Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta anbud underställde General-Post-styrelsen Kongl. Maj:ts nådiga pröfning med förklarande, det Styrelsen väl insåg fördelen för Postverket att sjelf äga eller kunna tillösa sig do för tillverkning af frimärken nödiga maskiner m. m., för att derigenom blifva oberoende af möjligen inträffande uraktlåtenhet å en entreprenörs sida oller möjliga försök af några få personers samverkan till uppdrifvande af tillverkningsp riset; men att Styrelsen, med hänsigt till Postverkets strängt anlitade tillgångar, likväl icke vågade att för det närvarande tillstyrka en så hög inköps-summa, som den Grefve Sparre föreslagit, helst General-Post-styrelsen, efter hvad den inhemtat om förhållandena, trodde sig kunna antaga, att en så kallad hålsticlcningsmaskin, i närmaste likhet med Grefve Sparres, kunde tillverkas för ungefär 1,333 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o <5. 7 lt:dr 16 sk. banko, att kostnaden för en erforderlig- press af egen konstruktion, med tillbehör, uppginge till enahanda belopp, oell stämplarne med den konstgravyr, som ganska fördelaktigt utmärkte dem, till samma summa.
Men, ehuru vid 1856 års slut, då kontraktet med Grefve
Sparre prolongerades och tillverkningspriset för frimärkena nedsattes från En Riksdaler till 32 sk. banko, Grefve Sparre obestridligen, med den uppsägningstid kontraktet bestämde, ägt juridisk rätt att påyrka det högre prisets beståndande ännu ett år, samt, genom detta Grefve Sparres, af särskilda omständigheter föranledda, medgifvande uppkommit en besparing, uppgående, för tillverkningen af tre millioner frimärken under årets lopp, till ett belopp af mer än 1000 R:dr banko, ansåge likväl General-Post-styreisen, att den summa, som borde Grefve Sparre för ifrågavarande inlösen erbjudas, lämpligen kunde inskränkas och bestämmas till 6,000
R:dr banko, dock borde dervid fästas åtskillige af Post-styrelsen uppgifna vilkor.
Protokollet lör den 30 December 1857 innehåller att, då ärendet i Statsliådet föredrogs, Stats-Rådct, med afseende dels å fördelen för Postverket att sjelf äga erforderliga maskiner för tillverkningen af portofrimärken, dels ock å det besvär och den kostnad, Grefve Sparre lått vidkännas för anskaffande af de för nämnda ändamål, tili en del utaf honom uppfunna och till särdeles fulländning bragte maskiner, hvilka blifvit Postverket till inlösen erbjudna, i underdånighet tillstyrkt, det Kongl. Majit täcktes i nåder bifalla, att, derest Grefve Sparre vöre villig att för 10,000 R:dr banko öfverlemna till Postverket, med äganderätt, icke blott originalstämplarna till frimärken af bästa beskaffenhet, enligt insända prof, och dertill erforderlig hålstickningsmaskin, utan äfven en tillhörande press af lämplig konstruktion, jemte alla öfriga behöfliga verktyg och redskap samt skriftlig noggrann beskrifning på tillverkningssättet, omfattande äfven färg- och limberedningen, General-Post-styrelscn måtte derför få, af postmedlen, till bemälde Grefve utgifva berörda summa, 10,000 R:dr banko, under de vilkor i öfrigt, som härvid blifvit af General-Post-styrelsen uti den underdåniga skrifvelsen föreslagna.
Då General-Post-styrelsen grundat sitt förslag om lösesummans belopp på en utförlig och detaljerad utredning af ärendet, har det synts Utskottet anmärkningsvärdt, att föredraganden, Herr Stats-Rådet Gripenstedt, när han ansåg sig böra samma förslag frångå och tillstyrka en lösesumma, i så betydlig mån öfverskridande den af General-Post-styrelsen föreslagna, icke ingått i vederläggning af detta embetsverks mera sparsamhet åsyftande hemställan, än mindre för sitt tillstyrkande anfört nya, tillfyllestgörande skäl.
Af Friherre ./. G. Paijkull: ”Då Sverige för närvarande eger en Regering, som är gillad och uppburen både af representationen och landet i sin helhet, hade jag helst önskat att alla anmärkningar uteblifvit, hvarföre jag icke heller ansett mig kunna deltaga i någon af de fyra så kallade anmälanden Utskottet trott sig denna gång böra framföra.
