Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 och för sig vore redan nog all beklaga, det antalet af s. k. lösa personer alltjemnt ökades, isynnerhet derigenom att unga, raska män al den tjenande klassen till allt större antal upphörde att tjena, i beräkning på goda tillfällen att vid kanaler, jernvägar och mera dylikt vinna tillräckligt uppehälle såsom daglönare och betingsarbetare, inginge äktenskap, ökade backstugornas och inhysesnästenas befolkning, eller till stor del blefvo kringirrande varelser utan stadigt hem ; men, jemte dessa förhållanden, företedde sig äfven den sorgliga åsynen af det stora antalet kyrkans barn, som blifvit fremlingar för kyrkan, under många år icke egt den ringaste förbindelse med henne, och förvildats genom sin liknöjda hängifvenhet åt det omgifvande förderfvet och det deraf följande hemska tillståndet af misströstan om sig sjelf, hvilket, med sällsynta undantag, vore karakteristiskt för dem, som, efter att hafva uppvuxit uti en genom blotta vanan inplantad vördnadsfull omsorg alt iakttaga kyrkans heliga ordningar och seder, derefter, under en långvarig frånvaro från hemmet, dels genom det nedslående och harmliga intrycket af fremmande församlingars och deras föreståndares ovänliga, frånstötande och misstroende bemötande mot fattiga fremlingar, och dels, isynnerhet, genom det inflytelserika exemplet af den omgifvande hopen al lättsinniga, ogudaktig» likar, blifvit hänförda till ett ständigt uppskjutande af vården om sina andliga behof och nådemedlens bruk, samt derföre slutligen ansåge sig såsom för alltid lösryckte och utstötte ur kyrkans moderliga famn, samt, med förspilld delaktighet af dess välsignelser, alltmera vänjande sig vid eli slags försoflad trefnad i denna dystra belägenhet.
Det i den vilda hopen blandade antalet af uppväxande barn utål de arbetarne alföljande hustrur och frillor lemnades alt arta sig huru som helst och undervisades, med få undantag, i ingen annan skola än gudsförgätenhetens och styggelsens, under det att i många fall ej genom tillgängliga betyg ens kunde upplysas, hvar eller när de under föräldrarnes kringvandring blifvit födda eller om och när de blifvit al kristligt dop delaktige, och ej heller om de inom eller utom äktenskapet blifvit aliade.
Med de stora allmänna arbetsföretagens ständiga mångfaldigande och utsträckning, tillväxte sålunda mängden af lösdrifvare och lättfärdig», som bildade en helt egen, efter hand alltmera konsoliderad kast, hvilken verkade på befolkningen såsom ett densamma genomådrande gift, hvilket i sina följder kunde blifva mer än något annat bolande lör stat och kyrka i vårt fädernesland.
För alt i någon mån afhjelpa dessa olyckliga förhållanden har motionären ansett följande åtgärder gagneliga, nemligen: l:o att från hemorten utgående arbetssökande skola förses med tillräckligt upplysande betyg af presterskapet beträffande hemvist, lefnadsslällning, ålder, kristendomskunskap, frejd, behörighet till nådemedlens bruk, äktenskap, skattskrifning, äfvensom, der så erfordras, om medföljande hustrur och barn ; 2:o att sådana betyg för arbetare, som under en längre tid uppehålla sig på fremmande ort, vid framställd begäran beredvilligt förnyas och dem tillsändas af pre sterskapet i deras hemorter; 3:o att hvarje arbetare, som sådant åstundar, erhåller delaktighet af kyrkans förmåner å den ort, der han i arbete sig uppehåller; Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 30. 3 4:o att arbetarnes barn, som hunnit skolåldern, af ortens presterskap ej allenast erbjudas, utan älven tillhållas att begagna närmaste folkskola i orten, och 5:o att, i den mån ske kan, aftal, syftande till kyrklig ordning, af pastor å arbetsorten uppgöres med arbetsbelälet; samt slutligen, och framför allt, att, vid nästa Riksdag, till det ifrågavarande ondas afbjelpande lillvägabringes en särskild författning, innehållande föreskrifter derom: a) att vid kronans eller af Konungen oktrojerade bolags arbeten, ingen arbetare må antagas, hvilken ej kan förete sådant betyg från presterskapel i sin hemort, som ofvan i l:a punkten säges; b) att arbetare, som ej längre tid än 3:ne år varit vid arbete af förenämnde beskaffenhet utom sin hemort använd, fortfarande eger rätt till skattskrifning och församlings gemenskap i hemorten; c) alt arbelsbefäl eller direktion åligger alt hos vederbörande
Konsistorium anhålla om förordnande af predikant för arhetsmanskapet: d) att, derest, efter sålunda framställd begäran, predikant icke af Konsistorium förordnas kan, det skall åligga arbets-chefen att härom hos pastor i socken göra anmälan samt med honom träffa aftal om ofvanberörde predikants-göromåls bestridande; och e) att, i läll så erfordras, arbets-chefen äger bos Konsistorium förnya sin begäran om förordnande af predikant för arbetare-personalen.
