Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aila bekännare af denna lära måste derföre och då de vid domstol ej blifvit ens tilltalade för affall frän Svenska kyrkan, de jure betraktas såsom ännu tillhörande densamma.
Ville nu likväl dessa Baptister förena sig i församling, — huru skulle väl sådant enligt Kongl. Maj:ts förslag låta sig göra?
Att medlemmar af Svenska kyrkan skulle kunna hos Kongl.
Majit, under förutsättning att de ej låta sig rättas af själasörjarens och Domkapitlets förmaningar och Bih. till B.
Prot. 1859 $ 1860. 7 Sami. 1 Åfd. 9 Haft. A 26 Lag-lJtskottels Betänkande N:o 2i. att de i följd deraf kunde komma att skiljas från kyrkan, begära och erhålla tillstånd alt bilda egen församling, vore icke allenast enligt allmänna rättsgrunder formvidrig!, utan äfven stridande emot 1 §:ns tydliga innehåll, hvilken talar om trosbekännare af annan lära, än den rena evangeliska, under hvilket uttryck väl icke kunna förstås andra trosbekännare än de, som enligt lag böra betraktas såsom främmande.
I allt fall kunde väl den främmande församlingen icke anses bildad elier finnas till förr, än dess medlemmar redan utträdt ur Svenska kyrkan.
Men ett sådant utträdande skulle dock enligt Kongl.
Maj:(s förslag ej få ske utan till ett redan tillåtet, verkligen existerande, religions-samfund.
Ej kan meningen vara, att dessa trosbekännare först skulle sluta sig till någon annan redan bildad församling, t. ex. en katolsk, för att sedan derifrån utträda' och få förena sig i särskilt samfund.
Lika litet kan det vara meningen, att en hvar, som efter den nya författningens utfärdande förklarar sig redan derförut hafva affailit frän Svenska kyrkan och slutit sig t. ex. till Baptisterna, skulle i följd af en sådan sin blotta uppgift redan anses från Svenska kyrkan skild, utan att hafva genomgått de i förslagets 14 § föreskrifna varningsgrader.
I sådant fall gåfves ett alltför fritt spelrum åt lättsinnet, och hela den nuvarande generationen skulle under den kommande tiden, när som helst och utan vidare omständigheter, kunna förklara sig redan vara skild från Svenska kyrkan.
Beträffande åter sättet för upptagande af dessa dissenters i statistiska längder samt kontroller för erhållande af sådana upplysningar om förändringar i deras familjeförhållanden, som enligt lag böra i offentliga handlingar vara att tillgå, får Utskottet erinra, att förhållandet med lagstiftningen derutinnan är alldeles detsamma sorn i afseende ä alla andra främmande trosbekännare, och att äfven i ifrågavarande fäll Kongl. Majit icke lärer underlåta att, på grund af sin ekonomiska lagstiftningsrätt, meddela alla erforderliga föreskrifter.
Utskottet anser sig härvid jemväl böra upplysa att, enligt hvad till Utskottets kunskap kommit, Chefen för Statistiska Central-byrån redan fästat uppmärksamhet å antydda möjligen uppstående förhållanden och till Regeringen ingått med memorial i ämnet.
Den förändring i Kongl.
Maj:ts förevarande förslag, som, i enlighet med nu uttalade åsigter, Utskottet funnit nödig, återfinnes hufvudsakligen i 14 §; men Utskottet har ansett sig först böra vidröra nämnde förändring, enär den i viss mån måste ega inflytande på författningens innehåll i öfrigt.
Utskottet öfvergår nu tili framställande af de anmärkningar i afseende å förslagets detaljer, som af omständigheterna kunna anses påkallade.
Grunden för stadgandet i 1 §, att Konungen skall gifva tillstånd till bildande af främmande församling, är redan ofvan, vid besvarande af Herr Rosenqvists motion, anförd; I öfrigt har Utskottet ej funnit skäl till annan förändring i denna § än att Utskottet, då det är af vigt att samma ord måtte för uttryckande af samma begrepp här blifva användt, i §ms andra punkt ändrat ordet »tros-sawfund» till »församling.» Väl Lag-Utskottets Betänkande N.o 21. 27 har blifvit yrkadt, att de i nämnde punkt förekommande orden »efter vederbörandes hörande^ måtte uteslutas; — och att denna föreskrift, såsom sammanfallande med RegeringsFormens 10 §, i allmänhet kan synas öfverflödig, må medgifvas.
