Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 49. (37 l:o att Staten mot en afgift från rusthållet), öfvertager rustningsskyldigheten i Skåne med undantag af karlens lega och lön samt hästens anskaffande och underhåll, mot förbehåll, att rusthållarne aflemna beväringsbeklädnads- och utrednings-persedlar i komplett skick, och 2:o att enahanda förmån må komma öfriga rustande i riket tillgodo, derest de vilja sig deraf begagna.
Af Jöns Rundbäck från Göteborgs län, angående förstärkning af Allmänna Diskontfonden, m. rn.
Inom vårt land torde för närvarande få frågor vara värda att mera beaktas och behjertas än den för handen varande penningeställningen.
Uti alla landsorter, i allmänna och euskilta lifvet är ock den allmänna penningeförlägenheten ett föremål för allvarliga öfverläggningar och bekymmer.
Att äfven Rikets nu församlade Ständer åt denna vigtiga angelägenhet skola egna all möjlig uppmärksamhet, derom kan man vara förvissad.
Svårast torde dock vara att finna på en lämplig utväg, huru den kända förlägenheten skall kunna afbjelpas.
Då svårigheten emellertid ej bör hindra försöket, så vågar undertecknad härmed framställa ett förslag, hvilket jag hoppas skulle, om det vinner önskad framgång, i åtminstone ett det mest brydsamma fall afhjelpa penningebristen.
Förslaget afser helt enkelt att bisträcka vår moder-näring med mera rörelsekapital genom Allmänna
Diskontfonden, som för detta ändamål borde förstärkas.
Innan jag emellertid går att vidare utveckla detta förslag, vill jag förutsånda en del anmärkningar om orsakerna till den på landsbygden varande krisen, öfver de åtgärder man vidtagit till dess lindrande samt öfver de skäl, man framställt mot Allmänna Diskontens tillvaro.
Hvad då orsakerna till den allmänna penningeförlägenketen på landsbygden vidkommer, så torde hvarken Nordamerikanska kriget, eller ett allt för öfverflödigt lefnadssätt på landsbygden dertill vara hufvudsakligen vållande.
Fastmer torde hypotheksbankens overksamhet, minskningen af Allmänna Diskontfonden, indragningen, 68 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 49. som man — utan aktgifvande på de varnande röster, hvilka afgåfvos af dem saken närmast rörde vidtog med fastighetslånefonden; räntans frigifvande för korta lån, hvarigenom en hop inteckningar på enskilda händer blifvit uppsagda och indrifna, i förening med forcerade jernvägsbyggnader, stor sig deraf ledande utländsk skuldsättning med dryga räntebetalningar; svåra på jordbruket tryckande onera, vara de förnämsta orsakerna till landtmannens bekymmersamma ställning.
Härtill kan visserligen läggas en dålig konjunktur i allmänhet, för landtmanna-produkter isynnerhet, hvilka man blottställt på allt för att utan resurser kämpa med utländsk rikedom och öfverflöd.
Synnerligt anmärkningsvärda äro ock de stegrade arbetskostnaderna på samma gång jordbrukets alster fallit.
Ensamt detta, ej i allmänhet fördyrköpta egendomar, torde till en del förorsaka, att jordbrukaren ej kan hålla jemnvigten.
Det är nemligen icke möjligt — man må orera så mycket man vill om att billiga lifsförnödenheter åstadkommer billig aflöning — för jordbruksklassen, som årligen måste afstå stora kontingenter af arbetare till jernvägarne, fabrikerna, städerna, Amerika, etc., att kunna, under för öfrigt inflytelse af ofvan anmärkta förhållande, stå sig lika väl då han får mindre som mera för sin vara, då han måste ge högre eller lägre aflöning, då han har eller icke har rörelsekapital.
Detta om orsakerna till penningeförlägenheten.
Kommer så i ordningen att se till, hvilka åtgärder, som blifvit vidtagne för att lindra eller afböja krisen i landsorterna.
Tyvärr måste jag då äfven här i första rummet hänvisa till de redan anförda orsakerna; ty en del af dem innefatta de åtgärder, som blifvit vidtagna.
Att de icke verkat lindrande är redan visadt.
Som man emellertid här handlat, handlade man 1858, då det gälde våra affärsmän.
De klagomål, som då af deras målsmän upphäfdes, påaktades och bland annat vidtogo Rikets Ständer kraftiga åtgärder till afhjelpande af den då i affärslifvet varande förlägenheten.
