Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty Herodes hade sändt bort, och låtit gripa Johannes, och satt honom i fängelse, för Herodias, sins broders Philippi hustrus skull; ty han hade tagit henne till hustru;
Men Johannes sade till Herodes: Dig är icke lofligit att hafva dins broders hustru.
Men Herodias gick efter hans argesta, och hade gerna dräpit honom; och kunde dock icke komma dess vid;
Ty Herodes fruktade Johannem, vetandes att han var en from och helig man; och aktade honom, och lydde honom i mång stycke, och hörde honom gerna.
Då nu en belägen dag kom, att Herodes på sin födelsedag gaf de öfversta, och höfvitsmän, och de yppersta i Galileen, en aftonkost;
Gick Herodias dotter in, och dansade, och det behagade Herodi, och dem der med honom såto vid bordet.
Då sade Konungen till pigona: Bed utaf mig hvad du vill, jag vill gifva dig det;
Och svor henne en ed; Hvad du bedjande varder af mig, vill jag gifva dig, allt intill hälften af mitt rike.
Hon gick ut, och sade till sina moder: Hvad skall jag bedja?
Hon sade: Johannis Döparens hufvud.
Och hon gick straxt med hast in till Konungen, och bad, sägandes: Jag vill, att du gifver mig nu straxt, på ett fat, Johannis Döparens hufvud.
Då vardt Konungen bedröfvad; dock, för edens skull, och för deras skull, som der såto vid bordet, ville han icke visa henne af;
Utan straxt sände Konungen bödelen, och böd inhemta hans hufvud.
Han gick åstad, och halshögg honom i fångahuset;
Och bar fram hans hufvud på ett fat, och fick pigone; och pigan fick det sine moder.
Då hans lärjungar det sporde, kommo de, och togo hans lekamen upp, och begrofvo honom.
Och Apostlarna församlades till Jesum, och förkunnade honom all stycke; och hvad de gjort och lärt hade.
Då sade han till dem: Kommer I allene afsides med mig uti ödemarken, och hviler eder något litet; ty der voro månge, som gingo till och ifrå, så att de hade icke tid till att äta.
Och så for han bort afsides till skepps uti ödemarken.
Och folket såg, att de foro sina färde; och månge kände honom, och lupo dit tillsammans af alla städer, till fot, och kommo fram förr än de, och församlades till honom.
Så gick Jesus ut, och fick se det myckna folket, och varkunnade sig öfver dem; förty de voro såsom får, de ingen herdan hade; och begynte lära dem mycket.
Och då nu dagen var fast framliden, gingo hans Lärjungar till honom, och sade: Här är öknen, och tiden är fast förliden;
Släpp dem ifrå dig, att de måga gå bort i byarna och torpen här omkring, och köpa sig bröd; ty de hafva intet äta.
Då svarade han dem, och sade: Gifver I dem äta.
Då sade de till honom: Skole vi gå bort, och köpa för tuhundrade penningar bröd, och gifva dem äta?
Då sade han till dem: Huru mång bröd hafven I?
Går, och ser till.
Och sedan de hade sett till, sade de: Fem, och två fiskar.
Då böd han dem, att de skulle sätta sig alle i matskap, i gröna gräset.
Och de satte sig i hopar, hundrade och hundrade, femtio och femtio.
Och så tog han de fem bröd och de två fiskar; och upplyfte sin ögon till himmelen, tackade, och bröt bröden, och fick sinom Lärjungom, att de skulle lägga för dem; och de två fiskar bytte han emellan dem alla.
Och de åto alle, och vordo mätte;
Och togo sedan upp tolf korgar fulla med styckom, och fiskomen.
Och de der ätit hade, voro vid femtusend män.
Och straxt dref han sina Lärjungar, att de skulle gå till skepps, och fara för honom öfver hafvet till Bethsaida, medan han skiljde folket ifrå sig.
Och när han hade skiljt dem ifrå sig, gick han dädan upp på ett berg, till att bedja.
