Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De i förslaget in - Slats-Utskollels Utlåtande, N:o 312. 3 tagna föreskrifter, att uträkning öfver beloppet af skatteköpeskillingen för hvarje med serskild äbo försedt kronohemman af ifrågavarande beskaffenhet borde i landskontoren länsvis uppgöras och till kammar-kollegii granskning öfverlemnas, äfvensom att derefter serskild förteckning öfver köpeskillingsbeloppen borde för hvarje socken upprättas, för att i sockenkyrkan uppläsas och förvaras, vore icke heller af behofvet påkallade, helst skatteköpeskillingarue icke erlades efter förvandlingsgrund, utan utginge för rusthåll med 6 och för vanliga kronohemman med 10 års kronovärderingsräntor, och dessa enkla uträkningar aldrig erfordrades förr än anmälan om skatteköp egde rum, samt skatteköpeskiilingeus riktiga beräknande för öfrigt utgjorde kronans och den skatteköpsökandes ensak, men ingalunda rörde församlingens rätt.
Det föreslagna upphörandet af kammar-kollegii befattning med skatteköpsärender och dessas besörjande ensamt genom Kongl. Maj:ts befallningshafvande komme att leda till minskning i säkerhet emot oriktig åtkomst af skatterätt, enär, till följd af mångfaldiga andra tjensteåligganden, hvarken Landshöfdingen eller Landskamereraren kunde åt skatteköpsfrågor egna den sorgfäiliga uppmärksamhet, som hos en kollektiv embetsmyndighet förväntas.
Skäl vore desto mindre för handen att ytterligare befrämja skatteförsäljningen af kronohemman, som dymedelst svårighet kunde uppstå för staten att erhålla behöfliga boställen, hvilka, i saknad af tjenliga kronolägenheter, måste med betydlig kostnad inköpas.
I mångå fall komme icke den gamla åbostammen, utan främmande, att njuta fördelen af skatteköpen.
Utskottets förslag, angående rättighet till skatteköpeskillin— gens successiva erläggande kunde möjligen för kronan medföra förlust.
Enligt hvad tillika blifvit hemstäldt, borde nemligen Kongl. Maj:ts befallningshafvandes resolution, som skulle utgöra den handling, hvarmed eganderätten bestyrktes, meddelas så snart en tiondedel af lösesumman blifvit erlagd, och skattemannen vore således, under de följande nio åren, som förflöte innan hela köpeskillingen blefve betald, i tillfälle att, på grund af sin vunne eganderätt, pantsätta, inteckna och försälja hemmanet samt genom hvarjehanda transaktioner minska eller upphäfva säkerheten för statsverket att åtnjuta den återstående köpeskillingen, ett förhållande, som jemväl kunde blifva en följd af den nye jordegarens obestånd.
Någon garanti häremot måste alltså bestämmas, säkrast derigenom, att skatteköpebref icke (inge utfärdas och skattemannarätt icke tillgodonjutas förr än löseskillingen, antingen på en gång eller terminvis, blifvit till fullo erlagd.
Utskottet, som af de orsaker, hvilka i dess återremitterade betänkande finnas uppgifna, ansett den ifrågaställa skatteförsäljningen af de under åborätt upplåtna kronohemman och lägenheter böra, likväl utan eftergift af stadgad skatteköpeskil— ling, i möjligaste måtto underlättas, samt i öfverensstämmelse härmed tillstyrkt 6 Ståts-Utskottets Utlåtande, AVo 512. antagandet af de uti Kongl. Maj:ts nådiga proposition föreslagna förändrade bestämmelser, har af de gjorda anmärkningarne icke hemtat anledning att frånträda eller förändra sitt uti förevarande 2:dra punkt afgifne, af Borgare- och Bonde-stånden godkända, yttrande.
Emot 3:dje punkten, innefattande förslag angående de på skattläggning grundade ordinarie räntors utsättande i riksdaler silfver samt beräknande och utgörande likmätigt myntbestämningslagen af den 1 Mars 1830, har inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet följande hufvudsakligen blifvit erinradt:
Frågan om de ordinarie räntornas förvandling till fix penningeränta efter myntbestämningsgrund hade aldrig tillförene utgjort föremål för Rikets Ständers pröfning, och ju mera genomgripande denna förändring vore, hvilken icke kunde verkställas utan äfventyr för statsverket, de skattdragande och indelningshafvare, desto angelägnare vore, att Rikets Ständer i ämnet erhölle de upplysningar, som endast af de offentliga embetsverken kunde meddelas.
