Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betankande N.-o 33. j 3 på de vid 1823 års Riksdag uppgjorde och af Ulskotten nu åberopade förslag lill handels- oell handlverks-ordning samt stadga för gerningsmän å landet hvila, emedan dessa förslag, efter min öfvertygelse, genom en för långt utsträckt frihet i näringsyäg och genom sammanblandning af a:ne till sin natur åtskiljde näringsgrenar, icke ega fullkomlig tillämplighet på Sverige i dess närvarande förhållanden, emedan de just derföre komma att i tillämpningen stå i strid med Svenska folkets verkliga behof och sannskyldiga fördel, och emedan de uti sig innebära fröet till en dass medborgares eller det tredje Riks-Ståndets upplösning och, hvad som är ännu värre, tili städernes fullkomliga förfall.
Alt Borgare-Ståndet, lika så väl sorn de 3;ne öfriga Riks-Stånden, från uråldriga tider haft privilegier, rättigheter, friheter och förmoner, samt att desse icke led t sitt ursprung ifrån eller haft sin grund uti begreppet om naturlig rättighet för en viss kast af menniskor, utan från den stats-oeconomiska principen om nödvändighet af skillnad eraellen samhäilets medlemmar med afseende å lefnadsyrke och boningsplats, måtte för hvarje oförvilladt och opartiskt omdöme, som endast gör sig reda för innehållet af Konungs och Ständers år fattade beslut, af Konungens i öfverensstämmelse dermed den 23 Februarii 1789 gifna försäkran och af 114 §• uti den af Konung och Rikets Ständer antagne Regerings-Form, vara lika klart, som det är påtagligt, att denna skilnad bestått och består uti rättighet för städernes Borgerskap, att, utan intrång af andra, idka handel och handtverk.
Likasom det alltid har varit, nu är och allt framgent bör blifva landtmannens hufvudyrke, att odla jorden och frambringa dess alster, så har, från städernes första uppkomst, det ansetts utgöra deras bestämmelse, alt vara de förädlande liäringarnes hemvist och, såsom föreningspunkter för ett större antal medborgare, bereda landtmannen afsättning af sina produeter.
Denna stats-oeconomiska princip har man i de åberopade förslagen frånträdt i aa måtto, att man vill tillåta närings-idkande Borgare å landet och att man åt så kallade gerningsmän, hvilka endast böra finnas för allmogens beqvämlighet och nytta, lemnat rättighet att i ordentliga verkstäder idka handtverk och att tillverkningarne öfverallt försälja, och är det emot detta hufvudmoment i förslagen, hvarigenom nära nog all skilnad emellan stads- och landtmanna-näringarne skulle upphäfvas, sorn jag hufvudsakligen reserverar mig.
Man har för detta frånträdande velat hemta stöd af den tydning, man gifvit åt Borgare-Ståndets vid 1809 års Riksdag gjorda concession, en tydning, som, om den vöre grundad, j ,J La«- samt Allm. Besv.- och Occon.-Utsk.
Betänkande N;0 33. skulle innebära, att
Ståndet uppoffrat sin egen tillvarelse genom samtycke till en allmän cph oinskränkt näringsfrihet, oberoende af stadsmanna-rörelse, af borgerliga skyldigheter och af sjelfva den ordning, som, nyttig i allt, uti näringarne blifvit förhatlig, mindre för sakens skull, än för benämningen af skrå och för de missbruk, som deruti insmygt sig och hvilka af hvarje Ordnings-stadga och lagstiftning kunna göras; men att denna tolkning är origtig och att concessionen, föranledd mindre af verkligt behof, än af ett oredigt sträfvande till något annat bättre, endast hade afseende å borgerlig näringsrält i städerne, kan icke undfalla någon, som ärligt vill bedöma saken.