Och då aftonen kom, var skeppet midt på hafvet, och han på landet allena.
Och han såg att de hade plats med roende; ty vädret var dem emot.
Och vid fjerde väkten om nattena kom han till dem, gångandes på hafvet; och han ville gå framom dem.
Och när de sågo honom gångandes på hafvet, mente de det hade varit ett spökelse, och ropade;
Ty de sågo honom alle, och vordo förskräckte.
Då talade han dem straxt till, och sade till dem: Varer vid en god tröst, jag äret; varer icke rädde.
Och han steg upp till dem i skeppet, och vädret stillade sig; och de vordo storliga förskräckte, förundrande vid sig sjelfva öfvermåtton.
Ty de hade icke fått förstånd af bröden; ty deras hjerta var förblindadt.
Och då de öfverfarne voro, kommo de till det landet Genesaret, och lade der i hamn.
Och när de gingo utu skeppet, kände de honom straxt;
Och lupo omkring allan den landsändan; och begynte omkringföra de sjuka på sängar, dit de hörde han var.
Och hvar han ingick, i byar, eller städer, eller torp, der lade de kranka på gatorna, och bådo honom, att de åtminstone måtte taga på hans klädefåll; och så månge, som kommo vid honom, de vordo helbregda.
Och till honom församlades de Phariseer, och någre af de Skriftlärda, som ifrå Jerusalem komne voro.
Och då de fingo se, att somlige hans Lärjungar åto bröd med menliga, det är, med otvagna händer, straffade de det;
Ty de Phariseer och alle Judar äta icke, utan de alltid två händerna, hållande de äldstas stadgar; Och när de komne äro utaf torget, äta de icke, utan de äro tvagne.
Och mycket sådant är, som de hafva tagit sig uppå att hålla, som är, att två dryckekar, och krukor, och kopparkar, och bord.
Sedan frågade honom de Phariseer och de Skriftlärde: Hvi vandra icke dine Lärjungar efter de stadgar, som de äldste uppåbudit hafva; utan äta bröd med otvagna händer?
Då svarade han, och sade till dem: Väl hafver Esaias propheterat om eder, I skrymtare, som skrifvet är: Detta folket ärar mig med läpparna; men deras hjerta är långt ifrå mig.
Men fåfängt dyrka de mig, lärande den lärdom, som är menniskors bud;
Ty I bortkasten Guds bud, och hållen menniskors stadgar, som är, att två krukor, och dryckekar; och mycket sådant gören I.
Och han sade till dem: Skönliga bortkasten I Guds bud, på det att I skolen hålla edar stadga.
Ty Mose hafver sagt: Ära din fader och dina moder; och: Den der bannar fader eller moder, han skall döden dö.
Men I sägen: En menniska må säga till fader och moder: Corban; det är sagdt: Gudi är det gifvet, som dig af mig skulle hafva kommit till nytto;
Och tillåten så icke, att han något gör sinom fader, eller sine moder; Och gören Guds ord omintet med edar stadga, som I uppålagt hafven.
Och mycket sådant gören I.
Och han kallade till sig allt folket, och sade till dem: Hörer mig alle, och förstår.
Intet går utanefter in i menniskona, det henne besmitta kan; men det som går utaf menniskone, det är det som besmittar menniskona.
Den der hafver öron till att höra, han höre.
Och då han skiljdes ifrå folket, och kom i huset, frågade hans Lärjungar honom om liknelsen.
Och han sade till dem: Ären I också oförståndige?
Förstån I icke ännu, att allt det utanefter ingår i menniskona, det kan icke besmitta henne?
Ty det går icke in i hennes hjerta, utan i buken; och hafver sin naturliga utgång, der all mat med rensas.
Och han sade: Det utaf menniskone går, det besmittar menniskona;
Ty innanefter, utu menniskors hjerta, utgå onda tankar, hor, boleri, mandråp, Stöld, girighet, svek, listighet, otuktighet, ondt öga, hädelse, högfärd, galenskap; All denna onda stycke gå innanefter ut, och de besmitta menniskona.