Men då Kongl. Majit ansett densamma äfven här nödig och den icke på ringaste sätt afser någon utsträckning af Konungens makt, har Utskottet trott den icke böra af Rikets Ständer borttagas.
Hvilka för öfrigt böra såsom vederbörande anses, lärer lika litet här, som i andra fall, lämpligen kunna pä förhand bestämmas.
Är fråga om bildande af en församling, hvars uppgifna (ros-lära icke delas af någon annan redan bestående, torde någon kyrklig eller teologisk myndighet behöfva höras lör afgifvaode af utlåtande om trosbekännelsens egenskap af kristen.
Eljest torde väl »vederbörande» i de flesta fall blifva endast den, som har högsta uppsigten öfver den borgeriiga ordningen i orten, såsom Konungens Befallningshafvande. f i Den magt, som genom 3 § tillägges Konungen alt upplösa en församling, hvilken missbrukar sin rätt till fri religionsöfning, är en följd af Konungens rätt att sanktionera församlingarna, och kan, med afseende å de konstitutionella garantierna och allmänna opinionens makt, ingalunda anses vådlig.
Att församlingen icke kan upplösas, om den ej gjort sådant missbruk af sin religionsöfning, att den derigenom stört samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommit, ligger uppenbart i Regerings-Formens 16 §, hvilken tydning man än i öfrigt deråt må gifva.
Ett försök att särskildt i lag uppställa de fall, dä ifrågakomna rättighet må anses missbrukad, skulle säkerligen icke vara i församlingarnes intresse.
Ty bland dessa fall borde väl då äfven upptagas öfverträdande af de i 1 § stadgade förbehåll, hvarigenom åter kunde hända att en församling borde upplösas, om den utom sin kyrka, bönehus eller kyrkogård förrättat det ringaste offentliga kyrkobruk, t. ex. anställt en procession några steg öfver en gata.
— I öfrigt får Utskottet, som bibehållit denna § oförändrad, ytterligare erinra derom, att samvets- och bekännelsefriheten är något helt annat än rättigheten att bilda församling. 1 4 § har
Utskottet ej gjort annan förändring än den af meningen uppenbart påkallade, att i stället för ordet eller på tvänne ställen sätta samt och och.
Några af de i denna § för främmande församlings föreståndare gifna föreskrifter skulle väl kunna synas hemfalla under den administrativa lagstiftningen.
Men då föreskrift om tillsättande af en föreståndare måst i denna författning intagas, har Utskottet, lika med Kongl. Majit, funnit de allmännaste dragen af denna föreståndares skyldigheter jemväl böra här inflyta, så mycket hellre som krimiaelt ansvar för underlåtenhet att densamma uppfylla jemväl bort i §:n stadgas.
Den förändring, Utskottet föreslagit i 5 §, är hufvudsakligen i enlighet med Herr Rosenqvists förslag.
Ett sådant förbud för främmande församlingar att hålla sin gudstjenst inom slutna dörrar bör ej kännas mer tryckande för dem, än bruket hös de
Svenska församlingarna att öppna sina dörrar för en hvar kännes tryckande för dessa; men denna anordning, tillika vittnande om en viss liberalitet å både Statens och de 28 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2/. dissenterandes sida, bidrager äfven till bättre kontroll öfver dessa.
Och en kontroll af hela allmänheten har mindre utseende af misstänksamhet än en i lag föreskrifven särskild kontroll af polismyndighet.
Äfven har Utskottet funnit böter för öfverträdande af de i denna § stadgade föreskrifter böra bestämmas, på sätt nedan intagna förslag utvisar.
I 8 § af Kongl. Maj:ts förslag stadgas, att »skolorock andra undervisnings-anstalter ej må af främmande trosbekännare inrättas eller upplåtas för andra, än bekännare af deras egen troslära eller deras barn.»
Syftet med detta stadgande är klarligen det, att förhindra proselytmakeri, och erfarenheten manar ock högt till försigtighet i detta hänseende.
Att inskränka ifrågavarande förbud till meddelande allenast af kristendomsundervisning, skulle icke i någon mån medföra åsyftad verkan; ty erfarenheten lärer, att de, som mest oförtrutet hängifva sig åt proselytmakarens yrke och såsom fält för sin verksamhet inrätta skolor, derstädes sällan, om ens någonsin, genom direkt religions undervisning sträfva till sitt mål, utan sker sådant nästan alltid under sken af undervisning i andra ämnen, såsom historia, antiqviteter m. m.