Uti detta anförande hafva åtskilliga ledamöter af Högvördiga Preste-ståndet in stämt. 2:o.
Riksdagsmannen Efraim Larsson: att, i betraktande af den, för dem af Ståndets ledamöter, som bodde i grannskapet af den utstakade jernvägs-linien, säkerligen icke obekanta beskaffenheten af de vid jernvägs-arbetet anställde arbetarnes moraliska lif, samt huruledes detta alltmera utvecklade sig till olycka för samhället och menskligheten, det ingalunda vore opåkalladt att länka på medel lill förekommande al det ondas öfverhandtagande.
De lill berörde arbeten använde personer kunde, åtminstone i motionärens hemort, till största delen hänföras till den lägsta moraliska ståndpunkt och voro samlade från nästan alla provinser i riket, och, ehuru uppsigt visserligen hölles öfver arbetets fortgång och drift, vore likväl, efter slutadt arbete för dagen, arbetaren sig sjelf lemnad, då bans vanliga tillflykt biefve bränvinsflaskan och kortleken, som beröfvade honom icke allenast dagens ulan ofta veckans, kanske lill och med månadens arbetsförtjenst.
Men icke blott arbetsdagarnas lediga stunder, utan äfven, och kanhända synnerligast, söndagen användes tili dessa olyckliga tidsfördrif, hvarigenom arbetaren dels sjelf förderfvades, dels ock i sin hemort samt å den ort, der han hade sitt arbete, spridde en moralisk pestsmitta genom sina förderfliga exempel.
Delta förhållande bade i motionärens hembygd väckt allvarliga bekymmer bos håde föräldrar och husbönder, hvadan ock å allmän sockenstämma beslut fattats att bos chefen för jernvägs-byggnaderna göra hemställan om tillsättande af särskilde poliseller ordningsmän för jernvägs-arbetarne, äfvensom förslag i enahanda syftning blifvit väckt vid sistlidet års landtbruksmöte i Alingsås, ehuru detsamma der icke vunnit det afseende sakens vigt förtjente; i anledning hvaraf och då, enligt motionärens förmenande, det vore inom riksförsamlingen som ärendet borde komma under öfvervägande och behandling, motionären på dessa, jemte flera anförda skäl, föreslagit det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet framställa den anhållan, att nödigt antal ecklesiastike tjenstemän mätte, pä lämpliga stationer, för den talrika arbets-personalen vid jernvägs-arbelena, antingen dessa vore statens eller enskilde bolags, men i sednare fallet på bolagets bekostnad, anställas, sedan vederbörande Konsistorier blifvit hörde, med skyldighet alt emottaga arbetarnes prestbetyg, hvarförutan ingen arbetare -4 i Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 50. borde antagas, och att dem med påskrift öfver arbetarnes under liden förda vandel vid entledigandet ur arbetet förse, äfvensom att åtminstone ett par gånger i månaden samla de inom stationen befintlige arbetare till offentlig gudstjenst.
Utskottet har tagit förevarande motioner i noggrann! öfvervägande och dervid blifvit öfvertjgadt om behöfligheten deraf, alt verksamma åtgärder, hufvudsakligen i den riktning motionärerne uppgifvit, varda ofördröjligen vidtagne, på det icke utaf ifrågavarande arbets-personal må bildas en lös befolkning tili stor våda för ordningen inom samhället.
