Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Eller tror du, pappa, hon lian skåda Från sin himmel neder Ull oss båda? » Frågar han och genom tårar ler.
— » Ja, min son!
För dig i dag hon ber. » vandras.
Sol mot vesterhafvet sakta skrider Äfven denna minnesvärda dag; Hvilans läger har han sökt omsider, Trött af sorlet i kamraters lag.
Skilda toner ' ljuda i hans öra, Än han tror sig » vespersången » höra, Än det klingar som från fjärran trakt: » Stånde stark, du ljusets riddarvakt!
Dagens många intryck nu sig kläda Uti drömmen för hans syn i bild, Och den sista, som han fram ser träda, Är hans moders, ljusomstrålad, mild.
Ängelns drag den hulda tyckes bära, Silfverhvita vingar liar hon ock, Fram till honom går hon, mycket nära, Kysser ömt hans lunga ögonlock.
Och hon hvislcar i hans öra sakta Ord, som lian ej mäklar fidli förstå, Huru väl på dem han än vill akta, Lik en vindens susning de förgå.
» Du är liar, du kära, som jag saknar, O, min moder, » ropar han — och ' vaknar; Ensam är han, tystnad öfver allt, Flyktad är den himmelslca gestall.
Morgonstrålen ses i öster glimma, Dagen nallcas med sitt värf, sin id, Med sin kamp, sin långa arbetstimma: Unge stridsman, sof en stund i frid!
Vakna glad: den son en mor välsignat Under lifvets bördor än ej dignat.
Den unga kvinnans plikter under förlofningstiden.
Af " Nina ".
Belönad med det utsatta priset vid Iduns nionde stora pristäfiing.
Jljjtfevilka drömmar, hvilka förhoppningar fylla ej den unga kvinnans själ under förlofningstiden, hur målar hon ej i de gla- daste färger sitt framtida lif vid den älska- des sida, samt hur solljust och varmt tänker hon sig ej det blifvande hemmet.
Månne hon väl också någon gång skänker en tanke åt de plikter, som vänta henne, åt det stora ansvar, som en gång kommer att hvila på hennes skuldror?
N o g finnes en och annan ung fästmö, som använder lifvets skönaste tid, som sig bör, till allvarlig förberedelse till en makas och moders kall, men tyvärr äro dessa kvinnor lätt räknade.
Visserligen bör den unga förlofvade kvinnan ogrumladt få njuta af denna glädjens och förhoppningarnas tid, men bör dock väl be- sinna, att förlofningstiden ej är blott till » lyst », utan en viktig förberedande pröf- ningstid.
D e båda, som skola förenas för lifvet, böra pröfva och lära känna hvarandra, så att ej sedermera bittra missräkningar jaga lyckan på flykten.
Ett sådant ömsesidigt studerande af karaktären är dock blott möj- ligt i hemmet, där hvar och en mera visar sin egentliga natur än ute i sällskapslifvet, hvarför förlofvade borde söka sina nöjen mindre utom hus än inom skötet af familjen.
Skulle olika åsikter eller kanske till och med misshälligheter uppstå, så bör den unga
1890 95 kvinnan ej envist hålla på sin rätt eller Plit höra ett riktigt användande af friskt kunna uppnås, bör den unga flickan följa visa humör, utan öfverlägga, huruvida hon vatten (dagliga tvättningar eller bad af hela med, när inköpen göras, och efter någon tid Skulle ej själf tagit fel eller skulden kanske varit kroppen) och frisk luft (dagliga promenader), försöka att handla på egen hand.
Redan som fästmö bör hon aldrig | vidare en sund och kraftig näring, en hygie- den unga flickan.
i sitt eget hem omöjligt » låta solen gå ned öfver sin vrede », d. v. | nisk beklädnad samt förståndig vexling mellan kunna få tillfälle att lära sig hushåll och s. aldrig skiljas, utan att allt är godt och!
hvila och arbete.
