Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— ställa oss i dörren till den stora danssalen i hvitt, gult och guld med stora speglar och dekorerad med gröna växter, synnerligen kring den plats, som är reserverad för konungen.
Medan man väntar på honom, h a r pratet kommit i gång, de äldre fruarna ha börjat se sig om efter en treflig plats, kavaljererna ha börjat höra sig för om trefliga danser, allt medan alla mer eller mindre skärskåda hvarandra — och vi göra naturligtvis som de öfriga!
Först dragés uppmärksamheten till de utländska ministrarne eller attachéerna och deras fruar.
Nyfikenheten väckes af den främ- mande ansiktstypen och det främmande språket — ty svenskar emel- lan talas numera blott ytterst sällan annat språk än det svenska — men vårt intresse öfvergår snart nog till våra egna landsmaninnor och är väl berättigadt därtill.
Det finns en hel hop vackra damer på utrikesministerns bal, en hel del ståtliga apparitioner och myc- ken grace, hvilket också konstateras af en nykommen utländsk atta- ché, som icke tycktes ha gjort sig några vidare förhoppningar om den svenska skönheten!
Han vänder sig till sin granne och frågar efter namn, allt eftersom hans blickar af en slump falla på den ena eller den andra, och vi följa hans blickar, vi uppfånga namnen, som han får af en slump, och vi beklaga, att hans blickar ej råkade falla på ännu flere, som vi gärna skulle velat få nämna.
Här ha vi först och främst dottern i huset, fröken Louise Dou- glas, som med fröken Martha Gyldenstolpe, en af stockholmssocietetens mest uppvaktade och omtyckta unga flickor, delar ett rykte om aldrig svikande artighet och älskvärdhet mot alla.
Det är synd, att icke alla de unga damerna skola få hembära samma smickrande omdöme, ett omdöme som kanske vore rättvist, ty stockholmskorna äro nog i allmänhet mycket älskvärda — men jag citerar härvidlag blott hvad jag hört af en främmande dam.
En förtjusande företeelse i en balsalong är friherrinnan Eva Akerhielm, född Ankarcrona, en liten, smärt dam med ytterst fin nor- disk typ.
En af stockholmssocietetens obestridt främsta skönheter är friherrinnan Martha de Geer, född Cederström, alltid leende och alltid vänlig.
IDUNS JULNUMMER dem, som varit medspelande, och hvilka lifvet kanske aldrig gaf nå- gon så oreflekteradt smärtsam stund mera.
Sorgemåttet är olika nog för hvar människa, och h u r skulle någon, hvem han vore, ha rätt att le ens åt den ytligaste lilla bal- dockas hjärtesorg?
Det talas för öfrigt så mycket om ytligheten hos » världsmänni- skorna ».
Jag tror inte så mycket på det där talet!
D. v. s. jag tror, att det finnes jämt lika mycken 3 ' tlighet hvar annorstädes som hälst.
Det är en mycket liten pro- cent af unga människor, som nå- gonsin bryr sig om att försöka fördjupa sitt sätt att tänka — och det är väl ännu mera sällan, som de djupaste känslorna tillhöra den första ungdomen, hvars speciella fest en bal väl ändå i första rum- met måste kallas.
Huruvida ungdomen borde roa sig på ett annat sätt är en sak, som ligger alldeles utanför områ- det för en balskildring.
En bal är en bal, och för närvarande stå vi i dörren till balsalen i Utrikesmi- nisterhotellet och fortsätta våra iakt- tagelser.
Först om färgen.
Det är sällan en kvinna (eller kanske ä r för- tjänsten i första rummet hennes sömmerskas!)
inte förstår att välja en färg, som passar henne till ett festligt tillfälle.
Om rutiga ylle- blusar med hvita stärkta kragar och manschetter råka bli på modet, så går genast nittio procent af stock- holmska dampubliken i hvardagslag i rutiga ylleblusar och hvita kra- gar och manschetter — det blir som en uniform, vare sig den pas- sar eller inte, och den passar visst mest utpräglade svenska typen bland stockholmssocietetens damer ljus med förtjusande hy och stora, blå ögon.
