Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
executiva magten uppdragna
Domsrättighe» ten sä enlig med sakens fordran, att icke något annat lemnäs öfrigt, än en ifrig önskan, att denna Författning oförändrad alltid och allestädes må i hela sin kraft handhafvas.
Hvilka heldst Lagar kunna vidtagas, så ligga förnämsta medlen till oinåtilighetens förekommande uti Länestyrelsernas egna händer, och så val Hufvudstaden, sorn flera Län i Riket, Lafva i sednare tider bevisat kraften och verksamheten af dessa åtgärder.
Af icke mindre omfattning och lycklig påföljd, anser Utskottet alla de frivilliga anstalter vara, hvilka, genom det Högvördiga Presterskapets nitfulla bemödande, hvarje Församling kan inom sig sjelf vidtaga til!
Sedernas helgd och Lagarnas verkställighet.
Att tillsätta vissa Uppsyningsman inom hvarje Socken eller att i detta hänseende, enligt ingifna motioner, uppdraga KyrkoRådet någon annan auetoriter, än hvad enligt Kyrkolag och dithörande författningar åt det samma redan är uppdraget, lärer väl icke genom allmänna Lagen böra eller kunna bestämmas, heldst religiösa och moraliska verkningsmedel uti ett väl inrättadt samhälle aldrig böra med verldsliga Policemagten sammanblandas.
Men huru gagneliga de, i sig sjelfva och på rätt ställe använda, är o, lärer väl icke kunna betviflas, hvarföre Utskottet äfven på det högsta tillstyrker deras vidtagande; Då dessa å ena sidan verka på opinionen, viljan och det sappvexande slägtets uppfostran, samt strängt handhafda PoliceFörfattaingar å den andra Besv. och Ekon.
Betänkan dm. *49 aldrig tillåta Lagbrytaren att undkomma ostraffad, så lärer menskliga ofullkomligheten icke äga liera eller kraftigare medel till danande af ett bättre tänkesätt. 16:0
Förmindskning af tillfället till Lagbrott och förförelser, har alltid med rätta varit ansedt såsom hufvudsakligen ingående i detta ändamål.
Flere Memorials Författare hafva i sådant hänseende om krogar och näringsställen yrkat, dels att de böra finnas annorstädes än på Gästgifvaregårdar och i Städer, dels att de böra vara på ett visst afstånd från hvarandra belägne, dels att de i Städerne böra rättas efter en viss personal, och dels att de alldeles icke och ingenstädes böra existera.
Då man med ömsesidigt afseende påförfattningarnas möjliga handhafvande och den vägfarande Allmogens behof betraktar saken, synas de tvänne första Förslagen icke kunna tillstyrkas.
Vintervägar och Segelleder gifvas, hvarest en större mängd än på stora Landsvägarna färdas, serdeles sådana menniskor, hvilka icke ens sjelfva hafva tillverkningsrätt af bränvin och salunda icke heller kunna åläggas medföra sådant- till sitt eget behof; på vissa vägar är antalet af vägfarande mångdubbelt emot å andra, hvarest snart sagdt ganska få eller inga minuteringsställen behöfvas; _
I några städer är en större personal åtföljd af en ringare rörelse med fremmande arbetsfolk, och behöfva de således mindre minutering, då i andra åter, såsom Bergstäder och större HandelsStäder, cn störr* ejo Ef sv, sch Ekon.
Utsk, Eetdnkandin, tillströmmande Folkmängd äfven fordrar flera näringsställen, dels till Herberge, dels till erhållande af en måttelig förtäring.
Att derföre fastställa någon viss norm efter ställe, afstånd, eller Personal, för alla localer lika gällande, skulle somligstädes framkalla öfverflöd och annorstädes brist.
Att åter inga Krogar eller minuteringsstälfen skulle Annas, vore visserligen önskansvärdt, men lärer lika litet kunna verkställas, sorn, i händelse det vore möjligt, det säkerligen iclte framkallade annan verkan, än att hvart annat Hemman vid större vägar på Landsbygden och de flesta kojor i Städerna blefvo Lönkrogar, hvarest Policen saknade all möjlighet till sådan tillsyn, som den på Gästgifvaregårdar och de få privilegierade Näringsställen nu äger.
