Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det bjuder att alla skola vara likar inför lagen; att allas rätt är lika helig; samt att allmän lag skall vara allas gemensamma band och allmän domaremakt allas gemensamma värn.“
De åsigt er, som i detta yttrande blifvit uttalade, hafva, vid den pröfning af frågan, som nu varande Utskott företagit, jemväl segrat.
Utskottet har emedlertid icke förbisett de skäl, som, vid sista riksmöte, till stöd för en motsatt mening, anfördes hos Högloflige Ridderskapet och Adelli under öfverläggningarne i ämnet; men ehuru saken då ej rönte framgång hos Ståndet, synas de anförda skälen sannerligen ej vara af den vigt, att man derifrån ånyo bör hemta anledning att motverka en reform, som, efter Utskottets omdöme, påkallas af närvarande samhällsskick och som derför af öfrige Riks-stånden blifvit önskad.
Man trodde nemligen, bland annat, att enär Hof-rätternes arkiver i allmänhet skulle vara bättre vårdade än Härads-rätternes, en större trygghet vore att de bouppteckningar, som inlemnas till Ilof-rätt, blifva säkrare förvarade än de bouppteckningar, hvilka vid Härads-rätt inregistreras; men om fordom mindre tillsyn varit öfver Härads-rätternes arkiver, så är dock förhållandet nu annorlunda.
Utom den kontroll, sorn från Hof-rättcrna ulöfvas, har det visat sig hurusom Rikets Ständers Justitie-Ombudsman, sin pligt likmätigt, under sina årliga embetsresor med noggranhet granskat domslolarnes arkiver och med allvarlig stränghet sökt deri införa ordning, der den saknats.
Derigenom herodes säkerhet uti ifrågaställde hänseende; och dermed förfaller ock det skäl, man från en inbillad osäkeihet velat hemta.
Man har i allt fall icke förnummit någon klagan om osäkerhet för de medborgare, hvilkas handlingar förvaras i härads-arkiverna; men om mindre säkerhet verkligen för närvarande än förefunnes, så synes den icke böra lända till hinder för en nyttig och nödig reform i lagstiftningen, utan i stället föranleda åtgärders vidtagande för osäkerhetens afhjelpande.
Sådant påkallades äfven af omsorgen om medborgares rätt i 6 Lag-Utskottets Betänkande, N.o iO. allmänhet och för befordrande af den säkerhet, lagstiftaren bör söka bereda hvar och en, den ofrälse så väl sorn den frälse, hvilka båda hafva lika anspråk att blifva i sina rättigheter af lagen skyddade.
Några företrädesrättigheter i detta afseende äro nu mera icke lämpliga; hvar och en måste vara lika inför lagen, hvilket icke kan anses vara förhållandet, så länge omförmäldte, på stånds prerogativer grundade, lagstiftning qvarstår, ehuru en sådan tauko jemväl yttrades under de öfverläggningar, som nu äro i fråga.
Man föreställde sig vidare att Ridderskapet och Adeln, derest föreslagna lagförändringen vidtoges, skulle förlora den rätt de nu ega att äfven i städerna sjelfva utse personer till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i adeliga sterbhus; men härvid förekommer att, om än denna rätt har sin upprinnelse i bestämmelsen derom, att llidderskapet och Adeln i arfssaker lyda under Hof-rätt, så är likväl denna rättighet icke uttryckt i deras privilegier eller i de rum i allmänna lagen, hvilkas upphäfvande blifvit yrkad.
Den är vorden stadfästad genom Kongl, resolutionen den 8 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl, förordningen den 1 Mars 1749, genom hvilka författningar blifvit förklaradt att bouppteckningar och arfskiften i adeliga sterbhus i städerna icke lyda under borgmästare och råd, hvilka i 1 § af Arfdabalkeus 9 kap. blifvit ålagde att i städerna ombesörja bouppteckningar i alla de fall, der ej annorlunda stadgadt är.
Vid sådant förhållande kunde den förändriugeu ej hafva något inflytande på ifrågaställde rätt, ehuru deraf skulle följa att bouppteckning i adligt sterbhus i stad bör till Rådhus-rätt inlemnas; men då sistnämnde omständighet i viss mån torde böra betraktas såsom en förändring af nyssberörde Iötfaltningar synes en antydan derom äfven vara nödig om en lag komme alt utfärdas i föreslagna syftningen.
