Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det allmänna medvetandet, då det reflekterar på och uppfattar sig själft, särskildt fäster sig vid den egenskapen, att det är bestämdt af sig själft och icke af annat samt gör denna sin egenskap till princip för sin filosofi, uppstår ett rationalistiskt system.
I detta äro kunskapen och handlingsreglerna alltigenom — både med hänsyn till form och innehåll — gifna af det allmänt mänskliga medvetandet, och sålunda tillhör deras allmängiltiga nödvändighet ursprungligen innehållet och är icke något, som tillfälligtvis är för handen (3).
Om åter det allmänna medvetandet gör sin egenskap att vara en blott form, som har sitt innehåll utom sig, till den principiella, uppstår ett empiristiskt system.
I detta äro visserligen kunskapen och handlandets regler allmängiltiga och nödvändiga, men denna allmängiltighet och nödvändighet är blott en tillfällig beskaffenhet hos kunskapsinnehållet och hos det handlande, reglerna afse.
Medvetandets själfbestämdhet fattas såsom en underordnad egenskap.
Det är i sig själf en tom form för ett tillfälligt innehåll (4).
Blandformer af rationalism och empirism uppstå, om båda egenskaperna fattas såsom endast relative gällande.
Om från den andra motsatsens synpunkt det allmänt mänskliga medvetandet gör till princip sin egenskap att på något sätt i sig upptaga och verkligen innehålla föremålet eller verkligheten, kommer man till ett idealistiskt system.
Verklighetens karakter att enligt sitt begrepp vara något för sig eller oberoende af medvetandet om den samma fattas här såsom en sekundär egenskap.
Detta innebär, att en del eller en sida af medvetandets innehåll framträder och fattas på grund af medvetandets natur såsom en verklighet, oberoende af medvetandet om den samma.
I det realistiska systemet åter utgår det allmänna medvetandet därifrån, att verkligheten till sitt begrepp är oberoende af medvetandet.
Dock är den enligt realismen tillika till för medvetandet, ehuruväl detta dess vara för medvetandet är en underordnad egenskap, icke dess väsen.
Idealismen kan vara rationalistisk såsom hos Kant, Fichte, Hegel m. fl. eller empiristisk såsom hos John Stuart Mill; realismen kan vara rationalistisk såsom hos Spinoza eller empiristisk såsom hos Locke (5).
Blandformer uppstå såsom i förra fallet.
Vi öfvergå nu till en undersökning af den filosofiska vetenskapens förhållande till erfarenheten.
Egentligen är redan med det förut anförda bevisadt, att ingen filosofisk vetenskap kan finna sin princip i erfarenheten.
Men vi skola här för tydlighetens skull lägga i sär de enskilda momenterna i beviset.
Först: filosofien är en uppfattning af principen för det varande, d. v. s. för det som är föremål för kunskap och härmed för kunskapen själf, vidare och i samband därmed af principen för de regler, som gälla för handlandet.
Nu innebär kunskap allmängiltig nödvändighet i uppfattningen; reglerna för handlandet en allmängiltig nödvändighet i afseende å detta.
Alltså: filosofien har att förklara den allmängiltiga nödvändigheten i det teoretiska och praktiska lifvet.
En dylik nödvändighet kan ej komma från det individuella medvetandet, ehuru den finnes i detta, utan endast från ett allmänt mänskligt medvetande, hvars verksamhet i sig själf är allmängiltigt nödvändig.
Den enda mänskliga verksamhet, som har en sådan karakter är det logiska tänkandet; alltså är detta dess verksamhet.
Således måste den filosofiska vetenskapens princip vara det nämnda medvetandet såsom enheten i det logiska tänkandet, hvilken enhet visats vara »jaget».
Detta medvetande är just det, som gör en vetenskap till vetenskap, eller som är verksamt vid bildandet af en vetenskap; alltså fattar det såsom princip i den filosofiska vetenskapen sig själf.
Denna uppfattning är af rent logisk natur, emedan det allmänna medvetandets verksamhet, om ren eller fri från främmande elementer, är rent logisk, och tillika, emedan ingen högre grund gifves, intuitiv.
Nu ligger det i erfarenhetens begrepp, att däri skall ingå ett åskådningsföremål, på något sätt skildt från det åskådande subjektet och sålunda icke gifvet genom logiskt tänkande.
