Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
” Detta yrkande liar motionären ansett vara med rättvisa förenadt, enär alla delegarne i skifteslaget betala de flesta onera efter skatle-talet, men icke efter innehaf.
Den ene grannen i samma skifteslag kunde ega ett hemman, som ända till hälften i vidd och godhet öfverstege den andres af lika skatte-tal, men utskylderna vore nästan lika.
Ett sådant fortfarande förhållande utan förändring vore obilligt.
Man kunde väl invända, att den ene arbetat upp sitt hemman, men den 12 Sammans.
N:o 37. andre icke.
Förhållandet vore likväl ej alltid sådant.
Den ene kunde vid en föregående delning hafva till sitt hemman fått inskränkt vidd, men af full grad, så att ingen förbättring derå vöre att åstadkomma, den andre deremot hade till sitt hemman erhållit stor vidd, till utseendet af dålig beskaffenhet och derför äfven af skiftesmannen och gode männen satt i låg grad.
Sedan skiftet blifvit faststäldt upparbetade denne sistnämnde hemmansegaren sin jord, och vid ett nytt skifte kunde han således anmäla sig för ett innehaf, söm vida öfverträflade den förres.
Förslag af likartad beskaffenhet med det ifrågavarande hafva vid föregående riksdagar varit väckta, men blifvit af Rikets Ständer ogillade, på tillstyrkan af Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten, som. till stöd härför yttrat, bland annat, att det vore ovedersägligt, att skifte ej kan anses såsom ett sätt att förvärfva, utan blott såsom ett sätt att sammandraga egor, till följd hvaraf och då den egolott, en delegare antingen på grund af häfd eller genom laga kraftvunnet skifte innehar, är hans lagliga egendom, hvilken icke utan kränkning af eganderätten kan honom fråntagas, han väl må kunna tvingas att ingå i nytt skifte och utbyta sin jord emot en annan, om skäl dertill förekommer, men aldrig genom någon minskning deri underkastas ett ingrepp i sin eganderätt.
Utskottet delar dessa åsigter; såsom följd hvaraf Utskottet äfven tillstyrker, att den föreslagna förändringen icke mätte bifallas. 12 Kap. fl §.
Herr Thomée har förmält hurusom det gais en tid, då de Heste trodde, att med skifteslag blott skulle förstås de hemman, som med hvarandra hafva sammanblandade egor, och att således egare till delar uti hemman inom skifteslaget icke skulle vara, till följd af Skiftes-stadgans föreskrifter, ovilkorligen förbundne, att låta dessa delar i sammanhang med skiftet å karta och mark utläggas, men detta missförstånd, som redan i 9 § i 12 kap.
Skiftes-stadgan vore temligen tydligt visadt, hade dessutom blifvit på det fullständigaste ådagalagdt genom flera Kongl. Maj:ts Nådiga Utslag, likmätigt hvilka laga skiften blifvit ogillade derföre att landtmätaren endast delat emellan hemmanen, enär följaktligen skifte icke skett emellan alla delegarne, eller, såsom det också hette, hela skifteslaget.
Att landtmätaren borde dela emellan alla delegarne lede således lika litet något tvifvel, som att motivet dertill vore, såsom det sägs i fl § 12 kap.
Skiftes-stadgan: ”att ytterligare kostnader i detta afseende må besparas och oreda vid egornas bruk förekommas.”
Men oaktadt ett sådant motiv, hade likväl nästan vid hvarje riksdag sedan år 1828 blilvit iöreslaget, att delegare i eli och samma hemmans-nummer icke rnåtte, emot deras enhälliga önskan tvingas att låta stycka detsamma på en gång med öfriga hemmanen i skifteslaget.
Dessa förslag hade emellertid alltid blifvit förkåsfade, derföre att den nu gällande ofvanbérörda föreskriften skulle lända till delegarnes Sammans.
13 uppenbara fördel, enär, till följd deraf, samtlige skifteslagets delegare, nied en högst ringa tillökning i skiftes-kostnaden, fingp på en gång sina egolotter utlagda.
Icke destomindre rådde stort missnöje öfver ifrågavarande föreskrift, isynnerhet bland sådane jordegare, som antingen icke vore besutna eller ock hade så små hemmansdelar, alt de närmade sig obesutenhet, och anledningarne till detta missnöje vore, enligt motionärens förmenande, följande:
I 2 § af 12 kap.
Skiftes-stadgan och Kongl.