Denna tilldragelse ligger oss emellertid allt för nära att behöfva vidlyftigt omröras.
Det torde vara nog anmärka, att genom upptagandet af ett statslån återställdes den rubbade krediten, stärktes förtroendet.
Denna välgörande verkan berodde dock icke uteslutande på det erhållna lånet; utan fastmera derpå, att ännu (1858) funnos många kapitaler qvar uti otaliga cirkulationsådror inom landet.
Dessa bäckar små aftappades dock snart, dels för att betäcka det omnämnda lånet, dels för betalning af andra räkningar, som öfverflödet de föregående åren dragit på framtiden.
Genom dessa hjelpmedel upphörde visserligen krisens våldsamhet; men hvad den dymedelst förlorade i höjd tog den, genom detta husets rensopande, igen i djup och höjd.
Den sträcker redan sina verkningar till nationens hjertrötter och blir, bildlikt att tala, värre i dag än i går, än svårare i morgon.
Det anförda manar med allvar på handräckning.
Sådan, kan man förebära, har blifvit lemnad uti den nyare kredit- och bankolagstiftningen, som syftat derhän, att göra kapitalerna mera fria och åtkomliga.
Hur härmed förhållit sig eller om våra privata penningeanstalter verkat" välgörande för jordbruket, vilja vi se till.
Ehuru det då uti stadgarne för våra första privatbanker heter, att de inrättades “till befordran af åkerbruk, boskapsskötsel, näringar och handel“; så finnes dock grundade anledningar för det antagande, att hvad löftet till de tvänne första näringarne vidkommer, har det ej blifvit hållet.
Detta vitsordas ock uti motiverna till det förslag angående förändrad organisation af hypotheks-inrättningarne i riket, som af dertill förordnade komiterade blifvit afgifne.
Orsaken, hvarföre våra privata kreditanstalter ej äro lämpliga för landtbrukaren, är den, att de hufvudsakligast röra sig med s. k. korta papper.
Dessa papper, ganska gagneliga för affärsmän och en del industriidkare, hvilka lätt _.kunna omsätta kapitaler, äro det icke för jordbrukaren.
N:o 49. 69 Endast en gång om året skördar han sina mödors lön, penningetransaktioner ställda derefter äro för honom naturliga; icke 3 k 4 månaders vexlar, hvilka vexa fortare än fältets skördar.
Men om nu så är, att menniskan, för att aflocka jorden dess frukt, måste följa en gifven naturlag, ej en blott för bankerna och affärslifvets beqvämlighet inrättad bankolag; så torde ändå icke kunna bestridas, att sättet, hvarpå den sednare verkar, kan i mer eller mindre mån hafva inflytande på näringar, som äro af den förstnämnda beroende.
Det är emellertid ej blott vid bankernas verksamhet med korta lån, som gör penningen, om ej åtkomlig, dock allt för dyr för landtmannen, man torde böra fästa sig.
Fastmer torde det inflytande, bankernas depositionsrörelse utöfvar, böra uppmärksammas.
Om denna rörelse, hvilken, sorn kändt är, består deruti, att disponibla kapitaler mottagas af bankerna mot en viss ränteersättning för att tillhandahållas insättaren antingen på viss tid eller vid anfordran, är nu intet att anmärka.
Men motionären vågar icke förty påstå, att dessa transaktioner menligt hafva inverkat på landtmannens penningebehof; ty sorn numera snart sagdt alla disponibla kapitaler på detta sätt uppsugas, kan landtbrukaren icke som förr erhålla försträckningar från enskild hand.
Visserligen utlåna bankerna ånyo de erhållna kapitalerna; men på vilkor, hvars nytta för jordbrukaren jag ofvan antydt.
När härtill kommer, att i kritiska tider, då någon näring lider eller ligger under, sjelfva instinkten säger bankerna att ej befatta sig med operationer åt det hållet; så följer, att de då än mera förvärra det onda, emedan högre ränta och kortare papper komma då i fråga, på det bankerna* sjelfva måtte stå bocken.
Motionären vill härmed icke bestrida att omnämnda operation är bankmessig; men jag vill säga, att opererar landtmannen med slika lån, blir han konkursmessig.
Att emellertid räntan, icke ännu ens för korta lån, öfver höfvan blifvit stegrad, torde man böra vara i första nummet Riksbankens styrelse tacknämlig för.
Att ännu åtminstone något rörelsekapital finnes för jordbrukaren, beror åter till stor del derpå, att Allmänna Diskonten ännu opererar.