Vi lägga märke till att de flesta, h e r r a r som damer, dansa myc- ket väl.
Somliga par är det ett oblandadt nöje att följa med ögonen, och i ipas de quatre » lägga vi ge- nast särskildt märke till fröken Dou- glas, hvars ovanligt behagfulla och stilfulla utseende väl passar i den eleganta dansen, samt till den vackra fröken Clothilde von Höpken.
Ännu ha vi bland de unga, särskildt stockholmssocieteten till- hörande damerna fröken Gerda Planting-Gyllenbåga, fröken Char- lotte Björnstjerna, fröken Martha Sjöcrona, hvar i sin stad vackra eller behagliga att se och — så säga deras vänner, dem vi gärna tro — trefliga och angenäma att råka.
Och sedan en hel del till, som kanske h ä r bort finnas nämnda och afbildade såväl som de andra, om icke utrymmet i Iduns spalter förbjudit oss det, däribland då många unga damer från landsorten, särskildt Skåne, hvilka väl kunna skänka en balsal ökadt behag för åskådaren.
Allt eftersom timmarne gå och danserna aflösa hvarandra, blir stämningen gladare.
Jag ser flick- ansikten stråla i den mest osökta förtjusning, blickar söka hvarandra tvärs öfver salen — jag ser också allvarliga ansikten ibland, skuggan af någon sviken förhoppning eller kanske uppenbarelsen om en känsla, som var djupare än den lätta bal- stämningen kunde tåla.
Och h u r många små tysta, banala tra- gedier h a r ej en balsal fått rym- ma — betydelsefulla nog ändå för 13
IDUNS JULNUMMER inte alltid.
Men när sedan samma nittio procent af damvärlden dra- ga ut till att skaffa sig en bal- toalett, så komma verkligen sma- ken och personligheten ändå fram.
Smaklösheter såsom bjärt lysande, afstickande färger med misslyckad pretention att ge bärarinnan en synnerligt originell toalett, ser man sällan.
Det hela blir alltid vack- rast, om ingen enstaka klädning står och skriker — såvida ej den, som bär den, råkar vara så vacker, alt klädningen, hurudan den än är, kan vara en ram för hennes skön- het.
Men det är ganska sällsynt.
Om en kvinna h a r ett behag- ligt utseende, utan att vara en skön- het, så aktar hon sig, om hon är klok, för en toalett, som slår ihjäl henne själf.
Och vi märka med tillfredsställelse, att de flesta damer på vår bal ha varit kloka.
Salen är, som det på välkändt reporter- språk heter, ett » böljande haf af ljusa, harmonierande färger ».
Och så balkonversationen.
Den omtalade, omskämtade balkonver- sationen med dess tradition af fa- däser och andefattiga artigheter!
Den finns naturligtvis, den spökar i hjärnan på en del ungdom, som vill uppföra sig så korrekt, så ängs- ligt » passande » som möjligt och då råkar alldeles glömma bort, att det omöjligt inte kan anses vara opas- sande att vara sig själf — till och med i en balsalong!
Den sortens balkonversation består hufvudsakligen af frågor och svar.
Om vi äro nog försåtliga att ställa oss bakom en s. k. ovan- ligt hygglig ung man och en s, k, ovanligt väluppfostrad ung flicka, söm just nyss gjort bekantskap med hvarandra, så få vi inte stort utbyte af vårt tilltag.
» Tycker frö- ken det och tycker fröken detl — Åker fröken skridsko? — Tycker inte baron, att det är förtjusande? » o.s.v.
Det är svårt att tänka sig, att vare sig frågor eller svar det minsta in- tressera parterna i grund och botten, och det förefaller löjligt, att inte unga människor skulle kunna hitta på något bättre och roligare än att sitta och fråga hvarandra, hvil- ken slags sport de föredraga eller något dylikt.
