Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enahanda är förhållandet i afseende å det frän de öfrige Riks-Stånden skiljaktiga beslut, som Högvördiga Preste-Standel lättat beträffande de af Utskottet föreslagna 7 och 55 §§.
Bemälde Riks-Stånd har nemligen, med afslag å Utskottets hemställan i dessa delar, antagit motsvarande <§<§ i Kongl. Maj:ts Proposition, hvaremot öfrige Riks-Stånden godkänt hvad Utskottet härutinnan tillstyrkt.
JKh. till IL St.
Prat. 1859 & 1800. 7 Sami. 1 Afd. 20 Baft ’ 1 2 Lag-Utsliothts Utlåtande N:o 39.
Hvad sålunda förekommit, har Utskottet följaktligen ansett sig endast böra för Rikets Ständer anmäla.
Deremot erfordras Utskottets vidare utlåtande eller åtgärd i afseende å de delar af förslaget, för hvilka ej sådan röslöfvervigt, som ofvan är nämnd, ledan blifvit inom Riks-Stånden vunnen.
Med förbigående tills vidare af ingressen till den föreslagna författningen, gör Utskottet således början med förslagets § Den af Utskottet föreslagna lydelse af denna §, hvilken bestämmer straffet för mord, har blifvit godkänd af Borgare- och Bonde-Stånden, men alslagen al Ridderskåpet och Adeln samt Preste-Ståndet, hvilka begge Riks-Stånd i stället antagit Kongl. Maj:ts Proposition i denna del.
Då skilnaden emellan Utskottets och Kongl.
Maj:ts berörde förslag består deri, att det sednare stadgar ovilkorligt dödsstraff för ifrågavarande brott, men det förra medgifver såsom undantag eller för det läll, att omständigheterna äro synnerligen mildrande, ådömande af straffarbete pä lifstid, i stället för dödsstraffet, kunna Riks-Ståndens skiljaktiga beslut icke af Utskottet sarnmanjemkas.
Men då Utskottets förslag endast är en konseqvent tillämpning af det i vår nyare kriminal-lagstiftning antagna latitudsystemet, hvars införande just i alseende å de grofsta brotten mot person, der omständigheterna vanligen äro mest skiftande, visat sig vara för lagarnes anseende och kraft i främsta rummet al beholvet påkalladt, samt en med den ifrågavarande likartad, fastän till och med mindre skarpt begränsad, latitud redan i gällande lag är för visst fall medgifven, nemligen i 14 Kap. 2 § Missgernings-Balken, eldigt hvilken domaren för slag å föräldrar äger ådöma antingen dödsstraff eller en månads fängelse vid vatten och bröd, så har Utskottet icke tvekat att antaga, det Rikets begge första Stånd skola vara villiga att i denna Iråga förena sig med de begge öfriga; hvadan Utskottet till Ilöglolliga Ridderskapet och Adeln samt Högvördig» Preste-Ståndet vördsamt hemställer, att dessa Biks-Ständ mätte, med frångående af små tillförene i denna del fattade beslut, biträda hvad Borgare- och Bonde-Stunden derutinnan sammanstämmande beslutat.
% Denna §, hvari Utskottet föreslagit straff för försök till mord, har blifvit al Bonde-Ståndet godkänd, men af de öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterad.
De anmärkningar, som synas hafva föranledt återremissen från Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, röra hufvudsakligen den af Utskottet för denna § föreslagna redaktion.
Väl har en ledamot af sistnämnde Riks-Stånd jemväl förklarat sig hysa tvekan, huruvida tiden ännu vore inne att belägga med straff ett lörsök till mord, som ej medfört någon skada; men denna betänkligliet synes i ölrigt icke vara inom Larj-UtsI;ottcts Utlåtande N:o 39. 3 Riks-Stånden delad och torde derföre, utan vidare genmäle, kunna af Utskottet förbigås.
Inom Mögvördiga Preste-Ståndet åter hafva väl äfven anmärkningar emot Utskottets redaktion blifvit gjorda; men de Heste talare inom detta Kiks—Stånd hafva dock hufvudsakligen gjort erinringar dels vid sjelfva principen att, utan sammanhang med generela föreskrifter om ansvar för försök tili brott, uppställa försök till mord såsom ett sjelfständigt brott, dels ock dervid, att den åstadkomna skadan och icke graden af brottets närmande lill fullbordan tagits till måttstock vid bestämmandet af st rafiel.