Genom en dylik helsovård matlagning, så är det nödvändigt, att hon i väl och hvarje liten misshällighet utjämnad, blir kroppen sund och frisk, lynnet spänstigt, ett annat hem under en god husmoders led- eljes växa sknggorna allt mera och begrafva och den unga kvinnan får en fond af helsa ning inhemtar de kunskaper, som det är hen- både lycka och frid.
och krafter, som gör att hon ej så lätt dukar under nes plikt att ega, innan hon åtager sig en En allvarlig själfuppfostran hjälper öfver för de ansträngningar, som vänta henne, husmoders ansvarsfulla kall.
många svårigheter, och därför måste den unga samt längre än eljes bevarar sin ungdom och j Innan vi lemna de praktiska plikter, som kvinnan, om ej förr, så dock under förlof- sitt utseende.
åligga den unga kvinnan under förlof- ningstiden, genom själfpröfning söka att lära Liksom mannen kan af sin blifvande hust- ningstiden, vilja vi fästa uppmärksamheten känna sina fel och redligt strida emot dem.
ru fordra, att hon vårdar sig om sin helsa, på en särskild och synnerligen viktig omsorg, Hon får ej glömma, att hon i en kanske så har han ock rätt att begära, att hon re- som nästan alltid försummas — den att re- snar framtid skall i eget hem vara ett före- dan som fästmö sätter sig in i de plikter, [dan före äktenskapet göra sig något hemma- döme för sin trolofvade, bör likt en sol- som vänta henne, särskildt som husfru och; stadd med den fysiska barnavården.
Det är stråle sprida värme i hemmet, så att föräl- moder.
För den skull bör den förlofvade väl ytterst sällan, det ej fiunes små barn i drar och syskon ej förlora henne genom de kvinnan söka skaffa sig både teoretisk och J vårt umgänge, så att tillfälle skulle saknas band, hon knutit, utan i stället vinna en, om praktisk insikt i hushållets förande, i mat- att få lära något om vården af de små.
Den möjligt än mera kärleksfull dotter och syster.
lagning samt äfven i barnavård.
unga fästmön skulle göra sig själf en stor Sann kärlek har en förunderlig makt att Hvad hushållets inlärande beträffar, bör tjänst, om hon under någon tid, om ock blott räcka till för många och att bli rikare och hon gå med och deltaga i alla hushållsgöro- för några timmar dagligen, erbjöde sig varmare, åt ju flere den delar med sig.
målen, så att hon praktiskt lär sig, hur hvarje att hjälpa till i någon bekant familj vid Ett lif af mycken själfuppoffring och själf- sak skall rätt utföras.
Naturligtvis behöfver barnens skötsel.
Hon skulle ej då i en fram- försakelse går den unga kvinnan till mötes, hon ej själf lägga hand vid de allra gröfsta tid behöfva stå så rådvill, så förtviflad, som när hon träder öfver det egna hemmets trö- sysslorna, men bör dock känna dem för att mången ung, oerfaren mor gör, när hon ej skel, hvarför det är godt, om hon redan förut en gång kunna gifva sina tjänare tillbörlig vet, hur hon skall sköta sitt lilla barn, när öfvat sig i själfförsakelsens svåra konst.
Ett ledning.
Hon må gärna åtaga sig öfverva- hon genom oförståndig behandling förvärrat nöje, som uppoffras, ett ovänligt svar, som kandet af den dagliga städningen, så att hen- en kanske från början obetydlig krämpa och undertryckes, en kär önskan, som af hänsyn nes blick skarpes och ögat vänjer sig att ge- med själfforebråelser får erkänna, att hennes till andra ej uttalas, i allt sådant kan den nast upptäcka fel mot ordning och renlighet.
eget oförstånd möjligen vållat hennes älsklings unga flickan visa sin sträfvan att öfva sig i A f stor ekonomisk vikt är en riktig be- ofärd.
