Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med sin hustru, som icke är känd till namnet, hade han tvänne söner, hvilka qvarlemnades på svenska sidan och någon tid efter faderns död afsomnade, hvarigenom ätten, såsom nämndes, utgick på svärdssidan.
På grefve Pipers anstiftan blef den för sin fromhet och lärdom, äfvensom sitt “fanatiska hat mot enväldet“ utmärkte prosten och kyrkoherden i Mora J. Boethius insatt på Nöteborgs fästning, för det han, i anledning deraf, att Carl XII i strid mot sin faders testamente blifvit förklarad myndig straxt efter dennes död, i en predikan beklagat detta.
Efter att i tretton år ha försmäktat i fångenskap, dels här, dels på andra fästningar, blef han 1710 lösgifven; men mången har velat se Guds finger deri, att Piper sjelf, efter att ha fallit i rysssarnes våld, insattes på Nöteborgs slott, dit han förut förpassat Boethius, och der han ända till sin död 1716 fick försmäkta under elak behandling af ryssarne, som ville tvinga honom, eller rättare hans arfvingar, att inlösa en vexel på 30,000 daler silfvermynt, hvilken man orättmätigt nödgat honom att utgifva, men som Carl XII förbjöd att godkänna.
En Leopold, som var provincialläkare i Skåne mellan åren 1710 och 1720, blef, på sin ondsinta hustrus tillställning, på sin egen gård ihjälskjuten af sin dräng.
Drängen afrättades sedermera; men hustrun, såsom icke öfverbevisad, ställdes under Guds dom, hvarefter hon i största uselhet dog af förtviflan.
Landshöfdingen i Blekinge län, Adlersten, i början af 1700-talet, synes hafva varit en hård man och var derför mycket hatad af blekingska presterskapet.
Han fick också ett bedröfligt slut.
Under en måltid fastnade nämligen ett ben i halsen, och då han ej kunde få det ur svalget, ställde han sig på händer och hufvud på golfvet, hvarvid han bröt halsen af sig, den 3 Mars 1713.
Efter det Carl XII:s minister Görtz 1719 blifvit afrättad i Stockholm, yppade det sig snart i de rykten, som började kringlöpa angående orättvisan i hans process, att icke alla voro nöjda med förfaringssättet mot honom.
Man trodde sig se en tydlig Guds dom i de öden, som straxt derpå träffade hans mördare.
Presidenten i blodsdomstolen, grefve Ribbing, dog af slag redan några dagar före Görtz’ afrättning.
Doktor Molin föll af stolen och bröt halsen af sig; borgmästaren
Hyltén blef lefvande uppäten af maskar, och åklagaren Fehrman blef ofärdig för hela sin lifstid.
Emellertid förblef Görtz’ minne åtminstone inom Sverige befläckadt under hela den så kallade frihetstiden.
Det var Gustaf III förbehållet att genom en offentlig skrifvelse till hans dotter erkänna denne utmärkte ministers oskuld och hans förtjenster mot Sverige.
Flera stora häfdatecknare, såsom Rühs och andra, ha äfven gjort sitt till att rättfärdiga Görtz’ minne.
Vid frihetstidens början, då de mäktige voro delade mellan konung Fredriks anhängare och det holsteinska partiet, begagnade sig en kapten Anders Gyllenroth deraf till en intrig, hvarigenom han afsåg att störta öfverste Stobée, känd såsom uppenbar holsteinare och såsom sådan uppträdande på riddarhuset.
Anledningen till intrigen skall ha varit, att Gyllenroth i hemlighet älskade Stobées hustru och gerna ville se henne som enka.
Saken bedrefs af Gyllenroth på följande sätt.
Han inkom en afton 1720 på den s. k. storkällaren i Stockholm klädd såsom öfverste Stobée, och talade förgripligt om konung
Fredrik till hertigens af Holstein förmån.
Källarmästaren bad honom hålla inne med dylika ord på ett offentligt värdshus.