1 dessa delar synas dock de öfriga tre Riks-Ståndeus meningar med hvarandra sammanstämma till förmån för Utskottets förslag, hvadan vidare yttrande öfver 1 lögvördiga Preste-Ståndets berörde betänkligheter icke synes erforderligt.
De anmärkningar deremot, som återstå för Utskottet att besvara, synas hufvudsakligen vara följande: att det borde bestämdare uttryckas att endast det full borände försöket belädes med straff samt tydliga och säkra kriterier på ett sådant brott uppställas; — att Utskottets förslag vore i så måtto strängare än Kongl. Maj:ts Proposition, att i det förra stadgades straffarbete pä lifstid för mordförsök, föröfvadt älven utan försvårande omständigheter, så framt ej tvertom mildrande omständigheter lörekomino; — samt att genom den af Utskottet vidtagna redaktionslörändring icke nog tydligt framstode att skadans egenskap af svår eller mindre svår borde vid strafftillämpningen lagas i betraktande.
I förstnämnda hänseende får Utskottet genmäla, att uppställandet af bestämda kriterier på ett försök till brott, — såsom när detta skall anses hafva skett, när det är fullbordadt eller icke fullhordadt m. m., — alltid måste möta stora praktiska svårigheter, och att något i visst mån obestämdt nästan alltid måste vidhäfta ett lagstadgande om försök, helst då medlen för brottets verkställighet kunna vara så många och olikartade, som då frågan är om mord.
Det närmare bestämmandet af begreppet »försök» måste derföre i allmänhet öfverlemrias åt doktrinen.
Men då, såsom i denna § föreslagits, gerningen, för att blifva straffbar, skall hafva så långt framskridit, att den åsyftade effekten uteblilvit endast i följd af omständigheter, de der voro af gerningsmannens vilja oberoende, synes så skarp begränsning vara gifven åt brottets karakter, att ytterligare bestämmelser derom i lagen äro obehölliga och att en handling, som man skulle vilja hafva hänfört under det något sväfvande begreppet »ofullbordadt försök», ingalunda bör kunna under ifrågavarande lagbud subsumeras.
Beträffande öfrige ofvanbcrörda anmärkningar, får Utskottet erinra, att då, såsom en konseqvens af förändringen i 1 (§, erfordrats, att för försöket, äfven då det medfört svår kroppsskada, icke, såsom i Kongl. Maj:ts Proposition föreslagits, ovilkorligen stadga straffarbete på lifstid, utan jemväl här medgifva en straffnedsättning, i händelse af mildrande omständigheter, så hade, för att äfven med uttryckande häraf bibehålla en vid all lagstiftning nödig enkelhet i redaktionen, Utskottet valt de ordalag, förslaget innehåller.
Utskottet förmodade att tydligheten derigenom icke var åsidosatt, då §:ns 4 Lag-UtsUottcts Utlåtande N:o 39. sista punkt, uppenbarligen utmärkte, att en mindre skada borde vid straffets bestämmande såsom en mildrande omständighet betraktas.
Och lör vidhållande af denna åsigt hemtar Utskottet ytterligare stöd deraf, att just den ledamot af Viillofliga IforgnreStåndet, som framställt ifrågavarande anmärkning, sjelf rätteligen förklarat den slutsats följa af §:ns sisla moment, alt det i §:n bestämda strängaste straff ej borde tillämpas, då ej svår skada af gerningen uppkommit.
Men härigenom förfaller jemväl den anmärkning, en ledamot af Ridderskapet och Adeln gjort derom, att Utskottets lörslag skulle i visst lall vara strängare än Kongl. Maj:ts Proposition, — och lär Utskottet alltså för de Riks-Stånd, som återförvisat förevarande §, ånyo framlägga samma §, sudan den i Utskottets förslag lyder. §§ 5-5.
Bonde-Ståndet har godkänt Utskottets förslag till lydelse af dessa §§, hvilka bestämma straff för särskilda arter af dråp, hvaremot Utskottets berörde förslag blifvit återremitterade af Ridderskapet och Adeln samt af Borgare-Ståndet, äfvensom, hvad 3 § angår, al Preste-Slåndet.
Sistnämnde Riks-Stånd har deremot, med afslag å Utskottets hemställan i afseende å 4 och 5 §§, antagit Kongl. Maj:ts Proposition derutinnan.