Kungörelsen den 7 Februari 1852 föreskrefves, att hvarje delegare skall, så väl uti inrösnings-jorden som afrösnings-jorden, tilläggas hvad honom tillkommer ”med någorlunda jemn blandning af sämre och bättre mark, så att han må erhålla sin tillständiga andel så väl af åker och äng eller dertill tjenlig och odlingsbar jord, som af skog och betesmark”.
Denna fordran, eller rättare dessa fyra fordringar voro visserligen, sedda från lagens och delegarnes sida, ganska billiga, men verkställigheten vore alltid mycket svår och svårigheten ökades i samma mån, delegarne voro flere, samt ännu mera då många af dem egde obetydliga hemmansdelar och således måste erhålla små skiften.
I sistnämnda fall hörde det till sällsyntheterna att alla delegarnes egolotter kunde få det innehåll af sämre och bättre mark m. m., som vederborde, ty lokala förhållanden åstadkomme ofta stora, om ej oöfverstigliga hinder, som ej på annat sätt kunde bemedlas, än derigenom att skiftena gjordes oformliga, hvilket alltid vore både olagligt och skadligt för alla tider.
Att delegarne inom klufna hemman ej kunde vara belåtna när så skedde, vore gifvet, likasom att skäl ej funnes att obetingadt förkasta den af dem ganska allmänt hysta åsigten, att om de tills vidare fått häfda sina egor i sambruk, de säkerligen skulle genom förbättringar småningom hafva banat vägen för möjligheten af fördelaktigare skifte, än det dem påtvingade, lika visst som på många ställen laga skiften ej med fördel skulle kunnat verkställas, der ej dylika förbättringar under föregående storskiftes-bruk undanröjt de största hindren.
Men det nu anförda skälet till missnöje vöre ej det enda.
Vöre det så, att hemman, om tillhörigt en delegare, bordt få begagna qvarboende-rätt, så skedde väl detta äfven om hemmanet tillhörde flere egare; men blott en af desse kunde begagna denna rätt och alla de andre måste utflytta.
Följden häraf vore, dels att skifteslaget och Kronan betungades med mera utflyttnings-understöd, än som ifrågakommit om sambruk fått ega rum, och dels att åbyggnader, som för ett sådant bruk kunnat vara tillräckliga och odelade hade värde, nu blefve alldeles otillräcklige och, stycke för stycke söndertagne, förlorade nästan allt värde.
Detta inträffade äfven om hemmanet vore utflyttnings-skyldigt, ty att utflytta hela åbyggnader -vöre ej särdeles svårt eller kostsamt, men att af deras styckade delar bilda nya bade bostäder och uthus för flera spridda hemmansdelar, läte sig ej göra, utan betydliga tillskott af arbetskrafter och materialier.
Härförutan förekomme att om vid besigtning af åbyggnaderna dessa icke befunnes tillräckliga för delegarnes behof, hvilket resultat lätt kunde erhållas, när hänsigt toges till åbyggnadernas fördelande 14 Sammans.
N:o 37. på flere egolotter, så erhölles, enligt nu gällande stadganden, intet utflyttningsunderstöd af allmänna medel.
Slutligen inträffade icke sällan, helst då egaren af ett mindre hemman eller hemmansdel aflidit och lemnat efter sig enka och flere barn, hvilka önskade bruka jorden gemensamt och derpå möjligen skulle kunna berga sig, dels att de icke förmådde bestrida kostnaden för den genom hemmanets klyfning ökade byggnads- och stängsel-skyldigheten m. m. samt således tvingades att sälja hemmanet, och dels att en dylik klyfning bildade possessioner, hvilka, ehuru gilna ett slags helgd af Egodelnings-rättens fastställelse å skiftet, snart nog förklarades olagliga af Härads-rätten, i fall possessionernas egare hvarken voro besutne eller kunde få behålla sin jord såsom afsöndrad lägenhet, enligt hemmansklyfnings-förordningarne den 19 December 1827 och 13 Juli 1855.
När nu detta allt besinnades, så funne man, enligt motionärens förmenande, ganska lätt, att den besparing af skifteskostnaden, som lagstiftaren så välvilligt velat bereda smärre jordegare, blefve dem alltför dyr.
Man borde derjemte erinra sig, att denna kostnad, om hemmanet framdeles klyfdes, ej kunde blifva betydlig, derföre att karla och beskrifning öfver hemmanet redan funnes och efter förändrade förhållanden lätt kunde rättas.