Han sade sig dock ej vara rädd och uppgaf sig vara öfverste Stobée.
På Gyllenroths egen angifvelse om detta högmål blef Stobées hus dagen derpå omringadt af vakt, hvarpå han rycktes ur sängen från sin hustrus sida och inmanades i fängelse.
Fyra falska vittnen intygade, att det var han som yttrat de förgripliga orden, men slutligen kom det dock i dagen, att anklagaren sjelf var den, som fällt dem.
Gyllenroth, som, ehuru sjelf en af konung Fredriks anhängare, uppträdt så fiendtligt mot denne, endast för att bringa Stobée om lifvet, fick sjelf gå till döden den 23 April 1722 på galgbacken utanför Södermalm, och med honom utslocknade på detta bedröfliga vis äfven hans adliga ätt, efter att ha bestått i endast 43 år.
En annan af deltagarne i denna nedriga anläggning var en vid namn Rode von Gyllenstein, som tyckes ha varit en fulländad bof.
Han lyckades undkomma till Hamburg, der han plundrade en jude och hängde upp honom i ett klädskåp.
Sedermera rymde han till Sachsen, der han, som gaf sig ut för generaladjutant, friade till en adelsdam.
Då hon emellertid gaf honom korgen, sökte han genom en skamlig process bevisa, att han var hennes fader, lönnmördade derpå både henne och hennes moder, röfvade af deras egendom så mycket han kunde komma öfver, men blef ertappad och dömd till döden.
Ännu på afrättsplatsen gjorde han motstånd, och först efter att ha blifvit bunden, blef han af bödeln halshuggen och steglad.
Professor Jakob Wallrave i Upsala, nedsänkt i skuld, ville hafva penningar af akademiräntmästaren Romel; men då denne ej vågade lemna honom några, angriper han Romel i konsistorium för sitt fögderi.
Romel ansågs af alla ej hafva försnillat en styfver, men hade varit försumlig i annotationen; alla böcker och papper blefvo från honom tagna, så att han ej hade medel till sitt försvar, och en annan blef räntmästare.
Några dagar derefter drunknade Wallrave i Upsalaån, den 13 Februari 1739.
Dagström, en rik skåning, var af holsteinska partiet emot konung Fredrik.
Hans fria uttal på riddarhuset ådrog honom konungens onåd.
En domstol tillsattes öfver Dagström, deri Lewenhaupt var ordförande.
Domstolen dömde Dagström till dåre och att inspärras på Malmö fästning.
Lewenhaupt blef stor och mäktig, tjenstgjorde två gånger såsom landtmarskalk med otroligt beröm, samt gjordes af ständerna till högsta befälhafvare i kriget mot ryssarne år 1741.
Han ville ej mottaga denna plats, emedan han misstrodde sig sjelf; men han så godt som tvangs dertill af ständerna, liksom ingen vore hans like.
Kriget slog illa ut, hela landets hämnd stannade på honom och Buddenbrock, fastän Lewenhaupt var oskyldig och sedermera beklagades, men han dömdes och halshöggs, medan Dagström, offret för hans orättvisa dom, ännu lefde.
Dagen förr än Lewenhaupt skulle halshuggas, blef hans fängelse uppbrutet och han sjelf utsläppt af en vid namn Engberg, som på sin tid ansågs för den bästa knifsmed i Stockholm.
Denne förde fången lyckligen ut i skären på en ö, hvarför han fick hederlig vedergällning.
Ett pris af 6000 plåtar (omkring 8000 rdr) utsattes för Lewenhaupts återskaffande.
Engberg lofvade mot halfva summan röja, hvar han var.
Deraf visste man dag och timma när Lewenhaupt skulle transporteras på engelska fartyget.
Påföljande riksdag blef Engberg emellertid anklagad för upproriska stämplingar och dömd till döden, hvarifrån han dock benådades och insattes på Bohus fästning.
Kapten Schiechta anklagade under riksdagen 174 – Hedman för statsbrott.
