Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e n gaf pastorn ett g o d t tillfälle att t a l a h e l t e n f a l d i g t o m v å r a p l i k t e r m o t n ä s t a n, o c h i sitt tal in- flickade h a n e n m ä n g d i n t r e s s a n t a o c h läro- rika b e r ä t t e l s e r, s o m h a n h ä m t a t u r B u r k e s P a s t o r a l t e o l o g i, E u n k e s skrifter o c h a n d r a ställen.
O c h de bilder han använde voro alla t a g n a ur d e r a s e g e t lif.
» O m din g r a n n e ute p å sjön vrickar en h a n d o c h inte k a n ro h e m sin båt o c h d u k l i f v e r i n i h a n s b å t o c h r o r h e m d e n åt h o n o m eller tar d e n p å s l ä p, o m d u j o r d a r e n s k e p p s b r u t e n, h v i l k e n s k a l l n a d e stoft v å g o r n a k a s t a t u p p p å s t r a n d e n, o c h läser e n b ö n ö f v e r h a n s n a m n l ö s a graf, o m d u d e l a r m o d d i g af d i n r i k a f å n g s t till d e n, s o m i n g e n t i n g fått, d å h a n d l a r d u s o m d e n barmhärtige samariten, o c h änglarna glädjas öfver ditt verk.
M e n m a n kan också hjälpa p å ett s å d a n t sätt, att m a n g ö r s k a d a i stället f ö r g a g n, o c h d å är m a n i c k e n å g o n barmhärtig samarit.
O m d u till e x e m p e l ser n å g o n, s o m s ä t t e r s ä n k e s t e n a r n a p å s k ö - tarne o c h näten där hvarest korkflötena s k o l a sitta o c h d u h j ä l p e r h o n o m, eller o m d u h j ä l p e r n å g o n att m e d k o r t s p e l o c h su- p a n d e fördrifva en tid, s o m b o r d e a n v ä n d a s till r e d l i g t a r b e t e f ö r att skaffa k l ä d e r o c h Vi f ö d a å t h u s t r u o c h b a r n, d å är d u s a n n e r - ligen icke n å g o n barmhärtig samarit, o c h h v a r k e n d u själf eller n å g o n a n n a n, v a r e s i g i h i m m e l e n eller p å j o r d e n, k a n k ä n n a n å g o n rätt glädje öfver ditt v e r k.
» S i n p r e d i k a n a f s l u t a d e h a n m e d e n brin- nande b ö n för en m a n, s o m låg sjuk, slagen och sargad vid vägen.
S y n d e n var det, s o m h a d e slagit h o n o m, dårskap o c h laster h a d e s a r g a t h o n o m, så att h a n i c k e h a d e a n n a t att v ä n t a än d ö d e n.
Och han bad till H o n o m, s o m är h e r r e ö f v e r lif o c h d ö d, att s e till d e n s j u k e i h a n s e l ä n d e, att h a n m å t t e få l e f v a i e v i g h e t i salig f ö r e n i n g m e d s i n G u d o c h frälsare.
R y k t e t o m d e n n a p r e d i k a n spred sig i en hast öfver hela ön — bäst k o m m a n ihåg de m å n g a småberättelser prästen talat o m f ö r s t å s — o c h e n f ö l j d d ä r a f v a r, att a l d r i g s e d a n u n d e r d e f y r t i o år, s o m p a s t o r T h o r v i s t a t s p å ö n, g u d s t j ä n s t e n v a r i t så f å t a l i g t besökt s o m denna första söndag.
M a n m å d o c k i c k e t r o, att d e t g a m l a ogräset m e d ens blef u p p r y c k t m e d rötterna o c h att d e n g o d a s ä d, s o m d e n t r o g n e o c h nitiske s å n i n g s m a n n e n sådde, g e n a s t b ö r j a d e g r o o c h spira bland de kala, kalla o c h hårda klipporna och i de ännu hårdare sinnena.
M å n g a år af oaflåtligt a r b e t e er- f o r d r a d e s, i n n a n e n s h ä l f t e n af b e f o l k n i n g e n så m y c k e t s o m till d e t y t t r e lifvet v ä n d t sig b o r t från s i n a g a m l a o n d a v a n o r.