Såsom ett resultat af dessa slutsatser, kan Utskottet icke annat Anna, än att nuvarande stadgande är det rätta, nämligen att Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande på landet, och efter Magistratens hörande i Städerna tillåta fösäljning af Bränvin i minut, på sätt och vilkor Författningen vidare utstakar, samt med den möjligaste förmindskning uti minuteringsställenas antal både i Städer och på Landet.
Att denna rättigheten endast upplåtes till ordentliga och välfrägdade personer, att den blott meddelas sparsamt och efter högsta nödtorft, samt att tillsynen dervid sker med yttersta sorgfällighet, ingår så hufvudsakligen, ej mindre i medborgerlig dygd än Lagens fordran, att dess underlåtande hvar - "Besv- och Ekon.
L'tsk.
Betcinkanden« 551 ken kan eller bör hos någon redlig Embetsman sättas i fråga.
Då härtill kommer en aldrig hvilanda efterspaning af Lönkrögeri samt dess befordran till välförtjent strafF, så synes saken hafva ernått den fullständighet, som med dess beskaffenhet möjligen kan förenas.
Slutligen kan Utskottet här icke underlåta en anmärkning, som, efter dess tanka, sprider icke ringa ljus i detta tvisteämne, och hvars rigtighet är bestyrkt af alla tiders Historia : Vilda Folkslag återhållas ifrån utsväfningar genom brist och föregående tvångslagar —■ hyfsade der* mot endast genom religiösa bevekelsegrunder, utvidgad upplysning, förbättrad uppfostran och påföljande strafflagar.
Någon gång måste, uti sakens närvarande skick, då Bränvinets förtäring blifvit vana och behof för Svenska folket, nationen genomgå det prof, som andra folkslag, hvilka äro i besittning af rudimaterier till starka drycker, redan genomgått; att nämligen icke absoluta tvångslagar eller brist på ämne för öfverträdelsen, utan egen eftertanka och känsla för moralitet, samt medborgerlig pligt, skall afhålla den ifrån begär efter öfverdrifven njutning.
Att i aga Ber,v. och 'Ekon.
Betänkanden. detta fall upplysa, att underhjelpa det egna bemödandet, att genom allmänna tänkesättets ledning och tjenliga, men framför allt säkra och genast verkställbara strafflagar, bereda tankan till eftersinnande af handlingens påföljder, bör väl vara Lagstiftarens förnämsta syftemål, men icke att genom fåfänga förbud reta lystnaden, eller genom uppgjord brist på ämne, sorn ändå aldrig kan uteblifva, söka aflägsna en epok, hvilken likväl sloteligen skall inträffa i hvarje Folkslags Historia, under dess framskridande genom tidehvarfven.
Hvad de remitterade Memorialen för öfrigt innehålla och här ofvanföre till besvarande icke är upptaget, har Utskottet ansett hufvudsakligen innefattas uti dess utlåtande vid hvarje dithörande punct af de granskade Författningarna, och vågar således med deras ytterligare 'serskildta upptagande icke öka vidlyftigheten af ett Betänkande, hvaraf ej mera återstår, än dess vördsamma öfverlemnande, jemts några Ledamöters i ämnet serskildt yttrade tankar, till Riksens Höglofl.
Transumt af Protocollerna, haline uti Riksens Högloft.
Ständers Allmänna Besvärs. oell EconorniUtskotk vid Urtima Riksdagen i Stockholm den 21 och 2 2 Februari 1818- -— — —•
— Såsom icke instämmande i Utskottets tillstyrkan af Bränvinsbränningens inställning under någon tid af året, reserve - Besv. och Ekon.
Utsh. Betänkanden.