Att den i vårt lands äldre lagstiftning, angående näringarne, följde, ofvanantydde stals-oeeonomiska grundsats ännu är för Sverige helsosam, samt att skilnad emellan stads- och landtmannanäringar under en lång följd af år och måhända alltid blir nödvändig, är således min öfvertygelse och vill jag närmare redogöra för skälen till densamma.
Om nemligen den från äldre tider afsedde vexelverkan emellan städernes och landsbygdens invånare genom nödvändigheten och möjligheten af varubyte rubbas eller tillintetgöres, och hvilket ovilkorligen måste inträffa, om landtmannen genom lag uppmuntras, att, med åsidosättande af sin egentliga näring, jordbruket, sysselsätta sig med hvad man hitintills förstått under benämning af stadsmannanäringar, så måste ju deraf blifva en naturlig följd, att näringsidkaren i stad, som, utom bevillning till Staten, för det yrke han drifver och många detsamma åtföljande personela praestationer, måste utgöra dryga afgifter till staden för underhållandet af dess allmänna byggnader, dess Etnbets- och Tjensteinannapersonal m. m., skall nödgas uppsäga burskap och utflytta på landsbygden, der det kostar honom mindre att lefva och der han kan utöfva enahanda rättigheter i näringsväg, utan att behöfva vidkännas de honom förut åliggande skyldigheter, eller åtminstone icke i så hög grad.
Att städerne, på sådant sätt skola med tiden blifva utan näringsidkande invånare och slutligen förfalla, anser jag vara påtagligt; och jag hemställer till en hvar, om ett så beskaffadt förhållande kan förenas med landets sannskylldiga nytta.
Öppet och upprigtigt bekänner jag alltså, att jag anser ett stort steg till våra få och föga blomstrande städers undergång vara taget genom Kongl. Kungörelsen af den 28 sistlidne Augusti, hvarigenom landtmannen förunnas en obegränsad handtverks- och han dels-frihet.
Jag tror dessutom, att landtmannen sjelf ej skall skörda någon reel Lag- samt Allm. Besv.- och Oecon.-Vtsk.
Betänkande N.o 33. i5 och varaktig fördel af en så beskaffad obegränsad näringsfrihet; ty utom det att städernes aftynande tillstånd måste ofördelaktigt inverka äfven på landtmannen, skall han, efter min öfvertygelse, få en annan rigtning, menlig för den näring, hvaraf han bör beräkna sin vinst och sitt uppehälle.
Svenska jordens mödosamma skötsel fordrar alla de armar, som deråt kunna egna sig, för alt ur dess sparsamma sköte draga ali den vinst, som deraf kan hem tas.
Bergsbruket och skogarnes ans och användande likaså; men månne icke en obegränsad näringsfrihet, dertill ifrågavarande förslag har en gifven tendens, skall från jordbruket rycka mången arbetskraft, som förut egnat sig åt detsamma, och månne icke mången skall finna det beqvämligare, att sysselsätta sig inom hus, än att alla tider af året, i ond och god väderlek, uppfylla jordbrukets mödosammare åligganden, hvilka icke kunna eftersättas utan att hela landet deraf lider.
Jag tror det och med detsamma anser jag äfven frågan, huruvida en obegränsad näringsfrihet samt upphäfvandet af all skilnad emellan stadsoch landtmanna-näringarne skall för landtmannen blifva fördelaktig eller icke, besvarad.
Om det gamla, alfvarliga och redbara Svenska folklynnet härigenom skall vinna eller förlora, torde äfven förtjena att något begrundas, och må man härvid rådfråga exemplet af de landsorters invånare, hvilka af sin hembygds beskaffenhet tvingas, eller af vana och ostadighet förledas, att färdas kring landet.
Man har inom Utskotten yttrat den grundsats, att af alla näringar äro de fördelaktigast, sorn man lyckats att göra hemmastadda i allmogens hyddor, och att desse således böra uppmuntras i stället för att tillbakaträngas.
