Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta obehag försvinner, i händelse föreskriften blir allmän och utan undanlag gällande, så att ingen underrättelse om bristande tillgång behöfver sökas, utan förvandlingen af böterna alltid ovilkorligen bör,ske; och dermed undanrödjes således just den betänklighet, som troligen varit enda orsaken, hvarföre förvandlingen icke blifvit ovilkorligen föreskrit ven.
Om nu fullt skäl dertill finnes, att böter genast förvandlas, när visshet om tillgång lill deras gäldande ej är för hand, och deremot giltigt skäl ej finnes till ett undantag, hvarigenom stadgandet i alltför många fall blir overksamt; så skulle redan härigenom tillräcklig anledning kunnat tyckas vara gifven för afskaffande af elt sådant undantag.
Men andra omständigheter hafva dessutom bordt här komma i betraktande.
Domaren, som ådörner böter, tillskyndas väl ett ökadt besvär genom intagande af böternes förvandling i hvarje härom meddeladt utslag.
Men härigenom vinnes minskning i ett annat, troligen icke mindre besvär, att efteråt gifva särskilda förvandlingsutslag i hvarje fall, der anmälan sker om bristande tillgång till böter.
Huruvida jemförelsen häraf skulle utfalla till besparing eller förökning af domarens arbete, har jag trott kunna lemnäs derhän, då afgjordt syntes vara, att vinsten eller förlusten blefve obetydlig.
Den verkliga vinsten läge uti bestraffningens ökade skyndsamhet.
Den sakfällde, hvars obestånd upptäcktes genom ulmätningsförsök, borde icke derefter äga rådrum att hålla sig undan för den bestraffning, som i stället väntar honom, utan kunna genast gripas och till undergående af denna bestraffning befordras.
Exemplen af de rymningar eller försvinnande lian hemorten och lösdrifveri, som under sådana mellantider inträffat, vore ganska talrika; och besväret att efterspana sålunda saknade personer ökade icke obetydligen kronobetjeningens göromål.
Eli annan olägenhet af dröjsmålet imellan böters ådömande och deras förvandling visade sig i kronoräkenskaperna.
Böter, som icke betalas, kunde 54 R.
Emb.-Bcrättclsc för år 1848. der ej afskrifvas förr, än de blifvit förvandlade och förvandlingen gått i verkställighet; och stadgandet härom förekomme välgrundadt i den händelse, som jag förmodade ej sällan inträffa, att sedan vid hållet utmätningsförsök tillgång saknats och förvandling i följd deraf skett, den sakfä 1
Ide icke desto mindre verkligen erlade böterna.
Då således deras balancerande i räkenskaperna, ända tilldess förvandlingsstraffet kommit till verkställighet, ej kunde undvikas; måste häraf som oftast hända, att kronoräkenskaperne längre tid bland restantierna upptaga böter, som kunnat, till lättnad för redogörare och kontrollanter, och till räkenskapernes förkortande, vara afskrifna, i fall förvandlingen varit gjord genom sjelfva det utslag, hvari böterue blifvit ådötnda.
I betraktande ej mindre af delta förhållande, hvilket vid mina besök å särskilda Landskontor blifvit anmält såsom en olägenhet af verklig vigt, än ock af de i öfrigt här anförda grunder, har jag funnit mig pligtig att till Kongl. Majrts nådiga uppmärksamhet i underdånighet framställa delta ämne, hvilket jag ansett vara af den beskaffenhet, att en lagförklaring deri, utan afbidande af en i lagstiftningsväg skeende förändring, icke skulle möta någon betänklighet.
Uti underdånig skrifvelse af den 24 Juli Sisth år har jag derföre hos Kongl. Maj:t gjort frågan derom anhängig.
Jag har dervid, med anförande af de nu upprepade skäl, derjemte i underdånighet erinrat,' att det af Rikets Ständers pröfning då beroende förslag till Straffbalk icke innehölle något stadgande i detta ämne, utan endast föreskrefve, huru bötesförvandling skall ske dels genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes och dels genom domstols förordnande, samt alt uti det af Lagkominitteen uppgjorda, då ännu icke hos Lagberedningen granskade förslag till Rättegångsordning i brottmål ej heller upptoges förevarande ämne, hvilket rätteligen bordt finna plats i det kapitel, som afhandlar rättegångssätlet vid Underrätt.