253 räfle sig RiksdagsFullmägtige af Hedervärda BondeStånflet Nils Månsson, Olof Håkansson, Carl Fredric Berg, Lars Andersson, Olof Månsson, Jacob Oisson, Gustaf Lär sson, Eric Johansson, från Stora Kopparbergs
Län och Olöf Olsson. — Herr Flack, Philip, anförde: 1 :tno att om och när förbud af Brän vinsbränningen kunde komma i fråga, borda först Kronobränneriernas tillverkning inställas; och i händelse Kongl. Allmänna MagazinsDirection afgåfve det yttrande, att denna inställning ej vore tillräcklig, då borde Städernas Bränvinsrätt upphöra, innan förbudet sträckte sig till Rikets Jordbrukare på landet:- 2:do Att personalen af Mantalsskrifne personer i Städerna för en viss pamierymd borde ökas, så att, till exempel, 120 sådane erfordrades för tilllåtelsen af en 50 kannors panna, och så vidare uti gifvet förhållande.
Med detta yttrande instämde Herr Prosten Hagberg. — —. — — Pierr Prosten Säve aflemnade ett skrifteligt anförande, så lydande: ”Förenande nvig med Högloft.
Utskottet i antagande af förra BränvinsFörfattningens Pltuvudgrunder, önskar och föreslår jag i ödmjukhet endast ändring i de 2:ne puncterna, angående den större Pannerymden utöfver 50 kannor samt rörande bibehållandet af krogarna, och jag anhåller ödmjukast att härutinnan få anföra mina tankar och skäl.
Rikets Ständer hafva funnit skäligt, att upprätta och stadga en allmän frihet i Husbehofsbränvinsbränning, för det olyckligtvis «54 Besv. och Ehon.
Betankanclen. nödigt blifna bränvinsbehofvet för menniskof, samt för Hushållningsnyttan af dranken för Ladugården.
När denna Husbehofsbränning är fri gifven och dessa åsyftade ändamål vunne, så lärer af den förnuftige medborgaren och Hushåilaren ej mera fordras, och det återstår utan tvifvel pligten, att tillse, att denna bränningsfrihet ej må missbrukas, antingen genom för stark tillverkning till beredande af Spannemåls dyrhet, eller brist för i synnerhet den fattigare delen af menigheten, eller genom ett sjelfsvåldigt sjelfva varans nyttjande, till skada för sederna.
Sedan vi nyligen knappt undgått faran eller farhågan för Spanmåls trångmål, hvaraf bränningens inställande nästan skulle blifvit en följd, då Spannemålen i allmänhet verkeligen är i högt pris, då man är här i Stockholm bekymrad i anseende till priset å grofva brödet, och mjölet säljes här dyrare än någonsin förut, då jemväl i vissa tracter, ej långt härifrån, spannemålen berättas nog svår för den fattige att åtkomma och lösa, oaktadt förlidet år ingen missvext i landet varit, bör man tvifvelsutan både med afseende på det närvarande och hvad en annan tid ännu mer kan inträffa, vara betänkt på Bränvinsbränningens hållande inom vissa gränsor; och lära flere bland oss hafva tillstyrkt Bränvinsbränningens oafbrutna fortsättande, just i hopp om en sådan inskränkning.
Det är en sanning, som icke kan nekas eller betviflas, att stora Bränvinspannor, förmonliga för sina ägare, både afverka ha» Bes v, och Ekon.
Utskotts B et iink anden.
155 stigare och mera Spanmål, och hädanefter, såsom hittills, i synnerhet stola begagnas af egennyttan och vinningslystnaden, utan afseende på folkets eller det större antalets behof; Hvarigenom, och särdeles vid inträffande klenare årsvext, på åtskilliga stallen lätteligen skall yppa sig den Ledröfliga följden, nämligen öfverflöd på Bränvin och brist eller uppstegring af lifvets första nödvändighetsvara.
Frågan blir nu helt enkel, om ej för denna vigtiga synpunct af ett allmänt väl, alla mindre och enskildta afseenden böra vika, och den som ärligt vill hufvudändamålet, måste ock tåla medlen, medgifva äfven vissa olägenheter eller någon mindskning i den enskilda hushålls-fördelen.
