Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Presle-Slåndet den 5 — — Borgare-Ståndet den 3 — — Bonde-Ståndet den 5 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående tillstånd för Aktiebolaget för jernväg mellan Köping och Kult att återbekomma återstoden af de till säkerhet för jernvågs-anläggningens fullbordande i Stats-kontoret deponerade medel, (Stats-Utsk:s Utlåtande N:o 161.) S. A. K. Sedan, uppå Direktionens för Aktiebolaget till byggande af en jernväg emellan Köping och Hult i underdånighet gjorda samt af E. K. Maj:t till Rikets sednast församlade Ständers pröfning öfverlemnade framställning om återbekommande af den summa, stor 150,000 R:dr B:ko, som i Stats-kontoret inneslod utaf de, jemlikt 4 § af bolagets under den 13 Navember 1852 utfärdade privilegium, till säkerhet för jernvägsbyggnads - 436 Expeditions-Ulskottels Förslag till underd.
Skrifvelse J\’:o 438. arbetets fullbordande derstädes deponerade medel, Rikets Ständer medgifvit sagde medels återställande lill bolaget på det sätt, alt bolaget ägde att genast lyfta 150,000 R:dr R.mt, men återstående 75,000 R:dr först sedan banan blifvit öppnad för trafik ända till staden Köping, har, under innevarande riksdag, fråga blifvit väckt, att förenämnde bolag måtte tillåtas att omedelbart och utan något förbehåll äfven återfå berörde, i Stats-konloret deponerade och sedermera till staten förverkade 75,000 R:dr R;mt, till stöd för hvilken framställning hufvudsakligen är vordet anfördt, ali bolaget, sedan det genom inträffade oförutsedda missöden blifvit förhindradt att uppfylla sina åtagna förbindelser och lill följd deraf förlorat så väl den af staten meddelade räntegaranti, som andra bolaget förunnade förmåner, icke kunde med visshet påräkna afkastning af det kapital, som redan blifvit på den genom bolagets försorg utförda jernvägsanläggningen användt och således ej heller af den summa, som dessutom skulle komma att nedläggas på fullbordandet af jernvägen mellan Arboga och Köping, samt att aktieägarne, hvaraf största delen bestodo af utländingar, icke hade något så stort interesse vid företaget, att de skulle vilja derför sammanskjuta och bekosta än mera penningar, dem de ej hade ringaste säkerhet att återbekomma.
Förhållandet vore i detta afseende ännu detsamma som vid förra riksdagen, hvarföre, om det då fattade beslutet att ej till bolaget återlemna de återstående depositionsmedlen förr än jernvägen blifvit fullbordad till Köping, nu vidhölles, bolaget måste anse sig beröfvadt all utsigt till dessa medels återfående, — något som, ifall Statens juridiska rätt härutinnan ej uteslutande toges i betraktande, saknade stöd af billighet, enär bolaget genom åstadkommande af ett dyrbart och för landet vigtig! kommunikationsmedel, för hvilket det allmänna ej behöft vidkännas ringaste uppoffring, inlagt en måhända ej nog uppskattad förtjenst om välståndets och näringarnes förkofran i de provinser, genom hvilka den fullbordade jernvägslinien emellan Orebro och Arboga framginge.
Ständer hafva tagit detta ämne i öfvervägande och enär bolagets oförmåga att fullgöra sina ingångna förbindelser, enligt hvad under behandlingen af bolaget rörande angelägenheter vid föregående riksdagar blifvit upplyst och allmänt kändt är, till icke ringa del härrört från missgynnande finansiela förhållanden samt andra för jernvägsföretaget menliga omständigheter, hvilka ej kunna föras bolaget till last, så, och i betraktande jemväl af det gagn, bolaget beredt det allmänna genom utförande af den första större jernvägsbyggnad inom
Sverige och genom den kännedom af dithörande ämnen, som i följd deraf blifvit spridd inom landet, äfvensom genom de betydliga fördelar den sålunda öppnade kommunikationen tillskyndat kringliggande ort, har det synts Rikets Ständer, ali den obestridiiga rätt, som i förevarande afseende tillkommer staten, icke bör allt för strängt tillämpas.