Deras obetydliga beskaffenhet torde också ej tillvinna dom någon synnerlig uppmärksamhet från Riksens Ständers sida i annat hänseende, än såsom bevis att Styrelsen i det allranärmaste uppfyllt hvad man af en redlig, kunnig och upplyst Regering bör förvänta. 8 Konstitutions-Vtskottets Memorial N:o 5.
Hvad angår formen för de framställda anmärkningarne liar jag förenat mig i Herr Tersmeden» reservation; i afseende på deras inre halt må följande i kort het anföras: l:o.
Rikets sannskyldiga nytta är icke beroende af beslut, hvilkas inverkan på det hela är af så ringa betydenhet och den omnämnde inkonseqvcnsen kan lätt förklaras af hvar och en, som tager närmare kännedom om förhållandet.
De ifrågavarande Norrmännen äro icke utnämnde utan förordnade.
I Utrikes-departementet behandlas, såsom kändt! är, alla frågor som röra Norrige» förhållanden till utrikes magter.
Norrska handlingar måste der läsas, öfversättas på andra språk och afskrifvas.
Ehuru mycket Svenska och Norrska språken likna hvarannan, så finnas likväl emellan dem ganska väsentliga skiljaktighoter, som nästan göra till en nödvändighet att i Departementet använda Norrmän, hvarföre också under mer än 30 år en eller flei’e Norrmän alltid tjenstgjort i nämnde embetsverk.
Härtill kommer att vid de Utrikes beskickningarne kunna Norrmän användas utan att man eger någon laglig rätt att deröfver klaga, och de hafva dock der alldeles samma tjenstgöring som här hemma.
Men om Norrmän skola användas vid de Utrikes Missionerna, hvilket man ej billigtvis torde kunna misstycka, så vida antalet hålles behörigen inskränkt, så torde det dock icke vara utan sin väsentliga nytta att de förut här i Stockholm få tillfälle att inhemta närmare kännedom om Svenska språket och Svenska förhållanden.
Hade Norrmän i andra embetsverk blifvit använde skulle sådant med skäl kunnat klandras, men Utrikes-departementet står i detta afseende i en alldeles exceptionel ställning.
Hvad kassans förvaltning beträffar, så lärer det val ytterst vara Utrikes Stats-ministern, sorn derföre stadnar i ansvar inför Svenska Statsverket, men icke Chefen för Kameral-afdelningen, hvilken blott eger att redogöra inför sin nyssnämnde förman. 3:o.
Här kan visserligen antagas att någon ofullständighet vid protokollsföringen egt rum, men äfven om förhållandet icke så vore, kan dock
Rådet ej anses hafva underlåtit sin pligt, då sjelfva Regerings-formen i sin 9 § förutsätter att en Statsråds-ledamot någon gång icke kan tinna skäl att, i en förekommande fråga, särskild mening till protokollet anföra, i hvilken händelse denne dock alltid blir ansvarig såsom hade han beslutet tillstyrkt.
Med hänsyn till detta stadgande vore det tämmeligen öfverflödigt att hvar enda gång särskildt yttra sig. 4:o.
General-Post-styrelsen säger att den väl förvissat sig om möjligheten att hos annan person än Grefve Sparre få "försvarliga'’ frimärken, men det är dock en stor skilnad emellan försvarliga och särdeles, fullkomnade.
— Sedan Post-styrelsen i allo vitsordat den utmärkta beskaffenheten af de genom Grefve Sparres försorg förfärdigade frimärken, jemte allt hvad dertill hörer, och erkänt den väsendtliga fördelen för Postverket att sjelf ega och kunna tillösa sig de för tillverkning af nämnde mårken nödige maskiner, förmenade likväl Styrelsen att Postverkets tillgångar voro så starkt anlitade att ej mer än 6,000 R:dr kunde Grefve Sparre erbjudas.
I detta afseende var likväl Stats-Rådet af olika tanke och ansåg billigt och med Postverkets hästa öfverensstämmande att ifrågavarande fördelar detsamma bereddes, äfven med uppoffring af en större summa, hvarvid togs i betraktande do besvär och do kostnader Grefve Sparre fått vidkännas samt hans utan tvifvel yttrade medgifvande att endast emot en högre vedergällning än den af Postverket erbjudna afstå sin uppfinning.
— Härtill kommer att GcneralPost-styrelsens beräkningar och värderingar äro hällne i så tveksamma ordalag att ingen hör förundra sig om Regeringen funnit lämpligare att taga det säkra för Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. 9 för det osäkra.