— Man föreställer olägenheten eller faran af ofta förändrade Hushålls-Stadgar.
Man har sett Riksens Höglofl.
Ständer mer och mer allvarligt förena sig om principen af stadighet och 256 2äejv. cch Ekon.
Betänkanden* jemnhet i föreskrifterna, rörande detta Husfcållsmål; men bör man då icke, just i afseende på en sådan föresats och önskan, söka så laga, att till äfventyrs till följd af e!t inträffande svårt år, och vid en stark Spanmålsupphandling och förslösande förmedelst stora pannor, man icke åter vid nästa Riksdag måtte blifva satt i nödvändighet att på nytt rådslå om bränningens inställande?
IVJan erinras, att man bör frukta genom panneförändringen resa ärestoder åt Kopparslagare} men man bör lika omtänksamt frukta att resa dem åt några mägtiga och vinningslystna BränvinsFabrikörer på den öfriga Nationens bekostnad, som heldst dervid bör hafva, hvar och en i sin moa, en någorlunda jemnad vinning.
Det är ej heller meningen och afsigten att ändra och omgöra alla pannor under 5° kannor proportionaliter för olika Hemmansägare; ty derigenom skulle, jemte stor kostnad, en mindre hushållsnytta genom allt för små Bränvinsredskap förorsakas, utan endast att utdömma och afskafFa pannorna öfver 50 kannor, hvilkas ägare, förmodligen ännu måttligt talrika, torde redan i det mesta hafva gjort sig för en sådan ändring betalde.
Jag har ock blifvit styrkt i min tanka om denna större
Bran vinsredskaps umbärlighet för allmänna hushållningen genom vittnesbörd och instämmande yttrande af en vördnadsvärd Ledamot, åt hvilken detta Utskott har förbindelsen af så redbara upplysningar, näiiiligen att äfven för behof vet af storrå Landtegendom!' pannor af mindre än 90 Besv och Ekon.
Betänkan den. £57 kanner kunna vara ganska tillräckliga, eler ej försäljnings- och vinnings-speculation ingår i beräkningen.
Men, invänder man, större Bränvinspannor å 90 eller 70 kannor äro för tillverkningen förmönligare och nödvändiga i synnerhet i afseende på Potates-Brän.vinsbränningen.
Jag lemnar åt andras afgörande, om vi ännu äro komne så långt, att endast bränning på potates i riket kan tillåtas och påbjudas, så vigtigt och önskeligt detta vore, samt huruvida sådant skulle kunna handhafvas och controlleras: i hvilket fall jag visserligen skulle hafva mindre emot den starkare afverkningeu.
Det kan frågas, om icke bran vins tillverkningen är lönande, och dess idkare i vårt Spanmålsfattiga land nog uppmuntrade, då, enligt hvad jag af egen hushållserfarenhet känner, blott af en tunna potates med 4 kappar malt genom en 50 kannors panna, omkring 7 kannor Bränvin erhållas?
Bränvin genom smygvägar, i fall ej större Bran vinspannor och ansenliga BranVinstillverkare här och der i landet skulle finnas o::h tillåtas; och jag öfverlemnar detta skäl till alla opartiskas redliga och mogBihan£ till RiksSt.
Prot, .1817-18181 8-'£h Sami.
N;r 33- 54* 25S F«Jr. och Ekon.
Betänkanåen* na granskning och bedömande.
För min del vågar jag hoppas, att Nationens olyckligt ntbrec!da Bränvinsbagär och behof måtte ännu kunna tillfredsställas och fyllas genom ett allmänt och g månader af året fortfarande
Bran vinsbrännande med 45 å 50 kannors panna på Hemmanet öfverhufvud på Landsbygden, och tillika i Städerna, samt att genom stadighet i de en gång vidtagna Bränvinsförfattningarne, priset af bränvinet skall efter hand jernnäs och nedsättas till det måttliga, hvarigenom införsel utifrån Säkrast lärer förekontinas och allas fördel någorlunda lika befordras.