Man tänker på den (väl knappast medvetna) parodi på » balkonversation », som förekommer på Karlbergsbalerna, då under en viss tur i någon fransäs alla ka- valjererna på en gång, på gifvet tecken, skola fråga sin dam något sådant som: » Vet fröken, om Moses tyckte om lutfisk? » Det är åtmin- stone en originell fråga!
Men den där absolut intresse- lösa arten af samtal mellan dan- sande sträcker sig naturligtvis i allmänhet aldrig längre än till den första, famlande bekantskapen — och det vore orättvist att tro den vara regel på en bal.
De flesta känna snart till hvarandra någor- lunda väl, och de, som så hafva kunna, få nog tillfälle att lysa med sin esprit eller slagfärdighet, och de, som det vilja, kunna nog också få tillfälle att tala om saker, som verkligen intressera dem.
De fula sidorna af en baltillvaro, som i sin korthet och för gänglighet väl ändå mest ger leende bilder, de heta koketteri eller hjärtlös kurtis och afundsjuka.
Sanningskärleken tvingar oss att er-
EN BAL I UTRIKESMINISTERHOTELLET.
TECKNING FÖR IDUN AF V. ANDRÉN.
IDUNS JULNUMMER olika färger — det kommer en massa små lustiga eller dekorativa skräpsaker, som alla delas ut åt damerna eller åt kavaljererna för att sedan af dem gifvas åt någon, af en hvar särskildt utkorad ka- valjer eller dam.
Så går det j u till i alla världens kotiljonger.
Dansen blir allt lifligare, j u tröttare man tycker att alla borde vara, intrycken förvirras, blicken urskiljer knappast m e r någonting särskildt — det ä r som att åka på karusell: i början ser man tydligt och nickar med redigt hufvud åt sina bekanta, som stå kvar på terra firma, men efter bara en liten stund h a r man redan alldeles tappat bort dem, och n ä r man väl åkt rundt så länge som man hade rätt till för sin tio-öring och karusellen stannar, å r det knappt man h a r något medvetande ens om sig själf.
Men det finns i alla fall många, som tycka om det nöjet — och den saken angår inte oss.
Vi h a nu sett hvad vi ville se, vi kunna åter tåga utför den mattbelagda trappan med det trefliga hvita hvalftaket och ner genom förstugan, d ä r sömniga betjänter vänta, och vi kunna på det hela taget anse oss vara mycket nöjda med hvad » en bal i societe- ten » haft att bjuda oss.
En vis man — eller kanske bara en snusförnuftig man — sade en gång: » Begär aldrig af en sak, att den skall vara annat än hvad den kan vara, och du skall vara nöjd, n ä r den ä r detta på ett fullkom- ligt sätt. » UTRIKESMINISTERNS HOTELL, som vi j u valt till skådeplats för den i ofvanstående skiss skildrade balen, ägdes och beboddes un- der frihetstiden och gustavianska tiden af den bekante politikern fält- marskalken Axel v. Fersen d. ä:s mor, grefvinnan v. Fersen, f. Wacht- meister, och bror, grefve Karl v. Fersen, ända tills det året efter dennes död genom köp öfvergick till staten 1787.
I sitt nuvarande skick an- ses palatset förskrifva sig från omkring å r 1746.
Den vackra, hvälfda förstugan, som pryder bottenvåningen, ä r dock (enligt grefve F. U. Wrangel) kvar från den för-Fersenska tiden samt torde förskrifva sig från slutet af 1600-talet och rikstygmästaren frih.
Gustaf Horn, mor- morsfar till den nyssnämnda grefvinnan v. Fersen.
Det gamla minnesrika palatset h a r således, som man ser, gamla aristokratiska anor.
FRÖKEN MARTHA SJÖCRONA.
känna deras existens, men som det för tillfället ej roar oss att vara moralister och det för resten knappast h ö r hit, så uppehålla vi oss inte vid dem.
