Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni skulle då finna den för- 59 dolda orsaken till, att den ene i dag kan så ovanligt bra, att en annan kan hela regent- längder utantill, att en tredje kan hela slut- ledningsläran perfekt o. s. v. oberäknadt de försiktiga, sparsamma hviskningarna.
Skrifningarna tarfva ett särskildt kapitel.
Hvad hemtemata angår, så är lärjungarnes eget arbete vid dem så obetydligt, att de snarare vänjas ifrån än till själfarbete.
Där- för äro de som borttappade, då de komma upp till profskrifningarna i skolan, och söka då reda sig genom det, som i slika fall all- tid tillgripes, fusket.
V i d profskrifningarna härskar därför det innerligaste samband mel- lan kamraterna.
Några vederkvicka sig med medtagna historier eller temaböcker och sända sedan underrättelser vidare till andra medels biljetter och små klotformiga bref, hvilka fortskaffas på underbaraste sätt.
D e tappas, de knäppas, de kastas, de telegraferas, de smygas i adressatens hand af den oskyldige afsändaren, som går förbi honom, då han af- lämnar sitt skriptum o. s. v., allt utan att den vaktande läraren ser det minsta.
Detta i de svenska skrifningarna; vid öfversättnin- gar användas delvis andra system, hvarvid bekväma fingerspråk spela en ej obetydlig roll.
alla de andra, ty de neka, förstås, och jag kan inte bevisa det, » skulle Ni då få höra.
Därför — strängare, ständig kontroll!
Men äfven härutinnan måste hemmen sam- verka med skolan, om afsevärdt resultat skall kunna uppnås.
Hvilka kunna väl mer göra det orätta och oärliga i fusket klart för ung- domen än mödrarna?
Hvilka kunna väl så som de uppmuntra dem att med flit vinna vackra vitsord?
Först då hemmen och skolan i samförstånd arbeta därpå, kan fusket omöj- liggöras och utrotas.
Det kräfver mycken uppmärksamhet, men då man betänker det myckna och svåra onda det åstadkommer, skall man helt säkert ej tycka ansträngnin- gen vara för stor.
A f det anförda torde man kunna göra sig en föreställning om den stora omfattning, som fusksporten tagit.
Men emedan det ej är allmänt bekant, hur allmänt det är, ser man nog oftast ej den stora fara, som ligger däri.
Fusket är nämligen olycksbringande i många hänseenden.
Dels minskas i hög grad kun- skapsnivån, och redan detta förhållande borde vara nog att föranleda allvarliga åtgärder däremot, då, som bekant, vår skollag upp- ställer betydligt mindre fordringar än andra länders.
Dels blifva helt naturligt betygen falska, och sist, men viktigast — hedersbe- greppet blir hos det uppväxande släktet i vä- sendtlig mån utplånadt.
Jag har hört en liten parfvel en gång utbrista, då han till- frågades, hvad han skulle bli: » Jag skall bli ohederlig, för det ser jag, att alla, som ä ' ohederliga, dom går det bra för. » Och orsaken till hans bittra svar?
En kamrat hade fuskat och följaktligen kunnat bättre än han, som ej velat vara ohederlig.
Jag är säker på, att nästa gång fuskade äfven han.
Det klagas öfver bristen på ärlighet och rättskaffenshet i lifvet; är det underligt, då de unge se, hur väl det går dem, som äro ohederliga, att de följa deras föredömen?
Vi tarfva ' unga släkten, hvilkas sinne är ädelt, hvilkas heder är omutlig, hur skola de kunna bli ädla och ärliga, då de se de goda grund- satserna i ord som gärning hånade och finna, att de ohederliga ej allenast undgå straff, utan vinna framgång, ja, stundom beröm.
Förefaller dem så arbetet » tråkigt », då är deras beslut snart fattadt.
Det ligger där- för stor vikt på, att den strängaste kontroll utöfvas, ty tänk ej, att lärjungarne skola afstå från att fuska, emedan det är orätt.