Denna sats, som låter förträffligt, är äfven sann och rigfig i tillämpningen, om man med de näringar, som hitintills gjort sig hemmastadde i allmogens hyddor, menar'förädling af jordens, ladugårdens och bergsbrukets alster, såsom spinna, väfva, sticka, slöjda och smida m m., hvilket allt står i naturlig förening med landtmannens hufvud näring, och derutinnan något det ringaste tvång för honom aldrig egt eller någonsin kan komma alt ega rum; men om i allmogens hyddor få anläggas ordentliga verkstäder för alla slag af handtverk samt dessas tillverkningar, hvilket blefve en naturlig följJ, finge af tillverkarne sjelfve eller legde personer obehindradt föras till afsalu kring landet, vågar jag tro, att både allmogen och dess hufvtrdnäring, jordbruket, skola i längden derpå blifva lidande.
Man åberopar ytterligare exemplet af andra länder, der skilnad emellan stads- och landtmanna-näringar icke skall finnas och hvilka just derföre förmenas hafva stigit så högt i välstånd; men jag ber, att man 16 Ziig- tamt Allm.
Betänkande N.-o 33. ville besinna den stora skilnad, som eger rum emellan desse lyckligare lottade länder, der jorden är lättbrukad och gifvande utan att fordra serdeles arbete, och der mångå och folkrika städer finnas på ringa afstånd ifrån hvarandra, samt det folkfaltiga, med få och föga betydande städer försedda Sverige, hvars jordbruk är ojemförligt mycket mödosammare, och som derför fordrar all den arbetskraft, sora deråt kan egnas och som i närvarande förhållanden icke bör gifvas en främmande och på detsamma menligt inverkande rigtning.
Denna stora skilnad gör, efter min Öfvertj''- gelse, att det icke är rätt lämpligt, att i förevarande fall åberopa andra länders exempel.
Hvarje lands ceconomiska lagstiftning måste ytterst hvila på dess mer eller mindre föränderliga localförhållanden och häraf kommer, att, hvad som för det ena landet kan vara gagneligt, är för ett annat skadligt.
Kan man lika lätt, som man efter nya theorier skapar nya lagar med några penndrag förskaffa Sverige en mångdubbelt större folkmängd och ett tredubbelt större antal städer, än det nu eger, skulle jag icke ett ögonblick tveka alt erkänna satsens tillämplighet, och jag skulle , vara benägen att tillstyrka "den mest obegränsade näringsfrihet, om jag kunde öfvertygas, att populationen i bredd med allmän välmåga derigenom skulle ökas, oaktadt alla de hinder, läge, climat och andre naturförhållanden lägga i vägen.
Beträffande åter frågan, huruvida de vid 1823 års
Riksdag upprättade förslag i öfrigt eller i afseende å stadsmannanäringarne, så framt denna benämning hädanefter skall ega någon betydelse och tillämplighet, må befinnas rigtiga eller icke, så företer sig sjelfmant den anmärkning, afl förslaget till Handtverks-Ordning icke riog bestämdt uttrycker den grundsats, att hvar och en, som i stad idkar handtverk, bör vara burskopsegande borgare och således icke undanröjer anledningarne till den i senare tider med allt fog förda klagan öfver intrång i borgerliga näringarne af personer, hvilka utöfva desamma, utan att fullgöra borgarens reela och personella prsestationer.
Detta moment i lagstiftningen utgör likväl, efter min Öfvertygelse, det andra väsendtliga vilkoret för en rigtig reglering af näringsfrihetsfrågan, äfvensom för bibehållandet af ett ordentligt borgerskap i städerne.
Såsom Ledamot af Embets- och Byggnings-Collegium i Stockholm, ha? jag varit i tillfälle alt erfara, burn förhållandet är med dessa obehöriga näringsidkare.