Att Ridderskapet och Adeln kommer att i förmyndare-angelägenheter lyda under Förmyndare-kammaren och Justitie-kollegium i Stockholm, följer deremot af ett bifall till förslaget; och denna omständighet åberopades jemväl af dess motståndare.
Orsakerna hvarför de i denna omständighet sökte stöd för motståndet, uppgåfvos emedlertid icke; och derföre kan Utskottet lika litet deri se ett hinder för lagförändringen, sorn Utskottet för närvarande och intill dess giltiga skäl uppgifvas anser sig kunna biträda det under öfverläggningarna jemväl väckta förslag att Ridderskapet och Adeln skullo medgifva upphörandet af frälsemans särskilda forum, med Lag-Utsholleis
Betänkande, N:o iO. 7 förbehåll likväl att Förmyndare-kammare i stad, der sådan finnes, ej i afseende på förmynderskap öfver;, frälsemäns barn måtte komma alt utöfva annan makt, än som i allmänhet tillkommer domstol i förmyndaremål.
Härmed har Utskottet belyst de hufvudsakligaste skäl, som anfördes emot lagförändringarne.
De som tala derför har Utskottet här ofvan sökt framställa; men dertill kommer ett, som om än af mera underordnad betydelse, dock ej torde böra förbises i anseende till dess praktiska vigt.
Detta skäl är redan af motionären framhållet.
Det är nemligen den minskning i Hof-rälternes göromål, som lagförändringen kunde medföra, en omständighet, som under närvarande förhållande förtjenar serdeles uppmärksamhet.
Om emedlertid ifrågaställde, Svenska adelsmän förunnade rättighet upphör, synas jemväl Kongl, brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, genom hvilka utländska adelsmän, som hit till riket inkommit, och Svenska Akademiens ledamöter förklarats berättigade att åtnjuta samma förmåner i rättegångsmål med Svenska adelsmän och att således, lika med dessa, i vissa mål omedelbart af Hof rätt dömas, böra till all verkan förfalla.
Frågan är dock hvad Ridderskap et och Adeln angår af privilegii natur.
Den beror således på samtlige Riks-ståndcns öfverenskommelse och Kongl. Maj:ts bifall.
Men under förutsättning af sådan öfverenskommelse och sådant bifall, har Utskottet uppgjort följande till Rikets Ständers pröfning härmed framlagda förslag lill författning.
Sedan Rikets Ständer öfverenskomma att den i 6 $ af Ridd ersk apets och Adelns den 16 Oktober 1723 utfärdade privilegier grundade och i 8 och 3 moni, af 2 i 8 kap.
Riittegångs-balken stadgade rättighet, enligt hvilken frälsemän ega att få vissa dem rörande mål och angelägenheter omedelbart af Hof-rätts bedömde och handlagde, skall upphöra, samt Kongl. Majit denna öfverenskommelse bifallit', så varda förberörda rum i allmänna lagen jemte dermed öfverensstämmande serskilde författningar upphof ne , sä vidt någon inskränkning derigenom icke sker i den rätt, som jemlikt Kongl, resolutionen den 3 Oktober 1675 J1 35, jemförd med Kongl, förordningen den 1 Mars 1743, tillkommer arfvingar i adliga sterbhus att till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i samma sterbhus kalla dein, de helst dertill bruka vilja; i följd hvaraf Kongl, brefvet den 26 Oktober 1748 och 7 April 1805, hvarigenom utländska adelsmän som hit till riket ,8 Lag-Utskottets Betänkande, iY:o 10. inkommit samt Svenska Akademiens ledamöter blifvit förunnade enahanda förmåner i rättegångsmål, som Ridderskapet och Adeln, komma ali till ali verkan upphöra; skolande de mål och är ender, som jemlikt förenämnda lagrum och författningar tillhört Hof-rält, såsom första domstol, tillhöra vederbörande under domstolar och efter allmänna rättegångs- orör: in g t n behandlas.
Denna författning kommer att gälla till efterrättelse från och med den 1 Januari 1852, men de mål och ärenden, som då på Hof-rätts pröfning bero, skola af Hof-rätten .med slut afhjelpa».
