Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ex PrafocolloJ P. Hernblomj Rättelse: Sid. 9 rad.
I, står i en del exemplar:
Utskottets 53 och 87 läs:
Utskottets i 53 och 87 SJ, STOCKHOLM, Elméns och Granbergs Tryckeri, 1829.
LaQUtskottets Betänkande N:o 13. l N:o 12.
Betänkande öfver Riksdags-Fullmägtigen Herr A. IVesterstrcinds Motion, att Under Rätts Utslag i mål, der någon blifvit tilltalad eller dömd för brott, hvarå fäst. ningsstrajf med eller utan arbete bör följa, hädanefter må Hoff Rätts pröfning underställas. t~Jerr A. liester strand här hos Vällofl.
BorgareStåndet framställt det förslag, att, då de mål, hvilka rora personliga friheten, äro af mycken vigt samt fordra noggrann uppmärksamhet vid behandlingen och afgörande!
, 52 5 Gap. 5 /.
RättegdngsBalhen , sorn bestämmer i hvilka fall UnderRätts ransakning och Dom i brottmål böra till HofRalt insändas, att der vidare skärskådas cCh pröfvas ma erhålla den ytterligare omfattning, att UnderRätts
Utslag i mål, der någon blif - vit angifven eller dömd för brott, hvarå, fästningstraff med eller utan arbete bor följa, skall underställas Idof Rätts pröfning; derifrån dock undantagne de frågor, som ega sammanhang med Concours-mål. Bihang till R.
St, Prat. i8iS och. isig, pde Sami, t 5:te Hit» 3 La gXJt slottets Betänkande N:o i a'.
Lagutskottet, till hvars granskning berörde förslag blifvit den 4 si sti i cl n« December remitterat, anser detta ämne påkalla synnerlig uppmärksamhet.
Med den noggranna vård om medborgares välfärd , sorn stiftarne af 1734 års
Lag ådagalagt, genom föreskriften, att hvad UnderRätt dömt i vissa brottmål, de der till en del äro af jemförelsevis ringa påföljd och föga invecklad beskaffenhet, ej må gå i fullbordan, innan Domen blifvit af HofRätt pröfvad , synes det ej stå väl tillsammans, att UnderRätts beslut i frågor om åtskillige andra ganska svåra brott, hvilkas egentliga art ofta icke är lätt att urskilja och sorn derföre fordra den sorgfälli— gaste undersökning, funnits numera icke böra underkastas HofRättens närmare skärskå•dande, ehuru straffel kan bestå i icke mindre än förlust af personlig frihet på längre tid.
Till så beskaffade brottmål höra förnämligast de så kallade edsöres-målen, hvilka tillförene varit af underställnings egenskap, men nu, enligt 37 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, sedan det ford na edsöres-slraffet, genom Kongl» Förordningen den 20 Januarii 1779, blifvit förvandladt dels till endast penningeböter och dels till penningeböter jemte fängelse med eller utan arbete, i stället för ärans förlust, icke underställas HofRättens pröfning.
Efter Utskottets tanka kräfver dock omsorgen för den personliga fri - LagUiskoitels Btldnlande N:o I2i 3 helens bevarande och skydd|, att desse synnerligen grannlaga mål alltid blifva, så vida det angifna brottet hörer till dem, a hvilka fästningsstraff är stadgadt, underkastade den hos UnderDomstolarne, i följd af deras sammansättning och arbetsordning, ofta icke möjliga strängare granskning, hvilken Ofverdom^ stolen är i bättre tillfälle att deråt egna, och som Lagstiftaren, genom föreskriften om vissa svårare brottmåls underställande , åsyftat.
Af denna orsak anser Utskottet sig böra medi sitt tillstyrkande i så måtto understödja Herr Wester strands ofvanbetörde Motion, att Utskottet föreslår: att, med upphäfvande af 37 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, stadgas må, det UnderRätts ransakning och Utslag i mål', angående såtlane edsöresbrott, å hvilka penningeböter jemte fängelse med eller utan arbete äro i Kongl. Förordningen den 20 Januarii 1779 utsatte, hädanefter skola, innan Utslaget går i fullbordan, till HofRättens skärskådande och pröfning insändas.