Slutligen kan tilläggas att denna anmärkning beslöts inom Utskottet af 12 emot 11.
Af Herr Nils Tersmeden: ”Behandlingen af ofvanstående ärenden inför Konungen liar ej synts mig vara af egenskap att böra framkalla de anmärkningar, hvilka den noggranna redogörelsen derför innefattar.
Utskottet tyckes på samma gång för dessa anmärkningars framställande hafva med stor sorgfällighet sökt en form, hvilken skulle, om möjligt, likasom frånkänna dem egenskapen af anmärkning, men hvilken form derigenom kan lemna Rikets Ständer i ovisshet om hvad med desamma egentligen är menadt.
Ett strängt iakttagande af föreskrifven form synes mig för ett Konstitutions-Utskott af vida större vigt, än behandlingen af de mål man här aktat nödigt framlägga inför Rikets Ständer.
För detta Utskotts verksamhet äro gränsorna kanske skarpare uppdragne än för något annat.
Våra Grundlagar stadga nemligen, i oförtydbara ord, att ”Konstitutions-Utskottet eger att för Rikets Stän”der tillkännagifva, om det anmärker att Konungens rådgifvare i deras rådslag ”icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta eller att en föredragande ej med oväld, ”nit, skicklighet och drift sitt embete utöfvat.”
Utom i fråga om tilltal inför Riksrätt, nämnes der knappt ett ord utöfver de här anförda, rörande Utskottets åliggande i följd af granskning af de inför Konungen förda protokoll.
Utskottet anser sig deremot med stöd af Grundlagen skyldigt anmäla vissa ’'förhållanden Skola nu ej dessa ”förhållanden’ ådagalägga att
Konungens rådgifvare brustit i deras embetspligt på sätt Grundlagen antyder det möjligt kunna vara, förstår jag ej hvarför dessa enstaka fall ansetts böra framdragas mer än andra, hvilkas behandling inför Konungen, utan något förbiseende af rikets nytta, dock kunnat vara beroende af olika mening om det rätta och bästa.
Jag kan ej gilla detta sätt att uppfatta sitt kall för ett Utskott, som har det dyra förtroendet att i ett koustitutionelt samhälle granska och bedöma de inför Konungen afgifna rådslag, och hvilket sätt, i sin utveckling, kan inleda det förra å det Utskotts område, hvilket eger att utreda de frågor, hvari "föreställningar och önskningar” kunna af Rikets Ständer hos Konungen anmälas.
Derjemte får jag anmäla, det jag, i fråga om Norrmäns anställande vid Utrikes-departementet, biträder hvad af Herr Friherre Paykull och Herr Hofpredikanten Tegnér derom är anfördt.” Af Herr IL Th. Cederschiöld: ”Jag har ansett mig böra tillkännagifva, dels att jag, som instämmer uti Herr Friherre Cederströms, uti dess reservation emot första anmärkningspunkten, yttrade åsigter, icke deltagit uti anmärkningarne N:is 2 och 4, hvilka blifvit gjorda före mitt inträde i Utskottet, dels att konseqvensen, enligt min åsigt, fordrat, att den under N:o 3 intagne anmärkning rigtats icke endast mot Chefen för Landtförsvars-departementet, utan äfven mot Cheferne för de bland öfrige Stats-departementen, der enahanda förhållande egt rum, såsom t. ex. vid tillsättning af ett Justitieråds-embete den 28 November 1856 och vid utnämning af en Landshöfding den 30 December samma år; — samt dels att jag funnit det förhållande, för hvilket jag nu går att redogöra, äfven hafva bort, såsom anmärkningsvärdt, hos Rikets Ständer anmälas.
Sedan en ledamot af Konstitutions-Utskottet såsom föremål för anmärkning, fästat Utskottets uppmärksamhet derpå, att, då häradshöfdingen i Luggude domsaga H. G. Lagerstråle den 4 Maj 1858 utnämndes till Stats-råd, honom medgafs Bih. till B.
Prot. 1859 $ 1860. 3 Sami. 4 Haft. 2 10 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. rättighet att tillika fortfarande innehafva nämnde domare-embete, förklarade jag, att, långt ifrån att deruti finna någon anledning till anmärkning, det tvärtom syntes mig vara önskvärdt, att i allmänhet så komme att tillgå, att den embetsman, som till Stats-råd förordnades, derjemte bibehölle sitt förut innehafvande embete, helst det derigenom skulle för Konungen blifva lättare att kunna besätta de vigtiga och ansvarsfulla, men föga afundsvärda Statsråds-platserne med derför fullt passande personer, på samma gång de dertill utsedde, under utöfningcn af det ansvarsfulla rådgifvarekallet, skulle befinna sig uti en mera oberoende ställning, samt det ändamål sålunda uppnås, som med förändringen af 34 § licgerings-formen varit afsedt.
