Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att sålunda hafva redovisat för de framställningar, som uti ifrågaställ— de ämnen blifvit vid innevarande Riksmöte gjorda, får Utskottet, till en början, i anledning af L. J. Gezelii m. fl. nyssberörde hemställning, vördsamt förklara, att som frågan om lika arfs- och giftorätt utgör ett helt för sig och angår en af de hufvudprinciper, som ligga till grund för det af Lag-Comitén upprättade förslag till ny Civil-la g; så följer, att en serskild pröfning af denna fråga måste i väsendtlig mon underlätta pröfningen af samma förslag, och enär Utskottet dessutom hyser den öfvertygelsen, att lagstiftningen bör utbildas i jemnbredd med de förändringar, som under tidernas lopp ega rum i tänkesätt och förhållanden, samt att den lag, som står i strid med den allmänna föreställningen om rättvisa, måste undanrödjas eller bringas i öfverensstämmelse dermed, så snart en sådan föreställning 4 Lag-Utskottcts Betänkande, N.o 31. liunnit göra sig gällande, anser Utskottet den omständighet, att förslaget till ny
Civ il—1 a g nu icke kommer under öfverläggning, ej utgöra hinder för vidtagande af den förändring uti ifrågaställda hänseende, som kan pröfvas nödig.
Då Utskottet följaktligen sökt stadga sitt omdöme i denna vigtiga och mycket omtvistade fråga, har Utskottet ej kunnat undgå alt fästa sin uppmärksamhet vid den behandling och den utgång, samma fråga rönt vid de flere Riksmöten, då den varit föremål för Rikets Ständers bedömande.
Redan i början af vårt nuvarande statsskick höjde sig röster för en lika arfsrätt för olika kon.
De kunde likväl då icke göra sig gällande; men frågan var emedlertid väckt; och ofta förnyad, bereddes derigenom så småningom den förändring i tänkesätten, som grundläde Rikets Ständers vid deras sista möte fattade beslut om en lika arfs- och giltorätt.
Enär de grunder, hvarpå detta bestut sig stöder, blifvit af serskilde motionärer åberopade, och desamma, enligt Utskottets omdöme, äro af den vigt, att de måste utöfva ett väsendtligt inflytande på frågans bedömande, anser Utskottet sig jemväl böra upptaga dessa, ur motiven till förslaget till ny Civil-lag, hufvudsakligen hemtade grunder.
De följa således_, För lika Giftorätt:
Uti det genom äktenskapet uppkomna bolag, förena begge makarne sina krafter, i ändamål att med gemensam omsorg arbeta för gemensamt väl.
De dela med hvarandra ljuft och ledt; och då förbindelserne äro lika och bördorna bäras gemensamt, synes en fördelning af inbördes rättigheter, hvilande på en annan grund, icke stå att förena med äktenskapets väsende och med de vilkor, som deruti innefattas.
Det är mannens pligt att anskaffa hvad som fordras för makarnes och barnens underhåll, och hustruns att det med sparsamhet och klokhet använda.
Ilos den jordbrukande klassen af ett folk hafva vanan och behofvet gifvit hennes skyldigheter en ännu större vidd.
Det är icke nog dermed, att hon ensam måste sörja för barnens skötsel och uppfostran i deras spädare år och ensam besörja den inre hushållningen; hon måste äfven deltaga i den yttre och med sitt arbete bidraga att förvärfva det nödvändiga.
När uti samhällsclasser, der denna sednare pligt praesumeras sällan eller aldrig inträffa, hustrun eger lika giftorätt med mannen, finner man lätteligen, huru litet det sammanslår med den reciprocitet, som för äktenskapet ligger till grund ' och med rättvisans kraf, att neka henne denna rätt, uti ett stånd, der ännu större förbindelser henne åligga.
Vid äktenskapets ingående, uppdrager hustrun åt man - Lag-Utskottets Betänkande, TV.-o 31. 5 nen att förvalta all den egendom, hon har, och afkomsten af hennes ärfda och fö i väi f d a jord ingar odelad i boet.