Det händer nemligen ganska ofta, alt ynglingen, sedan kan väl utstått sina läro-år och blifvit Gesäll, icke vidare vill arbeta hos Mästare Ln"- sami Allm. Besv.- och Occon.-Utsk, Betänkande N.-o 33. '7 Mästare, utun i stället blifva sin egen lierre och gifta sig.
Han skaffar sig antingen försvar såsom extra vaktmästare eller något dylikt, eller ock tillstånd att arbeta under Manufactur-privilegiernes skydd, och börjar utan förlag och ultin credit och, hvad som är ännu värre, utan den stadga och erfarenhet, som fordras för att vara sin egen.
Så länge han är barnlös och hustrun kan i sin raon bidraga till hushållets underhåll bär det sig; men efter några års förlopp, sedan familjen ökat sig, börjar uppehället att tryta och mannen faller i huglöshet ooh liderlighet.
Tidiga och olyckliga äktenskap och en eländig afföda, sora tidigt vänjes vid kringstrykande, tiggeri och sedeslöshet, äro följderna af den redan rådande lättheten att blifva sin egen herre.
I följd af min befattning såsom Värd.erings-Rådman har jag ofta måst besöka desse slags näringsidkares boningar och funnit samma elände under många variationer, och jag hänvisar till den nyligen å Södermalm, under benämning af Prins Carls Skola, inrättade uppfostringsanstalt för missvårdade barn, och man skall öfvertygas derom, att de fleste af dessa barn tillhöra sådana föräldrar jag omnämnt eller med dem lika beskaffade.
Om nu desse ynglingar utan stadga, erfarenhet och resourcer till hastigt uppnående af välstånd och oberoende, i stället att kasta sig in uti förtidiga familleförhållanden, hade arbetat några år hos Mästare på verkstad, så hade de ju varit nyttige för andra och gagnat sig sjelfve.
Vidare förekomma emot ofta åberopade förslag följande anmärkningar: 1:0 att man velat ställa hsndtverks-gesäller under tjenstehjons-sladgan, hvilket jag anser vara högst olämpligt, helst dessa äro just de, hvilka skola ingå uti och utgöra en del af Rikets 3:dje stånd, och ett så beskaffad! stadgande tilläfventyrs skulle afhålla många föräldrar, att låta sina söner genomgå de vanliga graderne för mästerskaps vinnande.
Det härmed åsyftade ändamål, eller att förekomma det lika allmänt som rättvist öfverkiagade oskicket med Gesällers kringstrykande, kan dessutan lämpligen vinnas derigenom, alt Gesäll antages i Mästares arbete på minst tre månader; 2:0 att man föreslagit, det idkandet af flere olika näringar må en person tillåtas.
En så beskaffad sammanblandning skall ofelbart leda derhän, att den förmögne handtverkaren gynnas på den mindre bemedlades bekostnad, enär det skulle ankomma endast på förlag, att i stort omfång förena flere handtverk, eller till bildande af fabriks-anläggningar för handtverk, hvilket förhållande åter skulle conih. lill R.
Sl. Prot. l834• 7 Sami. a Afd. j io:de Häftet. iS Xag- samt Allm. Besv.- och Oecon.-Vtsk.
Betänkande N:0 33. centrera förmögenhet på några få händer och göra största antalet nä*’ ringsidkare fattiga och beroende; 3:o att rättighet lemnäs städernas Borgare, att å landet inrätta verkstäder; i hvilket hänseende jag åbero^ par hvad jag förut anfört angående skilnad emellan Stads- och Landtmanna-näringar; och ffo att en allt för vidsträckt rättighet lemnäs qvinna till utöfning af handtverk, hvilket ofelbart måste vara oförenligt med bennes bestämmelse i samhället och komma att ofördelaktigt inverka på det förhållande, som, enligt både naturlig och borgerlig lag, bör ega rifm emellan de bägge konen.
