Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är enligt min öfvertygelse med afseende på lokala förhållanden lagstiftningen i dessa ämnen bör framgå.
Sålunda vinnes också en erfarenhet hvarpå kan byggas vidare, och ur sådan synpunkt anser jag ofvanberörde stadgande i Kungl.
Kungörelsen den 20 Juli 1855 lämpligt.
Af Herr Friherre Alströmer; Af Herr Biskop Annerstedt, som förenade sig med Herr Grefve Sparre.
Af Herr Carl Hasselrot: ”Emot Utskottets beslut att bibehålla 1855 års förordning i afseende på hemmansklyfningen, får jag mig vördsamt reservera.
Af alla författningar, som under sednare decennier utkommit, finnes ingen, som, efter min uppfattning, är olämpligare än denna; och ehuru den före sin tillkomst undergått pröfning af både Kommittéer, Rikets Ständer och Regeringen, vågar jag ändock påstå, att lagstiftarne ej gjort sig fullt förtrogne med de förhållanden, som man velat genom denna lag ordna.
Man kan nemligen, vid den närmare kännedom af författningen, som af erfarenheten vinnes, icke undgå alt finna, att dessa förhållanden icke låta på detta sätt sig binda.
Detta insågo äfven författarne till 1827 års förordning om hemmans-klvfning; och ehuru derföre författningen innehåller den bestämmelse, att hemman finge klyfvas till hvad hemmantal som helst, allenast en åho å den utklufne delen vore besuten, eller med andra ord, ehuru författningen således förbjuder klyfning af hemman utöfver besutenhetens gräns, innehåller den dock icke något på förhand lagdt hinder för en för långt sträckt klyfning; utan stadgar endast det äfventyr, att den, som innehafver en hemmanslott under besutenhet, är underkastad lösnings-anspråk.
Lösnings-rätten blef således i 1827 års författning den enda regulatorn emot en för vidt utsträckt hemmans-klyfning; och vid närmare pröfning skall man finna, att någon annan reglering af dessa förhållanden icke kan utfinnas, samt att alla försök att genom preventiva åtgärder förhindra heinmans-klyfningen äro vanmäktiga.
Detta borde man finna, då man måste inse, att i ett fritt land, såsom vårt, man ej kan neka någon att innehafva, ega och begagna den jord, man ärft eller förvärfvat, då någon annan, som dertill har bättre rätt, derå icke gör anspråk.
N:o 27. 55 Hvilka lagar man än må stifta angående rättighet till lagfart och skattskrifning af sådana mindre lotter, kan dock ingen förhindra innehafvarne att ega och besitta dem, då ingen annan vill lösa dem, derest man ej skulle tilltro sig kunna tillsätta en general-åklagare, som å statens vägnar sökte vräkning af alla dem, som hade mindre hemmans-lotter än lag bjuder, då naturligtvis staten ock skulle inlösa dessa lotter.
Men hvartill skulle då staten använda dem?
De blefve väl ej större derför att de löstes af staten?
De hinder för en för vidt utsträckt bemmans-klyfning, som man i 1853 års författning sökt nedlägga, bestå nu deruti, att man antagit ett visst hemmantal (olika å olika orter) såsom det minsta, hvarunder klyfning utan föregående undersökning ej får ske, samt att, om sådan klyfning ändock sker ”genom köp, skifte eller gäfva,” lagfart ej får beviljas, och att egaren ej får för hemmansdelen skattskrifvas; äfvensom det stadgas, att förre innehafvaren emellertid skall ansvara för hemmanets utskylder och att, om genom laga kraft egande beslut blir förklaradt, att klyfningen ej må tillåtas, köpet, skiftet eller gåfvan skall gä åter.
Tror man sig då med dessa stadganden hafva vunnit hvad man åsyftat?
