Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid dröjde det icke i många år, förrän Kronan, angelägen om inkomster, rent ut förklarade, att hon aldrig åmuade släppa gärden ifrån sig.
Det skäl Kronan härför anförde, är så märkvärdigt, att jag anser mig böra ordagrannt anföra detsamma.
Genom § 8 af Kongl. Resolutionen den 26 November 1660 förklarade Kongl. Maj:t nemligen följande: ”Det alimogen i underdånighet anhåller, att landtogsgåiden, som i förtiden till en krigshjelp beviljad är, måtte i krigstider dertill använd blifva och i fredliga tider allmogen, såväl som andra extra ordinarie krigshjelper eftergifvas, så har H. Kongl.
Maj:t ej annat svar deruppå gifva, ån alldenstund bemälde landtogsgård uti Kronans böcker är och uti så många år häfver varit upplörd och antecknad för en årlig utlaga, finner Kongl. Maj:t intet skäligt, att allmogen derföre befrias skall, utan vill den eljest uti allt annat, som görligt vara kan med Kongl, gunst och nåd alltid ihågkomma.”
I sanning en dråplig argumentation!
För det Ständerna, som ensamt ega rått att åtaga sig beviliningen, först tilläto Kronan att för krigets skull uppbära landtogsgärden för ett år i sender och sedermera hade den oförsigtighet att medgifva, att denna gärd finge, likaledes som för krigets skull, på obestämd tid af Kronan uppbäras, så förklarade Kongl. Maj:t nu hell enkelt, oaktadt Kronan ej hade något att påbjuda i fråga om Svenska folkets urgamla rätt att sig sjelf beskatta, att gärden skulle af allmogen utgöras ej blott i krigstider utan äfven i fredstider.
Det är ifrån denna tid, som landtogsgärden utgått såsom en ständig, jorden åliggande 544 Motioner « Bonde-Ståndet 1862.
N:o 346. ränta, och det torde derföre vara öfverflödigt alt uppräkna alla de Kongl.
Resolutioner, innehållande afslag å allmogens rättmätiga och hilliga begäran att från gärden varda befriad.
Sådant var det våld, hvarmedelst Kronan, som med beskattningen ej hade något ali, skaffa, ålade oss alt fortfarande utgöra en ränta, oaktadt vi till denna utskyld samtyckt endast för krigets skull.
Det torde derföre ej vara för tidigt, alt denna orättvisa, som är redan tvåhundraårig, omsider varder utplånad och godlgjord.
Vi begära icke tillbaka de millioner Riksdaler, hvartill gärden under denna tidsrymd uppgått, vi fordra endast och det oeftergifligen att för framtiden få njuta vår rätt tillgodo.
Det synes också vara hög tid att Bonde-Ståndet och skattejordens egare i allmänhet upphöra med att betala gården till alt fortsätta kriget med Konung Sigesmund och Konungariket Polen, hvartill ofvannämnde gärd egentligen är beviljad.
Vid förra riksdagen, då denna fråga var föremål för behandling inom StåtsUtskottet, vann den inom dess Inkomst-afdelning det afseende, att afdelningen föreslog att Rikets Ständer mätte uti underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes låta utreda beloppet af ifrågavarande landtogsgärd samt derefter till Rikets Ständer aflåta nådig
Proposition om och på hvad vilkor nämnde gärd må från ordinarie ränta uteslutas.
Inom Stats-Utskottets plenum segrade dock med knapp pluralitet den mening, som uttalade sig för rent afslag.
Med-Stånden biföllo detta afslyrkande utlåtande och frågan blef på detta sätt åter begrafven.
Ifrån delta Stånd afgick dock särskild skrifvelse till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan alt de åtgärder, Inkoms-afdelningen föreslagit, måtte vidtagas; men, enligt hvad jag i vederbörande Stats-departement hört uppgifvas, har denna hilliga begäran icke vunnit nådigt bifall.
Då emellertid frågan, hvars ständiga återkommande antyder att någonting slutligen måste göras för dess lösning, icke kan förlora på en behörig utredning — en begäran, som är så billig, alt icke någon borde motsätta sig densamma — och sådan utredning icke kan af enskild motionär vidare än nu skett verkställas, föreslår jag: att, derest ifrågavarande landtogsgärd, hvars belopp jag icke kan uppgifva, icke nu genast kan upphöra och borde från inkomst-beräkningen uteslutas — en åtgärd som en sträng rättvisa likväl fordrade -— Rikets Ständer åtminstone måtte förnya den af Bonde-Ståndet enskildt framställda underdåniga begäran om frågans behöriga utredning och att skrifvelse således från Rikets Ständer aflåta med underdånig anhållan, att Kongl. Maj:t täcktes i nåder låta utreda beloppet af ifrågavarande landtogsgärd samt derefter - Motioner i Ii onde-Ståndet 18(0).