Det betraktas nämligen ej så.
Det ursäktas såsom nödfallsutväg och emedan alla andra göra så, det gillas såsom upproriskt emot lärarne, det beundras, då det utföres skick- ligt och djärft, såsom bevis på förslagenhet och mod och blir så härskande genom det onda föredömets makt och utöfvarnes skä- rande hån mot dem, som ej vilja följa dem.
» När alla göra det och få bra betyg, skulle då jag ensam inte göra det och få dåliga? » skall Ni visst få till svar, om Ni frågar nå- gon, hvarför han gör det.
» Nå, men tala om för lärarn då, » svarar Ni kanhända.
Den stackars kvinnan brast ut i gråt, och den lilla flickan, som först en stund stirrade på modern, började äfven att högljudt snyfta.
Ebenezer lade ifrån sig sitt arbete, steg upp och gjorde ett slag kring golfvet, följd i hälarne af katten, på hvilken han tycktes utöfva ett magnetiskt inflytande.
Till sist stannade han framför grannkvinnan, där hon satt nedhukad, med ansiktet gömdt i förklädet.
» Gråt på, » sade han, » tårar äro skurar att skölja bort sorgen med. » Hon måste se upp för att se, hvad min han höll, då han sade detta, och han hade lagt sitt gamla ansikte i så många kon- stiga veck, att hon af pur förundran slutade upp att gråta.
Alltjämt följd af katten, fortsatte han sin promenad i det trånga rummet, sköt undan en trebent länstol, som stod i vägen, var nära att stupa öfver en gammal läderkappsäck, men satte sig i stället på den och tände en liten lerpipa, som han fiskade upp bland brå- tet på spiselhällen.
Men när han dragit några bloss, knackade han ur den och lade åter bort den.
» Hvad har ni i korgen, » frågade han tvärt och vände sig till kvinnan.
Timmermanshustrun steg upp, gick fram till honom med korgen och visade honom inne- hållet.
» Bah, » sade han; » hvad vill ni, att jag skall göra med dem där? » » Köpa dem, » svarade kvinnan dröjande.
» Jag behöfver nödvändigt pengar till hyran i morgon, eljes blir jag vräkt och vet mig ingen råd, hur jag skall fylla summan.
Och så har jag mina små, som ni vet, tre mun- nar att mätta.
» Ebenezer ruskade på hufvudet.
» Duger inte, » svarade han lakoniskt.
Men när han såg det missmodiga uttrycket i kvin- nans ansikte, tillade han urskuldande: » De äro inte tillräckligt gamla, ser ni.
Sådant där har ingen efterfrågan i mark- naden. » » Nej, gamla äro de inte.
Jag fick dem till fästmöspresent af gubben min, och det kostar allt på litet att göra sig af med dem, skall jag säga.
Men se då, så vackra de äro. » Hon tog upp en kopp ur korgen och höll den mot dagern.
» Åh, då skulle jag bara bli olycklig för Ebenezer.
Skiss för Idun af Sophie Ling-e.
IDUN 60 » Genomskinlig som glas och med äkta guldkanter. » » Behåll dem och drick kaffe ur dem med era vänner.
V i kunna kanske hitta på någon annan utväg. » Hon lade ned koppen igen och såg frå- gande på honom.
En lång stund satt han försjunken i tan- kar och tycktes hafva glömt, att någon annan fanns i rummet, och då katten hoppade upp i hans knä och smekande strök sig emot ho- nom, sade han liksom förvånad: » Jaså, är det du, är du här? » — — » Ebenezer, Ebenezer snart till Palästina reser. » Den lilla strofen halkade så plötsligt öfver hans läppar, och han såg därvid så besyn- nerlig ut, att den lilla flickan smög sig när- mare intill sin mor och stirrade förskräckt på honom.
Men lika plötsligt steg han upp, hans an- sikte klarnade, liksom upplyst inifrån, och i det han gick fram till en gammal byrå, som stod inklämd mellan spisen och ytterväggen, sade han, raskt och bestämdt, liksom till sig själf: » Nej, det får anstå med resan till Palä- stina så länge. » Han tog fram ett Jitet skrin från den öf- versta byrålådan.