Jag vågar besvara denna fråga med nej; men något, som man ej afsett, har man vunnit, nemligen trassel och oreda, onödiga kostnader samt missaktning för en lag, som i många fall ej kan tillämpas, enär den ofta kommer i strid med gällande civil-lag, för hvilken den ansetts böra vika. 1840 års Ständer hade, i sin ifver att hämma hemmans-klyfningen, i sitt då afgifna förslag, som ligger till grund för 1853 års förordning, älven hemställt att ofvanberörde förreskrilter jemväl borde utsträckas till och ega tillämpning å jordlotter, åtkomne genom det allmännaste af alla laga fång nemligen: arf; men detta fanns för starkt.
Då man i en förordning om hemmansklyfning ej tilltrodde sig kunna upphäfva arfsrätten och man ej heller kunde neka någon att ega och innehafva hvad han lagligen ärft, om den i Ärfda-balken stadgade lösningsrätt ej ifrågasattes, fann man klokheten bjuda att utesluta detta fång ur författningen.
Detta förhindrar således icke att hemman genom arf sönderfalla i huru små lotter som helst och att dessa sålunda klufne delar säljas och lagfaras; och som de fleste klyfningar ske genom arf, inser man redan häraf författningens vanmakt.
Författningen förbjuder icke heller att hemmansdelar, som vid dess utfärdande voro klufne i för små lotter, få säljas och lagfaras.
Det är således blott emot de hemmans-klyfningar, som efter dess tillkomst ske ”genom köp, skifte och gäfva”, man sökt nedlägga hinder.
Men hurudant är detta hinder?
Det upphäfver icke rättigheten för myndige personer att träffa aftal om jord; och hemmans-klyfningar ske således fortfarande lika väl som förut, emedan ingen kan hindra köparne att ega och innehafva hvad de köpt, om ingen derå väcker lösnings-anspråk.
Hindret skulle bestå deruti, att de nya egarne ej få lagfart. 56 Sammansatta Lag- samt Allm.
Jo! att, utom den osäkerhet, hvaruti egaren af en mindre jordlott lelver i anseende lill faran för lösnings-anspråk, han försättes uti en ny fortfarande osäkerhet i afseende på börds-anspråk, hvilka hli farligare ju längre eganderätten ulan alt få befästas med lagfart fortfar, enär jorden oupphörligt stiger i värde.
Delta är således den beprisade säkerhet i jordafång, man vunnit genom 1853 års förordning.
Den nekade mantalsskrifningen betyder lika litet, emedan eganderätten icke upphäfves derför alt egaren ej får skrifvas såsom egare.
Föreskriften om förre egarens skyldighet att fortfarande ansvara för hemmanets utskylder, är af samma betydelse.
Det händer ock icke så sällan att förre egaren är insolvent, och staten blir väl då häst belåten med att hålla sig till rätte egaren.
Men af alla föreskrifter är ingen olyckligare än den, att, om genom laga kraft egande beslut blir förklarad! att ifrågasatt klyfning ej tillåtas inå, köpet skall gä åter!
— Jag vill upplysa förhållandet med ett exempel: A säljer till
B en hemmansdel, mindre än som får klvfvas utan föregången undersökning.
B söker lagfart, men denna afslås, till följe af författningens föreskrift.
Han begär då undersökning; men undersökningsmännen förklara honom obesuten på hemmansdelen.
Han söker ändring vid Härad s-rätten, som genom laga kraftegande beslut förklarar alt klysningen ej tillåtas må.
Köpet skall då enligt författningen gå åter.
Men på hvilkens påstående skall detta ske?
A är lika nöjd med handeln som B.
Här har man väl åter tänkt sig en general-åklagare, som å statens vägnar skulle föra talan emot B och drifva honom från gården, som staten väl då skulle lösa?!
Man linner således i liela författningen ingen föreskrift, som kan hringas till efterlefnad.