Till förekommande häraf är det, enligt Utskottets mening, i hög grad angeläget ej mindre alt tillfälle till ständig religionsvård för detta arbetsmanskap beredes, äfvensom att tillsyn hålles derå, ali prestbetyg af vederbörlig fullständighet vid dylikt manskaps antagande aflemnas eller ock sedermera ofördröjligen anskaffas, utan ock måhända i främsta rummet, att arbetsbefälet, äfven emellan arbetstiderne, egnar omsorgsfull tillsyn åt manskapet och vakar öfver iakttagande af ordning och sedlighet samt jemväl i öfrigt, i afseende å samma manskap, iakttager de åligganden, som i fråga om militärtrupp tillkommer befälet, då truppen befinnes samlad, och hvartill bland annat hörer den för det religiösa sinnets väckande och underhållande hos manskapet gagne liga plägseden att detta dagligen, vid tjänstgöringens början och slut, samlas tili för rättande af morgon- och afton-andakt.
För alt mera speciell kunna uppgifva alia de åtgärder, som uti ofvan om förmälda hänseenden må vara erforderlige och lämplige, saknar Utskottet emellertid nödig kännedom om förhållandena: och torde dessa åtgärder för öfrigt böra blifva olika för olika orter, för att lämpas efter de skärskilda förhållandena på hvarje ställe.
Utskottet anser sig således ej heller böra förorda de spe ciella föreskrifter, som af den ene motionären, Herr Biskopen Fahlcrantz, blifvit i frågaställde, helst desamma i vissa delar torde mötas af åtskilliga betänkligheter.
Under åberopande af de allmänna åsigter i frågan, hvilka sålunda blifvit af Utskottet uttalade, tillstyrker Utskottet vördsamligen. att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan, att lämpliga föreskrifter må meddelas för beredande af religions- och sedlighets-vård åt den personal, som användes vid de arbeten af större omfång, hvilka utföras antingen af staten eller af enskilda bolag med bidrag af statsmedel.
Reservation anmäld af Prosten P. J.
Emanuelsson, hvilken yttrade: »1 det Betänkande, hvarigenom Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet tillstyrker en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj: t af innehåll, alt ät sådant manskap, som till större arbetsföretag sammandrages från skiljda orter, må beredas tillsyn och själavård, instämmer jag fullkomligt, men reserverar mig emot de sista orden i Betänkandet, så lydande: ”med bidrag af statsmedel.
Det är nemligen klart, att, om dessa ord bibehållas sådana bolag, som icke hafva statsbidrag till sitt arbetes bedrifvande, skulle helt och hållet fritagas från allt åliggande att sörja för arbetarnes tillsyn och religionsvård, hvilken omsorg deremot skulle åläggas dem, som hafva bidrag af staten.
Men om det nu icke kan bevisas, ali de förres arbetare äro mindre i behof af tillsyn och religionsvård, än de sednares — en Allmänna Besvärs- ock Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 30. 5 en bevisning, som ej ens har blifvit försökt — så skulle jag tro, att enahanda åliggande bör ega rum för alla bolag utan undantag, som sammandraga ett större antal arbetare från fremmande orter, ehvad de hafva understöd af staten eller icke, såvida ändamålet med de i denna fråga väckta och af Utskottet behandlade motioner skall någorlunda fullständigt vinnas.
Emot denna min åsigt hafva icke mer än tvänne skäl blifvit uppställda.
Man har nemligen antagit, alt, utan statens medverkan, inga bolag för större arbetsförelag skulle inom vårt fädernesland kunna uppkomma.
Men myrodlingarne på Gottland jemte flere vid Utskottets öfverläggning uppgifne, redan existerande större bolag för arbetes bedrifvande, ådagalägga tillräckligt haltlösheten af det anförda skälet, och i betraktande af den ifver för industriela företag, som nu lifvar en stor del af Sveriges innebyggare, kan man icke annat än antaga, att många enskilda bolag för gemensamma arbeten af större omfång, äfven utan statens mellankomst, snart skola uppstå.
Man har vidare sagt, att, då staten icke bidrager till ett arbete, har den icke heller ratt att ålägga bolag, som sådant arbete bedrifver, någon skyldighet att draga försorg om de fremmande arbetarnes tillsyn och religionsvård.
Den enskilde skulle således hafva magt att sammandraga en folkmassa, som icke egde någon utväg att fä sina andeliga behof tillfredsställda, icke behöfde visa, hvadan den kommit eller hvart den far eller vid återkomsten till sin hemort redogöra för sitt uppförande och öfrige förhållanden under frånvaron, utan all staten egde säga ett ord derom, såvida den icke köpt sig en sådan rätt genom penningebidrag!
