Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemväl har hos Hedervärda Bonde-Ståndet Naders Larsson från Upsala Län, efter att hafva fästat uppmärksamheten derpå, att en landtman ofta är nödsakad till sine arbetare, m. fl., utlemna varor och persedlar, utan att vid hvarje serskildt tillfälle kunna derå förskaffa sig bevittnadt qvitto, föreslagit, att den rättighet, som 17 Cap. a §. Rättegångs-Balken, Kongl. Förordningen den 20 Juni 1798 och Kongl. Brefvet den 21 Juni 1792 tillägga handlande, varu-tillverkare och förädlare, samt, i vissa fall, äfven frälsemän, att besvärja sine böcker, må varda utsträckt till hvarje landtbrukare i afseende på sådane räkningar, enligt hvilka han till tjenstehjon, arbetsfolk, torpare, soldater, båtsmän eller ryttare utlemnat varor och persedlar.
Utskottet, som delar den af f. d. Lag-Comiteen uti motiven till Civil lag-förslaget vid 22 Cap.
Rättegångs-Balken, angående bevis af skrifter och andra minnesmärken, yttrade åsigt, att en lag, som låter bevisningen af mål, hvilka röra en persons välfärd, ankomma helt och hållet på moraliteten hos hans vederpart, den der ensam har alla rättegångs-förmoner på sin sida, och dessutom omedelbar nytta af målets utgång, ingalunda tillräckligen sörjt för den allmänna säkerheten, anser sig följagtligen sakna allt skäl att tillstyrka Bih, till R.
St, Prof, 1840- 7 Sami, 1 Afd, 14 Häftet. 2 6 Lag-Utskottets Betänkande, N\o So. bifall till Herr Westmans och Jäders Larssons motioner, om utsträckning at den i 17 Cap. 2 §.
Rättegångs-Bälken, samt dertill gjorda tillägg medgifna bevisningsrätt; och ehuru
Utskottet skulle önskat alt i flera delar kunna biträda Herr Hjertås framställda förslag, såsom ländande till säkeihet, ej mindre mot origtiga kraf, än mot oredliga gäldenärers försök att jäfva loi dt ingsegares rätt, har Utskottet likväl funnit den betänklighet dervid möta, att de åsyftade lagförändringarne skulle leda till rubbning i redan, under skydd af nu befintlige lagstadganden, uppkomne förhållanden ; hvarföre, och da förändringarne ej kunde blifva till efterrättelse gällande förr än efter en längie tids förlopp, lämpligast synes vara, att pröfningen af detta ämne far ansta, intill dess den kan förekomma i förening med granskningen af förslaget tdl Allmän Civil-lag, 1 hvad det innefattar föreskrifter angående bevisning 1 allmänhet.
Utskoltet kan alltså ej tillstyrka, att ifrågavarande motioner må tdl någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 18 Maj 1840. STOCKHOLM, Elmeus och Granbergs Tryckeri. 1840.
Lag-Utskottets Betänkande, N-.o 51.
I N:o 51.
Ank. till Exp. Utsk. ilen 25 Maj, kl. 4 e. m.
Bet ani; ande, i anledning af vacht motion om ändring i 18, 19, 20 och 23 Cap. Missgernings-Balken.
Uli ett frän Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottet remitteradt memorial, har Riksdagsfullmägtigen Johannes sindersson från Calmar Län yttrat, att Kongl.
Förordningen den ao Januari 1779, sorn i vissa fall undrar de i lagen ursprungligen bestämda straff för edsöresbrott, skall föranledt olika meningar, dels i allmänhet, angående tillämpningen af lagbestämmelserne för dessa brott, dels serskildt, i fråga om den rättighet till sjelfförsvar, som 23 Cap. Missgernings-Balken, jemte utsättande af straff för edsöresbrott, tillägger den, emot hvilken sådant brott begås.