Den utvisar från början till slut vanmäktiga försök att hindra hvad man på detta sätt ej kan förhindra, en naturlig, på i lag och giltiga eganderälts-anspråk grundad klyfning eller sammanläggning af jord-lotter; och man skall väl slutligen finna, hvad 182 7 års lagstiftare insågo, att någon annan regulator emot en för vidsträckt hemmans-klyfning ej finnes, än lösningsrätten, hvilket väl blir klart när man besinnar alt författningen ej kan förhindra någon att ega och innehafva hvad man köpt och att det stadgade hindret för lagfart icke förbättrar förhållandet.
Att författningen i vissa fall står i strid med civil—lagen, har Utskottet sjelft visat med det anförda exemplet af ifö mantal, at hvilket, såsom man tänkt sig, hälften blifvit intecknadt och exekutivt försåldt.
Utskottet erinrar väl, att då åtkomst-handlingar blifvit företedde af den beskaffenhet att inteckning kunnat meddelas å den ena 1/16-delen, deraf skulle följa att densamma vore fången genom arf eller lagfaret fång och att 1855 års författning hvarken i det ena eller andra fallet vore tillämplig.
Häremot tillåter jag mig likväl erinra, att förordningen väl innehåller alt den ej eger tillämpning å de hemmansklyfningar, som redan gått i fullbordan vid dess utfärdande, deremot den ej gör undantag för sådana fastigheter, som Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
57 af mindre delar sammanfallit till enhet i en egares hand före författningens utfärdande.
Deri omständighet att det exempelvis anförda lytl-dels mantalet förut varit deladt i mindre lotter upphäfver således ej författningens tillämplighet å detsamma, enär det utgjorde en enhet vid förlatlningens utfärdande, och exemplet ådagalägger således hvad man dermed velat visa.
Jag vill dessutom anföra ett annat exempel.
En gäldbunden person eger iJ8 mantal, som förvt ej varit klofvet, men fordringsegaren, som finner säkerhet nog i halfva fastigheten, söker med gäldenärens begifvande inteckning endast i den, eller i \J16 mantal.
Skall domaren då, i strid mot intecknings-förordningen, neka inteckningen?
Meddelas den, blir väl deraf en följd att panten kan lagligen utmätas och försäljas, ehvad den medför besutenhet eller ej; men härigenom uppkommer likväl en klyfning i rak strid mot 1855 års förordning.
Flera andra exempel kunde anföras, men jag vill dermed icke trötta.
' Att vid gällande kraft längre bibehålla en författning, som uppenbarligen utgör ett misstag, som icke uträttar hvad man dermed åsyftat,, som står i strid mot eivil-lagen och som utan allt gagn åstadkommer oreda, bekymmer och kostnader för den mindre bemedlade allmogen, kan väl ej vara rätt eller klokt, utan må man vidkännas misstaget och till rättesnöre för hemmansklyfningen återställa 1827 års förordning, som ej visat några menliga följder; och vågar jag alltså vördsamt föreslå Rikets Höglofliga Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853, angående tillägg till nu gällande föreskrifter i afseende på hemmansklyfning och jordafsöndring samt Kongl. Kungörelsen den 20 Juli 1855, som i nämnde Förordning gör ändringar, mätte, i de delar, som afse hemmansktyfningen, till all kraft och verkan varda upphäfna.
I denna reservation instämde Herrar Kistner och Ödmansson samt Peller Jönsson från Jönköpings län, Per Eric Andersson från Westmanlands län och Eric Ersson, från Gefleborgs län.
Hvarjemte på begäran antecknades, alt Herr Grefve Beckfriis icke deltagit i ärendets handläggning, samt att Herr Sparre, S. ej öfveryarit delsammas slutliga behandling.
Brot. 1856 § 1857. 7 Sami. 2 A/d. 8 Haft. STOCKHOLM, tryckt hos N.
Marc**, 185 Sammansatta latt/- samt Allm Best-.- och Rhon.-tOtsk:s Betänk. X:o 28.
1 N:o 28.
Alik, till Exp. Iltsk. den 10 .Tuli 1857. kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, om ändring i Kongl.