Men lika vigligt, som det är att förekomma sådana tilltag, lika vigtigt är det ock att icke i vidsträcktare män än förhållandena oundgängligen kräfva, lägga hinder i vägen för någon medborgares fria verksamhet.
Det är på sådan grund, som Utskottet funnit betänkligt att i alio gilla denna §.
Det vidsträckta uttrycket skolor och andra undervisnings-anstalter torde väl, enligt vanligt språkbruk, kunna anses omfatta jemväl sådana undervisnings anstalter som sängskolor, fäktskolor, simskolor m. fl.
Men för utsträckande af förbudet äfven till dem synes icke något giltigt skäl förefinnas.
Utskottet har derföre valt uttrycket »skolor och andra läroanstalter, der undervisning ej uteslutande meddelas i särskilda öfningar och slöjder,» hvilka sista ord Utskottet ansett otvetydigt utmärka motsatsen af allmän humanistisk bildning.
Men äfven en annan förändring har Utskottet ansett sig böra i denna § föreslå, eller den, att äfven andra skolor än de nyssnämnde må kunna af främmande trosbekännare för allmänheten öppnas med Konunqens t llstånd
Förhållandena kunna nemligen ofta visa att någon fara för proselytmakeri alldeles icke är för handen, t. ex. om en reformert vill öppna en skola, — och att dock göra sådant alldeles omöjligt genom lagen, vore en öfverdrifven, nästan orimlig siränghet.
Minst böra de, som ej frukta att uppdraga åt Konungen magt att upplösa en hel dis-enter-församling, kunna tveka att tillägga honom rätt att medgifva inrättande af en skola.
Skulle någon emot det af Utskottet sålunda föreslagna stadgande invända, att den allmänna opinionens påtryckning på Regeringen kunde blifva så stark, att dea nödgades oftare än endast undantagsvis meddela sådana tillstånd, så ger man endast ett nytt skäl för behölligheten af detta stadgande; ty lagen bör ju icke någonsin stå i strid med den allmänna meningen, utan tvärtom vara uttrycket af folkets rättsbegrepp.
Förnekar man äter detta, då förnekar man lagstiftningens första grund och hela dess historia —- samt har dermed ställt sig utom kretsen af all argumentation.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 29 Emot 9 § Lar inom Högv.
Preste-Ståndet blifvit anmärkt att der skulle saknas föreskrift om sättet för lysnings utfärdande för det fall att blott endera af kontrahenterna är främmande trosbekännare.
Utskottet har emellertid funnit lagen tillräckligt tydligt utmärka, att lysningen i nämnde fall skall utfärdas af Svenska kyrkans presterskap.
Huru detta presterskap åter skall erhålla underrättelse om den dissenterandes ledighet till äktenskap, är, såsom redan blifvit antydt, en fråga, sorn icke får med denna lag sammanblandas, utan kummer att af Konungen afgöras i den ordning, 89 § Regerings-Formen bestämmer.
Deremot har Utskottet funnit en mindre förändring nödig i slutet af denna §.
Der stadgas nemligen icke, huru med vigsel skall förhållas i det fall att ingendera af kontrahenterna tillhör främmande tillåtet religions-samfund, såsom om begge varit medlemmar af en upplöst dissenter-församlig eller utträdt ur Svenska kyrkan, utan att inträda i annat samfund.
Äfven i detta fall har Utskottet ansett vigseln böra ske af Svenska kyrkans presterskap.
Att något hinder ur evangeliskt religiös synpunkt deremot skulle förefinnas, Kan Utskottet icke inse.
Är det lämpligt för Svensk prest att läsa brudvigseln öfver en dissenterande, så bör han väl äfven kunna göra det öfver två.
Den undervisning och de förmaningar, som vårt vigsel-formulär innehåller, lära väl för öfrigt vara lika mycket pä sin plats, om kontrahenterna kunna misstänkas för vilsefarande åsigter äfven i fråga om äktenskapets betydelse.
Och den välsignelse, som uttalas öfver brudparet, torde väl icke heller i ifrågakomna fall strida emot den lära, som tili och med bjuder: »välsigner dera, som eder förbanna!»