Och då nödigt är att Riddarhus-direktionen äfven hädanefter likasom hittills, o ' med anledning af Kongl, brefven den 30 Mars 1787 § 7 och den 6 Augusti 1818 varder underrättad om sådane omständigheter, som hindra adelsmän att begagna sin representationsrätt, såsom om han råkar i konkurs-tillstånd, om han, sedan han uppnått myndig ålder, sättes under förmyndare, om han dömes adelskapet förlustig eller ställes under framtiden för brott, som medför sådan förlust; men berörde Kongl, bref afse nu varande förhållanden, hvadan annan ordning för underrätlelsernes meddelande, än den samma Kongl, bref bestämma, är behöflig, derest Utskottets framställda förslag vinner bifall; får Utskottet, tillika hemställa om icke Rikets Ständer, för den händelse de godkänna förslaget ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att, om förslaget äfven i nåder bifalles, Kongl. Maj:t måtte, i sammanhang med utfärdandet af föreslagne författningen, meddela serskild föreskrift för vederbörande domstolar att, om någon af förenämnde omständigheter inträffar, derom genast underrätta advokat-fiskalen i vederbörande Hof-rätt, sorn hade att 14 dagar före början af hvarje riksmöte lemna Riddarhus-direktionen del af de inkomna underrätt elser na, med åläggande derjemte för advokat-fiskalerne att hålla hand deröfver att domstolarne ordentligen fullgöra förenämnde föreskrift.
Reser - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 10.
9 Reservation af herr Carleson: “Erkännande riktigheten af det allmänna syftemål, som i Utskottets betänkande antydes, kan jag likväl icke biträda Utskottets mening i förevarande fråga.
LagUtskottet har ansett det föreslagna upphäfvandet af 6 § i Ridderskapet och Adelns privilegier af den 16 Oktober 1723, samt af 8 och 9 mom. i 8 kap. 2 § Rättegångs-balken, hvilka lagrum, efter Utskottets åsigt, skulle vara grundade endast på stånds-prauogativcr, påkaliadt af nuvarande samhällsskick.
Mig synes deremot som nyssnämnde § i Ridderskapet och Adelns privilegier och derifrån härflytande stadganden i Rättegångs-balken, äfven om deruti innefattas några företrädesrättigheter för Ridderskapet och Adeln, hvilket dock numera kan vara tvifvel underkastadt, i allt fall hafva det sammanhang med beslående statsformer, att samhällsskicket ännu och så länge dessa former äro oförändrade, fordrar bibehållandet af samma stadganden, hvilka i sina hufvudsakligaste delar tyckas nästan ovilkorligen följa af det sätt, hvarpå Ridderskapet och Adelns gruudlagsenliga representationsrätt utöfvas.
Man må hysa hvilken åsigt, som helst, om en statsinstitution, — det lärer likväl icke bestridas, att densamma, så länge den finnes, bör hållas i helgd, och alla anledningar till dess nedsättande eller förringande på det sorgfälligaste undvikas.
Detta har, efter min tanke, Utskottet förbisett.
Uti 18 § Riksdagsordningen stadgas, att, “till riksdagsman må ej i något stånd godkännas en person, som icke upphunnit 25 års ålder; ej den, som, fastän äldre, står under förmynderskap, ej den, som, efter gjord cession och utfärdadt proklama, icke, på sätt lag förmår, visa gitter, att han från sina borgenärers kraf fri är; icke eller den, hvilken laga kraftvunnen dom förklarat ovärdig medborgerligt förtroende, eller att föra andras talan, eller för något nesligt brott till straff skyldig."
Såsom följd häraf erfordras en kontroll, derå att representationsrätten icke varder utöfvad af andra, än dertill berättigade personer, och en sådan kontroll förefinnes, hvad Preste-, Bor Bih. till R.
Trot. 1850 $ 1851. 7 Sami., 1 Afd., 5 Hält. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 10. gare- och Bonde-stånden angår, deruti att ledamöterna af dessa stånd, med undantag af några få inom Preste-ståndet, samtlige utses genom val inom vissa kretsar, hvilka icke äro större, än att med all sannolikhet kan antagas, det valmännen ega kännedom om de personer, hvilka de välja, och således icke komma att till Riksdagsman utse andra, än som dertill äro behörige.
I afseende åter å Ridderskapet och Adeln, hvars representanter icke utses genom val, behöfves en annan kontroll och för närvarande finnes äfven en sådan, grundad derpå att enligt 8 kap. 2 § 8 och 9 mom.
Rättegångs-balken endast några vissa domstolar, nemligen rikets Öfver-rätter, ega att upptaga frågor om förmynderskap för frälsemän och deras konkurser samt döma öfver de brott, der frälseman förverkar ära eller adelig frihet.
