätt lill fast egendom, må ej beviljas, derest icke dels afhandlingen är af två personer bevittnad eller i annat läll upplätaren blifvit hörd, dels ock upplålarens lagliga åtkomst till egendomen blifvit slyrkt.“ Rikets Ständer framhärda etc.
H:o 207.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den S Dec. 1863.
Preste-Slåndet den S — — liorgare-Ståndet den 5 — — Bonde-Slåndcl den 6 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i fråga om arfsrätt för oäkta barn.
(Lag-Utskottets Relänkande N:o 69, Utlåtande N:o 76 samt Mern.
N:ris 84 och 88.) S. A. K.
Vid innevarande riksdag, likasom vid föregående, hafva särskilda förslag blifvit framställda derom, att arfsrätt, med mer eller mindre inskränkning, mätte tilläggas äfven oäkta barn.
Denna fråga har, såsom nämndt är, under en längre tids följd blifvit gjord till föremål för Rikets Ständers pröfning, och sjelfva mängden af de förslag, som för frågans lösning blifvit, till större delen al' representanter af Bonde-Ståndet, framställda, samt det. varma deltagande, hvarmed densamma hvarje gång den framkommit, 16 Expeditions - blifvit af delta Stånd omfaltad, synes i och för sig utmärka, att det stadgande, hvarigenom oäkta barn beröfvas all arfsrätt och således i visst afseende blifvit ställda utom lagen, åtminstone icke numera uppbäres af folkets allmänna mening, utan alt tvärtom dess rättsmedvetande finner sig såradt genom fortfarandet af ett stadgande, enligt hvilket barn straffas för de felsteg som ligga föräldrarne till last.
Del hufvudsakligaste skäl, som blifvit åberopadt emot medgifvande af arfsrätt ät oäkta barn, är den fruktan, man förmält sig hysa, att derigenom en betänklig rubbning skulle ske icke allenast af den sedliga grunden för äktenskapet, utan äfven af den princip, man antagit förefinnas för den nu bestående lagstiftningen, att nemligen endast genom lagligt äktenskap lagliga rättigheter kunna förvärfvas.
Ständer tro emellertid äktenskapet icke vara så uteslutande eller i så hufvudsaklig mån bygdt pä förutsättningen af egendoms gemensamhet, all dess anseende eller familjebandets sammanhållning skulle äfven tyras genom uppfyllande i ifrågavarande hänseende af rättvisans bud emot de oäkta barnen.
Dessutom förekommer härvid, att redan 1734 års lagstiftare visat sig icke kunna i allo vidhålla nämnde princip. 1 8 Kap. I § Ärlda Balken stadgas nemligen, att, om man aflar barn i lönskaläge och sedan tillsäger qvinnan äktenskap, men endera dör förr än vigsel åkommer, barnet får taga ari' såsom barn af laggift säng. och 6 § al samma Kap. innehåller, alt, om qvinna våldtages och blir deraf hafvande och föder hain, det barn skall njuta samma rätt sorn annat äkta barn, hvilka båda stadganden, ehuru de medgifva arfsrätt utan äktenskap, icke befunnits vådliga för den högre betydelse, äktenskapet såsom sedlig inrättning innebär.
Man har vidare emot arfsrättighet för oäkta barn åberopat det anstötliga och förargelseväckande för familjen, som denna rättighet skulle kunna medföra.
Men med samma skäl skulle kunna påstås, att all arfsrätt vore öfverflödig; och för öfrigt torde ofta hinder uppstå emot teslamentsrätlens utöfning, såsom genom hastiga dödsfall, bristande kännedom om sättet för testamentes upprättande m. m.
Rikets Ständer anse derföre för sin del, att nu gällande lagstiftning, hvarigenom oäkta barn blifvit uteslutna frän ali arfsrätt bör undergå förändring; och hafva Rikets
Ständer i sådant afseende samt med hänsigt lill det närmare förhållande, som i allmänhet eger rum emellan modren och del oäkta barnet, än emellan detta och fadren, ansett en dylik förändring böra åtminstone i så måtto vidtagas, att oäkta barn tillägges arfsrätt efter moder, lika med äkta barn; hvadan Rikets Ständer alltså, forsin del, beslutat en författning, angående oäkta barns arfsrätt, al följande innehåll; “Med ändring af hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äklenskapslofven, eller i hordom, eller i för budna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder lika med äkta barn.® Rikets Ständer framhärda etc.
STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MALCUS, 1864.
Expeditions-Utskoltels Förstat] till undertl.
Skrifvelse, N:o 208. 1 \tO 90$.
Uppläst och godkändt hes Ridd. och Adeln den 7 Dec. 1 8 63.
Preste-Ståndet den 7 — — Borgare-Ståndet den 7 — — Bonde-Ståudet den 7 — — Rikets Ständers underd.
Skrifvelse, angående ändringar i nu gällande föreskrifter rörande vilkoret), för afsöndring af jord.
(Sammansatta Lag- samt Allm.
Bentånkande N:o 5 och Mern.