Då rättigheten att till leverering in natura uppsäga hemmansräntorna grundade sig på de med kronan ingångna skatteköpsalhandlingar, hvilka alla tillkommit under förutsättning, att den skattehemmanet åsätta ränta skulle blifva oförändrad, kunde alltså, på sätt äfven i Kongl. Maj:ts nådiga proposition funnes antydt, nämnde rättighet icke utan de skaltskyldiges eget medgifvande dem betagas.
Förpligtandet att utgöra räntan på annat sätt än köpekontraktet innebure, äfvensom att underkasta sig äfventyret att den genom ett nytt liqvidationssätt kunde blifva mera betungande, utgjorde följaktligen ett ingrepp i skattemannens genom köpe-afhandlingen förvärfvade rätt.
Emot Utskottets förevarande betänkande kunde således anmärkas, att Utskottet, i strid mot Rikets Ständers vid sistlidne riksdag fattade beslut, icke tillerkänt de räntebetalande rättighet att öfver den föreslagna förändringen höras och densamma fritt antaga eller förkasta.
Vidkommande augmentsräntorne, så enär dessa, på grund af emellan kronan och de rustningsskyldige afslutade kontrakter, uppbures med rättighet till uppsägning, så skulle, derest räntans förvandling till bestämd penningeskatt komme att för rusthållarne medföra förlust, desse sistnämde, då kontraktet rubbats utan deras begifvande, onekligen vara berättigade att af staten undfå ersättning.
Persedelräntornas föreslagna förvandling till bestämd penningeränta komme ofelbart att ej mindre för statsverket än räntetagare medföra förlust.
Enligt hvad kändt vore, hade, under flere århundraden, penningens eller silfvermyntets värde, i förhållande till värdena å de oumbärligaste lifsförnödenheter och arbetslönerna, befunnit sig i successivt fallande, och detta fallande, föranledt dels af ökad tillgång å nämnde metall, dels genom begagnandet af pappersmynt, växlar Stals-Ulskotlels Utlåtande, N:o 312. 7 o. s. v., måste af enahanda orsaker än vidare fortfara.
Dessutom förekomme ock, att man i Sverige ingalunda egde någon säkerhet om sillvermyntets bibehållande i omlopp eller sedelmyntets upprätthållande i silfvervärde genom dess inlösen vid anfordran mot utlolvad metallisk valuta.
Erfarenheten af förflutna statsbankrutter lemnade i detta hänseende varnande vittnesbörd.
Möjligheten af en myntförsämring, hvilken kommitterade ej heller förnekat, vore desto heldre för handen, som det ankomme på Rikets Ständer att, regeringen ohördan, om bankens angelägenheter förfoga.
Räntans bestämmande i penningar innefattade derjemte en serskild anledning till myntförsämring, hvarigenom penningeräntans värde relativt till persedlarne blefve, till räntegifvares fördel, nedsatt.
Enligt Utskottets förslag skulle visserligen ränteförvandlingen verkställas i silfver efter 1830 års myntfot; men säker garanti gåfves dock ej för denna myntfots framtida bestånd.
Vid fordna realisationer hade icke en gång de uti silfver specie utfärdade förskrifningar skyddat deras innehafvare emot förlust af rättmätig egendom.
Såsom bevis för sannolikheten deraf, att ränteförvandlingen komme att medföra förlust för statsverket, är jemväl åberopadt, hurusom provinsen Skåne, hvars räutor under konung Carl XI:s regering evaluerades i penningar, och hvilken provins då ansågs lika beskattad som Sveriges öfriga landskap, nu utgör sina ordinarie räntor till statsverket med en tredjedel eller en niondedel af det belopp, hvartill samma räntor i andra delar af riket erläggas.
Följden för kronan af den föreslagna ränteförvandlingen blefve alltså en förminskning af de ordinarie inkomsterna eller af dem, som ej af Rikets Ständer allena bero, hvadan Utskottets förslag dels innebure stor våda äfven för konungamakten, hvilken sålunda gjordes mera beroende af Rikets Ständers välbehag, dels ock stöde i strid emot grundlagens stadgande, att statens ordinarie intrader icke må till beloppet nedsättas.
Hvad räntegifvare beträffar, så komme desse visserligen sannolikt att genom förslagets verkställighet njuta lindring i sina skattebördor; dock borde härvid ej förbises, att denna förmån tillfölle blott dem, som för ögonblicket vore hemmanens innehafvare.