Af desa Domtolar, eller Hof-rätterne, erhåller
Riddarhusdirektionen så snart en frälseman blir omyndig förklarad, i konkurs-tillstånd försatt, eller dömd för brott af förenämnde beskaffenhet, underrättelse derom, och då äfven, såsom nu sker, sammandrag af dylika till Riddarhus-direktionen insända uppgifter, yid början af hvarje riksdag till Hof-rätterne öfversändas, derstädes granskas och derefter återställas, så erhålles jemväl, efter min tanke, all den kontroll, som kan erfordras, men denna försvinner äfven derest, såsom Utskottet föreslagit, omförmälde lagstadgandcn upphäfvas och åt alla ordinarie underdomstolar i riket öfverlemnas att upptaga förenämnde mål och ärenden.
Väl skulle, enligt Utskottets förslag, samtlige underdomstolarne i riket åläggas att till advokat-fiskalerne i Hof-rätterne insända Uppgift å de vid förstnämnde domstolar handlagde mål af förrberörde beskaffenhet, samt advokat-fiskalerne tillika förpligtas att vid början af hvarje riksmöte lemna Riddarhus-direktionen del af de inkomna uppgifterna; men att åtminstone det förra af dessa stadganden icke skulle komma att med erforderlig noggranhet iakttagas och att ändamålet dermed följaktligen skulle helt och hållet förfelas, derom lärer icke den tvifla, som har sig bekant huruledes andra likartade föreskrifter efterlefvas eller, rättare sagdt, icke efterlefvas.
Om återigen, såsom jag befarar, antagandet af Utskottets förslag skulle hafva till följd upphäfvande af den kontroll man för närvarande eger derpå, att icke någon till utöfvande af riksdagsmannakallet oberättigad person varder riksdagsman, så synes mig endast derigenom uppstå en olägenhet, vida öfverstigande de möjliga fördelarna.
Härtill kommer äfven olämpligheten deraf, att utöfningen af en medborgerlig rättighet sådan, som Ridderskapet och Adelns Lag-Utskollels Betiin/cande, A7o iO. 11 representationsrätt, skulle blifva beroende af underrättemes beslut och förfoganden' och på dessa grunder samt då det för öfrigt icke visat sig att de lagstadganden, hvilkas upphäfvandc nu är vordet föreslaget hittills haft någon menlig på följd och den förminskning i Ilof-rätternes göromål, hvilken, enligt hvad Utskottet antydt, skulle genom ifrågavarande lagförändring vinnas, är allt för obetydlig att förtjena härvid tagas i betraktande, anser jag förmin del de i Utskottets Betänkande afhandlade motioner icke böra vinna Rikets Ständers bifall,,. STOCKHOLM, f. d. Schultze’s Boktrycken, 1831. / Lag-Ulskoltels Betänkande, M II. 1 M 11.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 24 Febr. 4851, kl. H f. m.
Betänkande i anledning af väckt motion om stiftande af en lag ' angående flyttning i och ur hus på landet.
Denna af Herr Grefve Mörner, C. G. väckta motion har Högloft.
Ridderskapet och Adeln öfverlemnat till Lag-Utskottets behandling.
Deruti anmärker Herr Grefven att behofvet af en lag uti ifrågaställde syftning uppkommit genom de särskilda förhållanden, som framkallats genom de förändringar som stadgarne rörande fattigvården och näringsfriheten i sednare tider undergått.
Genom dessa förändringar hade nemligen personer vunnit en utvidgad frihet i valet af vistelseort och försörjningssätt, oansedt kommunernes åliggande att förse deras behöfvande medlemmar med »oundgängliga erforderligheter» blifvit skärpt.
Anspråk på bostad hördes ock nu mera oftare från hjelpbehöfvande, och dylika anspråk voro desto svårare att tillfredsställa, som mången, hvilken hade en obegagnad lokal att upplåta, derifrån af hölls af fruktan att blifva besvärad med en inqvartering för lifstiden, hvilket äfven vallade att den fattige och husville sjelf hade svårt att afhjelpa sitt behof.
Nu hade emedlertid motionären tyckt säg finna att mindre svårighet mött för obemedlade att sjelfve bereda sig bostad i städerne i följd af der medgifna fria flyttningen i och ur hus, utau någon skyldighet för hyresvärden att ansvara för hyresgästens allmänna eller personliga utskylder; och det syntes derföre som om en likartad frihet å landet borde der medföra enahanda verkan, hvilket blefve båtande för så väl de obemedlade, som kommunerne.