Striden mellan o n d t o c h g o d t var hård, och m å n g a voro de kränkningar och föröd- m j u k e l s e r, d e b i t t r a o r d o c h i l l a s i n n a d e an- fall d e n g o d e p a s t o r n fick u t s t å.
M e r än e n n a t t s l o g o s f ö n s t e r n a u t för h o n o m, m e r än en g å n g stodo de rusige m ä n n e n utan- du vill oss blidt förlåta Och ej försumma gissa oss för det.
hoppas dock, Med Redigeras af Sophie Linge.
Vi äro väldiga; — vi äro små; (Beroende pä platsen där vi födas).
En del förevigas — en del förödas, Men afstånd finns ej, dit vi icke nå; Ty höjd, som djup vi mäta, forska ut.
Tallösa äro vi som rymdens stjärnor; Vi trängas, tumla om i alla hjärnor; Man oss må med sig ha i hvar minut; I annat fall går allting rakt » på tok ».
Vi äro goda — onda ock (dess värre!)
Hvar handling bör i oss stads ' se sin herre; Den oss ej lyder, anses föga klok.
Vi lämpa oss för prosa, poesi; — Vi kunna mörka vara, men ock ljusa, Vi kunna skrämma, lifva, nedslå, tjusa.
— Hvaren af oss för » tull » får resa fri.
Man kan oss höra få; och äfven se, (På sätt och vis, förstås!
— ty allt j u händer) Men ingen än oss rört med sina händer — Och aldrig tör väl heller sådant ske.
Här te vi oss, trots vår » okroppslig- het ».
Blott som en annan, vanlig » Gisse- gåta », 1895 lyktor två och med sex klara bloss (Just att din möda därvid underlätta, Vi dig nu här, om detta underrätta) Du söka hör — o m du vill finna oss.
Så låt oss börja genast.
— Säg, — besinna Hvad man i åar, sjö och damm kan finna Och som, behändigt nog, i pressens blad Ses flyta in också.
— Vet du det; — Hvad!
Hvad lyckligt är, att rena, sunda hafva; Men gå däri, kan narra » folk » att snafva.
Hvad solen med sitt guld gör som- marskyn.
Hvad mannen må sig, att bli fin i hyn.
Säg hvad för en, som ofta synes vriden?
Hvad krusigaste lock dock gjort med tiden.
Hvad drufvan var förrän den färdig blef.
Hvad ett plär - anses lagom till ett bref.
Hvad sällan man väl ser ett hus för- utan.
Stockholm, N:r 13 (536) Prenumerationspris pr år: Idun ensam _ kr.
» 3 Bamgarderoben » 3 Fredagen den 1 april 1898.
Redaktör och Byrå: Klara södra kyrkog.
utgifvare: R e d akti onssekr.
Utgifningstid: Iduns Kungl.
Lösnummerpris 15 öre (lÖsn:r endast för kompletteringar.)
I pressen meddelades för någon tid sedan en notis af följande ly- delse: » Till ledamot af Kungliga kommittén för Sveriges deltagande i världsutställningen i Paris år 1900 har blifvit utsedd fru Anna Wallenberg, född von Sydow ».
Det torde ej vara mer än en mening om att Sveriges kvinnor ha stora skäl att känna sig tillfreds- ställda med den representant de sålunda erhållit i nämnda kom- mitté.
De som ha förmånen att känna fru Wallenberg personligen veta, att hon kommer att med heder fullgöra detta sitt upp- drag; och äfven de som känna henne endast genom hennes offentliga verksamhet se nog med trygg tillförsikt, att det lagts i hennes händer att i detta fall föra kvinnornas ru- nor med dm äran.
Detta hedersuppdrag är för Iduns redaktion ännu en anled- ning till de många förutvarande att meddela en teckning af fru Wallenbergs lif och af hennes sympatiska personlighet.
Anna von Sydow föddes i Stockholm den 26 augusti 1838.
Hennes föräldrar voro varfs- chefen vid flottans Stockholms- station, amiralen J.
Gr. von Sydow och dennes maka i 2:a giftet, Eleonora Wiggman.
Ami- ral von Sydow var en af sven- ska flottans erfarnaste och skick- ligaste officerare.
Genom den höga grad af fulländning han gaf skärgårdsvapnet anses han intaga en välförtjänt plats vid sidan af detsammas grundläg- gare, Aug.
Han var en » f lärdlös och enkel man », som ägde » djuphet i tankar » och » ihärdighet i handling », en man af » få ord och många gärnin- gar ».