Om denna diskontfond, som man så mycket minskat, att den nu blott utgör 9,600,000 R:dr Runt, vill jag något utförligare tala.
Särskildt ber jag få belysa de skäl man andragit mot Allmänna Diskontfondens tillvaro.
Uti Höglofliga Banko-Utskottets betänkande N:o 35 och berättelse N:o 40 vid sistlidne, samt samma Utskotts betänkande N:o 25. vid 1860 års riksdag, befinnas de vara följande: l:o.
En sedelutgifvande banks verksamhet, heter det der, bör, för att motsvara sitt ändamål, ställa sin rörelse så, att de utlånade medlen kunna utan uppehåll indragas, när omständigheterna så fordra. 2:o. Låneunderstöden ur Allmänna
Diskontfonden användas merendels icke till de för dessa medel afsedda ändamål.
Hvartill kan läggas: 3:o.
Diskontfonden lemnar i proportion en mindre vinst än t. ex. Handels- och Närings-diskontens fond.
Hvad nu det första skälet vidkommer, så är det onekligen sannt, att Riksbankens första skyldighet är sedelvärdets upprätthållande; men i denna skyldighet kan aldraminst en förstärkning af bankens fonder till Allmänna Diskonten åstadkomma någon rubbning; ty först måste då visas, att de sedlar, som utsläppas genom Allmänna Diskonten i rörelsen, presentei-as banken till inlösen fortare än sedlar utgifna åt annat håll.
Göra de det, hvilket ej är troligt, så måtte då silfret strömma i stället ut i landet; men häri måtte ej ligga något ondt.
Är emellertid det antydda skälet sannt, så frågas: hvarföre indrogs icke då 1858, sedan metalliska kassan från 1855 sjunkit från 52 till 22 millioner, den alltid disponibla Handels-diskonten i stället för att upptaga ett 70 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 49. utländskt lån?
Eller månne det var utlåningen från Allmänna Diskontfonden, sorn förorsakade den stora metallutströmningen?
Har då icke en längre tids erfarenhet lärt oss, att 30,000,000 i sedlar, för att ej nämna det privata pappersmyntet, hos oss i största trygghet kunnat cirkulera?
Månne dessa sedlar på en gång kunna indragas och landet undvara rörelsekapital?
Mot det anförda skälet, som dock egentligen pekar på omsättningsrätten, vill jag än vidare anmärka, att, hvad som uppgifvits, det medlen uti Allmänna
Diskonten äro fästade på en tid af 2 \ till 3 år, är icke öfverensstämmande med sanna förhållandet; ty 4 af beloppet inflyter under en tidrymd af 6 ä 7 månader.
När nu bankoreglementet innehåller, att, när omständigheterna så fordra, ega Bankofullmägtige indraga större eller mindre del af utlånte medel från Allmänna
Diskonten och som af dessa 4 hvarje halfår kunna disponeras; så torde väl häraf följa, att någon fara för banken eller sedelvärdets bestånd är aldraminst från detta håll att befara.
Är det framkastade skälet vidare sannt, så kan ingenting vara besynnerligare, än att samma principaler, som på grund af detta skäl sökt tillintetgöra Allmänna Diskontfonden, nära samtidigt tillåtit filialbankerna på än billigare vilkor erhålla kreditiver, uppgående till flera millioner på tio, säger 10, år, hvilka endast i värsta fall kunna indrifvas; likvisst på en tidrymd längre än hvad indragningen af Allmänna Diskontens medel fordrar.
Ser man för öfrigt något närmare på bankens öfriga lånerörelse, hvad är det då annat ån omsättningsrätten som gagnas, när t. ex. en kreditivegare år ut och år in får behålla sin kreditivrätt, eller då en låntagare på vågförda effekter år efter år förnyar erhållna lån?
Samma förhållande eger ock rum, då man lånar på en förskrifning eller vexel och åter på en vexel för att betala den första o. s. v. Att man i sistnämnda fall icke sällan drager vexlar på 10 inoch 10 utländska platser för att betacka det ena bankolånet med en annan banks medel inverkar ingenting i sak.
Härmed öfvergår jag till det andra skälet, hvilket innehöll: att, som låneunderstöden från Allmänna
Diskontfonden merendels icke användas i och för produktiva och industriela föremål, så böra desamma småningom förminskas, på det att deri nedlagda medel må kunna efter hand hänföras till rörelsegrenar, hvarifrån medlen, om Bankens ställning det krafvel-, med lätthet kunna återtagas.