Schiechta brast i bevisningen och hade blifvit olycklig, om ej väld varit hos domrarne.
Hedmans process varade länge och gjorde honom utarmad.
Schiechta blef likaledes vid riksdagen 1758 anklagad för förgripliga utlåtelser mot ständerna (angifven af sin egen hustru) och förd till Marstrand.
En ung man, vid namn Hauswolff, sökte att blifva assessor i Åbo och kom äfven på förslag jemte en gammal häradshöfding, som var fattig och utan syssla, men flera gånger stått på förslag och hade många barn.
Konungen var den gamle, som var utan vänner och allom obekant, bevågen.
Hauswolff hade många vänner, som ljögo på häradshöfdingen, så att Hauswolff fick tjensten.
Då häradshöfdingen råkade Hauswolff, sade han sig böra gratulera, men vädjade till Gud.
Hauswolff reste om vintern från Stockholm till Åbo, fartyget kom mellan isarne, så att alla trodde sig skola förgås.
Hauswolff jemte en annan hoppade då i slupen, höggo af tåget och drefvo 5 à 6 dagar på hafvet, hvarunder de åto upp allt läder och Hauswolff till sist sin egen fullmakt, som låg i hans mun, då slupen med hans och den andras lik strandade på gotländska kusten.
Fartyget blef med öfriga passagerare och besättning räddadt.
Kungliga räntmästaren Lagersparre var en rik man, som förde stor stat.
Då han sjelf reste med tre par hästar, förhäfde han sig i ett sällskap öfver riksrådet Lagerberg, som plägade rida till rådet på en hvit häst.
Lagerberg lagade af harm häröfver så, att Lagersparre ställdes för domstol.
Springer, som då var Lagersparres skrifvare, försnillade hvad han kunde från sin husbonde och hjelpte till att få honom fälld, hvilken nog skulle ha redt sig, om han fått tid.
Lagersparre dömdes till Marstrand.
Springer blef förmögen handlande i Stockholm, men råkade i ovänskap med borgmästaren Plomgren samt drogs inför rätta för sina utlåtelser mot det rådande partiet (hattarne) vid riksdagen.
Han blef dömd till Marstrands fästning, hvarifrån Lagersparre kort derpå lösgafs, då Springer kom att sitta i samma rum, der hans forna husbonde förut suttit.
Springer rymde till Ryssland, fick väl 1766 frihet att komma hem, men kom icke.
Borgmästaren Renhorn i Upsala, som var en “arger karl“, förordnades af ständerna till åklagare mot de sammansvurne 1756, och yrkade med mycken stränghet förlust af “lif, ära och gods“.
För sitt omak erhöll Renhorn af ständerna 6000 plåtar, men blef snart sjuklig och började begagna vattnet vid Djurgårdsbrunn.
En dag bjöd han alla brunnsgästerna på kalas, utom en skeppare Ahlström, som för sin “ovettiga trut“ allmänt kallades den Ottomaniska porten.
Följande dagen begärde Ahlström derför brunnsrätt öfver Renhorn.
Ahlström, som åklagare, upprepade nu hans eget votum mot Brahe m. fl. och yrkade med stränghet förlust af “lif, ära och gods“.
Renhorn, häröfver förargad, reste hem, fick feber och dog om några dagar.
Major Malcolm Sinclair hade under sin fångenskap stuckit ihjäl en underofficer vid namn
Lod, han hade tillika så dödligt hat till ryssarne, att han brukade säga sig ej vilja komma till himmelen, om någon ryss finge följa med.
Det var denna blodskuld och detta okristliga rysshat, som efter Linnés tydning (ur hvars bekanta verk om Nemesis divina vi hemtat flera af dessa uppsatser) vållade hans fall för ryska lönnmördare.
Linné berättar ock i sitt förenämnde arbete följande tilldragelser ur det enskilta lifvet, för hvilka dock ingen tid uppgifves.