Till lagens förtydligande härutinnan, har motionären föreslagit, att de §§ i 18, 19 och 20 Cap. nämnde Balk, uti hvilka orden: ”häfver brutit edsöre,” blifvit, genom omförmälde Kongl. Förordning, utbytta emot bestämda straff, måtte återfå deras ursprungliga lydelse, samt 23 Cap.
Missgernings-Balken ändras och blifva af följande innehåll: ”Hvar som edsöre bryter, straffes med ett ”års fängelse å fästning, med eller utan arbete efter omständigheterne, plikte ”ock dertill 100 daler till treskiftes.
Orkar han ej böta; straffes derutöfver med 4 månaders sådant fängelse.
Brytes edsöre, på sätt uli 18 Cap. ”7 och 9 §§, 19 Cap. 2 §, 20 Cap. 10 §, denna Balk sägs, böle tuhun”drade daler till treskiftes eller, i brist af botum, plikte efter thy som ”Straff-Balken stadgar.
Bryter någon edsöre annan gång, vare tvegildt.
”Sker dråp eller rån, då edsöre brytes, miste högra hand och lif sitt. ”Varder den, som edsöre bryter, i samma gerning dräpen, sargad och sla”gen; då är ogildt allt det, han får.”
Utskottet får, i anledning häraf, anföra, att benämningen af brutet edsöre har i lagen blifvit tillagd vissa gröfre fredsbrott, upptagne uti 16 Cap. 8 § Jorda-Balken, 28 Cap. io § Byggninga-Balken, 18 Cap. 5, 7 och 9 §§, 19 Cap. 2 §, 20 Cap. 1, 2, 5, 7, 8 och 10 §§, 21 Cap. 6 § Missgernings-Balken, samt 4 Cap. 3 § Straff-Balken.
Med undantag af de fall, då i sådan gerning dråp begås, är sjelfva benämningen af brutet edsöre för de öfriga i nyss åberopade Lagens rum utsatte fredsbrott borttagen genom Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, hvilken ändrar bestraffBih, till R, St, Brot, 1840 7 Sami, 1 Afd, 15 Haft, 1 Lag-Utskottets.
Betänkande, N\o 51'. ningen för dessa1 förbrytelser.
Deremot qvarstår uti a3 Cap. den allmänna ansvarsbestämmelsen å de gamla edsöresbrotten, eller ärans förlust oell Etthundrade dalers böter,, hvilka senare,, för den, sorn annan gång bryter, skola, fördubblas;, äfvensom, der stadgas, att,, oro i edsöre dråp eller rån sker, gerningsmannen skall mista högra hand och lifvet Efter den förändring uti Lagens först ofvan åberopade rum, som genom) Kongl.
Förordningen den- 20- Januari 1779 blifvit stadgad och påbuden, , kan det uti 23, Gap.
Missgernings-Balken fqr edsöresbrott, hvari dråp eller rån ej kommit,, bestämd» straff af ärans förlust och böter nu mera ej tillämpas, utom i det fall,, att Riksdagsman, under påstående Riksdag, eller under resa till och ifrån Riksdagen, med ord eller gerning ofredas, sedan. han tilikännagifvit, att han i sådant ärende stadd är* eller han efter Riksdagen,, i och. för Riksdagsgöiomålen, på våldsamt sätt antastas, —då likmätigt 111 § Regerings-Formen och 77 § Riksdags-Ordningen, ofredandet bör såsom edsöresbrott anses och straffas; men samma» 23- Cap. Missgernings-Balken innehåller tillika- ett stadgande,, hvilket, ehuru, numera icke af så vidsträckt tillämpning, som före 1779, likväl icke upphört att gälla i flera af de fall,, der edsöre fordom ansågs brutet..