Så stod han upp dädan, och gick in i Tyri och Sidons gränsor; och gick in uti ett hus, och ville att det ingen veta skulle; och kunde dock icke blifva fördold.
Ty en qvinna, hvilkens dotter hade en oren anda, straxt hon fick höra om honom, kom hon, och föll ned för hans fötter.
Och det var en Grekisk qvinna, utaf Syrophenice, och bad honom, att han ville utdrifva djefvulen af hennes dotter.
Men Jesus sade till henne: Låt barnen först mätta varda; det är icke höfveligit, att man tager barnens bröd och kastar för hundarna.
Då svarade hon, och sade till honom: Ja, Herre; dock äta hundarna, under bordet, utaf barnens smulor.
Då sade han till henne: För detta talets skull, gack; djefvulen är utgången af dine dotter.
Och då hon kom i sitt hus, fann hon djefvulen utgången vara, och dottrena liggande på sängene.
Och då han åter utgick ifrå Tyri och Sidons gränsor, kom han till det Galileiska hafvet, midt genom de landsändar vid de tio städer.
Och de hade fram för honom en döfvan, den der ock en dumbe var; och bådo honom, att han ville lägga handena på honom.
Då tog han honom afsides ut ifrå folket, och satte sina finger i hans öron, och spottade ut, dermed han tog på hans tungo;
Och såg upp i himmelen, suckade, och sade till honom: Hephethah; det är sagdt: Upplåt dig.
Och straxt öppnades hans öron, och hans tungos band vardt löst, och han talade redeliga.
Och böd han dem, att de skulle ingom sägat; men ju mer han det förböd, ju mer de förkunnade det.
Och de förundrade sig öfvermåtton, sägande: Allt hafver han väl beställt; de döfva låter han höra, och dumbar tala.
Uti de dagar, då folket var ganska mycket, och hade intet det de äta kunde, kallade Jesus till sig sina Lärjungar, och sade till dem:
Jag varkunnar mig öfver folket; ty de hafva nu i tre dagar töfvat när mig, och hafva intet äta; Och om jag låter dem fastande gå hem, gifvas de upp i vägen; ty somlige utaf dem voro komne långväga.
Och hans Lärjungar svarade honom: Hvar tager man bröd här i öknene, der man dem med mätta kan?
Då sporde han dem: Huru mång bröd hafven I?
Svarade de: Sju.
Och han böd folket sätta sig ned på jordena; och han tog de sju bröd, tackade, bröt, och gaf sina Lärjungar; att de skulle lägga dem fram; och de lade fram för folket.
Hade de ock några små fiskar; och då han välsignat hade, bad han ock lägga dem fram.
Så åto de, och vordo mätte; och de togo upp sju korgar med aflefvor, som öfver voro.
Och de der ätit hade, voro vid fyratusend; och så lät han fara dem.
Och straxt steg han till skepps med sina Lärjungar, och kom intill de landsändar Dalmanutha.
Och de Phariseer gingo ut, och begynte disputera med honom, frestande honom, och begärande af honom tecken af himmelen.
Då suckade han i sinom Anda, och sade: Hvi söker detta slägtet tecken?
Sannerliga säger jag eder: Desso slägte skall intet tecken gifvas.
Så gaf han dem öfver; och gick åter i skeppet, och for utöfver.
Och de hade förgätit taga bröd, så att de hade icke mer än ett bröd med sig i skeppet.
Då böd han dem, sägandes: Ser till, vakter eder för de Phariseers surdeg, och för Herodis surdeg.
Och de tänkte hit och dit, sägande emellan sig: Det äret, vi hafve intet bröd.
Då Jesus det förnam, sade han till dem: Hvad bekymren I eder, att I hafven icke bröd?
Kunnen I ännu intet akta, eller förstå?
Hafven I ännu edor hjerta förblindadt?
Hafvandes ögon, och sen intet?
och hafvandes öron, och hören intet?
