Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
• • •;; PP hafvet midfc pa ljusa dagen, Allt det där trodde han inte på.
Han var n blek ung man, som just nu låg utsträckt öfver två tofter och styrde sin hvässing med ..., _, „,, „ „ °g tandens pekfinger och långfinger, for en fin liten sydvästlig bris, ut, till Gungflyskä- a, där han satt sina backor kvällen förut.
- • _ ...
f • ... «,.
&lt;, ™ inträffat någonting, som han förgäfves sökte förklara, I går kväll just när han satt den sista j -.
• • • .... • i.,.
gontmg stort, hvitt blifvit synligt i vatten- brynet.
Det såg snarast ut som ett kullrigt skär, järnskal, hvilket höjde.
„,, - £•„.
g PP vattnet.
Möjligtvis kunde det också ha varit ett djur.
Det hade haft en röd fläck i d ena sidan, en fläck, som liknade en van- M g t a r Q m n ä t t e r n a o c t g e t t s t o r a d k o m J m a U u r e h r a r e n T r o a n t t å s f c r o c k h a d e h a Q a l d t OJ 0 c b a a c k e d a n o f a l l s a t t S 1 h c h m U u a e d e k a d d e t g t a t h v i t d &amp; k o r a k f l ö t e t B g h a d g a e n å st r v g i v l n n i HQOT ' ilimicll •.
• g g ö g a &gt; h a n g e r d f l t o g y n l i o c h j-.
Himlaljuset omkring korset strålar ännu.
Tusen- den och tusenden knäböja, bedjande om h j ä l p.
Vinterstormen far fram, härjande, förisande.
— Alla sånger ha tystnat; det blir så mörkt och kallt.
Snö faller ofver dalen, faller ofver gröna falt och lundar Skall vårsol ännu försmälta drifvorna och locka blommor fram ur frostig bädd?
~] ~ Österns mäktige härskare sitter mörk på sin tron.
Bergsandarne, jättarne stå omkring honom.
Millio- ner af hans folk knäböja inför tronen.
Man brin- gar•härskaren sin hylmingsgärd.
Hanei öga synes tröttna vid guldets glans och juvelers skimmer.
— Han befaller: .För hit de blommor, de smycken ifrån dalen, hvilka mina föregångare prisade så högt !&gt; Och knäböjande tjänare frambära en krans af blom- sterknoppar, men de äro frusna, höljda af rimfrost!
— — och däriämte ett smycke, stort och tungt, till- hopafogadt af ' otaliga pärlor - stelnade tårar!
Smycket är tungt, tungt — för tungt för härskarens hand.
Han förmår ej lyfta det.
— På hans vink bortföras hyllningsgarden.
Härskaren vill se andra, blommor, andra skatter.
Bergsandarne skynda att binda ihop konstgjorda, lysande blomsterkransar, hvilka de på något afstånd föra förbi sin höge ko- nungs ögon.
Han nickar nådigt bifall; men en suck smyger sig ur hans bröst.
Han frågar tankfull: » Var det val dessa blommor, mma föregångare pri- sade så högt?
Hvad fattas väl nu? » - Sakta hvi- skar en röst invid hans sida: » Doften fattas.
Lif- vet fattas ... » Härskaren vinkar.
Han vill ej höra, vill ej tänka mera.
Han vill njuta af sång — sång ifrån den dal, som af ålder varit sångens hemland.
- Och genom mörknande natt ljuda toner, klagande, sör- jande toner, toner såsom af otaliga suckar ...
Det ligger sorg blödande sorg i de tonerna; och månget missljud, doft eller skärande, blandas dan.
Den sången behagar icke härskaren.
Han vredgas, be- faller tystnad.
Bergsandarne, de mörka jättarne, hånle.
En bullrande musik öfverröstar de sista bortdöendejonerna _ ^ Men högt öfver nattligt mörker, genom storm och hotande skyar lyser ännu himlens klara stjärna öfver undangömd, frosthärjad dal.
— Och se, en hand, en stark, en mäktig — en gudahand uppen- barar sig mellan tunga moln och tecknar med ljungeldsskrift: » Hitintills skall du gå men icke längre.
