Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Måhända har en stor missräkning egt rum vid folkskolestadgans första påbjudande, då församlingarne anbefalldes bygga och inrätta skolor, samt förse desamma med lärare och detta nästan utan allt bidrag å Statens sida, sådant skulle naturligtvis blifva för många, kanske de flesta, ganska svårt och betungande, och har ingalunda bidragit att göra folkundervisningsväsendet kärt eller med värma af folket omfattadt, men för tiden derefter, rättast från år 1851, har ej funnits skäl till klagan, emedan både Regering och Ständer, med berömlig omsorg och frikostighet, nitälskat för sakens framgång, dock hufvudsakligen till förmån för fasta skolan, hvaremot de öfriga fått föga deraf.
Härtill kan äfven räknas den betänksamhet och fördröjda anordning af de beviljade understöden, som de första åren egt rum inom ett och annat konsistorium, hvilket förhållande emellanåt hopat medlen i Statens kassa.
Slutligen anser jag mig föranlåten, till mina motiver, att såsom min egen upptaga och här framställa en af skolinspektören i Strengnäs stift gjord anmärkning, så lydande: “I sammanhang härmed (skolväsendets anordning, skolornas 196 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N.o 135. otillräckliga antal mot behofvet, saint de betydliga kostnader, sorn församlingarne härvid måste utgöra) kan jag icke lemna oanmärkt den stora obillighet, som i afseende på Statens understöd till folkskolorna uppstått genom Rikets Ständers beslut, angående vi]koren för utbekommande af dessa understöd.
Billigheten synes nemligen hafva fordrat, att detta understöd stöde i något törhållande till de uppoffringar i sin helhet, som församlingarne göra för sitt skolväsende och icke till de nya tillskott, sorn erfordras.
Den församling, som förut gjort ganska mycket för sitt skolväsende och derföre nu ej m ägt ar göra mera, för att uppbringa detsamma till erforderlig höjd, den erhåller från Staten intet, men den, som förut gjort nästan intet och derför nu med lätthet kan göra nya tillskott, den erhåller från Staten ganska goda bidrag dertill.
Jag förmodar att uppmärksamheten blott behöfver fästas på denna obillighet, för att densamma i framtiden snart skall blifva afbjelptri Slutande här utdrag af herr folkskoleinspektörens i Strengnäs stift berättelse, får jag med stöd af detta samt alla förenämuda anledningar vördsamt framställa följande yrkanden: l:o) att i den nya skolförordning, som kan komma att beslutas, menigheterna allvarligen må uppmanas till inrättande af mindre skolor, försedda helst med lärarinnor, allestädes der afstånden från fasta skolan hindra barnens inställande derstädes, samt om möjligt är med uteslutande af ambulerande, emedan som kändt och bevisadt. är, dessa så föga svara emot den tid, möda och kostnad de medföra; 2:o) att skolåldern närmare bestämmes till afhjelpande af de olika åsigter, som i detta fäll äro rådande; 3:o) att nu gällande föreskrifter angående skolrådens tillsyn och kontroll öfver skolundervisningen må skärpas och ordentligare utöfvas samt af ordföranden vitsordas; börande alltid eu af skolstyrelsens ledamöter i tur vara jourhafvande och denna minst en gång i veckan besöka skolan och i journalen då göra nödiga anteckningar.
4:o) samt att hädanefter de statsbidrag, som kunna komma folkskolorna till godo, måtto bestämmas, icke efter församlingarnes blifvande tillskott, utan efter deras redan gjorda uppoffringar för sitt skolväsende.
N:o 136. 197 Vo 136.
Af Gustaf Jonsson från Calmar län, om ändring af nu gällande stadganden angående utmätning.
Allt efter som vinglerier och oredlighet uti handel och vandel tilltaga i bredd med en stegrad verksamhet i affärer och en utvidgad bank- och lånerörelse, tilltager också benägenheten att uppehålla fordringsegare uti deras rätt, då dessa se sig tvungna att, anlita lagen för att utfå den.
Tyvärr lider också vårt utsökningsväsende af svåra brister, som underlätta tredskande gäldenärers tilltag i anmärkta hänseende och lemna fordringsegaren föga eller ingen hjelp.
Till dessa brister räknar jag såsom en utaf de förnämsta, att något verkande stadgande saknas till förekommande utaf det allt mer och mer tilltagande ofoget att i Kongl.