Och minnens I icke, då jag bröt fem bröd ibland femtusend, huru många korgar upptogen I fulla med aflefvor?
Sade de: Tolf.
Och då jag bröt sju bröd ibland fyratusend, huru många korgar upptogen I utaf de aflefvor?
De sade: Sju.
Och han sade till dem: Hvi förstån I då intet?
Och han kom till Bethsaida; och de hade fram för honom en blindan, och bådo honom, att han ville taga på honom.
Och så tog han den blinda vid handena, och ledde honom utu byn; och spottade i hans ögon, och lade händer på honom, och frågade honom, om han något såg.
Då såg han upp, och sade: Jag ser folket gå, lika som det vore trä.
Sedan lade han åter händerna på hans ögon, och gjorde det så att han fick synen igen; och vardt så botad, att han sedan såg klarliga alla.
Och han lät gå honom hem, och sade: Gack intet in i byn, och säg icke heller det någrom derinne.
Och Jesus gick ut, och hans Lärjungar, till de byar vid Cesarea, som kallas Philippi; och i vägen frågade han sina Lärjungar, sägandes till dem: Hvem säger folket mig vara?
De svarade: Johannes Döparen; och somlige Elias; och somlige en af Propheterna.
Då sade han till dem: Hvem sägen I mig vara?
Svarade Petrus, och sade till honom: Du äst Christus.
Då hotade han dem, att de skulle ingom säga om honom;
Och begynte till att undervisa dem, att menniskones Son skulle mycket lida, och förkastas af de äldsta, och af de öfversta Presterna, och af de Skriftlärda, och dödas; och efter tre dagar uppstå igen.
Och talade han det talet uppenbart.
Då tog Petrus honom till sig, och begynte näpsa honom.
Då vände han sig om, och såg på sina Lärjungar, och näpste Petrum, sägandes: Gack bort ifrå mig, du Satan; ty du besinnar icke det Gudi tillhörer, utan det menniskor tillhörer.
Och kallade han till sig folket, med sina Lärjungar, och sade till dem: Den mig vill följa, han försake sig sjelf, och tage sitt kors uppå sig, och följe mig.
Ty den, som vill behålla sitt lif, han skall mista det; och den som mister sitt lif, för mina och Evangelii skull, han skall det behålla.
Ty hvad hjelper det menniskone, om hon kunde vinna hela verldena, och toge skada till sin själ?
Eller hvad kan en menniska gifva, der hon sin själ med lösa må?
Men den som blyges vid mig och min ord, uti detta horiska och syndiga slägtet, vid honom skall ock menniskones Son blygas, när han kommer i sins Faders härlighet, med de helga Änglar.
Och han sade till dem: Sannerliga säger jag eder, någre äro ibland dem som här stå, de der icke skola smaka döden, tilldess de få se Guds rike komma med kraft.
Och efter sex dagar tog Jesus Petrum, Jacobum och Johannem till sig; och hade dem allena upp på ett högt berg afsides, och vardt förklarad för dem.
Och hans kläder vordo klar, och ganska hvit såsom snö, att ingen färgare på jordene kan göra dem så hvit.
Och dem syntes Elias med Mose, och de talade med Jesu.
Då svarade Petrus, sägandes till Jesum: Rabbi, här är oss godt att vara; låt oss göra här tre hyddor, dig en, Mosi en, och Elie en.
Men han visste icke hvad han sade; ty de voro häpne vordne.
Och en sky kom, som öfverskyggde dem; och en röst kom utaf skyn, och sade: Denne är min käre Son; honom hörer.
Och i det samma som de sågo sig om, sågo de ingen vara der när dem, utan allena Jesus.
Men då de gingo neder af berget, böd han dem, att de skulle ingom säga hvad de sett hade, förr än menniskones Son vore uppstånden ifrå de döda.
Och de behöllo det ordet när sig, och befrågade emellan sig, hvad det skulle vara, att han sade: uppstå ifrå de döda.