Genom skattenedsättningen komme nemligen naturligtvis hemmanets värde att i motsvarande grad stiga och en förhöjd köpeskilling att vid framtida försäljning derför erhållas, men den nye egaren finge genom räntan å den högre köpeskillingen vidkännas en uppoffring, motsvarande vinsten af den uppkomna nedsättningen i hemmanets räntebelopp.
Då nu, genom hemmanens fördyrande i mån af skattens förminskande, allmogen, som sällan disponerar större kapital, blefve mindre än under nuvarande förhållanden i tillfälle att inköpa jord - 8 Slals-Ulskoltcls Ullålande, N:o 512. egendom, kunde med skäl ifrågasättas huruvida den föreslagna ränteförvandlingeis blefve för allmogen i allmänhet förmånlig.
Oaktadt Rikets Ständer uti sin underdåniga skrifvelse af den 24 Majl845, angående ifrågaställa förändringar i sättet för indelta räntornas utgörande m. m., erkänt, att förbindelsen till räntornas liqviderande med penningar blefve för räntegifvarne menligt i de provinser, der åkerbruket är mera utvidgadt, spanmåls-produktioneu i följd deraf betydlig och afsättnings-tillfällen tidtals saknas, hade hvarken kommitterade eller Utskottet å detta förhållande fästat afseende.
Det måste emedlertid erkännas, att en sådan förbindelse ofta kan för den skattdragande medföra betydlig förlust, enär han, som nödsakades vid en bestämd tidpunkt verkställa sin ränteliqvid i kontant, följaktligen icke blefve, såsom för närvarande räntetagaren, i tillfälle att lemna spanmålshandlaren kredit och med denne uppgöra öfverenskommelse på tid.
Det af kommitterade åberopade förhållande, att under flera af de senare åren de skattskyldige utaf den kronan behållna räntespanmål, tionden och hästvakans-spanmål levererat minsta delen in natura, härrörde naturligtvis deraf, att de gällande afsättningspriserna öfverstigit markegångs-priserna hvilket kunnat ske just derigenom att försäljningen egt rum småningom.
Annorlunda blefve dock förhållandet i händelse all räutespanmål måste inom en viss tid föras till marknaden.
De skadliga följderna af räntans fixerande i penningar skulle i första rummet drabba de sädesrika landskapen, t. ex.
Östergöthland, från hvilken provins omkring en sjettedel af all kronans behållna afradstionde och vakansspanmål utginge; hvadan ock vid föregångne riksmöten, och äfven under det nu pågående, Bondeståndets deputerade från sist nämnde landskap framburit allmogens protest emot förvandling till penningeskatt af de densamma åliggande preestationer.
Beträffande grunden för den fixa penningeräntans bestämmande, så vore densamma helt och hållet godtycklig och förefunnes intet skäl, hvarföre berörde ränta skulle beräknas efter medelmarkegången för åren 1824—1845.
Det vacklande och mindre rättvisa i denna bestämningsgrund ådagalades lätteligen genom jemförelse med förhållandena under andra tjuguåriga perioden.
Om nemligen, i stället för åren 1824—1827, åren 1844 —1847 fått ingå i beräkningen, skulle räntan blifvit högre, men deremot lägre om, med uteslutande af året 1824, markegången för 1844 intagits i kalkylen.
Om äfven Utskottets förslag blefve af Rikets Ständer bifallet, vore likväl ingen fullständig förenkling af beskattningsväsendet tillvägabragt, enär t. ex. inom Stora Kopparbergs län någon allmän förändring med grundräntorna icke ansetts för Slals-Utskollets Utlåtande, 1V:o 312. 9 för närvarande kunna ifrågakomma, samt äfven på andra orter vissa persedelskatter funnits böra förblifva i sitt nuvarande skick.
I händelse af grundskatternas minskning eller borttagande måste naturligtvis bevillningen i motsvarande mån höjas.
I stället för stadigvarande beskattningsgrund och en gång för alla gjord skattläggning, hvarefter jordegaren kunde med någorlunda visshet beräkna sin utskyld och sin behållning, skulle han underkastas vid hvarje riksdag möjligen omvexlande bevillningsgrunder, äfvensom en årlig taxering, beroende i betydlig mån af grannars eller vedersakares välbehag.