Jag beder här först få bemärka följande tablå ur ofvan åberopade BankoUtskottets berättelse N:o 40. “Vid Banko Diskont-verket utgifne nya lån af Allmänna Fonden under loppet af år 1862, till Jordbrukare.
Utom bondeståndet 169. inom d:o 1,864.
Bruksidkare.
Utom bondeståndet 26. inom d:o 141.
Fabriksidkare 78.
Handlande ... 175.
Handtverkare och andra borgare 142.
Transport 2,595.
Motioner i Bonde-Ståndet 1865 N:o 49. 71 Embets- och Tjenstemän.
Ecklesiastike 153.
Militäre 145.
Civile 401.
Diverse 66.
Summa 3,360. låntagare, som tillsammans erhållit i lån 3,663,340 K:dr.“ Hvilka af dessa samhällsklasser är det, som böra uteslutas?
Enligt mitt förmenande och för såvida den åberopade regien för öfrigt är rätt, först och främst handlande; ty de använda ej erhållna lån till produktiva och industriela föremål, utan omsätta blott redan färdiga produkter.
Dernäst torde bruksidkare utom bondeståndet hänvisas till jernkontoret samt Handels- och Närings-diskonten.
Bersgman eller bruksidkare inom bondeståndet torde med skäl ställas i paritet med jordbrukare inom sagde stånd, helst de på samma gång äro jordbrukare samt begära och undfå blott smulor.
Kommer så i ordningen fabriksidkare, handtverkare och andra borgare, troligen till största delen sådane, som begära mindre belopp och drifva en rörelse, som fordrar tid.
De äro för öfrigt produktiva.
Beträffande embets- och tjenstemän samt “diverse", så vore det visserligen väl, om dessa och alla menniskor kunde undvara lån; men då så ej är och aldrig blir, torde skäl ej saknas för dessa sistnämnde att erhålla lån ur Allmänna Diskonten.
Många af dem hafva nemligen för sina studier måst sätta sig i skuld, andra åter måste vid en bosättning göra detsamma, mångfaldiga bruka och lefva af sina boställen, hvarföre de befinna sig i samma ställning, som andra jordbrukare o. s. v. Alla dessa kunna icke med fördel låna på korta papper, men ett lån, som de successivt kunna få betala, kunna de ha gagn af.
Visserligen kunna embets- och tjenstemän sällan räknas till producerandes klass; men ingen torde väl derföre vilja påstå, att en persons arbete i det allmännas tjenst saknar värde eller mindre värde än annat arbete.
Det anförda skälet mot Allmänna Diskontens lämplighet gäller dock icke blott de ofvanberörde samhällsklasserna, det har fastmera afseende på den klass, som mest freqventerar nämnda diskont, nemligen jordbruksklassen.
För att nu tillse om det djerfva påståendet är sannt, att jordbrukaren icke använder erhållna lån till produktiva föremål, vill jag här med ledning 1860 af års finanskomitées berättelse anföra följande:
Ar 1860 utgjorde sädesproduktionen på landsbyggden inom riket, uttryckt i runda tal: Spannmål, alla slag 13,500,000 tunnor.
Potatis, andra rotfrukter och oljevexter 8,500,000 „ Antal kreatur 4,400,000 stycken.
Antages nu 10
R:dr såsom medelpris för hvarje tunna spannmål, 3 R:dr för hvarje tunna potatis, andra rotfrukter och oljevexter samt att hvarje kreatur årligen åtminstone afkastar 10 R:dr, bliv produkten af förestående 204,500,000 R:dr.
Hvem vill eller kan med blicken på denna lågt beräknade kalkyl, deri mångfaldiga andra landtmannanäringar ändå ej ingå, våga påstå, att landtbruket ej är produktivt?
För jemförelse skull vill jag dock äfven meddela några statistiska data om landets öfriga hijfvudnäringar. 72 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Härvid måste jag dock ledsamt nog lemna en lucka för bergshandteringen, emedan jag förgäfves sökt få reda på tillverkningsvärdet deraf.
Såsom en landets naturliga näring hyllar jag dock den i jemnbredd med jordbruket.
Hvad åter fabriks- och manufaktur-industrien angår, finner man att dess tillverkningsvärde 1860 uppgick till 69,000,000 R:dr.
Denna summa får man dock icke antaga såsom denna industris egen produkt; ty först torde derifrån böra dragas circa 75 procent för råämnen.
Vill man se hvad handeln inbringat landet, så visar ett sammandrag af exporten och importen för perioden 1842—1862, att den sednare öfverstiger den förra med 3 millioner R:dr.