Och de sporde honom, sägande: Hvad är det, som de Skriftlärde säga, att Elias måste komma först?
Men han svarade, och sade till dem: Elias skall ju komma först, och sätta all ting i lag igen; och att menniskones Son skall mycket lida, och föraktad varda, såsom skrifvet är.
Men jag säger eder: Elias är kommen, och de gjorde honom allt det de ville, såsom skrifvet var om honom.
Då han kom till sina Lärjungar, såg han mycket folk omkring dem, och de Skriftlärda disputerande med dem.
Och straxt allt folket såg honom, vordo de häpne; och lupo till och helsade honom.
Och han sporde de Skriftlärda: Hvad disputeren I med dem?
Och en af folket svarade, och sade: Mästar, jag hafver haft min son hit till dig, den der hafver en stum anda;
Och då han tager honom fatt, far han illa med honom; och han fradgas, och gnisslar med sina tänder, och förtvinar.
Jag talade med dina Lärjungar, att de skulle drifva honom ut; och de kunde icke.
Då svarade han honom, och sade: O I otrogna slägte; huru länge skall jag vara när eder?
Leder honom hit till mig.
Och de ledden fram till honom.
Då anden fick se honom, straxt for han illa med honom; och föll neder på jordena, och välte sig, och fradgades.
Då sporde han hans fader till: Huru länge är, sedan detta kom honom uppå?
Då sade han: Utaf barndom.
Och han hafver ofta kastat honom i elden, och i vattnet, att han måtte förgöra honom; men förmår du något, så varkunna dig öfver oss, och hjelp oss.
Jesus sade till honom: Om du tro kan; all ting äro möjelig honom, som tror.
Och straxt ropade drängens fader, med gråtande tårar, sägandes: Herre, jag tror; hjelp mina otro.
När Jesus såg, att folket lopp till med, näpste han den orena andan, och sade till honom: Du ande, döfver och dumbe, jag bjuder dig, gack ut af honom, och gack intet mer härefter in uti honom.
Så ropade anden, och for ganska illa med honom, och gick ut.
Och han vardt som han hade varit död; så att månge sade: Han är död.
Då tog Jesus honom vid handena, och reste honom upp; och han stod upp.
Och när han kom hem i huset, frågade hans Lärjungar honom afsides: Hvi förmådde icke vi utdrifva honom?
Sade han till dem: Detta slägtet kan med ingen ting utfara, utan med bön och fasto.
Och de gingo dädan, och vandrade genom Galileen; och han ville icke, att någor skulle vetat.
Ty han underviste sina Lärjungar, och han sade till dem: Menniskones Son skall varda öfverantvardad i menniskors händer, och de skola döda honom; och då han är dödad, skall han på tredje dagen uppstå.
Men de förstodo intet hvad han sade, och torde icke spörja honom.
Så kom han till Capernaum; och när han var kommen i huset, sporde han dem: Hvad handladen I eder emellan i vägen?
Men de tigde; förty de hade handlat emellan sig i vägen, hvilken af dem ypperst var.
Och då han hade satt sig, kallade han de tolf, och sade till dem: Hvilken som vill den främste vara, han skall vara ytterst af allom, och allas tjenare.
Och så tog han ett barn, och ställde det midt ibland dem.
Och då han hade tagit det i sin famn, sade han till dem:
Hvilken som anammar ett sådant barn i mitt Namn, han anammar mig; och hvilken mig anammar, han anammar icke mig, utan honom som mig sändt hafver.
Men Johannes svarade honom, sägandes: Mästar, vi sågom en utdrifva djeflar uti ditt Namn, och han följer oss icke; och vi förböde honom det, efter han icke följer oss.
Då sade Jesus: Förbjuder honom icke; ty ingen är den som gör krafter i mitt Namn, som snarliga kan tala ondt på mig;
Förty den der icke är emot oss, han är med oss.
Men hvilken som gifver eder dricka en bägare vatten, i mitt Namn, derföre att I Christo tillhören, sannerliga säger jag eder, han skall ingalunda mista sin lön.