Modern skildras som en fint bildad kvinna med utpräglade konstnärliga anlag och intressen.
Tillsammans med fyra bröder växte Anna von Sydow upp i ett lyckligt och gladt hem.
Ute på Skeppsholmen förde hon dessutom ett i kroppsligt afseende friskt och härdande lif, obundet af allt skol- tvång.
Modern var heDnes första lärarinna och gaf henne omsorgs- full undervisning, bl.
a. i teckning, för hvilket ämne hennes dotter tidigt visade afgjorda anlag.
Båda föräldrarne voro varmt in- tresserade af allmänna frågor, och dotterns smak riktades redan i barndomshemmet åt de verk- samhetsfält, där hon seder- mera lagt ned en stor del af sitt arbete.
Vid faderns död, år 1850, flyttade familjen in i staden.
Men ej heller då skic- kades Anna v. S. i skola.
Hon fick taga lektioner i åtskilliga ämnen, men för öfrigt genom själfstudium under moderns led- ning skaffa sig bokligt vetande.
En vinter tillbragte hon i en pension i England.
Det bör väl märkas, att de många till- fällen att erhålla kunskap, hvilka i form af föreläsningskurser och dylikt, stå nutidens unga kvinnor till buds, då hade inga eller nästan inga motsvarigheter.
Vi som snarare ha för mycket i den vägen, så att vi ej på långt när kunna begagna oss af allt som erbjudes, förstå knap- past, att inrättandet af en » Lä- rokurs för fruntimmer » af den tidens vetgiriga unga damer mot- togs med verkligt jubel.
En dy- lik kurs anordnades nämligen år 1858 af P.
Siljeström och Martin Schiick m. fl.
Den öf- vertogs sedermera af staten och bildade grundvalen till det år 1861 inrättade Högre lärarinne- seminariet.
Anna von Sydow var en bland dem, som med begärlig- het grepo detta tillfälle att öka sina kunskaper.
Samtidigt utbil-
I D U N 98 1898 Sådana dina vanligaste tankar äro, sådant är o c k din själs skaplynne; ty själen får färg af tankarne.
Marctis Aurelius.
dade hon sina vackra anlag i målning, först hos professor Qvarnström, som välvilligt upplät sin atelicr för henne, sedermera hos F. J. Fager- lin och slutligen hos professor Boklund i en af honom anordnad kvinnlig målarskola.
Det var då meningen att hon i likhet med sina kamrater, bland hvilka märktes Hanna Tenge- lin, sedermera gift med M.
E. Winge, och Agnes Börjeson, skulle ägna sig åt måleriet.
Hennes lärare förespådde henne också en vac- ker framtid som konstnärinna.
Anna von Sydows lif fördes emellertid in på en helt ny bana, när hon år 1861 ingick äktenskap med bankdirektören A. O. Wallenberg.
Så var då Anna von Sydow vid ett par och tjugu års ålder ställd på en plats, där hennes egen personlighet skulle kraftigt utvecklas och där hon under många kommande år skulle ut- öfva ett inflytande, som visat sig vara både djupt och godt.
Nära tjugufem år framlefde de båda makarna vid hvarandras sida — ett lif, rikt på utveckling och sympati, rikt på glädje och lycka, men också med många luttrande pröf- ningar.
Han, mannen med det klara hufvudet, den snabba iakttagelseförmågan och den okuf- liga energien, behöfde i sanning en hustru, som han kunde tala med om sin verksamhet, sina planer och sina intressen, viss om att alltid finna deltagande, hjälp och förståelse.
Allt detta fann han hos den maka han valt.
Hans affärs- göromål, hans kommunala och riksdagsmanna- verksamhet, hans författarskap — i allt var hon.
initierad.
Ofta hände det, att han vid hemkomsten från en supé för sin hustru dik- terade en lång tidningsuppsats, som han da- gen därpå ville ha publicerad.
En ~af hans biografer säger, att » han dikterade sina upp- satser med en snabbhet, som nog var pröfvande för den skickligaste handsekreterare ».
Hans hustru bestod emellertid profvet i det fallet som i så många andra.
och i hur gynnsamma yttre och inre förhållan- den fru Wallenberg än lefde, så gafs det dock tillfällen, då skuggorna lägrade sig tätt på hennes stig.