Ålven i detta hänseende synes lagen hafva alvikit ifrån billighet, då den icke tillerkänt henne annan rätt vid boets upplösning, än den, att återfå en tredjedel af de penningar och andra lösören, hon i boel infört, och lika del af mannens lösa egendom samt af den förkofran boet under makarnes gemensamma vård vunnit; men deremot tillagt mannen eller hans arfvingar dubbel lott; och då morgongåfvan sällan förmått gifva hustrun en tillräcklig eisättning för detta lidande, har lagen, medelst en så ojemn delning, ställt mannen i ett slags nödvändighet att, genom serskild gåfva eller testamente, eller ock genom tidigt bemedlade överenskommelser med sina egna arfvingar söka att det godtgöra.
Dessa förordnanden, dem han icke alltid förstått att inrätta efter lagens fordringar, hafva merändels föranledt missämja i slägten och obehagliga rättegångar.
Man har påstått, att behofvet af medel för åkerbrukets upprätthållande och jordens häfd samt nödvändigheten att, så vidt möjligt vore, bibehålla eganderätten af en viss fastighet inom en och samma slägt, skulle innebära giltiga skäl att tilldela hustrun en mindre lott i samfälligheten, än mannen.
Att man likväl, vid stillandet al var nu gällande lag, icke gjort något egentligt afseende på arfvingars behof af medel för brukandet af deras ärfda jord, synes deraf, att det efter landsrätt lildvit tillåtet att, undan barn och bröstarfvingar, genom testamente, till skylda eller oskylda, bortgifva den jord, makarne före eller under äktenskapet förvärfvat, jemte alla ärfda eller förvärfda lösören, utan annan inskränkning, än att, efter domarens pröfning, borde alsättas hvad till omyndige barns föda och uppfostran, eller deras stånd och värde, kunde erfordras, intill dess de voro i tillfälle att sin-' sjelf va försörja.
Det instämmer dock med naturlig billighet, att af den samfällda egendom, man anser fritt öfverlåtlig, först tilldela makarne lika lott, innan man gilver hvardera rättighet att upplåta den till främmande; och eu till jemlikhet förändrad giftorätt kan således ej anses förnärma deras arfvingar.
I öfrigt torde det vara att förmoda, att, sedan makarnes ömsesidiga rättigheter blifvit återställda i sitt naturliga skick och deras behof af lagen föresedda och uppfyllda, de mera sällan skola vidtaga serskilda förordnanden, hvarigenom arfvingarne råka i mistning af hvad lagen dem velat förbehålla.
Nuvarande lag rörande makars rättigheter i °boet är dessutom ej byggd på någon fast grund, utan medgifver ständiga rubbningar al samma rättigheter, så länge äktenskapet fortvarar, och låter bestämmandet af den ena makans vilkor orättvisligen bero på den andras godtfinnande eller förändring i hans siånd.
Si t. ex. lår en i stad bosatt ofrälse man, vid äktenskapets ingående, giftorätt till hälften uti hvad hustrun då eger i lösören, men om han 6 7.a t*—TJtsk oi tets Betänkande^ N.-o 31. sedermera fl vilar nl på landet eller kommer i adligt stånd, eller använder hustruns penningar till inköp af fastighet å landet, så föröker han, i hvardera af dessa fall, sin giftorätt från hälften till två tredjedelar.
Och om han köper sådan faslighet samt gör skuld för alt betala densamma, måste hustrun, derest det ej kan ådagaläggas hvarifrån skulden sig härleder, hvithet ofta ej är möjligt, vidkännas halfva skulden, oansedt hon blott lår åtnjuta en tredjedel af den erhållna valutan.
För lika arfsrätt:
För att rigligt bedöma denna fråga, måste man eftersinna upphofvet till skillnaden i arfsrätten emellan arfvingar af olika l ön.
