Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där ligger en finne med ett af dessa ärliga, öppna ansikten, som man kan lita på.
Han föll under arbetet ombord ned i lastrummet och ska- dade sig så, att han blef oduglig för resten af resan, men hoppades nu efter lyckligt genomgån- gen operation snart få komma till sjös igen.
Hvad hans ögon lyste i kapp med de hvita tänderna, då man talade med honom om Finland, detta äfven för oss svenskar så kära land.
Här räcker oss en gottlänning med ett bredt grin • — en hjärtlig välkomsthälsning — sin vän- stra hand.
Den högra är omlindad ända till armbå- gen.
Vår sjöman tycker emellertid, att armen bor- de ha blifvit bra för länge se ' n, som det plåstrats med den.
» Kapa bort det alltsammans, » säger han på sitt skämtsamma sätt, » så jag får kom- ma härifrån bara. » Men bitterheten låg och grodde därinne, då han talade om de sina hem- ma, som » motat ut » honom som en liten pojke.
Sen hade han skrifvit bref på bréf och en gång skickat pengar till dem samt genom posten hört, att de blifvit lyftade, men aldrig fått en rad till svar.
Nu har vår unga flicka att hviska några ord till en döende lungsiktig och en kräftsjuk, hvars hela ansikte är förstördt och som lider förfärligt.
Den där unge gossen däremot, som sitter på- klädd vid kolelden och blott längtar att få kom- ma ombord igen, ser ju alldeles frisk ut.
» Mina lungor bli alldeles bra, bara jag kommer till ett sydligare klimat, det tror doktorn också, » säger han helt glädjestrålande.
Han har ett så vekt, nästan kvinnligt uttryck denne yngling.
Men svag har han varit, glömt sin fars förmaningar, då han kommit till hamnarna med guld i fickor- na, och nu är hans hälsa i förtid bruten.
Efter att ha sagt farväl åt en gammal islän- dare, som med synbar belåtenhet visat oss sin » hustru »: ett etui för sysaker, som någon vänlig norska arbetat åt honom till jul, stanna vi vid ännu en hufvudgärd.
» Hvilket stilla, fridfullt uttryck öfver det an- siktet, » tänker jag genast.
Jag märker då ej, att mannen är blind, ty de stora, blå ögonen äro fort- farande helt klara.
Äfven där möter oss ett inre ljus, som gått upp under de tre och ett hälft års natt,hvari denne sjöman legat å hospital, långt borta från hem och fädernesland.
Minnen från hans barndoms dagar draga säkert förbi hans inre syn, då han hör, att äfven jag sett de stora, majestätiska skogarne i Norrland, varit till Avasaksa, vid hvars fot han som liten pilt lärde sig tala på finska.
— I lan var nu ej mer än 26 år, — men hvad behöfde han de strumpor, hvilka till julen som gåfva från Sverige fallit på hans lott.
Han var ju lam i hela kroppen, dock så att benen genom tyng- der måste hållas utsträckta.
Några af den vänstra handens fingrar kunde han ännu röra, och då en ros stacks mellan dem, så att han kunde lig- ga och känna doften af den, log han ett så lyck- ligt, tacksamt leende.
— » Kom fröken,- » sade han till min vän, » jag måste berätta, hur stygga tankar jag haft, sedan fröken var här sist.
Jul- afton var det så kallt här, jag kände mig då så ensam och riktigt låg och knotade för mig själf. » Jag torkade en tär, ett par ...
Det var mina intryck från julen bland våra sjömän i London.
Nell.
Hvi skulle granna kläder och lyx och fiärd och ståt på barnafesten skilja just barnahjärtan åt?
Hvi skulle hos de unga från fattigdomens härd ett frö till afund läggas samt längtan efter flärd?
Jultomte.
Sjöhjältens dotter.
Här om dagen afled i Karlskrona lugnt och stilla vid 84 / års ålder efter ett långvarigt aftynande fröken Christina Louise af Puke, dotter och den längst kvarlef- vande ättlingen af den långt före detta hädan- sofne sjöhjälten från tredje Gustafs dagar general- amiralen grefve Johan Puke och hans maka Christina Charlotta, född Giertta.