En svärson mördade sin svärfader med trenne kulor, som han sköt genom magen; han kunde ej öfverbevisas, men fick få år derefter trenne kräftsår på samma ställe i magen och led den smärtsammaste död.
En förnäm mans son slog på isen af öfverdåd en bonde till döds, gick fri från anklagelsen under föregifvande, att bonden sjelf stött mot hans åkdon, men drunknade i en vrak på isen å samma ställe följande år.
En bonde i Tavastehus brukade mörda resande främlingar.
Då en sådan en dag lånade hus hos honom, fick han sig anvist ett visst lägerställe, hvarifrån han emellertid om natten uppsteg för att gå ut och efterse sin häst.
Bondens son lade sig i sömnen i den främmandes plats, och för att ej väcka honom, intog främlingen hans.
Bonden inkom om natten, mördade sin egen son, upptäcktes och fick lida sitt straff.
I Norge skedde ett mord, deri trenne voro delaktiga.
Efter ingendera kunde öfvertygas vara egentliga banemannen, måste de kasta lott, hvilkendera skulle mista hufvudet.
Lotten föll på den mest oskyldiga, hvilken konungen sände dödsdomen.
Denna ville icke dö, och sade sig i evighet vara oskyldig.
För en af de största advokater, som öfvertalades att gå till honom, visade den lifdömde lika klart, som att två gånger två utgör fyra, att han omöjligen kunde vara banemannen.
Saken underställdes åter konungen.
Denne, upptagen med annat, mindes namnet och sade utan att läsa den nya ransakningen: “Han är dömd att dö, han skall dö.“
Fången blef vid domens delfående alldeles förtviflad, men advokaten gick till honom och sade: “Jag ser, att I hafver Guds dom mot eder; fast i detta mål
I är oskyldig, så måste I hafva på eder någon annan blodskuld.“ Då erkände fången:
“Ja, jag ser Guds rättfärdiga dom.
Det var jag, som för tre år sedan slog ihjäl den karlen, hvars baneman icke fanns, fastän jag är oskyldig i det nyare dråpet.“
Buscagrius, professor i Upsala, en lärd man, anförde under en disputation en författare oriktigt.
Hans motståndare anmärkte detta; men Buscagrius svor, att han hade rätt och bad Gud, att han aldrig måtte komma i katedern mer, om ej så vore.
Hemkommen uppslog han sin författare och fann sig då citerat orätt, blef förskräckt, sjuknade och kom verkligen aldrig mer i katedern.
En bonde, Måns i Sannabäke i Stenbrohults socken, drog sin fader i håret utur stugan; vid tröskeln ropade fadern: “Håll, Masse! drag mig icke längre; längre drog jag ej min far.“
Sonen svarade: “Som jag alltid gjort allting bättre än du, så efter du drog din far till tröskeln, skall jag draga dig utom dörren.“
Tvänne fröknar Friesendorf bodde på Hammarby (Linnés egendom) före honom.
De voro hela sin tid så oeniga, att de ej kunde tala med hvarandra.
Då den ena dog, fägnade den andra sig och sade, att hon skulle sörja i skarlakan; men inom fyra dagar låg äfven hon på båren.
De begrofvos på en dag i samma graf.
Hvad som synnerligen fäst granskares uppmärksamhet, är att bland
Linnés berättelser alla afse en straffande vedergällning, ingen en belönande, utom följande:
En svensk kapten inspärrade i en lada några ryska soldater, som der lågo sofvande, och lät sätta eld på ladan.
En rysk kapten sprang ut, lade sig för fötterna på dåvarande kornetten Johan Gyllenborgs häst och bad om annan död, än att brännas lefvande; Gyllenborg frälsade honom.
Efter slaget vid Dniepern6 blef Johan Gyllenborg fången, men då han låg sjuk utanför tältet, kom en rysk öfverste och frågade, om bland fångarne fanns någon Johan Gyllenborg.
Han tog honom hem, skötte honom tills han blef frisk och gaf honom sedan en ansenlig penningsumma, för det han en gång frälsade honom från branden.