Tänker man sig tillbaka till de lider,, då eganderättens öfverflyttning genom arf först uppkom, kan man utan svårighet finna hvarföre qvinnan i denna del var vanlottad emot mannen.
Hvarken erkändes då hos henne den sjelfständighet, som förutsattes såsom vilkor för rättigheten att dela egendom med andra, eller var sjelfva egendomen hos de folkslag, som ännu icke hade läslot sig vid jordbruk, af sådan beskaffenhet alt den kunde af qvinnan begagnas.
Hos dem åtel', som hade jordbruket till hufvudnäring, och hos hvilka eganderätt till fast egendom i följd deraf var införd, ser man den grundsatis nästan allmänt antagen, alt jorden borde bibehållas inom slägterne, eller, rättare sagdt, hos de familje-medlemmar, som buro slägtnamnet.
Det var då nödigt, att endast sönerne ansågos för arfvingar till jorden, emedan, om den äfven hade tillfallit döltrarne, den skulle, genom deras giftermål, hafva öfvergått till personer af andra slägtnamn.
Tvifvelsutan igenfinnes häruti hufvudskälet, hvarföre döttrarne voro så länge uteslutne från arfsrätten med sönerne här i norden, der qvinnans värde eljest var mindre misskändt, än i många andra lancier.
Men i samma mon, som jordegendomarne blefvo, så till sägande, mer och mer rörlige genom införandet af lestameutsrätten, samt genom köp och andra afhandlingar, som äro oskiljaktiga från en mera utbredd null ur, i samma mon förringades också vigten, al det skal, som utestängde döttrarne från deltagande i arf.
Deras rättighet dertill er ändes redan af trettonde århundradets lagstiftare.
Sällan har likväl någon stor förändring i lagstiftningen kunnat på en gång helt och hållet genomföras; och man gick redan långt nog för den tiden, då man berättigade qvinnan till hälften i arf mot mannen.
Sjelfva grundvalen blef härigenom lagd till lagens vidare fullkomnande i framtiden; ty sedan man erkänt qvinnans rätt till arf i allt slags egendom, och mannen ej längre hade uteslutande rätt att ega jord, var arf - La "-Ut sk ol tils Betänkande, N.-o 31. 7 vejonl.,- och oa»l»«temrt mlao brntet.
Hvad de,af.sedermera Atorstä.t, I,ar val af\cn luft för afMgt att inom slägterne bibehålla arfvejorden; men utan alt den torra åtskillnaden mellan könen dervid blifvit gjord, enär rätt till arfvejord och börd vant gällande för begge.
. i hvad samband den olika arfsrätten stått med det fordna odals vs&- met a landet lan slutas äfven deraf, att i städerne en sådan olikhet icke egt t•, cl,e ler 1 sedl,are tiller ansett nödvändigt och g;,<meli«t i56o utif a l rl d [ a'f’ U|;P,a defS efn anhal,an» Llifvit stadgadt, det söner landet! ^ ^ e»e,ldoraen vore h«Iägen i stad eller på I , ,, Man har emedlertid emot ifrågavarande lagförändring invändt, att den tovd pTl sat.
\TSen* bTtenh1et,?ch verka derhän, att "någon del a f den ffi,00.1'1’.1 ia7 SkuUe fr4nSft detsamma; men om än bondesonens e.en arfslott, da lian har syster eller medarfvinge af qvinnokön^, mycket mera!’ && ^ ^ StU et’ hanS hustru kom,na i boet införa så ,• , E* eI11e,r J501’ fluktan’ alt lagförändringen skulle föranleda till en skad -g hemmansklyfning, utgöra något hinder derför, enär, enligt nu gällande
Shet derf t “ densam^vida besu ^nhet dua eger rum, hvaraf fol,er, att smärre jordlotter kunna uppkomma rfter nuvarande arfslag än efter den föreslagna nya.