Och hvilken som förargar en af de små, som tro på mig, bättre vore honom, att vid hans hals hängdes en qvarnsten, och han bortkastades uti hafvet.
Nu, om din hand vore dig till förargelse, hugg henne af.
Bättre är dig enhändtan ingå uti lifvet, än att du hafver två händer, och far till helvetet, uti evig eld;
Der deras matk icke dör, och elden icke utsläckes.
Och om din fot vore dig till förargelse, hugg honom af.
Dig är bättre, att du ingår uti lifvet halter, än att du hafver två fötter, och varder kastad till helvetet, uti evig eld;
Och om ditt öga vore dig till förargelse, rif det ut.
Bättre är dig, att du enögder ingår uti Guds rike, än att du skulle hafva tu ögon, och bortkastas i helvetes eld;
Ty hvar och en måste med eld saltad varda, och allt offer måste med salt saltas.
Salt är ett godt ting; hvar nu saltet mister sin sälto, hvarmed skall man salta?
Hafver salt uti eder, och hafver frid emellan eder inbördes.
Och då han stod upp dädan, kom han uti Judee landsändar, vid sidon af Jordan.
Och folket församlades åter till honom; och åter lärde han dem, såsom hans seder var.
Då gingo de Phariseer till, och frågade honom: Är det ock mannenom lofligit skilja sina hustru ifrå sig?
frestande honom.
Då svarade han, och sade till dem: Hvad hafver Mose budit eder?
Sade de: Mose tillstadde skrifva ett skiljobref, och öfvergifva henne.
Svarade Jesus, och sade till dem: För edor hjertas hårdhets skull skref han eder detta budet.
Men af första skapelsen hafver Gud gjort dem man och qvinno;
Fördenskull skall man öfvergifva sin fader och moder, och blifva vid sina hustru; Och de tu varda ett kött; så äro de nu icke tu, utan ett kött.
Hvad Gud hafver tillhopafogat, det skall menniskan icke åtskilja.
Och i huset frågade hans Lärjungar honom på nytt om samma ärende.
Och han sade till dem: Hvilken som skiljer sina hustru ifrå sig, och tager ena andra, han bedrifver hor emot henne.
Och om qvinnan öfvergifver sin man, och tager en annan, hon bedrifver hor.
Och de hade barn till honom, att han skulle taga på dem; men Lärjungarna näpste dem, som dem fram hade.
Men när Jesus det såg, vardt han misslynt, och sade till dem: Låter barnen komma till mig, och förmener dem icke; ty sådana hörer Guds rike till.
Sannerliga säger jag eder; Hvilken som icke undfår Guds rike såsom ett barn, han kommer der aldrig in.
Och han tog dem upp i famnen, och lade händerna på dem, och välsignade dem,
Och då han dädan utgången var på vägen, lopp en till, och föll på knä för honom, och frågade honom: Gode Mästar, hvad skall jag göra, att jag måtte få evinnerligit lif?
Men Jesus sade till honom: Hvi kallar du mig godan?
Ingen är god utan en, det är Gud.
Budorden vetst du: Du skall icke bedrifva hor: Du skall icke dräpa: Du skall icke stjäla: Du skall icke tala falskt vittnesbörd: Du skall ingen bedraga: Ära din fader och moder.
Då svarade han, och sade till honom: Mästar, det hafver jag allt hållit utaf min ungdom.
Jesus såg på honom, och älskade honom, och sade till honom: Ett fattas dig; gack bort, sälj allt det du hafver, och gif de fattiga, och du skall få en skatt i himmelen; och kom, följ mig, och tag korset uppå dig.
Och han vardt bedröfvad af talet, och gick bort sörjandes; ty han hade många ägodelar.
Och Jesus såg sig om, och sade till sina Lärjungar: Huru svårliga kunna de rike komma in uti Guds rike!
Men hans Lärjungar vordo förskräckte af hans ord.