Intilldess ett sådant stadgande blifvit såsom lag anlaget, vore, efter min underdåniga tanka, en författning af behofvet påkallad, hvarigenom olägenheterne ju förr desto heldre afhulpes; och jag kunde icke föreställa mig, att genom utfärdande deraf skedde något öfverskridande af den rätt till meddelande af lagförklaringar, som Kongl. Majrt med Dess Högsta Domstol äger utöfva.
Då nemligen fråga icke var att tillägga eller fråntaga domstolarna någon ny befattning, utan endast att föreskrifva den ordning, hvari en dem redan åliggande behandling af ärenden, som dem tillhöra, skall utöfvas — en föreskrift af enahanda beskaffenhet med den, som funnes meddelad genom Kongl.
Maj 1827 angående sammanläggning af särskilda böter vid deras II.
55 förvandling till kroppsstraff; — liar jag ej tvekat att i underdånighet föreslå, det Kongl. Majit målte i Nåder täckas låta utfärda en lagförklaring af den beskaffenhet, hvarom bär är taladt, innehållande nemligen, att i hvarje utslag, hvarigenom böter ådömas, också ovilkorligen borde utsättas det sträf!', hvari de, vid bristande tillgång, skola förvandlas.
Det långa dröjsmål, som måste äga rum, innan behofvet afhulpes genom ett stadgande i en ny rättegångsbalk, tilläte mig icke att imedlertid lemna ärendet utan åtgärd, då, efter min öfvertygelse, hvarje förbättring af brottmålslagstiflningen, som skyndsamt kunde erhållas, tillhörde tidens mest trängande behof.
Härå har jag genom Kongl.
Majits den 6 sisth Februari aflålne nådiga Skrifvelse erhållit det svar, att då mitt förslag innefattade ändring af nu i ämnet gällande lagstadgande, 27 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mais 1807, Kongl. Majit funnit den af mig föreslagna föreskrift icke kunna såsom lagförklaring meddelas.
Ibland anmärkningar, som härrört från fånglistornes granskning, har en och annan gång förekommit den, örn en från Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna hämtad anledning till det misstag, att i allmänhet kroppsstraff för hafvande qvinna icke borde i fråga komma förr, än ett år efter födslen förflutit, då likväl den missförstådda föreskriften i samma nådiga Förordning endast rörer bestraffning af lägersmål.
I ett af de fall, der genom sådant misstag tillämpning skett till bestraffning för annat brott, nemligen stöld, hade inträffat, att trenne qvinnspersoner, hvilka för sådant brott varit dömda till fängelse vid vatten och bröd, men af hvilka den ena till länshäktet medfört ett af henne kort förut framfödt barn, samt de öfriga två befunnits hafvande, erhållit uppskof med bestraffningen, tilldess ett år efter hvarderas barnsbörd förflutit, samt imedlertid fått i häktet qvarsitta.
Då detta förfarande blifvit ansedt stridande mot 3 Kap. 6 § Straffbalken, som föreskrifver, att kroppsplikt, ådömd häktad qvinna, som är hafvande, får uppskjutas endast sex veckor efter det hon födt häfver; har jag funnit mig icke kunna undgå att till lagligt åtal emot Konungens Befallningshafvande, som härom förordnat, öfverlemna förhållandet, hvilket sålunda beror af åklagares och behörig domstols handläggning; och hafva förut enahanda åtal, efter min företrädares förordnande, slutat sig med ådömd t 56 11 St.
Emb.-Bcrättelse för år 1848. ansvar för det anmärkta misstaget samt skyldighet till godtgörande af de häktades lidande och af de i fångförplägning onödigt använda kostnader.
Imedlertid hafva i Länsstyrelsens till mig ingifne förklaring öfver anmärkningen rörande ofvannämnde Irenne qvinnor sådana skäl blifvit anförda, som synts mig förtjena att komma i betraktande vid fråga örn hvad i ämnet borde vara lag.
Det brott, för hvilket en mor straffas, må vara hvilket som helst, så är det alltid lika sannt, att delta brott ej bör hafva inflytande på hennes späda barns öde, om hvilket samhället erkänner sig af mensklighet och religion förpligtadt att taga vård; och i alla de full, då modrens brott ej är af den beskaffenhet, att henne derigenom betages rätt eller tillfälle att uppamma barnet, fordrar ock menskligheten, att modren icke genom samhällets föianstaltande dertill sättes ur stånd, hvilket säkerligen oftast måste inträffa genom undergående af fängelse vid vatten och bröd, särdeles för något längre tid, under det barnet skall näras af modersmjölken.