De ifrågavarande förslagen, dem Utskotten genom dess pluralitet antagit såsom en lillfyllestgörande och rättvis lagstiftning för näringsförhållandena i Sverige, förete visserligen flere anmärknings-anledningar och hvilka äro fullständigt upptagne uti Borgare-Ståndets vid 1823 års
Riksdag i anledning af samma förslag till Kongl.
Maj:t aflåtne underdåniga skrifvelse, som väl förtjent att komma under Utskottens omprÖfvande, innan ett ovilkorlig! gillande af samma förslag uttalades; men jag har, för att undvika vidlyftighet, velat inskränka mig till de vigtigaste; öfvertygad, att hvar och en, som med värma omfattar saken för dess stora inflytande på samhällets väl, gör sig noga reda för densamma.
Resultatet af hvad jag nu anfört blir således; att jag icke Rån tillstyrka ett så fullkomligt upphäfvande af skilnad emellan stads- och ■landtmanna-näringar, som det, hvartill de åberopade förslagen föranleda; att handtverks-idkande å landet bör inskränka sig till hvad sorn redan länge egt rum och som utöfvas af så kallade gerningsmän till allmogens nytta och beqvämlighet och hvilkas rättigheter och skyldigheter böra närmare bestämmas; landtmannen obetaget, att med egne händer och således icke i ordentlige verkstäder förarbeta och förädla jordens, ladugårdens, och bergsbrukets alster,, samt att de deraf uppkomne produeter försälja i stad eller på landet, dock ej i öppna bodar eller i upplag, i följd hvaraf jag betraktar detta såsom en bisak i jemförelse med jordbruket; att, om en större menighet eiler församling, på längre afstånd från stad, skulle önska, att handelsrörelse inom densamma etableras, sådant må, efter beslut derom i sockenstämma, kunna, på sätt hitintills ofta skett, beviljas, örn det af Länets styrelse anses vara af beliofvet påkallardt och med ortens fördel öfverensstämmande, dock mot skyldighet för så beskaffade landthandlare, alt, i mon af dess bevillning, bidraga till närmaste stads cassa uti Borgarnes contanta afgifter Lag- sami Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk.
Betänkande N.o 33. itj lill densamma; att anläggande och bedrifvande af egentlig fabriks-rörelse, sedan man bestämt, hvad dermed förstås, må kunna ega rum öfverallt, der localförhållandena framkalla sådane, under iakttagande i öfrigt af stadgade controler; att rättigheten, att i stad idka handtverkseller handels-rörelse, ©vilkorligt bör åtföljas af skyldigheten att vara burskapsegande Borgare; att hvarje Svensk medborgare, som visar sig ega god frejd och hafva uppnått myndighetsåldren, må vinna denna rättighet i hvilken stad han behagar; att dertill ej må fordras annat, än att burskapssökanden skall visa sig ega skicklighet i det yrke, hvarå han söker burskap, den må i öfrigt vara vunnen, när, hvarest och på huru kort tid som helst; att pröfningen af den sökandes skicklighet skall tillkomma Magistraten och den Societet, i hvilken han söker inträde, utan att burskapssökanden belastas med andra afgifter, än någon måttlig penning till Societetens cassa, som för alltid bestämmes; att bestämda läro- och gesällår således icke skola ovilkorligen fordras för vinnande af burskap, men icke heller utur en blifvande näringslag borttagas, emedan de, efter min öfvertygelse, utgöra nödvändiga vilkor för ernåendet af erfarenhet och skicklighet i hvarje yrke; att, då någon antages i lära hos mästare, bör contract upprättas emellan denne och gossens målsman, hvaruti lärotiden bestämmes och att gesäll bör i mästares arbete antagas på minst tre månader.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med dessa allmänna satser, hvilka äro så liberala, som de möjligen kunna vara utan alt helt och hållet rubba de närings-förhållanden, sorn till stadsboens och landtmannens båtnad i århundraden egt rum, hafva förslag till Handels- och Handtverks-Ordning samt till Stadga angående de handtverk, hvilka utan burskap få å landet idkas, blifvit af Borgare-Ståndet under) sistförflutne Riksdag utarbetade och till Kongl. Maj:ls Nådiga pröfning öfverlemnade, och jag skulle tro, att Utskotten, med kännedom om tillvaron af dessa förslag, hade, utan att behöfva öfvergifva sjelfständigheten i egna åsigter, men med något afseende å Borgare-Ståndets opinion i ettämne, som närmast rör detta Stånd, bort föreslå Rikets Ständer, att i den underdåniga skrifvel. sen anhålla, det Kongl. Maj:t, vid utfärdande af allmän näringslag, äfven täcktes taga i öfvervägande hvad Borgare-Ståndet vid de sistförflutna a:ne Riksdagarne anfört.
