Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då motionären icke ifrågaställt någon allmännare eller vidsträcktare utvidgning af judarnes rättigheter, än att de skola få bosatta sig och besitta fast egendom hvarhelst i riket, så har Utskottet ansett sig, för undvikande af alltför stor vidlyftighet, här ej böra intaga Kommers-kollegii och öfrige vederbörandes yttranden öfver berörda ansöknings alla punkter, utan endast så vidt de med nämnde frågor ega sammanhang.
Ofverståthållare-embetet och Kongl. Maj:ts befallningshafvande i Blekinge län hafva tillstyrkt en sådan förändring af Jude-reglementet, att de i riket redan bosatte judar och deras afkomlingar må erhålla lika frihet som Svenska medborgare, att öfverallt inom riket vistas, förvärfva och besitta egendom; Ofverståthållare-embetet dock med det tillägg, att, om tidpunkten ännu ansåges icke vara inne för en sådan tillåtelses meddelande, det åtminstone måtte varda dem förunnadt att få bosätta sig i alla rikets släder.
Maj:ts befallningshafvande i Östergöthlands län har ansett sig böra betrakta saken endast från synpunkten af stats-intresset och icke uppfatta den såsom rättsfråga, samt derefter yttrat den åsigt, att det vore en fördel, om i riket befintlige mosaiske trosbekännare i möjligaste måtto införlifvades med rikets öfrige innevånare, och således äfven tillstyrkt, att de judar, som i riket blifvit födde eller här oklandradt vistats i 20 år, måtte de ifrågavarande rättigheterna erhålla.
Deremot har landshöfdingen uti Götheborgs och Bohus län Grefve Löwenhjelm afstyrkt meddelandet af dessa rättigheter, hvarför han åberopat såsom skäl ”den erfarenhet han sjelf haft i konungariket
Polen om judarnes utsträckta inflytande bland folket.
Den dem medfödde större skarpsinnighet och fintlighet i alla företag och i andra länder till otrolig grad ådagalagda inmängande i hvarje borgerlig näring, skulle, efter landshöldingens förmenande, kanhända inom få decennier här qväfva och tillintetgöra all industri och välmåga hos landets egna barn.”
Lands-sekreteraren i länet har likväl icke biträdt detta afstyrkande, utan stadnat i motsatt mening.
Så väl Öfverståthållare-embetet i Stockholm som bemälde
Landshöfdingar hafva för öfrigt vitsordat det utmärkta och hedrande sätt, hvarpå de i landet bosatte judar uppfyllt sina medborgerliga åligganden.
Kommers-kollegium har åberopat sitt i ämnet den 10 April 1837 afgifna betänkande, samt i öfrigt anfört: att det vore af lång erfarenhet bekräftadt, att judars bosättning i de för dem nu upplåtna städer der ej medfört någon olägenhet eller varit af menligt inflytande på öfrige innevånares Allm.
Bese- och Ekon-Utskottets Betänkande, N:o 107. utkomst och bergning, hvadan Kollegium icke heller kunde godkänna landshöfdingen» i Götheborgs och Bohus län nyssberörde skäl emot utsträckningen af judars bosättningsrätt i Sverige, eller att, i anseende till deras skarpsinnighet och fintlighet i alla företag, fara vore, om dem tillätes att bo hvarhelst i riket, att de skulle qväfva och tillintetgöra industri och välmåga hos landets egna innevånare.
Tvertom vore det kändt, att judarnes spekulationsanda och omtanka i väsendtlig mån bidragit till åtskilliga fabriksnäringars förkofran i riket.
Kollegium har likväl i den händelse, att betänklighet förekomme emot beviljandet af denna utsträckta bosättningsrätt, inskränkt sin hemställan dertill, att judar må förunnas bosättning i alla rikets städer, samt på landet, när de derstädes ega faststighet, och att dessutom de måtte erhålla rättighet, att, utan serskildt tillstånd, förvärfva och besitta fast egendom, äfven pä landet.
Af konsulernes uppgifter inhemta», att i Frankrike, Belgien och Holland judar åtnjuta lika rättigheter med dessa länders öfrige innevånare, hvaremot de i England, Preussen, Danmark och Hamburg bosatte judars medborgerliga rättigheter äro i mer eller mindre mån inskränkta; varande i öfrigt lemnadt samma vitsord om deras hedrande förhållande, som här ofvan finnes intaget rörande här i riket varande judar.