Men dessa skäl, utgörande, väsendtliga innehållet af den omförmälte förklaringen, har jag dock icke funnit, omfatta allt, hvad i ämnet bör tagas i öfvervägande — så vida dermed icke anvisas annan utväg för olägenheternes afhjelpande, i de fall då den straffskyldiga modren ej får vara på fri fot, än en förlängning af hennes fängelsetid, möjligen ända till ett helt år utöfver hvad lagligen är henne ådömdt.
Det har synts mig grymt alt under så lång tid onödigtvis beröfva en menniska friheten; och jag har deri tillika funnit en oförsvarlig misshushållning med statens medel, som skulle åtgå till den häktades underhåll.
Att detta qvarhållande i häkte ej vore af nöden, har jag åter trott mig kunna antaga, så vida en utväg linnes att förvandla sjellva straffet på vatten och bröd i ett lämpligare, som utan skada för modrens eiler barnets helsa kan inom kort tid efter barnsbörden användas.
Om nu vatten och bröd, hvilket jag för min del anser vara ett det minst ändamålsenliga straffmedel, ändock icke för närvarande kan blifva från vår kriminallagstiftning uteslutet, utan måste lills vidare i allmänhet användas; så har jag dock trott det böra kunna umbäras för de synnerliga fall, som här äro i fråga, och till hvilka det är ännu vida olämpligare, än till brott i allmänhet.
För öfrigt har jag funnit mig icke böra glömma svårigheten att förena tillämpningen af 1810 års Kongl.
Förordnings och af Slraffbalkens föreskrifter i det ämne, hvarom fråga är.
Vid det fall nemligen, alten och samma qvinna på en gång blefve dömd till fängelse vid vatten och bröd för lönskaläge, och till enahanda straff för annat brott, kunde det ena af dessa straff icke, emot 1810 II.
Ombuds in. Emb.- Berättelse för är 1848. 57 1810 års Kongl. Förordning, inom året efter barnsbörden gå i fullbordan; oell det andra finge deremot icke fördröjas utöfver de i 3 Kap. 6 § Straffbalken utsatta sex veckor.
Men finge dessa båda straffs verkställighet icke ske på en gång; så öfverträddes dermed den uti Kongl. Brefvet den 26
Maj 1827 meddelade föreskrift; och de redan förut gällande stadganden om sammanläggning och förvandling af särskilda straff till ett enda kunde icke efterlefvas.
Den villrådighet, som härvid vore att förvänta, skulle kanhända upplösa sig i enahanda utväg med den nu åtalade, eller häkte af ända lill ett helt års långvarighet, under väntan på straffets fullbordan, ehuru stridande mot lagens ord och mening: detta än mätte blifva.
Det i 1810 års Kongl.
Förordning, såsom mildring i straffet för lägrad qvinna, beviljade anstånd med ådörndt kroppsstraff för lägersmålet har ofelbart bvilat på den förutsättning, alt den straffskyldiga qvinnan skulle under anståndstiden antingen vistas på fri fot, eller ock i afl händelse vara förfallen till häkte, så att hon icke enkom för afbidande af straffet behöfde inspärras och qvarhållas.
Härvid är således icke förutsedd eller undanröjd den nyss beskrifna oförenligheten af omförmälte mildring, och af de lagstadganden, som vid andra brotts bestraffande och straffens sammanläggning skola foljas; och den sålunda uppkommande overkställbarhet af meranämnde nådiga Förordning är ett ytterligare bevis för behofvet af rättelse eller förklaring, till vinnande af sammanhang och rigtighet af lagskipningen i detta ämne.
I fråga om utväg till olägenhetens afhjelpande har jag stannat vid den tanka, att svårligen något kunde uträttas på annat sätt, än att i stället för vatten och bröd användes ett straff, som en qvinna ulan våda kunde utstå, redan sex veckor efter sin barnsbörd, och utan att uppoffra hennes barn eller nödgas om detta taga särskild vård för all den tid, modren genom straffet vid vatten och bröd skulle dertill sättas ur stånd.
Och åtminstone för ett sådant ändamål har jag trott mig finna ensamhetsfängelset enkom passande.
En jemförelsegrund imellan detta och fängelse vid valten och bröd är uppställd uti 7 § af Lagberedningens förslag till författning om nya Strafflagens införande; och det är i enlighet dermed, som jag trott mig kunna uppgöra den förvandling af vatten- och brödstraffet lill ensamhetsfängelse, hvilken jag ansett böra äga rum i de fall, hvarom här är fråga.
