Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan 5 kap. 18 § blifvit af Ridderskapet och Adeln samt af Bondeståndet godkänd, sådan den var föreslagen; men deremot de öfriga två Riks-stånden återremitterat densamma; och de anmärkningar, som i dessa stånd blifvit emot ifrågavarande § framstälda, befunnits hufvudsakligen gå derpå ut, att embetsmän borde komma i åtnjutande af samma förmån af viss tidsbestämmelse för åtal å embetsfel, som vore andra personer för brott i allmänhet tillerkänd, och att således § borde ur lagen uteslutas; hade Lag-utskottet, i dess utlåtande N:o 55, — med erinran, att embetsmännen såsom sådane befunne sig i en från andra alldeles skild ställning, enär en embetsman hade att uppbära ej allenast sitt eget utan äfven embetets anseende, och på detta skulle i de flesta fall menligt inverka, om embetsmannen 129 embetsmannen ägde att för gröfre embetsfel åtnjuta strafflöshet endast derföre, att sådant fel icke blifvit inom viss tid åtaladt -— dock medgifvit att hvad sålunda blifvit påmint ej i lika mån ägde tillämpning på de embetsfel, som omförmälas i 25 kap. 17 §, eller sådana, som bestå i visad vårdslöshet, försummelse eller oskicklighet i embetet, och hvarå särskildt ansvar icke vore bestämdt; genom hvilka embetsfel någon fläck ej sattes på embetsmannens karakter; hvarföre Utskottet föreslagit, att Rikets Ständer, för sin del, måtte, Ridderskapet och Adeln samt
Bonde-ståndet med frångående af sina redan fattade beslut, för ifrågavarande § 18 antaga följande lydelse: »För brott, som af embetsman begås i embetet, vare straffet förfallet, om åtal ej blifvit anstäldt inom två år, der brottet i lagen med endast bötesstraff belagdt är, eller inom fem år, der brottet är af den beskaffenhet, som i 25 kap. 17 § förmäles.
I öfrigt gälle i afseende å brott af embetsman ej viss tid för åtal, ej heller, der annat straff än böter ådömdt blifvit, viss tid för doms verkställande.»
Denna af Lag-utskottet föreslagna lydelse af 5 kap. 18 § Strafflagen antogo Rikets Ständer.
Men, enär Rikets Ständer emedlertid, redan vid föredragningen af Lag-utskottets Betänkande N:o 35, godkänt den här förut anförda lydelse af 6 kap. 7 § Strafflagen, sådan densamma blifvit af Kongl. Majit föreslagen och af Lag-utskottet tillstyrkt, så har härigenom uppstått det förhållande ej allenast att embetsmän äro efter fem års förlopp befriade från straff för brott af den beskaffenhet, som i 25 kap. 17 § Strafflagen omförmäles, d. v. s. sådana som härflyta från vårdslöshet, försummelse, oförstånd eller oskicklighet i embetet, utan ock att förbrytelser af detta slag ej äro upptagna bland dem, i fråga om hvilka, enligt 6 kap. 7 § Strafflagen, målsäganden blifvit lemnadt obetaget att det skadestånd söka, hvartill han eljest kunde berättigad vara.
Den befrielse från skyldighet att godtgöra orsakad skada, som sålunda genom ordalydelsen i nu anförda lagrum kommit embetsmän framför andra till godo, har jag ansett mig pligtig att påpeka, för den händelse, att härvid ett under anförda omständigheter lätt förklarligt förbiseende ägt rum.
Skulle detta vara fället, synes rättelse utan svårighet kunna åstadkommas genom att, i 7 § af 6 kap. Strafflagen, till de der uppräknade 13, 14 och 16 §§ af 5 kap. lägga 18 §.
Frågan är icke utan sin stora vigt, och visshet om lagstiftarens mening särskildt nödig för den, som företrädesvis har att åtala embets- och tjenstemäns fel och förseelser; och jag har derföre trott det vara min pligt att å förhållandet härmed fästa Rikets Ständers uppmärksamhet.
St. Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag. 17 130 Från flera håll har jag försport klagan öfver det missbruk, att i köpebref angående fast egendom, dennes värde, då hela köpeskillingen betalas i reda penningar, utsattes lägre, än det i verkligheten emellan köparen och säljaren öfverenskomna, och att detta missbruk visat sig mer och mer tilltaga, efter det bördsrätten upphört.