Och om, såsom de begge motionärerna ovedersägligen ådagalagt, religionsförakt och sedeslöshet samt deraf uppkommande andelig! och lekamligt elände i hög grad befordras genom en lös befolknings sammandragning på arbetsstationer, så skulle slaten stillatigande bålla till godo med en sådan kränkning af sina heligaste rättigheter, derföre att det bolags förmenta rätt, som sammandragit folkmassan, måste respekteras och en liten pekuniär uppoffring å bolagets sida möjligen besparas.
1 sanning —om man vill utsträcka den enskildes rätt sä långt och så ensidigt afse de materiella intressena på bekostnad af statens högsta ändamål, dess medborgares religiösa och sedliga utveckling, så inser jag icke, huru ett samhälle i längden skall blifva möjligt, än mindre med hvad rätt det kallar sig kristligt.
På nu anförda skäl yrkar jag, att de orden i Betänkandet: ”med bidrag af statsmedel,” må utgå, och åläggande af samma skyldighet för alla bolag, som till större arbetens bedrifvande begagna folk från skiljaktiga orter, genom Rikets Ständers skrifvelse varda i underdånighet hos Kongl. Maj:t begärdt.” Häruti förenade sig Lektor Sondén.
S Sami. 6 Haft. STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857.
Allm. Ilesv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande JV.‘0 31. 1 A:o III.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Febr. 1857, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om Kronofogdetjens ternus indragning.
Uti memorial, som irån Vällofliga Borgare-Ståndet blifvit till Utskottet rem ittcradt, har Herr C. H.
Berglund föreslagit att Kronofogde-tjensterna måtte indragas och att, då dessa tjenster blott utgjorde en mellanlänk emellan Landshöfdingarne och Länsmännen, Kronofogdarnes göromål måtte varda på Länsmännen öfverflyttade, mot åliggande för dessa att till säkerhet för uppbörden ställa enahanda borgen af 1,500 Ridr B:co, som nu är för Kronofogdarne föreskrifven.
Motionären har härvid erinrat att indrifning af uppbördsrester, likasom utmätningar och uppskattning af fast egendom, nästan allestädes redan åt Länsmännen uppdragits; att likaledes Aklagarebefattningen vid domstolarne och polisväsendet af dem besörjdes samt att med den kunskapsgrad, som nu borde af Länsmännen innehafvas, något hinder för öfverflyttande på dem af Kronofogdarnes öfriga göromål ej kunde anses uppsta; hvaremot åtskilliga fördelar i motionärens tanke skulle af den föreslagna förändringen följa.
Sålunda skulle ärendenas skyndsammare gång derigenom i hög grad befrämjas.
Staten skulle vinna större säkerhet för uppbörden, enär borgen derför, hvilken nu för 112 Kronofogdar utgör tillhopa 252,000 R:dr, skulle för befintliga 498 Länsmän motsvara en summa af 895,500 R.-dr Riksmynt.
Äfvenledes skulle genom förändringen tillfälle beredas att öka Länsmännens svaga lönevilkor medelst användande af den efter Kronofogdarna ledigblifvande aflöning, hvilken, oberäknadt den af Kongl. Majit vid innevarande Riksmöte föreslagna förhöjning, uppginge till sammanräknade 218,238 R:dr 46 sk. 3 rist Riksmynt; och skulle dessutom den föreslagna förändringen medföra den förBih. till II.
Brot. 1836 S; 1837. 8 Sami. 7 Haft. I 2 Allm. lieav.- och Ekon-Vtsk.
Betänkande N:o 31. del, att det för den Svenska jorden tryckande brefbärings-besväret till betydlig del komme att upphöra; varande slutligen af motionären företedd och åberopad en af Länsmännen inom ett fögderi uti Upsala Län vid sednaste, Kronofogdeledighet till Kongl.
Majit ingifven underdånig ansökning att
Kronofogdebefattningen i samma fögderi icke måtte varda åter tillsatt, utan att de dit hörande göromål måtte uppdragas Länsmännen antingen för alltid eller på försök mot rättighet för dessa att under tiden såsom arfvode åtnjuta den för Kronofogdetjensten anslagna kronotionde-spanmål och persedelränta, jemte provisioner, procenter m. m.
Utskottet får i afseende härå upplysa, att samma förslag, sorn nu af Herr Berglund blifvit väckt, förevarit vid 1847 och 1848 årens Riksdag samt då blifvit afstyrkt genom Ekonomi-Utskottets betänkande
Nio 87, hvilket af samtlige Riks-Stånden bifallits.