Slutligen hafva äfven till Utskottet öfverlemnats åtskilliga skriftliga intyg, dels af prester och dels af andra allmänt aktade män, utvisande, att personer, som varit i tjenst hos judar, så väl vid fabriker som hemma i deras hus, blifvit i alla afseenden väl behandlade och icke rönt några hinder i uppfyllandet af sina religions- och andra pligter såsom kristna. 2:o af Herr II. B. Palmeer: hvilken utgått från samma synpunkt som Herr Weern, att nemligen det vore orättvist mot judarne och till men för oss sjelfve, att 1782 års Judereglemente med dervid gjorda obetydliga ändringar och tillägg ännu fortfore att vara gällande.
Motionären har ansett frågan om utvidgande af med tidens fordringar öfverensstämmande förändringar deruti vara i så utredt skick, att dess afgörande ej längre borde eller behöfde uppskjutas, men att den, "såsom utgörande ett i allmänna lagstiftningen ingripande ärende, hittills ej blifvit riktigt behandlad, enär Kongl.
Maj:t ensam derom beslutat, i stället för att dess afgörande tillhörde Konungen och Rikets Ständer gemensamt.
För att säkrast och lättast vinna detta ändamål har motionären, med anledning af det förhållande, att judarne hos Kongl. Maj:t i underdånighet begärt att undfå lika rättigheter med öfriga Svenska medborgare, samt att vederbörande embetsmyndigheters utlåtanden i 8 Allm.
Besvärs- och Ekonomi- Utskottets Betänkande, N:o 107. ämnet blifvit afgifna, men ärendet ännu befunnes oafgjordt, föreslagit, att Rikets Ständer måtte, genom underdånig skrifvelse, anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t i nåder låta förelägga Rikets Ständer handlingarna rörande frågan om mosaiska trosbekännares i Sverige rättigheter och skyldigheter, på det Rikets Ständer må kunna, under denna deras sammanvaro, taga det vigtiga ämnet i öfvervägande samt deras fattade beslut och önskningar till Kongl. Maj:ts nådiga sanktion i underdånighet framställa.’’ Utskottet har sökt att med största sorgfällighet pröfva frågan om medgifvande åt judar här i riket af fullständiga eller utvidgade medborgerliga rättigheteter, och utom det ofvan anförda härvid tagit kännedom af hvad dermed eger sammanhang uti vårt och andra länders lagstiftningar samt derom förekommit vid föregående riksdagar.
I följd af allt hvad sålunda inhemtats, har Utskottet stadnat i den öfvertygelse, att judarne i de serskilda länder, dit de blifvit spridda, utgöra alltid äfven ett serskildt folk, jemte det att de tillhöra det land, der de bo.
Derföre har det aldrig varit mer än ett enda folk som varit judar, då alla andra religioner kunna tillhöra flera nationer.
Med jude förstås ej blott anhängaren af en religion eller sekt, utan äfven medlemmen af ett folk, och om de än höja sig till den mest menniskovänliga tänkesätt, så förblifva dock andra nationers medlemmar främlingar för dem.
De kunna blifva goda medborgare uti en stat, men de förblifva alltid på samma gång judar, ty deras religion och deras nationalitet äro så djupt och så nära med hvarandra förenade, att de icke kunna frångå den sednare utan att svika den förra.
Hvarje renlärig och ärlig jude anser Palestina ännu såsom sitt förlofvade land, och det säkraste beviset på styrkan och fastheten af deras nationalitet är århundradens vittnesbörd, att hvarken den omenskligaste eller menskligaste behandling, hvarken utskjutandet ifrån samhället eller beviljandet af fullkomlig medborgerlig jeml i k het förmått införlifva dem med andra folkslag.
Denna deras egenhet sätter dem i ett helt annat förhållande till andra nationer, än alla avdra främlingar, och man bör icke på dem använda allmänna grundsatser i berörde hänseende utan åtminstone med yttersta varsamhet.
Väl har det, såsom skäl för meddelande af fulla medborgerliga rättigheter åt judar, blifvit anfördt. att de hafva alldeles samma pligtlära som de kristne.
Detta påstående hvilar likväl på en alltför ytlig uppfattning af skillnaden emellan nuvarande judendomen och christendomen.