Den nu bortgångna vördnadsvärda gamla damen, för sitt goda och hjärtevänliga, enkla och glad- lynta sinnelag af hållen och högt värderad af en hvar, som med henne stått i någon beröring, var — sedan hennes äldre syster Flora för ett par år sedan afled — den sista af en urgammal svensk adlig ätt, som ristat mången runa i vår historia.
* J 3 • / Från Iduns läsekrets.
• » Jultomtames- » fest Jultomtefest skall firas af » tomtarne » i stan.
Med glitter, ljus och flaggor de prydt en jättegran.
Ren står den midt i salen i all sin prakt och glans ock väntar på små gäster och deras muntra dans.
Och fattiga små gäster ren i tamburen stå.
I splitternya kläder de klädts från topp Ull tå.
Och barnaögon stråla af tacksamhet och fröjd, och hvarje julens tomte sig känner glad och nöjd.
Ty intet tillfredsställer ett hjärta ändock så, som det att kunna, kläda de stackars nakna små samt mätta hungrig mage och glädja barnasjäl.
Det kärleksverk må kallas, det är att göra väl!
Men, i den stora salen en annan flock ock fanns af andra små, som samlats, en riktig blomsterkrans i rika, glada färger, rödt, blått ock skärt och hviti — - med bjäfs och broderier af sista modets snitt.
I skor, så smidigt mjuka, så lätt som älfvor små, de fina tomtebarnen där sväfva fram på tå.
Med lätta, glada sinnen de ila salen kring och längta att kring granen få taga hop i ring.
Då ljuder Narvamarschen ifrån musikestrad, och fattiga små gäster ses tåga in i rad.
Och alla » tomtar » blicka med vänligt välbehag nppå den unga skara, de bjudit hit i dag.
Men när musiken tystnat, försagda barnen sta.
Och rundt omkring dem trippa de ljusa älfvor små.
Hvarann de nu beskåda med kvicka ögonkast.
Och • — klädning, nyss så vacker, blir ful uti en hast.
Men tomtebarnen åter uti sin fina stass, de se sig genast vara utaf en — » bättre klass ».
Och så emellan dessa och hvarje liten gäst på själfva högtidsdagen där blef ett svalg befäst.
FM ikvinnopalats » efter amerikanskt mön- ster planeras i Köbenbavn.
De damer, som till- hört komitén för kvinnoutställningen förliden sommar, ha satt sig i spetsen för saken och valt ett verkställande utskott, bestående af författa- rinnan Emma Gad, statsrådinnan Gamél samt fröknarna Holten, Grundtvig och Frimodt.
En nationalsubskription skall sättas i gång, i hvilken man beräknar att minst 100,000 kvinnor skola deltaga.
* Ett gif akt för våra damer!
Genom gift- stadgan har man sökt skydda allmänheten för arsenikhaltiga varor, som » hållas till salu eller utbjudas. » Det gifves dock äfven andra sätt, hvarpå man kan få arsenikhalt i sina tyg.
Såsom exempel därå må nämnas, att en klädning, som bortlämnats till omfärgning i ett af hufvudsta- dens större färgerier, efteråt, enligt verkställd undersökning, befanns starkt arsenikhaltig (lik- ställd med i handeln förbjuden vara), oaktadt den förut var arsenikfri.
Det finnes sålunda skäl att tillropa allmänheten ett: se upp vid färgning!
Att själf sy sina kläder i hemmet — där- till skulle nog mången ung kvinna hatva både tid och lust, om hon finge lära sig det.
Utmärkt tillfälle härtill gifves hos fru W. Hallman, hvilken hufvudsakligen af intresse för saken mottager några få elever, de där under hennes ledning få sy åt sig själfva.
Vi hänvisa för öfrigt till annon- sen härom.
operan har fortfarande på programmet Wagners » Valkyrian », och det är verkligen ett nöje att se, med hvilket intresse den hvarje gång talrika publiken följer det härliga tondramat.
Att döma af måndagens föreställning synas ock de uppträdande ännu mera hafva vuxit in i sina maktpåliggande uppgifter.