Detta stadgande är,, att, om elen, sorn edsöre bryter,, varder i samma gerning dräpen, sargad eller slagen, då är ogild t allt det, han får:
De genom 1779 års förordning förändrade Lagens rum upptaga detta stadgande endast i ett enda fall eller 28 Cap_ 10 § Byggoinga-Bulken; och det kan ej eller hafva varit Lagstiftarens mening,, att ett så vidsträckt sjelfförsvar skulle vara- den angripne tillåtet uti vissa andra fredsbrott, sorn,, ehuru fordom under edsöresclassen hänförde r nu mera, efter 1779 års förordning, äro dels med fästningsstraff och böter, dels endast med böter belagde, såsom för blånad eller blodvite, tillfogade i vredesmode, under vägen till eller ifrån gudstjenst, eller å Tingstad, i 18 Capitlet, 5 §, eller för de våldföranden, sorn. omforma las uti samma Ga pite Is 7 §:s senare moment och 9 §, uti 19 Gap.. 3 § 1 morn. och» 20 Gap., ro § Missgernings-Balken saint uti f\ Cap. 3 § Straff-Bal ken..
Motionärens förslag att återtaga den ganda» benämningen af brutet edsöre för alla de fall, uti; 18, 19 och 20 Gap. Missgernings-Balken, der denna benämning, medelst Kongl., Förordningen af den 20- Januari 1779, blifvit utbytt emot utsatte bestraffningsgrunder, och att i stället uti 23 Gap. samma Balk upptaga de tvänne gradationer af dessa bestraffningar, sorn uti högstberörde Förordning bestämmas, skulle dels, genom de sinsemellan olika brottens hänförande under en gemensam benämning åstadkomma oreda och osäkerhet, i afseende1 på dithörande måls understäl.nings-egenskap, dels Jag-Utskottets Betänkande j W',0 52. ock lemna det i sista mom. af berörde Ca pite! medgifne sjelfförsvar en utsträckning, sorn i sina följder bunde blifva vådlig.
Då det jemväl möjligen kunde vara tvifvel underkastadt, huruvida det, i kraft af motionen, kan tillkomma UlskoUet att föreslå en sådan förändring uti a3 Cap.
Missgernings-Balken, hvarigenom den i Grundlagarne utstakade påföljd af Riksdagsmäns ofredande skulle blifva en belt annan, än den vid Grundlagens stiftande afsedde, tror Utskottet, uppå alla dessa skäl, sig böra hos Rikets Höglofl.
Ständer vördsamt hemställa, att Johannes Anderssons of vanberörde motion icke måtte bifallas* Stockholm den a5 Maj 1840.
Ank. till Exp. Etsk. å. 26 Maj, lsl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vuckta motioner, rörande dels än dring i 12 ■§ af Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, angående inteckning i fast egendom, samt i nu gällande föreskrifter om panträtt i lösören, dels att intecknad jord ej måt, genom afsöndring, till sitt värde förminskasdels ock att inteckning må kunna i fartyg erhållas.
Lag-Utskottet har i dessa ämnen fått emottaga åtskilliga motioner, hvilka blifvit afgifne, i Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr M. Bagge, samt hos Hedervärda Bonde-Ståndet af Olof Pehrsson från Gefleborgs och L. J, Boethius från Stora Kopparbergs
Län; och får Utskottet, jemte redogörelse för motionernas innehåll, meddela svar å desamma i följande ordning: 1:0.
Olof Pehrssons motion åsyftar ej mindre ändring uti 12 § af Kongl, Förordningen den i3 Juli 1818, angående inteckning i fast egendom, så vidt den innehåller, att inteckning ej må beviljas i hus, annan byggnad eller vattenverk, hvarmed ständig rätt till grunden ej är förenad, än ock meddelande af serskildt stadgande, ifråga om pantsättning af kreatur.