Det finns i alla fall en hel del munterhet och verklig lifs- glädje d ä r bredvid — och n ä r nu supén börjar serveras i våningen under de egentliga festsalarne och vännerna för aftonen eller för vin- tern eller möjligen för lifvet samlas i kotterier, konstatera vi, att den, som just nu komme in i sällskapet, helt visst skulle få ett intryck af oblandad glädjestämning.
Man äter, som sagdt, kotterivis.
De mest företagsamma af ung- domen lyckas skaffa sig bord (för de äldre och förnämligare ä r det naturligtvis redan väl sörjdt i det fallet), de andra nöja sig ändå.
Maten ä r inte hufvudsaken.
Hufvudsaken tycks vara, om man lyc- kats skaffa sig en treflig dam eller kavaljer för supén — hvarför, ä r ej lätt att förstå, ty man h a r just ingen ro att prata.
Den stackars kavaljeren störtar ut u r eller in i rummet, ideligen på jakt efter nå- got att äta eller dricka åt sig och sin dam.
Skulle det vara omöj- ligt att införa den seden, att damerna serverade sig själfva?
Efter supén kommer kotiljongen.
Tillfället ä r inne för oss att få en sista öfverblick af det hela.
Parvis sitta alla de unga kring väggarna i den stora salen.
De äldre, som ännu inte velat eller kunnat få fara hem, sitta d ä r bakom och samla sitt intresse hufvudsakligen till inhämtande af kännedom om hvem, som dansar med hvem.
Kotiljongen ä r aftonens clou, hvad skvallermöjligheterna beträffar, kotiljongen skördar redan delvis, hvad aftonens olika skeden sått!
— Men vi, som inte skvallra och inte det minsta bry oss om, hvem som dansar med hvem, vi följa med blic- ken utefter raderna alla de unga ansiktena, manliga och kvinnliga; tydligen h a r festen varit lyckad, ty ingen ser så trött ut, att h a n eller h o n kunde förmodas vilja gå hem just nu.
De som h a stannat ända tills nu, de äro också beredda att ärligen stanna till allra sista hvarfvet.
Trots värmen och ansträngningen af ett par, tre föregå- ende timmars dans och trots en del räknade luggar eller små ska- vanker på klädningarna, så äro ansiktena ännu fulla af förväntan och förtjusning.
Och kotiljongen varar väl ännu en timme eller så un- gefär, och lika länge varar förljusningen — ja, sannolikt ännu längre, ännu sedan man åkt hem och kommit i ro för att öfvertänka eller för att tala om aftonens nöje eller behållning.
Men ännu ä r det inte slut — och äfven i måste ärligen stanna, tills det blir slut.
Det kommer blommor i stora korgar eller möjli- gen på något annat, originellare sätt — det k o m m e r små rosetter i v H.
KONUNGEN PÅ UTRIKESMINISTERNS BAL.
IDUNS JULNUMMER FRÅN SVENSKA SLOTT | E SVENSKA SLOTTEN, fideikommissen, större eller mindre herrgårdarna, äro legio.
En författarinna, som ä r väl känd för Iduns läsarinnor, fru Ann Margret Holmgren, född Ters- meden, skrifver, om jag ej missminner mig, så ungefär: » Sverige kallas ett fattigt land och ä r det väl också i det stora hela, men förefaller dock i vissa fall rikare än andra.
5 Eller hvar ser man som hos oss ett öfverflöd på gamla herresäten och stora fideikommissegendomar? » Huruvida alla de stora, vackra byggnaderna, som murats upp nästan öfverallt, där naturen varit vackrast i de mellersta och södra A F m a r i k a s t j e r n s t e d t.
Riksrådet Thure Nilsson Bielke, som så frimodigt gick mot döden på Linköpings torg, ä r dess förste kände ägare.
Slottet ä r uppfördt 1704 efter ritning af Nikodemus Tessin i den tidens smak med flyglar, stor naken borggård och hvitmenade staket- pelare.