Det hela går förträff- ligt, och särskildt förtjänar k. hofkapellet under hr Hallens utmärkta ledning fortfarande de amp- laste 1oford.
f morgon lördag uppföres för första gången å härvarande opera » Manon » af Massenet.
Hufvud- partien innehafvas af fröken Petrini och hr Ödmann.
Aulinska kvartettens tredje kammarmusiksoaré för denna säsong bevistades i tisdags af en syn- nerligen talrik och animerad publik, bland hvil- ken märktes hertiginnan af Dalarne och prins Eugen.
Efter Mozarts härliga stråkkvartett, n:r 14, ess-dur, hvilken fick ett högst beröm- värdt och jämnt utförande, introducerades en för Stockholms musikvärld — som vi tro — helt och hållet ny bekantskap i den franske kompositören César Franck.
Belgare till bör- den, var han under sin lifstid bosatt i Paris som organist och musiklärare och har som tonsättare bland annat vunnit anseende genom en violin- sonat, tillägnad Yssaye.
Den sonat för piano
och violiji, a-dur, hvilken stod på tisdagens pro- gram, var ock ett allt igenom gediget och intresse väckande verk och kom i hrr Stenhammars och Aulins besjälade tolkning förträffligt till sin rätt.
Bifallet var efter hvarje sats i jämnt stigande.
— Som slutnummer gafs en här äfvenledes ny stråksextett af Tchaikowsky, » Souvenier de Florence », d-moll, ett af mästarens allra sista arbeten.
Kvartetten var härvid utvidgad med hrr E. Sundqvist och E. Borgstedt.
Äfven denna nya bekantskap mottogs med lifligt bifall, särdeles den vackra adagiosatsen.
I ett som allt hade åhörarna odelad tillfredsställelse af sin innehålls- rika och omväxlande musikafton.
Fröken Sigrid Lindbergs konsert få vi omnämna i nästa nummer.
Herr Sven Scholander gifver måndagen den 20 dennes en musik- och Bellmans-afton i Veten- skapsakademiens hörsal.
Lundqvists hofmusikhandel.
Fru Eva Nansens konsert är uppskjuten till den 31 dennes.
Drottning Margheritas skyddsling.
UR EN MÅLARINNAS DAGBOK AF LUDWIG SALOMON.
ÖEvers.
för Idun af Philibert.
Snöflingorna dansa i täta flockar fram- för fönstret till min atelier, och jag sitter i gungstolen framför brasan.
Bjud- ningen i afton har jag försakat, ty sedan jag hemkommit från min italienska studie- resa, skulle jag helst vilja lefva i djupaste enslighet; o m möjligt vore, ville jag också gå omkring med slutna ögon.
Sedan jag skådat söderns färgprakt, förefaller det mig ändå, som om jag här beständigt vandrade omkring i dunkel natt.
Liksom händelse- vis sträcker jag ut handen efter solfjädern, som ligger på det lilla bordet till höger, jag slår upp den och jag utropar ovillkor- ligen: O, mia bella Venezia!
En tjusande vy af Dogepalatset och Piazzettan lyser emot mig trots skymningen.
Och nu för- flyttar jag mig i tankarne tillbaka till sago- staden, jag befinner mig ånyo på den skim- rande kanalen, jag vandrar omkring i Mar- kus-kyrkans trolska skymning och jag sitter bredvid min vänliga värdinna, i hvars säll- skap jag tillbragte så många behagliga tim- mar.
Ja, jag hör t. o. m. hennes klang- fulla röst.
Jag sitter ånyo framför henne för att taga afsked, och hon skänker mig ännu en pratstund.
Jag hade sagt henne, att jag önskade taga med mig som minne en solfjäder, prydd med en v y af Venedig — jag hade sett flere sådana solfjädrar i butikfönstren — och nu kunde hon gifva mig det bästa råd: » En sådan solfjäder bör ni ej köpa an- norstädes än hos Concetta, endast hon har verkligt konstnärligt målade solfjädrar af detta slag.
Ni skall få se, att det förhåller sig såsom jag säger.