I sådant afseende yttrar denne motionär: att det vore hvarje menniskas naturliga rättighet att erhålla försträckningar i penningar eller varor till ett belopp, som 4 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 52. motsvarade dess egendom; att lagstiftaren velat medgifva en sådan rättighet genom föreskrifter om företräde till betalning ur intecknad fastighet och lösören, som hafvas i pant; att samma föreskrift likyäl ej uppfyllde ändamålet, enär egendom funnes, som hvarken kunde intecknas eller med panträtt innehafvas, såsom dels jord, hus, åbyggnad, sorn utan åtföljande hemmantal egdes, eiler med mer eller mindre inskränkt nyttjande-rätt innehades, dels lösören, som låntagaren icke, utan att äfventyra sin bergning, kunde umbära; och då desse förhållanden gifvit anledning till de mycket öfverklagade lösöre-köpen, hemställde motionären, om icke förordnas borde: cU) vatt inteckning, likasom i hemman och fastigheter, må vid laga ”Domstol kunna sökas och erhållas uti all med full egande-rätt innehafvan”de, eller med besittningsrätt på längre eller kortare tid nyttjande jord,, ”hus, åbyggnad och vattenverk på landet;” b~) ”att sådan inteckning skall gälla med förmonsrätt till betalning ”ur den intecknade egendomen, ifrån det Ting, då den hos vederbörlig ”Domstol söktes;” c') ”att, då flere hafva inteckningar uti samma egendom, med för”monsrätt dem emelian förhålles, likasom om inteckningar förut stadgadt är;” eQ ”att inteckning icke kan hindra egendomens utmätning och försäljning med samma rätt, som gäldenären dertill egt;” e') ”att domaren, som inteckningen meddelat, skall vid Tingets slut ”upprätta två förteckningar å de intecknade egendomarne, af hvilka en an”slås på Rättens dörr och den andra tillställes Kronofogde eller Länsman ”i det district, der egendomen är belägen, för att der hållas allmänheten ”tillhanda;” samt /) ”att panträtt i kreatur anses gällande, ehuru dessa innehafvas och ”nyttjas af gäldenären.” Jemte erinran, att hinder af lag icke, såsom motionären synes föreställa sig, möter för intecknande af lägenhet, som i laga ordning blifvit från hemman afsöndrad och med full egande-rätt innehafves, får Utskottet, i afseende på hvad motionen i öfrigt innehåller, vördsamt anföra, att, enligt det begrepp om panträtt i lösegendom, som i vår nu gällande lagstiftning, äfvensom i Lag-Comite^ns förslag till Allmän Civil-Lag, gjort sig gällande, sådan sakrätt i allmänhet endast kunnat och kan vinnas i lösören derigenom,
att panten verkligen öfverlemnas i borgenärens hand, eller ock, efter aftal mellan honom och låntagaren, sättes i tredje mans vård, samt ej fortfar under längre tid, än det förpantade godset under sådan vård bi - Lag-Utskottets Betänkande, iVo 52. behålles; och sora denna bestämning af begreppet skulle, genom bifall till ifrågavarande förslag, upphäfvas, helst äfven de i motionen omförmälde rättigheter och förmoner ej kunna annorledes, än såsom lös egendom betragtas; altså och då ej elier utan uppmärksamhet bör lemnäs, att förslaget, om det såsom lag antages, otvifvelagtigt komme att gifva anledning till hvarjehanda bedrägerier, såsom egendomens förskingring eller pantsättning till flere o. s. v., finner Utskottet sig böra hemställa, att Olof' Perssons motion måtte lemnäs utan afseende. 2:0.
Med antagande deraf, att inteckning i fast egendom innefattade, till långifvarens förmon, ett band på egendomens innehafvare att icke afstå någon eller några utaf de serskilda förmoner, som möjligen kunde tillhöra samma egendom, har L. J. Boethius från Stora Kopparbergs
Län dels exempelvis anfört, att intecknad jord, hvarå malmstreck funnes, lagligen icke borde kunna till sitt värde försämras derigenom, att låntagaren försålde jordeganderätten till malmstrecket, dels ock yrkat, såsom orden lyda: ”att ingen jorden tillhörig förmon måtte vid inteckningsfall lösbrytas ”från samma jord, utan inteckningshafvarens hörande och begifvande.”
Utskottet har funnit denna motion vara till sin syftning mindre bestämd.
Ifall motionärens mening varit, att afsöndring af jord från intecknad fastighet ej borde utan inteckningshafvarens medgifvande ske, så torde det vara tillräckligt erinra, att den del, som afsöndras, sådant oagtadt, fortfar att för den intecknade gälden häfta, och att, då inteckningshafvarens rätt således ej rubbas genom afsöndringen, hans hörande deröfver ej eller lärer erfordras.