Återremisseu från Ridderskapet och Adeln är hufvudsakligen föranledd af deri i frågavarande §§, i konseqvens med förändringen af den Irsta, föreslagna straffnedsättning lör den händelse att synnerligen mildrande omständigheter äro för handen, — och synes enahanda förhållande jemväl vara grunden till återremisseu från PresteStåndet.
Då emellertid Utskottet ansett sig böra vidblifva sin åsigt i fråga om lör— ändringen i i j§, följer ock deraf att
Utskottet ej bellcr kan frångå sitt förslag i förevarande hänseende. lin ledamot af Ridderskapet och Adeln har vid uttrycket i 4 § »då må straffet kunna nedsättas till straffarbete i fyra år», äfvensom vid det liknande uttrycket i ä §, anmärkt, att der borde framför strafftiden inskjutas ordet minst; men Utskottet hur funnit detta obehölligt, enär samma mening är tillräckligt tydligt uttryckt genom den af Utskottet begagnade ordställning.
Inom Borgare-Ståndet hafva endast ett par smärre anmärkningar mot redaktionen föranledt återremisseu.
Det har nemligen blifvit anmärkt att uttrycket »må kanna nedsättas» borde utbytas emot »må nedsättas».
Det af Utskottet begagnade uttryckssätt är dock detsamma, som med temligen sträng konseqvens synes vara användt i de på sednare tider utkomna förfuttuingar i kriminal-lagstiftningen, hvilka deremot vid fråga om skärpning af straff begagna ordet må utan tillägg af kunna.
Att afvika derifrån, finnér Utskottet icke nödigt.
— Äfvenledes har blifvit anmärkt, att ordet men i 5 § skulle, såsom det der blifvit användt, stöta örat och att det lörty borde utbytas mot och.
Utskottet kan icke finna något missljudande i anmärkta ordställning, hvilken blifvit använd för att klarare ställa i dagen motsatsen af 4 §, som handlar om berådt mod, då det deremot i den 5:te är fråga om hastigt mod.
Och har detta ansetts så mycket lämpligare, som den 4 §;n just åberopas i den 5:te. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39.
5 Utskottet, som alltså vidblifver sitt förslag i dessa delar, får derföre vördsamt hemställa, att Preste-Ståndet. med frångående af sitt beslut i afseende å 4 och 5 §§, äfvensom Hidderskapet och Adeln samt Borgare-Ståvdet måtte förena sig i det beslut, BondeStåndet i afseende å ifrågavarande tre §§ fattat. § *•
Denna §, som afser det fall, alt då flere deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden, oj utrönas kan, hvilken eller hvilka tillfogat den döde lifsfarlig skada, har blifvit godkänd af Borgare- och Bonde-Stånden, meri återremitterad af de begge öfrige Biks-Stånden med anmärkning att det bestämda straff-maximum syntes vara fiir ringa och borde höjas, åtminstone i enlighet med straffbestämningen i 5 §.
Utskottet kan dock ej dela denna åsigt, utan får deremot erinra, dels att denna § icke nödvändigt förutsätter det fall, att llere skola hafva förut öfverenskornmit att misshandla annan, men att äfven i detta, lyckligtvis mer sällsynta fall straff-maximum sv nes tillräckligt strängt, dels ock att det våld, hvarför straff här stadgas, kan vara huru ringa som helst, såsom blott en skuffning, och att här alldeles icke är fråga om ett sådant våld, hvaraf lifsfarlig skada bevisligen följt.
Derom handlar nemligen nästföregående §, — och får Utskottet derföre till antagande af Hidderskapet och Adeln samt PresteStåndet denna §, oförändrad, ånyo framlägga, % II Då denna, af Bonde-Ståndet godkända, § deremot blifvit af de öfrige Biks Stånden till Utskottet återremitterad i syfte att deråt vinna en bestämdare redaktion, och Utskottet jemväl funnit en sådan utan olägenhet kunna verkställas i enlighet med de inom sistnämnde tre Riks-Stånd uttalade åsigter, får Utskottet, med hemställan till Hedervärda Bonde-Ståndet att i denna del frångå sitt förra beslut och biträda nedanstående förslag, tillsti/rka Rikets Ständer, alt för ifrågavarande H § besluta följande lydelse: »Har någon misshandlat annan så, att lian deraf mistat talförmåga, srjn eller hörsel, eller fått svårt lyte eller annat svårt kroppsfel eller sta digvarande svårt men å sin helsa, eller rälcat t lifsfarlig sjukdom, och. var någon sådan skada, som sagd är, åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete frun och med sex till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, lill straffarbete från och med två till och med sex år.o § Af Hidderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet godkänd, har denna § deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitterad, på det Ut - Lag-Utshottrts Utlåtande N:o "0. skotte! måtto taga lindur profning, huruvida ej det forsing till reduktion, som blifvit framstäldt i en vid Utskottets Ibrra betänkande fogad reservation, vore bättre än den redaktion, Utskottet föreslagit.