Concettas namn är kändt i hela Italien.
T. o. m. från Neapel får hon beställningar.
Jag bör tillägga, att hennes goda ängel, den sköna drottning Margherita, icke så litet bidragit härtill. » » Ah, drottning Margherita? » frågade jag förvånad.
» Ja, just hon, » tillade värdinnan.
» O, drottningen har fin smak.
Hon älskar ej det prunkande, utan det verkligt sköna.
Med sin vanliga snabba urskillningsförmåga upptäckte hon äfven Concettas talang, och därigenom räddade hon den olyckliga från undergång. » E » Kran undergång? » invände jag.
» Sade ni icke nyss, att hon förestår en stor, blom- strande affär? » » Ja, nu gör hon det, » svarade värdinnan, » men hon har varit mycket olycklig.
På den tiden kom hon ofta hit till mig för att söka tröst och råd.
Huru ofta har hon icke suttit här hos mig och bittert snyftat!
Jag var sen gammalt hennes bästa vän- inna, och därför invigde hon mig i alla sitt hjärtas hemligheter. » » Ni retar i sanning min nyfikenhet, » ut- ropade jag, » alla hjärtats hemligheter — drottning Margherita.
» Värdinnan log.
» Det är ingen stor ro- mantisk tragedi i stil med Lucrezia Borghia eller Caterina Cornaro; då hela Venedig nu känner till saken, så anser jag, att jag kan fritt berätta er den enkla historien, utan att göra mig skyldig till någon indiskre- tion. » Min värdinna satte sig bekvämt tillrätta i sin breda korgstol och berättade följande: » Concetta tillhörde en fattig tjänste- mannafamilj.
Hennes fader omkom på Canale Grande, då hon var 12 år gammal.
Som den lägre klassens ämbetsmän här i Italien uppbära i lön nätt och jämnt så myc- ket, att de kunna draga sig fram för da- gen, så råkade Concetta och hennes moder i stor nöd, då deras stöd bortrycktes.
Con- cetta beslöt nu att lära sig måla.
Hon hade länge önskat utbilda sig till målarinna.
För detta ändamål tog hon lektioner i målning af den gamle Matteo vid Biva degli Schia- voni och gjorde så snabba framsteg, att hon redan efter ett hälft års förlopp kunde arbeta för åtskilliga affärer.
Hon bemödade sig dock att alltjämt utveckla sina konst- närliga anlag och gjorde för den skull stu- dier efter naturen i de offentliga parkerna och på ön Lido och arbetade upp sig till en duktig målarinna.
Med förkärlek må- lade hon solfjädrar, såväl med blomster- stycken som med landskapsbilder.
Hennes målningar voro ofta så tjusande, så natur- sanna, att jag omöjligen kunde se mig mätt på dem.
Naturligtvis fick hon nu många beställningar, men det oaktadt förtjänade hon ej synnerligen mycket.
Som vanligt togo uppköparne största vinsten.
Emeller- tid kunde hon, tack vare sin arbetsför- måga, lefva ett någorlunda bekymmerfritt lif tillsammans med sin mor.
Paolo — så hette Concettas trolofvade — hade blott en klent aflönad plats i en lyx- affär på Markustorget och var för öfrigt lika fattig som Concetta.
Concettas moder, ett praktiskt anlagdt fruntimmer, ville därför på inga villkor ge sitt samtycke till deras förening.
» Huru skulle det g å?
» sade hon alltid, när man sökte öfvertala henne att Under det han talade, var hon som för- lamad och kunde ej få fram ett ljud; hon hade ej heller märkt, när han gått; hon hade blott hört modern tala vänliga ord —, o, afskyvärdt vänliga ord!
— som nästan kommo henne att skrika högt af smärta.
Jag sökte lugna henne med, att det ännu var fjorton dagar till den afgörande stun- LUTPULVRET B E G A G N A S V I D LAK E I I E R T V Å A I S T A U E I FÖR B Ä S T A O C H R E N A S T E A S K A.