Har åter motionären endast afsett sådane vid en egendom befintlige, til 1 fäl 1 ige förmoner, hvarpå exempel i motionen är anfördt, så innefattar förslaget en inskränkning i jordegares frihet att öfver sin egendom råda, sorn är oförenlig med begreppet om eganderätt och följagtligen ej bör af lagstiftaren tillåtas.
Utskottet kan alltså ej biträda motionen, utan tillstyrker, att densamma må lemnäs utan afseende. 3:o. Af Herr Bagge är anfördt, att uti Fiskeri-Förordningen blifvit, till fiskets befordrande, tillåtet, att fiskeribåtar och fiskeriredskap fmgo intecknas till dens säkerhet, som dertill gjorde penningeförsträckning; hvaremot den, sora leinnade lån för inköp af fartyg, enligt Sjölagen, ej kunde der - 6 Lag-Ulskollets Betänkandej N;0 o2. för erhålla säkerhet annorledes, än genom bodmeri; men' som ändamålet dermed icke uppfylldes för den, som behöfde lån med vilkor att derå, medelst ett fartygs förtjensler, göra successiva afbetalningar, helst ett bodmeri-bref vore till betalning förfallet vissa dagar efter fartygets ankomst till destinationsorten; så och på det sjöfarten måtte upphjelpas, föreslog motionären följande stadgande:
"Hvar och en, som lill fartygs inköp ”vill göra penningeförstärkning, ege att derå, i två mäns närvaro, af reda”ren laga förskrifning, hvilken genom intecknings-prototocollet intecknas uti ”fartyget hos den stads Rådstufvu-Rätt, inom hvars tullkammare-district ”redarn är boende, hvarom bevis meddelas såväl å förskrifningen som å ”fartygets bilbref; egande likväl slik inteckning icke företräde framför de ”bodmerilån, sorn skepparen under påstående resa kan finna sig nödsakad ”att göra för fartygets behof, utan gånge med dessa bodmerilån, på sätt i ”Sjölagen stadgadt är.
Då skulden betald blifvit, åligge redarn att för Rätgen, till inteckningens dödande, uppvisa förskrifningen och bilbrefvet, ”hvarom anteckning derå ske bör.”
Då utvägar till låns erhållande emot säkerhet i fartyg redan äro anvisade i Sjölagen, som stadgar förmonsrätt till betalning ur skepp för ej mindre bilbref eller förskrifningar å penningar, som någon bekommer, ”för ”att dermed bygga eller upplaga fartyg, eller betala och underhålla skeppsfolket, eller ock att befria sig från gäld, som för berörde orsaker tillförne ”kan vara gjord,” än ock för bodmerilån, de der må af skeppare, under vissa förhållanden, upptagas; samt den säkerhet för återfående af förskott till fartygs inköpande, hvilken motionären trott sig finna i förskottets intecknande i fartyget, efter Utskottets tanka, skulle, i de flesta fall, blifva ganska tvifvelagtig, enär långifvaren dels ofta vore urståndsatt att förskaffa sig tillförlitlig underrättelse, huruvida fartyget, som flere gånger kunnat Ombyta egare, boende inom olika tullkammar-dislrict, förut blifvit på annan ort med sådan gäld besvärad, dels ock alltid äfventyrade att nödgas vika för den, sorn sedermera komrae att lemna bilbrefs- eller bodmerilån; alltså anser Utskottet motionärens förslag hvarken vara påkalladt af behofvet eller lämpligt; hvadan Utskottet hemställer, att Herr Bagges motion icke mätte bifallas.
Stockholm den 26 Maj 1840. La"-Utskottets Utlåtande, N'o 53’. 7 N:o 53.
Auli. till Exp.-Utsk. den 27 Maj, kl. 12 midd.
Utlåtande, i anledning af vackt motion om ändring i 13 § af Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818,, angående inteckning i fant egendom.