Till Kongl. Maj:t har jag, vid sådant förhållande, aflåtil underdånig skrifvelse i ämnet den 29 Augusti sisth år, deruti jag föreslagit ett tillägg i 3 Kap. 6 § Straffbalken, hvilket lagställe derigenom skulle erhålla följande lydelse: Hih. lill R.
Prot. 1847—1848. s:a Sami. 8 58 R.
"Är qvinna hafvande, som dödsstraff eller annan kroppsplikt undergå ”skall; eller Sr fånge så sjuk, att han ej kan sig till döden bereda, eller straff ”sitt utstå; då må dermed uppskjutas, för qvinna sex veckor efter det hon "födt häfver, och för sjuk fånge, tilldess med honom bättre varder.”
Ej må ock hafvande qvinna, ellen den spädt barn häfver, undergå fängelse vid vatten och bröd, inom ett år efter det barnet fädt är; utan skall det straff till ensamhetsfängelse förvandlas på det sätt, att mot hvardera af de första sju dagarna vid vatten och bröd svara tre dagars ensamhetsfängelse; mot hvardera af de andra sju dagarna sex; mot hvardera af de tredje sju dagarna nio, och mot hvardera af de fjerde sju dagarna tolf dagars ensamhetsfängelse.
Jag har härvid icke underlåtit atL sätta i fråga, huruvida ingen betänklighet hos Kongl. Maj:t kunde uppstå för införande af en så beskaffad tillsats i allmänna Kriminallagen utan biträde af Rikets Ständer.
Den föreställning, jag gjort mig, att ärendet kunde i lagförklaringsväg handläggas, har haft sin anledning deruti, att i anseende till de betänkligheter, som måste möta lagens tillämpning i dess varande skick, särdeles efter det fängelse vid vatten och bröd nu mera blifvit det mest använda kroppsstraff, jag ej kunnat undgå att förutsätta, det dels vid laglig pröfning i mål af den beskaffenhet, hvaraf exempel här blifvit framsläldt, och dels vid frågor om eftergifter i nådeväg bekymmersama förhållanden och verklig villrådighet torde yppa sig, men att oundvikliga, alltid enahanda eftergifter i dylika fall synts mig i sjelfva verket innefatta egenskapen af lagförklaring, och åtminstone framför denna icke äga något företräde.
Sådana eftergifter uppfylla dessutom icke ändamålet, enär den tid, som åtgår till förfrågningar eller nådansökningar, är förlorad för verkliggörande af den befrielse, som sökes och beviljas.
Frågan angick endast ytterligare utsträckning af en gifven lag (Kongl, Förordningen den 10 April 1810) till händelser, som i afseende på lagstiftningsgrund eller mildrande straffskäl äro af alldeles enahanda art och natur med dem, för hvilka den mildrande straffbestämmelsen redan är gifven.
Det straffmedel, jag vågade till användande föreslå, är af lagstiftande Statsmakterna samfäldt anlaget genom bi fallet vid sisla riksdag till det af Kongl. Maj: t proponerade straffsystem, så att jag äfven derföre trott mig med trygghet kunna tillstyrka den i fråga varande lagförklaringen, såsom gällande tilldess ämnet kunde komma under samfäld behandling af begge de lagstiftande Statsmakterna.
Dessa af mig i underdånighet framlagda betraktelser, påkallade af öfvertygelsen om min pligt att bringa ämnet å bane, hafva för närvarande icke II.
59 vunnit nådigt bifall.
Maj:t har genom nådig Skrifvelse den 6 sisth Februari läckts gifva mig det svar, ali som det af mig föreslagna stadgande innefattade ändring och icke förklaring af nu gällande lag, Kongl.
Maj:t funnit samma stadgande ej kunna såsom lagförklaring meddelas.
Härigenom är den närmaste afsigten med min underdåniga hemställan förfelad.
Men om jag icke misstagit mig på förhållandet, eller att bristerne i de lagsladganden, jag granskat, äro af den beskaffenhet, alt deras efterlefnad i vissa, ej sällan inträffande fall måste blifva ömsom högst olämplig och ömsom omöjlig; så kan behofvet af rättelse, änskönt icke ankommande på Kongl. Maj:t att i förklaringsväg afhjelpa, dock säkerligen icke undgå att i lagstiftningsväg behjerlas.