» Jag skall säga er, hur det är, » sade han, under det han öppnade skrinet.
» Allt sedan jag var en liten gosse, har jag haft en ön- skan — en enda.
Den har gått igenom mitt lif, som en gyllene tråd — den har utgjort mina nätters dröm och mina dagars glädje.
Den har ersatt mig mycket, mycket annat, som jag saknat, — hustru, barn — jag har aldrig ägt någondera.
Jag har arbetat och sträfvat — och jag gör det ännu — för att en gång nå detta mål.
Jag ser det jämt framför mig, och jag sträcker mina händer efter d e t.
» Han sträckte sina magra händer mot den mörka spiselvrån, och ögonen fingo ett un- derligt frånvarande uttryck.
» Jerusalem, Jerusalem, du härliga stad, som Herren lofvat att återgifva till sitt egen- domsfolk.
Det är till dig jag längtar, och jag skall en gång se dina murar och träda in genom dina portar. » » Se, » sade han och sträckte fram skrinet, » på detta har jag samlat, länge, länge — det skall föra mig dit bort. » Han vägde skrinet i sin hand och betrak- tade mynten, som glänste på dess botteD, med lystna blickar.
Men liksom för att komma ifrån en fre- stelse, slog han hastigt igen locket.
» Hur mycket behöfver ni till hyran, » frå- gade han tvärt och vände sig till timmer- manshustrun.
Det var åter den vanlige Ebenezer.
» Nej, nej, » sade hon afvärjande och sträckte sina båda händer emot honom.
» Ingen upp- offring för mig.
Jag går till pantlånekon- toret. » Han tycktes ej höra.
» Se här, tag, » sade han.
» En, två — tio, tjugo — behöfver ni mer?
Trettio. » Det hade kommit en sällsam ifver öfver honom, och allt efter som han plockade upp de blanka kronorna, strålade hans ansikte allt mer af belåtenhet.
och » Jag vet ej, om jag kan, » sade kvinnan, tennes ögon stodo fulla af tårar.
» Ni kan, » sade han och strök ned pengarne i korgen.
» Och blir ni ytterligare i trång- mål, så kom hit. » Hon hade velat kyssa hans händer, bruna och skrynkliga som de voro, men hon tac- kade endast och frågade, om hon ej på nå- got vis kunde få betala af sin skuld.
Hon ville så gärna vara honom till någon tjänst, städa och skura, bädda hans säng, tvätta hans linne, göra uppköp för hans räkning.
Nej, han behöfde ingen hjälp.
Han var van att hjälpa sig själf.
Men om hon ändå nå- gon gång ville komma in med sin lilla flicka, så skulle han tycka om det.
Han strök den lilla flickan öfver hufvudet.
* 1893 Dagen var redan långt framskriden, men Ebenezer satt ej som vanligt vid fönstret på sin trästol.
Katten gick orolig och jamande omkring på golfvet, och när dörren öppna- des, var han med ett språng ute i den mörka gränden.
Hon ämnade åter aflägsna sig, då hennes lilla flicka pekade på ett föremål i sängen.
» Se, mamma; så rysligt blek han är. » Det var Ebenezer.
Den gamle juden låg ännu kvar i sin säng och sof, fastän det var så långt lidet på dagen.
Ja, han sof, lugnt och fridfullt med ett leende öfver läpparne.
Han hade gått in genom det nya Jerusalems portar.
* * Hade timmermanshustrun kastat en blick tillbaka, när hon gick ut genom dörren, så hade hon fått se en underlig syn, men hon gick med gladt hjärta och lätta steg tvärs öfver gränden och välsignade i tysthet den gamle mannen, som för hennes skull gjort en sådan uppoffring.
T y att det kostat ho- nom mycket, det förstod hon.