Månne det är denna näringsgren, som är för landet mest produktiv?
Motionären vill härmed icke neka, att handeln båtar landet och särdeles dess idkare; men den profit dessa sednare hafva af handeln, måste andra, producerande jordbrukare såsom konsumenter hufvudsakligast betala.
Om man emellertid nu icke ens vill medgifva att deficit i förestående handelskonto har måst betäckas med ädla metaller; så måtte man ändå val medge att det inproduktiva jordbruket betydligt höjt exportsiffran och betäckt mycket af importen, då under perioden 1834—1862 fyra millioner tunnor spannmål öfver importen blifvit exporterade.
Om nu häraf framgår, att handel och produktion ömsesidigt betinga hvarandra; men att den förra beror af den sednare, hör man ändå icke sällan försäkras, att först då jordbrukarens produktion ingår i marknaden och presenteras en bank under formen af ett handelseller affärspapper är det godt eller fint, emedan det då representerar en verklig valuta.
Månne ett sådant påstående är alldeles riktigt?
Månne en vexel, dragen för t. ex. på försålde 100 centner mjöl eller 100 tunnor spannmål, representerar mera värde än 100 tunnor spannmål på landtmannens magasin?
Låt nu vara att förstnämnda 100 tunnor omsättas för att konsumeras af fabriksarbetare, hvilka åter förse marknaden med t. ex. bomullstyger; men de sistnämnda använder landtbrukaren till sina egna arbetares behof, lemnar icke de sednares arbete äfven en produkt?
Jovisst.
För att emellertid än mer skingra det irriga i anförda föreställning, lånar jag en känd statsekonoms ord då jag säger: det må anses besynnerligt, att man ej vill medge jordbrukarens varor hafva något värde att man härutinnan ofta går så långt, att man till och med anser det öfverskott jordbrukaren har på sin tillverkning utöfver konsumtionen vara någonting, som tillkommit utan hans åtgärd.
Men när så ej är, utan det verkligen är en produkt af arbete, så fordrar äfven denna produktion sitt förlagskapital.
Har jag af anförda förmått visa att jordbruket är produktivt, att det är det mera än andra näringar, som alla hvila på denna grundval och att det således för att kunna bedrifvas är berättigadt till och har behof af rörelsekapital; så har det ock rätt fordra sin del af Statens fonder.
Andra må gerna visa, hvilka de näringar äro, som med lätthet kunna återgälda erhållet förlagskapital.
Finnes verkligen näringar, hvilka med lätthet, äfven i kritiska tider, då bankens säkerhet kan befaras, kunna betala, hvarföre kunna de icke vara sig sjelfva nog under andra tider?
— Lemnande åsido hvad här vidare vore att tillägga, återstår att granska det tredje skälet eller skilnaden af den vinst de båda diskonterna lemna.
Enligt ofvan anförda berättelse öfver Banko-diskontverkets styrelse och förvaltning 1862, finner man, att räntan vid Handels- och Närings-diskonten nämnda år utgått med 6 procent under 54 dagar, 5 procent den öfriga tiden.
I Allmänna diskonten var räntan samma år 6 procent i två månader, den öfriga tiden 5 procent.
Vid jemförelse emellan räntevinsten uti de olika diskonterna visar sig trots förestående, att den förstnämnda lemnade 6,16 7 procent när den sistnämnda blott lemnade 3,962 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 49. 73 3,9 62 procent.
De hafva då rätt, som påstå att Handels-diskonten är en guldgrufva, Allmänna åter en barmhertighetsinrättning.
Låtom oss emellertid se till hur det var möjligt, att, oaktadt den ofta omtalade dryga bankoförvaltningen, Handels-diskonten kunde lemna högre ränta än den sjelf uppbar.
Förenämnda berättelse skall vägleda oss och af den finner man, att sagda år omförmälda diskont i sin rörelse upptagit 41,815,127
R:dr 23 öre på upp- och afskrifningsräkning, 3,358,400 R:dr i annan depositionsrörelse, hvartill kommer under vissa tider från Bankens reservfond erhållna försträckningar, 3,500,000 R:dr, samt den ständiga fondens egna räntevinst; så och då vinsten af hela denna rörelse blifvit beräknad ensamt härflyta af det kapital, som utgjorde egentliga diskontfonden, må val ingen förundra sig öfver att sagda fond gaf anförda ränta.