Men dii Utskottet ieke finner detta vara förhällandel, oell Utskottets redaktion, hvilken är alldeles enahanda med den i Kongl. Moj:ts Proposition föreslagna, redan blifvit af tvä Riks-Ståud godkänd, får Utskottet, med vidhållande af densamma, lill Preste- och Borgare-Stånden vördsamt hemställa.
Denna §, hvilken nfser det fall att flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit antingen svår kroppsskada eller sådan mindre skada som i 13 § omförmäies, har blifvit af Bonde-Ståndet godkänd, men af öfrige tre lliks—Stånd till Utskottet återremitterad.
Dervid har nemligen blifvit anmärkt, dels af en ledamot inom Ridderskapet och Adeln, att om man ansåge denna i och lör sig innefatta straffbestämmelse lör de brott, som der omtalas, inträffade den inkonseqvens, att om flere deltogo i en misshandel, deraf följde så beskaffad t lyte som i 13 § omförmäies, utan att dock utrönas kunde af hvilken skadan blifvit gjord, så finge den tilltalade, huru svåra omständigheterna än i öfrigt kunde vara, ej dömas till annat än böter, då deremot det i 14 § omlörmiilda lindiignre våll kunde bestraffas äfven med fängelse, meri att meningen ej kunde vara sådan, utan att i slikt läll väl borde dömas på en gång efter Preste- och Borgare-Stånden, att straffbestämmelsen i slutet af denna g vore alltför lindrig.
Hvad nu förstborörde anmärkning beträffar, så anser val
Utskottet att fido— mande på en gång af särskilda straff efter håde 14 och 15 §§ icke, emot 70 §, någonsin kan ifrågakomma.
Men deremot finner Utskottet sistnämnde § vara alldeles klar deruti, alt om den, sorn varit delaktig i en sådan misshandel, sorn nu blifvit omförmäld, dervid tillika begått någon annan gerning, hvilken är såsom särskilt brott i förevarande författning upptagen, det svåraste straffet alltid skall tillämpas och att dervid den gerning, hvarför särskildt straff sålunda uteblir, likväl bör såsom en försvårande omständighet betraktas, liar derföre i ifrågavarande fall den misshandlade fått sådan skada, som omförmäies i 13 §, och den tilltalade, ehuru ej förvunnen att hafva åstadkommit nämnde skada, likväl öfvertygas att hafva sjelf lagt hand å den misshandlade och icke inskränkt sig endast dertill att på annat sätt i uppträdet deltaga, så dinnes den tilltalade efter 14 §, och det förhållande, att han deltog i en af flera ulöfvad misshandel, ingår dervid såsom en försvårande omständighet.
1 nu vidrörda fall finner Utskottet derföre full tydlighet redan vara åt förslaget gifven.
Beträffande deremot den inom Preste- och Borgare-Stånden framställda anmärkning, att straffbestämmelsen i slutet af §:n vore för lindrig, så har Utskottet, med afseende å de försvårande omständigheter, som i detta fall kunna tänkas, funnit berörde anmärkning grundad, hvadan Utskottet, med frångående af sitt förra förslag, alt med Hidderskapet och Adeln samt Bonde-Stundet i denna del sig förena. ehuru sådant ej vöre tydligen uttryckt, — dels ock inom Lag-Utskottets Utlåtande N:o 3!). 7 och med inbjudning till Bonde-Ståndet att jemväl frångå det af detta Riks—Stånd lättade beslut, vördsamt tillstyrker, det Rikets Ständer besluta, alt ifrågavarande § skall erhålla denna lydelse: »Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i H eller 15 § sägs; då skola, vid stralfets bestämmande, de grunder, som i 7 § äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord; dä skall en hvar. som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var aj beska/jenkel, som i II § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse från och med tvä lill och med sex måna der.o § so. Borgare- och Bonde-Stånden hafva godkänt denna §, som bestämmer straff, i förra momentet, för giftmord och försök dertill, samt, i sednare momentet, för förberedelserna till ett sådant brott.