Brefven den 9 Februari 1802 och 11 Augusti 1804, rörande besutenhet å hemman i Dalarne. Sven Ersson, Lars Olsson och L. Gezelius från Stora Kopparbergs län hafva lili ett (ill Hedervärda Bonde-ståndet ingifvet gemensamt memorial anfört: att genom Kongl.
Brefven den 9 Februari 1802 och den 17 Augusti 1804 vore stadgadt att till en så kallad besutenhet, hvarmed förstodes de lotter, i hvilka jorden vid storskiftena skola indelas, erfordrades i Öfre Dallaget och Säthers fögderi ali derå kunde födas en häst, tre kor, sex getter och (vå eller tre får, samt i de öfrige socknarne af länet en häst, fyra kor, sex getter och får (ill ofvannämnda antal; äfvensom att, om flere, genom arf, köp, giftermål eller annan laglig åtkomst, tillfälligt sammankomne obesutne delar icke sammansmält till en besutenhet inom en lid af högst tjugu år, räknadt från den dag, storskifte blifvit af landtmätarne fulländad), innehafvarne af dylika obesutenheler, som vid storskiftet blifvit bestämde att utgöra en besutenhet, då borde lotta om det hela, sedan likväl mätismän förut pröfvat hvad lösen den afträdande skulle erhålla.
Men sedan, efter för omkring tjugu år tillbaka fulländade storskiften i åtskillige af Dalsocknarne, den tid numera inträffat, då de obesutne hemmansdelarne finge utlösas, hade Bilt. till R.
Prof. 1856 # 1857. 7 Sami. 2 A fä. 9 Höft. 1 2 Sammansatta Laf/- samt Allm.
Besa.- neli Ekon.-Utsk.-s Betänk.
Nio 28. en mängd sådane lösningsanspråk äfven blifvit framställde och, på grund af nämnde stadganden, en stor mängd jordegare jemväl blifvit dömde att afträda sin jord, och såmedelst, sedan den lilla löseskillingen snart blifvit förtärd till underhåll af dem och deras familjer, jemte desse fallit fattigvården lill last
Då vid storskiftena icke afsattes någon jord, hvaraf kunde bildas sådane smärre jordpossessioner, sorn, enligt 1827 års Förordning benämnas jordafsöndringar, funnes icke heller för desse olycklige någon utväg alt förvärfva den minsta torfva jord eller eget tak öfver hufvudet.
Vid sådant förhållande och då inom de fleste socknar de så kallade besuten het er för det närvarande icke uppginge lili tredjedelen af de hushåll, som inom socknen funnos, skulle proletärernas antal inom desse socknar, om rättighet ali emot lösen tillvinna sig hvarje obesuten hemmansdel forlfore, växa till en alldeles oerhörd grad.
Motionärerne förmenade således, att det vore anledning taga i betraktande om icke berörde stadganden rörande besutenhet borde i någon mån modifieras; hvartill såsom ytterligare skäl anfördes: att den utveckling jordbruket i sednare tider vunnit beredde en vida högre afkastning af jorden, än förut, och alt den mängd binäringar, som redan uppkommit och än vidare vore att emotse, gåfve innevånarne flere tillfällen till lättad ut komst.
Vid de verkställda storskiftena hade inom de särskilde socknarne besutenhet räknats efter jordvidden, så att dertill erfordrades t. ex. i Leksand af Öster-dalarne 120 och i Gagnef af Säthers fögderi i det närmaste 200 reducerade snesland eller jemt 5 tunnland.
Denna jordareal skulle, enligt motionärernes åsigt, kunna nedsättas till hälften, utan att de redan verkställde storskiftena i sin helhet derigenom behöfde rubbas; men derigenom bereddes möjlighet för ett dubbelt så stort antal hushåll att besitta jord, och en stör mängd af de lösningsanspråk, hvartill nuvarande stadganden gåfvo anledning, skulle försvinna.