IDoclc varder detta förslag, tillika med frenne Ledamöters skiljaktiga meningar, Rikets Högloft.
Ständers närmare pröfning vördsamligen hgmstäldt.
Stockholm d. 14 Januarii 1829.
4 Bil- till LagUtskottets Betänkande Nto i?
V Transsumt af Rikets Högloflige Ständers Lag-Utskotts Protocoll, hållet i Stockholm den 14 Januarii 18^9.
S. D. öredrogs å nyo Herr Westerstrands till Lagutskottet remitterade Motion, hvari föreslås den ändring i 25 Cap. 5 §.
RättegångsBalken, ”att UnderRätts Utslag, hvarigenom någon blifvit dömd till fängelse-straff ined eller utan arbete på längre eller kortare tid, alltid må underställas ÖfverRätts pröfning.
I öfverensstämmelse med pluralitetens mening skulle utlåtande häröfver uppsättas | på sätt Betänkandet Nto 12 innehåller.
Herr Borgmästaren Landegren] som från Utskottets Beslut var skiljaktig , aflenanade ett serskildt yttrande af följande lydelse s
Att, med ändring af stadgandet i 37 punkten af Kongl. Förklaringen den % 3 Martil 1807, nu ater upptaga Lagbudet i 5 §. 25 Cap.
RättegångsBalken, angående under-] ställning af UndérRätts tltslag i Edsöresrnål, torde ej vara af något skäl påkalladt.
Det torde i allmänhet böra bero af den anklaga* Bil. till LngXJtskottets Betänkande N:'o 12.
5* sjelf att bestämma, om han vill undergå det straff, hvartill han af UnderDomaren 'olif. vit fälld, eller underställa OfverDomaren det meddeldte Utslaget, samt, i följe deraf, underställnings-skyldigheten inskränkas till endast de grofsta brott, ty om den sakfällde åtnöjes med UnderDomarens Beslut, skall hans lidande endast onödigtvis okas derigenom, att han i de flesta fall måste hållas fängslad intill dess OfverDomaren , i anledning af underställningen, pröfvat Under-Domarens åtgärd.
Genom den föreslagna lagförändringen skulle äfven OfverDomstolarnes göromål blifva betydligt förökade, och detta torde ej böra ske utan desto vigtigare anledningar; enär ÖfverDomstolarne redan äro så träget sysselsatta, att fråga blifvit väckt om ökande af Ledamöternes antal. *■ Jag anhåller, att denna reservation må åtfölja Utskottets Betänkande till RiksStånden, Uti detta yttrande instämde Herr Borg. mästaren Gezelius och Herr UnderStåthållaren m. m. von Lindecreutz.
Ut supra.'
Ex Profocollo, P. Hernblom'. 6 LagTJtskoiiets Betänkande N:o 13.
Betänkande öfver Herr A. Westerstrand, s Motion om närmare bestämmande af HofRätts pröfningsrätt i under ställdte brottmål.
H os Vällofl.
BorgareStåndet har RiksdagsFulhnägtigen Herr A. Westerstrand, i afgifvet Memorial, sora dea 4 sistlidne December blifvit till Lagutskottet remitteradt , andragit, huruledes erfarenheten skall visat, att i de brottmål, der UnderRätts
Utslag underställas ÖfverDomstoIs pröfning, ÖfverDomstolarne förfara på olika sätt i de fall , då den tilltalade är dömd jemväl för ett eller flere sådane brett, sora till underställningen icke föranledt.
Vanligen skall dock ÖfverDomaren i dessa händelser pröfva endast den del af Utslaget, som rörer det brott, för hvilket underställningen skett; hvaremot , i afseende på Utslagets öfrige delar, så framt besvär ej blifvit anförde, plägar förklaras, att vid UnderRättens Beslut får bero.