Hur kommer det sig väl, att så ofta kärlek och eftergifvande af det egna jaget.
handling af tvättkläderna, hvarför det är hö- de förstfödda barnen dö i späd ålder?
Sä- Likaväl som fästmön söker uppfostra sig geligen angeläget, att den unga flickan söker kerligen mången gång en följd däraf, att de- själf, bör hon ock inverka förädlande på sin skaffa sig insikt däri och lär, hur tvätten bör ras mödrar, af falsk blygsamhetskänsla eller D e hvad det nu vara må, försummade att, me- fästman och äfven hos honom söka väcka skötas för att minst skada kläderna.
håg för en moralisk framåtsträfvan.
Vägen rena klädernas vidare behandling genom ut- dan tid var, förbereda sig för sitt blifvande går här ej genom många och långa tal, utan ge- dragning, mangling och strykning bör natur- moderskall.
exemplets makt och genom ett oeh annat kärleksfullt ord i sinom tid.
Den förlofvade flickan bör dock äfven gärna ock med tack- samhet taga emot ett allvarligt sanningsord från sin trolofvades läppar och ej anse sig själf fullkomlig.
Så nödvändig denna ömse- sidiga uppfostran än är, så måste dock var- nas för det begär, som ofta framträder, att vilja göra våld på den andres individualitet.
Hvar och en bör få utveckla sig i öfverens- stämmelse med sin egen natur, ty blott så kunna lycka och harmoni bestå i äktenskapet.
Slutligen skulle vi i detta sammanhang vilja gifva den unga förlofvade kvinnan en vink om att, oaktadt all kärlek, dock vara sparsam med sina ömhetsbetygelser, utan att därför visa sig kall eller på minsta sätt från- stötande.
I sällskap bör hon ej hafva ögon och tanke blott för sin trolofvade, utan min- nas, att god ton fordrar, att man bidrager till det allmänna nöjet och ej skänker sin uppmärksamhet blott åt en enda.
Om vi i det föregående sysselsatt oss med den unga kvinnans etiska plikter under för- lofningstiden, så vilja vi nu vända oss till de mera praktiska och här först framhålla hennes fysiska plikter emot sig själf.
Äktenskapet kan ej bli fullt lyckligt, om hustrun har en svag och kleu kropp, och sjuklighet hindrar henne att med lust och glädje uppfylla sina plikter i hemmet.
Ma- kans och moderns kall ställa så stora for- dringar på hennes fysiska krafter, att dessa ofta ej stå bi och samtidigt både ungdom och skönhet allt för tidigt gå sin kos.
Mycket af den svaghet, som hemsöker våra fruar, skulle dock kunna undvikas, så vida redan den unga flickan, om ej förr, dock under förlofningstiden lade sig vinn om att rätt vårda sin kropp efter helsolärans fordringar.
ligtvis äfven läras, men därvid ej glömmas, att intet söndrigt plagg hamnar i linneskåpet eller byrån, utan lägges å sido till lagning, då det knappt finnes något, som så bringar skapelsens herrar — och det med rätta — ur humör som att i sina lådor finna skjortor utan knappar eller strumpor utan häl.
Ej mindre viktigt är, att den unga kvin- nan lär sig att rätt hushålla med tiden och följa en förnuftig tidsindelning, så att hon får verklig nytta af sina hushållsstudier och ej planlöst skyndar från det ena till det an- dra.
Just denna svåra konst — tidsindel- ningen — blir ofta en stötesten för mången ung fru, som med lätthet skulle kunna sköta både sysslor och förströelser, men af bristande kunskap om tidens värde och uttänjbarhet ej hinner med något ordentligt.
Om vi hitintills sysselsatt oss med hushål- lets förande i allmänhet, vilja vi nu vända oss till matlagningen.
Familjens helsa och välbefinnande beror till stor del på det kost- håll, densamma får, hvarför det är en oefter- giflig plikt för den förlofvade kvinnan att skaffa sig insikt i, hvad människokroppen behöfver för att bevara helsa och krafter, samt att lära sig bereda en sund och närande föda.