Likaså skall i bouppteckningar öfver sterbhus, der fastigheter förefinnas, dessas värden stundom sättas långt under de verkliga.
Syftemålet med ett slikt förfarande i bägge nu anförda fall är synbarligen vinnande af lindring i stämpelafgiften och andra vid berörda tillfällen utgående afgälder.
Då det finnes ett värde å fastigheter, som utgör grunden för beskattning i andra afseenden, nemligen bevillnings-taxeringsvärdet, synes detta äfven vid ifrågavarande slag af beskattning kunna lända till efterrättelse, åtminstone så, att icke något värdebelopp derunder bör få godtyckligen antagas, och har jag trott detta förhållande påkalla tillägg i gällande Förordning angående stämpelafgiften.
Under mina embetsresor har jag icke sällan, på sätt mina till Höglofliga Lag-utskottet ingifna reseberättelser omförmäla, måst anmärka, a domstolarnes arkif, särdeles Häradsarkifven, icke varit på ett tillfredsställande sätt förvarade och vårdade.
Förvaringsrummen hafva nemligen befunnits otjenliga, såsom utsatta än för en alltför ögonskenlig eldfara, än för takdropp, fukt och mögel, än för skadegörelser af råttor, ja till och med af myror och andra insekter.
Genom framställningar, dels till Domhafvandena dels till Konungens Befallningshafvande, har jag lyckats att, i följd af Häradsboernes beredvillighet, på flera ställen få dylika olägenheter afliulpna, men någon gång hafva svårigheter yppat sig, i anledning af lagstiftningens ofnllständighet i detta ämne. 26 kap. 4 § Byggninga-balken stadgar, att »Tingsbyggning skall hvart härad bygga», att »der skall vara stufva så stor som tarfvas och två kamrar», samt att »vid hvart tingsställe skall ock ett fängelse vara»; men till förvarande af handlingar, som häradet angå, omnämnes ej något rum vidare, än i 2 kap. 7 § Rättegångs-balken, der det heter, att »å hvar tingsstad skall Häradskista vara: der gömmes Häradets insegel, Riksdagsbeslut, allmänna stadgar och de handlingar, som häradet anga.»
Dylika kistor finnas ännu merändels vid tingsstäderna, men det är uppenbart, att nu för tiden en kista ej kan rymma allt hvad sålunda uppräknas.
Första och enklaste utvägen till ordnande af denna angelägenhet kan väl synas vara den, att lagstiftningen i ämnet fullkomnas 131 och häradena förpligtas att inrätta ändamålenliga förvaringsrum för sina handlingar.
Häremot framställer sig likväl mer än en betänklighet.
Till en början är det ingalunda afgjordt, om det skulle vara lämpligt att hafva hvarje härads arkif vid häradets tingsstad, när flera härad höra till en domsaga, eller om det icke vore ändamålsenligare att hafva hela domsagans arkif vid domarens boställe, eller, der sådant ej finnes, vid något af de sålunda förenade häradenas tingsställen, företrädesvis vid det, som är beläget närmast domarens bostad.
Någon gång har nemligen fråga uppstått, huruvida en domhafvande, då hos honom begäres afskrift eller utdrag af en handling, som förvaras i ett aflägset häradsarkif, är pligtig att, utan ersättning för resekostnaden, begifva sig till arkifvet för att skaffa den äskade afskriften; och, om äfven denna tvistefråga kunde genom lagstiftningen undanrödjas, skulle dock qvarstå den olägenhet, att domaren icke är i tillfälle att egna nödig eftersyn åt flera, på spridda och aflägsna ställen befintliga arkif.
Vidare må jag erinra om det önskningsmål, sorn länge varit eftersträfvadt och väl någon gång, vid en af behofvet i så många afseenden påkallad omorganisation af rättegångs- och domstols-väsendet, skall gå i fullbordan, att nemligen domstolarne på landet måtte blifva ständiga, och hvarje domare bekomma allenast en tingsstad.
Då detta emedlertid ej kan ske med mindre flera härad förenas till ett tingslag, skulle det vara ändamålsvidrigt att nu pålägga hvarje härad skyldighet att förskaffa sig lämplig arkiflokal, om sådan icke redan finnes, helst som, efter det nämnda omorganisation försiggått, gemensam tingsbyggning och gemensamt arkif böra inrättas på den gemensamma tingsstaden.
Dessa omständigheter skola, fruktar jag, för närvarande afhålla lagstiftaren från att lemna sådana föreskrifter, som kunde åstadkomma någon väsentlig förbättring i sättet för arkifvens förvaring och vårdande.