Den i 10 § uttalade grundsats, angående den lära, hvari dissenters barn böra uppfostras, är antagen redan i 1781 års religionsplakat, och Utskottet har ansett någon afvikelse derifrån icke böra ske.
I §:ns sednare moment äro deremot några förändrin gar af Utskottet föreslagna.
Uttrycket »barn, som njuter underhåll» har Utskottet funnit tvetydigt i så måtto att dermed skulle kunna förstås äfven bidrag till underhåll, hvilket dock måhända ej varit meningen, hvarföre Utskottet förändrat detta uttryck till vbarn, sorn underhålles».
Men i följd af denna begränsning har det ock varit nödigt att utsträcka stadgandet äfven till äkta barn; ty det allmänna bör väl ej heller i detta fall belastas med ytterligare utgifter och besvär för anskaffande af särskildta lärare, som kunde undervisa barnet i föräldirarnes religion.
Vidare har Utskottet funnit uttrycket allmänna medel lätt kunna mssförstås så, att dermed skulle afses endast statsmedel, men icke jemväl bidrag af kommunerna, hvarföre ett tillägg i sådant syfte är af Utskottet föreslaget.
Slutligen har Utskottet i denna § tillagt ett stadgande om uppfostrande i Stats-kyrkans lära af barn, hvars fader ej är medlem hvarken af Svenska kyrkan eller af annat tillåtet religionssamfund.
Statens pligt att tillse, det ingen af dess medlemmar uppfostras utan religionsundervisning, motiverar tillräckligt detta tillägg, hvars lämplighet icke för öfrigt torde af någon bestridas.
Redaktionsförändringen i slutet af 11 § är en konseqvens af 14 §:ns förändring.
12 § samt 1 morn. af 13 § i Kongl. Majis förslag har Utskottet ansett sig 30 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. böra sammanföra till en enda § och göra redaktionen mera bestämd.
Ty enligt Kongl.
Majits förslag skulle måhända tvekan kunna uppslå derom, huruvida t. ex. likstol, efter afliden främmande trosbekännare borde utgöras till Svenska presterskapet, derest detta ej verkställt begrafningsakten.
Att så likväl bör ske, derom torde skiljaktiga meningar ej uppstå; ty denna afgift är ej af samma natur som afgifterna t. ex. för barndop eller vigsel och hvilka endast tillkomma den prest, som verkställt förrättningen.
Att Utskottet för öfrigt uteslutit stadgandet om dissenters likställighet med Svenska kyrkans medlemmar i allmänt medborgerliga rättigheter, härleder sig ingalunda deraf att Utskottet velat beröfva dem dessa rättigheter eller någon enda af dem, utan helt enkelt deraf att sådant ändock ligger i sakens natur och att det bör vara en orubblig regel för lagstiftaren att ej i en lag säga mer än som oundgängligen behöfves, minst deruti uppställa allmänna satser.
Grunden för den hufvudsakligaste förändringen i 14 § är redan ofvan af Utskottet angifven.
De föreslagna stadgandena hafva synts Utskottet oundgängligen nödiga för att förhindra den lättsinnige eller tillfälligt missnöjde att i dag utträda ur Statskyrkan för att kanske i morgon åter söka inträde deri.
Men för detta ändamål synas nämnde stadganden ock tillfyllestgörande.
Varning af själasörjaren, derefter en månads betänketid, och slutligen en varning inför
Dom-kapitlet böra väl anses såsom tillräckliga band på lättsinnet.
Och en ytterligare garanti torde väl ligga i den ingalunda angenäma ställningen att vara isolerad i kyrkligt hänseende och i den uppsigt, som måhända i viss mån blir nödig frän Statens sida öfver de dissenters, som ej sluta sig till någon tilläten församling.
Men för den djupare öfvertygelsen deremot blifva de uppställda varningsgraderna endast medel till ytterligare sjelfpröfning.
— Den för rättigheten att utträda ur Svenska kyrkan erforderliga ålder har Utskottet ansett böra blifva densamma som myndighets-åldern för man, eller 21 år, så mycket hellre som det ingalunda är ovanligt att mången ej förr än ungefär vid nämnde tid blifvit konfirmerad och erhållit klar insigt i kyrkans lära, likasom för ett sä vigtigt steg full stadga i tänkesättet icke i allmänhet torde kunna förutsättas före nämnde ålder.