Matlagningen läres naturligtvis bäst genom praktisk öfning, menvi skulle vilja råda unga fästmön att samtidigt studera någon bra kokbok och då allra helst Hagdahls, som just nu utkommer i en ny billigare upplaga.
I denna kokbok kan man hemta goda nyt- tiga råd, såväl för den finare som för den tarfligare matlagningen, och behöfver aldrig frukta att misslyckas i sina försök.
För en god nog att kunna huru råämnena vara goda och husmoder är det emellertid ej laga maten, hon bör ock veta, skola vara beskaffade för att prisvärda.
För att detta skall Utgången af Iduns stora nionde pristäfling.
Inom den utsatta tiden, den 15 dennes, hade till lä / lingen sammanlagdt 30 skrifter inkommit, af hvilka endast sex behandlade del första den bästa ämnet: någon i svensk De en eller biografiska annan uppsats riktning öfver framstående kvinna.
öfriga nämligen: 24 rörde sig om ämnet n:r 2, Den unga kvinnans plikter under förlofningstiden.
Som ingen af de förstnämnda uppsatserna synts ensam ega öfvervägande förtjänster öfver alla de andra, ha vi efter moget öfvervägande bestulit de / a det första tvä af för pris å fyrtio biografien öfver kronor tjugu Martina Anderson Bergman-Öster- del andra tillfaller fru Ellen teckningen öfver i kronor, hvilka det ena tillerkänts Blenda ber g; för priset å hvardera Lotten Byström Wennberg.
Det för den andra gruppen utsatta priset å tjugufem kronor har förvärfvais af signaturen Nina, hvars upp- sats å annat ställe meddelas i dagens nummer.
Af stor förtjänst har äfvenså signaturen L. v. D:s artikel synts oss, oeh ha vi därför bestulit tilldela densamma ett extra pris å tio kronor.
Prislagarne lorde omgående insända sina adresser till Iduns byrå, hvarefter prisen omedel- bart utbetalas.
Stockholm den sista februari.
af programmet.
Nu skulle man » svälta räf » och spela » svårte Petter », hvilket den vänliga fröken var öfvertygad om borde vara en myc- kes angenäm och för barn lämplig förströelse.
Strödda blad ur minnets album, samlade Själf fann hon spelet ohyggligt tråkigt, men då hon trodde små flickorna vara roade, upp- af M a t h i l d a L a n g l e t.
offrade hon sig gärna.
Spelet varierades med 3. att bygga korthus, som — naturligtvis — ram- lade, och det var ändå ett nöje.
Men huru Hans nåd oeh hennes nåd.
roligt man än kunde haft - — och en och an- (Forts.) nan gång hade man roligt — skulle det aldrig (rån förstugan kom man in i en ganska kunnat gå an att skratta högt.
Hennes nåd stor sal med utsikt åt sjön — hela vå- hade antagligen fått slag, om ett friskt och ningen låg för öfrigt åt sjösidan — och där- högljudt skratt från barnaläppar nått hennes ifrån i förmaket, där det var så fint, att öra, och hans nåd skulle med ett: » ma foif » Tinnie knappt vågade andas.
Mahognymöb- och ett sarkastiskt leende gifvit luft åt sitt lerna voro klädda med rödfc » moreno », en stor ogillande.
spegel, som gick nästan mellan golf och tak, Därför satt man tyst och vände med ett satt mellan fönstern; på chiffoniern med mes- matt småleende de något » svullna » korten i sina singskanter och blanka beslag samt hvit mar- små fingrar, tills teet serverades och det sam- morskifva stodo några par förgyllda tekoppar; tidigt tillsades, att Hedda infunnit sig för att marmorstakar med fina metallkedjor nedhän- hemta småflickorna, hvilka efter förnyade hand- gande från piporna, i hvilka vaxljus prunkade; kyssningar och nigningar vandrade den korta stora brokiga snäckor, konstgjorda brasilianska vägen hem.