Imedlertid är det obestridligt, att genom bristande vård och eftersyn en icke ringa del af dessa arkifs innehåll årligen går förlorad.
Denna förlust är lika stor som hon är oersättlig.
Många af arkifven innehålla nemligen domböcker och handlingar af betydlig ålder, dyrbara skatter af upplysningar rörande ej mindre förfädrens rättsförhållanden, seder och bruk, sådana de i längesedan förflutna tider framstält sig i rättegångsförhandlingar och inför domstolarne, än ock dessa domstolars sammansättning och arbetsordning samt deras uppfattning och tillämpning af då gällande lagar.
Detta ur rättsoch kulturhistorisk synpunkt betraktadt.
Men ur praktiskt-rättslig synpunkt sedda hafva dessa arkif ett ännu större värde, enär bland de gamla handlingarna gömmas sådana, som lemna vigtiga och afgörande upplysningar i äganderätts-, rågångs- och arfs-frågor, samt således utgöra grunden för enskilda personers äfvensom större och mindre samliälligheters rättsförhållanden. 132 Det torde icke vara af nöden att vidlyftigare bevisa dessa arkifs stora värde i mer än ett afseende.
Ar det tillika gifvet, att åininstone den äldsta och dyrbaraste delen af många, ja af de flesta arkifvens innehåll hotas med förstöring, så synes det mig vara på tiden, att någonting göres för att rädda hvad som ännu är i behåll.
När jag, med tanken riktad härpå, funnit, att för ofvanantydda utväg, eller lagstiftningens fullkomnande i fråga om arkifbyggnader, föga framgång lärer vara att hoppas, har jag varit betänkt på en annan, hvilken jag går att vördsamast underställa Rikets Ständers pröfning och behjertande.
Denna skulle bestå deri, att hvad af Domböcker, tänkeböcker och andra dylika rättskipningen rörande handlingar, som finnes uti arkifven i landsorten, tillhörande tiden före år 1736, då vår nu gällands lag trädde i verksamhet, sammanföres och för framtiden förvaras i hufvudstaden, under vård och tillsyn af Kongl. Riksarkifvets embets- och tjenstemän.
Härofvan är hufvudsakligen taladt om Häradsarkifven, och en sanningär, att städernes arkif i allmänhet befinnas i bättre förvar, än Häradenas, men förvaringsrumen der äro likväl nästan mer, än de på landsbvgden, utsatta för eldfara, helst uti de många med trähus bebyggda mindre städerna.
Af detta och andra skäl, som här nedan närmare skola omförmälas, böra arkifven i städerna icke helt och hållet undantagas från hvad om Häradsarkifven kan komma att förordnas.
Lagmansrättsarkifven kunna deremot förblifva der de äro, emedan, märkvärdigt nog, i dessa, så vidt jag kunnat erfara, finnas högst få äldre domböcker.
Innan jag talar om de fördelar eller olägenheter, som äro förenade med detta likasom med hvarje annat förslag, bör jag bemöta den invändning, som sannolikt skall göras, att nemligen, då ifrån början af sextonhundra talet, jemlikt stadgandet i 15 punkten af 1614 års Rättegångsordinantia, underrätternes domböcker skolat insändas till Hofrätterna, derstädes böra finnas exemplar af samma domböcker, som förekomma i stads- och häradsarkifven.
Härvid är dock att märka att, äfven om denna föreskrift i alla tider blifvit noggrannt iakttagen, en betydlig del af dessa äldre handlingar gått förlorad genom den eldsvåda, som i början af detta sekel öfvergick Kongl. Svea Hofrätts arkif; att, hvad Kongl. Göta Hofrätts arkif angår, detsamma, som bör innehålla de äldre domböckerna från de Rätter, hvilka nu lyda under Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, befinner sig, på sätt jag i den år 1864 utgifna embetsberättelse!! (sid. 99) anmält, till följd af arkiflokalens usla beskaffenhet, i ett så oordnadt skick, att dess innehåll icke kunnat af mig utrönas; samt dessutom att i stads- och häradsarkifven anträffas domböcker äldre, än förut omnämnda föreskrift.