Alltså är detta senare i och för sig ingen erfarenhetskunskap, hvaraf följer, att den filosofiska principen är gifven oberoende af erfarenheten.
Härmed är alldeles icke sagdt, att filosofien skulle spänna vingarne till flykt mot okända världar.
Tvärt om är ju dess princip det allmänna medvetandet såsom varande den djupaste grunden till, det innersta i all erfarenhetskunskap.
Detta kan just därför, att det är det innersta i erfarenheten, icke själf vara föremål för samma erfarenhet.
Ty ett sådant är alltid på något sätt skildt från det uppfattande subjektet och sålunda något yttre.
För vinnande af större klarhet observera äfven följande.
Erfarenheten är ju egentligen en samling förnimmelser, hvilkas giltighet tvingar sig på oss på ett sådant sätt, att vi måste erkänna, att deras föremål, alldeles oberoende af vår uppfattning, äro verkliga.
Detta tvång är af den beskaffenheten, att vi icke kunna komma ifrån erkännandet, utan att vårt medvetande förintades.
Men därmed är naturligtvis ingenting afgjordt om rättsgrunden för detta vårt nödvändiga antagande.
Nu är det just en uppgift för den filosofiska vetenskapen att påvisa denna rättsgrund och sålunda befria oss ur det dilemmat att nödgas antaga något utan att kunna stödja det på giltiga grunder.
Det är då själfklart, att denna vetenskap icke kan hämta sin princip från det subjektiva tvång, som erfarenheten utöfvar på oss vare sig i allmänhet eller i något särskildt fall, utan måste söka den oberoende af erfarenheten.
— Ännu klarare blir detta, om vi taga i betraktande, att erfarenheten ingalunda är ett likformigt helt.
Den har flere olika sidor, som hvar för sig, oberoende af hvarandra, göra anspråk på giltighet.
Så ha vi en rent sinnlig sida.
Vi måste tro på våra egna sinnesförnimmelsers vittnesbörd.
Visserligen kunna ju felaktiga tydningar förekomma, men dessa undvikas genom jämförelse med annan sinnlig erfarenhet och kunna icke rubba tron på själfva sinnesförnimmelsens sanning i och för sig.
Vidare gifves det ju t. ex. i matematiken och den rationella mekaniken, vissa satser, som visserligen ha sinnligt innehåll, men göra anspråk på giltighet oberoende af sinnesförnimmelserna.
Att alla trianglar ha vinkelsumman lika med två räta, vet jag med full säkerhet, utan att ha uppmätt alla möjliga trianglar.
Slutligen finns det ju vissa etiska regler, som ej ens kunna sägas ha ett med sinnena fattbart innehåll, men som ändock vid mitt handlande tränga sig på mig och göra anspråk på giltighet.
Den filosofiska vetenskapen har att bedöma giltighetsvärdet af dessa olika sidor.
Att nu hämta måttstocken härför från själfva det subjektiva tvånget hos någon viss sida i erfarenheten, är naturligtvis orimligt.
Om någon sådan måttstock finnes och sålunda filosofisk vetenskap är möjlig, måste den vara gifven oberoende af all erfarenhet.
Vi taga ett belysande exempel.
Mill framhåller beständigt, att sinnena gifva den egentliga kunskapen, och att alla andra erfarenhetssidor äro giltiga i den mån de hvila på sinnlig bas.
Hvad är egentligen grundvalen för detta resonnemang?
Icke är det väl helt enkelt det psykologiska tvång, som den sinnliga erfarenheten utöfvar på oss.
Därmed får man ju ingen rättsgrund till, att denna erfarenhet eger giltighetsprimat, åtminstone ingen bättre än det lika starka tvånget hos andra erfarenhetssidor skulle gifva för dessas giltighetsprimat.
Tänker man nogare efter, innebär Mills ståndpunkt i sig själf en åsikt om det mänskliga medvetandets natur: en åsikt, som för öfrigt af Mill själf är med stor klarhet uttalad.
Enligt denna är nämnda medvetande en tom form, som i sig själf är utan all realitet.
Dess innehåll är något för densamma yttre.
Denna åsikt är icke vunnen ur någon erfarenhet, ty, såsom vi förut betonat, kan medvetandet i sin renhet betraktadt såsom det innersta i erfarenheten icke själft vara erfarenhetsföremål.
Den nu nämnda åsikten är det, som i själfva verket, vare sig Mill vet det eller icke, är den logiska stödjepelaren i hans system.