Preste-Ståudet deremot har, med alslag å Utskottets förslag i afseende å förra momentet, antagit det motsvarande i Kongl.
JMaj:ts Proposition, men till Utskottet återremitterat den sednare delen af §:n.
Bjdderskapet och Adeln åter har till Utskottets vidare behandling hänskjutit denna § i dess helhet.
Sistnämnde Riks-Stånds äterremiss afser emellertid endast den af Utskottet föreslagna straffmildring för den händelse att vid förgiftning, deraf svår kroppsskada följt, omständigheterna äro synnerligen mildrade, — hvilket stadgande var en konseqvens af Utskottets förslag i afseende å 1 §:ns lydelse.
Och då Utskottet funnit sig böra vidhålla sitt förslag i sistnämnde hänseende, är således deraf en följd att Ridderskapet och Adelns nyssberörde återremiss ej heller kan föranleda ändring i Utskottets förevarande förslag.
Preste-Ståndets återremiss af sednare momentet i denna § synes åter afse, alt få detta moment helt och hållet uteslutet eller ock karakteren på det deri omförmälda brott annorledes bestämd.
Men då emot Utskottets förslag i denna del, hvilket är alldeles enahanda med det i Kongl. Maj:ts Proposition framställda, någon anmärkning i de öfriga Riks-Slånden ej förekommit, och ej heller Utskottet kan dela de betänkligheter, som inom Högvördiga Preste-Ståndet deremot yppats, äger Utskottet ej heller i denna del anledning att frångå förslaget.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, del måtte Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, sistnämnde
Riksstånd med frångående af sitt i afseende å SO §:ns förra del fattade beslut, förena sig med Borgare- och Bonde-Stånden om antagande af förevarande sådan den i Utskottets förslag lyder. 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. §§ 24 och 25.
I dessa §<§, som handla om barnamord och försök dertill, hade Utskottet föreslagit den ändring i Kongl. Maj:ts Proposition, att det der bland karaktererna å brottet' förekommande uttrycket straxt efter födseln, skulle utbytas mot ordet snart derefter.
Detta Utskottets förslag har ock blifvit godkändt af Preste- och BondeStånden, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterat dessa med anmärkning att hvarken ordet straxt eller ordet snart vöre fullt lyckligt valdt för att utmärka fortvaron af det abnorma själstillstånd, hvari qvinnan genom födsloarbetet blifvit försatt, hvarjemte inom Ridderskapet och Adeln tillika blifvit anmärkt, att det i dessa §§ jemväl förekommande uttrycket oäkta barn kunde blifva förvillande och gifva anledning till det antagande, att derunder icke skulle hänföras barn af fästeqvinna eller af en under äktenskapslöfte häfdad qvinna, enär sådana barn räknades för äkta.
I anledning af de sålunda skedda återremisser har Utskottet ånyo tagit denna fråga i öfvervägande, och vill icke bestrida att de gjorda anmärkningarue kunna vara grundade.
Utskottet insåg ock redan vid sin förra pröfning af frågan svårigheten att i förstnämnde hänseende finna ett fullt lämpligt ord inom lagspråket, för att korrekt uttrycka lagstiftarens mening.
Vid dessa förhållanden och då vår gällande lags uttryckssätt i 16 Kap. 1 § Missgernings-Balken icke, så vidt Utskottet har sig bekant, inom lagskipningen gifvit anledning till oriktig uppfattning af ifrågavarande brotts karakter, torde det vara skäl att närma sig till dess redaktion, hvarigenom väl icke uttryckligen angifves någon slags tidsbestämning, men der ej mindre användandet af ordet foster i stället för barn eller spädt barn, som annorstädes i lagen förekommer, än äfven ordstiillningen i öfrigt häntyder på gerningens omedelbara sammanhang med den ställning, hvari qvinnan genom sjelfva födseln blifvit försatt.
Genom en sådan redaktion undvikes äfven det måhända mindre egentliga uttrycket »oäkta barn».
Men antages en sådan lydelse för 24 och den deraf beroende 25 §, så synes konseqvensen fordra, att ordet barnet i 26 § jemväl ändras till foslret; och ehuru sistnämnde § blifvit af samtlige Riks-Stånden godkänd, anser sig Utskottet likväl, i följd af den, pä sätt ofvan är förmäldt, af tre Riks-Stånd Utskottet medgifna rättighet, vara oförhindradt att äfven i denna § föreslå den af konseqvensen sålunda påkallade redaktionsförändring.