Och dä det så mycket mindre kan förutsättas, att jernvägsanläggningen i den af Rikets sednast församlade
Ständer åsyftade utsträckning förr eller sednare skulle komma att fullbordas i följd af den bolaget tillerkända rättigheten att, sedan jernvägen blifvit öppnad för trafik till Köping, lyfta ofvanberörde i Stats-konloret innestående 75,000 R:dr R:mt, som nämnda rättighet icke i sig innefattar en så stor fördel att bolaget genom densamma sättes i stånd att tillskjuta de utöfver ifrågavarande belopp för jernvägsarbelena emellan Arboga och Köping erforderliga betydliga kostnader, samt fasthållandet af samma bestämmelse således är ändamålslöst och i sjelfva verket innebärande ett upphäfvande af den förmån, som ansetts billigt att medgifva bolaget, hafva Rikets
Ständer funnit godt att af de till säkerhet för fullbordande af jernvägsanläggningen mellan Köping och Hult i Slals-kontoret deponerade medel uti räntebärande obligationer, det ännu innestående beloppet, motsvarande 75,000 R:dr R:mt, må återställas lill jernvägsbolaget utan förbindelse för bolaget att uppfylla de vid sistlidna riksdag för dessa medels återbekommande stad - Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse No 439.
437 gade vilkor, men under förbehåll, att desamma af bolaget i första rummet användas lill fullbordande och uppförande af de för allmänna trafiken å jernbanan emellan Orebro och Arboga erforderliga byggnader samt anskaffande af nödig driftmateriel; hvarjemte Rikets Ständer, med underdånig anmälan om detta beslut, få till E. K. Maj:t underdånigst öfverlemna att, efter pröfning af förekommande förhållanden, i nåder afgöra huruvida några andra förbehåll eller närmare bestämmelser, med afseende på de ifrågavarande medlens användande till omförmälda ändamål, lämpligen böra stadgas.
Preste-Ståndet den 3 — — Borgare-Ståndet den 3 — — Bonde-Ståndet den 5 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändrade föreskrifter i fråga om Kronogodsens framtida förvaltning och hortarrenderande. (Stats-Utsk:s Utlåtande N:o 181.) S. A. K.
Under anförande, hurusom behof voro för handen utaf en ändamålsenligare förvaltning, än den som nu eger rum, af Kronans på arrende upplåtne egendomar, så att af dem ökade arrendeinkomster åt Statsverket kunde beredas, men att detta ändamål svårligen stöde att vinna, utan arrende-afgiflerna ännu länge komma att blifva ringa i jemförelse med egendomarnes verkliga värde, i händelse bestyret med utarrenderingen fortfore, såsom nu är fallet, att vara anförtrodt åt embetsmyndigheter, af hvilka man hvarken borde eller kunde fordra de noggranna insigter och den erfarenhet i jordbruks - 438 Expeditions-Utskollets Förslag lill widerd.
Skrifvelse N:o 439. väsendet, som i första rummet mäste tagas i anspråk vid bestämmandet af en jordegendoms rätta skötsel och sannolika afkastning under en mängd högst olika förhållanden, har förslag blifvit väckt derom, att ändamålsenliga stadgande!) för Kronogodsens framtida förvaltning och bortarrendering måtte utarbetas.
Vid öfvervägande häraf, och ehuru Statens inkomster af ifrågavarande egendomar, enligt hvad vid innevarande riksdag blifvit närmare utredt, varit i ganska väsendtligt stigande under detta århundrade, hafva Rikets Ständer likväl trott sig finna, att arrendebeloppet åtminstone lör flere af dessa egendomar icke uppgår till hvad enskilda personer af lika beskaffade egendomar kunna påräkna, hvadan ock en temligen allmän klagan länge försports deröfver, att Staten af sina egendomar icke erhåller den inkomst, som under en ändamålsenlig förvaltning deraf borde kunna beredas.