Vi nämna här blott den fruktansvärda finanskrisen år 1878, som drog med sig så många olyckor i ekonomiskt afseende, men ur hvilken Stockholms enskilda bank, Wallen- bergs skapelse, utgick segrande.
Med orubb- ligt lugn, utan att ett ögonblick förlora besin- ningen, såg fru W.
faran fast i ögat; och man kan vara viss på att, om utgången blifvit en annan, bankdirektör Wallenberg skulle af sin hustru ha fått det bästa handtaget, när det gällt att ännu en gång bryta sig väg i lif vet.
» Den pröfningen », yttrade en gång fru W.
, » gaf mig en så stor moralisk styrka, att jag vid många tillfällen prisat mig lycklig, att den kom på min lott, och aldrig önskat den oge- nomgången. » Den 12 januari 1886 upplöstes genom A.
O. Wallenbergs död detta i hög grad harmoniska äktenskap.
Det var för den efterlefvande makan ett hårdt, till en början nästan förkrossande slag.
Men fru AV.
är i besittning af en ovanlig för- måga af själfbehärskning och hör dessutom till de människor, som alltid i prof ningens stund tillämpa Viktor Rydbergs ord » Din sorg är din, och du bör bära henne. » Sedan hon öfvervunnit den första bittra smärtan, gick hon åter ut i lifvet och bland människorna.
Där funnos många fält, där hon kunde arbeta, myc- ken nöd, som hon kunde lindra, således många plikter, som hon kunde åtaga sig och uppfylla, skaper det är som göra henne så synnerligen lämplig för dylika värf, så får man till svar: » Hennes stora organisationsförmåga, hennes klara blick, som aldrig skymmes af detaljerna, utan för st och främst ser enheten, vidare hennes snabba uppfattning, hennes villighet att per- sonligen åtaga sig arbete, hennes frihet från all auktoritetstro samt hennes från allt hvad småsinne heter fria karaktär, med ett ord hen- nes förmåga att alltid vara en stödjande, al- drig en tyngande kraft. » 1 en biografi öfver A.
O. Wallenberg heter det: » När han såg, att något allmännyttigt kunde åstadkommas genom ett kraftigt handtag, skyggade han icke, för möjligheten af en för- lust, att gripa in.
Han hjälpte gärna, när han trodde, att hjälp kunde något uträtta. » Dessa ord kunna i alla afseenden tillämpas på fru W.
Hon gifver gärna, och hon gifver med förstånd.
Den välgörenhet, som i många for- mer af henne utöfvas, kan i sanning kallas storartad.
Särskildt ligger det henne om hjär- tat att jämna vägen för fattiga och begåfvade konstnärer.
Själf har hon aldrig öfvergifvit sin ungdomskärlek till måleriet — i hennes hem finnas många vackra alster af hennes pensel —, och det är väl därför som konstens barn ligga henne särskildt om hjärtat.
är en förträfflig husmoder för sina underhafvande.
Och dessa äro ej få.
Utom sitt stora, magnifika hem i staden, beläget vid Kungsträdgården, äger fru W.
en landtegendom, Malmvik, på Lofön.
Där hvilar hon om som- maren ut efter den ansträngande vintersäson- gen.
Både där och i staden röjes i anord- ningarna den gedigna, konstnärliga smak, som utmärker hemmets härskarinna.
Och så har fru Wallenberg år efter år ar- betat i allmännyttiga och filantropiska företag och utöfvat en verksamhet, till hvilken ej många af vårt lands kvinnor i hennes ställning När fru Wallenberg tillfrågas om hvad som kunna uppvisa motstycke.
Det skulle bli allt- varit den bärande kraften i hennes lif, svarar för långt att uppräkna alla de styrelser och hon: » Min stora aktning för allt som namnes kommittéer, af hvilka fru W. varit medlem.
plikt och min vana att underordna allt under A. O. Wallenberg var en af riksdagens fli- Vi erinra särskildt om hennes verksamhet i denna samt min orubbliga tro på en af gudom- tigaste motionärer.
Bland hans motioner är föreningen Handarbetets vänner, hvars ord- lig försyn utstakad plan för hvarje individs det särskildt två, som vi ej kunna underlåta förande hon är sedan 1887.