Och hafva motionärerne, af sådane anledningar, föreslagit, “att Rikets Ständer i underdånighet hos Kongl. Maj:f anhålla, att, med ändring af hvad i ofvannämnde Kongl. Bref den 9 Februari 1S02 och den 17 Augusti 1804 blifvit föreskrifvet, måtte stadgas, att hälften af den jordrymd, som vid de inom Dalarne verkställda storskiften i de särskilda socknarne blifvit antagen att utgöra besutenhet, må medföra enahanda rätt med full besutenhet, så att innehafvarne af sådan halfbesufenhel icke kunna förpliktas att densamma emot lösen afträda.“
Öfver detta memorial, jemte ett af motionärerpe, tillika med Sven Ersson och Erik Andersson, äfven från Stora Kopparbergs län, lill Hedervärda Bonde-ståndets protokoll den 30
December 1856 i ämnet afgifvet skriftligt anförande, åtföljdl af ett utaf Kaptenen och Kommissions-landlmätaren ,1. G.
Andersson meddeladt intyg, har Lagutskottets utlåtande blifvit infordrad); hvarefter, med stöd af 43 § Riksdags-ordningen, deputerade från så väl nämnda Utskott, som från Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet, till öfverläggning i ämnet sammanträd!; och får Sammansatta Utskottet härmed sitt yttrande afgifva.
Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänk. iS-.o 28. 3 lie egendomliga förhållanden Stora Kopparbergs län i sä mångå afseenden företer, hafva gifvit Ulskotlet, som i sitt betänkande X:o '27 afhandla! de vid denna riksdag väckte frågor om upphäfvande eller förändring i lagstiftningen 0111 jords!vekning i allmänhet, anledning att till särskild granskning företaga ofvanomförmälda memorial, synnerligast sorn de i fråga 0111 hemmansklyfning meddelade föreskrifter om besutenhet för Stora Kopparbergs län innefattas i en lagstiftning, hvilken uppkommit och utvecklat sig pä andra grunder, äu de som härutinnan för rikets öfriga provinser gälla.
Inom Stora Kopparbergs län förekommer benämningen Öfre Dallaget, eller Öfverbalarne, för den trakt, Iivari den egentliga Dalkarls-befolkningen bor; hvilken trakt åter indelas i Öster- och Wester-Dalarne.
Ösler-Dalarne innefatta socknarne Leksand, Rättvik, Ohre, Ahl och Bjursås, med till dem hörande annexer, eller Nedan-Siljaus fögderi:
Orsa, Mora, Sofia Magdalena (eller Sollerön i Siljan), Elfdalen, Wänjan och Särna, med deras annexer, eller Ofvan-Siljans fögderi, samt slutligen Gagnefs socken, med Mockfjerds kapell, i Säthers läns fögderi.
Med benämningen Wester-Dalarne förstås socknarne Säfsnäs, Nås, Jerna, Äppelbo, Lima, Malung och Floda, med tillhörande annexer, eller WesterDalarnes fögderi.
Länets återstående socknar äro Stora Kopparbergs och Äspelunda, Stora Skedvi, Svärdsjö, Thorsång, Wika oell Sundborn, eller Kopparbergs fögderi; Hedemora, Husby, Folkärna, By, Garpenberg och Grytnäs, eiler Näsgårds läns fögderi, samt Norrberke, Söderberke och Grangärde, eller Westra Bergslags fögderi.
Emellan folkets bildning, lynne, seder, konst- och näringsflit samt välmåga, icke allenast uti de särskilda hufvuddelarue af detta vidsträckta län (hela vidden af Stora Kopparbergs län beräknas till 288 qvadratmil), utan äfven i socknar, som gränsa intill hvarandra, äro skiljaktigheterna märkbara och mångfaldiga; och ganska stor olikhet tinnes emellan den mestadels förmögna allmogen i Hedemora socken och den fattiga Elfdals-allmogen, emellan Mora-karlen och en Westerdals-karl, emellan denne sistnämnde och en Jernbergs-man, emellan skatlebonden i Svärdsjö och skattebonde!! i den nära derintill belägna Wika socken.