Det allmänt kända förhållandet, att arrendatorer, hvilka, begagnande sig af den dem genom nu gällande föreskrifter tillförsäkrade optionsrätt, fått arrendet af Statens egendomar åt sig förlängdt, stundom öfverlålit detsamma på annan person emot erhållande af ganska betydlig godtgörelse derför, har, enligt Rikets Ständers tanke, i väsendtlig mån bidragit till detta omdöme, enär det ligger för öppen dag att nämnde godtgörelse eller mellangift, på sätt E. K. Maj:t uti sin vid denna riksdag aflåtna och af Rikets Ständer bifallna nådiga Proposition angående förkortning af den tid, hvarå Kronans egendomar utarrenderas, äfvenledes yttrat, utgör en lämplig mätare å Kronans förlust af den städja, som i annat fall skulle kunnat vid arrendeauktion utfäslas.
Rikets Ständer hafva likväl härvid icke förbisett, att, ehuru en obegränsad täflan, förnyad inom en icke för aflägsen tid, tvifvelsutan skulle i flera fall höja arrendebeloppen, åtskilliga olägenheter, hvilka blifvit af Rikets Ständer förut befarade, derigenom skulle kunna uppstå.
Före utfärdandet af den i ämnet ännu gällande Kongl, kungörelsen den 17 Juli 1847, hvarigenom så kallad optionsrätt under vissa vilkor blifvit den förre innehafvaren, eller, i händelse af hans frånfälle, hans enka eller barn i afseende å arrendets öfvertagande tillförsäkrade, hade nemligen, enligt hvad Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 22 Maj 1845 omförmält, erfarenheten visat, att, i följd af den då medgifna obegränsade täflan vid utarrendering af nämnde egendomar, arrendeanbuden icke sällan blifvit uppdrifna till ett, i förhållande till egendomarnes värde, allt för högt belopp, hvilket oftast föranledt antingen arrendatorns oförmåga att arrendevilkoren i föreskrifven ordning fullgöra eller ock att egendomarne vid arrendetidens slut aflemnats vanskötta och i försämradt skick: och till förekommande af de förluster, Staten i begge dessa hänseenden finge vidkännas, ansågo Rikets
Ständer ett korrektiv emot arrendeanbudens oskäliga uppstegring vara af behofvet påkalladt.
Reslämmandet af ett maximum för arrendets belopp, i förening med företrädesrätt för förre arrendatorn, hans enka eller barn att, emot erläggande af berörde maximum, öfvertaga arrendet, skulle ock, enligt Rikets Ständers tanka, utgöra en kraftig uppmuntran för redan varande kronoarrendatorer att åt jordens skötsel och odling egna ökad omsorg samt till egendomens förbättrande använda sina tillgångar.
De skäl som sålunda blifvit åberopade för införandet af den s. k. optionsrätten i fråga om arrendens öfvertagande, hvilken endast eger rum, då förre innehafvaren lägenheten väl brukat, hafva synts Rikets Ständer ännu ega sådan giltighet, att Rikets Ständer funnit ett frånträdande af de utaf 1845 års
Ständer härutinnan uttalade grundsatser betänkligt, äfven om någon ringa förhöjning i Statsverkets inkomster af nämnde egendomar skulle kunna derigenom åstadkommas.
Deremot, enär erfarenheten visat, att förre innehafvaren eller den i afseende å arrendets öfvertagande med honom lika berättigade, nästan alltid begagnat sig af rättigheten att få öfvertaga arrendet efter det på föreskrifvet sätt bestämda maximum och arrendebeloppen följaktligen Expeditions-Ulskctlels Förslag lill underd.