Vanligen voro de mycket belåtna blommor af perlemorskiftande fiskfjäll; alun- med sin dag och visste dessutom, att den korgar med vaxfrukter under glaskupor » jämte vänliga » tant » Agatha säkert skulle i mammas mycket annat, som ej så noga kan specifice- pirat stoppa ned äpplen och nötter, kakor och ras », fängslade alltid Tinnies blickar och gaf fikon eller hvad det nu kunde vara, hvarmed henne » motiver » till drömmar och fantasier af de i större tarflighet, men också större otvun- alla slag, genhet, skulle kunna följande dag traktera sig.
Så fort de små flickorna nigit och kysst på hand, som på den tiden hörde till artigheten, framsattes hvar sin pall åt dem, där de togo plats och sedan sutto stilla och orörliga som små bilder, medan kaffe och småbröd i en silfverkorg — tänk, en hel korg af silfver!
— serverades åt de äldre.
Då detta var undan- gjordt, kallades de små in i hennes nåds en- skilda rum, kabinettet kalladt, där de fingo dricka kaffe ur » törnroskopparne » och erhöllo sin afskilda, mycket rikliga del af all den traktering, som vankades.
Så var det att krångla sig ned från de höga stolarne och gå och tacka för kaffet, niga och åter kyssa hennes nåds hand, för hvilket ända- mål jungfru Stafva alltid med en servett om- sorgsfullt aftorkade de små röda läpparne, in- nan egarinnorna släpptes in i förmaket.
Efter denna ceremoni traskade de små till- baka till kabinettet, där de visste, att de nu skulle uppehålla sig.
Där fanns också åtskil- ligt rätt märkligt att se.
En platinalampa brann oftast där och spridde sin delikata doft, och där inne fanns också den märkvärdiga in- rättning, som kallades tändstickor, och som någon af hennes nåds döttrar från utlandet skickat henne.
Den bestod af en ställning, hvari stodo dels en bundt trästickor, förut dop- pad i svafvel, dels också en flaska eller burk med någon vätska, eller hvad det var, däruti en af dessa stickor doppades, hvarefter den, när den raspades mot en sandig plåt eller nå- got dylikt, tog eld af sig själf.
Detta betrak- tades nästan som ett underverk och var natur- ligtvis alldeles oåtkomligt för p l e b s och för dem, som icke hade förnäma döttrar i utlandet.
Där inne stod också skärmstaken med två ljuspipor på marmorfot och en grön lackerad skärm, som kunde skjutas upp och ned.
Där stod i fönstret glaskupan med guldfiskarne och i en tråd hängde från taket ett strutsägg.
På ett bord stod ett par ljusstakar, som väl tålde att se på — klorna af en i trakten skjuten hafsörn, på hvilka fästats ljuspipor af silfver.
Allt det där hade barnen visserligen sett förut, men det var nästan så mycket an- genämare för gammal bekantskaps skull.
Efter en stund kom fröken Agatha in med ett par kortlekar.
Det var den ledsamma delen Ibland blef man också bjuden på finare saker, såsom dadlar och apelsiner, hvilka senare då för tiden icke, liksom nu, kunde köpas i hvar krydd- bod redan vid juletid.
Om våren kom alltid » Svalan », kapten Gollcher, från Messina med apelsiner, och då hon passerade tullstationen hittade alltid en korg apelsiner vägen till hans nåd.
Syltad ananas och dito ingefära samt någon gång syltade pomeransblommor förekom- mo på dessa små bjudningar hos det nådiga herrskapet.
Herrarne följde efter kaffet med hans nåd in i hans enskilda rum oeh spelade whist till supéen; damerna sutto i förmaket och små- pratade, stickade spetsar af fin engelsk tråd, för hvilken knappast tullumgälder blifvit er- lagda, lade patience och gäspade förstulet.