Hofrätterna anföra besvär emot Kongl.
Maj:ts Befallningshafvandes utslag i skuldfordringsmål, ett ofog, som numera, åtminstone i min ort, bedrifves så vidsträckt, att i nästan alla dylika mål, äfven om de röra mindre belopp, klagan fores i Kongl. Hofrätten endast för att vinna tid eller gäcka fordringsegaren; och ehuru denna har utväg
Stt emot af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande godkänd borgen lyfta det utmätta godset, hvarken vill eller kan han göra det, dels emedan årslånga tvister om försämring af godset, i fall det utgöres af kreatur, kunna uppstå, och dels emedan han icke kan hafva någon nytta af sådant gods, som icke kan användas, men hvarå ränta dock skall gäldas, oberäknadt, besväret och kostnaden med anskaffande af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes godkännande af borgen för lyftningen af det utmätta godset.
Till förekommande af den skada, som genom gäldenärens i de flesta fall onödiga krångel uppstår, torde jag få föreslå, att, när utmätning på grund af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes utslag i skuldfordringsmål skett och denna vunnit laga kraft, det utmätta godset måtte, såvida fordringsegaren till underexsekutor aflemnar af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, domare, magistrat eller kronofogde godkänd borgen för återbärande af köpeskillingen af det försålda godset, i händelse utslaget i Kongl. Hofrätten upphäfves, få försäljas och fordringsegaren uppbära köpeskillingen derför.
Härigenom torde också förekommas det äfventyr, som kan drabba vederbörande derigenom, att godset förskingras, innan Kongl. Hofrättens utslag ankommer till fordringsegaren, som i anseende till den dermed förenade kostnad, som icke ersättes, sällan genom kommissionär anskaffar det.
Jonsson, från Calmar län. 198 Motioner i B onde-Stånd et 18 6'*5.
Af Gustaf Jonsson från Calmar län, om ändring af nu gällande författningar angående uppbörd och redovisning af Kronans räntor, m. m.
De olägenheter för de skattskyldige och de svårigheter för uppbördsmäunen, som äro förenade med nuvarande sättet oell tiden för kronoutskyldernas uppbärande, torde vara allmänt insedda.
För de skattskyldige är det isynnerhet olämpligt och medförande förluster, att de nu nödgas, innan sjöfarten är öppnad, och då alla kommunikationer äro nästan hämmade samt priserna å deras förnämsta och reelaste vara, spanmålen, till följd deraf nedtryckta, försälja densamma för att skaffa tillgångar till betalning af hemmanens utskylder och räntor.
Härtill kommer ock, att kommunalutskylderna indrifvas och uppbäras vid samma tid, sorn Kronans intrader,.eller i Februari och Mars månader, hvarigenom jordbrukarens förlägenhet naturligtvis ökas.
För uppbördsmännen är svårigheten att indrifva kronoutskylderna större på den tid, som nu dertill är bestämd än annars, emedan vid fardagen, den 14 Mars, mången skattskyldig afträder hemman eller jordbruk och öfvertagcr ett annat sådant, hvarmedelst dröjsmål och förökade besvär uppstå för skatternas utfående.
Dessutom äro arbetsfolk och inhyseshjon nästan beröivade möjligheten att kunna betala skatterna under vintern och våren, då tillfällen till arbetsförtjenst för dem äro vida mer inskränkta än under annan årstid.
På grund häraf, och då i ett väl ordnadt samhälle såväl den ene som den andre medlemmens förmån torde böra tillgodoses, utan att
Statens fördel på något sätt äfventyras, har jag trott tnig böra vördsammast föreslå, att- de nuvarande författningarne om uppbörd och redovisning af Kronans räntor och inkomster måtte ändras sålunda, att det bestämmes, det skola uppbördsstämmor förrättas tvänne gånger om året, nemligen den första emellan don 15 September och den 1 November för bevil 1- ningen och alla personela utskylder af hvad beskaffenhet de vara må, samt den andra i Maj månad för alla af jorden utgående skatter, som bero på markegång.
Någon annan rubbning i gällande föreskrifterna om tiden för slutredovisningen torde genom denna förändring icke erfordras, än att denna bör kunna vara verkställd den 31 December i stället för den 30 April och således fyra månader tidigare, hvaremot sluiliqviden för grundräntorna lämpligen bör framflyttas till den 1 Augusti.