N:o 347. 545 elter till Rikets Ständer aflåta nådig
Proposition om och på hvad villkor nämnde gärd må Irån ordinarie räntan uteslutas.
Stockholm den 29 November (862. E.
Andersson, från Westmanlands lån.
Af Elie Andersson från Westmanlands län, om fullständigt upphörande af all grundskatt och att Statens inkomster i stället mätte genom bevillning fyllas.
Uti en tid då förändringar al föråldrade förhållanden vidtagas i alla riglningar, för att rättvist fördela och mildra de bördor och omsorger, som äro oskiljaktiga från den menskliga tillvaron, torde det vara af vigt alt tillse hvar den största nöd och de största bekymmer hopat sig, på det att icke äfven de mest välmenande och goda förbättringar, det vare sig uti industrien eller lagstiftningen, skola blifva en dast ofullständiga.
De aldra sinnrikaste uppfinningar, de mest underlättade kommunikationsanslaller skola förgäfves förmå alt sälta lif uti industrien och näriugsgrenarne, der nöden, snart sagdt, tittar in uti hvar dörr, till följd af tryckande ocb ojemnt fördelade beskattningar, så förtungande, alt de torde kunna benämnas utpressningar.
Det ojemna beskattningssystemel i Sverige är en i långliga tider öfverklagad sak, härflytande från den urgamla despotism, som utan något egentligt system utstakat gränsorna för folkets beskattning efter godtycket och i mån af tillfälliga och vexande behof, de der gemenligen icke kunnat genomskådas utaf allmänheten och den stora mängden.
Denna ojemna beskattning, hvilken gynnar ett fätal på samma gång den undergräfver den stora öfvervägande mängdens välmåga, och som undertrycker befolkningen, förhindranden de aldra bästa bemödanden till folkets framåtskridande i bildning och kultur, har öfver sig ett mer eller mindre doldt missnöje, som, öfverklaga. till H. St.
Fröt. 1862 $ 1863. 11 Sami. A Afd. 69 546 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 347. gadt, icke blifvit bordt af många skäl, men synnerligast derför att det svenska be skattningsväsendet år så inveckladt, att man förtvifla! om möjlighet till en rätt lös ning af den magtpåliggande frågan, på samma gång man nödgats ifrågasätta, huruvida uti den svenska beskattningen någonsin förefunnits något egentligt system.
Del är jordbruket sorn, sålunda styfmoderligt behandladl, bragt vårt sköna och i sig sjelft m ed rik näringskraft och fetma begåfvade land under den förnedrande benämning, som blifvit till ett ordspråk, alt ”Sverige är ett fattigt land?
I sanning! det är fattigt på mod, kraft och tilltagsenhet att förändra de gamla förhållanden i syslemer, lagar och författningar, som rent af bemästra det i sig sjelft så rika Sand vi bebo; ty icke fattas här bildning och kunskaper att göra sig den moderliga eljest ymnigt gifvande jordens alster sig til! godo, då hos svenskarne, i djupet af denna nation, ligger en bildning af högt ursprung, hvilken icke står efter någon enda af de mest bildade nationer i verklen.
Jordbruket kallas med rätta menniskans modernäring; det år ock en näring som är hvarje menniskas oafvisliga tillhörighet, och såsom den naturligaste af alla näringsgrenar, och utan hvilken ingen annan kan ega bestånd, så år det för densamma ett vilkor: alt den får vara fri!
Att beskatta en näring såsom sådan, torde i allmänhet böra, ur naturrätlslig icke mindre än ur statsekonomisk synpunkt, kunna anses som ett fel, och hvad försvunna mörkare tider felat genom åläggande af så kallade Grundskatter, Jordeboksräntor ra. m. på ilen naturligaste hufvudnäringen i vårt land, bör vål af nuvarande, mera upplysta, friare tider, kunna försonas genom en rättvis återgång lili det sanna, det naturliga, att nemligen menniskan, personen, beviljar till det allmänna och till Statens bestånd, efter hvad billigt är på grund af fördrag från folkets delegerade, gällande under vissa kortare tidlängder, men att näringen må lemnäs fri.