Roligt var det nu inte, men fint och förnämt var det, och det hade nog sin goda nytta med sig att vara med om sådant också.
Hennes nåd hade ett rikhaltigt husapotek och fuskade icke så litet i läkareyrket, hvilket af ingen beifrades, enär det icke fanns någon läkare på närmare håll än två, tre mil.
Det hade en gång varit ifrågasatt, att orten skulle försöka få egen läkare, men en af de mäktige inom församlingen hade motsatt sig saken, på den grund — såsom han lät i protokollet in- flyta — » att Ö — ds bärgklippor gifva föga näringsämne för en läkare, och bäst är, att helsan blifver rådande », till hvilket senare för- hållande man tydligen icke ansåg läkaren kunna bidraga, eftersom förslaget förföll.
Hennes nåds farmakopé skulle antagligen icke hållit streck inför nutidens mest anspråks- lösa fordringar.
Hennes favoritmedicin var ett ohyggligt rödt pulver, som hon kallade » ja- lappa », och hvaraf hon ansåg, att man då och då, utan att vara sjuk, borde taga en dosis för att rensa matsmältningsapparaten.
Barnen i prästgården hatade blotta ordet jalappa och bäfvade, när hennes nåd tog dem i axlarna, vände deras små ansikten mot dagern, runkade på sitt lockbeprydda hufvud och i den mest melankoliska och deltagande ton utropade: » po- tatisfärgen!
potatisfärgen! » Då visste man, att jalappan inte var långt borta.
Hennes nåd ansåg nämligen potatisen som » roten » och upphofvet till allt ondt.
Sveriges riksolycka var potatisen, påstod hon.
Skrofler, som voro mycket gängse på orten, härrörde af potatisätandet; frossan kom också däraf, och om en vacker dag ryssen skulle komma och taga Sverige, liksom han en gång tog Finland, så vore det också potatisens fel.
Ty potatis- ätandet försvagade folket och betog det mod och kraft att försvara sig.
Det var nu hen- nes nåds teori, och man måste hafva klara papper, om man skulle kunna öfvertyga henne om, att hennes teorier ej höllo streck.
En af dessa, som hon strängt höll på, var nödvändigheten att » gå rak », och hon tillrådde på rama allvaret prästfrun att åt sina små flickor, som visade bestämda tendenser till » kutryggighet », anskaffa snörlif af saffian med ett par järnbågar » till stöd » för skulderbladen och andra dito för att hålla axlarna tillbaka, hvilka snörlif borde nästan redan i vaggan an- läggas, » för att kroppen skulle få en vacker fason. » Men prästfrun, som i sin barndom själf varit utsatt för dylik tortyr, hade ej hjärta — och kanske icke häller kassa — att anskaffa pinoredskapen, och så fingo de små växa upp, så som Gud och naturen skapat dem.
Men jalappan undsluppo de ej; om den- nas förträfflighet var deras ömma moder fullt öfvertygad.
Emellertid var hennes nåds me- dikamentsförråd ganska godt att hafva till hands, och den rättvisan måste man göra henne, att hon frikostigt delade med sig både af jalappa och kamfer, nervdroppar och » hjärt- styrkande ».
(Forts.) Om hembakning.
Prisbelönadt svar å prisfrågan n:r VI.
Af Leonore.
im man verkligen vill göra sig besvär att baka dagligen, så skulle jag vilja rekommendera ett sätt, hvilket jag länge oeh med framgång be- gagnat samt funnit ovanligt bekvämt just i ett mindre hushåll, ehuru jag i regeln ej användt det oftare än 1 a 2 gånger i veckan.
Ungefär vid 1 O-tiden på aftonen sätter man degen på kall mjölk — jag har vanligen tagit 6,5 dl.
(/ stop), någon gång 9,8 dl.
(3 kvarter) • — kallt mjöl och kall jäst; jästen biandas ut i kall mjölk och litet salt, äfven ilägges kallt smör, om sådant önskas, samt de kryddor som behagas.