» Se, se Guds öga vakar öfver dalen!
Och dalens inbyggare, de, som fått öppnade ögon att se och tyda himmelens tecken, de se upp- åt, de se stjärnan, de se handen, de se det vakande ögat, och de taga tröst till sig — trons, hoppets tröst ...
A * * * n v " - Blott ett ögonblick röda öga stirra på sig.
hade han sett detta Därpå hade det vändt y n n e r l i g a synen,,,.
, .. -,.
f .., hade sjunkit ned igen i hafvets mörker.
Först en god stund efteråt hade han korn- mit på den tanken, att det kunde ha varit den hvita hvalen, som han hade sett.
, skrocket talar sant!
hade han sagt helt högt för sig själf.
Sedan hade han seglat hem.
• låta bli att småle, _,,,, &lt;,, .-,, -,., gt bryggan och gick upp för gångstigen till föräldrarnes stuga.
När han kom in, sutto alla tysta och dystra, halade en tyngd öfver dem, som hade ett D e t,.
„.,,,.
, -, ', mord blifvit begånget, under det han varit ute till sjös.
Till en början hade ingen velat säga, hvad r n tagit honom _.
g anförtrott honom nyheten, Den svarta Julia på Hamburgön, henne, som han nu i ett hälft år gått och haft tycke h v i t ö g a t t i U o c h h e l a d e n bes J n a d e m N u H a r b t a d h r h n m a d a n s e e b e l a r b å u o t o n c u n t e n h a m n d a t v l e d s v s t e n faade „ ' o k S l u t l i g e r l s l fö å n a y e f i „ M t g i a H H h a d a e n o h n å a d a d h e a d s ö d e r ~ e n h e s a l å t s a t h a l f t u t m e d å b l l f v i t a, t s n ° a a o å m t o t s t, m k ä, d r a o u f a t t e t a l l s n d e i l a t s s m t i g e 1 a r L o c h ', °, .. ° H e l e s blek tvärt emot sin d vilja.
Det var den hvita hvalen han hade tänkt _ vacker dag, det hade han länge vetat, * p &amp; - e n t.
h ° f, °.
- S ' P sta ' n, men det trodde ingen på.
Alla visste att hon skulle resa till en älskare, hon hade därnere ', -.
&gt; " ginge honom.
Han hade försökt att le, då systern slutat sin historia, men hans leende b a t e n J u l i a a t t h o Q g k u l l e ö f v e r g i f v a h o n o m n Visst hade det smärtat honom att ha blif- vit bedragen af en kvinna.
Men just därför, att han kände denna smärta så djupt, hade han velat dölja den.
Och just därför var det kanske han blifvit så blek?
Morgonsolen glittrade på de fräsande böl- jorna, seglen stodo spända, som vore de nära att brista, och båten skar tungt igenom våg efter våg.
Då kände han plötsligt, som hade en blod- åder sprängts sönder inom honom. '
Det var som hade smärtans källor flödat öfver och börjat fylla hela hans bröst med kvalens frä- tande gift.
Ensamheten hade omärkligt löst behärsk- ningens band ett för ett, tills han nu helt plötsligt ej längre kunde hålla tillbaka käns- lorna.
Hvarför skulle han också tvinga sig till en låtsad likgiltighet, då inom honom ra- sade en storm, som hotade att spränga hans hjärta?
Han hade nu endast ett kort stycke kvar till Gungflyskären, där han skulle börja att vittja hackorna.
Då far plötsligt en vild idé genom hans hjärna.
Om han skulle strunta i hackorna och segla rätt ut till hafs?
I nästa ögonblick har han kastat om rod- ret och vändt så hastigt, att han ej ens hin- ner låta seglen gå öfver.
Focken bräckes och storseglet har fastnat i lofvart på löfvangen.
Med en knyck trycker han ned storseglet i lä, gör loss focken och halar in dess läskot.
Han visste själf ej ens en stund efteråt, hur det hade skett.
Han lämnar de dyrbara fiskredskapen, sina vänner, syster, sina för- äldrar, lämnar dem alla åt sitt öde och styr blindt ut öfver hafvet mot det okända.