N:o 34). S. A. K. Uti enskilda hos Rikets Ständer gjorda framställningar har blifvit yrkadt att obegränsad frihet måtte medgifvas egare af hemman att för alltid derifrån afsöndra huru stor eller liten jordrymd sorn hålst, äfvensom att samma frihet måtte ega rum jemväl för afsöndring på viss tid; och hafva Rikets Ständer, som funnit åsigterna numera vara mognade för en dylik obegränsad afsöndringsfrihet, alltså tagit under öfvervägande, i hvilken form stadganden af berörda syftning må kunna i lagstiftningen införas.
De stadganden, som föreskrifva ett visst mi iimum för jordafsöndring, hafva ursprungligen haft sin grund i omtanken att förebygga proletariatets tillvext.
De kunna och böra derföre upphåfvas, så snart man år ense derom, att de icke åro tjenliga för det ändamål, som med dem varit afsedt.
Nu hafva hos Rikets Ständer de åsigter nog allmänt sig yppat, att, då ett lands välstånd hvilar på idoghet och sparsamhet hos dess befolkning, men utvecklingen af dessa välståndets båda faktorer i väsendtlig mon beror af de framtidsutsigter, som genom dem kunna åt de arbetande öppnas, och ingen materiel fördel kan af arbetaren skattas högre, ån den att kunna förvärfva egen jord och eget hem, — en fördel, som dessutom för dessa samhällsklassers moraliska utveckling och sjelfständighet år af oberäknelig vigt, — så år föreskriften om minimum för jords afsöndring ett hinder för välståndets tilltagande, och enär det vidare år ett oundgängligt vilkor för samhällets ekonomiska utveckling, att naturliga medelpunkter för industrien och rörelsen — ståder och Bih. till lii hets St.
Fröt. 1862- -1853. 10 Sami. 1 AJd. 25 Haji. 1 2 Expeditions-Utskottets Forslin/ till anderd.
Skrifvelse, N:o 208. byar — obehindradt må uppkomma och utvidga sig, samt just under närvarande förhållanden, då nåringarne allt mer lossas från de band, som förut tryckt dem, och då nya kommunikationsleder ståndigt uppstå, uet år att förvänta, att behofvet af nya dylika medelpunkter på mångfaldiga ställen skall låta sig förnimmas, men ett våsåsendtligt hinder lågges för denna sakernas naturliga ordning, om ej tomtplatser äfven på landet fritt må förvårfvas, så åro äfven i detta afseende föreskrifterna om minimum för jordafsöndring till hinder för landets ekonomiska utveckling.
Härtill kommer, att proletariatet, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, vinner sin näring företrädesvis af stattorparevåsendet, pch den lösa befolkningens tillvext snarare befrämjas ån förhindras genom de stadganden. hvilka betaga den fattiga men idoga befolkningen tillfälle att under eganderått förvärfva sig fasta boningsplatser, och att, i och med detsamma man trott sig finna den verkliga källan för de vådor, hvilka ur proletärernas förökande kunna höta samhället, insigten blifvit mera allmän derom, att jordafsöndringslagen, för så, vidt den betager tillfälle till boningsplatsers förvärfvande, derigenom motverkar det,, ändamål, för hvilket den blifvit stiftad.
Då, såsom ofvan år nåmndt, det numera visflt sig, att dessa åsigter vunnit ett allmännare erkännande, hafva Rikets Ständer icke tvekat att föreslå en förändring, hvarigenom stadganden om minimum ur jordafsöndrings-författningarne undanrödjas.
Hvad deremot beträffar stadgandena om ett visst maximum för afsöndring, enligt hvilka i allmänhet endast en tiondedel af hemman får afsöndras, så hafva dessa föreskrifter sin grund i förhållanden, som utmärka det nuvarande beskattningssystemet.
Så långe grundskatter, hvilka åro vid hemman fästade, ännu finnas,. och dessutom de drygaste tjenstbarheter och kommunal-åligganden, såspm rotering, skjutsning-, väghållning, byggande af allmänna hus m. m. åligga hemmanen efter skatteoch hemmantal, år det äfven nödigt, att genom lagstiftningen säkerhet, så vidt möjligt år, beredes om hemmanens fortfarande förmåga att bära denna tunga.
Det torde vara omöjligt att bestämma, huru stör förminskning hemmanen i allmänhet kunna tåla utan att förlora denna förmåga, och lagstiftningen har derföre hittills inskränkt sig till att i allmänhet antaga ett så lågt maximum sorn en tiondedel, men derjemte lemnat tillfället öppet att, efter de administrativa myndigheternas pröfning, erhålla rått till en större afsöndring. 2 Kap. 2 § i Kongl.
Förordningen angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lågenheter från hemman den 19 December 1827 innehåller nemligen;, att om innehafvare af hemman, hvartill mer ån vanlig egorymd hörer, åstundan att Verkställa större afsöndring ån en tiondedel deraf, han må sådant anmäla hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammarkollegii pröfning underställa, samt att Kammar-kolléglum eger härom så förordna, att å ena sidan säkerheten för hemmansräntans och öfriga skyldigheters framtida utgörande må vara bevarad, och å den andra sidan jordens odling befordras.