Hvad i gällande författningar finnes föreskrifvet angående säftet att förfara vid ombyte af arrendatorer å kungsgårdar och andra under statens disposition stående Kronans landlegendomar, bar tyckts mig vid dess tillämpning i allmänhet icke vara lill alla delar så förstådt, som syftningen och meningen deraf fordrat; utan hafva anledningar förekommit, all de med dessa stadgandet) afsedda ändamål behöfde mera uttryckligt och fullständigt uttalas.
Uti Kongl. Kungörelsen den 47 December 1799 föreskrifves, angående kungsgårdars ularrendering vid blifvande ledigheter efter afgående arrendatorer: alt spannemålsafgiften skall utsättas efter tunnelandet af öppna åkerjorden, hvarföre till utrönande afrätta beloppet af hvarje gårds då varande öppna åker behörig undersökning derom borde genast anställas å de kungsgårdar, som redan vore eller i då innevarande och nästföljande åren blefve lediga till nya arrenden, samt för de öfriga alltid två å tre år innan eli kungsgårdsarrende slutades; att auktioner till lediga blifvande kungsgårdars bortarrenderande böra anställas på en och samma dag, i Stockholm bos Kongl.
Kammarcollegium och på Landskansliet i den ort, der kungsgården är belägen, ett år före tillträdet, men minst fyra månader förut uLlysas i tidningar och från predikstolar, samt att beskrifning öfver egendomen med allt hvad under arrendet kommer att begripas, jemte projekt till arrendekontrakt, skola vara förut upprättade och för hugade bjudare att tillgå så väl i nämnde Kongl. Collegium som på Landskantslie!; och Kongl. Kungörelsen den 3 December 1810 innehåller, att Kongl.
Kammarcollegium vid kungsgåids-arrendeledigheter skall, efter föregången undersökning, pröfva och fastställa, huru lediga kungsgårdars klyfning efter lo - 60 R.
Emli.-Berättelse för år 1848, kalens beskaffenhet må verkställas, samt derefter föranstalta, alt de nya kungsgårdshemman, hvilka på detta sätt uppkomma, genom auktion till arrende varda utbjudna.
Till efterlefnad af dessa föreskrifter, hvilka äfven gälla för utarrenderade militia boställen, erfordras, att de undersökningar om lediga blifvande kungsgårdars öppna åker, hvilka skola anställas två eller tre år, innan nytt arrende slutas, blifva fullbordade två eller tre år förr, än tiden till arrendeauktionen inträffar, hvilken åter skall hållas ett år före tillträdet; att den beskrifning öfver en sådan egendom jemte projekt till arrendekontrakt, hvilka skola vara förut upprättade och tillgängliga hos Kongl. Kammarcollegium samt i Landskansliet, sålunda må' finnas alt tillgå vid den tid, då auktionen till ny utarrendering skall kungöras, nemligen fyra månader före auktionstiden, eller ett år och fyra månader före liden till nya arrendets tillträdande, samt att den pröfning och fastställelse, som hos Kongl.
Kammarcollegium skall för sig gå rörande kungsgårdarnes klyfning och utarrenderande i lotter, och efter hvilken utbjudningen på auktion till arrende skall ske, således före auktionen blir verkställd; hvilket åter icke annorlunda är möjligt, än att alla dertill nödiga förberedande åtgärder äro förut på stället vidtagna och till Kongl. Collegii pröfning öfverlemnade.
I allmänhet och med få undantag hafva likväl dessa föreskrifter blifvit så tillämpade, att inom två — möjligtvis någon gång inom tre — år före arrendeledigheten Konungens Befallningshafvande gjort anmälan hos Kongl.
Kammarcollegium, att sådan ledighet skulle inträffa; hvarefter Kongl. Collegium för hvarje särskildt tillfälle förordnat om vidtagande af alla de här antydda förberedande anstalter; att öppna åkerjorden, om ej karta deröfver fanns, skulle af Landtmätare på karta läggas; att förslag till nytt arrendekontrakt skulle i Landskontoret upprättas; att indelning i lotter, der sådan kunde äga rum, skulle genom Landtmätare uppgöras och föreslås, samt att beskrifning öfver egendomen skulle upprättas, och delta allt, genom Konungens Befallningshafvandés försorg föranstaltad t, Kongl.
Collegii pröfning underställas.
Men hvarken har Kongl. Collegium fordrat eller Konungens Befallningshafvande opåmint iakttagit, alt dessa anstalter blifvit vidtagna inom den tid, som ske bordt, och med sjelfva anmälningarna om ledigheten till Kongl. Collegium inkommit.