Med stöd däraf kan han, logiskt sedt, förfäkta, att den erfarenhet, hvars innehåll framträder såsom i sig själft tillfälligt och sålunda alltigenom yttre för det mänskliga medvetandet, d. v. s. den rent sinnliga, är den ursprungliga.
Men därmed är alldeles icke sagdt, att erfarenheten skulle sakna betydelse för den filosofiska vetenskapen.
Tvärt om är den af väsentlig betydelse såväl i fråga om uppställandet som användningen af principen.
Vi betrakta nu först dess betydelse i förra hänseendet.
Det har ju förut blifvit framhållet, att det medvetande, genom hvars omedelbara själfuppfattning principen vinnes, har ur olika synpunkter motsatta egenskaper, och att det i sin själfåskådning kan göra hvilken som helst af de i hvarje fall motsatta egenskaperna till den principiella och den andra till en modifikation däraf eller ock fatta båda såsom endast relative gällande.
I hvilken riktning själfanalysen kommer att gå, bestämmes gifvetvis af mänsklighetens eget konkreta andliga lif.
Nu är erfarenheten, betraktad såsom inneslutande i sig fakta af allmängiltig natur med alla sina olika sidor och riktningar, just detta mänsklighetens andliga lif.
Därför kommer den nämnda själfuppfattningens karakter att bestämmas af den erfarenhetssida, som under tiden för den filosofiska principens uppställande gör sig särskildt gällande, och om samtidigt olika sidor bryta sig fram i strid mot hvarandra komma filosofiska principer att uppställas, som stå emot hvarandra.
Detta får naturligen icke fattas så, som skulle själfuppfattningen få sin logiska nödvändighet därutaf.
Det är här endast fråga om anledningen till, att den eller den sidan hos medvetandet kommer att särskildt träda fram.
För utredningen af det sätt, hvarpå detta erfarenhetens inflytande är möjligt, torde det vara lämpligt att anknyta till den ofvan gjorda skillnaden mellan det »uppblandade» och det »rena» filosoferandet hos individen (se s. 14).
Det förra är det, som är inmängdt i lifsprocessen och består i hans inåtvända eftertänkande såsom direkt influeradt af allt, som han upplefver, och därigenom erhållande en viss allmän riktning.
Det senare är det, som förekommer i hans stilla stunder, då själen ostörd af alla tillfälliga inflytelser öfverblickar så att säga hela den bana, i hvilken dess inåtvända reflexion löper.
Se vi på mänskligheten i det hela, utgöres som sagdt dess andliga lif af erfarenheten öfverhufvud, såvidt den har allmängiltig karakter.
Liksom det hos individen finnes ett i lifsprocessen inmängdt filosoferande med giltighet för honom, finnes det också i erfarenheten och hvilande på densamma ett filosoferande af allmänt mänsklig och därmed vetenskaplig betydelse.
Om en viss sida af erfarenheten kommer till en mäktig utveckling på djupet eller på bredden, uppstår naturenligt tillika ett eftertänkande öfver dess faktiskt gifna allmänna bestämningar: grunden, hvarpå den fotar sig, metoden, hvarefter den fortskrider, och målet, hvartill den syftar.
Det är lätt förståeligt, att det därvid ock skall göra sig gällande en tendens att göra detta eftertänkande universellt eller att fatta det, som man funnit vara det väsentliga i den särskildt framhäfda erfarenhetssidan, såsom ägande väsentlig betydelse äfven för erfarenheten öfverhufvud.
Det kan icke förnekas, att ett sådant eftertänkande är af filosofisk natur så till vida, att det innebär en undersökning af det väsentliga i erfarenheten, och att det äger vetenskaplig betydelse, såvida det stöder sig på i erfarenheten gifna fakta.
Detta mera populära filosoferande, som direkt står under inflytande af den mäktiga utvecklingen hos en viss erfarenhetssida, är förberedande för den rena filosofiska vetenskapen, som uppstår, om det allmänt mänskliga medvetandet fördjupar sig i sig själf och liksom drager sig tillbaka från erfarenheten, hvars innersta kärna det utgör.
Ty i den nyssnämnda tendensen att gifva det väsentliga i en viss erfarenhetssida universell betydelse ligger redan till fröet en viss uppfattning af det allmänt mänskliga medvetandets natur eller om man så vill af »det sant varande» eller »det väsentliga» öfverhufvud, hvilket blott är det nämnda medvetandets korrelat såsom det allmänt mänskliga medvetenhetsföremålet.