Efter öfvervägande af hvad såväl nämnde Riksdags förhandlingar i detta ämne innehålla, som nu i afseende derå blifvit anfördt, har Utskottet stadnat i den öfvertygelse, att samma förslag ej heller nu är antagligt; och grundar Utskottet denna åsigt på följande skäl, hvilka till större delen äro i förenämnde betänkande åberopade.
Då Länsmännen i och för sina tjenstebefattningar befinna sig i ständig och nära beröring med allmänheten, är det ock ej mindre för Staten än för Länets invånare af mycken vigt att
Länsmännens tjensteutöfning är underkastad den noggrannaste tillsyn.
Läns-Styrelserne äro emedlertid både i anseende till Länens vidsträckthet och af andra lätt insedda skäl urståndsätta att på närmare håll och med mera oafbruten uppmärksamhet följa Länsmännens förhållande och äro derföre härvid i behof af nödigt biträde; hvaraf således följer att den mellanlänk emellan den högre Embetsmyndigheten och den lägsta tjenstegraden, som uti Länsförvaltningen af Kronofogdarne bildas, lika litet derstädes, som inom andra Embetsförvaltningar, kan, utan äfventyr för ordning och reda, undvaras.
Vidare får Utskottet erinra att af den föreslagna förändringen skulle följa icke allenast att alia de flerfaldiga regleringar, som äro grundade på den hittills följda fögderiindelningen skulle komma att upphäfvas, utan ock att det för närvarande i enlighet dermed ordnade uppbördsväsendet inom hvarje
Län splittrades i lika många fördelningar och särskilda redogörelser, som Länsmans-distrikten inom Länet utgöra.
Detta skulle åter ej blott betydligen öka göromålen för Häradsskrifvarne, synnerligast genom upprättande af de sålunda mångfaldigade, besvärliga räkenskaperne, utan ock mycket försvåra den Länds-Kontoret åliggande kontroll öfver Länets uppbörd; och skulle för öfrigt den direkta skriftvexlingén med Länsmännen, särdeles inom de större Länen, der 20 å 30 Länsmans-distrikt förekomma, säkerligen till d n grad mångdubbla arbetet vid Läns-Styrelsernas båda afdelningar, att göromålen derstädes svårligen och åtminstone ej utan anställande af ökadt antal Tjenstemän skulle kunna medhinnas.
Utskottet befarar dessutom att, Allm. licsv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o Si. 5 efter en sådan förändring, som motionen afser, största svårighet skulle möta för erhållande af tjenliga personer till Länsmanstjensternas bestridande.
En sådan svårighet lärer redan å flera orter yppats och skulle otvifvelaktigt i nämnde fall ökas i hög grad, ej allenast med afseende å den kameralkunskap, som, jemte öfriga egenskaper, är behöflig för uppbörds- och andre Kronofogdarne tillkommande göromåls behöriga skötande, äfvensom å den juridiska insigt, sorn erfordras vid flera af de värf, hvilka af Kronofogdarne nu utföras, såsom syner och besigtningar å Kronans egendomar samt utförande af Kronans talan i civila mål, utan ock i anseende dertill, att sådan uppbördsborgen, som nu är för Kronofogdarne föreskrifven, uti ifrågavarande fall skulle af Länsmännen aflemnas.
Slutligen får Utskottet fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att, derest motionärens förslag skulle bifallas, sådant sannolikt icke skulle komma att medföra besparing, utan snarare föranleder en ej obetydligt ökad statsutgift.
Om Länsmännen tillika komma att öfvertaga såväl uppbördens besörjande, som de flera andra vigtiga göromål, hvilka för närvarande tillhöra Kronofogdarne, samt ali den ansvarighet, som nu åligger desse sednare, så blefve det ock nödvändigt att tilldela dem löneförmåner, svarande mot befattningarnes vigt och möda, och det är således lätt funnet, att en dylik förändring i Länsmännens ställning skulle påkalla en ej obetydlig lönetillökning.
Då aflöningen för Kronofogdarne, äfven med beräkning af den tillökning, som Kongl.