- - Och som en dylik inskränkning af ÖfverDomstolens pröfningsrätt kan hafva den följd, att en tilltalad får umgälla sina förbrytelser med antingen större eller ock mindre straff, än OfverDomstolen skulle ådöma, om dess pröfning sträcktes till målets hela vidd, samt dertill LagUtskoltets Betänkande N:o 13. 7 kommer, att den af UnderRätten dömde stundom underlåter , att öfver Utslaget anföra besvär, i hopp att nödig rättelse ändock, sker, emedan Utslaget innehåller, att detsamma skall insändas till ÖfverDomstolens ytterligare granskning; så, enär det vore af vigt, så väl att den tilltalade ej missledes till försummande af sin rätt, som ock att ÖfverDornaren, vid pröfning af ett underställdt Utslag, ej är hindrad att tillse, det lagen varder rätteligen tillämpad, har Motionairen föreslagit , att 5 §. af 35 Cap.
RättegångsBalken må i »lutet erhålla ett tillägg af följande lydelse : ”Har Utslag öfver tilltalad eller dömd person blifvit HofRätt underställdt, och förekommer deruti serskildt en eller annan af brottmålsnatur varande fråga, samma person angående; då bör HofRätt jemväl derom i pröfning sig inlåta, såspm hade Utslaget, i hela dess vidd , blifvit underställdt.
Vid granskning och öfvervägande af hvad Motionairen sålunda anfört, och enär, enligt de underrättelser Utskottet inhemtat, olikhet i meningar, angående gränsen för HofRätts skärskådande och pröfning af UnderRätts ransakning och Utslag i så kallade underställningsmål, skall ega rum ej blott g JjGgTJtskoltets Betänkande N:o 13.’ hos serskilda HofRättet, utan ock hos seri skilda afdelningar af en och samma HofRän, i följd hvaraf olikhet i behandlingen af dy* lika mai jemväl uppstått, har Utskottet, lika med Molionairen, funnit det allmännas for* dran på enhet i Iagskipnings-formerne på* kalla ett bestämdt stadgande eller en förklaring öfver lagens rätta förstånd och mening i detta ämne.
Då Utskottet vidare, i afsigt att bereda den likstämmighet, hvars saknad och behof Utskottet sålunda ant3git, under* sökt och med hvarandra jemfört de grunder, yå hvilka de olika meningarne sig stödja, har Utskottet ej tvekat att gifva företrädet åt deras tanka, hvilka anse OfverDdmaréns pröfning af underställningsmål ej böra inskränkas till endast den del af UnderRättens
Ut* slag) som angår det eller de brott, hvaraf underställningsegenskapen bestämmes, utan sträckas till alla de delar af målet, som i större eller mindre trion verka på den tilltalades sammanlagda bestraffning, — Underställningens ändamål synes nemligen vara ej så mycket, att vissa slag af brott må företrädesvis varda belagde med det i lagen utsatta straff, sorn fastmer, att den tilltalades rätt må blifva sorgfälligt vårdad, Men detta ändamål skulle kunna ej allenast förfelas, utan äfven motverkas, genom omförmäld-s inskränkning af OfverDomarens pröfning, Om, till exempel, en tilfetalad, som blifvit öfvertygad om ett LagVtskottets Betänkande N:o 13.' 9 tili underställning föranledande brott och ett annat, som ej är af denna egenskap, af UnderDomaren fälles för det förra till mindre, och för det senare till högre ansvar, än lag säger, men dock så, att den sammanlagda bestraffningen icke öfverstiger den, som å bagge brotten lagligen bör följa; så, i fall den sålunda dömde, antingen af försummelse eller af okunnighet, underlåter att anföra besvär öfver UnderRättens beslut i fråga om det senare brottet , och OfverDomaren e| eger att pröfva det umlerställdta Utslaget i annan måtto, än så vidt det angår det förstnämnde brottet, måste den följd uppstå, att den tilltalade blifver, tvärt emot underställningens ändamål, af OfverDomaren fälld till större straff, än det, hvartill han lagligen gjort sig skyldig.