SkrifveUn N;o i59.
439 sällan bestämmas genom fri täflan, utan hufvudsakligen bero på bestämmandet af berörde maximum, hafva Rikets Ständer, inseende den vigt, som hvilar på nämnda förrättning, ansett det vara angeläget att ett så grannlaga åliggande verkställes på ett fullt ändamålsenligt sätt.
Enligt nu gällande föreskrifter åligger det E. K. Maj:ts Befallningshafvande i länen ali, sedan vederbörande kronobeijente hörde blifvit, utsätta ett minimum, hvarunder, och ett maximum, hvaröfver' del årliga arrendet ej får gå, samt att de sålunda utsatta beloppen Kammar-kollegii pröfning och fastställelse underställa.
Huruvida delta sätt att tillvägagå är det ändamålsenligaste, torde dock kunna ifrågasättas, enär det icke lemnar säkerhet derför att någon enda i landtbruks- och skogshushållning fullt hemmastadd person blifveri tillfälle att yttra sig i en angelägenhet af ifrågavarande beskaffenhet.
Rikets Ständer anhöllo ock uti deras ofvannämnda underdåniga skrifvelse den 22 Maj 1845, att länens Hushållnings-sällskaper skulle, jemte vederbörande kronobeijente, i frågan höras, innan berörde maximi- och minimi-arrende bestämdes; och ehuru E. K.
Majit icke lemnat nådigt bifall till framställningen i denna del, hafva Rikets Ständer dock funnit det önskvärdt, att personer med verklig sakkännedom äfvensom kronobetjeningen hördes i ämnet, innan maximi- och minimi-arrendebeloppen bestämdes af vederbörande myndigheter, från hvilka all befattning med nämnde angelägenhet likväl svårligen kan skiljas.
Inrättandet af en särskild stjrelsegren för berörde angelägenheter skulle nemligen, enligt Rikets Ständers tanke, föranleda ökade ntgifter i den mån, alt det kunde vara tvifvelaktigt, huruvida den tillökning i arrendebeloppen, som härigenom vore att förvänta, till nämnde utgifter försloge.
Rikets Ständer hafva emellertid ansett sig böra underdånigst fästa E. K.
Maj:ts nådiga uppmärksamhet vid ifrågavarande angelägenhet, hvilken, fortfarande stadd i utveckling, alltjemt tarfvar förändrade och efter tiden lämpade föreskrifter, som nu i många hänseenden till ocb med saknas.
I sistnämnda afseende få Rikets Sländer exempelvis omförmäla, att, ehuru redan år 1836 temligen fullständiga föreskrifter meddelades i afseende å militie-boställens bebyggande och häfd m. m., sådana föreskrifter i många fall ännu icke äro att tillgå, beträffande Statens öfriga egendomar; och då dessa och möjligen äfven andra omständigheter torde böra tagas i betraktande vid upprättandet af förslag till förnyade stadganden i berörde angelägenhet, fä Rikets Ständer underdånigst anhålla, att E. K.
Majit täcktes, med hänsyn till hvad här ofvan är vordet yttrat, låta utarbeta och till Rikets härefter sammanträdande Ständer afgifva nådigt förslag till förändrade föreskrifter i fråga om ularrendering och förvaltning af Statens egendomar.
Stockholm den 5 Oktober 1860. 440 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o ■/40.
No 140.
Preste-Ståndet den 3 — — Borgare-Slåndet den 5 — — Bonde-Ståndet den S — — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse, angående folkskole-afgif tens utgörande.
(Bevill.-Utsk:s Uti.
N:o 24 och 56.) S. A. K.