För uppnående af detta mål, torde ifrån Statens sida böra önskas eli efterskänkande af allt hvad grundskatter heter, och låta Statens intrader utgå hufvudsakligast genom bevillning.
Ty att söka kapitalisera grundräntan derigenom att egare af kronoskattehemman skola erlägga så stort belopp i penningar, som fordras för att af deras ränta kunna erhålla grundskattebeloppet, vore icke rättvist, då fräl— sehemrnansegare, redan förut skattefria, fortfarande skulle blifva det på de förras bekostnad.
Man säger: alt då frälsejorden jemförelsevis är så mycket dyrare än kronoskattejord, så är det billigt att den sednare på ofvannämnda sätt bidrager till grundräntans kapitalisering, och lemnar frälsejorden i samma skattefrihet, som den från uråldriga tider åtnjutit, och således icke gör ingrepp i densammas välförstådda rätt.
Men skall då skattejorden, af grundräntan från uråldriga tider utsugen, fortfarande blifva det lill frälsejordens fördel?
Eller: skall då frälsejorden aldrig återgälda skattejorden den orättmätiga fördel den i uråldriga tider ända intill nu, åtnjutit på densammas bekostnad?
Och, Staten är ju den, som uppburit denna skatt af krono - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
547 skatteinnehafvare, på samma gäng den låtit frälseinnehafvare varit skattefria, — skulle Staten då icke åfven kunna förändra förhållandena och genom ett efterskänkande, bereda sig intrader på ett jemnare fördeladt sätt, och sålunda bereda lindring i utgifterna för enskilde, ordning i förvaltningen och allmän belåtenhet genom att inträda på en ny väg för beredande af sina finanser, genom att börja ett verkligt system, grundadt på allmän rätt, hvilket alltid måste vara förenadt med allmän säkerhet?
Den tid uti hvilken vi lefva kan med skäl kallas nen dyr tid” icke såsom skulle Guds välsignelse vara mindre eller industrien underlåtit att begagna sig af de stora hjelpmedel, som vetenskaper och konster låtit ställa den till buds, utan den framskridna bildningen har högre fordringar pä de materiela hjelpkällorna i stort som smått, förfinade lefnadsvanor, åtföljande en högre odling med förökade lefnadsbehof, och utgifterne stå i förhållande dertill, det vare sig uti den högsta samhällsställning eiler den lägsta.
Arbetet har följaktligen svingat sig upp till ett. välförtjent anseende och erkännande, och på grund af den efterfrågan, som en stigande odling och en ökad folkmängd medför, har arbetet stigit mångdubbelt uti värde emot fordom.
Penningen, och alla andra varor, som äro underkastade konkurrens, hafva icke samma pris som förr och allt bådar att vi inträdt uti en ny tid, som k.råfver stora förändringar från Lagstiftningens och Statsförvaltningens sida, om icke dessa styrelser skola befinnas motverkande för landels utveckling och framåtskridande.
För inga kännes denna nya lid mera betungande ån för den del af landets befolkning, som besitter jord af kronoskatte natur; deras belägenhet är i sanning beklagansvärd, och det är endast genom handläggande af arbetet i förening med det torftigaste, att icke säga uslaste lefnadssätt för sig sjelfva inom hemmet — grundad på försakelser af det mesta utaf den nyare tidens komfort och beqvämlighet, i förening med en oaflåtlig skuldsättning, sorn det är en möjlighet för kronoskatteinnehafvare att uppehålla sig och kunna utgöra Kronans tryckande lordringar.
Sällan skall man ock finna någon kronoskatteinnehafvare efterlemna något åt hustru och barn, såvida han icke genom gifte elier arf kommit till någon förmögenhet.
Kronan är den egentliga egaren af hans jord. och hans erlagda köpeskilling representerar egentligen endast hans besittningsrätt, och de ärliga utskylderna hans arrende till denna Kronan.
Han är kronans arrendator, men en hårdare och dyrare principal gifves icke, ty den enskilde beräknar välvilligt möjligheten för arrendatorn att kunna lefva och hafva en billig förtjenst och kan dertill gifva mildring då nöd och och omständigheter sådant kräfva, men Kronan har intet förbarmande, den pressar ut till sista skarfven.