Och härmed slutar vårt utdrag ur Linnés berättelser.
Få svenskar, åtminstone Stockholmare, torde väl finnas, som ej hört talas om “Kopparmatte“, denna bronsstaty, som fanns upprest på skampålen vid Träsktorget, efter att först ha stått på Stortorget och sedan blifvit flyttad till Packartorget, nuvarande Norrmalmstorg, samt slutligen för några årtionden sedan nedföll, och, såsom en polisbetjent i sin rapport uttryckte sig, “vådligen omkom“.
Den säges ha varit gjuten på föranstaltande af en tysk borgmästare i Stockholm, hvilken hyste mycket agg mot sin embetsbroder, hvars drag han derför lät aftrycka i bilden, för att sålunda häda och förlöjliga honom.
Vedergällningen träffade likväl den låge smädaren i hans efterkommande, ty flera af dem berättas ha blifvit för begångna brott straffade vid samma höga påle, på hvars spets bilden var upprest.
I berättelsen om mordet på grefve Axel Fersen förekomma ett par omständigheter, som vittna om en vakande Nemesis.
När dödsdomen öfver grefve Erik Brahe och de öfriga deltagarne i den anläggning, som, vid 1756 års riksdag, åsyftade att utvidga konungamakten, hade fallit den 16 Juli nyssnämnde år, sökte Brahes olyckliga maka med tårar och knäfall beveka domrarne, men afvisades af dem med köld.
Isynnerhet vände hon sig till grefve Fersen, som var en af det då rådande partiets mäktigaste ledare, men med lika liten framgång.
Detta uppträde säges ha egt rum i samma hus, der Fersens son, 54 år senare, tog sin tillflykt den 20 Juni 1810, men af det förbittrade folket rycktes derifrån, för att mördas några steg från det ställe, der Brahe och hans olyckskamrater mottagit dödshugget.
En annan af Brahes domare var Engelbert Halenius, död som biskop i Skara 1767.
Han var en grundlärd teolog, en skarpsynt man; men mera ämnad till statsman än till andlig talare och själasörjare, hvarför han också efterlemnat ett tvetydigt minne, helst som han beskylles för en allt för långt sträckt egennytta.
Djupt invecklad i alla den tidens politiska intriger, var han ett villigt verktyg i partiernas händer och en af ledamöterna i den kommission, hvilken år 1756 skulle undersöka och afdöma den då upptäckta anläggningen till regeringssättets förändring.
När grefvinnan
Brahe hos honom anhöll om skonsamhet för sin man, skall han hafva gifvit henne det hårda svaret: “Nej, hugg hufvudet af gåsen, så kacklar han icke mera.“
Man trodde sig anmärka, att himmelens straff hemsökte både dem och deras barn, som varit de förnämsta handlande personerna i det blodiga skådespel, hvilket här bereddes folket.
Halenius blef icke utan sin andel i denna hemsökelse.
Flera af hans barn och barnbarn träffades af en ärftlig sinnessvaghet, och han sjelf förespåddes af Svedenborg, med hvilken han låg i delo, att han skulle falla i en svår sjukdom, ur hvilken han ej kunde räddas genom något annat, än ett förbättradt lefverne och en flitig läsning af Svedenborgs skrifter.
Kyrkoherden C. G.
Rollin berättar i sin bok Nemesis Divina följande exempel, bland andra, på en hämnande gudsdom.
“Ett mord skedde i Lagga socken.
En hustru fanns en dag hängande på en höskulle.
Vid läkarebesigtningen, som förrättades af doktor W., observerade han, bland annat, att den, som knutit repet, varit vensterhändt.
Den aflidna var det ej.
Man började misstänka ett mord, och misstanken föll tungt på mannen, som var vensterhändt.
Han kände sig slagen af denna omständighet, bekände, dömdes till döden, men benådades med lifstidsfängelse.