Det innehåller omkring femtio boningsrum, en praktsal där- ibland, samt en stor och dyrbar samling familjeklenoder, såsom olje- porträtt, vapen, kuriosa, bibliotek m. m.
Bland annat förvaras d ä r en r a r pokal, gjord af ett strutsägg och försedd med rik infattning.
Den h a r tillhört drottning Gunilla Bielke, Johan IILs andra gemål, och ä r försedd med hennes namn och vapen.
Vidare en präktig vinkanna, synnerligen smakfullt ornerad i förgylldt silfver med ädla stenar.
Omgifvande trädgård och park upptaga 25 hektar.
I den ståtliga vackra parken finnes uppfördt ett monument med porlrättmedaljong till minne af drottning Gunilla.
Icke så åldrigt som Sturefors, men dock synnerligen intressant, ä r hertig d ' Otrantes egendom Elghammar i Södermanlands län.
Hertiginnan d ' Otrante är född friherrinna von Stedingk, och Elghammar h a r varit i von Stedingkska ättens ägo sedan 1807.
Elghammar, som lånar sitt namn af sin i forna tider mycket skog- bevuxna och på elgar rika omgifning, h a r ett sällsynt vackert läge på ett näs vid sjön Löckvattnet.
Konung Fredrik I, som var en stor jägare, skall ofta h a haft jaktpartier där.
Ett annat kungligt minne ä r den sängkammarmöbel, som af kejsarinnan Katarina skänk- tes dåvarande ambassadören i Petersburg, excellensen von Stedingk, när h a n i sitt hem i Ryssland mottog besök af konung Gustaf III och hans son, Gustaf IV Adolf.
Denna möbel förvaras ännu på Elg- h a m m a r i den s. k. ryska sängkammaren.
Elghammars hufvudbyggnad ä r i århundradets början uppförd efter ritningar af den kände kejserlige ryske arkitekten Giacomo Guarengli, italienare till börden, densamme som uppfört de märk- ligaste byggnaderna i och omkring Petersburg.
Elghammar ä r också ett af de bäst och smakfullast bebyggda och alltjämt underhållna ställen i Södermanland och ett af dess gästfriaste tillika.
Ett annat gästfritt och vackert gods ä r Hedenlunda, också i Söder- manland, tillhörigt grefve Fredrik von Rosen och grefvinnan Maria von Rosen, född Adelsvärd.
Hedenlunda, som b ä r sitt namn efter en gammal hednisk offer- lund, ä r i själfva verket också ett urgammalt gods, ehuru dess byggnad ej uppfördes förrän 1782.
Den ä r hållen i jämförelsevis enkel stil, men ger ett intryck af hemtrefnad, som många ståtligare slott kunde afundas den.
Hela egendomen ligger också i en af landskapets skö- naste delar, vid sjön Weckelns stränder.
K t STUREFORS.
delarna af vårt land, äro tecken till rikedom eller snarare — fru Holmgren antyder det — ofta en tunga för den måttligt förmögna släkt eller individ, som är deras ägare, vill jag lämna därhän.
En pryd- nad äro de i alla fall, och många af dem en prydnad icke blott till det yttre, utan också, eller än mer, en dyrbar bevarare af vackra och stilfulla rumsinredningar från gångna tider — eller också, om de nyrestaurerats och nyinredts, ett kostbart och värdefullt vittnesbörd om vår tid för en kommande.
Lika väl som det finnes en massa svenska slott och herregårdar, finnes det för den intresserade en hel del arbeten att tillgå öfver dem *, dock ganska få daterande sig från senare år.
Och då några drag af svenskt herr- gårdslif redan ofvan gifvits af fru Helena Nyblom i karak- täristiken öfver våra dagars svenska adel, återstår för oss blott att u r den rika mängden af mer eller mindre kända slott och egendomar taga fram några af dem, som det just i vår tid kan vara af största intresset att få några bilder ifrån — jag menar några af dem, d ä r herrgårdslifvet nu lefves, d ä r ägarne och ägarinnorna äro i sin ungdom eller i sin fulla lifskraft och kunna följa sitt hems och sina underlydandes utveckling med intresse och framgång.