De argumenter som man anför hämta i själfva verket den bevisningskraft som de äga därifrån.
Icke kan, såsom redan ofvan är framhållet, det subjektiva tvånget såsom sådant, som en viss erfarenhetssida innebär, tjäna såsom rättsgrund för att göra den till den principiella.
Sammanfatta vi nu detta, kunna vi säga, att erfarenheten har betydelse för den filosofiska principens uppställande på följande sätt.
Om en viss erfarenhetssida mäktigt utvecklas, uppstår ett på erfarenheten fotadt eftertänkande öfver det väsentliga i den samma och åt resultaten häraf gifves universell betydelse.
Denna erfarenhetsfilosofi förutsätter emellertid såsom sin logiska stödjepunkt en viss latent riktning i det allmänt mänskliga medvetandets själfuppfattning, hvilken riktning genom att höjas till klarhet gifver den rena filosofien dess princip.
Det kan icke här vara tillfälle att närmare utföra det nu sagda.
Jag vill endast för att söka klargöra min mening anföra ett par exempel: det ena Kants, det andra Stuart Mills filosofi.
— Den erfarenhetsströmning, som i den kantiska filosofien särskildt gör sig gällande, är den, som går ut på vinnandet af sträng logisk evidens eller på begripandet af det i erfarenheten gifna sammanhanget såsom i och för sig nödvändigt.
Inflytandet därifrån gör sig direkt gällande i den populärfilosofiska betraktelse af det faktiskt väsentliga i erfarenheten, hvarmed Kant inleder sin filosofi.
Utgångspunkten för densamma utgöres nämligen onekligen af den reflexionen, att det i erfarenheten faktiskt gifves vissa begrepp, som äro »apriori» eller icke kunna härledas ur sinnesförnimmelser eller sinnliga känslor, t. ex. begreppet orsak, och på dem grundade omdömen, som göra anspråk på ursprunglig eller af sinnenas vittnesbörd oberoende giltighet t. ex. orsakslagen.
Den giltighet, hvarpå de hafva anspråk, är dels kunskapsteoretisk, d. v. s. de vilja gälla såsom kunskaper om verkligheten, dels etisk, d. v. s. de vilja gälla såsom lagar för handlandet.
Dessa omdömen äro de enda egentliga kunskaperna och sedenormerna, som förekomma i erfarenheten, och de utgöra sålunda det väsentliga i densamma, såvidt den betraktas såsom allmängiltig.
Man observere nu, att i detta framhäfvande af en viss erfarenhetssida såsom den väsentliga ligger redan en rationalistisk princip innesluten såsom den logiska stödjepunkten.
Denna sats, att den egentliga kunskapen och sedenormen skulle utgöras af sådana omdömen, som äga giltighet oberoende af det tillfälliga innehållet i medvetandet — sinnesförnimmelserna och de sinnliga känslorna —, innebär ju, att den allmängiltiga nödvändigheten i kunskapen och sedenormen är ursprunglig eller att innehållet i de samma i sig själft har nödvändigt sammanhang.
Huru kan detta påstående, som har sina anor i den platonska filosofien, äga berättigande?
Icke kan det grundas i erfarenheten eller i det tvång, som denna innebär.
Ty faktiskt och icke af Kant bestridt är ju, att i erfarenheten framträda med anspråk på att gälla såsom kunskaper och handlingsregler äfven omdömen, hvilka äro grundade på sinnesförnimmelser och sinnliga känslor, och hos hvilka det icke är möjligt att inse något ursprungligt nödvändigt sammanhang mellan dess momenter, om där ock finnes en faktisk relativ nödvändighet.
Och det tvång, som de utöfva på medvetandet i och med sitt anspråk på giltighet, är väl lika starkt som det motsvarande från t. ex. matematikens satser utgående.
Från erfarenhetstvångets synpunkt finnes därför intet skäl, hvarför de ena omdömena skulle vara mera egentliga kunskaper eller sederegler än de andra.
Grunden och den enda logiskt giltiga grunden för det ifrågavarande påståendets rättmätighet är såväl hos Plato som Kant en helt annan.
Den är det logiska tänkandets och därmed det allmänt mänskliga medvetandets (hos Plato »det rena varats»), all kunskaps grund, karakter att väsentligen och principiellt vara i sig själf bestämdt eller i sig själf nödvändigt.