Den framställda anmärkningen erhöll dock snart ett alldeles omvändt utseende.
Det upplystes nemligen, att Herr Stats-rådet Lagerstråle, till stöd för befrielse från erläggande af stadgad årsafgift till Häradshöfdingarnes pensions-förening, uti en till föreningen ingifven skrift, åberopat, att han ieke kunde anses innehafva annat embete än Statsråds-embetet; af hvilket förklarande syntes följa, att han afgått från häradshöfdinge-embetet och att således annan person kunnat och bort dertill utnämnas.
Det skulle väl kunna tyckas som Konstitutions-Utskottet med lätthet bort kunna erhålla visshet om ofvannämnde domare-embete af Herr Stats-rådet Lagerstråle ännu innehafves, eller ej, och att således tiden ej behöft borttagas med förebringande af bevis för eller emot en sådan åsigt; men märkvärdigt nog har svårigheten i berörde afseende varit så stor, att en särdeles lång diskussion derom måst föras, utan att man ändock kommit till någon visshet.
A ena sidan har man åberopat, dels att, då Herr Stats-rådet Lagerstråle icke begärt afsked från häradshöfdinge-embetet, och icke heller, utan ransakning och dom, kunnat derifrån afsliedäs, han, då intetdera egt rum, ännu måste anses innehafva samma embete; — dels åter att nämnda embete för hans räkning hölles ledigt, på det att han måtte kunna till detsamma återgå om han så önskade.
Häremot torde med skäl kunna invändas, dels att den, som befordras till ett högre embete, i och med detsamma måste anses hafva lenmat det lägre, som lian förut innehaft, derest det ej vid sjelfva befordringen tydligen uttryckes, att han äfven vid det förra bibehålles; dels ock att det är en högst väsendtlig skillnad deremellan, om den till Stats-råd utnämnde verkligen fortfarande innehar sitt förra embete, eller om detta endast hålles ledigt, på det att han må kunna återfå detsamma vid afgången från Statsråds-platsen; — ty i det sednare fallet måste han ju dertill ånyo nämnas, sedan, hvad ett så beskaffadt domare-embete, som det ifrågavarande beträflar, förslag dertill först i behörig ordning blifvit upprättadt; och att han verkligen blir dertill nämnd kan således möjligtvis vara mer eller mindre osäkert, hvadan jag ock icke anser det med förändringen af 34 § Rcgerings-formen afsedda ofvan antydda ändamål vara uppnådt derigenom, att det af Stats-råds-ledamot förut innehafda embete hålles vakant, på det att dess förre innehafvare må kunna dertill åter utnämnas, då han från Statsråds-platsen afgår, utan anser jag det hafva med nämnde förändring varit afsedt, att den till Statsråd förordnade embetsmannen skulle fortfarande qvarstå vid sitt förut innehafvande embete, så att han utan någon ny utnämning kunde dertill återgå så snart han lemnade Statsråds-platsen.
För den åsigten, att Herr Stats-rådet Lagerstråle icke qvarstår vid, utan lemnat häradshöfdinge-embetet i Luggude domsaga synas, utom Herr Stats-rådets eget till Häradshöfdingarnes pensions-förening lemnade förutnämnde tillkännagifvande, följande omständigheter tala, nemligen: dels att det uti Stats-Ilåds-proto - Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. 11 kollct för (Ion 4 Maj 1858 heter, att det af Stats-rådet Lagerstråle ”innehafda” häradshöfdinge-emheto komme att tills yidaro förvaltas genom vikarie; hvaremot tillförene, då afsedt varit, att en till Stats-råd utnämnd person skolat qvarstå vid sin förut innehafvande tjenst, uttrycklig föreskrift derom uti Stats-råds-protokollet intagits; — dels att samma häradshöfdingc-emkcte upptages såsom vakant, ej allenast uti Btats-kalendern, utan äfven uti den år 1859 af Justitie-Sbats-expoditionen upprättade och genom trycket utgifna matrikel öfver civile emkets- och tjenstemän; dels ock att uti sistnämnde matrikel, hvari, enligt Kongl.