Med anledning häraf och då näringsidkare och handtverkare, hvilka nedsätta sig på landet, icke, för deras rörelses bedrifvande, äro i behof af jord, men likväl nu måste för åtkommande af en tryggad bostad förskaffa sig nyttjande rätt till en viss areal jord, den der oftast vore till besvär, har motionären, som ansett detta sednare förhållande äfven böra afhjelpas, yrkat att en lag måtte utfärdas »angående uthyrning af hus 5 landet då jord ej medföljer och angående hyresvärds och hyresgästs ömsesidiga rättigheter och skyldigheter i sådant fall, samt huru vid sådant aftal bör förhållas med uppsägning, legostämma och flyttning, äfvensom huruvida ett dylikt aftal bör brytas af sedermera skedd försäljning.»
Ehuru motionären härigenom endast angifvit föremålet för den påyrkade lagen, synes likväl hans mening vara att uti ifrågaställde hänseende få en lika be Bih. lill B.
Prot. 1830 & 1831. 7 Sami., 1 Afd., 6 Häft. 1 2 Lag-Vlskotlets Betänkande, M 11. skaffad lagstiftning för landet, som redan finnes för stäiderne.
Att emedlertid lagstiftaren hittills blott ansett nödigt meddela föreskrifter angående upplåtelse och arrende af jord och annan fastighet å landet och icke för ett serskildt användande af der befintliga hus, men deremot gjort uthyrning af hus och byggnader i stad till ämne för en speciel lagstiftning, har sin grund i naturen af de olika förhållanden, som förefinnas å land och i stad.
Då nemligen i städerne egentliga värdet af eu fastighet ligger i byggnaden, då den der utgör ett väsendtligt näringsmedel i och för sig sjelf, och då den mängd menniskor, som samlas i städerne, och der genom lega måste förskaffa sig bostad, ovilkorligen påkalla stadganden för bibehållande af ordning och säkerhet i de mångfaldigä förhållanden, som i anledning häraf dagligen uppkomma, så är å landet jorden hufvudsakligen sjelfva näringsmedlet, och derå uppförde byggnader hafva endast betraktats såsom nödiga för modernäringens bedrifvande.
Det är ock med afseende ä dessa olika förhållanden, sorn lagstiftningen utbildats; och någon afvikelse från den grundsats, som härutinnan blifvit följd, torde ej böra ske.
Jordegare är derigenom icke betaget att till serskildt begagnande upplåta de å jorden befintliga hus, men sådant måste då blifva föremål för serskildt aftal, hvilket mäste lända till efterrättelse så vidt det låter förena sig med i öfrigt gällande lagar och författningar.
Att det blefve lättare för den medellöse att på landet få bostad, om en lag i föreslagne syftningen utfärdades, är föga troligt.
Någon inskränkning i eganderätten kunde väl icke komma i fråga; och det torde fortfarande böra bero på egarens godtfinnande och den enskilda öfverenskommelsen att bestämma om och under hvad vilkor ett begagnande af omförmälde art kunde ske.
Den föreslagna lagstiftningen skulle ej eller verka' till det andra af motionären afsedda målet, att nemligen sådane näringsidkare, som nedsätta sig å landet, kunde få en för längre tid tryggad bostad, utan att derföre nödsakas skaffa sig besittning af jord.
Rättigheten att besitta hyrdt hus skulle nemligen ej kunna blifva större å land än i stad.
Den komme alltid ovilkorligen att blifva beroende af ombyten i eganderätten till jorden; men deremot kan hvar och en, genom att förvärfva en besittningsrätt till en mindre jordrymd, på grund af gällande lagstiftning, bereda sig en långvarig och säker bostad på landet.
Dessa äro anledningarne hvarför Utskottet vördsamt tillstyrker att Herr Grefve Mörners motion ej mätte till någon lagstiftningsåtgärd föranleda.
Lag- Utskottets Betänkande, M il 3 Reservationer af' Herr Weidenhielm: »Om jag än, lika med Utskottet, ville antaga, att, enligt 1734 års lag, de på jord å landet uppförde byggnader endast betraktats såsom nödiga för jordbrukets eller landtmaunanäringens bedrifvande, och att man af sådan anledning ej velat lagstifta för det af motionären uppgifna fall, kan jag likväl icke erkänna, att de i detta hänseende sedan dess uppkomna nya förhållanden icke nu erfordra lagstiftningens bemedling.
Den utvidgade rätt till idkande af handel och handtverk på landet, som i senare författningar medgifvits, har redan föranledt en mängd personer att endast såsom hyresgäster bosätta sig derstädes.