Maj:t uti Dess till Rikets Ständer aflåtna Nådiga Proposition föreslagit, uppgår till 283,000 R:dr, komme denna summa, fördelad på det antal af 505 Länsmän, som uti nämnde proposition beräknas, icke att lemna tillgång till större tillökning för hvardera, än cirka 560 R:dr, och med den aflöning, som genom detta belopps läggande till nu föreslagna Länsmanslönen af 600
R:dr uppkomme, torde svårligen Länsmännen kunna blifva belåtne efter den förändrade ställning, hvari de skulle försättas genom öfvertagande jemväl af de åligganden, som nu tillhöra Kronofogdarne, af hvilka tjenstemän hvardera föreslagits till en aflöning af 2,500 R:dr, och bör dessutom härvid tagas i beräkning, att ökad aflöning såväl för Häradsskrifvare, som för nya Tjenstemän vid Länsstyrelserna blefve i följd af den föreslagne förändringen både af behof och billighet påkallad.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, hemställer Utskottet att någon åtgärd i anledning af motionen ej må af Rikets Ständer vidtagas.
4 Allm. Bcsv.- och Ekon.-Ulslc.
Betänkande N:o 31.
Reservationer anmälde af:
Herr Bodell, som anförde: »Motionärens uppgifter hafva inom Utskottet vunnit bekräftelse så väl af de för Kronofogdar och Länsmän den 10 Nov. 1855 utfärdade Nådiga Instruktioner, hvilka berättiga de förre, att, med föga nämnvärda undantag, på de sednare kasta hela bördan af åligganden, för hvilka Kronofogdarne bära namnet, rangen och den stora lönen, som ock af flere Utskotts-ledamöters försäkran, att så verkligen i orterna tillgår.
Oaktadt Höglofl.
Utskottet ordat om tillökning i statsutgifter i följd af förslagets framgång, såsom hade Utskottet derför hyst någon farhåga, så förstår jag saken så, att Utskottets majoritet icke har något emot att lönerna fortfarande förökas åt så väl Fogdar sorn Länsmän, blott ingen tjensteindragning sker.
Enda vilkoret, hvarunder Utskottet tänkt sig lämpligheten af Fogdetjensternas indragning, är, såsom af framställningen synes, det att öfverflytta Kronofogdars stora lön, rang, och — jag vågar nämna — uniform på Länsmännen och således få deras 500 platser förvandlade till samma slags makliga hviloställen, som de 112 Kronofogdarne nu innehafva; men så var aldrig motionens syfte, utan tvärtom att kunna vinna tillgång, utan nya pålagor, till en i alla händelser nödig förbättring uti Länsmännens lönevilkor och förklara dem värdige, icke allenast att, som nu sker, förrätta Fogdarnes tjenst, utan ock att derföre hafva hedern.
Flere af Utskottets ledamöter hafva erkänt att förslaget skulle leda till förenkling och större skyndsamhet i polisstyrelsen, exekutions- och uppbördsverket ä landet, som af omvägar till Kronofogde-kontoren förhindras.
Likväl har Högloflige Utskottet uti betänkandet förtegat hvad sålunda af minoriteten anfördt blifvit och i stället beflitat sig att afmåla Kronofogdetjensterna så alldeles oumbärliga, att alla framtidstankar på deras indragning derigenom måtte vika.
Fördenskull vågar jag anmäla min vördsamma reservation så väl emot beslutet i hufvudfrågan, som särskildt och synnerligen emot motiveringen, emedan jag befarar att den sednare kunde gifva näring åt den föreställningen ibland allmänheten, att byråkratien fått makten om händer, så att hvarje indragning af tjensteplatser blefve lika otänkbar som något motstånd i fråga om dc nya, som ständigt föreslås och inrättas.» Riksdagsmannen Nils Svensson från Christianstads Län: »Oväntadt var det icke att oöfvervinnerliga hinder skulle inom Utskottet uppställas emot afskaffande af Kronofogdetjensterne inom Länen, hvarföre jag vid sådant förhållande anser mig skyldig anmäla reservation emot de motiver Utskottet begagnat till stöd för betänkandet och hvarigenom Utskottet söker visa Kronofogdarnes behöflighet och deras bibehållande äfven för framtiden.
Jag hyser deremot den öfvertygelse, hvilken jag äfven inom Utskottet uttalat, att Kronofogdarne, så väl nu som för framtiden, äro obehöfliga, enär deras tjensteåligganden äro desamma som Läns - Allm. Ilcsv.- och Ekon.-Vtsk.
Aho 33. 5 männens, och hvilka sednare, hvar och en inom sitt distrikt, således kunde öfvertaga de tjenstebesfyr, Kronofogdarne nu utöfva, till stor lättnad för allmogen i många afseenden, utan att Stat,en derigenom komme att tillskyndas ökade utgifter, men väl en behållning af minst 200,000 R:dr B:ko årligen.