Beträffande Herr Ribbings yrkande om ett tillägg till sistberörde författningsförslag derom, att ingen måtte vägras fritt begagnande af Bibeln, så har
Utskottet ansett ett sådant tillägg alldeles öfverflödigt.
Då något förbud i berörde hänseende hvarken i kyrkolagen eller i öfriga allmänna lagar förefinnes, är deraf en gifven följd att Bibelns läsning är i vårt land tillåten för alla.
Skulle en dissenter-församling besluta annorlunda för sina medlemmar, är ett sådant beslut utan all kraft och verkan. Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. 31
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och under erinran, i likhet med hvad Kongl.
Maj:t i den nådiga Propositionen antydt, att det sednare af nedan intagna författ ningsförslag ej kan antagas, utan att det förra jemväl godkännes, får Utskottet vörd samt hemställa, det mätte Rikets Ständer, med förklarande att Kongl. Maj.ls Proposition ej kan oförändrad bifallas samt med förkastande af Herrar Ribbings, Konlrakls-prosten Rundgrens och Rosenqvists framställningar, den sistnämnde i hvad den icke öfverensstämmer med nedanstående förslag, för sin del besluta: l:o en författning angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den som träder till eller utsprider villfarande lära, så lydande: »Till kraft och verkan upphäfves dels 1 Kapitlet 3 och 4 §§ Missgernings-Balken, 7 Kapitlet 4 § Ärfda-Balken och 1 Kapitlet 2 § Kyrkolagen, sistnämnde lagrum, sä vidt det afser annan än prest eller innefattar annan straffbestämmelse än den om embetets förlust, dels ock hvad om ansvar för villfarande lärosatsers'utspridande eljest finnes stadgadt; och förordnas, som föijer: § 1 Den, som i afsigt att förmå annan till affall från den rena evangeliska läran utsprider lärosats, som deremot stridande är, straffes med böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler, eller fängelse från och med två månader till och med ett år.
Varder prest beirädd med utspridande af villfarande lärosats, — galle jemväl hvad särskildt derom är stadgadt. § 2.
Söker någon genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar förmå annan till affall från den rena evangeliska läran, vare förfallen till böter från och med etthundra till och med trehundra Riksdaler, eller fängelse från och med två månader till och med två år.
Lag samma vare om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, som tillhör Svenska kyrkan, söker under utöfningen af sådant uppdrag bibringa barnet annan tro, än den, som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer. 52 Lag-Utskotlets Betänkande N:o 2i. § 3.
Har den, som ej är Svensk medborgare, blifvit för brott, som i 1 eller 2 § sägs, till ansvar fälid; vare honom ej tillåtet att, efter undergånget straff, i riket vistas. § 4.
Hvar som till deltagande i främmande trosbekännares andaktsöfning nödgar eller lockar den, som ej fyllt tjuguett är, eller under hans lydnad står, och till Svenska kyrkan hörer, böle från och med tjugufem till och med tvåhundra Riksdaler. § 5.
Saknar den bölfällde tillgäng till böterna, skola de förvandlas till fängelse efter de grunder, som för förvandling af böter enligt Utsöknings-Balken stadgade äro. § 6.
Mål angående öfverträdelse af denna Förordning skola upptagas och afdömas af allmän Under-Rätt, hvars Utslag, der den för brott emot 1 eller 2 § tilltalade varder åt saken fälld, underställes IIof-Rätts pröfning. § 7.
För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i 1 § sägs, må ej åtal ega rum med mindre Konungens Justitie-kansler, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtals anställande vara för handen.» 2:0 en författning angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, af detta innehåll: »Med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781 och med ändring af hvad för öfrigt i strid med nedannämnde bestämmelser finnas stadgadt, varder förordnadt som föijer-. § 1.
Vilja kristna trosbekännare af annan lära, än den rena evangeliska, lorena sig i församling, gore derom hos Konungen ansökning och uppgifve dervid sin trosbekännelse och församlings-ordning.
Finner Lag-V(skottets Betänkande N:o 21. 53 Finner Konungen, efter vederbörandes hörande, skäl att ansökningen bifalla, ege sålunda tillåten församling rätt till fri relig'ons-öfning inom de af lag och sedlighet bestämda gränser; dock må offentliga kyrkobruk och andakts-öfningar endast inom dylik församlings kyrka, bönehus eller kyrkogård förrättas.