Den tillökning i göromål, som såmedelst tillskyndas de tjenstemän, som med debitering och uppbörd af Kronans räntor hafva befattning, blifver icke stor, emedan, hvad debiteringen beträffar, den uppbördsbok, som öfver grundräntorna skall upprättas, icke blifver särdeles vidlyftig och det förökade Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
199 arbetet dermed möjligen ersättes genom den jemnare fördelning af göromålen, som genom nu föreslagna förändring skall komma häradsskrifvarne i riket till del, samt, hvad uppbörden angår, tror jag den skulle snarare och lättare försiggå i tvänne omgångar, än då den, som nu är fallet, skall på en gång uttagas med de stora restantier, som åtminstone i min ort uppstå.
Att framflytta taxeringsarbetet kan icke heller medföra någon svårighet, emedan bevillningsberedningarue kunna hållas i Mars, taxeringskomitéerna emellan den 15 April och den 15
Maj samt pröfningskomitéen omkring den 15 Juni.
I sammanhang härmed, och som genom den föreslagna förändringen de skattskyldige vinna en icke obetydlig förmån, hvilken de också i nu tryckta tider för landets modernäring, jordbruket, behöfva, hemställes om icke till förekommande af det sjelfsvåld, som flerestädes inrotat sig, att icke vid uppbördsstämmorna betala utskylderna, de s. k. stämmoböterna kunde höjas till dubbla beloppet af hvad de nu utgöra; och har jag skälig orsak till denna hemställan i det kända förhållandet, att mången skattskyldig uraktlåter betala vid stämmau, dels derföre att kronobetjeningen är skyldig utan ersättning affordra honom liqviden i hans hem och dels emedan stämmoböterna äro så små, att räntan på utskvlderna, i fall dessa gå till högre belopp och hos den skattskyldige få innestå någ-on tid, vida öfverstiger dem.
I detta sednare fall torde det anses lämpligt.
Jonsson, från Calmar län. !% o ISS.
Af Gustaf Jonsson från Calmar län, om förändrade grunder för väghållnings skyldighetens utgörande. 25 Kap. Byggninga-Balken innehåller visserligen icke någon bestämd föreskrift derom, att lands- och häradsvägar skola gemensamt på hvarje härads hemman till underhåll fördelas, men genom Kongl.
Kungörelsen den 28 April 1819 är stadgadt, att iståndsättande af någon del af nämnda vägar, som erfordrar betydligare kostnad, skall fördelas på samtliga häradsboerne, och 3 § i åberopade Balk bestämmer, att kostnaden för uppsättande af milstolpar skall drabba samtliga häradsboerne.
Då numera sagda vägar och deröfver ledda broar allmänt 200 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 139. indelas gemensamt på alla i ett härad varande hemman samt den tid ännu lärer vara långt aflägsen, innan vägunderhållet borttages från hemmanen eller annan grund för fördelningen deraf blir bestämd, så får jag, med afseende på de olägenheter och svårigheter, som åtfölja nuvarande sättet för fördelning af skyldigheten att underhålla allmänna vägarne, hvaribland nu endast nämnes Stranda härad i Calmar län, hvaruti de i södra delen boende hemmansegarne blifvit ålagde att underhålla en väg, som är anlagd mer än fem mil från deras bostad och som nästan aldrig af dem befares, vördsamt föreslå, att ändring uti åberopade lagstadganden måtte göras, så att hvarje kommun eller socken må ega att. efter nu gällande grunder för deltagande i skyldigheten, inom sig bestämma och fördela vägunderhållningsskyldigheten, äfvensom föreslå och besluta om anläggande af nya vägar, som kunna anses nyttiga; kronobetjeningens skyldighet att hafva tillsyn om underhållet å de allmänna vägarne derigenom dock qvarstående, äfvensom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes i länet beslutande rätt oförkränt.
Genom denna förändring i nu gällande stadganden skulle, enligt min åsigt, kommunikationen genom vägar icke allenast betydligt underlättas genom anläggning af nya sådana, der de kunna hehöfvas, utan äfven de långvariga tvister, som genom de olika socknarnes i hvarje härad större eller mindre nytta af en ifrågasatt väg uppstå, förekommas, oberäknad fördelen att få denna angelägenhet reglerad vid kommunalstämmorna i stället för vid häradsrätterne och förmånen för jordbrukaren att få sina väglotter sig tilldelade på närmare afstånd från hans hemvist, än nu är fället.
Jonsson. från Calmar län.