Då Rikets Ständer vid sednaste riksdag bestämde skyddsafgiften för hvarje mansperson till 40 öre och för hvarje qvinna til! 20 öre, blef, beträffande foikskoleafgiften, som egentligen utgör skyddsafgiftens andra hälft, ingen särskild föreskrift meddelad, hvarföre ock ifrågavarande afgift eller folkskole-afgiften, för närvarande utdebiteras till det ursprungliga beloppet, detta endast evalveradt, efter nuvarande myntbestämning till 37 öre för man och 19 öre för qvinna.
Då emellertid dessa tal icke passa i decimal-systemet, samt i öfrigt försvåra räkningen och kontrollen, hafva Rikets Ständer, som beslutit, att den vid innevarande riksdag antagna Bevillningsstadgan först från och med år 1862 skall träda i gällande kraft, funnit godt bestämma, att folkskole-afgiften skall, lika med personliga skyddsafgiften, från och med nyssnämnda är utgå med 40 öre för man och 20 öre för qvinna, ej mindre al hvar och en i mantalslängd upptagen person, som enligt gällande författning skall utgöra mantalspenningar, än ock af den ej värfvade delen af gemenskapen vid Arméen och Flottan; och fä Rikets Ständer, med tillkännagifvande häraf, hos E. K.
Majit underdånigst anhålla, att allmän kungörelse om Rikets Ständers sålunda fattade beslut måtte varda i nåder utfärdad.
I\:o 444. 441 IV: o 141.
Preste-Ståndet den 5 — — Borgare-Ståndet den 3 — — Bonde-Ståndet den S — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om, jemkning i gällande föreskrifter angående tiden för nattvardens begående.
(Lag- och Elton.-Utsk:ns Uti.
Nås 2, 28.) S. A. K.
Enär under sednare tiden, isynnerhet på landsbygden, det bruket alltmera utbildat sig att företrädesvis å vissa Sön- eller Helgedagar begå Herrans Nattvard, samt haral följt, att, då utdelandet af detta sakrament på inånga Söndagar alldeles icke förekommer och gudstjensten dylika dagar jemförelsevis är ganska kort, densamma deremot en annan dag, för det stora antalet tillströmmande nattvardsgäsler, får en utdrägt som icke allenast öfver höfvan anstränger den tjenstgörande prestens krafter, utan äfven medför olägenheter för de kyrkobesökande, isynnerhet kommunikanter, hvilka stundom hafva lång och svår väg lill kyrkan och under den kallare årstiden icke hinna hem före mörkrets inbrott, har förslag blifvit väckt, att det i Kyrkolagens 11 Cap. 10 § förekommande stadgande, enligt hvilket utdelandet af Nattvarden först efter predikan får ega rum, måtte sålunda jemkas, att berörde föreskrift icke vidare utgjorde hinder för Nattvardens begående äfven å annan tid än den för högmässogudstjensten bestämda, då hvarje prest mäste tjenstgöra i sin egen församling och således vid utdelningen af sakramentet icke kan erhålla något biträde af sin grannprest; och ehuru Nattvardens begående, såsom innefattande den högtidligaste akten och så att säga höjdpunkten af den allmänna gudstjensten, icke bör från denna lösryckas; hafva Rikets Ständer likväl Bih. till B.
Prot. 1859 & 1860. 10 Sami. 1 Å/d. 56 442 Expeditions-Utskottets Förslag till under d.
Skrifvelse N:o 44&. funnit ofvanberörde skäl att ifrån denna regel någon gång och i högst trängande fall göra undantag, vara af den vigt, att desamma påkalla någon eftergift i nu gällande föreskrifter rörande ifrågavarande ämne, hvadan Rikets
Ständer för sin del beslutit utfärdandet af en författning, hvarigenom stadgas, alt om i någon församling vid vissa tillfällen och med afseende å särskilda omständigheter, det må anses nödvändigt, att nattvardsgång anställes å annan tid än i sammanhang med den allmänna högmässogudstjensten, Pastor eger att med församlingsboerna derom öfverenskomma.
Uppläit och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 Okt. 1860.