—Då den, på sätt uämndt är, i följd af ränteförvandlingen sannolikt framdeles behöfliga tillökning i bevillningen jemväl komme att drabba sådane skattskyldige, som af räntornas förenklande icke hemtat någon fördel, skulle desse sistnämnde alltså genom förslagets verkställighet få vidkännas en med rättvisa oförenlig förhöjd beskattning.
En annan orättvisa förefunnes deruti, att ifrågavarande sannolikt inträffande skattenedsättning icke blefve allmän, utan tillgodokomme endast de hemman, hvilkas persedelräntor nu antingen in natura eller efter markegåugspris utbetalas, men deremot icke de hemman, såsom rusthåll, gästgilverier m. fl., hvilka äro befriade från utgörandet af sina räntor i följd af andra dem ålagda, mot grundskatterna svarande, onera.
Uppmärksamhet är jemväl fästad derå, att deri ifrågaställde ränteförvandlingen kunde komma att föranleda minskning i de, åt läroverk och fromma stiftelser anvisade, anslag och sålunda blifva af menlig inflytelse på dessa vigtiga institutioners, genom presterskapets privilegier garanterade, bestånd.
Under åberopande af de skäl, som grundlagt Kongl. Maj:ts i förevarande ämne framställde förslag, hafva åtskilliga ledamöter utaf Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet hemställt, dels att de af hemman nu utgående mångfaldiga persedelräntor måtte förvandlas antingen till spanmul och smör, eller ock till dessa tvänne artiklar, jemte dagsverken och jern eller ock till två å tre för orterna mest vanliga artiklar.
Vidare är inom begge förenämnde Riks-stånd föreslaget, att, med undantag af de hufvudskliga räntepersedlarne: spanmål, smör och drängedagsverken, hvilka borde utgå i enlighet med nu gällande grunder, alla öfriga, under ordinarie räntan inbegripna persedlar, måtte förvandlas i penningar samt derefter i all framtid med visst bestämdt belopp kontant utgöras.
Åf en ledamot utaf Preste-ståndet är slutligen förslag framstäldt, att, Rikets Ständer ville i un derdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t, sedan ej mindre räntegifvare och föreståndare för allmänna inrättningar och stiftelser, än vederbörande embetsverk blifvit öfver skatteförenklingsförslaget i allmänhet hörde, för Rikets Ständer framlägga ett nytt förslag till de mindre räntepersedlarnes förvandling i några få, efter lith- till Ii.
Prot. 1847 och 1848. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 57 Höft. 2 10 Slats-Ulskoltets Utlåtande, N:o 312. lokalförhållanden bestämda, med rättighet för räntegifvarne att dem med penningar lösa efter ett, hvart 10:de år, enligt gångbara priser, åsatt värde.
De anmärkningar, hvilka sålunda emot Utskottets förslag, angående persedelräntornas förvandling till en för alltid bestämd penningeränta, hos Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet förekommit, hafva till sina hufvudsakliga delar jemväl blifvit vid den Kongl.
Propositionens rörande skatteväsendet föredragning till remiss hos bemälde tvänne
Riks-stånd framställda och sålunda redan tillförene af Utskottet tagna i öfvervägande.
Hvad beträffar den, i händelse af förslagets verkställighet befarade, minskning i statsverkets inkomster och räntetagares löneförmåner genom inträffande myntförsämring, så torde sednare tiders vunna erfarenhet om vigten af ett stadgadt myntvärde i förening med den, i afseende på riksbankens förhandlingar numera föreskrifna, offentlighet innebära den största möjliga garanti emot vidtagandet i framtiden af sådana förfoganden, hvilka bankens tillförene inträffade obestånd är att tillskrifva.
Det bör härvid ej heller förbises, att, enligt Utskottets förslag, de skatter, om hvilkas förvandling är fråga, skulle utsättas i silfver och således icke blifva beroende af det nominella penningevärdet.
Vidkommande åter den betänklighet emot samma förslag, som hemtats af sannolikheten utaf silfvervärdets successiva, fallande så och om det äfven otvifvelaktigt lärer böra antagas, att nuvarande förhållande emellan silfrets och andra varors värden icke kan i all framtid oförändradt fortfara, är likväl häraf ingalunda en gifven föjd, att dylik rubbning nödvändigt måste utfalla till minskning i silfrets värde; fastmera synes den betydligt tilltagande varuproduktionen innefatta skälig anledning att förutse möjligheten af en stegring i silfrets nuvarande värde.