Och huru skulle hon kunna annat göra för uppehållande af det invecklade, och snart sagdt, outredbara förvaltningsmaskineri, som sedan århundraden knappast undergått någon annan förändring än ökadt antal tjenstemän och dertill förhöjda löner. 548 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Det är således af vigt att tillse hvarest bördan af samhällets uppehållande är soni mest tryckande, för att med rättvist och billigt omdöme hunna behjertas.
Såsom redan nämnd! och vidare skall visas, är det för öfrigt en allmän klagan att jordbruket är den industri, och den tungt arbetade jorden det kapital, hvarifrån Slaten nästan uteslutande heaitar sina inkomster, och att på jordbrukarens axlar hvital' uteslutande tyngden af de mest oundgängliga vilkoren lör samhällets bestånd.
Huru orättvist delta är. ligger uppenbart för hvar och en som viii erkänna alt det bör vara hvarje samhällsmedlem dyrbart att iå deltaga i sin mån, elter bästa förmåga, råd och lägenhet, till eli älskadl fosterlands uppehållelse och bestånd, då såsom vilkor för detta bestånd och lör den allmänna välmågan, sjelfva näringen såsom sådan, lemnäs fri.
Att egare af frälsejord icke veta till grundskatt eller jordeboksränta är kändt.
Alt deremot menigheten å kronoskattehemman, utgörande största delen af Sveriges jord, från äldre tider fått sig pålagd både grundskatt, jordbruksränta, roteringsbesväret, m. m. m. m. m. m. såsom krigshjelp, eiler till understöd i långvariga krig, med dervid lästad! vilkor, alt denna beskattning skulle upphöra med krigets slut, är vål icke så alldeles bekant, ehuru det 'likväl är histoiisk sanning.
Men hvad sorn är väl bekant, och en tryckande verklighet, är, alt alla dessa kraf på krono skattejorden ändock blifvit bibehållna emot skatledrngarens vilja och medgifvanden och slutligen vunnit auktoritet af häfd.
De aldra vackraste bemödanden från Imshållningssällskaper och iandtbruksmöten, hvilka i många år med flit, kostnader och ospard omtanke verkat lill jordbrukets bästa, hafva dock icke förmått lyfta svenska skallejordbruket och boskapsskötseln ur den medelmåtta och dvärgartade växtlighet i förhållande lil! andra kultiverade länder, hvaruti del sig så länge befunnit.
Det är utan tvifvel att den tunga och tryckande beskattningen, med dess ojemna fördelning samt dyra och otympliga förvaltning, är dertill den hufvudsakliga anledningen.
Visserligen gifve» många andra anledningar äfven, till grund för delta obestånd, hvaruti den svenska jordbrukaren och synnerligast den hårdast betungade, sorn är kronoskatteinnehafvaren, sig befinner, Deribland må i förbigående nämnas det uli landtmannalifvet sä djupt ingripande landtmäteriet som, öfvermåttan dyrt. dertill lemnar jordbrukaren sä godt som ulan skydd mot oförrätt och mannamån, då landtmäteriet är lemnadt helt och hållet i händerna och beroende af landlmätarens individualitet, i förening med så kallade gode män, de der kunna vara utan ringaste sakkännedom, vare sig uti agrikultur—kemiskt hänseende, i landtmäleriels grunder, eller skogshushållningen.
Då härtill kommer att landtmätaren är iemnad under sina mätningar alldeles utan eftersyn och kontroll af vederbörande embetsverk, hvilket dock iaktlages med den mest berömvärda noggrannhet vid mätning för kartor lill krigsbruk; och andra instansen för klagomål beslår af Egodelnings-rätten med dess föga eller intet sakkunniga ledamöter, af 1 jordbruk föga kunnige yngre eiler äldre häradshöfdingar och Motioner * Bonde-Ståndet 1802.
549 gode män med stora traktamenten, reseersättningar och papperslösen, så linner man ali en förut betungad kronoskatteinuehafvare, eller ett landtmäteri, hvaraf han hoppats fördel af egornes sammandragande på ett stalie, kan tilläfventyrs fä sin egendom nedsatt llere tusende it.dr i värde.
Att, detta oaktadt, grundskatt, jordeboks ränta, rotering, tionde, ui. m. m. m. skal! ulga oafkortad! och efter den gamla öreslandsberäkningen —■ elier rättare, ulan någon beräkning från Statens sida — delta blir en ytterligare hörda, som gör skalleinnehafvarens ställning ännu mera bekymmersam.