Däraf följer, att den allmängiltiga nödvändighet, som kunskapen och handlingsregeln innebär och som kommer från det nämnda medvetandet, icke är en för innehållet tillfällig form, utan en ursprunglig beskaffenhet hos det samma och att endast de omdömen äro egentliga kunskaper och sedenormer, hos hvilka denna ursprungliga nödvändighet träder fram.
Summa summarum:
Kants utgångspunkt innesluter i fröet en rationalistisk princip såsom sin logiska grundval.
Öfvergången till ren filosofi sker så, att Kant frågar:
Huru äro de nämnda omdömena giltiga eller hvilken är rättsgrunden för deras giltighet?
Af erfarenheten framgår endast, att de hafva anspråk på giltighet.
Svaret på denna fråga gifves genom ett klart fixerande af den rationalistiska princip, som redan låg innesluten i utgångspunkten:
Ett i sig själf bestämdt och genom sig själf verkande allmänt mänskligt medvetande gifver genom sin närvaro i det individuella medvetandet detta ett ursprungligt nödvändigt sammanhang, hvarigenom å ena sidan kunskap om objekter, å andra sidan regler för handlandet uppstå.
Men lyssna vi nu till Stuart Mill komma vi in i en helt annan tankekrets.
Den erfarenhetsströmning, som hos honom gör sig gällande, är den, som går ut på samlandet af erfarenhetsinnehåll och ordnandet af det samma efter dess faktiskt gifna förhållanden inbördes utan afseende på den logiska nödvändigheten.
Inflytandet däraf skönjer sig i den utredning af, hvad som är det väsentliga i erfarenheten, hvarifrån Mill utgår.
Det enda, säger han, som är gifvet i vår erfarenhet är sinnesförnimmelser och sinnliga känslor samt andra därpå fotade medvetenhetstillstånd.
Vi kunna nämligen icke föreställa oss något eller göra oss en bild af något, utan att dess beståndsdelar finnas såsom sensationer eller göra något till föremål för vårt viljande, utan att det mer eller mindre direkt väcker lust.
Alltså är den egentliga kunskapen, som finnes i vår erfarenhet, den, som stöder sig blott på sinnenas vittnesbörd; alla lagar för handlandet äro egentligen regler för vinnande af lustkänslor.
Det har redan förut påpekats, att detta framhäfvande af den sinnliga sidan i erfarenheten har sin grund i en empiristisk princip.
Och då Mill under fortgången kommer till uppställandet af denna princip i sin betoning af medvetandet såsom en blott form, sker det endast genom utförande af, hvad som redan ligger i utgångspunkten3.
Gå vi så till erfarenhetens betydelse för principens användning!
Det är tydligt, att det icke kan vara tillräckligt att blott och bart uppställa principen i dess rent logiska karakter, utan man måste ock för dess användning såsom förklaringsprincip visa, att den har verklighet.
Men för att något af oss skall fattas såsom verkligt, måste det vara ett föremål för omedelbar uppfattning och detta så, att det på något sätt framträder såsom förefintligt oberoende af det tillfälliga medvetandet om det samma.
D. v. s. det måste förekomma i erfarenheten.
Därför blir det för den filosofiska vetenskapen en uppgift att påvisa något i erfarenheten gifvet, som har en med principen öfverensstämmande karakter.
Därvid kunna två fall inträffa.
Det kan hända, att endast erfarenhetsinnehållet i det hela kan anses vara den med principen öfverensstämmande verkligheten.
I sådant fall måste den anses såsom ett efter den i sig själf nödvändiga principen alltigenom ordnadt helt och därför bli alla dess momenter nödvändiga.
Det tillfälliga, som faktiskt finnes i erfarenheten måste betraktas antingen såsom blott skenbart, men detta sken såsom nödvändigt, eller ock visserligen såsom verkligt men just denna dess tillvaro såsom nödvändig.
Systemet blir då universalistiskt eller panteistiskt.
Principen är allt och tvärt om.
Förklaringen ur principen består blott i påvisandet häraf.
Exempel på ett sådant system erbjuder det spinozistiska.
Principen är det obetingade öfver allt medvetande höjda vara’t, Gud, såsom det allmänna föremålet för ett själfbestämdt allmänt mänskligt medvetande (»intellectus infinitus», »idea dei»).