Då svarade åter Jesus, och sade till dem: Huru svårt är det, kära barn, dem som sätta sina tröst på sina rikedomar, ingå uti Guds rike.
Lättare är en camel gå igenom ett nålsöga, än en rik gå in uti Guds rike.
Men de förundrade sig öfvermåtton, och sade vid sig sjelfva: Ho kan då varda salig?
Men Jesus såg på dem, och sade: För menniskom är det omöjeligit; men icke för Gud; ty när Gudi äro all ting möjelig.
Och Petrus begynte säga till honom: Si, vi hafve öfvergifvit all ting, och följt dig.
Svarade Jesus, och sade: Sannerliga säger jag eder: Ingen är den som hafver öfvergifvit hus, eller bröder, eller systrar, eller fader, eller moder, eller hustru, eller barn, eller åkrar, för min och Evangelii skull;
Den icke får hundradefaldt igen, nu i denna tiden, hus, och bröder, och systrar, och mödrar, och barn, och åkrar, med förföljelsen; och i tillkommande verld evinnerligit lif.
Men månge, de som de främste äro, varda de ytterste, och de ytterste de främste.
Och de voro på vägen, gångande upp till Jerusalem; och Jesus gick för dem, och de voro förskräckte, och gingo efter honom, fruktande sig.
Så tog Jesus åter till sig de tolf, och begynte säga dem, hvad honom öfvergå skulle:
Si, vi gåm upp till Jerusalem; och menniskones Son skall öfverantvardas de öfversta Presterna, och de Skriftlärda; och de skola fördöman till döds, och öfverantvardan Hedningomen; Och de skola begabban, och hudflängan, bespottan, och dödan; och tredje dagen skall han uppstå igen.
Då gingo till honom Jacobus och Johannes, Zebedei söner, och sade: Mästar, vi vilje att du gör oss hvad som helst vi bedje.
Sade han till dem: Hvad viljen I jag skall göra eder?
Sade de till honom: Gif oss, att vi sitte, den ene på dine högra hand, och den andre på dine venstra, uti din härlighet.
Men Jesus sade till dem: I veten icke hvad I bedjen; kunnen I dricka den kalken, som jag dricker; och döpas med den döpelsen, der jag med döpes?
Då sade de till honom: Ja, kunne vi så.
Sade Jesus till dem: Den kalken jag dricker, skolen I ock dricka; och med den döpelse, der jag med döpes, skolen I döpas;
Men sitta på mine högra och venstra hand, står icke mig till att gifva; utan dem händer det, som det beredt är.
När de tio hörde detta, begynte de vara illa tillfrids med Jacobo och Johanne.
Men Jesus kallade dem till sig, och sade till dem: I veten, att verldslige Förstar äro rådande, och de mägtige ibland dem hafva välde;
Men det skall icke så vara ibland eder; utan den, som ibland eder vill ypperst vara, han skall vara edar tjenare.
Och den, som ibland eder vill vara den främste, han skall vara allas dräng;
Ty ock menniskones Son är icke kommen, på det han skulle låta tjena sig; utan på det han ville tjena, och gifva sitt lif till återlösning för många.
Och då han gick ut af Jericho, och hans Lärjungar, och en mägtig stor hop folk, då satt der vid vägen en blinder, Bartimeus, Timei son, tiggandes.
Och när han hörde, att det var Jesus af Nazareth, begynte han ropa, och säga: Jesu, Davids Son, varkunna dig öfver mig.
Och månge näpste honom, att han skulle tiga; men han ropade dessmer: Davids Son, varkunna dig öfver mig.
Så stadnade Jesus, och lät kalla honom.
Och de kallade den blinda, och sade till honom: Var vid ett godt mod; statt upp, han kallar dig.
Han kastade ifrå sig sin mantel, stod upp, och kom till Jesum.
Då svarade Jesus, och sade till honom: Hvad vill du, att jag skall göra dig?
Den blinde sade till honom: Rabboni, att jag måtte få min syn.