Af Jonas Jonasson från Kronobergs län, om underdånig framställning hos Kongl. May.t, för undersökning om den till s. k. svage rotar i Kronobergs
Ilin utgående ersättning.
Vid föregående riksmöten har det visat sig vara misslyckadt, att för Rikets Ständer uppgifva och föreslå ändamålsenliga förändringar uti det förhållande och den Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 13.9.
201 den orättvisa, som tillskyndas s. k. öfverroterade hemman inom provinsen Småland i Kronobergs län genom sin hårda roteringsbörda; nemligen de dö^dels mantal som tillerkänts s. k.
Svagrotehjelp; d. v. s., att då |:dels mantal äro roterade för ett holt, skall såsom Svagrotehjelp för den ena fjerdedelen dem tillerkännas några kappar spanmål, som förvandlas till kontant efter markegång.
Denna hjelp har verkligen fått sitt rätta namn: Svag.— Man vet, att en soldatrote i denna provins anses utgöra l£ mantal då ej rotehjelp erhålles: men då roten understiger detta hemmantal skall endast den omtalade svaga rotehjelpen dem tilldelas; ehuru vakansafgiften för hel rote i Kronobergs län utgör öfver 130 R:dr R:mt.
Ehuru, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer af den 24 Januari 1860 och Rikets Ständers derpå följande beslut, denna fråga sist förfallit, har Kronobergs läns landsting år 1864 uppdragit åt länets representanter, att hos Rikets Ständer ytterligare väcka motion i ämnet, hvarföre jag anser mig höra fullgöra detta uppdrag.
Med ofvanbcmälda Kongl.
Maj:ts nådiga Skrifvelse är jemväl bilagd fem stycken tabeller af Krigs- och Kammar-kollegierna upprättade, för att upplysa förhållandet, angående roteringsbördan i 19 län.
Kollegierna ansett det icke vara möjligt i det skick ärendet då förekommit meddela yttrande om beloppet af en sådan rotehjelps förhöjning, med mindre speciel undersökning af hvarje rote egt rum, och derefter i jemförelse med annan rote, som anses vara fullgod, blifvit anställd, på sätt i likartadt fall enligt instruktion den 4 Maj 1838 skett i fråga om åtskilliga rotar i Skåne, hvilket ärende, jemlikt Kongl.
Brefvet den 7 Juli 1841, slutligen afgjorts.
Så får jag hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt föreslå, det Rikets Ständer måtte ingå till Kongl. Maj:t med en skrifvelse, och i underdånighet anhålla, att vidare efter det den ofvannämnda speciela undersökningen af hvarje rote egt rum och derefter jemförelse med annan rote, som anses vara fullgod, Kongl. Maj:t täcktes till Rikets näst sammanträdande Ständer aflåta nådig Proposition om och till hvad belopp den nu till Svaga rotar i Kronobergs län utgående ersättning må anses böra förhöjas.
J. Jonasson, från Kronobergs län.
Uti förestående motion instämma undertecknade till alla delar: C. 1.
Bengtsson, A. Medin, Riksdagsfullmägtig för Sunnerbo härad Eullmägtig för Albo, Kinnevalds i Kronobergs län. och Norrvidinge härad i Kronobergs län.
Prot. 1865 Sf 1866. 11 Sami. 4 Afd. 26 202 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 140. Xo 140.
Af Bälter Sven Ersson från Stora Kopparbergs län, om ändring af 28 Kap. 1 § Byggning a-Balken, i fråga om afståndet emellan gästgifvaregårdar.
Då man, i irågan om skjutsväsendets ändamålsenliga ordnande, ieke allenast bör sträfva efter att få de jordbruket tryckande skjutskostnader så utjeinnade och fördelade som billigheten fordrar, utan ock tillse att sådana uppoffringar, der de icke kunna undvikas, må hunna blifva så drägliga som möjligt, anser jag det vara lagstiftarens pligt att undanskaffa de lagstadganden som af embetsmvndigheter kunna användas endast till förhindrande af fördelaktigt ordnande i sådant syfte.
Uti 1 § 28 Kapitlet Byggninga-Balken är stadgadt, ibland annat, att gästgifvaregårdar ej få vara längre från hvarandra än högst två mil.