Mördaren har nu nära 20 år suttit på fästning, hvarifrån han hemsändt många ångerfulla och botfärdiga utgjutelser, af hvilka jag läst några.
Närmaste slägten har försökt flera gånger, genom ingifna nådeansökningar, få honom frigifven; men hittills hafva alla varit fåfänga.
Och det bör så vara.
En mördare af uppsåt, om han ock benådas till lifvet, bör aldrig få återkomma till samfundslifvet.
Der blir han dock alltid ansedd med sneda ögon, och med ett, om ej öppet, dock alltid hemligt förakt.“
En baron, som var officer, afskaffade en gång med egen hand en soldat så hårdt, att soldaten dog.
Undersökning skedde, och baronen gick fri, ehuru han i öfrigt hade mycken ledsamhet i och för saken, samt måste för den egenhändiga afstraffningen taga afsked.
Någon tid derefter brann allt hvad han egde upp.
Han gifte sig; hustrun sjuknade och dog i kräfta, sedan hon födt en son.
Baronen blef efter hennes död af sonens förmyndare utdrifven från den egendom, han fick med sin hustru.
I sådan belägenhet besökte baronen en gång förenämnde Rollin.
Han, som förr var stolt och frimodig, var nu ödmjuk och hardt nära försagd.
Rollin hörde honom säga: “Gud straffar mig ganska eftertryckligt för mina synder.“
På Håtuna sätesgård i Upland, der konung
Birger blef öfverfallen och tagen tillfånga af sina bröder, har ett mord i senare tider blifvit föröfvadt, hvilket, ehuru sorgfälligt man sökte undandölja det, dock röjdes på ett särdeles sätt samt hemsöktes och bestraffades af Gud.
En friherrinna H., född Hildebrand, hade en intrig med en Armfelt.
Tillsammans öfvertalade de en kammartjenare, att taga lifvet af husbonden, hvilket ock skedde i ett af de öfre rummen i stora byggningen, der blodfläckar på golfvet ännu finnas, oaktadt alla gjorda försök att utplåna dem.
Kammartjenaren blef på slägtens bekostnad förd ur riket, och någon ransakning rörande detta brott blef aldrig verkställd.
Friherrinnan H. gifte sig sedan med Armfelt, hvarefter de flyttade till Eriksberg, der hon efter några år blef illa sjuk och, som man trodde, äfven död.
En afton lät Armfelt bisätta henne i ett vid gården varande kapell.
Då man morgonen derpå kom dit, fanns hon liggande vid dörren, nu verkligen död, och bredvid henne lågo döda på golfvet tvänne barn, dem hon under natten framfödt.
Denna hemska berättelse lefver ännu i friskt minne vid Håtunaholm.
“Öfver krogvinst ingen välsignelse“ är en gammal sats.
A. innehade krogen i Ö. i många år.
Såsom född på stället minnes jag bonom ännu, säger Rollin.
Han samlade egendom.
Enkan öfverlefde honom.
Deras dotter gifte sig med en bonde och fick flera barn.
Dessa föräldrar hushållade bort allt hvad de hade, dogo i fattigdom, och barnen gingo efter deras död och tiggde sina bitar.
C., traktör på samma krog, samlade äfven icke obetydlig egendom, var barnlös och dog hastigt.
Enkan flyttade till Stockholm, der hon dog, sedan hon testamenterat all sin egendom åt en vaktmästareson M.
Jag såg samme unge man en gång på gamla Norrmalm.
Han var då välfödd, välklädd, försedd med urkedjor och berlocker.
Några år derefter såg jag samma person vid samma värdshus, men nu stående vid porten och tiggande allmosor af de ingående.