■ Omförrnälde § innehåller, att, i händelse den, sora egendom förvärfvat genom lång, derå lagfart ske hör, försummar att i staden inom tre månader och å landet sist vid det ting, som infaller näst efter sex månader, sedan han förvärfvade, uppbud taga; och förre egarens borgenär då eller framdeles, innan uppbud sökt blifvit, kommer med skuldebref eller annan handling, derför inteckning tillåten är; skall borgenären ega rätt att den erhålla, hvaremot nye egaren bör, för den intecknade skuldens- belopp, söka skadestånd af sin fångesman..
J/nlers Larsson från Westmanlands
Län bär, uti en hos Hedervärd» Bonde-Ståndet väckt och lill Lag-Ulskoltet öfverlemnad motion, anmärkt, att det rådrum, som sålunda vore köpare af faslighet lemnadt, att derå söka lagfart, gåfve anledning dertill, alt inteckningsegure i vissa fidi, utan eget förvållande ginge förlustig sin rätt.
Om nemligen egare af fäst egendom förhållit sig så svekfullt, att han liktidigt såll egendomen till en person och till annan utfärdat skuldebref med rättighet att låta det i' egendomen intecknas; samt ej mindre borgenären, okunnig om det skedda köpet, erhållit inteckning innan förutnämnde lid för luglärtssökandet förflutit, än ock köparen sedermera inom samma lid med köpet lagfarit; så mäste, i följd af ifrågavarande lagbud, inteckningsegaren vika för honom, som eganderätlen förvärfvat, ehuru inteckningen i laga ordning: tillkommit.
Enligl motionärens tanka, kunde denna olägenhet afhjelpas antingen medelst uteslutande af omförrnälde § eller genom bestämmandet af kortare tid för köparen att göra köpet offentligen kunnigt, i hvilket senare full i3 § skulle erhålla följande förändrade lydelse: ”Ehuru den, sorn egendom förvärfvat genom fång, derå lagfart ske ”bör, jemlikt stadgandet i förordningen om stämplade pappers-afgiften, eger ”att med lagfarts begärande dröja, i stad uti tre månader och på landet ”till det Ting, som infaller näst efter sex månader, sedan han förvärfvade; ”bör likväl den, sorn på sådant sätt åtkommit fastighet, i staden ofördröjligen, och å landet vid första Ting för Rätten» anmäla- sitt fång och låta 8 Lag-Utskottets Utlåtande > N'.o 53. ”köpe-contract i Rältens inlecknings-protocoll införas.
Underlåter lian detta ”försigtighetsmått, och kommer under tiden, eller innan uppbud sökt är, ”förre egarens borgenär med skuldebref eller annan handling, derför inteckning tillåten är, håfve rätt att den erhålla; och söke nye egaren, för ”den inlecknade skuldens belopp, skadestånd af sin fångesman.”
Utskoltet inser, lika med motionären, behofvet deraf, alt fastighetsegares och inteckningshafvares ömsesidiga rättigheter blifva närmare bestämda, än nu är fallet.
Fråga härom väcktes ock under sislförfiulne Riksdag, då Lag-Utskollet yttrade bland annat: alt hvarken egande-rälten eller hypotheks-rätten till fast egendom vore tillräckligen betryggad, sä länge, på sätt nu gällande lag medgifver, den, som på god tro ej allenast köpt fastighet, utan ock med köpet lagfarit, äfvensom den, hvilken erhållit inteckning, sedermera och möjligen efter en lång tids förlopp kunde nödgas vika för annan, som tidigare köpt, men underlåtit att deråt gitva offentlighet genom köpets lagfarande, i följd hvaraf den förstnämnde köparen och inteckningshafvaren kunde komma att förlora, hvad de utbetalt, utan att det ens varit dem möjligt att förlusten förese och afvärja; att, i afseende härpå, den grundsats borde följas, att afhandling om fast egendom, ulan deråt gifven offentlighet genom lagfart eller inteckning, ej skulle ega bestånd emot annans på sådant sätt offentliggjorda egande- eller inlecknings-rätt; dock med iagttagande, att, om flere sökte lagfart och inteckning vid samma rättegångstillfälle, inlecknings-sökanden borde vika för den nye egaren, och det yngre eganderätts-anspråket för det äldre, äfvensom ett yngre arrendeanspråk för ett äldre; samt att således, för en nödig öfverensstämmelse i lagstiftningen, erfordrades ändring ej mindre i i3 § af Intecknings-förordningen, än ock dels i 4 Cap. 4 § Jorda-Balken, som stadgar, att, om någon säljer jord, hus eller tomt, den han förr till annan sålt häfver, det köp skall vara gildt, som först gjordes, dels i Kongl.