A N V Ä N D N I N G S S Ä T T E T ALLDELES S A M M A SOM M E D V A N L I G A S K L U T, OCH L E J O N " GÖTEBORG.
Under det hon nu satt där, ifrigt upp- tagen med att teckna och måla, kom ofta fram till henne en ung man, som envist och uppmärksamt betraktade henne.
Då han till slut äfven tilltalade henne, blef hon i början orolig och förskräckt, men då han iakttog ett i allo höfligt sätt och då hans accent genast förrådde främlingen — gent- emot främlingar är man ju i dylika fall mera obesvärad — så lugnade hon sig åter och svarade höfligt på hans frågor, och så uppstod ett kort samtal dem emellan.
Kort tid därefter sammanträffade de ånyo med hvarandra, och under det samtal, som nu följde, anförtrodde han henne, att han var en rik engelsk godsägare och att han nu vistats ett helt år i Italien, under hvilken tid han besökt Florens, Bom och Neapel; nu måste han säga farväl till detta sköna land och resa hem, något som han trodde ej skulle falla sig lätt för honom, trots det att han älskade sitt hemland.
Därpå ta- lade han om henne, berömde hennes mål- ningar och ville ha reda på hennes lefnads- förhållanden.
Efter allt detta hade han uppsökt henne i hennes hem, — o, hon hade blifvit all- deles utom sig af förskräckelse, då hon såg hans blonda hufvud dyka upp vid trappan — och formligen friat till henne.
Han lof- vade, att han skulle inreda åt henne en stor atelier, och rosor det skulle hon få både sommar och vinter!
Han begärde ej, att hon genast skulle vara färdig med sitt svar; han skulle komma tillbaka om fjor- ton dagar, — under tiden ämnade han be- söka Dalmatien —, och han trodde fullt och fast, att hon då skulle antaga hans tillbud, och sedan ville han taga henne med sig och genast resa sin väg.
rekommendera sitt allmänt erkäu^a « # * Mina egna angelägenheter lade ino v. kort beslag på min tid och mina tankar, jag gifte mig och måste öfverta värdinneskapet här; ni förstår nog då, att jag ej hade nå- gon tid öfrig för andras affärer.
Jag hann ej ens • besöka min käraste väninna.
Så en eftermiddag — table aVhoten var just slutad och gästerna hade gått in till sig för att hvila middag — stod jag här och hoplade servietterna, då Concetta in- trädde i salen.
Då hon fick se mig, skyn- dade hon, höjljudt gråtande, fram till mig.
Jag blef att börja med både öfverraskad och bestört, men snart återvann jag fatt- ningen och förde henne till en hvilsoffa.
I början var hon alldeles förvirrad, men slutligen lyckades det mig att lugna henne, och nu berättade hon, att hennes moder ville, att hon skulle göra slut med Paolo och gifta sig med en annan.
För att slippa ifrån hemmets kvafva tryckande luft, hade hon på sista tiden alltemellanåt brukat gå ut i Stadsträdgården för att studera blom- morna.
Eosorna blommade just nu som bäst därute; för öfrigt fanns där alltid en präktig flora.
Under dessa lugna arbetsår besökte jag ofta Concetta, och om aftnarne promenerade vi tillsammans på Markus-torget och på Piazzettan.
Så kom min förlofning emellan, jag fick tusen nya plikter att uppfylla, och jag kunde blott sällan besöka min väninna.
Gud Amor passade nu på att göra en ny eröfring.
Jag kände den unge man, som vunnit Concettas hjärta: det var en präk- tig, väluppfostrad ung man, och jag gladde mig i början åt, att Concetta gjort ett så godt val, men snart ställde jag de bittraste förebråelser till mig själf, därför att jag försummat henne allt för mycket på sista tiden; hennes kärleksfy eka blef af kort var- aktighet och hon fick upplefva många bittra stunder.
NEROTH &amp; Co. L U T P T T L V E R TEKNISKA FABRIKEN " G Ö T A ge efter i denna sak.
Ofta tyckte man, att hennes ord voro rätt hårda, ehuru mau inom sig nog måste erkänna, att hon kunde ha rätt.