Ehuru det sanningsenligt kan påstås att detta lagbud vid ganska många tillfällen icke blifvit till efterrättelse iakttaget, då kändt är att på icke få ställen inom riket, afståndeu emellan gästgifvaregårdar äro icke allenast öfver två utan till och med öfver tre mil, finnes dock exempel på att det användts till hinder för flyttning af gästgifveri, der längden af ett skjutshåll, i följd deraf, skulle komma att ökas endast ungefär |;dels fjerdingsväg, utöfver dess nuvarande längd två mil, fastän genom omförmälda föreslagna flyttning en något öfver 36 procents nedsättning i entreprenadkostnaden kunnat beredas.
Af hvad sålunda anfördt blifvit torde få antagas att ifrågavarande lagstadgande numera icke är i ringaste mån gagneligt, men väl kan användas till skada för skjutsskyldige; och anser jag mig fördenskull böra, i öfverensstämmelse med den af sista landstinget i Stora Kopparbergs län uttalade åsigt, vördsamt föreslå, att hvad allmänna lagen i 1 § 28 Kapitlet Byggninga-Balken stadgar om högsta afståndet emellan gästgifvaregårdar måtte upphäfvas.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott ankålles.
Sven Ersson, från Stora Kopparbergs län.
Häruti förenar sig: Lars Olsson, från samma län.
N:o 141. 203 J1:0 141.
Af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, om ändring af 8 § i Kongl. Förordningen den 26 April 186 f angående en allmän hypotheksbarik för riket.
Då Rikets Ständer vid 1859—1860 årens riksdag beslutade en allmän hypoteksbank skulle inrättas, skedde detta utan tvifvel i en god afsigt; man trodde nemligen, att denna ensam skulle kunna upptaga lån för samtliga hypotheksföreningarne i riket, på bättre vilkor än om dessa sistnämnda hvar för sig skulle täfla med hvarandra och öfverbjuda hvarandra på den utländska eller möjligtvis äfven på den inhemska penningemarknaden, och man hade så mycket mera skäl till denna förhoppning, som denna bank hade ännu större säkerhet att erbjuda än de särskilda föreningarne medelst den garanti, som
Staten för detta ändamål lemnade, men det har nu visat sig att man blifvit grymt bedragen, och hvilken är väl härtill skulden?
— Rikets Ständer, tror jag åtminstone icke att det är, ty dessas mening var god, efter hvad förut är visat.
— Om det är Regeringens, vågar jag icke heller påstå, helst jag icke har någon anledning att betvifla det ju icke denna vill befordra hela landets innevånares väl.
Återstår således den styrelse, som blifvit tillsatt vid denna inrättning, Att bestämdt påstå det denna, med fullt uppsåt handlat origtigt och derigenom satt måhända hundra- eller tusentals jordbrukare i trångmål och bringat många utaf dem på ruin, vågar jag knappast påstå, af brist på tillräcklig sakkännedom, men att allmänna meningen i landet skarpt ogillar att denna styrelse låtit de förmånliga konjunkturerna nu gå sig ur händerna, genom att vid det första lånets uppnegocierande onödigtvis, som man tror, binda händerna på sig för en viss tid, oaktadt de sågo att nya låneansökningar oupphörligt inströmmade, det är en sanning som icke kan döljas; och hvad orsaken var till ett sådant förfarande, derpå har jag hittills icke kunnat erhålla något nöjaktigt besked.
Yar det måhända krediten som vacklade? jag tror det icke.
Yar det farhågan att landet skulle komma i för stor utländsk skuld? jag tror icke heller detta, ty någon sådan rädsla har man hittills icke förmärkt vid upptagandet af våra stora jernvägslån, som användts till mindre produktiva ändamål än jordens uppodlande och förbättrande, hvartill hypothekslånen åtminstone till en väsendtlig del äro ämnade.
Yar det i akt och mening att rikta våra många privatbanker derigenom att jordbrukarne, skulle nödgas att kasta sig i armarne på dessa, i brist på andra utvägar?
Om så är, var det åtminstone icke patriotiskt, och jag vill derföre icke heller taga detta för afgjordt.
Eller var det måhända för att låta alla spekulationsvurmar stupa, anseende dem i alla fall ohjelpligt förlorade förr eller sednare ?
Yar detta skälet så var det grymt, helst i våra dagar, då man eljest söker att afskaffa alla barbariska straff; jag vill således icke 204 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N\o lil. heller gerna sätta tro till det elaka rygte sorn utspridt detta.