Tilläggom en enkel beräkning.
Med en 50 elier 45 kannors panna på ett Hemman, brännes lätteligen en tunna Spannemåi i veckan, till mindst en ankare bränvin, som gör för blott 9 månader 56 ankare, och om det behagas med tillhjelp af flera mäskkar, dubbelt, eller 72 ankare på 9 månader; hvilket synes, äfven för en ansenlig possesionats behof förslå:
Detta åter vidare proportionaliter utsträckt, gör för hela Riket en nästan förfärande årlig Bränvinstill* gång, blott efter 50 kannors panna.
Jag har antagit och föreställt såsom grundsats för BränvinsFörfattningarne fri tillverkning af Jordbrukarens Sädesproduction jemväl till Bränvin för behofvet och nyttan, men utan att tillskapa Spannemåls dyrhet och nöd för folket; och jag tillägger härvid äfven villkoret af den mindsta möjeliga skada för sederna.
Angelägne att hafva upprättat och bevarat Bränningsfriheten* Bav. öa/i Ekoii.
Betankaiiden.
259 tös-en om nu äfven omtankan och bemödandet att Virma den sidstnämnda angelägenheten.
Ätt krogarae, ställen der Bränvin stipes och säljes utan att mat der förtäres, äro osedligketens och i synnerhet UngdomsförförelSens verkeliga Skolor, det är af alla kändt, tued rysning medgifvet, och hvad här endast borde behöfva nämnas.
Ändock skola de bibehållas och pä visst isätt legitimeras! —-
För blott några Sekler sedait blef Bränvinet af Sveriges folk ansedt och kalladt för en ny oerhörd plåga.
Ännu på tiotalet 'ej allenast kunde BränViftets allmänna inställande och förbjudande talas, utan flere aktningsvärda män, jemväl af Hedervärda BondeStåndet, i serskilda Landsorter, ännu långt efter, hafva hörts under tårar välsigna denna tid, innan, med Kronobränaerierna, krögarne kotnmo.
Osli nu redan efter knappast /^ö år, skulle för Nationen ej vara nog med en fri och oinskränkt
Bran vinstill verkning, förtäring och åtkomst inom, snart sagdt, alla hus'?
Man talar om medel till den fordna Nationalkraftens och karakterens åfcerlifvande.
Monne ej en hiifvUdörSak till dess upplösning eller försvagande ligger i Bränvinsöfverfl ödet och krogumgänget?
Kanske var aldrig erfarenheten härutinnan mera öfvertygande, missbruket och Sede-tillståndet mera eftertänklig^ och behöfvet mera uppmanande till afsägande och afskaffande af ett öfverflödsbruk, förderfvande ju längre ju mer både enskildta hushåll och det allmänna.
Och hvad i isynnerhet i tider af allmän våda, allvarsam - tCo Besv. och Ekon.
Betankaiulcn. ma lagar, understödde af efterdomen, verlseJigen kunna till efterföljd uträtta, har man någon gang sett.
Mea det är ej mera den tid, då ett folk uppstår och enhälligt förkastar en sak, på en gäng den nyttigaste och för moraliteten den förderfligaste.
Bekla» gande mitt tidehvarfs svaghet, går jag ej att strida mot ett öfverhandtagande ondt.
Jag vågar alltså i största ödmjukhet föreslå, att, då menigheten på landsbygden har rättighet och tillfälle att af egen tillverkning medtaga och förskaffa sig för sina resor nödigt vägbränvin, det skulle anses vara nog, att Gästgifvaregårdarne hade Bränvinssalu och att inga andra krogar der blifva tillåtnej att i städerna, der sådana förläringsställen blifva mera oumbärliga, dessa likväl skulle få samma skick, som nu här i hufvudstaden, så att Bränvin finge derstädes blott under vissa mattimmar på dagen försäljas och dessinsellan inga gäster till supande der ingå och församlas.