Nå-ja, i alla fall deltog jag lif- ligt i Concettas sorg.
FRITT F R A N K L O R S Å P - P U L V E R Cfrit fräa klor) SPARAR peiXXllJlCrar.
S P A R A R kläder SPARAR - CRSIITLOR såpa OCH- ELLER TVÅ-I.
24 _ den, att under denna tid kunde mycket förändras, och att j a g ville tala med hen- nes moder för att om möjligt beveka henne att gifva efter, föröfrigt hade ju, tillade jag sedan, många unga flickor i Venedig blifvit lyckliga genom giftermål med engels- män.
Vid dessa ord skakade hon häftigt på hufvudet, men blef dock allt lugnare och återvann slutligen fullkomligt fattnin- gen; en djup nedslagenhet trädde i paro- xysmens ställe.
Så småningom blef hon dock så utmat- tad af denna själskamp, att hon blott med möda kunde motstå moderns bevekande föreställningar, och då jag en morgon kom till henne, såg hon så slapp och förstörd ut, att jag ifrigt rådde henne att taga ett stärkande bad ute på Lidoön, ja, jag lyc- kades t. o. m.
förmå henne att genast följa mitt råd.
Hon tog sin skissbok i handen och vi gingo ned till ångbåtsbryggan.
Un- der vägen sökte jag gifva hennes tankar en gladare riktning, men hon svarade mig ej.
Hon gick bredvid mig liksom en sömn- gångerska, och då hon stigit ombord på ångbåten och jag tillvinkade henne mitt farväl, nickade hon knappt med hufvudet.
4 K?
p: rj) H P rf- pd » ti » Ännu fjorton dagar, » sade hon med klanglös röst och med ett stelt uttryck i sina ögon.
» Nå väl, jag vill hoppas allt af denna korta tid, jag vill anropa himlen om hjälp, jag vill dag och natt utgrunda medel till räddning, o, jag vill » — här svek rösten henne; hon tryckte ännu en gång krampaktigt min hand och lämnade rummet.
Och nu kom hennes svåraste tid, efter hvad hon själf efteråt berättat för mig.
Dag och natt marterade hon sin hjärna med den frågan: skall jag göra min moder till- viljes och följa den rike främligen, eller skall jag lyda mitt hjärtas maning och blifva Paolo trogen?
Moderns långa förma- ningstal verkade ofta därhän, att hon be- slöt att antaga engelsmannens lysande till- bud; men när hon sedan i den tysta nat- ten satt gråtande på sin bädd och det klara ljudet från Campanilens klockor plötsligt afbröt nattens stillhet, då var all under- gifvenhet som försvunnen.
» Nej, nej! » ljöd det från djupet af hennes själ, » jag kan icke svika dig, Paolo, och jag kan ej hel- ler lämna dig, du, mitt oförlikneligt sköna Venedig! » 67^° ' e&gt;.
fin « • f?
J G Redigeras af Soph e i Linge.
IDUN Mitt hjärta blödde, j a g fick tårar i ögo- nen, och jag föresatte mig att ännu en gång allvarligt föreställa Concettas moder, huru sorglig hennes dotters framtid kunde komma att gestalta sig trots all yttre prakt.
Under de närmast följande dagarne hann jag dock ej att sätta mitt beslut i verkställig- het, ty två stora sällskap från Triest togo in hos oss, och när jag ändtligen fick tid att tala med Concettas moder, hade dennas öde plötsligt och på ett oväntadt sätt för- ändrats.
Då den olyckliga den nyssnämnda dagen for ut till ön Lido, betraktade hon oaf- vändt det panorama, som mer och mer ut- bredde sig för hennes blickar.
Hon hade framför sig Doge-palatset, det kupolprydda San Marco, Campanilen och alla de torn, kyrkor och palats, som höja sig öfver hus- massorna och spegla sig i det solbelysta vattnet.
Det är j u också en syn så skön, att man ej kan uppleta något därmed jäm- Ett djur som vi så grymt förtrampa.
Hur tråkigt i vår börs det vara!
Skogsfågel i de höga fjällen.
Hur kallas skolans första klass?