Ebenezer stängde dörren i lås efter henne och lade sig nu på knä vid spiseln, där han makade undan allt bråtet i ett hörn, så att han fick den blanka spiselhällen fri.
På denna tömde han nu ut de återstående mynten och började att ordna dem i bestämda linier och fyrkanter, liksom ett barn ordnar bitarne ur sin leksaksask.
Allt efter som arbetet fortskred, blefvo hans ögon allt mera lysande, och de gula kinderna fingo färg.
D e ifriga, darrande fing- rarne fogade tillsammans mynt efter mynt i långa rader, här och där af brutna af en och annan öppning.
Det var murarne och por- tarne till hans drömmars Jerusalem, och han hade så ofta byggt upp dem på den gamla spiselhällen, att han utan att fundera mycket kunde placera hvarje blänkande sten just på den plats, dit den hörde.
När muren var färdig, drog han ifrån den ut ett par räta linier, som löpte parallelt på ett litet afstånd ifrån hvarandra.
Det var vägen till Jeru- salem.
Men plötsligt måste han upphöra med sitt arbete.
Materialet var slut.
Ögonen slocknade, de skrynkliga kinderna blefvo åter gula, och armarne föllo matta och liflösa ner efter hans sidor.
» Jag visste det, » suckade han, » jag visste det.
Vägen blir aldrig färdig, aldrig.
» Katten hoppade upp i spisen, satte sig där midt bland mynten och såg stinnt på sin herre, som ännu låg på knä framför eldsta- den.
» Hvad vill du, » sade juden; » tror du, att jag ångrar m i g?
» Han sköt undan katten och plockade myn- ten, ett efter ett, tillbaka i skrinet.
Det hade nu blifvit nästan skumt i det lilla rummet, men sedan han gömt undan sin skatt, satte han sig åter på sin trefot vid fönstret och beledsagade liksom förr — kan- ske litet mindre hoppfullt — sitt arbete med den gamla sången: » Ebenezer, Ebenezer snart till Palästina reser. » * * * Redan följande dag kom timmermanshust- run tillbaka för att lämna åter ett guldmynt, som hon funnit bland silfverslantarne.
Soeietetsskvaller.
En betraktelse från ett småstadsfönster.
För Idun af J.
F — lm.
ika litet som man bryr sig om själfva ursprunget för moderna, lika litet frå- gar man efter, hvarifrån societetsskvall- ret leder sitt ursprung.
I förra fallet är man nöjd, om det tar sig bra ut, i det senare — ja, detta var det vi nu skulle komma till.
Att källorna i båda fallen ej äro de renaste, därom kan man emellertid vara tämligen för- vissad.
Med eller utan skäl hafva nu en gång för alla våra småstäder blifvit stämplade som platser, där skvallret rent af betraktas som ett slags lifselexir, hvaraf en om än aldrig så liten dosis uppväcker liksom nytt lif.
Att endast klandra denna smakriktning är här ej meningen, blott helt varsamt skärskå- da densamma med den pietet, som en dylik fråga kan vara värd.
Förmildrande omstän- digheter ursäkta det jämförelsevis oförargliga skvallret i allmänhet och småstadsskvallret i synnerhet.
Det lilla samhället är så hänvisadt till egna krafter i fråga om nöjen och tidsför- drif.
Man har ej roligare, än man gör sig.
Om det då någon gång sker på nästans be- kostnad, finnes j u intet ondt, som ej har nå- got godt med sig, t. ex. ett nogare aktgif- vande på sig själf.
Det finns väl knappt någon, i egna ögon än så stor och i allo för- träfflig, som är helt och hållet okänslig för åtlöjet.
Fåfängan och högmodet hafva alltid, som väl är, satirens vapen riktade mot sina åsneöron.
Några exempel kunna j u anföras.
hade bland en mängd andra själf- tagna rättigheter äfven tagit fasta på att vara den första vid supébordet.
En gång fann hon sig dock förekommen af en annan, till hvilken hon då vände sig, med skärpa frågande: » Hvad är fruns man?