Följden häraf har varit, alt de förberedande ålgärderne esomoftast icke medhunnits före den tid, då arrendeauktionerne bordt ullysas; att dessa kommit att hållas för sent och att, särdeles i de fall, då för bristande antagliga anbud mer än en auktion behöfts, ej sällan händt, att nytt arrende icke i?
Emb.-Berättelse för åt- 1848. 61 hunnit' afslutas, innan tillträdet deraf hade bordt öga rum.
När sådant inträffat, har naturligtvis ej heller af- och tillträdes husesyn kunnat ske inom laga tid, eller före det varande arrendets utgång; egendomen har måst ett eller annat år skötas för Kronans räkning, och förlust har oundvikligen uppkommit både genom minskad inkomst och försämring af egendomens häfd, utom hvad någon gång genom husesynernes fördröjande kunnat förloras i tillgångar hos arrendatorer och deras löftesmän.
Orsaken dertill, att sålunda icke blifvit uppfyldt, hvad författningarne åsyftat, måste sökas deruti, att ehuru otvifvelaktig deras mening, vid uppmärksamhet på sjelfva föreskrifterna, visat sig, uttryckligt förordnande likväl saknas om Konungens Befallningshafvandes skyldighet att, utan speciell uppdrag eller beordrande för hvarje fall, vidtaga de nödiga förberedande åtgärderna.
Det har ej kunnat såsom försummelse läggas Konungens Befallningshafvande till last, alt icke hafva besörjt, hvad sorn ej var dem uttryckligen ålagdt; och man har ålnöjt sig alt blott för tillfället begära dessa åtgärder; hvarefter och sedan ett sådant förfaringssätt varit en gång användt, det troligen blifvit ansedt obefogadt alt utsträcka åläggandet utöfver hvad redan varit för nöjaktigt antaget.
I allt fall har jag ansett lämpligaste utvägen till rättelse vara, alt Kongl. Maj:t täcktes genom Kongl. Kammarcollegium meddela nådig befallning derom, att Dess Befallningshafvande i sådan lid och ordning, sorn uti de åberopade författningarna finnes utstakad, ulan särskild anmodan eller påminnelse lör hvarje tillfälle, besörja om vidtagande af de i fråga varande åtgärderna, i sammanhang med hvad Kongl.
Kungörelsen den 17 Juli 1847 innehåller om uppgörande af förslag till maximi och minimi belopp af arrendeafgifterna samt yttrande om varande arrendatorns eller dess hustrus och barns rätt att arrendet behålla; och om utfärdande af en sådan nådig befallning har jag till Kongl. Majrt den 23 November sisth år, aflåtit underdånig hemställan, hvaröfver Kongl. Maj:t behagat i Nåder infordra Kongl. Kammarcollegii underdåniga utlåtande.
Ändtligen har jag, i fråga om Lagreformen, såsom redan här ofvan är nämndt, ansett mig böra fästa särskild uppmärksamhet på hvad vid sista riksdag , förelupit.
Jag har dervid trott mig finna, all i den vigtiga del af denna samhällsangelägenhet, som varit af Kongl.
Majrt till Rikets Ständers handläggning öfverlemnad, och som vid riksdagen icke gjort framsteg, anledning vore 62 fl. St.
Emb.-Berättelse för ar 1848. alt befara furtsatt motgång, så framt ej saken från Regeringens sida annorlunda behandlades, än som hittills skett.
Vid eftersinnande häraf hafva hos mig uppstått föreställningar, på hvilka jag funnit mig pligtig att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om Dess nådiga uppmärksamhet, och hvarom jag alltså den 2 sisth Januari aflåtit underdånig skrifvelse, hvars innehåll bordt bär upptagas.
Då det mycket omtvistade Lagförslagets värde genom tidens händelser blifvit en opinionsfråga; har det ej kunnat undgå att dela det öde, som opinionens föremål af alia slag hafva gemensamt.
Utan alt vara kändt, har detta förslag vunnit stort förtroende; och med lika liten kännedom kan samma förtroende förloras.
De i tidens händelser liggande orsakerne till ett sådant beroende af opinionen hade synts mig ulan mycken svårighet kunna utredas; men i stället att dermed sysselsätta mig, har jag blott underdånigst anmärkt, hurusom det förefallit mig uppenbart, att vid fråga om lagreform, der ett samhälle förutsätles, hvilket redan äger lagar och länsförfattning, rätta förfaringssättet icke kan vara, att göra ett lagförslags framgång så beroende af folk meningarnes från ingen egen kännedom härrörande vexlingar.