Utskottet hemställer alltså, att, jemte det hvart af Riks-Stånden frångår det eller de beslut, som i fråga om nedanstående §§ redan blifvit fattade, Rikets Ständer för sin del mätte besluta, att ifrågalwmne 24, 25 och 26 §§ skola erhålla denna lydelse: § 24. »Har qvinna, som af oloflig beblandelse blifvit hafvande, vid födseln eller derefter uppsåtligen dödat sitt foster, vare sig genom handaverkan eller Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. 9 eller underlåOnhet af det, sorn till foslrels bibehållande vid lif nödigt var; dömes, för barnamord, till straffarbete frän och med fyra lill och med tio år. % tä
Har g vin nan med berådt mod gjort forsöle att döda fodret, och blef endast genom omständigheter, sorn voro af hennes vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad, eller har lion utsatt foslret eller del uppsåtligen frän sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fanns /östret vid lif igen; varde lion dömd till straffarbete från och med sex månader till och med lvu år.
Fick foslret svär kroppsskada, må tiden för Straffarbetet förhöjas till högst fyra ur.
Sattes foslret ut å sådant ställe eiler under sådana omständigheter, sorn i 34 § sägs; vare lag, som der stadgas. § to. Har qvinnan sökt ensliglut vid födseln, och varder foslrels död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, hvari lion sig försatt; dömes till straffarbete frän och ined sex månader till och med två år.» § 30.
Borgare- och Bonde-Stånden hafva godkänt Utskottets förslag i denna del Preste-Ståndet åter har, med afslag derå, antagit motsvarande § i Kongl. JVlaj:ts Proposition; hvaremot Ridderskapet och Adeln återremitterat denna § i syfte att
Utskottet skulle derutur utesluta den för det fall, att synnerligen mildrande omständigheter äro för handen, medgifna straffnedsättning.
Då emellertid detta stadgande är en konseqvens af den föreslagna förändringen i 1 §, och Utskottet funnit sig böra vidblifva sistberörde förslag, får Utskottet till liidderskapet och Adelns antagande ånyo framlägga ifrågavarande 30 §, sådan den i Utskottets förra förslag lyder, samt inbjuda Pr est e-Stån det, alt, med frångående af sitt redan fattade beslut i denna del, sig derutinnan med Borgare- och Bonde-Slånden förena. § 37. Samtlige Riks-Stånden hafva till Utskottets vidare behandling återremitterat denna §, emot hvilken blifvit inom Preste- och Bonde-Stånden anmärkt, att mord och dråp å maka borde bestraffas lika med sådant brott, föröfvadt emot skyldeman i rätt uppstigande led.
En sådan åsigt har jemväl blifvit yttrad af en ledamot utaf Ridderskapet och Adeln samt af tvänne ledamöter af Borgare-Ståndet.
Derförutom är såsom skäl för återremissen anfördt: inom Ridderskapet och Adeln, att den vore en konseqvens af samma Riks-Stånds beslut i afseende å 1 §, — samt inom BorBih. till IL St.
7 Samt. 1 Afd. 20 Uäft. 2 10 Larj-Ulskotlets Utlåtande N:o 30. gare-Ståndet, af några dess ledamöter, att ett oäkta barns mord eller dråp å dess fader icke borde bedömas lika strängt, sorn annat fadermord.
Inom sistnämnde två Riks-Stånd äro ock ett par anmärkningar mot redaktionen framställda.
Nu, enär Utskottet vidhållit sitt förslag till lydelse af 1 §, är deraf en följd, alt Utskottet ej heller kan tillstyrka borttagande af straffmildringsgrunden i föreva rande 37 §.
Deremot anser sig Utskottet, i följd af två Riks-Stånds otvetydigt uttalade åsigt och då röster höjt sig för densamma jemväl inom de begge andra RiksStånden, böra, i likhet med hvad nu gällande lag stadgar, förändra förslaget i så måtto, att mord elier dråp å maka belägges med samma straff, som mord eller dråp å föräldrar.
— Att åter belägga ett fadermord, föröfvadt af ett oälda barn, med ringare straff än ett sådant af äkta barn begånget brott, dertill synes icke något fullt giltigt skäl förefinnas; ty det åberopade förhållandet, att fadren kan hafva underlåtit att vårda sig om barnet och sjelf liksom öfverlemna! detsamma åt eländet och brottet, kan äga rum likväl om barnet är äkta som om det är oäkta.