A ena sidan kan väl härvid anmärkas, att den sakfällde, genom underlåtenheten att klaga, sjelf vållat sitt missöde; men å den andra bör det dock erinras, dels att den vanliga slutmeningen i dylika Utslag gifver anledning till den förmodan, att målet varder i hela dess vidd af ÖfverDomaren granskadt, ehvad besvär anföras eller icke , och dels att de flesta bland dem, hvilka för svårare brott tilltalas, äro sådane, som hvarken sjelfva förstå att urskilja, i hvad måtto de kunna ega fog till klagan, eller hafva tillfälle att förskaffa sig pålitligt biträde. io LagUttkotlets Betänkande N:u 13.
För öfrigt torde det vara ovedersägligt, att OfverDomarens oinskränkta pröfningsratt ej leder till någon vada eller olägenhet, A% deremot inskränkningen lätteligen kan åstadkomma oreda och äfventyr.
Utskottet, som på dessa skäl finner sig befogadt, att med sitt tillstyrkande understödja Herr fV^esterstrancls Motion, anser likväl det af honom yrkade tillägg i 25 Cap. 5 §.
RättegångsBalken böra erhålla en kortare och enklare redaction; i hvilket afseende Utskottet föreslår, att i nyssnämnde Lagrum, näst före sista punkten och efter orden: ”så ock delaktighet i thessa missgerningar,” må införas följande mening:
,JAr den, som för sådant brott, eller delaktighet deruti, tilltalas, jemväl för annan förbrytelse till ansvar fälld; varder Utslaget i hela dess vidd HofRätten underställdt.”
Detta, tillika med en Ledamots skiljaktiga mening, varder likväl till Rikets Högloflige Ständers vidare bepröfvande vördsamligen hemstäldt.
Stockholm den 14 Jajnuatii 1889.
Bil. till LagUtskottets Betänkande N:o 13. 11 Transsumt af Rikets Höglofl.
Ständers LagUtskotts Protocoll, hållet i Stockholm den 14 Januarii 1829. S. D. å nu å nyo föredrogs Herr JUesterstrancls till Utskottet remitterade Motion, angående den ändring i 35 Cap. j §.
RättegångsBalken: ”att enär en person under en och samma lagsökning, blifvit tilltalad för serskildte brott, af hvilka ett eller flera aro af understäilnings-egenskap, men andra åter icke, målet i hela sin vidd må, i följd af underställningen, utaf ÖfverRätt pröfvas, förenade sig Utskottets fleste Ledamöter, med tillstyrkande af Motionen, uti det yttrande som innefattas i Betänkandet N;o 13, Herr HofRättsRådet
Berg von Unde var härifrån skiljaktig och afgaf ett så lydande serskildt yttrande:
Då uti det fall, sorn Herr JU est er strands Motion afser, olika praxis i Rikets ÖfverRätter eger rum, instämmer jag visserligen deri, att en förklaring öfver
Lagens rätta förstånd och mening är af behofvet påkallad; SS Bil. till LagUtsiottets Betänkande N.'o 13» men den af Modonairen föreslagna ian jag för min del icke tillstyrka, ty efter min öfvertygelse rubbas derigenom helt oell hållet den till grund för undersökningen antagna princip, att endast i grofvare brott OfverRätts pröfning af UnderRättens Beslut ovilkorligen erfordras, innan verkställighet derå må följa ; och OfverDomarens göromål skulle genom ett sådant behandlingssätt icke obetydligt ökas.
Till stöd för denna min öfvertygelse torde det göra tillfyllest att fästa upp.' märksamhet å det förhållande, sorn icke sällan inträffar, att nemligen en person tilltalas vid en eller två serskilde
Domstolar för stöld första gången , vid en annan för förfalskningsbrott, vid en tredje och fjerde för slagsmål, fylleri, sabbatsbrott, oljud å allmän väg eller gata, oqvädinsord m, fl, dylika mindre brott.