På dessa skäl trodde motionären, att tvånget lill skifte inom hemman, som af flere egas, borde på det sätt undanrödjas, att om alla delegarne önskade befrielse från klyfning i sammanhang med laga skifte emellan samtlige hemman i skifteslaget, sådant borde bifallas; och hemställde motionären derför, att 12 kap. 8 § i Skiftesstadgan måtte erhålla nedanintagne förändrade lydelse: 12 Kap. 12 Kap. 8 §.
”Sorn, genom utbrytning af 8 §.
"När laga skifte på en eller en eller flere delegares egolott, den lörra flere delegares begäran verkställes, dä ego-indelningen rubbas; så skall, när skall sådant skifte hela skifteslaget omlaga skifte på en eller flere delegares ver gå; dock alt om alla delegarne uti begäran verkställes, sådant skifte hela hemman förklara, att de ej sig emellan skifteslaget öfvergå, på del att ytterligare äska åbo-delning, de skola vara berätti kostnad i detta afseende må besparas gade att få sina egor uti ett för dem och oreda vid egornas bruk förekommas.” gemensamt skifte utlagda.
De skäl, på hvilka Herr Thomées framställning grundar sig, äro till alla delar öfverensstämmande med dem, som Öfverdirektörs-embetet för landtmäteriet i riket andragit uti ett den 17
Maj 1852 algifvet underdånigt memorial, innefattande förslag till ändringar uti och tillägg till Stadgan om Skiftes-verket i riket,' och uti hvilket memorial Öfverdirektörs-embetet hemställt, att berörde lag-stadgande måtte erhålla en så lydande förändrad redaktion: ”När laga skifte på en eller flere delegares begäran verkställes; så skall sådant skifte hela skifteslaget öfvergå; men Sammans.
15 begära alla delegarne utaf särskilda delar i ett och samma hemman, all det hemman icke klyfvas mä, vare sådant tillätet, när det utan andra delevares förnärmande kan ske”.
Öfver detta memorial infordrade Kongl. Maj:t Högsta
Domstolens underdåniga utlåtande; och ansågo Högsta
Domstolens flesta ledamöter sig böra till förslaget i denna del på det sätt tillstyrka bifall, att det mä medgifvas de delegare, hvilka hafva samfälld åbyggnad och förklara det de sig emellan ej äska åbo-delning, att fä sina egolotter i för dem gemensamt skifte utlagde; men två af Högsta Domstolens ledamöter förklarade, att de, på de grunder, som finnas uttryckte i ofvannämnde lagrum, ansågo någon förändring af detsammas innehåll ej lämplig.
Utskottet har vid pröfning af Herr Thomées ifrågavarande motion icke kunnat dela de deri uttryckta åsigter eller finna dem vara af beskaffenhet att påkalla föreslagen förändring i Skiftes-stadgans föreskrift derom, att när laga skifte på en eller flere delegares begäran verkställes, skall sådant skifte hela skifteslaget öfvergå.
Enligt enskiftes-författningarne hade den delegare i byalag, som önskade få sina egor i enskifte utbrutne och i ett sammanhang afskiljde, vitsord dertill.
De öfrige delegarne voro följaktligen förpligtade att till enskiftes-tagaren afstå de delar af deras egor, som för sammandragandet af enskiltes-sökandens andelar i byalaget kunde anses nödige.
Men de voro icke pligtige att jemväl taga enskiite och något stadgande förefanns icke heller om på hvad sätt de jordegare i byn, som icke tagit enskifte eller vid enskiftes-förrättningen begärt storskiftes-delning, skulle komma i besittning och sins emellan få fördelte de egor, som enskiftes-tagaren lemnat och som borde tillfalla dem i ersättning för hvad de med deras jordrymd måst bidraga till enskifteslotlernas utgörande.
Derigenom hände ofta att, sedan enskiftes-förrättningen blifvit af Konungens Befallningshafvande fastställd och enskiftes-tagarne derefter tillträdt sina egor, tvist emellan öfriga jordegare uppstod angående de jordlägenheter, enskiltestagaren frånträdt, och hvilka, såsom odelade, voro deras gemensamma tillhörighet.
Den största villervalla blef ofta deraf en följd.
— Detta kunde svårligen undvikas, så länge enskiftes-författningarne icke tilläto mer än ett skiftes utläggande.