Den enda verklighet, som kan vara adæqvat med detta allmänna vara, är själfva universum, som därför måste fattas såsom genomträngdt af en järnhård nödvändighet.
Allt som sker, sker med absolut nödvändighet.
Skenet af tillfällighet är själft nödvändigt.
Men det kan också inträffa, och detta är det andra fallet, att den i erfarenheten gifna verklighet, som är öfverensstämmande med principen, är ett särskildt erfarenhetsinnehåll.
I sådant fall betecknar detta innehåll verkligheternas verklighet, kärnan eller väsendet i allt, om det också icke alltid framträder i sin renhet.
Systemet är då individualistiskt.
Förklaringen ur principen består dels i påvisandet af dess verklighet i erfarenheten, dels i inordnandet af allt annat erfarenhetsinnehåll under denna verklighet.
Exempel på ett sådant ha vi i Boströms och Stuart Mills system.
Hos den förre är principen ett absolut, individuellt själfmedvetande, hvilket är det ursprungliga innehållet i det allmänt mänskliga medvetandet.
Det erfarenhetsinnehåll, som utgör den med principen adæqvata verkligheten, är det, som är gifvet i den i egentlig mening personliga erfarenheten, den etiska, religiösa etc.
Och personligheten är sålunda väsendet eller kärnan i verkligheten, om den ock i vissa hänseenden skulle framträda såsom opersonlig.
Hos Mill är principen medvetandet betraktadt såsom en tom form för ett främmande innehåll med föremålet inneslutet i sig (empiristisk idealism).
Den verklighet, som är adæqvat med principen, är sinnesförnimmelserna och de sinliga känslorna såsom stående i konstanta, ehuruväl ur logisk synpunkt tillfälliga förbindelser inbördes.
Allt annat erfarenhetsinnehåll har sitt ursprung däri, skulle det ock såsom de logiska och etiska lagarne icke omedelbart gifva detta sitt ursprung tillkänna.
Så snart det gäller att försöka, på sätt som här blott kunnat antydas, genomföra principen i och på erfarenheten, uppenbarar sig med den största klarhet begränsningen hos hvarje mänskligt system af filosofi.
Först och främst måste det erkännas, att intet erfarenhetsinnehåll kan vara en med principen alltigenom öfverensstämmande verklighet.
Ty principen är gifven genom rent logiskt tänkande och har därför sträng nödvändighet.
Men allt erfarenhetsinnehåll är något gifvet, d. v. s. något, som framträder på det eller det sättet för ett uppfattande (emottagande) medvetande.
Därför är det icke möjligt att genom blott tänkande pressa fram det »aus der Tiefe des Bewusstseins», och det saknar sålunda sträng nödvändighet.
— Vidare har det universalistiska systemet speciellt med sig den svårigheten, att man där måste söka förklara hela erfarenhetsinnehållet ur principen, om man vill uppvisa, att det är den mot densamma svarande fullständiga verkligheten.
Detta leder till mer eller mindre godtyckliga konstruktioner.
Därpå erbjuder Hegel med sina storartade tankevyer för öfrigt slående exempel.
Försök att härleda djurkroppens struktur eller jordens beskaffenhet ur filosofiska kategorier stranda gifvet på sin egen inre orimlighet.
Dessutom är att märka, att erfarenheten såsom mänsklighetens eget pulserande lif beständigt modifieras af nya insikter och vidgade vyer.
Därigenom komma nya synpunkter fram, hvilka tränga undan dem, som förut varit rådande.
Därför låter den icke binda sig i trånga logiska fjättrar.
— Vid det individualistiska systemet är åter speciellt att anmärka den svårigheten, att ett särskildt erfarenhetsinnehåll, som finnes jämte annat och på grund af erfarenhetens sammanhang inom sig åtminstone på något sätt förutsätter detta andra, göres till den med principen öfverensstämmande verkligheten, sålunda till en obetingad verklighet.
Det är t. ex. förenadt med svårigheter ur logisk synpunkt att såsom Boström göra det personliga erfarenhetsinnehållet, som står jämte det opersonliga och åtminstone såsom erfarenhetsinnehåll på grund af erfarenhetens sammanhang inom sig förutsätter det opersonliga, till den obetingade verkligheten, det opersonligas grund.
Väl kan man ju tänka sig en af allt opersonligt oberoende personlig verklighet.
Men en sådan är under alla förhållanden icke ett innehåll i vår erfarenhet, sålunda icke en verklighet för oss.