Det är nemligen sannt, att den kristna sedoläran finnes i alla sina hufvudpunkter uttalad i det Gamla Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 107.
9 Gamla Testamentets heliga skrifter, — att den är genom vår Frälsare ej upplossad, utan fullkomnad, — men det är tillika oförnekligt, att den bokstafsuppfaltning af dessa skrifter, som förhindrar juden ifrån alt i Jesus igenkänna den utlofvade frälsaren, tillika döljer hvad dessa skrifter antyda om försoning och helgelse; således måste dessa begrepp, i kristlig mening, blifva honom en förargelse, då de tvertom utgöra sjelfva grundvalen för den. uppriktige kristnes sedoiära.
1 ett kristligt samhälle är det af vigt, att åtminstone den offentliga lagstiftningen icke gifver anledning till förhållanden, som skulle befrämja religiös indifferentism.
Sådant skulle likväl inträffa, serdeles på landet, om frihetmedgåfves judar till bosättning hvar som helst, och med detsamma tillfälle bereddes dem att förvärfva sig eli vidsträcktare husbondevälde, hvilket tvifvelsutan komme att ega rum med deras företagsamhet och redan förvärfvade kapitalförmögenhet.
Äfven i bästa fall måste den judiske husbonden vara indifferent för sina underhafvandes religiösa bildning, om än icke för deras moraliska grundsatser; men dessa måste blifva lösa der deu förra saknas, hvilket en alltför allmän erfarenhet säkrast bevittnar.
Uti de fyra städer, der judar nu hafva rättighet att vara bosatta, finnes en större rörelse och större folkmängd, följaktligen en mera kosmopolisk anda, som ej så lätt såras af deras tvåfaldiga nationalitet och öfriga egenheter.
Der linnes ock en motvigt emot den för detta folk alldeles egna industriskicklighet.
Men sådant är icke förhållandet hvarken uti våra mindre städer eiler på landsbygden; och allmänna tänkesättet torde bestämdt, dela dessa åsigt er, så vida det ej i detta hänseende undergått förändring sedan år ] 838.
Under aktningsfullt erkännande af det i allmänhet berömliga sätt, hvarpå judar inom vårt fädernesland uppfyllt sina medborgerliga och husbonde-pligter, eli förhållande, som icke lika allmänt torde ega rum, der judar äro till ett större antal bosatte, synes detta för Utskottet vara ett bevis på lämpligheten af vår nuvarande lagstiftning för judarne, hvars visa måtta på samma gång ådagalägger billig fördragsamhet mot främmande religionsförvandter och skyldig omtanka om samhällets och kyrkans trygghet och ordning.
Khuru visserligen mycket kunde vara att ytterligare härvid anföra, har dock Utskottet ansett sig kunna, för undvikande af alltför stor vidlyftighet, underlåta att detsamma här intaga, under förhoppning, att de af Utskottet här titti, tilt B.
Bror. 1847 och 1S18. 8 Sand. 28 Haft. 2 10 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 107. framställda hufvudgrunder må anses tillfyllest giltiga för ådagaläggande af oläinpligheten att bifalla den ifrågaställa utvidgningen af judarnes medborgerliga rättigheter, och får Utskottet derföre, med åberopande häraf, vördsamt hemställa, att denna fråga må förfalla Hvad beträffar den af Herr Palmeer serskildt väckta fråga derom, att Rikets Ständer måtte gemensamt med Kongl. Majit deltaga uti lagstiftningen för judarne, så lärer det ej kunna förnekas, alt ju deruti ingå på samma gång bud, som afser både grundlagen, allmänna- och kyrkolagen, samt den ekonomiska lagstiftningen, och att det torde vara svårt, om ej omöjligt, att, med dessa serskilda frågors ryckande ur det inbördes sammanhang, sorn de i afseende å lagstiftningen för judarne ega, afgöra dem hvar för sig och på olika sätt.
Den enhet, som bör finnas och bibehållas i hvarje lag, kunde derigenom äfventyras.
Utskottet anser derföre, lika med motionären, alt, då frågor om nämnde lagstiftning hädanefter uppkomma, desamma torde blifva ändamålsenligast behandlade, om sådant komme att ske af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gemensamt.
Den af motionären, för vinnande af detta syftemål, föreslagna un derdåniga skrifvelse med anhållan, att Kongl. Maj:t täcktes låta förelägga Rikets
Ständer handlingarna rörande frågan om judarnes rättigheter och skyldigheter, lärer likväl nu mera få anses såsom icke behöflig, enär dessa handlingar redan blifvit under det frågan förevarit i Utskottet detsamma meddelade.