Han dömes slutligen på en gång, kan icke fällas åt saken för förfalsknings* brottet, men ådömes för de öfrige brotten ansvar , hvarmed han förklarar sig nöjd^ Detta oaktadt, och fastän de brott, hvarföre bestraffning blifvit ådömd, icke voro af underställnings-egenskap, skulle likväl efter den föreslagna Lagförändringen, de oöfverklagade Besluten äfven derom vara underkastade Ofver Dotnares pröfning i underställnings väg J hvarigenom likväl ingen vinst vore att hemta hvarken för saken eller personen,'jdtri mindre för principen.
Bil. till LagUtskottets Betänkande N:o i3. i5 Den olägenhet man velat finna deri, att ÖfverDomaren inskränker sin pröfning till det som är af underställnings-egenskap, och later bero vid det öfriga, skulle efter min åsigt på ett lämpligare sätt blifva undan, röjd, derest en Lagförklaring rneddelfes , hvarigenom stadgades, att i Utslaget bestämdt och tydligt borde utsättas i hvilket eller hvilka delar detsamma underställdes ÖfverRätten, och att derest, parten i öfrige delar af målet ville vinna ändring i Utslaget, ålåge honom, att genom Besvär dertill bana sig väg.
Jag anhåller, att detta mitt yttrande må få åtfölja Utskottets Betänkande till de Respective Stånden.
Ex ProtocoIIo, P.
Hernblom. 14 LagUtskottets Betänkande N:o 14 N:o 14.
Betänkande öfver RiksdagsFullmägtigen Herr.
N. Sandblads Motion om upphäfvande a f 22 Cap. samt 27 Cap. 3 §, RättegångsBalken.
I Memorial, sora Välloflige Borgare-Ståndet den 8 sistlidne December till Lagutskottet remitterat, har RiksdagsFullmägtigen Herr JV.
Sandblad föreslagit , att 22 Cap.
RättegångsBalken och g /. i 27 Cap. af samma
Bålh, angående skriftliga berättelsers utfärdande uti lagvadda och instämda rättegångssaker hos Ho/Rätt, samt hos RddstufvuRätt i de Städer, der KämnersRätt är, matte upphöra att vara gällande.
Motionairen har yttrat sig anse nyssnämnde berättelser vara att hänföra lill sådane i 1734 ars lag föreskrifne ordnings- och säkerhetsanstalter, hvilka, ehuru tvifvelsutan beböflige a den tid , då lagen stiftades , likväl numera , i löljd af ökad upplysning och en allmännare juridisk bildning , skola vara ej blott ogagnelige och öfverflödige, utan till och med skadlige, och derföre böra afskaffas, Man hade med dessa berättelser åsyf« LagUtskottets Betänkande Nio 14^ 15 fat, atf förekomma uppsålliga eller ouppsåt1 i ga misstag vid sakers afgörande af domaren i andra och tredje instancen samt att bereda säkerhet för pjrterne att blifva dömde efter hvarje saks hos första domstolen och vid ändrings sökandet utredda förhållande.
Men om man nu kunde antaga, att icke någon domare för närvarande finnes eller' hädanefter kommer att finnas så okunnig eller oskicklig, att han ej förstår rätt uppfatta den Sak han skall afdöma , och gifva den rigtig rubrik , eller så djerf och föraktlig , att han söker genom en falsk framställning af tvistefrågan bereda ett mot sakens förhållande och rättvisan stridande beslut, och om man derjemte måste medgifva , att alla classer af Sveriges invånare befinna sig, i jemförelse med andra länders invånare, pi en förvånande höjd af juridisk bildning och deraf följande förmåga att bedöma och iakttaga egne och andras rättigheter, då de blifva föremål för tvist , så syntes det ej kunna bestridas, att behofvet af den med berättelser åsyftade controll ej mera är för handen.