Preste-Ståndet den 5 — -— Borgare-Ståndet den 5 — — Bonde-Ståndet den 5 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändring i föreskrifterna rörande vilkoren för kyrkors sammanbyggnad.
Resv. och Ekon.-Utsk:s Ret.
N:o 131 och Ull. N:o 172.) S. A. K.
Med anledning af hos Rikets
Ständer gjorda framställningar om förändring i vissa delar af föreskrifterna i Kongl. Kungörelsen den 19 Juni 1830, angående vilkoren för kyrkors sammanbyggnad och behandlingssättet af derom uppkomna frågor, hafva Rikets Ständer, för att å ena sidan, med hänsigt jemväl till en ändamålsenligare fördelning af Presterskapets verksamhet, i möjligaste måtto befrämja sammanbyggandet af kyrkor, der sådant lämpligen kan ega rum, samt å andra sidan förhindra det, i följd af nu gällande stadgande, stundom inträffande förhållande, att en större socken Expeditions-Utskottets Förslag till undtrd.
Skrifvelsi N:o 145.
443 kan, emot den mindres vilja, tvinga den sednare till byggande af gemensam kyrka, funnit sig böra hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla: dels att ofvannämnde Kongl. Kungörelse måtte erhålla sådana tillägg, hvarigenom blefve stadgadt, att den Nämnd, sorn, enligt hvad ifrågasatt är, kan få sig uppdraget all verkställa reglering af Presterskapets löner, jemväl må ega att framställa förslag om kyrkors sammanbyggnad, äfvensom att sådant förslag må väckas också i det fall, att endast endera kyrkan är förfallen och den andra så belägen, att, vid gemensamt begagnande af båda församlingarne, kyrkovägen ej förlänges mer än en half mil för någon by eller under särskild nummer i jordeboken upptagen gård; dels ock att samma Kungörelse måtte förändras i den syftning, att, i händelse vid väckt fråga om kyrkors sammanbyggnad delade meningar inom socknarne uppstå, sammanbyggnad ej må ega rum, derest icke pluraliteten af de röstegande inom hvarje socken särskildt är derom ense.
I¥:o 143.
Uppläst och godkändi hos Ridd. och Adeln den 1 Okt. 1*80.
Preste-Ståndet den i — — Borgare-Ståndet den 5 —- — Bonde-Ståndet den 5 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i fråga om undersökning af de angående jord och skogar inom Norrbottens län utfärdade privilegier.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk. S. A. K. Hos Rikets Ständer är vordet anfördt, hurusom genom tid efter annan under sednare delen af 1700-talet och början af 1800-talet meddelade privilegier åt såg- och 444 Expeditions-Utskottets Förslag lill anderd.
Skrifvelse N:o 143. jernverk, hvilka dels blifvit uppbyggda, dels ännu blott finnas i handlingarne omförmälda, samt under namn af odllingsdistrikter, ofantliga sträckor af Norrbottens län blifvit upplåtna åt enskilde, i ändamål att förse verken med skogsprodukter.
Dessa trakter befunnos nu i ouppodladl skick, hvaremot om de, lika med Kronans öfriga mark, fått fritt upplåtas till bebyggande och odling, befolkningen inom nämnde län derigenom kunnat under sednare seklets lopp betydligen ökas, äfvensom Kronan erhålla en mångdubbelt större inkomst.