Deremot får Utskottet vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att uti underdånig skrifvelse på ofvan uppgifna skäl hos Kongl. Majit begära, att Kongl. Majit täcktes hädanefter icke, utan gemensamt med Rikets Ständer, till behandling och afgörande företaga de frågor, som angå lagstiftningen för judarne i riket samt hvad dermed eger sammanhang.
Emot betänkandet anmäldes följande reservation af Herr Grefve Gyldenstolpe, Anton: ”Emot det af Utskottet fattade beslut, i fråga om Herr Wcerns motion , får jag härmedelst mig reservera.
Restoch Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 107.
De skal, som tala för medgifvande af mera utvidgade borgerliga rättigheter åt i Sverige infödde och bosatte judar, äro så fullständigt af motionären utvecklade, samt uti betänkandets recit upptagna, att jag anser öfverflödigt att här ytterligare upprepa dem.
Önskligt hade varit, att Utskottets majoritet vid desamma fästat en större vigt, än som skett, synnerligen då den framställda begäran afser blott att åt de inom landet befintliga judar allmänt häfda den rättighet, Kongl. Maj:t åt enskilde af dem redan förunnat och fortfarande kan, enär Han så behagar, bevilja.
Deremot kan jag ej gilla de skäl, Utskottet framlagt för sitt afslag.
De äro, att jag så må säga, nästan endast och allenast kyrkliga.
Huruvida uti vår tid, då man längesedan upphört att tvista om hvad man tror, samt längesedan kommit öfverens alt man kan vara god och nyttig medborgare, utan afseende på hvilken religion man bekänner; huruvida i en sådan lid ära och framgång, ännu mindre tillfredsställelse, stå att vinna genom ett envist fasthängande vid religiösa fördomar, som, när de gå i frö, endast utså orättvisa, bitterhet och skada å ömse sidor, om allt detta borde väl tankarna ingalunda vara delade.
Utskottet anser att religiös indifferentism skulle befrämjas genom judarnes bosättning hvar som helst.
Något sådant har dock icke försports i de städer eller å de orter, der judar nu äro bosatte, och att den judiska husbonden mäste vara likgiltig för sina underhafvandes religiösa bildning har, genom de af Utskottet omförmälda intyg, visat sig icke af erfarenheten vitsordadt.
Att de nu i Sverige befintliga omkring 800 judar icke skola, bosatte hvar som helst, förmå i minsta mån rubba det svenska folkets på sann öfvertygelse grundade kristna tro och gudsfruktan lärer väl ingen kunna förneka.
Likaså torde man vara ense derom, att ett samhälle aldrig kan uti sig upptaga för mycket af goda elementor.
Hafva judarne, och detta har Utskottet ej ens försökt alt vederlägga, visat sig såsom en klass af arbetSsamma, ordentliga, måttliga och laglydiga menniskor, sä synes mig alt samhället gör illa mot sig sjelf, när det förskjuter dem, serdeles som ju lättare man gör för dem att fl itt inom landet nedsätta sig, ju mera motverkar man deras påstådda benägenhet att utgöra ett serskildt folk.
Tvertom befrämjar man på detta sätt denna folkstams sammansmältning med det svenska folket och bereder i er> framtid dess medlemmars öfvergång till den kristna kyrkan.
Sjelfva deras industriella företagsamhet har emot dem blifvit åberopad.
Detta skäl är ett underligt skäl.
Man plägar i allmänhet anse, att ett lands industri och näringar hvila på individernes ordningssinne, sparsamhet, drift och företagsamhet.
Hvad man ock med rätta skattar såsom goda egenskaper hos andra, har Utskottet ansett samhällsförderfligl hos juden. ii Allm.
Besty - och Ekon.-Utskottels Betänkande, N:o 107.
Motionären har åt juden ej yrkat politiska rättigheter; han har endast begärt, att denne ej, likt gräset, måtte vara oupphörligt fastväxt vid samma torfva, han har blott begärt för honom den rättighet, som endast förmenas brottslige, nemligen att fritt få röra sig från ett rum lill ett annat.
Han har vidare begärt, att det lagstadgande, som förbjuder jude alt besitta fast egendom, måtte upphäfvas, emedan det i främsta rummet är skadligt för oss sjelfva.