För öfrigt bör cor lectivet » denna del icke nedläggas uti arfslagarne, utan, hädanefter som hit II ’ h“fva Sm Pla,f uLl d« “vskildn, till ekonomiska lagstiftningen hörande stadganden, angående grunderna för hemmansklyfning; och synes nå«mh\£ der icke mota att, för den händelse, då broder och "syster gemensamf så liten fastighet ä landet, att den ej väl kan delas eller klyfvas, det må vara broder medgifvet att systerns del till sig lösa. 3 npc Vl§tei1 af dessa, utaf Rikets sistförsnmlade
Ständer anförda skäl erkånes äfven utaf U skottet, som således, lika med samma Ständer, ej kan iase någon enda giltig orsak att förneka hustru lika giftorätt i bo, som m « eller hvarföre man skulle åsidosätta den ovedersägliga rättvisan af en jenmlik egendoms fördelning emellan barn, som, med lika anspråk på föräldrars kärlek och omvårdnad, också måtte vara lika berättigade till deras förmögenhet.
8 La‘'-Utskottets Betänkande, N;o 31. (len går i a rf, eller alt låta barnens rätt ankomma på den tillfälligheten, huruvida lädren bosatt sig inom eller utom stadsporten, nedlagt sin oi mogenhet på det ena eller andra stället, eller ingått i det ena eller andra Siandet.
De seder och lagstiflningsgrunder, hvarifrån den olika ai fsratten en - bni könen sig härleder, hafva längesedan försvunnit, förändrade tänkesätt och förhålla,ulenShafva inträdt, och det tillhör lagstiftaren att, i lull öfverens, dämruelse dermed, gifva lagen det fullkomnande, hvartill grunden lades, då nvinuans arfsrätt erkändes, och alt såmedelst uppfylla allmänna rattskanslans fördran.
Förgäfves är den invändning, all föräldrars rätt alt gorå testamente
Denar till undanrödjande af det obilliga i den olika arfsratten, enai någon ändring uti arfsföljden till arfvejord på landet eller derföre erhållet vederlag icke får göras genom testamente; och det inkast emot ifrågavarande ia°föiändring, som hemtas från farhåga för olägenheterue af alltför utsträckt lieinmansklyfning, vederlägges af den erfarenhet, att niga sadana olägenheter försports i‘den landsort — det gamla Värends and i Små and — der i fleie seder den lag varit gällande, atl hustru skall giftas till hälften i bondes bo och syster med broder njuta lika arfvelott.
Utskottet som följaktligen understödjer de framställningar, som åsyfta lika arfsrätt och lika giftorätt för båda könen, kan deremot icke lemna sill tillstyrkande til! de motionärers mening, som ansett morgongåfva och foidel fö bo oskifto höra försvinna, då giftorätten blir lika, eller Anders Perssons från Örebro Län yrkande, att giftorätten borde utsträckas till makais foie äktenskapet för vä rida fasta gods å landet.
Det förekommer nemligen, beträffande fördel af bo oskifto, som, enligt n Cap Giftermåls—Balken, ålnjutes lika af mannen och hustrun, utan afseende derpå hvilkendera den andra öfverlefver, att densamma icke bär någon »en,enskap med giftorätten, utan utgör en e. sållning for de olagenhetei, d efterlefvande vanligen måste vidkännas genom boets upplösning; och lärer, vid sådant förhållande, giftorättens förändring ej eller hora föranleda till upphörande af denna, begge makarne förunnande, på billighet grundade jattighet.
I I nå" o t oskiljaktigt sammanhang med giftorätten efter landsrätt star icke eller morgongåfva.'
Enligt p Cap. nyssberörde
Balk eSer densamma nu rum både efter landsrätt och stadsrätt, utan annan åtskillnad, an atl ‘ t , som har giftorätt efter stadsrätt, icke får taga morgongåfva, om hon bär barn 9 Lag-Utskotlets Betänkande, N.o 31. efter mannen.