Degen bör arbetas väl, hvar- efter man strör litet mjöl ofvanpå den samt öfver- täcker den med en förut i friskt, kallt vatten doppad, i 4 delar hopvikt grof handduk, som dock blifvit väl urvriden, och ofvanpå denna lägges ett torrt tunnare kläde, hvarefter degen ställes i källare eller kallt skafferi öfver natten att jäsa.
Ungefär vid 3- tiden — om något förr eller senare beror på präss- jästens större eller mindre godhet och jäsbarhet — följande morgon brukar degen vara väl uppjäst och bör då genast omarbetas med mera mjöl, så att den käDnes smidig och porös, och om man önskar bullar eller kakor, formas dessa genast och läggas på värmda plåtar, täckta med ett tunnt kläde, att få jäsa, tills de höjt sig så pass mycket, att de kunna sättas in i en god och tillräckligt uppvärmd ugn, där de få kvarstå, tills de blifvit väl genombakade.
Man får naturligtvis stiga upp i tid, så att man hinner elda ugnen eller besparingsspiseln, hvilken senare alltid af mig användts samt också bäst lämpar sig, då det är fråga om så ringa kvantitet bröd, som dagligen åtgår i ett litet hushåll.
Vill man undvika besväret med att forma bullar eller kakor, som ju alltid tager tid, så kan man genast, efter det degen på morgonen blifvit omarbetad, lägga den i formar af bleck eller järn, täcka dem med ett tunnt kläde, hvilket hindrar skorpan att blifva hård och rynkig, samt sätta dem vid medelmåttig värme att jäsa, hvarefter de införas till gräddning i ugnen, som bör hafva jämn och lagom öfver- och undervärme.
Är undervärmen star- kare än öfvervärmen, så kan man i besparings- ugnen lägga in ett lod eller en grytfot för att därpå sätta plåten eller formarna, men äger motsatta för- hållandet rum, måste man söka sätta en plåt ofVanpå inuti ugnen.
På den rätta värmen i ugnen beror till en stor del brödets godhet, men som ugnarna äro hvarandra så olika, kan man ej uppställa någon 1 2 w
I D U N 1890 regel för uppvärmningen, ty detta måste praktiskt läras genom noga aktgifvande på ugnens beskaffen- het och inhemtas rätt snart genom öfning.
Behand- lingen af de stora ugnarne vidrör jag ej, enär detta ligger utom frågans besvarande, hvilken rör bere- dandet af färskt bröd för hvarje dag, således en så liten kvantitet som godt bör kunna gräddas i besparingsugn.
Innan brödet insattes i ugnen, kan man för att höja dess färg och utseende bestryka det med vispad äggula eller också bara varmt vatten.
Bröd, bakadt på ofvanbeskrifna sätt, håller sig jämförelsevis saftigt och torkar ej så fort, som eljes är fallet, på samma gång man utan allt för mycken tidsutdräkt kan hafva det färdigt, så att det redan vid 9 eller / 10 tiden kan ätas, om man sätter det att svalna, i stallet för att, som eljes brukas och hvilket är att föredraga, genast efter uttagandet ur ugnen lägga det på en mjuk kudde, öfverholjdt med en ylleuuk och låta afsvalningen ske långsammare, hvarigenom skorpan ej blir så hård.
Vill man baka en större mängd, så får man sätta degen tidigare på aftonen eller stiga tidigare upp följande morgon, allt i enlighet med den önskade degens myckenhet och jästens godhet.
Till l,s liter (1 stop) mjölk utan smör brukar jag taga 25 gr. (6 ort) jäst, men till s. k. vattenbröd eller » franskt bröd » tager jag 42 gr. (10 ort) jäst till 6,5 dl.
(/ stop) vatten och 51 gr. (12 ort) smör; men ett vant öga märker snart utan vägniug, huru mycket jäst som erfordras.