Jag tillägger, att om detta på en gång synes iör hårdt och någorstädes på landet mindre antagligt, krogarnes antal åtmindstone, genom författningarnes uttryckliga stadgande, samt Herrar Bcsv. och Ekon.
VtsJi.
Betänkanäen, 3.61 Landshöfdingars fria åtgärd och föranstaltande måtte småningom ytterst inskränkas, men inom en viss tid af år alldeles upphöra.
Det vore i min tanka att förmoda, att den förnuftigare delen af menigheten skulle gilla och välsigna denna författning; att lockelsen och förförelsen till oordentligheter och tygellösa utsväfningar skulle blifva mindre, äfvensom att de vägfarande, ej lefvande nu under hårdare klimat, med andra kroppar, eller med. mindre vederqvickelse-tillfällen än förr, då bränvin och krogar ej funnos, ingalunda skulle hafva skäl att klaga.
Det är mig ock försäkradt, hvad här blott exempelvis mi nämnas, att den aktningsvärda Norrlands Allmogen, som gör med sina varor kanske de längsta och svåraste vinterresor, vanligen medförande sitt vägbränvin, och nyttjande blott sina ordentliga nattqvarter, föga behöfva och tillita krogarne.
Hvem må ej ömma vid föreställningen, att-, såsom nu talrika krogar på vissa ställen tillkommit och anses oundgängelige, så skall äfven krogbruket och dess förderf snart spridas till alla dessa allt hittills för detta onda skonade tracter.
Men jag mötes af flora inkast och motskäl, såsom olägenheten äfven här af rubbning i förra författningar, ohinderligheten af de skadeliga Lön-krogarna, Statens mistning af krögeri-skatten ; Jag förbigår att upptaga och besvara det sista inkastet; Jag får dernäst erinra, att man må icke så frukta all förändring, att man äfven skyr hvarje förbättring, och att man icke fordrar, hvad sorn i6z flem, och Ekon.
Ucsk,, LetHnkanden^ aldrig kunnat äga rum:
Menniskoverk» och Stadgars oföränderlighet.
Att Lön-krögeri elier bränvins försäljning i husen är ett o rulf.
Svårt elier omöjligt att förekomma, är sant och en nödvändig följd af det öfriga.
Men det är för mig ock svårt att inse, att i före* slagna fall skulle verkeligen mera och oanstän* digare supas än nu, då på en gång gifves både Jhon-Krogar och Lagliga Krogar, som locka og skydda kroggäster.
Det synes icke mycket vara derigenom vunnet, att en större mängd af Snöpare på ett ställe samlas, sorn det heter, för Sitt roa sig, men oftast för att under inbördes täflan, pitan tillsyn oell blygsel, blott under anförande af Krögar en, sorn vinner på oordentiigheten, inöfvas i dryckenskapslasten, för att, här rätt bildade i konsten, sedermera utsprida samma smak och oordentligheter i husen.
— Man får emellertid icke heller i en svår sjukdom genast förtvifla, och, utan försök af botemedel, låta den flitt rasa.
Vi hafva verkligen sett hvad senaste Kongl.
Författningen mot Dryckenskap», der den blifvit uppmärksamt och allvarsamt hatjdhafd, tili ordning och rättelse verkat; och vi hafva allt skäl, att af våra aktningsvärda Lärsstyrels. ers verksamma åtgärder vänta bärpitirman de bästa följder.
Nu hvilken skenbar motsägelse i föreskrifter, hvilken ökad. svårighet för Krono-betjeningens uppsigt, och hvilket oftast frugtlöst bemödande af Läraståndet att söka till nykterhet och seder tillhålla dem, sorn utan tilltal kunna och fått vanan att sitta större delen af dagen pä Kia - Besv, och Ekon.
TJtsk, Eetänkanden, gen.
Men här är ej frågan blott om tvångsmedel, Här bör sökas förnämligast att verka på tänkesättet, att i förening med uppfostran och Christelig undervisnings bemödande, genom sjelfva Lagarna gifva skam och vanära åt fylleri-lasten.