B., vid samma krog, var våldsam och högmodig, sägande bland annat, att han låtit förfärdiga sig tvänne nya klädningar, hvarpå han befallt skräddaren att icke nyttja någon enda skärf. B. lade sig in med en annans hustru, vållade skiljsmessa, gifte sig sedan med den frånskiljda, satt några år vid krogen, samlade sig der icke obetydligt; men måste slutligen skiljas från stället; köpte sig då ett halft mantal i Gamla Upsala by; men äfven det måste han snart lemna; blef så krögare i Upsala en kort tid, men gick omsider som sparf från ax och dog som simpel arbetare vid Stora Varfvet i Stockholm.
Efter honom kom L. till lägenheten.
L. var en hederlig och rättskaffens man, men snart var hans helsa undergräfd.
Han dog, lemnade efter sig åt enkan och 5 barn 15,000 riksdaler.
Enkan gifte om sig med efterträdaren F.
Äfven han dog snart och enkan måste upphöra med rörelsen, flyttade till Upsala och dog der, efterlemnande åt barnen omkring 45,000 rdr.
Af barnen dogo 3 i yngre år.
En son köpte en stor egendom, men blef tokig och dog.
Den enda öfverlefvande alla sina syskon har, med några spillror af den vid krogen förvärfvade rikedomen, slagit sig ned i mellersta Sverige och är ock den enda, som synes berga sig.
Kuratorn för Smålands nation var en dag uppe hos Linné.
Då de stodo och samtalade med hvarandra vid ett fönster, sågo de en ung man gå förbi, som förde sig stolt och var klädd med mycken elegans.
Linné frågade:
“Hvem är denna stolta yngling?“
“Det är magister ***.“
“Han, som i flera år varit förlofvad med N. N:s dotter.“
“Och förfört henne?“
“Och nu öfvergifvit henne?“
Linné skall då med mycken rörelse sagt till kuratorn följande:
“I lefven säkert längre än jag.
I ska få se, att det aldrig i framtiden går väl för magister ***.“
Detta, sade min sagesman, skulle på
Linnés begäran blifvit af kurator upptecknadt på en papperslapp och instucket i ett qvasi-psalmboksfodral, att der förvaras.
Linné skulle då hafva sagt: “Detta fodral innehåller många vigtiga anteckningar.“
Af sedan mig tillhandakomna upplysningar har jag hört, att den ifrågavarande magister *** blifvit som död uppdragen ur sin egen brunn några och 20 år efter anteckningen.
En rik bonde hade en gång i sitt öfvermod yttrat till några bekanta, när de gingo hem från kyrkan: “Jag är så rik, att jag ej kan bli fattig.“
– Följande året blef han fånig, och förblef det i all sin tid.
Först då omtalade kamraterna för mig hans fällda yttrande och sade mig öppet, att hans fånighet var ett himmelens straff, ej blott öfver hans fällda skrytsamma ord, utan öfver hela hans stolta och högmodiga personlighet.
Drängen T., som tjenade i M. prestgård, blef af en piga derstädes stämd som lägersman.
Drängen nekade, blef ålagd värjemålsed, erhöll af sin husbonde undervisning om edens vigt och värde, samt derjemte många kärleksfulla förmaningar att hellre bekänna sitt fel, än att genom en falsk ed förlora sin själs salighet.
Intet hjelpte.
Drängen gick den honom ålagda eden, men dermed var det ock förbi med hans själs lugn.
Det syntes tydligen, att han förtärdes af ett inre qval, som han för ingen ville yppa, och en dag befanns han hafva skjutit sig.
Den bössa, hvarmed han tillfogat sig döden, köptes af en hans svåger, kolaren E.
Då jag officierade vid nattvardsgång i M. kyrka, märkte jag en ibland kommunikanterna, som skälfde ovanligt, så att det var med yttersta möda jag kunde meddela honom sakramentet.
Den, som så skälfde, var den ofvannämnde kolaren E.
Hemkommen till prestgården, omtalade jag händelsen med den skälfvande E., hvarvid en af de närvarande svarade: “Ja, ja!
Gud nåde honom!
Han har visst något han, hvaröfver han måste skälfva.
Den värjemålsed, som han svor i sin ungdom, spökar helt säkert ännu i hans samvete.“