Men sedan genom Kongl. Kungörelsen den 2fl Februari 182 \ förklarats, att der egorna icke kunde läggas i mindre än trenne skiften, skulle ett sådant deinings-sätt icke desto mindre anses såsom enskifte; så blef det jemväl en af omständigheterna påkallad nödvändighet, att 1827 års Skiftes-stadga, som förmedlande upptagit föreskrifterna vid både stor- och enskiften, på sätt som skett, förhindrade de olägenheter, som i de flesta fallen helt säkert skulle nu, såsom förut, uppkomma, oin två eller flera särskilda delar af ett och samma hemmans-nummer tilläts att få sina egor i samfällighet från det öfriga skifteslagets mark afskiljda.
— Det är nemligen påtagligt, att i flere fall skulle ett sådant berättigande kunna leda till förfång för skifteslagets öfrige delegare; ty det skulle gifva en ovilkorlig rättighet till att få alla hemmansdelarne i ett nummer intill hvarandra lagde, men Skiftes-stadgan har dock 16 Sammans.
N:o 37. såsom vilkor härför i 12 kap. 9 § fordrat, att sådant må ske endast i de fall. då det icke medför hinder för redigt skifte i skifteslaget.
Flere af de till styrko för förslaget anlörda skäl synas häntyda på en sådan tolkning af Skiftes-stadgans föreskrifter, som skulle de afse en ovilkorlig delning emellan andra delegare, än sådane, som vid skiftet hafva sina hemmansdelar på marken afskiljda, eller eljest särskildt framställa yrkande atl hemman eller hemmansdel må i sammanhang med laga skifte klyfvas.
Att uti en sådan tolkning ligger ett uppenbart missförstånd, visar just ordalydelsen i 8 §, der det heter: ”Sorn genom utbrytning af en eller flere delegares egolott den förra ego-indelningen rubbas — — — hela skifteslaget öfvergå.”
Här säges icke annat, än att skiftet skall hela skifteslaget öfvergå; men fördelningen skall derföre icke nödvändigt ske emellan delegarne, utan emellan särskilda hemmansdelar och icke ens alltid emellan dem.
Ty om en delegare i skifteslaget eger två delar af samma hemman, men hvardera delen har ett afskiljdt läge, så och om det med vilkor i 9 § sägs låter sig göra, skall han erhålla sina hemmansdelar intill hvar andra lagde, men hvarken här eller emellan sterbhus-delegare, som ega en hemmansdel eller personer, som gemensamt inköpt en hemmansdel eller egendom, skall åbo-delning ovilkorligen verkställas, vare sig att skifte i sterbhuset skett eller ej, eller att den gemensamma köpe-afhandlingen tillika bestäm mer huru stor andel i hemmanet hvardera köparen tillkommer.
Det vilkor, som Högsta
Domstolen fästat vid sitt förslag, eller att delegarne skola hafva samfälld åbyggnad, är, enligt Utskottets omdöme, äfven mera egnadt att verka till afslag än till bifall till hvad motionären framställt.
Ty genom att tillägga ett sådant vilkor giltighet i berörde afseende, skulle man ock, hvad Utskottet för sin del likväl icke vågar föreslå, borttaga den mägtiga sporre till uppodlingar, som våra jordbruks författningar hemtat ifrån bemödandet att befordra sprängning af de tätt bebygda byarne och utflyttningars underlättande.
På dessa skäl hemställer Utskottet, att hvad Herr Thomée sålunda föreslagit icke mätte till något afseende föranleda. 14 Kap. • 4 §.
Vid denna §, som stadgar, bland annat, ”att när skiftesmannen på marken utstakat och rörlagt skiftet, samt anvist delegarne deras ego-lotter, vare han skyldig att dem mot lösen meddela alla under skiftet förda protokoll, afslutade föreningar, jemte ego-graderings-längden och häfde-beskrifningen, äfvensom delningsbeskrifningen, såvida delegarne den begära.” är vordet anmärkt och yrkadt: af Johan Lekberg:
Då det vore en känd sak, att nästan vid hvartenda afslutadt skifte missnöje och klagomål uppstå, dels öfver graderingen och dels öfver skiftes-läggningen m.m.; och Sammans.
17 och då det vore lika kändt, att utan kartan till ledning, vore och blefve det en omöjlighet att döma och förutse om den verkställda graderingen vore riktig eller icke, så hade nämnde stadgande till följd att delegare olla misstagit sig och klagat i oträngdt mål, hvilket han äfven sjelf funnit när kartan blifvit för honom tillgänglig.
Detta kunde, enligt motionärens åsigt, ,förebyggas om förevarande § erhölle det tillägg: ”att landtmätaren vid förrättningens afslutande äfven åligger aflemna koncept-kartan; och att sedan klagotiden tilländagått, utan besvär, eger han densamma återtaga och i händelse af fullföljda besvär, sedan Egodelnings-rätten dem pröfvat.” Af A. P.