Om äfven, såsom förhållandet varit under de sistförflutna århundradena, silfrets minskning i värde skulle fortfara, torde dock en dylik minskning komma att inträffa så småningom och omärkbart, att någon serdeles olägenhet deraf icke är att förvänta.
— 1 afseende på den gjorda anmärkningen, att ifrågavarande ränteförenkling skulle föranleda nedsättning i statsverkets ordinarie inkomster och sålunda öka regeringens beroende af Rikets Ständers beslutande rätt i beskattningsfrågor, får Utskottet erinra, att värdet af de räntepersedlar, hvilka för närvarande skola utgöras in natura eller lösas efter markegång, uppgår till endast omkring 1,800,000 r:dr, då deremot de kontanta statsintraderne utgöra nära 11,000,000 r:dr, samt att följaktligen förlusten af den tillökning i förstnämnda värde, som kunde blifva en följd af framdeles inträffande förhöjning i räntepersedlarnes lösningspriser icke är af den betydenhet, att deri förefinnes giltig anledning att underkänna den föreslagna förändringens lämplighet och nytta.
Att fördelen af en dylik förändring icke i lika mån tillgodokomme alla rikets serskilda delar, äfvensom att räntegif - Ståls-Utskottets Utlåtande, N:o 512.
11 vare i en eller annan ort skulle finna för sig mera förmånligt, att det invecklade skatteväsendet finge fortfarande förblifva i sitt nuvarande skick, lärer ingalunda kunna betraktas såsom giltig grund till förhindrande af en, i så^många hänseenden för landet i allmänhet gagnelig, skatleförenkling.
Under hänvisande för öfrigt till de uti komiterades betänkande anförde, och i Utskottets utlåtande åberopade, förhållanden, hvilka nogsamt ådagalägga ej mindre ändamålsenligheten af persedelräntornas utbytande emot en för all framtid bestämd fix penningeränta, än ock de med verkställigheten af förslaget om de nuvarande räntepersedlarnes förvandling till ett inskränktare antal förenade fyrfaldiga svårigheter och olägenheter, har Utskottet, enär förevarande 3:dje punkt blifvit af Borgare- och Bonde-stånden bifallen, funnit sig ega allt skäl att vidblifva hvad uti samma punkt blifvit yttradt och föreslaget.
4:de 'punkten, angående ostskatten i Herjeådalen, är af Bidderskapet och Adeln samt Preste-ståndet lemnad utan anmärkning och af de öfriga tvenne Riksstånden bifallen; vid hvilket förhållande
Utskottet saknar anledning att sitt förra yttrande i denna del frånträda. 5:te punkten, angående ifrågaställdt utsättande och utgörande i kontant, af presternas utlagor, har inom Ridderskapet och Adeln föranledt den anmärkning, att en dylik förändring icke kunde för nuvarande räntetagare ega rum utan desse sistnämndes dertill lemnade frivilliga begifvande.
Inom Preste-ståndet är erinradt, att Utskottets förslag vore i så måtto underkastadt tvetydighet, att de deruti inflickade orden »efter medelpris för de 20 åren 1824—1843», hvilka ord icke funnes i komiterades förslag, kunde föranleda den misstydning, alt alla presternas utlagor hädanefter skulle sammanräknas till visst belopp i kontant för hvarje pastorat efter ofvannämnde medelpris; hvadan och då meningen icke kunde vara, att de persedlar, som hittills utgått efter bestämda priser, skulle i framtiden utgå efter 20 års medelpris, hvilket innebure en ganska betydlig förhöjning af räntan, denna punkt ansetts böra, i öfverensstämmelse med komiterades förslag, erhålla följande lydelse: »att merberörde utskylder öfver hela riket utsättas till visst för hvarje pastorat sammanräknadt belopp i kontant, och fördenskull sådana persedlar, som blifvit godtgjorda efter markegång, beräknas i penningar efter medelpris för de 20 åren 1824—1843.
Utskottet, som för sin del anser redaktionen af ifrågavarande 5:te punkt ingalunda gifva anledning till den inom Preste-ståndet befarade misstydning, det skulle den föreslagna uträkningen i penningar efter medelpris för åren 1824—1843 afse annan de! af presternas utlagor, än sådana persedlar, hvilka för närvarande utgöras 12 Slals-Ulskollcls Ullålande, N:n 512. efter markegång, har, viri det förhållande, att förberörde punkt blifvit af Borgareoch Bonde-stånden godkänd, funnit sig böra densamma vidblifva.