Bland fördelarne af det förslag, jag sålunda framstält, nämner jag 133 först och främst, att derigenom värdefulla fornlemningar icke allenast räddas undan en på ganska nära håll hotande förstöring, utan ock att de samma, då de blifva på ett ställe sammanförda, bättre kunna efterses och vårdas samt erbjuda sig beqvämligare åt forskare i våra häfder, hvarigenom dessa fornskatter kunna tillgodogöras, innan de efter förgängelsens lagar gå förlorade; vidare att, genom dessa handlingars samlande på ett ställe, der personer finnas, som äga insigter och vana att med tillförlitlighet utröna deras innehåll, det blifver en möjlighet för sådana, vare sig enskilda personer eller sainhälligheter, som för sin rätts bevarande hafva dessa handlingar af nöden, att om deras innehåll blifva underrättade och, der så erfordras, kunna undfå afskrifter riktigt och säkert affattade samt trovärdigt bestyrkta, hvilket deremot svårligen låter sig göra i landsorterne, der förmågan att läsa och rätt förstå dylika gamla urkunder hos få, icke ens hos alla domare, är att påräkna.
Slutligen torde det ock på många ställen anses såsom en fördel att, genom dessa äldre domböckers och handlingars bortflyttande, de hittills varande trånga förvaringsrumen blifva ännu någon tid tillräckliga, så att kostnaden för deras utvidgning kan undvikas.
Bland olägenheterna åter framstår först den, att nämnda samlingar, som uppkommit i ändamål att vara tillgängliga till upplysning i framtida rättstvister, aflägsnas från orten och vid behof icke utan besvär och kostnad kunna anlitas.
Denna olägenhet torde dock vid närmare betraktande förlora sin betydelse.
Det är visst sannt, att en gammal handling, som för något ändamål behöfves, lättare åtkommes uti ett arkif i den ort, der hon skall användas, än i ett arkif i hufvudstaden; men om icke någon person i nämnda ort kan läsa handlingen, än mindre af densamma lemna en tillförlitligen bestyrkt afskrift, så måste handlingen skickas måhända just till hufvudstaden på det att densammas innehåll må utrönas och i allmänt läsbar skrift återgifvas, och denna omväg torde medföra besvär och omkostnader, möjligen större, än de som här ofvan omförmäldes.
Någon olägenhet skulle vidare kunna anses vare förenad med sjelfva flyttningen af dessa handlingar; men då årstid och lämpligt tillfälle finge väljas, borde med våra nuvarande kommunikationer denna icke anses så besvärlig, helst som mängden af dylika äldre handlingar i sjelfva verket ej är betydlig- Jag har upprättat och intager såsom bilaga till denna berättelse en uppgift, så fullständig jag kunnat få den, på de domböcker och handlingar, tillhörande den ofvan uppgifna tiden före år 1736, som förvaras uti ifrågavarande arkif*); och bör dervid märkas, det domböckerna för dessa äldre tider icke äro till omfång jemförliga med nutidens.
En dombok från sextonhundratalet upptager stundom ej mer än fem till tio skrifna blad, *) Se Bilagan lil. 134 För dessa äldre tider äro också domböckerna vanligen inbundna, ocb ett band kan innehålla domböcker för tio till tjugu år.
Icke den minsta svårigheten torde till slut yppa sig vid beredande af förvaringsrum här i lmfvudstaden för en dylik samling af gamla handlingar; dock vill jag hoppas att icke ens denna svårighet skall befinnas oöfvervinnelig.
Med flit har jag icke upptagit bland olägenheterna den svårighet, som här och der kan uppstå, att erhålla häradsboernes eller stadsinnevånarnes bifall till en dylik bortflyttning af deras tillhörigheter, emedan jag anser en slik flyttning, utan nämnde vederbörandes hörande och samtycke, icke böra ifrågakomma, förutsatt att de sjelfva taga nöjaktig vård om deras arkif, ty så oinskränkt lärer deras äganderätt i detta fall ej böra anses, att de saklöst skulle kunna låta dessa fornlemningar förfaras.
Det bör dock icke vara att förmoda, att något härads eller tingslags eller någon stads innevånare skola förbise angelägenheten deraf, att dylika fornskatter vårdas och att hvad af deras innehåll, som det förtjenar, bringas till samtids och efterverlds kännedom.
Den känsla för land och folk, som bildar fosterlandskärleken, omfattar icke innerligare landet och folket i sin helhet, än den fäster sig vid enskilda trakter, som blifvit genom barndomens eller en längre vistelses minnen dyrbara, och vid de O o t slägter, som der bo och bott.