Hvad kastar uppröiflt haf mot stran- den?
Hvad brukas vid den svarta taflan?
Hvad sätter du, när skrift är slutad?
S — g- Charad.
Tusentals sådana fabriceras dag- ligen.
Somliga alldeles värdelösa.
Mångas åtminstone imaginära värde ökas genom åldern och betalas då ganska högt.
En filosof för hundra år se ' n.
Två tidsmoment, det ena kort, Det andra ännu kortare.
En farlig sak att leka med och allra mest i pojkars händer.
Två trädslag uti våra parker.
En boning för ett hemtamt djur.
livad björnens tass också plär kallas.
Hvad arkitekter måste kunna, Men oek för litet hvar är nyttigt.
En halfö uti Svarta hafvet.
Hur tyckte räfven rönnbär vara?
• En uppsats ' namn för skolungdo- men.
Hvad släpper ölet utur tunnan, men ock tillsluter det därinom?
Hvad vintern alstrar, men ej som- marn.
Hvad pojken gärna sköta vill.
f bagarbo ' n man sådant köper.
T) et damers sed är sådant göra 1 köpmansboden mer än männens.
Hvad uppges i en plötslig fara?
En hästens prydnad.
DAGNY TIDSKRIFT F6R SOCIALA OCH LITERARA INTRESSEN UTGIFVEN A F FREDRIKA-BREMER-FÖRBU NDET.
ANDRA HÄFTET.
INNEHÅLL: Jllsselde.
h ’ 8seZde.
Qvinnofkiigan inför kongl.
Skolungdomeus nöjen förr och nu.
Selma Lagedöf.
En sommarvandring.
Fredrika-Bremer-Förbundets meddelanden: F r h stipendiekomith.
Hvarjehenda i qvinnofrågan.
Bref frhn &amp; e i frhgan om bildade flickors lämplighet såsom barnavårderskor.
Bref f&amp;n Ewa Vig- ström rörande frågan: ” Är dryckenskapen i tilltagande bland qvinnorna? ” (Se omslaget.)
Pris pr årgång: Forbundets medlemmar kr.
2,W.
{För For icke medlemmar 4,m.
Fredrika-Bremer-Förbundets hemstudier.
Ledning för hemstudier inom olika ämnen lemnas af Fredrika-Breiner-Förbundet.
Ledningen innefattar: 1) Allmänna råd eller anuisningnr rörnnde literntur, afgift 1 kr.
2) gtudieplan,.
n 5 n 3) Rdd och fortsatt ledning, hvarvid lärjungeii har rätt att hvar fjortonde dag insända en skriftlig uppsats och förfrålgningar.
Afgift för halfår för hvarje ämne.
15,, Närmare upplysningar meddelas genom Fredrika-Bremer- Förbundets byrå.
För en inträdesafgift af 3-8 kr.
och en årsafgift af kr.
beroende på den inträdessökandes ålder, gifves i sjukhjälp 1 kr.
50 öre om dagen, under en tid af ända till 13 veckor under kalenderåret, med möjlighet till förlängning, beroende på styrelsens beslut.
Till lättnad för de inträdessökande lemnas å förbundets byrå, 19 Lilla Vattugatan, Stockholm, formulär till läkarebe- tyg och till intyg om sjukdomsfall, samt öfriga anvisningar.
Vid förfrågningar från landsorten sändas alla önskade upp- lysningar.
Kassan är öppen för inskrifningar hrarje helgfri torsdag kl. * / 26-1 / 27.
Äfven personer, som icke äro medlem- mar af förbundet, kunna blifva delegare i kassan.
12-17 Å förbundets byrå hafva under januari månad anmält sig: 13, Arbetsgif vare: för erhållande af lärarinnor 9, lektioner värdinnor, sällskap och biträden i hem 5, kontors- och skrif- biträden 4, s: a 31.
Arbetssökande .- lärarinnor 19, lektionsgifvare Il, kontors- och skrifbiträden 4, värdinnor och biträden i hem 6, s: a 40.
I _ - I&lt; -- &gt; ?- - -- - I_ -- ” - -. --- - _ -- -