Det är honom likgiltigt.
Eätt ut från land, från människorna och deras trånga lif, från missräkningar och framtidsbekymmer, rätt ut öfver hafvet mot horisontens midtel- punkt.
Det är något lockande i detta: att styra just mot den punkt, hvilken ligger närmast det osynliga, som döljer sig bakom himlaran- dens båge.
En känsla af säregen tjusning bemäktigar sig honom.
Blodet sjuder starkare i hans ådror, musklerna svälla och blifva hårda som stål.
Han tycker sig i stånd att kämpa en strid mot hvem som helst, vore det ock ett af hafvets värsta vidunder.
När han seglat en stund och kusten börjat allt mer och mer försvinna, kommer det emel- lertid öfver honom en känsla af tomhet.
Det är som skulle hafvet och luften omkring ho- nom ha förtunnats, som hade alla de fördolda makter, hvilka gifva tingen innebörd, dragit sig undan.
Ja, som seglade han fram mot en afgrund, utför hvilken han inom kort, han själf och hans båt, skulle störta ned.
Det lyser något hvitt genom vattnet!
Kan det finnas skär så här långt ute till hafs?
Ä n synes det och än försvinner det, detta hvita där nere i djupet.
Och med hvarje mi- nut han fortsätter sin segling ökas vissheten om, att han ånyo förföljes af den hvita hvalen.
Men det är j u bara skrock detta!
Skall han låta skrämma sig af en tom fantasi?
Hur mycket han än söker intala sig m o d och öfvervinna den oro, som allt mer får makt med honom, blir hans motstånd allt svagare, och mörka aningar börja kretsa omkring ho- nom.
Då plötsligt ser han en grönhvit klippa tätt framför båtens bog.
Ett ögonblick till och hans båt skulle vara krossad och han själf hemfallen åt döden i vågorna 1 Men hastigare än hans tanke, hastigt som skulle en annan vilja än hans egen ha verkat, har han kastat om rodret, och båten svänger rundt nästan på fläck.
Det var, som skulle en böld af ångest ha brustit i det ögonblick han vände, så lättad känner han sig nu.
Men då han vänder sin blick mot det ställe, där det hvita skäret varit synligt, har det ånyo försvunnit och han ser rätt ned i det mörkblåa vattnet med dess oge- nomträngliga djup.
— Var det kanske den hvita hvalen, som ånyo narrade mig att vända?
tänker han för sig själf med ett småleende.
_ I D U N 1899.
Men han är nöjd i alla fall, och en känsla af behaglig trygghet sprider sig hos honom, sedan han nu uppgifvit denna förryckta idé, att söka döden i vågorna.
För att en kvinna svikit h o n o m?
A h nej, men därför att hennes trolöshet varit den sista droppen, som kommit lifsledan att rinna öfver.
När han nu med utflrade skot länsade in mot kusten igen, var det som hade den själf- förvållade lifsfara han undgått rentvått hans sinne från all bitterhet och leda.
Och han kände, att han nu ånyo skulle med samma tålamod och tysta undergifvenhet kunna fort- sätta det tröstlösa lifvet, där inne bland de små hopträngda förhållandena i det lilla fisk- läget.
* Solen hade sjunkit ned i hafvet där bakom honom.
Den hade begjutit båt och segel med en skimrande rodnad, så att de strålade, som om de varit af guld och pärlemor.
Lifslusten hade vuxit sig stark hos honom ånyo.
Han såg det tillkommande ljust och glädtigt framför sig.
EN MÄRKESDAG I VÅR ODLINGS HISTORIA.
4 __ Och det syntes honom som seglade han ej längre öfver ett haf, det var som sväfvade hans farkost fram genom luften, genom den blåa azurn, bort mot något drömland ute i världsrymden.
Han hade glömt, hvarthän det var, han styrde sin kosa, glömt den lilla gula strimman af land framför honom, glömt de otaliga skären där utanför.
Då, plötsligt, skälfver hans farkost till af en häftig stöt.
Den djupa kölen har dånande tornat emot en undervatten sklippa.