Det blir ändå blott några få egendomar vi nu med- dela bilder ifrån, men skulle vi sökt taga med alla dem, som varit lika berättigade att komma med, så skulle sannolikt hvarken detta eller flere kommande julnummer af Idun räckt till!
Ultra posse nemo obligalur — hvilket är uttydt: ingen kan göra mer än han förmår!
Om vi börja med mellersta Sverige, h a vi genast Margrethelund, som redan nämnts i sammanhang m e d ' det Åkerhielmska hemmet i Stockholm.
Vidare komma vi till Sturefors, som nu bebos af grefvinnan Pauline Bielke, född d ' Otrante, nyss vorden änka.
Sturefors i Östergötland namnes redan å r 1333 un- der namnet Kabbaforss och på 1400-talet som Forsa.
* Suecia Antiqua et Hodierna, Thersner: Forna och nu- varande Sverige, C.
A. Klingspor: Svenska Slott och Herregårdar, Eneroth: Sörmlands Herregårdar, Ljunggren: Skånska herregår- dar, Klingspor och Schlegel: Uplands Herregårdar, m. fl.
STUREFORS: STORA 17 SALONGEN.
IDUNS JULNUMMER och hög kupolbyggnad, från hvars öfversta stora sal en och annan liten spökhistoria berättas!
I Skåne komma vi till de stora, rika godsens förlofvade land, Trolleholm, " Widtsköfle, Snogeholm, Skabersjö, Krapperup, Barsebäck och hvad de nu allt heta, de gamla vackra och gästfria slotten och herrgårdarna.
Vid det Wrangel von Brehmerska fideikommisset Hyby måste vi nu först alldeles särskildt uppehålla oss en stund, af en orsak som säkerligen skall roa dem, som intressera sig för kvinnligt arbete af hvad art det vara må.
Hyby finnes icke upptaget i professor Ljung- grens arbete öfver skånska herrgårdar, en omstän- dighet som för ett tiotal år sedan gaf dess då- och nuvarande husfru, friherrinnan Ingeborg Wrangel von Brehmer, född grefvinna Ehrensvärd, tanken att själf skrifva gårdens historia.
Efter åtskilligt mödosamt sökande i bibliotek och arkiv lyckades hon få full- ständigt materiel hopsamladt och beslöt att utföra arbetet i textning på pergament.
Nu ligger efter flere års arbete boken färdig, i ett enda originalexemplar, och h a r sin plats på ekkistan framför fönstret i bi- blioteket.
Den består af 5 5 sidor, hvar och en STUREFORS: BLÅ FÖRMAKET.
Det är för öfrigt ett gods, där ägarens om- tanke för alla underlydande rikt spåras.
Grefven och grefvinnan von Rosen ha nedlagt mycket arbete på att försköna och förädla sitt hem och allt hvad därunder hör.
Godset h a r en sockenskola, stiftad i detta århundrade, och grefvinnan själf, varmt in- tresserad som hon är för folkbildning, är medlem af skolrådet.
Det finns blott godt att säga om detta vackra hem.
Innan vi nu draga söderut, få vi stanna litet vid grefve Otto Mörners och grefvinnan Ebba Mör- ners, född Mörner, gods Thorönsborg i Östergötland, det vackra ställe, där östgötaungdom mer än en gång samlats till dans och andra nöjen.
Dess stora hufvudbyggnad, belägen på en hög udde, som skjuter ut i Östersjöns Dragviken, är byggd år 1 7 5 6, efter ritning af Hårleman, i två våningar med frontespis STUREFORS: FORMAK.
4 8 x 3 0 cm., textade i guld, silfver och färger, upp- tagande en ägareföljd från 1 2 0 0 - t a l e t, då gården ägdes af den orolige ärkebiskop Jacob Erlandsson i Lund och hans bröder, och genom växlande öden i olika släkters händer till 1 8 9 8, jämte historik.