Hvarje församling anställe såsom föreståndare en välfrejdad person, hvars vård hennes angelägenheter anförtros kunna, och göre derom anmälan, i Stockholm hos Öfver-Ståthållare-embetet, och annorstädes i riket hos Konungens Befallningshafvande. § 3.
Varder rättigheten lill fri religions-öfning missbrukad, eller underlåter församlingen att iakttaga hvad i afseende å föreståndaren är i 2 § stadgadt; då må, efter Konungens förordnande, församlingen upplösas. § 4.
Föreståndaren åligge att noggrant föra de anteckningar, som af Konungen föreskrifvas; att desamma inför Domstol, Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Ståthållare-embetet vid anfordran förete; att inom en månad efter hvarje års slut till Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Ståibållare-embetet aflemna förteckning å församlingens medlemmar, under årets lopp ingångna äktenskap samt inträffade födelser och dödsfall i församlingen; att på sätt, som för Svenska kyrkans presterskap är stadgadt, utfärda betyg och till offentliga myndigheter lemna upplysningar om församlingens medlemmar; samt att för Öfrigt ställa sig till efterrättelse lag och de särskilda föreskrifter, som af vederbörande honom meddelas.
Underlåter föreståndaren att iakttaga hvad honom enligt denna författning åligger; straffes med böter från och med tjugo till och med trehundra Riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med ett år. § 5.
Ej må något hus eller rum af församlingen begagnas~till
Gudstjenst eller andaktsöfning innan föreståndaren derom gjort anmälan, å landet hos Kronofogden i orten, och i staden hos Poliskammaren, der sådan finnes, men i annat fall hos Magistraten.
Prot. 1859 $ 1860. 7 Sami. 1 Åfd. 9 Haft. 5 34 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i.
Församlingens
Gudstjenst eller andakts-öfning må ej inom slutna dörrar hällas. öfverträdas dessa föreskrifter, och kan sådant ej läggas föreståndaren till last; straffes presten eller den, som vid andakts-öfningen hållit föredrag, med böter från och med tjugo till och med trehundra Riksdaler, § 6.
Ej tillåtes någon munk- eller nunne-orden eller inrättande af kloster. § 7. Förvärfvande al fast egendom i riket vare främmande irosbekännares församlingar, inrättningar eller stiftelser förbjudet; dock må tillåtet främmande religions-samfund, hvarom i 1 § sagdt är, med Konungens tillstånd förvärfva eganderätt till den jord, som för utrymme till kyrka eller kyrkogård erfordras.
Å allmänna begrafningsplatser må främmande trosbekännare hädanefter, likasom hittills, erhålla lägerstad för sine döde. § 8.
Skolor och andra läro-anstalter, der undervisning ej uteslulande meddelas i särskilta öfningar och slöjder, må ej, utan Konungens tillstånd, af främmande trosbekännare för andra än bekännare af deras egen troslära eller deras barn inrättas eller upplåtas.
Sker annorledes; varde skolan eller läro-anstalten stängd och föreståndaren för densamma dömd till böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler.
Vigseln må i det fall, att både mannen och qvinnan tillhöra främmande religionssamfund, som tillätet är, förrättas efter dess bruk.
Är ingendera, elier blott den ena, medlem af sådant samfund, skall vigsel ske af Svenska kyrkans presterskap.
Lag-Ulskotlels Betänkande N:o 21. 55 § 10.
Är modren af denna lära, och har skriftligt aftal om bar nens uppfostran blifvit emellan makarne träffadt före äktenskapet och inför Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Stäthållare-embetet uppvisadt; lände då det till efterrättelse: har ej sådant aftal skett; vare fadren efterlåtet alt uppfostra barnet i den troslära han bekänner.
Barn, som underhålles af församling, tillhörande Svenska kyrkan, eller af allmänna medel, skall, änskönt föräldrarne äro medlemmar af tillåtet främmande religionssamfund, uppfostras i den rena evangeliska läran.
Samma lag vare i afseende ä barn, hvars fader ej är medlem hvarken af Svenska kyrkan eller af annat tillåtet religionssamfund. § 11.
Främmande trosbekännare skall ej anses oberättigad att embets åtgärd af Svenska kyrkans presterskap påkalla; dock alt vid sådan förrättning kyrkans handbok brukas.