Men ehuru, vid detta förhållande, den föreslagna förändringen ej eller bör föranleda till upphörande af denna rätt, anser likväl Utskottet, att, derest gifloräLten kommer att blifva lika för man och hustru, fråga om morgongåfva ofter landsrätt ej mera kan uppstå, utan att densamma måste inskränkas till hvad den nu är efter stadsrätt, för bibehållande af hvilken inskränktare morgongåfva Utskottet funnit tillräcklig anledning i de omständigheter, att enka i allmänhet befinner sig uti en mer ömmande och bekymmerfull belägenhet, än den i enklingsstånd försatte mannen, och således har större behof af denna omvårdnad., samt att uti de Stånd, der lika giftorätt för närvarande eger rum, så vidt Utskottet har sig bekant, fråga aldrig blifvit väckt om borttagande af en sådan förmon för enka; och ehuru, hvad Anders Perssons yrkande angår, ett fullkomligt sammansmältande af makarnes egendom till ett, kunde synas vara en naturlig följd af äktenskapet; likväl och då det är icke egentligen hvad hvardera makan i boet infört, som bör sammanblandas, när bolag genom äktenskap uppkommer emellan makar, utan förkofringen eller hvad under äktenskapet förvärfvas, som skall utgöra det sam fä
Ida boet, anser Utskottet vidare utsträckning af giftorätten, än den lagstiftaren redan gjort, icke böra ega rum.
Dessa sist anförda skäl föranleda jemväl till afstyrkande af Olof Nilssons från Westerbotten serskilda förslag, att, om efterlefvande makas lott i boet är otillräcklig för dess bergning, honom eller henne då måtte, derest de sakna andra tillgångar, tilläggas underhåll af den aflidnas ärfda och före äktenskapet för värld a egendom, enär rättigheten till en sådan förmon, såsom grundad på giftermålet, ej kunde annorlunda betraktas, än såsom giftorätt, och tillerkännandet deraf följaktligen vore en giftorättens utsträckning utöfver hvad Utskottet, enligt hvad ofvan är nämndt, ansett böra ega rum.
Skulle emedlertid den föreslagna jemnlikheten i giftorätten enligt landsrätt bifallas, så följer deraf, att boets gemensamma gäld bör, i enlighet med grunderne i r i Gap. Giftermåls-Balken, af dem till hälften hvardera betalas, samt alt 2:dra mom. i nämnde Capitels 7 §., angående makars inbördes rättighet till vederlag för under äktenskapet såld odaljord, bör ändras till den lydelse, att makarne till hälften hvardera skola med sin jord gifva fyllnad för den jord, som till begges nytta blifvit afyttrad.
St, Prot. 1844, 7 Sami. 1 Jfd. 12 Haft. 2 10 L tg-Utskottets Betänkande, N:0 31.
Uti Rikets Ständers ofta nämnda underdåniga skrifvelse, omförmäles jemväl, hurusom vid sista Riksdag blifvit, i sammanhang med en lika arfsoch giftorätt, beslutad en sådan förändring, att den rätt broders och systers barn ega att, vid arfslägt träda i sin ajlidne faders eller moders ställe, skalle till sydams afkomlingar utsträckas; och som Herr Ekhohn yrkat, att berörde skrifvelse mätte i sin hel het förnyas, samt derigenom väckt fråga om alla de förändringar, samma skrifvelse upptager, anser Utskottet sig följaktligen böra meddela yttrande rörande nämnde utsträckning i arfsrätten och de i anledning deraf föreslagne förändringar i lagens bestämmelser, derom Rikets Ständers beslut ej eller blef af Kongl. Maj:t antaget.