De ursprungliga skiljaktigheterna bibehållas och betecknas äfven i det yttre genom olika kiädedrägter.
Länet, inom hvilket icke finnas några större jordagods, ulan hvarje jordbrukare, med få undanlag, är sjelfständig egare af en skattehemmansdef, huru ringa den ock må vara, eger mångfaldiga näringsgrenar, sorn gifva en lika mångfaldig riktning åt den enskilda idogheten, hvaraf det allmänna behofvet bereder ett rättmätigt anseende åt hvarje verksam och skicklig idkare af hvad lolligt yrke som helst.
Ifrån dessa förhållanden härflyta likväl gemensamma karaktärsdrag, såsom allmän välvilja och fredlig endrägt emellan olika folkklasser, samt äfven emellan medborgare af skilda stånd.
Och häri har man säkerligen förklaringen öfver det, att den i detta län, synnerligast inom
Dallagel, (ill stor ytterlighet drifna hemmansklyfning icke medfört så många olägenheter sorn annars helt säkert deraf uppkommit.
Ökad fattigdom och utvandringar, för alt på fremmande orter söka arbetsförtjenst, hafva visserligen gått i bredd med en lillvexande befolkning, men icke i något annat län torde skatter och allmänna medel lätlare utgå.
4 Sammansatta haij- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänk.
N:o 28 Jordens fria styckning liar genom århundraden fortgått oell denna geuoni sin ålder häfdvunna sed liar i Dalallmogens begrepp öfvergått till en rättighet, egendomlig för deras familjelif och alltid med värma omfattad, emedan den lemtial hvarje arfvinge, haus lott må hafva varit så liten som helst, i full besittning af dess andel i fäderne jorden.
— Hen sjelfva det sätt, hvarpå Dalalimogen varit van att skifta sin ärfda jord, skulle bidraga alt (ika svårigheten för dess innehafvare att deraf lifnära sig.
Det var nemligen ända till Storskiftena en nästan allmän sed, att 0111 t. ex. fyra arfvingar skulle sig emellan dela en afliden anhörigs efterlemnade jordbesittning, hvilken bestod af flere spridda egor, så verkställdes delningen sålunda, att hvar och en tog sin fjerdedel af hvarje äga.
Häraf uppkommo tegar, hvilka ej innehöllo mer än ett handland, eller 36 qvadratalnar, och andra åter, sorn voro blott eu aln breda, men 2 ä 300 alnar långa i ängsmarken, samt 5 ä 6 alnar breda och 50 ä 100 alnar långa i åkern.
Dessa (egar kunde således omöjligen på ett med klokhet och hushållning förenligt sätt brukas, enär all dikning var overkställbar, delegarne voro fullkomligt beroende af hvarandra samt stängsel omkring eller frid å egorna måste umbäras m. m. d.
Statens rätt alt utbekomma de å jorden belöpande utskylder hade vid sådant förhållande kunnat äfventyras, derest icke det blifvit stadgadt, att alla jordegare i socknen gemensamt måste ansvara för gäldandet af hela det jordlägenheterna derstädes vid de fordna skaltlägg ningarqe åsatte skattebelopp efter det hemmantal, hvartill då befintliga jordegendomar blifvit satta.
Detta hemmantal får icke, emot Kongl. Kesol. den 2 i Oktober 1682, förhöjas geuom någon ny skattläggning å andra uppodlingar än dem, som blifvit gjorda inom de ifrån socknarnes skademark till krono-allmänningar afvitlrade trakter.
Uti högstberörde nådiga Resolution, ytterligare bekräftad genom det år 1728 utfärdade knektekontrakt, har konung Carl XI med afseende på länets dryga rotering (1,200 rotar till Dal- och 200 rotar till Westmanlands regemente) försäkrat, alt någon refning icke skulle detsamma öfvergå, änskönt de gamla egorna kunna genom nya uppröjningar utvidgas och förbättras.