Ä n n u ett par våldsamma stötar.
och hans båt kros- sas i spillror under honom, och vattnet bryter fräsande fram mellan plankorna.
Ur sina drömmars himmel sjunker han ned under en blytung svallvåg, som likt en jättehand be- grafver honom under sitt hvalf.
De sista strålarna från en half sol belysa ännu en stund brottsjöarnes vilda dans på det ställe, där han försvunnit, tills mörkret breder sitt bårtäcke öfver hafvet och försänker allt i en tung dödssömn.
Endast då och då bryter en hvit fräsning fram ur de osynliga vågorna.
är det oaktadt ännu i besittning af den mest ungdomliga vigör.
Det skulle taga alltför stor del af vårt dagsnummers hårdt anlitade utrymme i an- språk att nämna alla de järnvägsbyggnader, hvilka ha major Adelskölds energi och fram- stående igeniörsegenskaper att tacka för sin tillkomst.
V i vilja endast, utan att ingå i detaljer, med anledning af det märkliga half- sekelsminnet betona, att major A:s lifsgärning gör hans namn förtjänt af att alltid ihågkom- mas med tacksamhet af nationen.
Jämte porträttet meddela vi äfven en af- bildning af minnesstenen, som för något år sedan restes vid Illbergs by, på den plats, där spaden först sattes i jorden.
På stenens fram- sida läses under bilden af morgonstjärnan föl- jande inskription: Här nedanför togs första spadtaget på den för- sta svenska järnvägen den 5 maj 1849 kl. 10 f. m. af löjtnant Cl.
CLAES ADOLF ADELSKÖLD.
E N STOR M Ä R K E S D A G i vår odlingshi- storia var den sistlidne 5 maj, då 50 år förflutit sedan det första spadtaget på rikets första järnvägsanläggning togs af dåvarande löjtnanten Cl.
Adelsköld i närheten af Illbergs b y i Värmland.
Vi äro öfvertygade, att det af denna an- ledning skall intressera vår läsekrets att se bilden af » vårt lands förste järnvägsarbetare », så mycket mer som major Cl.
Adelsköld genom detta sitt första spadtag i den värmländska jorden kan sägas hafva symboliserat det vä- sentligaste af sin därpå följande stora lifsverk- samhet, nämligen vägbrytarens och organisa- törens af åtskilliga vårt lands järnvägar.
Claes Adolf Adelsköld är född på den vackra Nolhaga herregård vid Alingsås den 7 septem- ber 1824 och fyller således i höst 75 år, men SKIZZ FÖR IDUN AF A LDRIG H A D E det då varit annat än slitningar och misstämningar och missförstånd under hela den tid, de varit förlofvade.
Det kom- mo de öfverens om nu, när allt det där var en öf- vervunnen ståndpunkt.
Och de talade nu om den tiden med det litet skämtsamma öfvermod, som man ofta i lyckans dagar ägnar besvärligt och tråkigt förflutet.
Hennes släkt var rik på medelålders, ogifta fruntimmer, och de hade följaktligen blifvit mycket strängt hållna under förlofningstiden, ja, så strängt, att Signe stundom måste gå igenom hela vigsel- akten i tankarna för att öfvertyga sig om, att deras nuvarande lycka var verklighet.
Ty hon hade ibland riktigt svårt att fatta, att Claes och hon nu voro sina egna herrar och kunde få ha hur roligt de nå- gonsin ville, utan att någon af mostrarna eller de öfriga släktingarna med aldrig svikande uppfinnings- rikhet klargjorde för dem, att de burit sig opassande åt.
Bara det att få gå på teatern utan förkläde, och att sedan få sitta bredvid hvarandra i en soffa på Rydberg eller Operakällaren, så ljufligt ensamma i det stora mänskohvimlet, att få komma hem hur sent man någonsin behagade, utan att mötas af mo- ster Karin eller moster Elise, som hade tillbringat » en sömnlös natt » i väntan på den vanartiga syster- dottern — det var som en skön dröm bara detta 1 Eller att kunna sitta och svärma af hjärtans lust framför skymningsbrasan om vinterkvällarna, utan att, som det hände, medan de voro förlofvade, nå- gon af Signes allestädes närvarande kvinnliga an- förvandter kom in i rummet med en brinnande lampa, som under en tystnad, full af understrukna meningar, placerades på ett bord framför dem — att med ett ord aldrig bli störda i sina stämningar och aldrig missförstådda i sina handlingar, att få vara i fred i allt, hvad man företog sig, det var till dato det unga parets starkaste intryck af äkten- skapets lycka.