Min man har majors rang! » Fru W.
har ingen som helst speciel vär- dighet att framhålla; försöker sig därför på åldersrättigheten och anser all sidovördnad som ett brott mot sina gråa hår.
Det gråa hår, som ej pockar på vördnad, ger man ju af hjärtat sin aktningsgärd.
Somliga personer kunna ej af rent fysiska skäl, som man vet, åka baklänges i vagn; men hur man kan plågas af att gå till vän- ster om sitt sällskap vid promenader, måste väl få tillskrifvas något annat slags svaghets- tillstånd.
D e båda fruarna L.
och B. hade
IDUN 1893 61 nyss passerat fru N:s fönster, hvars refle- xionsspegel för de skådelystna ögonen i det längsta återgaf något rätt komiskt.
Den ena af fruarna höll nämligen styft på att få fröken Charlotta Wilhelmina Furstenhoff.
behålla den andra till vänster om sig.
Men nu ville olyckan, att högerfrun tillika i hvar mötande häst eller hund såg en annalkande fara, som tvang henne att för ett ögonblick öfvergå till vänstern för att, när faran var förbi, åter intaga sin högerställning.
Nära intill det löjligas område gränsar mångt och mycket i sällskapslifvet.
— En familj fordrar t. ex., att hänsyn uteslutande tages till dess smak och åsikter.
I annat fall kan det hända, att » familjens hufvud » stan- nar i tamburen under festens fortgång, möj- ligen i mindre hög feststämning, men prin- cipfast och i dygdigt medvetande, att ej med sin närvaro sanktionera sådana demoralise- rande tidsfördrif som dans och kortspel.
En annan familj går aldrig objuden bort, men fordrar, att andra skola komma objudna till dem.
På sätt och vis karaktäristiska yttranden kunna ibland få höras i sällskap.
» Hvarför är er fru frånvarande i afton? » — » Hennes plikter hålla henne hemma. » — Känna de närvarande fruarna då ej sin pliktförgätenhet, är det deras eget fel — nog har den blifvit tillräckligt betonad.
— » Skall jag be- Ja, så ser hon ut, den gamla, hvilkens höfva underkasta mig obehag, för att de be- hundraårs födelsedag vi i förra numret om- haga ställa till en bjudning?
Både min man nämnde!
V i gåfvo dä ock ett hälft löfte att och jag komma hellre, när man minst vän- återkomma för att närmare presentera åldrin- tar oss. » — Ja, är behaget då ömsesidigt, gen för Iduns läsarinnor, då vi föreställde går det j u an.
1 och för sig förutsätter ett oss, att det kunde intressera dem att få en dylikt yttrande åtminstone inga andra plikter för dagen nytagen bild af en kvinna, som än mot sig själf.
lagt ett så långt och minnesrikt lif bakom Naturligtvis kunde ej den gamla i den Dessa och liknande smådrag i oändlighet sig.
kunna j u räknas till det oförargliga skvaller- stränga vintern lämna sin lugna vrå i sitt området.
En annan sak är, när skvallret lilla rum på Drottninghuset; men vår foto- antar sådana dimensioner, att aktade sam- graf visste råd, tog sin kamera med sig och hällsmedlemmars goda namn och rykte få aflade häromdagen en visit hos fröken Fur- sitta emellan.
I mindre samhällen, där man stenhoff, som var förberedd och väntade ho- Hon var dock just den dagen af én lättare kan komma underfund med roten och nom.
upphofvet eller själfva härden för skvaller- tillfällig, lindrig opasslighet hindrad att lämna fabrikationen, borde elakheten lättare kunna sin bädd, men fotograferingen gick med godt begränsas och näpsas genom att helt enkelt resultat för sig, som härofvan synes.
Hundraåringen, i platstidningar ange namn och fakta.
All- mänheten åtvarnas ju för så mycket annat giftigt, hvarför ej först och främst för de gif- tiga tungorna?
» De må säga hvad de behaga om mig, bara de ej säga det åt mig, » så tröstar sig en och annan.