Dessutom då berättelser ansetts öfverflödige vid Lagmans>Rätt , der blott en lagfaren person finnas, hvarföre skulle de då behöfvas i HofRätt, der alla ledamöterne äro lagfarne, eller i RådstufvuRätt , der de Jle* ste ledamöterne äro det och de öfrige besitta åtminstone större skicklighet, än leda - i6 LagXJtskottets Betänkande Nio 14'i möterne i domstolar å laudet P Lagen syn* tes Motionairen härutinnan sakna öfverensstämmelse. —■
Kunde man nu icke upptäcka någon annan nytta af berättelser, än den , att parterne egde tillfälle att derå teckna begäran om muntligt förhör, hvilket kart ske vid ändringssökandet 5 så vore det deremot så mycket lättare att inse de öfvervägande olägenheter och den skada för lagskipningens gång, som genom dem åstadkommas.
Föredragandens möda och arbete blifva onödigtvis ökade , då han nödgas två serskilda gånger taga kännedom om saken och handlingarne, nemligen först då han skall uppsätta berättelsen , och sedan då han , efter att hafva bortglömt handlingarues innehåll , skall verkställa föredragningen.
Afven parter förlora derpå ; ty berättelsens coinmunicerande och återställande förorsaka tidsspillan och kostnad, och en tredskande part, sorn vädjat endast för att uppehålla sakens slut, gynnas i denna sin otillbörliga afsigt, derigenom att han får tillfälle att qvarhålla berättelsen utöfver föreskrifven tid.
De böter, som på sådant tredskande följa, äro fös chicaneuren och krånglaren af ringa betydenhet.
Utskottet har granskat ofvanberörde förslag, jemte d§ skäl, på hvilka Motionairen det - LagUtskottets Betänkande N:o T4. 17 fesamma grundat, men icke funnit någon anledning att Motionairens yrkande understödja. X de Domstolar, der Rättegångs-satteC är skriftligt, och der föredragnings-skyldigheten är fördelad emellan flere Ledamöter, anser Utskottet skriftiige Berättelser, hvilka egentligen icke äro annat än skriftiige föredragningar, vara, med undantag af de fall lagen bestämt, ej blott nyttige, utan ock nödige och oumbärlige. «_ De äto nyttige och oftast nödige för föredraganden sjelf.
Få vädjade eller instämde Rättegångssaker äro af så enkel och så litet invecklad beskaffenhet, att föredraganden ej behöfver, till hjelpreda vid föredragningen , vara försedd med en uppsats, som i korthet, men tydligt och fullständigt, upptager sakens sammanhang, samt en förteckning på de skrifter, handlingar och bevis, parterne företett; och denna uppsats, jemte förteckningen, är allt "hvad sorn fordras för berättelsen.
Föredraganden må vara el-; ler tro sig vara huru skicklig och oväldig som helst, så kan det dock icke vara honom likgiltigt, om parterne erkänna eller betvifla att han fullgjort sin pligt. Xlan behöfver ock kunna, genom parternes erkännande, göra sig förvissad, att alla af dem till Rätten ingifne handlingar, dem lian icke sjelf af parterne emottaga, utan först efter skriftvexlingens Bihang till Riks-St, Prot, 1S18 och 1819» 7 Snmlt % 5 Iläft. jg LegUtskottets Betänkande Kfe 14." slut och derpå verkställd lottning, fått sig till. stälde, rigtigt kommit honom till handa, Be» rättelserne äro ock nyitige och nödige för parterne.
För desse, sorn dels ej äro berättigade att föredragningen öf vervara, och dels , orri de ock äro det, ej veta när den sker, måste det vara angeläget erhålla visshet derom, att tvistefrågorne blifvit rigtigt uppfattade och framställde samt icke någon handling, hvarpå deras rätt kan bero , af förhastande eller annan orsak, förbisedd eller uteglömd.
Den orntalda allmänna juridiska bildningen , i fall den funnes, utesluter icke behofvet af en sådan visshet; och de parter, sorn ej känna detta behof, lära ej underlåta att begagna sin rättighet, att berättelse sig afsäga.