I detta förhållande ligger en grund att antaga, det innevånarne i hvarje stad, hvarje trakt af landet hafva ett särskildt interesse att se deras stads, deras trakts fornminnen vårdade, densammes äldre historia bearbetad och i dagen lagd; och detta, är ett bland de skäl, som förananledt mitt förslag.
Med framhållande af denna och de andra här ofvan andragna fördelar, hvilka förslagets utförande skulle hafva med sig, hoppas jag, att bemälde vederbörandes medverkan dertill i de flesta fall skall vinnas, och der detta ej blifver händelsen, der staden eller häradet vill fortfarande behålla hos sig dessa fornskatter och visat sig med omsorg vårda dem, der kan och bör naturligtvis något intrång i denna deras goda rätt icke göras.
I afseende på förslagets verkställighet, har jag tänkt mig så böra förordnas, att sedan vederbörande menigheter blifvit genom Konungens Befallningshafvandes försorg deröfver hörde, handlingarnes flyttning från arkifvet i den stad eller härad, som flyttningen medgifvit, skulle verkställas, på statsverkets bekostnad, genom vederbörande Rådstufvurätts och Domhafvandes försorg, med anlitande, der så erfordrades, af kronobetjeningens biträde; hvarefter de hitsända transporterna borde af någon eller några dertill förordnade tjenstemän i Riksarkifvet emottagas, i anvisadt förvaringsrum uppställas, ordnas och förtecknas.
Dessa domböcker och hand - 135 lingar skulle derefter såsom andra offentliga handlingar hållas tillgängliga och afskrifter derur, när sådana äskades, afbemälda tjenstemän emot lösen expedieras.
Närmare bestämningar har jag ansett ett förslag, sådant som detta, icke böra innefatta.
Lyckas det tillvinna sig någon uppmärksamhet, lära anordningarne för dess verkställighet lätteligen kunna uppgöras.
I sammanhang med detta bör ett annat förslag följa.
Det har sannolikt icke undgått den läsare, som skänkt en allvarligare uppmärksamhet åt det nyss framstälda förslaget, att en del af de skäl, som för detsamma blifvit anförda, gälla äfven såsom anledning till vidtagande af någon åtgärd med de domböcker och handlingar, hvilkas flyttning ej blifvit föreslagen.
Det kan nemligen icke nekas, att förvaringsrumens bristfälligheter skada äfven de yngre domböckerna och handlingarne, ehuru icke så märkbart sorn de äldre.
Det är således af nöden att fortfarande uppmärksamhet egnas åt arkiflokalernas tillbörliga underhåll.
Men det är icke blott för förstörelse dessa handlingar böra skyddas, de måste ock bevaras för förskingring.
I min berättelse till sistförflutne Riksdag (sid. 145) har jag visat huru lätt särskilda delar af domböcker förskingras och förkomma när, såsom nu på många ställen sker, domböckerna få förblifva oinbundna.
I anledning deraf förmälde jag, på nyssåberopade ställe, huru önskligt det skulle vara att »erhålla ett lagbud, som både stadgade skyldighet för domaren och domstolen att ombesörja domböckers och protokollers inbindning inom viss bestämd tid och tillika föreskrefve, hvarifrån kostnaden dertill skulle tagas.
Denna kostnad hemstälde jag då böra drabba rättskommunen, häradet, tingslaget eller staden, då fråga vore om inbindning af äldre handlingar; men för en kommande tid, kunde denna kostnad, sorn blifver mindre betungande i samma mån som han år för år afbördas, påläggas domaren eller domstolen, der ej annorlunda vore genom stadga eller häfd vedertaget.
Ehuru denna framställning vid sistförflutne
Riksdag icke lyckades vinna uppmärksamhet, måste jag dock nu förnya densamma, dertill föranledd af ökad erfarenhet om den fara för förskingring, som det närvarande förhållandet innebär, då en så betydlig del af domböcker och protokoll i arkifven ligger oinbunden.
Till slut bör jag äfven yttra några ord om lagskipning ens tillstånd.
Omdömena derom hafva på senare tiden någon gång utfallit ofördelaktiga inom tidningspressen, utan att detta ändock, så vidt jag kunnat erfara, bevisar, att någon förändring till ett sämre inträdt-
Ett utvidgadt bruk af 136 tryckfriheten drager under skärskådan allt flera föremål för granskning och betraktelse.
När det då inträffar, att ett och annat rättsfall synnerligen egnar sig att sysselsätta allmänna uppmärksamheten, utgöra dessa händelser begärliga ämnen för dylika betraktelser, den ena öfverbjudande den andra ej mindre i granskningens än ock i framställningens skärpa.