Att den heskattiiingsgruud, sorn, oförändrad sedan århundraden, jemte ro terin gsbördau uteslutande livilar på jordbruket, så val som presttionde m. m.: är anledningen tiil det obestånd, livat uti skaltcklassen i nket sig befinner, torde sålunda böra inses, samt ali delta föråidiade och godtyckligt fördelade beskatlningssält måste blifva äfven en nationalekonomisk förlust i stort, lärer icke heller vara svårt att inse, samt icke mindre ali förutse vid en möjligen framlida förestående fara framför Fäderneslandets porlar, då nationen äfven med deri bästa vilja tiil motvärn, skall dertill uti farans stund nödgas se nationalfatligdomen öfver sig som en väpnad man.
Sådant kan blifva följden af jordbruket utsugande skatter, de der oeftergitligen hafva med sig alla andra näringars ringa blomstring eller förfall.
Så länge författningarne rörande jordafsöndring och hemmansklyfning tillmäta den rike möjligheten att. förvärfva jord så mycket han vill, men den fattige eiler mindre bemedlade förhindras alt förvärfva så litet han kan, blott af fruktan för en rubbning uti det föråldrade och högst orättvist fördelade grundskatle-väsendet. så måste ett svindlande affärs- och spekulalions-system utveckla sig tili allmän som enskild skada.
Det arbetsföra folket, som gerna ville besitta en jordtorfva och densamma bruka såsom sjelfständiga och besutna, men icke eger magt köpa i mantal salt jord, förnekas denna dess naturliga räll, om det ock har samlat en köpeskilling, motsvarande hvad det kunde åstunda, strömmar till städerna och lemnar den förut betungade jordbrukaren med den ytterligare bördan alt stå ensam, eller emot de drygaste löner skaffa sig folk till modernäringens vederbörliga häfdande, den näring, som likväl ytterst är hela landels näring och bestånd.
Den mindre bemedlade ungdomen med bildning och kunskaper sträfvar så långt möjiigt är att, lili skada för jordbruket, befrias från dess mödosamma värf, emedan besittningen af en i mantal satt mindre gård ger dem ingen möjlighet till utkomst för de tryckande skallerne, och besutenheten pä en jordlott i tunniandtal öfverensstämmande med ett obetydligt och mindre kapital, på hvilket de gerna och med framgång kunde egna sig åt det egentliga arbetet, motverkas och hindras af lagarne.
Det mindre naturliga lifvet i städerna beröfva!* sålunda modernäringen mycket af dess bästa krafter.
Sålunda eftersökas embetsmarinavägarne af de sednare, och de förra, eller det egentliga arbetsfolket, uppsöka och närma sig penningemarknadeu och de stora stå - 550 Motioner % Bonde-Ståndet 1862 N:o 347. derna, der stora arbetslöner på kortare tider och särdeles i brådaste andetiden stå dem till buds.
Det är naturligt alt jordbruket, sorn sålunda jemte skatterna måste vidkännas de mest förböjda arbetsvilkor, skall komma i stor förlägenhet, då jemte dessa skatter, arbetslönerne äro förhöjda till mer än dubbla beloppet mot tillförene, så alt arbetskraften måste inskränkas till jordbrukets skada.
Afkastningen förminskas med arbetskrafterna, och en stor nation al för lust blir den närmaste följden, så, att om hvarje tunnland jord lemnar i afkastning blott 2 tunnor mindre ån den*vanliga medelafkastningen, eller till omkring 20 tunnor mindre per hemman, och hvilket på rikets Sexliofem Tusen mantal gör En midion Trehundra Tusen tunnor, så uppkommer en nationalförlust, beräknad efter medelpris, af Tretton MiUioner Riksdaler ärligen; kommer då härtill alt dessa Tretton Millioner i svaga år skola erläggas lill ulländningen för spanmåi och viktualier, och man hopsummerar all den förlust, som alla öfriga näringsgrenar deraf lida så torde skadan a! grundskatten kunna uppskattas till dubbelt belopp af nyssnämnda summa.
En bifogad uppgift öfver ungefärliga beloppet af inkomster och utgifter å medelstora skattehemman i medelgoda år, skall ådagalägga kronoskalte-innehafvarens föga afundsvärda ställning.