I samma män ett underlältadt tillfälle till utkomst och försörjning härigeuom blifvit beredt, är jemväl antalets ständiga förökande framdeles att emotse.
En mängd nya, för sjelfva jordbruket obehöfliga byggnader skola följaktligen komma att uppföras, nya rättsförhållanden i anledning häraf inträffa; och då jordegaren af dessa lägenheter komme att hämta en icke obetydlig, af sjelfva modernäringeu oberoende vinst, torde, om än i mindre mån, någon likhet vara för handen med de omständigheter, Utskottet antagit såsom grund för behofvet af hyreslag i stad.
Det är sannt, att de derigenom emellan jordägaren och gästen uppkommande hyresförhållanden kunna medelst inbördes aftal vederbörligen ordnas; men denna utväg, äfven hänförlig till uthyrning af hus och lägenhet i stad, torde icke göra ett lagstadgande i frågan öfverflödigt.
Det är civil— lagstiftningens ändamål att, bland annat, anvisa och föreskrifva hvad kontrahenter hafva att iakttaga för att betrygga deras ömsesidiga rätt, och utan tillämpning af denna satts på nu ifrågaställa ämne, motser jag otaliga rättegångar.
Då aftalet icke är fullständigt, — då t. ex. deri hvarken tiden för dess fortvaro eller serskild fardag blifvit uttrycke ligen omnämnd, månne jordegaren då har i sin makt att utan uppsägning eller annan grund än godtycket göra gästen husvill?
Månne hyresgästen å landet bör i detta hänseende vara mindre skyddad, än hyresgästen i stad?
Och om än viss tid och fardag vore honom i kontraktet försäkrad, hvad verkan eger detta mot en under tiden tillkommen ny ägare eller arrendator afjorden?
Härutinnan saknas för närvarande lagbestämmelser.
Utan ordning och säkerhet i dessa förhållanden, uppkommer ett slags tillstånd af rättslöshet; och det är på dessa skäl jag, med instämmande i motionärens framställning, är från Utskottets mening skiljaktig; af Lektor Wallman, som förenat sig i förestående särskilda mening; af Herr Engzell: »Mig synes, som hade Lag-Utskottets pluralitet uti förestående
Utlåtande icke fästat erforderligt afseende å den väsendtliga skillnad, som eger rum, emellan det förhållande motionären ifrågasatt, nemligen flyttning ur och 4 Lag-Utskollels Betänkande, JV§ 11. i hus å landet, utan att, större eller mindre jordlott dermed följer, och del 3 landet vanligaste, att, vid sådan flyttning, jordlott jemväl från- eller tillträdes.
1 förra fallet kan jag för min del icke inse behofvet för den som hyrer, att tillerkännas större fördelar, än den som hyrer i stad, om ej så vidt man afser den aindre tillgång, som på landet vanligen finnes af blotta huslägenheter, jemförelsevis med förhållandet i stad och hvilken sednare omständighet påkallar en längre uppsägningstid.
Motionären^ afsigt kan icke vara att söka rubbning i de aftal om hyra, hvilka bestämmas genom ordentliga, på viss tid ställda kontrakt, de der alltid tjena till efterrättelse, utan afses otvifvelaktigt de hyresaftal, som ske för obestämd tid.
Om man nu i afseende pä dessa skall efterlefva hvad lagen i 16 Kap. 5 § Jorda-Balken stadgar för landtbo, så inträffar, att då husegaren, af en eller annan orsak, finner sig befogad att, straxt efter Thomedag, t. ex. den 2 Januari 1831, uppsäga sin hyresgäst, sitter den sednare likväl qvar i husen till den 14 Mars 1833 eller nära 2 år 21 månader.
Kortaste uppsägningstiden blir alltid något öfver 1 år 2' månder, hvilken tid alldeles icke tyckes vara behöllig för den, som blott söker tak öfver hufvud.
Inträffar nu härtill, att den hyrande inhyser brottsliga och lösa personer, som jemte honom icke blott göra ohägn och skada å kring huset liggande egor, utan ock sprida allmän osäkerhet i orten, så synes nog hardt, att samhället obh husegaren, det oaktadt, skola vara tvungna, att åratal behålla en sådan person, till och med om han dömes än för ett, än för ett annat brott.
Hvarföre lagen för landtbo bestämt så lång flyttningstid är lätt att inse, då man vänder sin uppmärksamhet åt hemmansbruk.