Det har dervid icke sällan händt, att betraktaren, gifvande vika för den förklarliga benägenheten att hafva domslutet öfver ett rättsfall ju förr desto heldre färdigt, lemnat åsido både den mödosamma och tidsödande forskning, som är af nöden för sakförhållandenas tillförlitliga utredning, och det allvarliga och samvetsgranna begrundande, som lagstadgandenas tillämpning kräfver; hvaraf åter följt, att sedan domslutet på nämnda sätt blifvit afsagdt, de sedermera så småningom framträdande närmare omständigheterna i saken ej blifvit sedda ur fullt opartisk synpunkt, ej fått gälla hvad de bort, på det att icke det på förhand gifna domslutet skulle behöfva återtagas.
Då ett sådant förfarande, i sig sjelft förkastligt, ofta nog förenats med sanningslösa och orättvisa tillvitelser, än emot lagstiftningen än emot domaren, har det varit att beklaga, mest i den frihets namn, under hvars skydd det kunnat äga rum; ty tryckfriheten, liksom all annan frihet, har för sin tillvaro att frukta ej blott magten ock våldet, utan hon kan genom missbruk förstöra sig sjelf.
När nemligen denna frihet brukas lättsinnigt och obetänksamt, eller i lögnens och illviljans tjenst, eller till att egga eller smeka menniskornas sämre lidelser, förlorar hon allt mer och mer i aktning och förtroende hos allmänheten, så att till slut ingen lyssnar till hennes ord, då hon, sin ädla kallelse likmätigt, någon gång med allvar och fog förer den kränkta rättens, den förhållna sanningens, eller den hämmade upplysningens talan.
En tillfredsställande företeelse är det imedlertid att, efter hvad jag kunnat märka, icke några tecken antydt, att domstolarne låtit sagda missbruk verka till någon rubbning i deras lugna, opartiska hållning eller vilseleda deras bemödanden att söka sanningen och skipa rättvisan.
Detta bland annat, synes mig vittna derom, att Sveriges domare-korps fortfarande äger grundade anspråk på det vitsord, som förut i dessa berättelser blifvit densamma lemnadt, för sjelfständighet, rättsinnighet och oväld.
Men lagskipningens tillstånd beror ej uteslutande på dessa egenskaper.
Det är ej nog, att domaren vet och vill det rätta; han måste med outtröttelig nitälskan göra sin rättrådighet gällande, så att rättvisan blifver en verklighet inom samhället.
Dertill fordras, att när ett rättsförhållande blifvit stördt och domarens åtgärd förthy anlitas, han oaflåtligen vinnlägger sig derom, att, i hvad på honom beror, nämnda rättsförhållande må, så fort ske kan, återställas i sitt behöriga skick.
Snar rättvisa är dubbel 137 dubbel rättvisa.
När domaren i detta afseende gör sin pligt, är det lagstiftningens fel om, i följd af ofullkomliga och olämpliga stadganden, rättvisans gång förlamas och försenas.
Att i bägge afseendena något brister, har jag i en föregående berättelse antydt, vid af han dlandet af frågan om vår lagskipnings största fel, långsamheten.
Då jag nu återkommer till detta ämne, har jag visserligen icke att meddela någon inträffad väsentlig förändring till ett bättre i nämnda hänseende, men jag bör göra rättvisa åt de goda sträfvanden till ett dylikt mål, som visat sig.
I min år 1864 utgifna berättelse, likasom i denna, har jag antecknat, huruledes balansen hos Högsta Domstolen minskat.
Hos Hofrätterna kan förhållandet i detta afseende ej heller anses hafva i det hela försämrats, om ock hos en bland dem balansen af särskilda orsaker så ökat, att en tillfällig förstärkning af arbetskrafterna måst äga rum.
Vid Rådstufvurätterna äro, efter hvad jag under embetsresorna trott mig märka, balanserna betydligt minskade, hvartill den nya konkurslagen, som ansenligen inskränker domstolarnes befattning med detta slag af mål, förut ofta de arbetsdrygaste, utan tvifvel varit en mäktigt bidragande orsak.
Hos Häradsrätterna låter sig förhållandet med balanserade mål icke utan mycken svårighet utrönas, i brist på diarier, hvilkas införande åter skulle hafva med sig alltför stort besvär, i betraktande af den ensame domarens ändock nog mångfaldiga göromål.