Maj:ts meddelade nådiga föreskrift, böra fullständigt upptagas alla embeten och tjenster, som af hvar och en innohafvas, Herr Stats-rådet Lagerstråle ej uppgifves innehafva något annat än Statsråds-cmbetct.
Om nu af ofvan anförda omständigheter följer, att Herr Stats-rådet Lagerstråle, då han den 4 Maj 1858 befordrades till Stats-råd, afgått från det förut ”innehafda” häradshöfddnge-cmbetet, så kai- jag ansett det hafva hort såsom anmärkningsvärdt hos Rikets Ständer anmälas, att det vigtiga häradshöfdinge-embetet under den derefter förflutna långa tiden ej blifvit tillsatt, men om, såsom önskligt vöre, Herr Stats-rådet verkligen ännu är innehafvare af meranämnde häradshöfdinge-embete, så hör han i nämnde egenskap upptagas, så väl i Stats-kalendorn, som i ofvannämnde, enligt Kongl. Maj:ts nådiga befallning utgifne matrikel, på det att desse genom trycket till allmänheten utgifne officicla handlingar ej längre må i berörde afseende innehålla missledande uppgifter.
Slutligen får jag förklara, att, om, såsom rättast synes vara, Konstitutionsutskottet, i betraktande af de gjorda anmärkningarries sammanlagda vigt och betydenhet hör, i fråga om tillämpning af 107 § Regerings-formen, afgifva ett bestämdt till- eller afstyrkande, som, i öfverensstämmelse med 49 § Riksdags-ordningen, må kunna i Riks-Stånden till antagande eller förkastande framställas, jag,— tinder instämmande i öfrigt uti det af Herr Professor Lindgren uttalade,omdöme om rådgifvare-personalens allvarliga bemödande att upprätthålla grundlagarnas helgd och befordra ”rikets sannskyldiga nytta”, — anser de af "Utskottet gjorda anmärkningar icke vara af beskaffenhet att påkalla tillämpning af 107 § Regeringsformen emot någon af Konungens rådgifvare.” Af Friherre B.
Cederström: ”Då 12 § Riksdags-ordningen innehåller, att ”Ridderskap^! och Adeln infinner sig till Riksdag”, innefattas häruti, enligt min uppfattning, ej blott en lågstadgad rättighet, men jemväl en stark moralisk förpligtelse till ut öfvande af detta samhällsvigtiga kall.
Skulle sådant likväl af Ståndets ledamöter samfäldt försummas, åstadkommes derigenom en fullkomlig upplösning af vårt gällande konstitutionela statsskick.
I enlighet med denna åsigt har Riksdags-ordningen i 79 § äfven stadgat, att ”ingen af Ridderskapet och Adeln, som till säte och stämma berättigad är, icke eller någon lagligen kallad och vald riksdagsman för annat stånd, må kunna, af hvad anledning som helst, förmenas att riksdagen bivista.”
Mig synes med andan af denna föreskrift stå i öfverensstämmelse, att i rikets tjenst anställd adelsman, som anmälde sig till utöfning af sin riksdagsmannarätt, finge, på sätt Kongl. Maj:t, enligt Stats-rådets fleste ledamöters tillstyrkande, den 21 September 1858 ansett behörigt, icke vidkännas afdrag å sin lön; åtminstone borde det ej ske till enahanda belopp, som är stadgadt för åtnjutande af vanlig tjenstledighet, ty det betydelsefulla representantvärfvet är väl till sin beskaffenhet något, och väsendtligen, olika mod en för enskilde angelägenheters vårdande begärd ledighet, äfvensom af ojcmförligeu högre vigt och värde.
Särskildt synes något löneafdrag alldeles 12 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. icke böra drabba riksdagsman, som inom Utskott anställes i egenskap af ledamot, i hvilket fall tjensteman ovilkorligen är förhindrad att sina tjcnstemanna-åligganden oafbrutet under tiden fullgöra.
Enär ifrågavarande Riks-Stånd icke åtnjuter riksdagsmanna-arfvode, såsom de andra Ståndens ledamöter göra, synes ock en billighet ligga deruti, att, så vidt sig göra låter, förstnämnda Stånds medlemmar icke ytterligare betungas med uppoffringar för sitt riksdagsmannakall; helst härigenom hvarje adelsman, som saknar betydligare enskild förmögenhet, i sjelfva verket nästan urståndsättes att besagde rätt utöfva, men insigter och fosterlandskänsla icke kunna antagas med rikedomen företrädesvis vara förenade.