Att tillåta judar inkomma och bosätta sig i landet, men detta endast under uttryckligt förbehåll, att de ej få eftersträfva äran af att i verkligheten blifva landets barn och egna sina krafter och sin verksamhet åt dess förkofran, är en åtgärd, som kanhända kunde vara ursäktlig under de förhållanden, som förefunnos, när della lagbud först utfärdades, men som numera icke kan annat än anses stridande mot en klok lagstiftning.
Ville man häremot åberopa, att judar kunna, efter af Kongl.
Maj:t på underdånig ansökning erhållet tillstånd, uppträda hvar som helst såsom näringsidkare eller jordbrukare, så synes det mig, som man genom ett sådant skäl vederlägger sig sjelf.
Antingen måste judarne, såsom frie näringsidkare eller jordbrukare, blifva skadliga för samhället eller icke.
Blifva de verkligen det förra, så synes mig att sådant ej bör tillåtas genom Kunglig sanktion.
Kunna de åter vara samhället nyttiga, hvarföre då låta denna fördel komma landet till godo endast genom omvägar?
Het är ur denna synpunkt, som jag, för min del, betraktar den väckta frågan och får derföre, hufvudsakligen instämmande i motionärens framställning, tillstyrka Rikets Ständer, all i underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att judar må förunnas rättighet till bosättning i alla rikets släder, äfvensom på landet, när de derstädes ega faslighet, och alt de derjemte måtte erhålla rättighet att ulan serskildt tillstånd förvärfva och bosilia last egendom så väl i städer som på landet, men att judar ej må ega alt välja eller kalla prest, skollärare eller kyrkobetjening inom kristna församlingar, eller att uti direktioner eller kommissioner, som hafva befattning med kvrkoärenden eller kristna undervisningsverket, deltaga i öfverläggningar eller beslut öfver dithörande frågor.”
Uti denna reservation instämde Hr Törnebladh, C. O., samt Hr Palnmr.
STOCKHOLM. örnum» &
Bbrjusg, 184-8.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 108. 1 N:o 108.
Auli. till Exp.-utsk. den 17 Juli, kl. 12 midd.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga om en extra krigshjelps erläggande utaf presterskapet.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet har i detta ämne fått emottaga följande motioner: Från Borgare-ståndet af herr Kock, som anfört, att statsverkets knappa tillgångar gjorde till en pligt för representanten att uppsöka alla befintliga källor, hvarur på laglig väg bidrag kunna hemtas att fylla statens behof, och att en sådan källa funnes, enligt motionärens förmenande, uti riksdags-beslutet den 2 Maj 1810, hvari början till 9 § 4 mom. har följande lydelse: ”Preste-ståndet har jemväl åtagit sig erläggandet af en årlig extra krigshjelp under krigstider af en, en och en half å två tunnor spanmål in natura eller till ortens markegångspris, efter pastoratens godhet och klassifikation och i lika sädesslag med kronobonden.”
Som nemligen Rikets Ständer nu beviljat ett kreditiv af två millioner riksdaler banko till krigsrustningar, samt en del af krigsmakten både till lands och vatten redan är satt i rörelse och den förra bestämd att till fremmande land öfverföras, så har motionären ansett det i nyssnämnde stadgande förutsatta fall vara så nära lör handen, att Preste-ståndet bör, i likhet med hvad af de öfriga Riksstånden, i afseende på deras vid berörde riksdag gjorda åtaganden redan blifvit verkstäldt, nu äfven sin då iklädda förbindelse fullgöra, och derföre hemställt, ”att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att då krig uppkommer, hvilket får anses hafva inträffat, när arméen rycker i fält, Kongl.
Maj:t täcktes foga anstalt om verkställighet af ofvan citerade riksdagsbeslut, medelst indrifvande af den deri utfäslade extra krigshjelp att, för användande i och för krigskostnadernes bestridande, ingå till Stats- eller Riksgäldskontoret;” samt från Bonde-ståndet, af riksdags-fullmäktigen Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län, hvilken, hufvudsakligen på lika skäl, som af herr Kock blifvit anförda, begärt, ”att Rikets
Ständer behagade bringa till verkställighet 1810 års riksdagsbeslut uti hvad det rörer högvördige Preste-ståndets åtagande, att, som krigsgärd, af hvarje pastorat erlägga 1, 1/2 å 2 tunnor spanmål, såsom i någon mån svarande mot de utgifter, öfriga stånden för samma ändamål fått vidkännas.”