Vid 6:te punkten, beträffande ränteförenklingeQ inom Stora Kopparbergs län, är anmärkt, att
Utskottets yttrande i denna punkt innefattade ett bevis för omöjligheten att i dess helhet genomföra det vid innevarande riksdag väckta skatteförenklingsförslag.
Inom Preste-ståndet är punkten lemnad utan anmärkning; varande densamma af Borgare- och Bonde-stånden bifallen.
Vid sådant förhållande får Utskottet förnya sin i förevarande 6:te punkt gjorda hemställan.
Vid 7:de punkten, angående Fahlu kungsgårds-bjelp, är hos Ridderskapet och Adeln yrkadt, att då Utskottets förslag afsåge borttagandet af en utskyld utaf grundskatts natur och densammas ersättande genom motsvarande tillökning i den allmänna bevillningen, hvars bestämmande ankomme ensamt på Rikets Ständers beslut, förenämnde förslag, såsom bidragande att öka konungamaktens beroende af representationens välbehag, icke måtte bifallas; hvarförutan en ytterligare utredning rörande beskaffenheten och användandet af den s. k.
Fahlu kungsgårds-hjelp ansetts vara af behofvet påkallad.
Från Preste-ståndet är återremiss beviljad på grund af en ledamots tillstyrkande, att icke allenast nuvarande landshöfding, utan ock bans efterträdare, borde för ifrågavarande ränta erhålla godtgörelse.
I anledning af förenämnde hos Preste-ståndet förekomne erinran, får Utskottet upplysa, att, enligt hvad komiterades betänkande innehåller, medelst Kongl, brefvet af den 24 Febr. 4857 föreskrift redan blifvit meddelad, att den del af ifrågavarande ränta, som är landshöfdingen i Stora Kopparbergs län anslagen, skall vid nuvarande innebafvares afgång indragas; och då denna punkt blifvit af 2:ne Riksstånd eller Borgare- och Bonde-stånden bifallen, har Utskottet funnit sig böra sitt deruti framställde förslag vidblifva.
1 afseende på 8:de punkten, rörande
Näs kungsgårds reparationsmedel, är inom Ridderskapet och Adeln anmärkt, att, då, enligt hvad komiterade sjelfve erkänt, förenämnde afgift utgjorde en skatt, som ovilkorligen måste af de uppgifne fögderi— erne erläggas, samt något annat skäl för den föreslagne eftergiften icke åberopats än att sådant skulle leda till förenkling af räkenskaperna, och afgiften vore af beskaffenhet att innefatta undantag från det inom länet i allmänhet gällande beskattningssätt, omförmälde eftergift desto mindre borde bifallas, som, till fyllande af den härigenom förorsakade brist i statens inkomster skulle erfordras förböjd bevillning och utskylden således komme att drabba andra skattdragande, som ej vore pligtige att densamma vidkännas; samt att, om deremot, såsom Utskottet föreslagit, boställs - Stats-Ulskollets Utlåtande, N:o 312.
J3 innehafvaren skulle blifva utan ersättning för den bortgående afgiften, blefve följden, att boställets underhåll komme att betunga militie—boställskassan, som redan vore oförmögen att sina förra åligganden fullgöra.
Då förberörde 8:de punkt blifvit af Presle-ståndet lemnad utan anmärkning samt af Borgare- och Bonde-stånden bifallen, får Utskottet förnya sin deruti gjorda hemställan.
Utskottets hemställan uti 9:de punkten, angående de i hemmansräntorna inbegripna dagsverkens förvandling till bestämd penningeränta, har inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet framkallats den anmärkning, att, på sätt i herrar von Troil.i och af Sillens reservationer blifvit föreslaget, dagsverken borde såsom ränta bibehållas; varande i sådant afseende å ena sidan anfördt, att, efter hvad erfarenheten utvisade, dagsverkena mindre än andra räntor vore underkastade fluktuation i pris, och å den andra, att, då stigande och fallande i priser å förnödenhetsarliklar ulöfvade på dagsverkspriserna en, om också mindre märkbar, inflytelse till minskning eller stegring, denna räntepersedel värde således utgjorde den säkraste regulator vid de öfriga persedlarnes förvandling efter markegång.
Såsom följd af hvad ofvanföre blifvit af Utskottet tillstyrkt i fråga om räntepersedlarnes i allmänhet förvandling lill bestämd penningeränta, får Utskottet vidblifva det förslag, som uti förevarande, af Borgare- och Bonde-stånden godkände, punkt blifvit framstäldt.