Jo bevars, det kan äfven komma direkt, men då vanligen i denna form: » Jag vet några af dina bekanta, som tro det och det om dig, men jag säger ej hvilka — ty jag vill ej komma i något skvaller. » En sannskyldig skvallergourmand försmår ej heller sådana små obetydliga läckerbitar som: » har du hört » — » de säga att » — o. d. med variationer.
Detta är det koncentrerade giftet, så myc ket farligare, om det träffar ett känsligt, ömtå- ligt sinne.
Att offentligt brännmärka sådana giftblanderskor borde vara både en skyldig- het och rättighet.
Det är alltid godt att lära känna, o m också blott i förbigående, en älsklig m ä n n i s k a; det uppfriskar en liksom b l o m m o r och skogar och bäckar.
— Vi skulle sträfva efter att likna plantan i ett sjuk- rum, s o m fördelar och renar luften till och m e d i en region, s o m bleker all d e s s s grönska och h ä m m a r dess naturliga benägenhet att utveckla sig.
Den gamla damen är, trots sin höga ålder, emellertid i regel vid så ypperliga kropps- och själskrafter, att man kan ha anledning förespå henne ännu många hälsodagar.
Folkköken i hufvudstaden.
HÄMTNING AF MATPORTIONER.
Då det i ett s a m h ä l l e råder arbetsbrist och nöd — de gå alltid h a n d i h a n d, när det gäller den fattigaste befolkningen — är det ett vackert utslag af vår tids filantropiska sträfvanden, o m välgörenhet f r a m m a n a s och utöfvas på ett prak- tiskt sätt.
De i fjol vintras i S t o c k h o l m å s t a d k o m n a folk- köken kunna tvifvelsutan a n s e s s å s o m inrättnin- gar, väl egnade att arbeta i det angifna, behjär- t a n s v ä r d a syftet.
Folkköken h a också vunnit kraftigt understöd, icke allenast af s å d a n a be- s k y d d a r e s o m k o n u n g e n o c h prins Karl, hvilka allt fortfarande h y s a lifligt intresse för d e s s a an- stalter, utan äfven af allmänheten, deribland icke m i n s t damerna.
Sedan emellertid de ifrågavarande inrättningarna på ett utmärkt sätt fyllt sin första uppgift, har man funnit, att de k u n n a taga ä n n u ett steg framåt.
D e b ö r a nämligen icke blott fasthålla vid sitt första m å l att alltid vara de fattigaste till h j ä l p, de k u n n a äfven erbjuda väsentliga för- delar åt mindre eller m e r a b u r g n a familjer i n o m olika samhällslager.
Folkköken hafva, som bekant, i vinter åter börjat att arbeta, m e n nu, j ä m f ö r d t m e d förut, på något olika grund och efter utvidgad plan.
" Man har s å l u n d a s å s o m ö n s k e m å l uppställt: frigörelse från de förutvarande subsidierna och ett arbete på egen g r u n d; i få ord — affären skall uppbära sig själf.
M e n hur skall detta tillgå?
De ytterst låga priserna få under inga villkor h ö j a s; de stora portionerna få inte m i n s k a s; den kraf- tiga, vällagade maten inte försämras.
N e j, visst inte!
Men a l l m ä n h e t e n själf skall understödja saken genom en i väsentlig grad utsträckt hämt- ning af matportioner från folkköken.
S e där medlet!
Hämtningsidén har dock för närvarande ej vun- nit någon större anslutning, och det kan m e d fullt skäl frågas: hvarför d e t?
Maten, s o m tillhan- dahålles, är billig, riklig, v ä l s m a k a n d e och till- redd af de b ä s t a ingredienser.
A t t det för litet hvar skulle vara b å d e b e k v ä m t och billigt att, särskildt under v i s s a förhållanden, hämta god och närande föda från n ä r m a s t e folkkök borde vara tydligt.
Det är t, ex. stök i huset, tvätt och skur- ning eller dylikt.