Den storartade liksom för hela människosläktets lif. » att här påminna om, därför att man mellan utveckling, som under årens lopp kommit denna Att fru Wallenberg kunnat i så hög grad raderna kan läsa, att den kvinna, som stod ho- förening till del, skylies i betydlig mån fru ägna sig åt allmännyttig verksamhet, får ju i nom närmast, lärt honom att tänka högt om W:s nitiska och insiktsfulla ledning.
För de viss mån tillskrifvas hennes gynnsamma ställ- sträfvanden, för hvilka doktor Hazelius genom ning i ekonomiskt hänseende.
Hur många finns det kvinnliga släktet.
Det var han som 1884 väckte motioner om sina skapelser Nordiska museet och Skansen det ej emellertid som äro i besittning af lika stora sådan ändring i giftermålsbalken, » att man gjort sig till tolk, har han alltid i fru W.
förmåner, men hur lätt räknade äro ej de, söm i och hustru utan äktenskapsförord komme till funnit en varmt intresserad och i hög grad upp- likhet med fru W.
inse, att en dylik ställning- Hon har innehaft chef- medför kräfvande förpliktelser att vara till gagn sådan rätt som kan dem beredas att råda hvar offrande hjälparinna.
skapet vid alla de basarer och vårfester, som för sina medmänniskor!
Och äfven om fru för sig öfver sin före eller under äktenskapet ärfda eller förvärfda egendom », och om att hittills anordnats till förmån för nämnda in- W. lefvat i mera anspråkslösa förhållanden, så ogift kvinnas myndighetsålder mätte sättas till stitutioner, och flerfaldiga gånger har hon, vid hade tvifvelsutan grunddragen i hennes karak- kritiska tillfällen, varit den som räckt den tär blifvit de samma.
På hvilken plats hon 21 år.
hjälpande handen.
Också anser sig museets än blifvit ställd i lifvet, hade fru Anna Wal- Utom det att fru Wallenberg under alla för- ' stiftare till henne stå i en outplånlig tack- lenberg nog blifvit en » flärdlös och enkel » hållanden stod hjälpande och stödjande vid samhetsskuld.
kvinna smed djuphet i tankar » och » ihärdig- sin makes sida, hade hon att fylla moderliga och husmoderliga plikter af mer än vanligt Fru Wallenberg är ordförande i styrelserna het i handling », en kvinna » af få ord och stora dimensioner.
Redan vid hennes inträde för föreningen Handarbetets vänner, Kvinno- många gärningar ».
i hemmet funnos där fyra barn — mannens förbundet för Sveriges sjöförsvar, Fredrika- Gurli Linder.
från ett föregående gifte —, för hvilkas upp- Bremer-förbundets stipendiefonder, Lotten Wenn- * • fostran ansvaret lades i hennes händer, själf bergs fond och den Benedichska fonden, blef hon moder till fjorton barn, och i det- medlem af styrelserna för asylen för Pauvres Från Sofiahemmet har man begärt plats wallenbergska hemmet utöfvades alltid en stor honteux och Föreningen för välgörenhetens för följande rader: Då det af sjuksköterskan frö- artad gästfrihet.
Man kan lätt tänka sig ordnande samt den enda kvinnliga ledamoten i ken Ester Andersons lefnadsteckning, införd i hvilken fysisk och andlig spänstighet det for- Gripsholmsföreningens nämnd och i kungliga senaste numret af Idun, tyckes framgå, att hon drades af husets härskarinna, för att hon skulle kommittén för Sveriges deltagande i världsut- ännu vid sin död tillhörde Sofiahemmet, torde det böra framhållas, att hon efter slutad elev- kunna i alla skiften med lugn och jämnmod ställningen i Paris år 1900. kurs kvarstod i Hemmets tjänst endast något fylla sina plikter.
Ja, i alla skiften!
Ingen Frågar man dem som i styrelser och kommit- öfver ett år och lämnade detsamma våren 1895. människas lifsväg går fram i idel solljus, téer samarbetat med fru W., hvilka egen- •
I DU N 1898 Några blad ur min dagbok.
Mil Snorre / Tj^tt tack, du goda Snorre, • * - f för glädje, skämt och skratt!
Hvart ord blef till en sporre att taga allting gladt.
Vi låste och förnöjdes och log o först och sist.
Så mycket ljust där röjdes, du käcka optimist!
Så frisk som vårdagsflåkten du gjorde din entré.
I fin-de-siécle vakten vi mest glömt bort att le.