Såsom skäl för ifrågastälide utsträckning, har blifvit anfördt, att det föga låter Liinka sig, att en person, som i saknad af egna bröstarfvingar, såge t sina bröder eller systrar eller deras afkomlingar de närmaste föremålen för sin tillgifvenhet, skulle känna blodsbandet mindre starkt, i den mon lederna nedåt ökades, eller att den af föräldrarne, som ärfde ett aflidet barn, icke lika gerna skulle se ett barnabarnsbarn, som barnet eller barnabarnet med sig dela qvarlålenskapen; och som det dessutom är obilligt, att fjermare sidoarfvingar, som vanligen äro minderåriga, blifva, i följd -af den nu stadgade istadarätten vanlottade, endast derföre, att de haft olyckan förlora sinn föräldrar eller andra anhöriga i riitt uppstigande led, genom hvilka arfvet eljest skulle komma dem Lill godo, finner Utskottet oftanämnde utsträckning i istadarätten höra ega ruin; men ehuru Utskottet, i så måtto, biträder motionären i denna del, kan likväl Utskottet icke understödja det i sammanhang med berörde utsträckning föreslagna stadgande, att bakarf vingar och sidoarf ring ir endast skulle ärfva till och med rätt för Jjn-nirre skyl de män ej borde tillåtas.
Ett sådant stadgande har väl ansetts behöfligt, till förekommande af den osäkerhet och deraf härflytande tvister, hvartill svårigheten att åstadkomma bevisning om en långt aflägsen slägtskap kunde föranleda; men i denna omständighet kan Utskottet icke finna tillfyllestgörande anledning att frånträda den i nu gällande lag antagna grundsalls, att arfsrätt aldrig upphör, så länge skyldeman finnas till, enär svårigheten att göra en rättighet gällande icke bör af lagstiftaren antagas, såsom skäl for rättighetens borttagande.
I anseende till de flera förändringar, som bestämmelsen om lika Tag-Utskottets Betänkande, JV.-o 31.
11 arfsrim efter landsrätt och istadarättens utsträckning till syskons afkomli mear föranleda i Arfda-Balkens 3:dje Cap-, hafva Rikets Ständer' vid sisla Riksdag föreslagit en förändrad ralaclion af berörde Capilel; och emedan densamma", soin Ldl större delen öfverensslämmer med Lag-Comiteens förslag, efter 1 Iskottets omdöme, utmärker sig framför gamla redaelionen genom enkelhet, fullständighet, tydlighet och bestämdhet, anser Utskottet samma redaction jemväl böia antagas, med de smärre förändringar likväl, hvartill Utskottet funmt anledning; hvaremot Utskottet ej kan inse, att istada-rättens utsträckning till syskons afkomlingar, föranleder till börds-rättens utsträckning för dessa afkomlingar, eller den förändring af . § 6 Cap. Jorda-Balken, som bhfvit föreslagen i Rikets Ständers af Herr Ekhohn åberopade underdåniga skrifvelse, hvadan Utskottet äfven ur förslaget uteslutit berörde §.
Utskottet anser nemligen rätt till arf och rätt till börd icke stå i något oskiljaktigt sammanhang enligt gällande lag, och får till bevis derom åberopa, alt då sistnämnde rätt är förbehållen föräldrar och förfäder utan inskränkning, eges den å sidone endast af dem, som äro skylde i fjerde led, såsom syskons barnabarn och syskonebain, hvilka åter hafva arfsrätt framför förfäder i 4:
<Je led. ..
På giund af hvad
Llskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsamhgen löreslå, att följ att de lagens rum matte ändras eller upphäfvas, på sätt här nedan förmäles.
G iftermåls-Balken g Cap. 3 §. kommer att lyda sålunda:
Morgongåfva skall tagas af mannens enskilda lott i boet.
Har hustru, som mannen öfverlefver, barn efter honom, eller dör hustrun förr än mannen, då äge morgongåfva ej rum. 10 Cap. 3 4>'.
Man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera i all den lösa egendom, samt den fastaegendom i stad, eller å stadens mark, som de ega eller ega få, sä ock den fasta 12 Lag-UIskottets Betänkande, N.-o 31. egendom på landet, hvilken de i hjonalag afla tillsammans.
1 den fasta egendom pa landet, som man eller hustru före eller under äktenskapet ärft, eller förut förvärf t, egen ej andra makan giftorätt; dock vare all årlig ränta och afrad deraf mulet' lösören räknad.