Slutligen synes ej heller för ärendernas mogna behandling inom Ridderskapet och Adeln rätt tjenligt, om, genom försvårande af juridisko och civile embetsmäns deltagande i riksdagsmålens beredning och afgörande, den insigt och de upplysningar, som från desse ledamöters erfarenhet vore att förvänta, skulle i någon mån komma att uti rådslagen saknas; hvilken afsaknad tilläfventyrs kunde för det allmänna medföra större verklig skada, än hvartill den ifrågakommande vikariatsersättningen i materiel hänsigt torde uppgå.
Ur dessa skäl finner jag ofvanbesagdo rådgifvare-åtgärd icke hafva förtjena! något annat omdöme, än ett gillande.’-'
Af Herr Professoren H. G.
Lindgren: ”Då den vidlyftiga diskussion, som inom Utskottet blifvit förd efter slutad granskning af de Stats-råds-protokoller, som tillhöra sistförflutna treårsperiod, omisskänneligen gifvit vid handen, att ingen af Utskottets ledamöter funnit någon regerings-åtgärd påkalla tillämpningen af 106 § Regeriugs-formen, eller ens kunna föranleda någon sådan anmärkning, hvarom 107 § i samma Grundlag handlar, synes det mig, att Utskottet också hade varit pligtig! att uti sitt till Rikets Ständer afgifvande memorial öppet uttala sin öfvertygelse om det värdiga sätt, hvarpå Konungens Rådgifvare sina vigtiga embeten förvaltat, samt att Betänkandet, efter förutskickad redogörelse för de granskade protokollens antal, hade bordt erhålla ungefärligen följande lydelse: Konstiturions-Utskottet har, under sin nu afslutade granskning af ofvanuppräknade Stats-råds-protokoller, icke funnit någon deruti innehållen regeringsåtgärd påkalla ifrågasättande af någon tillämpning af 106 § Regerings-formen, eller ens kunna föranleda någon sådan anmärkning, hvarom 107 § i samma grundlag handlar.
Deremot har Utskottet, om också meningarne någon gång kunnat vara delade rörande lämpligheten af ett eller annat mindre vigtigt regeringsbeslut, i Rådgifvare-personalens samteliga tillgöranden med synnerlig tillfredsställelse varseblifvit det allvarligaste bemödande att upprätthålla Grundlagarnes helgd och befordra ”Rikets sannskyldiga nytta”; hvilket förhållande Utskottet härmedelst får för Rikets Ständer tillkännagifva.”
Uti denna reservation instämde Herrar Th. Munck af Rosenschöld, C. L. Reuterskjöld och G.
Törnebladh samt Biskopen J. A. Butsch, Hofpredikanten Th. Wensioe och Protessoren N. II.
Af Herr Kontraktsprosten K. M. Tegnér: ”Konstitutions-Utskottet, som, efter granskning af de i Stats-rådet förda Protokoll, förklarat anledning icke förefinnas, att mot någon af Stats-rådets ledamöter tillämpa 106 § R.
P., har likväl ansett sig böra "anmäla” några mål, utan att likväl till stöd för denna åtgärd andraga något Grundlags-stadgande, och det är mot sistnämnde åtgärd, som jag Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5.
13 till protokollet anmält min reservation, så hvad formen angår, som saken, samt utbeder mig nu att för denna, från pluraliteten afvikande mening få andraga några skäl.
Hvad då formen angår, kan jag ieke finna, att den eger något stöd i Grundlagen, ty enligt den äro med hänsigt till förevarande fråga, Utskottets åtgöranden inskränkta till valet mellan 106 och 107 §§ Eegerings-formen, efter pröfning af de särskilda omständigheterna.
Deremot är mig icke obekant, att en sådan form för dochargebetänkandet, som den nu begagnade, eller af "anmälan”, har en viss häfd att åberopa, men den behöfver icke anlitas, der lag förefinnes, och för öfrigt, då Utskottet upptagit ett äldre bruk, måste det väcka förundran, att Utskottet likväl underlåtit att från samma källa hämta och tillegna sig hvad som varit mera värdt att efterfölja, och som derjemte öfverensstämmer med hvad som iakttages och blir en följd af all granskning, vid hvilken icke något förekommit att anmärka, och med tillämpning på förevarande ärende således, att hos Rikets Ständer anmäla Stats-rådets ledamöter för vinnandet af decharge.
För öfrigt och hvad formen angår, åberopar jag den af Herr Tersmeden afgifna reservation, i hvilken jag instämmer.