Andersson: att ofvanberörde lagstadgande tillämpades allmänligen på det sätt, att handlingarne nästan aldrig aflenmades vid skiftets afslutande, men understundom först åratal derefter, utan att åtal' någonsin komme i fråga.
Till undanrödjande af ett slikt oskick och då delnings-beskrifningen vore ett nödvändigt dokument för kännedom om hvars och ens blifvande skifte, föreslog motionären: ”att dels bland de handlingar, som vid skiftets afslutande skola aflemnas, jemväl hör linnas delnings-beskrifning, och dels att förrättningsman ej må afsluta laga skifte förrän dessa handlingar lemnäs.”
Rörande frågan om skyldighet för landtmätaren att vid laga skiftes afslutande till delegarne utlemna koncept-kartan, hafva Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten under flera föregående Riksdagar i gemensamt afgifna Betänkanden yttrat den åsigt, att ett sådant förpligtigande för landtmätaren icke skulle vara förenligt, hvarken med delegarnes eller landtmätarens rätt och säkerhet, enär kartan genom en mindre noggrann vård och medfart lätt kunde blifva opålitlig och obrukbar; och har en sådan åsigt städse vunnit Rikets Ständers godkännande.
Sammansatta Utskottet har, vid den sorgfälligaste granskning af ämnet, icke heller fått anledning att frångå denna åsigt; och då delnings-beskrifningen icke utan i förening med ego-kartan kan för delegarne medföra den med förslaget om dess utlemnande vid förrättningens afslutande afsedda nytta; hvadan ock 1827 års Skiftes-stadgas föreskrift om denna handlings utlemnande vid skiftets afslutande blifvit genom Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1852 sålunda ändrad, att utlemnandet gjorts beroende derpå, att delningsbeskrifningen af delegarne begäres; hemställer Utskottet vördsamt, att hvad Johan Lekberg och A. P. Andersson föreslagit icke mätte bifallas.
Kap. 1 §.
Af Matts Pehrsson är anfördt: att oaktadt 29 år förflutit efter tillkomsten af Skiftes-stadgan den h Maj 1827 hade fördelarne af att få jorden utlagd i laga skifte icke blifvit mera insedda och erkända, än att, då en delegare i ett skifteslag söker få detsamma skiftadt, öfrige delegarne på allt sätt förhindra och Bih. till R.
Prot. 1856 $ 1857. 7 Samt. 2 Afd. 12 Haft. 3 18 Sammans.
Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Ulsk.
N:o 37. uppehålla afslutandet af förrättningen och dess lastställande, för att så länge sona möjligt få vara i besittning af sina gamla skiften.
Häruti, eller uppskofvet med tillträdet af de nya skiftena, läge också den enda eller egentligaste olägenheten för delegarne uti ett under laga skifte varande byalag, ty från och med det skiftet blifvit börjadt och intill dess det hunnit alslutas och fastställas samt tillträdet af de nya skiftena försiggått, ansåge flertalet af delegare sig hvarken behöfva eller böra egna vanlig skötsel åt den innehafvande jorden eller verkställa annan brukning af densamma, än den aldra oundvikligaste, för att af jorden framkalla en tillfällig afkastning, emedan den kortsynta sjelfviskheten trodde sig i annat fall arbeta i öfrige delegares intresse.
Häraf blefve såväl jorden, som delegarne lidande.
Och det enda medel, som i detta fall skulle kunna, om icke undanrödja, åtminstone minska dessa olägenheter, vore en förändring af Skiftes-stadgans föreskrifter i afseende å tiden, då de nya skiftena skola tillträdas.
Motionären hade trott sig linna, att, då Egodelnipgs-rätten, pa anförde besvär öfver ett verkstäldt skifte, pröfvat frågan om bästa eller ändamålsenligaste sättet för skiftenas utläggning, någon hufvudsaklig ändring deri sällan af Kongl. Maj:t föreskrefves, och att derföre, utan någon synnerlig olägenhet, stadgas kunde, att delegarne i skifleslag skulle vara skyldige tillträda nya skiftet, så snart deröfver anförde besvär blifvit af Egodelnings-rätten pröfvade, helst, derest ändring i skiftes-läggningen skulle, efter fullföljd talan emot Egodelningsrättens utslag, af Kongl. Majit beslutas, sådan icke sedermera vore svårare att verkställa, än den i 15 kap. 5 § af Skiftes-stadgan omförmälda rättelse; varande, i öfverensstämmelse med dessa åsigter af motionären föreslagen nedan anmärkta ändring i nu förevarande §. 15 Kap. 15 Kap.