Förordningen, angående lagfart och börd af jord på landet, den i3 Juni 1800, så vidt densamma upptager enahanda föreskrift, som finnes i i3 § af Intecknings-förordningen, dels ock i 3 mom. af Kongl. Förordningen af sistnämnde dag, angående städsel och lega af jord på landet, hvaråt den tolkning kunde gifvas, att arrende-contract, hvilket intecknades sist vid det Ting, som infölle efter sex månader, sedan contractet slöts, icke skulle rubbas af sådane köp, som under tiden skedde, äfven om med dem lagfares, innan arrendecontractet till intecknande uppvisades, derigenom köparen kunde komma att vidkännas ett oförvålladt lidande.
I följd häraf, och i hufvudsaklig öfver - Dag-Utskottets Utlåtande N\o 53. vei' ens slä mm el s e med hvad förslaget till Civil-lag i 7 Cap. 6 och 8 §§ samt 8 Cap. 12 § Jorda-Balken innehåller, tillstyrkte Utskottet, genom dess Betänkande N:o 166, att, med npphäfvande af merberörde § uti Inteckningsförordningen samt ändring uti öfrige här ofvan uppräknade lagstadganden, förordnas mätte: i:o ”öfverlater någon sin egande-rätt till fast egendom åt "tvänne, stånde den öfverlåtelse fast, derå lagfart först sökes; dock att, om ”tvänne söka lagfart å samma dag i staden eller vid samma ting å landet, "den öfverlåtelse är gällande, som först skedde.
Sökes inteckning till säkerhet för nyttjande-rätt till faslighet å landet, den egaren åt tvänne upplåtit, vare om dessas inbördes rätt lag samma; 2:0 har, innan lagfart sökes af den, som egande-rätt lill fast egendom förvärfva!, förre egarens ^borgenär eller, om fastigheten är å landet, den, åt hvilken nyltjande-rät”ten är af förre egaren upplåten, i egendomen sökt inteckning; då skall ej "nye egarens anspråk ligga i vägen för inteckningen, utan må han, för "hvad lian förlorar, hålla sig till sin fångesman.
Sökes å samma dag i stallen eller vid samma ting å landet både inteckning och lagfart, vike in"teckningssökanden för den, som egande-rätten förvärfvat; 3:o söker någon ”lagfart, i grund af företedd handling, som hans egen åtkomst visar, men ”kan ej genast så styrka förre egarens åtkomst, att lagfarten beviljas må; ”varde hans ansökning ej dessinindre i lagfarts-protocollet tecknad.
Full"gör han sedan å landet sist vid det allmänna Ting, som infaller näst ef”ter tre månader, och i stad inom tre månader, hvad till lagfartens vinkande nödigt är, eller stämmer han sin talan inom ilen tid lill Rätten in; "då må ej det inträffade dröjsmålet med lagfartens beviljande honom till ”förfång lända: försummar han hvad nu sagdt är, eller åstadkommes ej ”medelst omförmälde rättegång den bevisning, som för lagfartens beviljande "erfordras, vare den gjorda ansökningen förfallen.”
Som nämnde Betänkande, bifallet af llöglofl.
Ridderskapet och Adeln samt llögvördiga Preste-Ståndet, deremot afslögs af de öfriga Riks-Stånden, kom frågan att för den gången förfalla.