Kongl. Brefv. den 1 Maj 1693, den 25 Maj 1699, den 13 Juli 1725 och den 20 November 1786 innehålla väl förbud mot en vidsträcktare hemmansklyfning, än till Vig mtl inom Öster- och Wester-Dalarue samt (iaguefs socken, men tili ‘/s mtl. i öfriga trakter af länet; men dessa föreskrifter efterlefdes icke och domstolarne gåfvo uppbud och fasta på huru små hemmansdelar sorn helst.
Olägenheterne häraf blefvo likväl så stora att konung Fredrich uti en skrifvelse till Svea Hofrätt den 13 Juli 17 25, enär “Stora Kopparbergslagen förnimmes laga mycken skada genom den excessiva klysningen af hemman, som sig dersammastädes inrotat, i det uti Ösler-Dalarne hemmanen skola vara klufna (ill 20, 30 eller 60 delar samt derutöfver, och uti Tuna, Säther, Skedvi, Svärdsjö socknar och flerestädes till 20 och 30 delar med mera, hvaraf ej annat än skogarnes ulödning och brist på koltillförsel för kopparverket tima kan, befallte Hofrätten att beordra häradshöfdingarne der i länet, att de lills vidare ej skulle å klufna delar uppbud och fasta bevilja".
De oupphörliga jordklyfniugarne fortgingo det oak - Sammansatta Lat/- samt Allm. Bese.- och Eicon.-XJtsk:s Betänk.
N:o 28. 5 (adt och bortblandade de gamla hemmanens och merändels äfven sjelfva byarnes gräusor, understundom äfven skillnaden emellan socknar, om eljest någonsin fullständiga rågångar å marken i denna landsort varit dem emellan bestämda.
Lika mycken osäkerhet, som denna egoblandning måste medföra i eganderätlen, enär derför egentligen endast i folkets minne och berättelser, ej å kartor och handlingar, ett stöd kunde sökas, lika mycken kostnad och besvär tillskyndade det innevånarne genom de ofta förekommande jemkningsrefvar, hvilka blefvo en nödvändig följd deraf, att hvarje jordegares skatt måste lämpas efter hans innehafvande egors uppskattade vidd, Man skulle kunna tro att liqviderna inom en rote under sådane förhållanden ofta leda till stridigheter.
Sådant är likväl sällsynt, emedan hvar och en skattskyldig noga känner och bevakar sin rätt samt vanan att räkna blifvit så allmän, att rotarnes bufvudinän, ehuru ombyllige, med en förundransvärd noggranhet verkställa de svåraste fördelningar af summor.
Kamerala skäl lågo således icke till grund för de sednare förbuden mot jordstyckning, men desfomer det lägervall, hvari åkerbruket råkade och den deraf uppkomna öfverbefolkning och fattigdom.
Genom ett Kongl. Bref den 3 September 1792 erhöll dåvarande landshöfdingen i länet friherre J. af Nordin befallning att till sig kalla vissa kunniga landthushål lare af adel, ståndspersoner och allmoge, för att med dem öfverlägga och sedan med underdånigt betänkande om de bästa medlen till landthushållningens upphjelpande i länet till Kongl. Maj:t inkomma.
Detta betänkande afgafs den 6 November 179 2 och dels innehöll en mängd statistiska upplysningar om länets vidd, administrativa indelning och folkmängd, invåuarues vanor och sysselsättningar, hemmanskiyfningen, indelningsverket m. m., dels visade, alt länets ekonomiska ställning samt jordbrukets och näriugarues tillstånd, helst i de egentliga Dal-orterna, voro högst olyckliga, dels uppgaf orsakeu härtill vara (jemte klimatets hårdhet, markens magra och sterila beskaffenhet, tillvaron af en mängd outdikade kärr och myrer, brist på vägar samt Dalelfvernes öfversvämningar) hufvudsakligasl: “den gränslösa, länge öfverkiagade, men ännu icke hämmade hemmanskiyfningen och egoblandningen“, — samt såsom medel “att förbyta