Om tillträde af verkstäldt skifte, och — — — — — — — — om jemkning deri för fel i uträkning. 1 §. ”Skiftes-mannen och gode 1 §.
”Skiftesmannen — — — männen böra emellan delegarne bereda — — — —* ■— — — — vänlig öfverenskommelse om tiden då det klander blifvit anmäldt tilländalupit, eller, nya skiftet tillträdas skall, dock att der- i händelse af klander, Egodelnings-rätten med icke längre må dröjas, än ett år, meddelat liufvudsakligl utslag, hvarigenom sedan skiftet faststäldt blifvit; men kan skiftes-förrältningen blifvit pröfvad; sko sådan öfverenskommelse icke träffas, skall lande den ändring i skiftes-läggningen, som, tillträdet ske, så snart tiden till klander efter det Egodelnings-rättens berörde ut å skiftet, utan att sådant klander blifvit slag fallit, kan genom laga kraftegande anmäldt, tilländalupit, eller skiftet, i hän- beslut varda bestämd, af delegarne genast delse af klander, genom laga kraftegande derefter iakttagas; dock att hvar sin på utslag blifvit faststäldt; dock att hvar sin åkern — — — — •— — — Sammans.
19 på åkern vexande gröda sjelf bergar, der ej annorledes åsämjas.
Skulle dervid inträda, att någon delegare icke erhåller så mycken åker till utsäde, som å honom rätteligen belöpa bör, varde ersättning för den förlust, han deraf kan lida, särskildt bestämd.”
Vid föredragning af denna motion är vordet inom Hedervärda Bonde-Ståndet vttradt, bland annat: att den nya lagstiftning, som blifvit af Matts Pehrsson ifrågasatt, innebure ganska mycken våda.
Landtmätaren kunde nemligen icke vidtaga de af Egodelnings-rätten beslutade ändringar.
Fall hade inträffat, då landtmätare, för att förekomma klagomål öfver deras förrättningar, sökt och äfven lyckats öfvertala delegarne att genast öfvertaga sina skifteslotter, men besvär hade sedermera blifvit anförda först hos Egodelnings-rätten och sedan till Kongl.
Majit, som återförvisat skiftes-förrättningen, i följd af deri föreskrifne ändringar.
Men hvilka olägenheter hade nu ej blifvit följden af ett för tidigt tillträdande af skiftes-lotterna?
Man hade under tiden med betydlig kostnad, måst upprätta stängsel omkring och odlat å den tillträdda lotten, som nu mäste afträdas för fullgörande af de i det Nådiga Utslaget föreskrifna rättelser.
Skiftes-ärendena vore vanligen äfven af den beskaffenhet, att mången icke ldefve nöjd, förrän Kongl. Majit i målet dömt, och sällan inträffade, alt samtlige delegare i ett skifteslag vore af lika åsigter.
Tillträdet af en jordlott, som man icke bestämdt visste sig skola komma att behålla, kunde lätt medföra att gödseln såldes och jorden utsugdes, och att då till slut den rätta egaren skulle tillträda sitt skifte, befunnes detta vanhäfdadt och den förre innehafvaren oförmögen att lemna ersättning för den skada han gjort.
Om Utskottet å ena sidan, lika med motionären, inser de menliga följder för åkerbruket och de flera andra olägenheter, som uppkomma derigenom att stundom flere år förlöpa innan ett laga skifte, deröfver klander anmäles, slutligen blifver pröfvadt och tager åt sig laga kraft; men hvarförinnan, enligt nu gällande Skiftesstadga, tillträde till de nya skiftena icke eger runi; så är det likväl långt ifrån att Utskottet kan finna den af motionären föreslagna förändring i tiden och sältet för skiftenas tillträde vara ett medel att förebygga ofvanberörde med laga skiftes-förrättningar i vissa fall nu förknippade olägenheter.
De skäl, som inom Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit emot motionärens förslag anförde, visa, efter Utskottets omdöme, mer än tillräckligt, att detta förslag är olämpligt; — och att om det antages, den sista villan blefve värre än den första.
— I en stigande upplysning och en mera allmänt vunnen öfvertygelse om den stora nytta laga skiften för den enskilde och det allmänna medför; i en större på längre erfarenhet grundad kännedom om skiftes-författningarnes innehåll och tillämpning, och derifrån härfly— 20 Sammans.