Af E. K. Maj:ls Befallningshafvandes äldre embets-berättelser inhemtades, att dessa Iandtsträckor endast inom södra delen af Norrbottens kustland, sorn innehåller 230 qvadratmil, uppgått till en vidd af 58 qvadrat. mil, oberäknadt de landytor af privilegierade marken, som ligga inom frälsehemmans och lappmarkernas områden, och såsom exempel å de omförmälda privilegierna har anförts, att Kapitenen Jonas Meldercreutz, genom Kongl. Resolution deu 20 Augusti 1753, som den 13:de December 1763 blifvit förnyad, erhållit uteslutande rätt till hemmans-anläggning på en landsträcka af omkiing 20 mils längd och 10 mils bredd emellan Luleå och Kalix’ elfvar; alt Majoren Georg Wilhelm Palmstruch, genom frihelsbref af den 8 Maj 1775, erhållit upplåtelse af ett ödesland, 10 mi! långt och 2J mil bredt, på norra sidan af Piteå eif; samt att medelst Kongl. Brefvet den 14 Juli 1828 till Korpfors och Rensundsfors jernverks-anläggningar, upplåtits en vidd af icke mindre än 377,691 tunnland duglig skogsmark.
Ehuru alla dessa privilegier blifvit beviljade med vilkor, dem innehafvarne sedan lång lid tillbaka lemnat ouppfyllda, fortfore likväl privilegierna ännu alt begagnas såsom skäl alt förhindra bifall å allmogens ansökningar om hemmans-anläggningar, hvilka frågor sålunda kommo alt afgöras först i sammanhang med de långsamt pågående afvittrings-förrättningarna i orten, hvaraf åter blifvit en följd, alt ett stort antal personer först elter tiotal år fått sina ansökningar pröfvade och andra åter sett sig föranlåtne att afstå sin rätt åt annan person.
För anläggning och upparbetande af hemman på dessa privilegierade landsträckor, förunnades privilegiitagaren frälserätt; och sålunda hade i jordeböckerna omkring 130 frälsehemman uppkommit.
Vjlkoren för besittnings-och frälserätten hade emellertid icke i vidsträcktare måtto blifvit fullgjorda, än att allenast ett ringa antal af dessa hemman förmådde föda en åbo.
En stor del saknade både åbo och byggnader: och på åtskilliga kunde den ursprungligen afsedda bohlsladen icke upptäckas.
Tvärt emot det åsyftade ändamålet med anläggningen af dessa hemman, hvilket varit landets uppodling, tjenade de nu endast till skogsfång för sågar.
Härtill liomme dessutom de beviljade sågverks-privilegierna.
Dessa berättigade endast innehalvaren att ifrån ett visst område af Kronans jord, hvilket område vore utsträckt ända till hundra tusentals tunnland skogbärande mark för hvarje sågverk, hemta sågtimmer till visst antal trön af från och med några hundrade lill och med 5 å 6,000; hvarjemte sågverks-privilegierna merändels innehöllo det vilkor, alt å den till stockfångst anvista kronomarken hemmans-anläggningar icke finge förhindras.
Genom Kongl. Brefvet den 13 Juni 1820 stadgades först, att ingen mark vidare finge till sågverk upplåtas; men uti Kongl. Brefvet den 2
Maj 1826 hade sågverken erhållit en förmän, som ursprungligen icke varit dem tillagd, nemligen rättighet till anläggning af så många hemman, att från dessas skogar, privilegierade stockantalet kunde erhållas; hvarjemte, om sågskogarne genom hemmans-anläggningar eller fyllnad i områden åt äldre hemman undergått minskning, bristen borde ersättas af annan befintlig odisponerad mark; och genom Kongl. Brefvet den 29
Maj 1852 utsträcktes sågverkens rätt än vidare, så alt under pågående afvittring mark får tilldelas dessa verk under orubblig besittningsrätt, utan att ens de med hemman förenade skyldigheter dervid fästas, Expedilions-Utskollets Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 145. 445 Ett sådant förfarande med Kronans jord syntes emellertid ej vara med föreskrifterna i 77 § Regerings-formen öfverensstämmande; och vid utfärdandet af alla dessa privilegier hade ej blifvit taget i betraktande landets för odling särdeles tjenliga beskaffenhet och icke heller att hvarken enskilde personers eller bolags kralter förmådde uppodla sådane rymder, hvilkas odlande kunde sysselsätta en hel befolkning under många årtionden.