När åter från Allmänna
Diskontfondens ränteintrader dragas 63,106 R dr 8 öre förvaltningskostnader, äfven för Handels-diskonten, och man känner att ifrågavarande fond under årets lopp minskades med 135,000 R:dr, utan att i rörelse få använda sin egna räntevinst; så blir det förvånande en helt naturlig sak.
Låter man deremot för uppvisningens skull, ty saken gör detsamma, Handels-diskonten betala förvaltningskostnaderna, så lemnar Allmänna Diskonten alldeles hvad den bör lemna i behållning eller något öfver 5 procent; och i ty fall skulle Handels-diskonten gifva föga mera, vinsten af erhållna försträckningar och depositionsrörelsen ej inberäknad.
Vänder man sig till Riks-bankens öfriga lånegrenar, finner man likaledes att banken skördar mera förtjenst af Allmänna Diskonten än af kreditiverna till Kommers-kollegium, Jernkontoret och Filialbankerna.
Sedan jag sålunda skärskådat de framkastade skälen mot Allmänna Diskonten, torde jag i förbigående få beröra hur otillräcklig den Allmänna Diskont-fonden för närvarande är.
För detta ändamål tager jag mig friheten anföra följande från Göteborgs lånekontor hemtade uppgifter för år 1863.
Af 6,013 låneansökningar, som detta år inlemnades, beviljades 3,143, afslogs 2,870.
Af beviljade lån räknades 2,741 tillkomma landtmannanäringar.
Den under året beviljade lånesumman utgjorde 1,412,760
R:dr, som i medeltal gör 450 R:dr för hvarje låntagare.
Ville man jemföra dessa lån med de ur Handels- och Närings-diskonten utlemnade, med folkmängden och rörelsen i lånedistriktet, m. m., så skulle visserligen flera värderika upplysningar kunna vinnas; men då sådant kan inhemtas af Styrelsens och Revisorernas berättelser torde de här kunna utelemnas.
Om jag i nu afhandlade ämne — ett ämne, som jag önskat sakkunnigare män än jag sökt utreda — varit nog vidlyftig, så kommer det sig af nitälskan för vår modernärings fromma och bestånd, emedan jag icke önskar se henne behandlas som den ofrias son.
Med glad förvissning att alla med mig i detta fall hysa dylika känslor eger jag den säkra tillförsigt, att alla med enig och allvarlig vilja skola se till och bemöda sig om att vårt jordbruks utveckling och blomstring ej måtte hämmas genom brist på nödigt rörelsekapital.
Dessa bemödanden underlättas betydligt derigenom att vi redan hafva en passande, väl organiserad låneinrättning för allmänhetens behof uti Allmänna Diskontverket.
Det återstår således blott att Allmänna
Diskonten erhåller tillräckligt med medel för att den skall kunna afhjelpa de kända behofven.
För att vinna detta mål tar jag mig friheten härmed vördsammast föreslå, det Rikets Höglofliga Ständer måtte besluta, att Allmänna Diskontfonden, som nu utgör 9,600,000 R:dr, genast måtte ökas med 2,400,000 R:dr; och vidare att berörda fond under loppet af åren 1866, 1867 och 1868 ytterligare måtte successivt förstärkas, tills den blifver 18,000,000 R:dr R:mt; dock så, att, Bih. till B.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 4 A/d. 10 74 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 49. i fall bankens tillgångar det tillåta, den äskade förstärkningen före sagda tids utgång måtte denna Diskontfond tillgodokomma.
På det medel till en dylik förstärkning måtte blifva tillgängliga, får jag lika vördsamt föreslå: l:o att hela bankovinsten måtte till detta ändamål anvisas.
Denna anordning är jag viss om skulle, enligt Bankoreglementet, bereda landet största heder och nytta.
Genom den dryga bränvinsskatten erhåller jernvägarne bankens vinst i dubbelt mått tillbaka.
2:o att till Allmänna Diskontens förstärkning vidare användas de till Riksbanken från Allmänna Hypotheksbanken inflytande medel från dit öfverflyttade fastighets-lånefond, eller i dess ställe andra disponibla medel från Riksbankens reservfond.
På grund af hvad i förestående motiver blifvit yttradt, torde ingenting vara billigare än att landtbruket genom Allmänna Diskontfondens förstärkning återfår hvad det mistade vid fastighetslånefondens indragning.
3:o att kreditiven till Manufaktur-diskonten, Jernkontoret och Filialbankerna, för de sednare, då oktrojtiden tilländalöper, uppsägas och indrifvas, för att Allmänna Diskonten tillhandahållas.