Med anledning af dessa motioner har Utskottet ansett sig böra till kännedom vördsamt meddela följande Kongl. Maj:ts nådiga bref af den 8 Juli 1812: ”Uti unBih. till R.
Prot. 1847 § 1848. 8 Sami. 29 Haft. 1 2 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 108. derdånig skrifvelse af den 12 sistlidne April har Vårt och Rikets Kammar-kollegium till
Vår nådiga pröfning öfverlemnat en af Vår befallningshafvande i Vesterbottens län hos Kollegium gjord förfrågan, om den af Preste-ståndet vid 1809 och 1810 årens riksdag i Stockholm åtagna extra krigshjelp borde utgå under nuvarande krig med England, och, i sammanhang härmed, har hos Oss i underdånighet blifvit anmäld Preste-ståndets vid nu påstående urtima riksdag, genom erke-biskopen, i detta ämne aflåtna underdåniga skrifvelse, hvaraf Vi inhemtat att, sedan Preste-ståndet, ibland öfriga den 28 Juni 1809 gjorda koncessioner, för roterings-friheten utfast en extra krigshjelp af en, en och en half till två tunnor spanmål, allt efter hvarje pastorats godhet och klassifikation, att under krigstider årligen utgå för de prestgårdar, stomhemman och all annan under presterskapets fria disposition stående embetsjord, hvilka då ej voro med rotering besvärade, Preste-ståndet derefter, såsom dess protokoll för den 14 April 1810 innebär, vid åtagande af roterings-skyldighet under krigstid för den ecklesiastik-staten tillhöriga boställsjord fästat det uttryckliga förbehåll, att den extra krigshjelp, hvartill Ståndet den 28 Juni 1809 för rotefrihet å dylik jord sig förbundit, skulle alldeles försvinna; men att, detta förbehåll oaktadt, motion vid denna riksdag blifvit hos Bonde-ståndet väckt, att förenämnde krigshjelp borde af pastorerne indrifvas och till rikets försvars-anstalter användas, hvaröfver Rikets Ständers Stats-utskott sig utlåtit och yttrat den förmodan, att Bondeståndet, på häröfver anförda skäl, torde finna, det all verkan af Preste-ståndets åtagande af extra krigshjelp upphört med detsamma, som grunden dertill försvunnit genom extra rotering för ecklesiastik-jord, hvilket yttrande Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-stånden den 3 i sistlidne månad bifallit, äfvensom
Bondeståndet i anledning deraf låtit den väckta motionen förfalla.
Vid detta nu utredda förhållande håfve Vi i nåder funnit, att all fråga om förberörde extra krigshjelps utgörande bör numera förfalla, och Vårt Kammar-kollegium derom förständiga!”. Här ofvan uti Kongl. Maj:ts nådiga bref omförmåldte Stats-utskottets utlåtande är afgifvet den 21 Maj 1812 och i det Kongl, brefvet till sitt hufvudsakliga inne håll intaget.
Utskottet, som förmodar att, i det fall motionärerne haft kännedom om dessa förhållanden, de funnit skäl icke vara för handen till framställande af ifrågavarande förslag, får för sin del, med afseende derå, att detta ärende redan längesedan blifvit i vederbörlig ordning afgjordt, vördsamt tillstyrka, att berörda motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allm. Besv.- oeh Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 109. 3 N:o 109.
Ank. till Exp.-utsk. den 17 Juli, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om den lill staden Sala donerade jords skiljande från tomterna.
Efter framställning af de flerfalldiga olägenheter, som uppkomma deraf, att, en ligt de för Sala stad utfärdade privilegier af den 15 April 1624, den till staden donerade jord blifvit fördelad på hvarje tomt, så att tomterne icke finge afyttras, utan i sammanhang med den desamma tillagda jord, har, uti en från vällofl.
Borgare-ståndet till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottets behandling remitterad motion, herr A. J. Fahlcrantz anhållit om Rikets Ständers medverkan för vinnande af den ändring i de för staden Sala gällande privilegier, att tomterne må från sta dens öfriga donerade jord få skiljas och deraf blifva i allo oberoende.
Vid föredragningen af denna motion uti vällofl.