Utgången må nu blifva hvilken som helst, önskar jag lifligt och upprigtigt, att representationen ville med varsamhet och 'den sorgfälligaste pröfning behandla denna fråga, sorn är af mera ömtålig och vig - Lag- samt Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk. Betankande N:o 33. lig beskaffenhet, än man måhända föreställer sig, helst på densammas besvarande beror, huruvida lifsprincipen för en, som jag tror, icke alldeles likgiltig del af representationen skall stadgas eller fullkomligen undertryckas; väl vetande, att det är lättare, att genom okloka lagar rubba och förstöra samhälls-organismen, än att genom vis lagstiftning ordna och upprätthålla densamma.
Slutligen reserverar jag mig emot de oformliga yttranden, som efter det generela utlåtandet meddelas öfver serskilda motioner, hvilka bort anses vara genom samma Utlåtande besvarade.
Dessa yttranden hafva och uppkommit utöfver och således emot det fattade beslutet.
Häruti förenade sig Herrar Bååth, Cederborg, P. Winbladh, Ståhl och Justelius. 4:o af Herr Leffler: mot de Högloflige Utskottens Betänkande finner jag mig föranlåten att i så motto reservera mig, som Utskotten tillstyrkt, att Rikets Höglofl.
Ständer ville hos Kongl. Maj:t anhålla derom, att en ny näringsförfattning måtte blifva utgifven, i enlighet med de förslag till Handels- och Handtverks-Ordning, samt för gerningsmän å landet, hvilka Rikets Ständer under 1823 års Riksdag uppgjorde och till Kongl. Maj:t i underdånighet inlemnade; likväl med de förändringar deruti, som kunna finnas af behofvet påkallade.
— Men sorn Borgare-Ståndet under bemälde Riksdag till Kongl. Maj:t inlemnade sine anmärkningar emot förutnämnde förslag, i de delar deraf, hvaruti Ståndet icke kunde instämma; och detta Stånd sedermera, under sistlidne Riksdag, uppgjort och äfven till Kongl. Majit i underdånighet inlemna! förslag till ofvannäinnde 3:ne Författningar, hade jag för min del trott, det jag äfven inom de Höglofl.
Utskotten yrkat, att Utskotten bart tillstyrka Rikets Höglofl.
Ständer, alt hos Kongl* Majit anhålla derom, att, vid den nya näringsförfattningens utgifvande, Kongl.
Majit läcktes taga samtlige de inlemnade förslagen af så väl Rikets Höglofl.
Ständer gemensamt, som utaf Borgare-Ståndet serskildt, uti Nådigt öfvervägande.
Detta hade, efter min tanka, varit så mycket billigare» som frågan onekeligen närmast rörer Borgare-Ståndet, och hvars yttrande deröfver således rättvisligen bör lagas uti betraktande.
— Jag har ock vågat tro, att Rikets Höglofl.
Ständer, uti deras underdåniga skrifvelse uti detta ämne, bort fästa Kongl. Majlis
Nådiga uppmärksamhet på den under den 28 sistlidne Augusti utkomna Författning; hvilken medgifver allmogen en nära obegränsad slöjdefrihet och att, utan motsvarande afgifter, inom städerne, uti öppna bodar till Lag- samt Allm, Besv.- och Occon.-Utsk.