Fast det var nog sant, förstås, inte hade det bara varit sådana där rent konventionella förtretlig- heter, som vållat slitningarna under deras förlof- ningstid; dessa hade också haft andra och djupare orsaker.
Och Signe var den första att medge, att hon med all sin känslighet aldrig i ord kunde ge uttryck åt sina känslor, och fastän hon var den gla- daste, lifligaste lilla människa, som fanns på jorden, så drog hon sig tillbaka » som en mussla i sitt skal », för att använda hennes mans uttryck, så fort det gällde att tala om sig själf och sitt eget tankelif.
Hon hade en ingrodd motvilja för allt hvad patos och stora ord hette, för allt, som kunde förlöjligas öfverhufvud taget.
Och om hon någon gång för- leddes till att tala med den värme och innerlighet, som i själfva verket var hennes innersta väsen, så skrattade hon alltid själf efteråt — bara för att därigenom skydda sig mot andras löje.
Och när Claes ibland med sin litet tanklösa godmodighet råkade säga saker, som sårade henne — och detta skedde ganska ofta, ty hon var ända till ytterlighet » snarstucken *, för att ännu en gång citera hennes man — då blef hon aldrig ond eller häftig, men hon gick och grämde sig i tysthet, grämde sig i dagar och veckor, utan att säga ett enda ovänligt ord, bara med en viss skygg reservation i sitt sätt, som gjorde honom alldeles förtvinad, så mycket mer som han sällan lyckades utfundera orsaken till hennes misshumör.
Under de tre månader de varit gifta hade dock ända tills nu ingenting i den vägen inträffat, och man började tro, att detta hennes lynnes allt för stora sensibilitet hade flytt på samma gång som förlofningstidens många konventionella hänsyn.
Gud vet, hur det gått till i dag.
Men innan hon visste ordet af, så hade den där fruktade misstäm- ningen fått makt med henne igen, och det gick, som det brukade gå: Claes tröttnade på att försöka ut- forska hvad det var, som gjort henne ledsen, och det kom något stelt och främmande öfver dem båda — det var den där förfärliga känslan af, att man hör hvarandras röster, ser in i hvarandras ögon och håller hvarandras händer och ändå äro så långt, långt borta ifrån hvarandra, att den enas tankar äro för den andra ett slutet rum.
Han hade midt i deras glada samspråk vid middagsbordet på sitt obetänksamma, litet rallierande sätt råkat vidröra ett ämne, som syntes henne vara höjdt öfver allt gyckel, och det behöfdes inte mer, för att den äkta tonen i hennes munterhet skulle försvinna, och hennes sätt fick denna forcerade litiighet, som han aldrig kunde misstaga sig på.
Klemniing; foto MAJOR BAGATELLER.
MINNESSTENEN V I D ILLBERGS BY.
Nu hade Claes gått ner till sitt arbete igen, och hon satt ensam kvar med en känsla af att ett helt moln af olycka hvilket ögonblick som helst kunde spola bort deras nya, spröda lycka.
Hon hade följt honom ut i tamburen och kysst honom till afsked liksom alla andra dagar, utan att hennes ansikte ett enda ögonblick förlorade detta litet kyliga och
— A.UK RtTReStNTANIS BrS GoUV«&lt;N&lt;r ' A \ eNTS ALACoNR-RfNCe POUR l A r X l X C O N V O Q U f t ' IDUN 1899.