En öfverblick häraf, i förening med en billig tanka på de nuvarande stegrade arbetslönerne, hvilka gemensamt bidraga att göra grundskattens börda för kronoskalte-innehafvaren mera betungande än fordom, kommer den frågan sjelfmant att framstå:
Hvarför har grundskatten hittills kunnat utgöras, och hvar före hafva åtminstone många skatteman kunnat behålla sina hemman, och erlagt den öfverklagade skatten?
Vid denna frågas besvarande måste man taga denna den nyare tidens lefnadsbehof i öfvervägande, hvilka uppdrifvit arbetet till den höjd, att då man tillförene allönade en dräng med värdet af högst 3 tunnor säd, så fordras nu värdet af 11 eller 12 tunnor, och tjenstepigans lön i samma proportion, af hvilket i förening med grundskatten och mångfaldiga andra onera, måste utpressas ur deu sedan långliga tider hardt ansträngda och sugna kronoskatte-jorden, innan någon möjlighet blir alt tänka på föda åt dessa arbetare i förening med skalte-innehafvarens, dess hustru och barn.
Denna förhöjning saramanräkuadt öfver hela landets kronoskalte-hemman, skal! säkerligen uppgå till eli vida högre belopp än sjelfva grundskatten, och arbetarens fordringar lära icke nedsättas, hvad de icke komma alt stiga.
Då grundräntan upphör, så blir detta icke någon egentlig inkomst eiler gåfva för nuvarande räntegifvare af kronoskalte-hemman, emedan samma valuta i alla fall måste utgifvas såsom förhöjda löner åt nutidens arbetare, och hvilket förhöjda lönebelopp föregående äldre tiders skatteegare fått behålla, och således lättare kunnat uthärda grundskattens albördande.
Det klefve så mycket mindre en gåfva eller inkomst på bekostnad af frälseinnehafvarens rätt, sorn kronoskatte-jorden sedan förflutna tider ända intill nu nödgats utsugas nära till det yttersta, för att kunna utgöra den tryckande grundskatten.
Frälsejorden har deremot sedan förflutna tider sin kraft och friska bör - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 3å7.
551 dighet lill godo och dess innehafvare, fortfarande i sin goda rätt, kan väl icke missunna den förut hårdt tryckta skalteinnehafvaren, ifall Staten efterskänkte grundskatten och ställde skattejords-innehafvaren i samma fördelaktiga ställning, som frälsemannen sjelf.
Huru tryckande grundskatten är, kan äfven ses deraf, att det gifves landsorter med en svagare natur, der hela sträckor fordom hördig odalåker befunnits så utsugen, att dea af skaUemän blifvit öfvergifven, såsom icke mera lönande alt beså.
Men skatten mäste dock ul, och de återstående hällre delarne af skattehemmanet ytterligare pressas, lemnande intet öfrigt lill innehalvarens aldra nödtorltigaste föda.
Alt i allmänhet någon förtjenst dier ersättning för kronoskalte-iunehafvarens och hans hustrus egna arbete och möda icke är alt påräkna, år en beklaglig sanning ulan alt de få vara nöjda i sitt mer än torftiga lif, om de endast kunna utgöra sina kronoutskylder, samt aflöna och föda ijenslfoiket, på samma gång de sålunda nedlägga fruktlöst ö l dyrbara kapital, som ligger i deras eget arbete.
Någon ränta på köpeskillingen å skattehemmanet står under sådana förhållanden icke till att erhålla, och man må vä! förundra sig öfver, att så tryckande bördor blifvit lagda på en särskild del af Sveriges jordbrukare, och alt delta kunnat fortgå utan ändring, visar huru litet man vårdat sig om rikets modernåring, icke besinnande att uti densarnrnas sköte ligger landets hufvudsakliga blomstring och välmåga.
Då vi sålunda sökt att i korthet framställa hvad som i vår tanka utgör anledningen hvarför Sverige är och med rätta kallas ”ett fattigt land”, i trots af de ofantliga resurser, som inom detta land förefinnas, och hvilka icke kunna tillgodogöras af brist på möjligheten af samlade kapitaler i större eller mindre skala hos en så stor del af landets innevånare, som kronoskalle-innehafvare, de der skola oaflåtligen nedlägga snart sagdl hvarje samlad penning uti Kronans skattekista, så hafva vi troll oss böra uppkalla Rikets nu församlade