— Men isynnerhet äro berättelssrne nödige för Rättens öfrige Ledamöter.
Vid handlingarnes stundom ofta afbrutna uppläsning, kunna de, åtminstone i vidlyftigare och mera invecklade mål, svårligen och sällan så fullständigt fatta handlingarnes innehåll och göra sig reda för sakens hela sammanhang , att de ej finna en närmare kännedom deraf erforderlig, innan de kunna fälla sitt omdöme.
Att vid sådant förhållande läsa handlingarne å nyo och granska dem lika omständligt, som föredraganden ; jort och varit skyldig att göra, det medgifver ej deras af egne
Referentsakers beredande och utarbetande upptagna tid, och öfverensstämmer ej eller med ända - LagUtskottets Betänkande.
N:a 14. ig målet af föredragnings-skyldighetens fördelning.
För dem är det alitsa högst magtpåliggande, att ega tillgång till den af föredraganden uppsatta och af parterne godkända korta sammanfattningen eller skriftliga berättelsen, hvilken, så framt den annars är hvad den bör vara, gifver en klar och tillförlitlig öfversigt af tviste-ämnet i det hela och hänvisning till närmare upplysningar i dess ser-' skilda delar.
Hvad angar den stridighet eller brist på öfverensstämmelse i lagen, som Motionairen velat finna deruti, att skriftliga berättelser ansetts öfverflödiga vid LagmansRätter, ehuru rättegångssättet äfven der är till det mesta skriftligt; så lärer all verkan af denna ari. märkning förfalla, då man fäster uppmärksamheten på LagmansRätternes serskilda organisation och arbetsordning, och besinnar, att LagmansRättens
Ordförande ensam är föredragande, att han sjelf emottager alla skrifter och handlingar, som till Rätten ingifvas , att han ensam bereder och utarbetar sakerne, samt att deras afgörande hufvudsakligen beror af honom allena.
Det återstår då endast att häfva de betänkligheter, sorn Motionairen hemtat från det dubbla arbete, som berättelsetnes utfärdande förmenas tillskynda Jåredragariden, den kust - 50 LagUtskottets Betänkande jtftö 14.' netti och den tidsspillan, sorn deras communicerande orsakar parterna, och det tillfälle de kunna gifva motvillige parter att otillbörligt uppehålla sakernes slut.
För Utskottet synas dessa betänkligheter vara af ingen vigt.
Om emellan berättelsens författande och sakens föredragning så lång tid förflutit , att föredraganden vid senare tillfället behöfver i minnet och tankan återkalla sakens sammanhang, hvarvid berättelsen måste komma honom till synnerlig hjelp, så har han denna ringa möda mångdubbelt ersatt genom den större beqvämlighet och lätthet, hvarmed han kan taga tillräcklig kännedom om de saker , som af Rättens öfrige Ledamöter till föredragning beredas, och i hvilkas afdömande han skall deltaga.
Vilja parterne undgå den kostnad och den tidsutdrägt, som berättelsens communicerande och återställande må medföra , så lemnar lagen dem öppet att förklara sig nöjde låta dom i saken gå, utan berättelse.
Och det hinder för sakens afgörande, som en tredskande part kunde söka att tillvägabringa genom berättelsens qvarbållande utöfver laga tid, är det lätt för Domaren att undanrödja, om han med nit och alfvar använder den magt och myndighet, lagen i detta afseende gifvit honom i händer.
På dessa skäl, hvilka Utskottet anser öfverflödigt att upprepa:
Bil. till LugUtskottets Betänkande No 14, 21 föreslår Utskottet: att 'Ren Sandblads motion om uppl häfvande al 22 Cap. samt g §. i 27 Cap. RättegångsBalken, angående skriftliga berättelsers författande och lifgifvande i lagvadda och instämda saker hos HofRätt, och hos RådstufvuRätt i de Städer, der KämnersRätt är, måtte ogillas.