5 — om iwitRf be cwtc » t surL^iiiiAiivFne SMlgweReuRNiocfesn rfÄ&gt; Almcpiijt aui aoLvrcnl .lus pmiapo *: uxxlarii pur S.^l6nux-mir Nuolus IILJUIISSOII v Aoul ItWftcxpronciil; pår \ \ pi * ln:ntc,lair .. - vocu.s pour L ' .. luc£ä V la (onfiiYuar I b eouhiihitf Iquc 3c * rxlilwitiotT.
' UKiit cöardScb bc mcttic un tcnm ' il öcr&gt; anncmcute ruuiarjsct contr.iii \ :&gt; iiuproQn^^laaviliwtion.ctbt mjbrc plus ix-TUTih.Xui^ Jiufcjk^u Hldlmai.
fin v, .S A f- n.
Sixtai « &gt; i F ™: lo&gt; rapportsuitmuiiiOfidUH.lnpi^uiition 60 " f} fiiuif.
* 3 biqliitcct^bcc-rvil sur laauils PCposenl ii &gt;ä.iirt &amp; ' Gu^i) ' df ' ^a^flm Etals ct U ' bien - ctrc bes / .vuplcs " Huj .. eii !ll.iii,.llon.
Ann / Ajiy.ttllolmorei fco.il HS,S06 bom el 65,, 55p^- («mmM ^Vioniit.
rk&gt;7 " ewi Fgwdl SAfUöfiulb Glkn ft.cy O rVloii N (ÖWLj30cr {[.-ot WJbdm Llntttar .CiiU.liöti«Kn I i Lotbioiu ».
CVLcwäi.
Araon NyjSom * ' U-ir.Uipkii.i.
V t A«oaattoa ' DO Ftmmis.
* D.- .Sucbc pour U täu.
IltlouiHybloin " i.
i 1.-.L .... UÖ,S478SW, r.i.
, v.,i,i.
^ ' ^ n ma 3to.kl.olA.
U- l ö Aioril 1829.
Blomberg foto DEN SVENSKA FREDSADRESSEN TILL KONFERENSEN I HAAG.
ven, med den andra vid svärdet.&gt; På ett annat ställe säger fröken Key: &gt;Det ofta hörda talet att, om man vill nationalitetens bevarande, måste man vilja försvara sig, ty ett tredje finnes icke, gäller samtiden allena.
Ty det gifves ett tredje, hvilket gäller framtiden.
Men denna framtid kommer icke vår bön förutan.
Den kommer endast i mån af vår egen energi att skapa den, hvilket ej sker genom att i detta ögonblick kasta vapnen, men genom att i fredstanken fostra de generationer, som icke mera skola kunna förmås att bruka vapen.&gt; Aldrig ytt- rar sig fröken Key vackrare och varmare, än när hon talar om fosterlandskärleken.
Ur den nämnda broschyren kan man plocka ut en hel skatt sådana yttranden.
FREDSUTOPIEN, tal af Frédéric Passy, utgör nummer tre i serien.
Talet är på ett synnerligen förtjänstfullt sätt öfversatt af fru Louise Franke !.
Det är en vacker debut föreningen gjort med nämnda uppsatser.
Fredsfrågan har nu uppnått det stadium, då ingen, som har den uppväxande ungdomens utveckling i sin hand, föräldrar och andra uppfostrare, med godt samvete kan under- låta att bilda sig en mening om densamma.
Och vi uppmana särskildt dess motståndare att taga del af innehållet i dessa småskrifter: man är i främsta rummet skyldig att skaffa sig verklig kunskap om den sak man ogillar.
V i tro för öfrigt, att mången s. k. försvarsvän skall efter genomläsningen betydligt modifiera sin åsikt om fredsrörelsens oberättigande.
I alla händelser kan fredsrörelsen nu göra an- språk på att såväl vän som fiende gör sig under- kunnig om dess historiska utveckling, dess medel och dess mål.
konventionella leende, som hon alltid antog, när hennes humör var i olag.
Och till sist hade hon fått honom riktigt ond, det förstod hon, och det var då inte underligt heller efter alla hans tålmodiga försök att få henne glad igen.
Han hade stampat på sig galoscherna, som om de vore minst ett helt nummer för små, och han slängde igen tamburdör- ren efter sig med en smäll, som bättre än ord till- kännagaf, att han ej ämnade göra sig till narr för några dumma fruntimmersnyckers skull.