Fårder under äktenskapet egendom genom gåfva eller testamente till ena makan gifven, med•vilkor att den honom eller hennne enskildt tillhöra skall; i den egendom ti jute den andra makan ej eller giftorätt. 3, 4, 5 och 6 upphäfvas. it Cap 2 Slutet af 2 punkten: ’’ehvad de under landseller stadsrätt höra” utgår. 7 §.
Häfver man såldt sin hustrus, eller hustru sin mans odaljord, till sin enskildta nytto; gifve så mycket igen al odaljord sin.
År then jord till begges theras nytto såld; fylle tå hvar af sin jord., till hälften hvardera.
År f da - B al k en.
2 Cap. 1 erhåller följande förändrade lydelse:
Dör fader eller moder; ärfve tlä son hälft, och hälft dotter. 3 Cap.
Detta Capitel erhåller följande förändrade lydelse: 1 §.
År ej bröstarfvinge till efter den döde, och lefva dess föräldrar; då tagen de arfvet. 2 §.
År en af förählrarne död, och äro syskon till, ett eller flere, efter den, som är f vas skall; är f ven då de med den af förählrarne, som lefver, och tagen den del, som den döda fodren eller modren ärfva skolat, om han eller hon lefvat.
Ar något af syskonen dödt, dä skola dess afkomlingar i dess ställe och rätt träda.
Finnes ej syskon, 13 Tag-Utskollets Betänkande, N.-o 31. eller afkomling ar af dem; tage den af föräldrarnej, som lefver, hela arf vet. 3 §.
Lefver ej någon af den dödes föräldrar, och äro syskon till; då skola de allt arfvet taga. fr något af syskonen dödt, njute dess afkomlingar den rätt, som i 3 §. sägs, 4 $• fao ej syskon eller afkomlingar af dem; cirfven då förfäder i andra led, som äro faderfader och fadermoder, moderfader och modermoder. 5 4'- Lefva ej de, då är f ven den dödes föräldrars syskon. 6 Lefva ej de; dä ärfven den dödes förfäder i tredje led. 7 $■ Lefva ej de; då är f ven faders och moders syskons barn. 8 <$'.
Lefva ej de; då är f ven de, som äro syskon med förfäder i andra led.
9 Lefva ej de; dä är f ven den dödes förfäder i fjerde led. ro §.
Finnes ej arfvinge i något af de leder, som nu sagde äro; tage den arfvet, som sedan är i närmaste led, ehvad han är bakarfvinge eller sidoarfvinge.
Ar o både bakarfvinge och sidoarfvinge i lika led; gånge sidoarfvinge till och bakarfvinge ifrån.
Aro sidoarf vingar i lika led, men olika gren; tage dä den arfvet, som är af närmare stamfader eller stammoder med den döde; äro de af samma stamfader eller stammoder; varen samarfva. 11 §.
Aro bakarfvingar ä fäderne- och mödernesidan samarfva; tage hvardera sidan hälften, ändå att ä den ena flere ar f vingar äro, än å den andra; äro ä endera sidan alla döde, fälle alltsammans andra sidan till.
Ar o sidoarfvingar å fäderne och möderne samarfva, eller finnes å endera sidan ej någon till; vare lag, som om bakarfvingar sagdt är.
Ar arfvinge både å fäderne och möderne skyld med den döde; njute då han både f äderne och möderne del. 14 Lag-Utskottits Betänkande, Bi.-o 31. 12 §.
Halfslägt liajve lika ratt till arf, som helslägt; dock derest båda äro samarfva, ej till annan del, än den, som fader eller moder, genom hvilken de med hvarannan skylde äro, efter ätteräkningen taga skolat, om den lefvat. 13 §.
Skall arf delas emellan fere grenar i en ätt; tage hvar gren lika lott.
Finnes under en hufvudgren fere grenar; delen ock de sig emellan efter lika grund; och tagen sedan de, som inom eu gren äro, hvar sin lott efter hufviultalet. 14 §•