Den är bunden i hvitt skinn med svarta bokstäfver — de Wrangelska färgerna.
Den nuvarande hufvudbyggningen är uppförd i midten af 1 7 0 0 - t a l e t samt påbyggd och tillbyggd senare, senast med två mindre torn 1 8 8 4.
Egen- domen ligger omgifven af vackra trädgårdar och med vid utsikt öfver Lundaslättens växlande och rika dagrar.
Våra bilder ge några interiörer från det trefliga, vackra och personliga hemmet.
Trollenäs, hvars nuvarande fideikommissarie är friherre Nils Trolle, gift med friherrinnan Anna Leijonhufvud, är ett urgammalt gods, som aldrig innehafts af andra släkter än den Thottska under Skånes danska tid och sedan af den Trolleska.
Den äldste kristne man af Thott-ätt, som historien om- talar, lefde omkring 1 1 6 0 och ägde möjligen redan då Trollenäs.
Ar 1 5 5 9 uppfördes slottsbyggnaden af STUREFORS: BIBLIOTEKET.
IDUNS JULNUMMER Ett vackert slott är äfvenledes Torup, vid hvars historia många ryktbara personers namn äro fästa.
Här lefde konung Kristiern IILs trogne vapendragare, herr Truid Ulfstand, h ä r lefde Kristiern IV:s lärde vän Sigvard Grubbe, och konungen själf var h ä r ofta gäst med sin gemål Kristina Munk.
Åfven den olycklige Corfitz Ulfeld var en tid gårdens ägare.
De äldste ägare man känner lefde för öfrigt redan före 1400.
Vår bild ger en vacker vy af det gamla herresätet, upp- fördt sannolikt på 1500-talet, omgifvet af vattenfyllda grafvar, välvår- dade planteringar och längre bort stora förtjusande bokskogar, som göra det till ett af de vackrast belägna i Skåne.
Slottets inre motsvarar för öfrigt väl dess yttre.
Dess nuvaran- de ägare kammarherre Gösta Coyet och fru Henriette Coyet, född friherrinna Cederström, ha därvidlag gjort obeskrifligt mycket.
Alla våra bilder visa, att en fin smak varit rådande vid hemmets inred- ning, och friherrinnan Coyet, en af de mest och bäst kända skånska damerna, h a r därvid skördat en rättvis ära.
Särskildt tornrummen äro nyinredda på senare år, det ena till bibliotek, en synnerligen lycklig tanke.
Vår bild af biblioteket visar friherrinnan Coyet och bildhuggaren Walter Runeberg i färd med alt modellera hennes byst.
Vi ha nu ofvan blott med några korta anteckningar ledsagat hvar grupp af bilder från de olika ställena, då det största intresset just synts oss ligga i bilderna själfva, ej i någon lång, förklarande text till dem.
Det, som kunde haft ett mera djupt intresse — en skildring af förhållandena på de olika godsen, förhållandena mellan våra dagars rika husbondefolk och deras underhafvande — skulle fört oss för långt ut och faller ju också, strängt taget, utom ramen för vår artikel.
HERTIGINNAN THERESE D OTRANTE, FÖDD FRIHERRINNA VON STEDINGK.
Tage Thott, ändrades år 1797 — 98, och h a r slutligen i senaste tider undergått en storartad omgestaltning, hvars ära tillkommer de nu- varande ägarne.
Våra bilder från Trollenäs visa oss slottet i dess nuvarande skick, med den vackra, välvårdade närmaste omgifningen och den prakt- fulla inre anordningen.
Hvart rum för sig är ett väl utfördt mäster- verk, där hvar detalj är vårdad och där allt ger intryck af rent kunglig prakt, till hvilken kommer en utmärkt praktisk inredning — till största del nog friherrinnans egen förtjänst.
ELGHAMMAR.
SVENSKA ADELSNAMN I UTLANDET OCH VICE VERSA.