Hon stod kvar i tamburen en lång stund och väntade, att han skulle komma tillbaka och ge henne tillfälle att göra allt godt igen — hon kunde inte fatta, att han i vredesmod hade lämnat henne efter deras första äktenskapliga missämja och att hon skulle få sitta ensam här hemma med alla sina outtalade tankar ända tills sent i kväll.
Det var ju alltsammans hennes eget fel — kunde hon bara lära sig sjunga ut och tala rent språk, så skulle något sådant som detta aldrig hända.
Men hvarför kunde Claes då aldrig försöka förstå henne en liten smula, hvarför kunde han inte inse, att hon var en af dessa män- niskor, som ej ens i de mest upprörda ögonblick kunna få ett häftigt eller förebrående ord öfver sina läppar och hvars känslolif man endast varsamt kan vinna genom finkänsligt förstående?
Men i kväll hjälpte det inte, att hon försökte dela skulden mellan dem båda; i sitt hjärta var det endast sig själf hon anklagade.
Nu satt han där på sitt håll och led af hennes svåra lynne — hur kunde hon ha hjärta att göra honom ledsen, honom, som var den raraste, ömmaste, gladaste man på jorden och som aldrig med vett och vilja hade vållat henne ett enda ögonblicks förtret?
Aldrig tänkte han på annat, än att hon skulle känna sig lycklig och ha det bra, och hans belöning därför var, att hon retade honom till det yttersta med sitt tysta missnöje!
I kväll såg hon alla hans förtjänster och alla sina egna fel i det sjuka samvetets förstoran- de dager, och hon fick tårar i ögonen af rörelse, när hon " i tankarna genomlefde de gångna måna- derna af deras äktenskapliga lif.
(Forts.) I DESSA D A G A R, då sammankallandet af freds- konferensen i Haag är ägnadt att taga allmänhetens intresse för den s. k. fredssaken särskildt i anspråk, har Sveriges kvinnliga fredsförening utgifvit de tre första numren af sin broschyrsamling.
FREDSSAKEN OCH K V I N N A N är författad af fru Emilia Broomée, nämnda förenings stiftarinna.
Denna broschyr präglas alltigenom af den sans och måtta, sakkunskap och logiska bevisföring, som all- tid utmärkt fru Broomées yttranden i fredsfrågan.
Hos henne finner man aldrig en partifärgad lidelses frasrikedom.
Man märker, att hvarje mening är skrifven i afsikt att väcka och utreda, ingen i af- sikt att uppreta.
Fru B. har valt det noblaste och i längden kraftigast ver- kande af alla andliga stridsvapen.
» HUSET I BUSCHENS FREDSKONFERENSENS SAMLINGSLOKAL VID HAAG.
Under titeln FREDS- TANKEN har fröken Ellen Key sammanfört ett par af henne vid oli- ka tillfällen gjorda utta- landen i fredsfrågan.
Lik- som fru Brcomée tillba- kavisar hon den alltför ofta framförda beskyll- ningen, att fredsvänner- na, särskildt i vårt land, satt som första mål full- ständig afväpning.
Lika- väl som fredsvännerna ha klart för sig, att detta är rörelsens ideal, dess slutmål, likaväl äro de öfvertygade om, att det målet uppnås endast ge- nom rödjande af vägen bit för bit och liksom all verklig utveckling i ett organiskt samman- hang.
» Människornas framtida tempel för fri- den kan endast muras så som judarnas, med ena handen vid murslef- VÅRA Erk.
TjVRBDSKONFERENSEN I H A A G, som om några r- dagar öppnas, är gifvetvis föremål för det var- maste intresse äfven från Sveriges sida.
Ett talande bevis för detta intresse är den adress, hvilken af styrelsen för Sveriges kvinnliga fredsförening nu inlämnats till regeringen och som regeringen genom sitt ombud, frih.
C. Bildt, skall låta tillställa kon- ferensen.
Totalsumman af namnunderskrifter å adres- sen utgör 227,899, däraf 142,306 män och 85,593 kvinnor.