Emellertid, — skälet till bankstyrelsens gåtlika förfarande må hafva varit hvilket som helst; följderna äro sorgliga och blifva det alltmer med hvarje dag.
Det ena hemmanet efter det andra måste säljas för halfva värdet, och snart kan ingen köpa för något pris.
Kapitalisterne hafva uppsagt sina fordringar hos enskilde och ingått såsom delegare i privatbankerna, der jordbrukaren icke kan begagna sig af de erbjudna lånen, mot högre ränta och kort betalningstid.
Detta är en fråga som framställes af många, men befunnits svår att besvara.
Man talar om särskilda låneinrättningar för jordbruket, om allmänna diskontfondens förökande, om liypotheksbankens afskaffande, om denna banks rättighet att till lånesökande utlemna obligationer för att sjelfva söka att derpå förskaffa sig mynt bäst de kunna, m. m., men jag måste erkänna helt öppet, att jag icke tror att något af allt detta skall hafva åsyftad verkan.
Hvad de skuldsatte jordbrukarne behöfva, och det enda hvarmed de kunna hjelpas, ifall någon hjelp ännu är möjlig, är, endast kontant, stående amorteringslån — annat låneunderstöd, om det också vöre på betydligt längre tid än våra privatbanker lemna, är endast palliativer, omsättningarne och kommissionärsarfvodena förstöra dem i alla fall förr eller sednare.
— Det andra medlet, som samtidigt måste användas, är skydd på jordbrukets produkter, så att dessa icke nedtryckas under produktionskostnaden, och hvarom jag framlagt en särskild motion, och det tredje medlet, hvarom dock icke kan lagstiftas, men hvartill nöden och den egna omtanken tvinga, är sparsamhet, utom hvilken alla andra åtgärder äro fruktlösa, och hvilken jag hoppas sjelfmant inställer sig, sedan man af motgången blifvit vis.
Det är således kontanta stående amorteringslån, som jag anser att man bör vara betänkt uppå för den lånebehöfvando jordbrukaren.
Att numera tala om att Riksbanken skall bispringa med sådana, är fåfängt, sedan privatbanksintresset och handelsintresset en gång ändtligen lyckats att tillfullo indraga den fond som dertill var anslagen.
Riksbankens tillgångar förslå dessutom nu icke mer att fylla behofven.
Man har följaktligen derför nu ingen annan utväg än att ånyo vända sig till den enda låneinrättning vi hafva, nemligen rikshypotheksbanken.
Men har denna en direktion som eger vilja och kraft, så betviflar jag ännu icke att förmåga skall saknas att anskaffa lån till de många lånesökande, som nu i åratal hafva väntat; men för detta ändamål bör den lemnäs fria händer, och det band lossas som 8 § i dess reglemente pålagt densamma.
— Man skall häremot invända, att lån icke kunna upptagas på andra vilkor än hvad hypotheksinrättningarnes reglementen föreskrifva, men om ett större eller mindre antal af dem som i dessa inrättningar sökt lån, sjelfve skulle finna större fördel uti att med några procents kapitalrabatt, om så skulle behöfvas, utfå sina lån, heldre än att helt och hållet vara utan, så kan jag icke finna att man derigenom gått föreningarnes reglementen för nära.
Säkert är, att mången lånebehöfvande skulle vara bättre belåten med att medgifva någon skälig kapitalrabatt, än att se sin egendom bortvräkas på exekutiv auktion till halfva värdet eller derunder, sedan alla andra utvägar för honom äro spärrade; och lör att utröna huru många af dem, som redan inlemnat sina lånehandlingar, äro benägna att på dessa vilkor utfå sina beviljade lån, kunde ju hvarje hypotheksförening lemna hvar och en af dessa tillfälle att derom yttra sig, och sedan derigenom blifvit kändt, huru stor summa som erfordras för att sålunda förnöja alla lånesökandena, så skulle hypotheksbanken vara pligtig att gå i författning om låns upptagande till erforderligt belopp, utan dröjsmål.
På grund af hvad jag nu anfört, hemställer jag vördsamt, att Rikets Höglofliga Ständer måtte för sin del besluta och i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att den förändring måtte vidtagas i hypotheksbankens reglemente, 8 §, att denna må ega rättighet att upptaga lån på billigaste vilkor, som kan erhållas, för tillhandahållande åt alla dem, som förklarat sig medgifva kapitalrabatt å de lån, hvarför fullständiga handlingar redan äro inlemnade.