Tjänarinnorna, de m å v a r a två eller en — ty här talas egentligen icke o m rikt folk, sojn har råd att h å l l a m å n g a tjänare — äro fullt sysselsatta m e d de extra göromålen.
Det är otrefligt i h e m m e t, och familjefadern och de v u x n a barnen, s o m hafva arbete borta, skulle helst se sig befriade från hela stöket, mest därför att de ej få m a t i rätt tid och kanske inte heller så god mat, s o m de äro v a n a vid.
Den har i b r å d s k a n blifvit vidbränd eller råkat kallna.
B o r d e ej folk- köket vid s å d a n a tillfällen vara en ovärderlig vän, s o m skulle f ö r e k o m m a m å n g a obehag och led- s a m h e t e r?
Går m a n sedan till den burgna arbetarefamiljen, där ingen tjänare finnes, utan hustrun skall sköta hela h u s e t; hur ställer sig saken d ä r?
Ja, m a n kan j u säga, att den dugliga, s t r ä f s a m m a k v i n n a n s första uppgift bör v a r a att i allt själf sköta o m hus och h e m.
M e n räcka hennes krafter alltid till härför?
Knappast.
I de flesta fall finnes det en talrik barnskara, s o m skall hållas ren och hel, och tusen andra bestyr falla inom det dagliga arbetets o m r å d e.
Det vore d å säkert en väsentlig hjälp att härvid anlita folkköket, s o m d e s s u t o m erbjuder en kosthållning, hvilken svårligen kan å s t a d k o m m a s i n o m den enkla arbetarefamiljen.
Ty i hvarje hushåll, större eller mindre, spela både matlagningskonst och ett förståndigt inköp af f ö d o ä m n e n afgörande roller.
Och i dessa af- seenden h a f v a de väl organiserade folkköken na- turligtvis ett gifvet företräde framför hvilket min- dre hushåll s o m helst.
H u s m o d e r n s plikt i öfrigt är naturligtvis alltid den att i h e m m e t skapa trefnad och upprätthålla ordning och s n y g g h e t; m e n h o n kan det ofta icke, i följd af .bristande tid, o m h o n ej i någon m å n befrias från matlag- ningsbestyret.
Att göra det egna h e m m e t till en kär och a n g e n ä m tillflykt för m e d arbetets tunga k ä m p a n d e m a k e och b a r n torde ock vara en mera maktpåliggande uppgift ä n den att k u n n a tillreda en mer eller mindre smaklig h u s m a n s k o s t.
Äfven den, s o m betraktas s o m pauvre honteux, skulle hafva stor fördel af m a t h ä m t n i n g från folk- köken.
Då det j u s å l u n d a är en hel m ä n g d s a m h ä l l s - m e d l e m m a r, s o m m e d inslående på den antydda vägen skulle v i n n a afsevärda förmåner, är det förunderligt, att m a t h ä m t n i n g s i d é n ä n n u icke v u n - nit större anslutning.
V i tro dock, att orsaken härtill i hufvudsak kan s ö k a s däri, att det s a k n a s exempel från de något högre samhällslagren, och att h o s somliga någon liten fåfänga får göra sig för mycket gällande på de s a n n a fördelarnes be- kostnad.
De nu angifna s m å hindren för den s u n d a idéns g e n o m f ö r a n d e borde dock vara lätt undanskaffade, och att s å k o m m e r att ske, är allt för troligt.
Slutligen kan tilläggas, att i handeln n u m e r a för billigt pris — 2 ä 3 kr.
pr st. — finnas till- gängliga m a t h ä m t a r e, s o m under 3 a 4 t i m m a r hålla maten i fullgodt skick och vid lämplig tem- peratur för servering.
Äfven denna omständighet bör i väsentlig grad bidraga till hämtningsidéns tillämpning i stor skala.
Ack, hur m y c k e t godt vi k u n n a göra hvarandra g e n o m några få vänliga ord, o c h tillfällena därtill äro så mycket talrikare ä n till vänliga h a n d l i n g a r!