Men huru skall den obildade menniskan bringas till blygd öfver kroglefvernets, då det synes till någon del af författningar vara tillåtet?
Jag tror klemig h ert och eftergifvenhet, lika litet i Lagstiftning sorn i uppfostran, vara godhet.
— Förenam derföre på en gång Undervisningens, Lagarnes och Embetsmanna tillsyns allvar; och man har gjort åtmindstone allt hvad man kunnat.
Försäljning och missbruk a£ Bränvin i löndom kan ej förekommas,; men skola derföre krogar af Lagen tillåtas,, tillstädjas och authoriseras?
Huru långt vill man gå i denna slutföljd?
Om bandet och säl Iheten af huslig förening börjar mindre aktas, om missnöjde
Makar här och der finna*, månne man handlar visiigt, att äfven genom Lagarne lätita tillfället och utvägarna till Äktenskaps upplösningar?
Man skulle snarare förmoda och dämma, att man kunde och borde i tid sätta dam för den stigande och eljest allt öfverSvämmande floden.
Olyckligt visserligen det folk,-sorn kommit derhän, att kunna fördraga hvarken sitt onda eller botemedlen!
I närvarande tidepunct skulle det kanske ännu vara möjligt att hejda det onda; Besy, veit Ekon. Utsi;.
B et link anden. efter 10 år skall det blifva ännu Svårare., —- Jag har smickrat mig verkeligen med föreställningen, att Svenska folket, som ej mera kan sakna Bränvinet för sin nytta, skulle kunna umbära ferogarne till sitt förderf.
Jag har hoppats, att man, allvarsamt betraktande ämnet jemte de anförda skälen, skulle icke allenast vilja mindre afse den enskilda vinningen än Menighetens sjelfva bergning och bestånd, samt de Christeiiga Sedevnas oell Dygdernas vård, utan verkeligen, genom en inskränkande författning, försöka ett steg till deras räddning.
Jag åberopar mig bär alla deras vittnesbörd, sorn genom sjelfva åsyn känna det alltmer på Landsbygden till taganden Sjelfsvåidet och skadan af Krogidkandet» så mycket mer förledande, då det tros lagligt och hederligt.
Jag påkallar i synnerhet efter sinn ande t härutinnan af Mediemmarne af det hedervärda Bondeståndet, hvars barn, hvars Ungdom ofta blifva detta ondas första offer, med förstöring af hushållsordning, lugn och trefnad, samt af alla frug ter af den Högstes välsignelser.
Och med djupaste vördnad sluteligen underställer jag dessa tankar de upplyste
Domares pröfning, på hvilka tilläfventyrs en icke ringa del af den framtida Allmänna Välfärden, just i detta ögonblick beror, som jemte tillgift åt min svaga framställning, allena kunna genom sin samvetsgranna vishet gifva säkerhet åt besluten, och som visserligen icke derföre skola underlåta en nyttig och helsosam författning, att den kan i löndom öfverträdas: utbedjande jag Eesv. och Ekon.
B Hinkanden. s6j mig tillika ödmjukast att detta anförande måtte få Högloft.
Utskottets Betänkande till HiksStånden vördnadsfullt åtfölja.
Med Herr Prosten Säve förenade sig Herr Comministern Bergegren, Herr Doctor Hultin, Herr Prosten Grandelius, samt Her Prosten Kolmodin, under tillägg, att, efter Herr Prostens tanka, Gästgifvare ej må tillåtas annan Bränvinsminutering än till vägfarande, och det endast då mat gifves, emedan annars all skillnad upphäfves emellan Gästgifvare och Krögare.
-—- ■— — — Slutligen uppläste Herr
Doctor Hultin ett så lydande anförande: ”Antingen måste alla band lossas för en fri och oinskränkt bränvinsbränning, eller ock böra vissa boinmar sättas för den omåttliga och sädesförstörande utofningen af densamma, så att en åt åkerbruket och ladugårdsskötsel egnad rättighet återföres till en klok och omtänksam hushållshandtering.