Betänkande N.o 33. ir salu hålla sine slöjdealster, hvilket utan tvifvel ingriper uti BorgareStåndets egande fri- och rättigheter, enär detta Stånd aldrig medgifvit andre medborgare begagnandet af lika förmoner med sig, än deni sorn. derföre erlägga motsvarande borgerlig tunga.
Alt bemälde Författning, om den fortfarande blifver gällande, ska 1L föranleda Slädernes undergång, utan att landet deraf hemtar någon sann och varaktig nytta, lärer, vid ett närmare granskande deraf, lätt inses, och torde af erfarenheten snart blifva bekräftadt.
Jag vågar tro, att de af öfrige Riks-Stånden, sorn rättvisligen, i det längsta, söka att vårda egna privilegier, borde äfven vara mone derom, att Borgare-Ståndet får tillgodonjuta de sina; och att Rikets Högloll.
Ständer, till följe deraf, täckts hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla derom: att bemälde Författning, afden 28 Augusti, måtte blifva antingen helt och hållet in h i beråd, intills dess hufvudfrågan om näringsfriheten blifver afgjord, eller oek finge undergå den förändring, som är nödig för ett närmare bestämmande af gränserne emellan stads- och landlmanna-näringarne, än som nu deruti finnes, på det att de båda't må kunna fortgå, utan att skada hvarandra.
— Slutligen får jag förklara, att jag förenar mig med den Reservation, som Herr Rådman Holm afgifvit och som åtföljer Betänkandet.” 5:o af Hans Jansson: ”De omständigheteter, som synas mest tala emot bifall lill sammansatta Utskottens Betänkande, eller, som är detsamma, emot i8a3 års förslag, äro, efter min tanka: 1:0
En inskränkning i den slöjde- och arbets-frihet, som allmoge» hittills egt. I 7 §. af Förordningen om gerningsmän är förklaradt, ”att dess slöjde- och afsättningsfrihet skulle inbegripa alla sådana predueter och tillverkningar, som landtman af egen jord eller ladugård, eller af egne råämnen kunna åstadkomma.”
Jag befarar, att i denna bestämning ligger en alltför stor inskränkning i landtraäns uråldriga rättighet att idka handaslöjder.
Bland flera exempel, sora styrka denna farhåga, torde det vara tillräckligt uppgifva två, nemligen: den allmänt bekanta tillverkningen af bomullsväfnader i cn del af Elfsborgs Län, samt tillverkningen af nr, knappar, o. s. v. i vissa Socknar af Dalarne.
Med antagande af nyssnämnde grundsats, skulle allmogen utestängas från rättigheten att idka slöjder, som i vissa delar af Riket numera äro hemmastadde och hvarken med rättvisa eller med bibehållande af folkets oeconomiska sjelfbestånd kunna undertryckas.
Utan alt behöfva ingå i vidlyftigare undersökning i denna fråga, anser jag mig med säkerhet kunna antaga, alt gränsen emellan landtjnannens slöjdefrihet och stadsmannanäring icke ligger eller kan ligga der -a 2 Lag- samt Allm. Besv.- och Oecon.-XJtsk. Betänkande
N:0 33- j823 Ars förslag velat förlägga den.
Tvärtom betviflar jag möjligheten af en dylik bestämning.
De Författningar, hvarpå allmogens rättighet sig grundal-, äro egentligen Kongl. Resolutionen den 28 Aug. 1727, §. 2, och den 17 Dec. 1734, §. 8.
Dessa innehålla, att hvad landtman sjelfve kunarbeta och förfärdiga, såsom laggkärl, jern- och träd-redskap med flera handaslöjder, måga de, så väl lill grannar på landet som i städerna, obehindradt föryttra.