Så grått i grått var lifvet — då kom i stämning glad det några rader » skrifvet » där ifrån Gefte stad.
— III.
vl ag bor hos mina kusiner, » hade den lilla arbeterskan från elektriska sy- &lt;s H l fabriken sagt, när hon lämnade mig sin adress, men hon hade icke skrifvit upp dessa kusiners namn, så jag fick gå upp i tre olika uppgångar i det stora huset, innan jag fann henne.
Ingen, som jag frågade, kände till henne, men slutligen fann jag, tre trappor upp öfver gården, hennes visit- kort på en dörr, där det satt, till hälften doldt under ett större kort, på hvilket nam- net Svensson var ritadt i prydliga tryck- bokstäfver.
När jag ringde, hördes barnskrik och ifriga röster inifrån, en puckelryggig äldre kvinna öppnade.
» Jo, Gurli var hemma » — svarade hon på min fråga, men hon hvarken bad mig stiga in i den lilla tamburen eller gjorde min af att gå efter flickan.
» Kan jag få tala vid henne? » bad jag.
» Ja, det går väl an, » hon öppnade en dörr, men blef undanskuffad af en stor pojke, som k o m springande; på sina axlar bar han en liten skrikande pys på ett par år.
När han fick se mig, som emellertid gått in i tamburen, tvärstannade den store pojken och den lille slutade genast upp med sitt skrik, båda stirrade förvånade på mig.
Det var helt andra visor, af grått fanns ej ett grand.
Ack, alla goda disor, de måtte styrt din hand!
Du tecknar och du ritar, du ler med skalk i blick, och uti glada » bitar » du ger ett uddigt stick.
Men sårad blir dock ingen, ty harmlöst skämtet är.
Man ler i hela ringen, då Snorre träder när.
Man ler sitt bästa löje — just som man fordom log, når uti lust och nöje fru Lenngren ordet tog.
I det samma kom Gurli och bad mig för all del stiga in.
Hon hade icke väntat mig redan denna söndag och det var så skräpigt i tamburen och icke färdigstädadt i rummen, men jag var så välkommen i alla fall — försäkrade hon.
Och så förde hon mig in i ett rum, som skulle ha gjort ett ganska trefligt intryck, om icke luften därinne varit så dålig.
Det var snygga gardiner för fönstret och en soffa med röd- och hvitrandigt öfverdrag; öfver byrån satt en spegel i förgylld ram, och på ett hörn- skåp stod en makartbukett i en hög pors- linsvas.
Du samma glada sinne och varma känsla har, uti ditt hjärta inne bor samma friskhet kvar, och öfver allt man spårar ett vackert skimmer strödt, en fläkt af ljusa vårar, ett drag af rozenrödt.
När jag frågade Gurli, om detta var hen- nes, skrattade hon.
» Mitt, ånej, här bor min kusin Anna, hon, som är på cigarr- fabriken, och faster och Vilhelm, den store pojken, fröken såg.
Jag och min andra kusin Ebba, som är på samma fabrik som jag, bo här inne. » Därvid öppnade hon dör- ren till ett litet rum bredvid, som kanske var 2 meter långt, men knappast lika bredt.
Äfven där fauns en soffa — jag undrade huru de fått in den där — för öfrigt ut- gjordes möblemanget af en stol och ett litet bord vid fönstret.
Eldstad fanns ej, men en liten skrubb att hänga in kläder i.
Luften i detta rum var icke bättre än i det yttre, men fönstret stod på glänt.
Du vänligt mot oss nickar, du soligt på oss ser, ur ögat skälmen blickar, kring munnen glädjen ler — Vi visste uppå pricken precis, hur du såg ut, långt förrän Idun fick ' en, din ljusa bild, till slut!
Sjung ännu långe för oss med sol i ögonvrå, och glada stunder gör oss i hvardagslifvets grå!
Uti det ljusa nöjet den friska kraften gror, och bak det goda löjet ett vackert allvar bor.
En suensfi Af Gerda Meyersson.
» Vi ha inte kallt, ty grannarnas kök lig- ger här intill, » sade Gurli, » men nog är det trångt alltid, när Ebba och jag skola kläda oss på samma gång om morgnarna, för ingen af oss vill stiga upp tidigare än vi nödvändigt måste.
Ebba ligger i soffan och jag har sofflocket att ligga på. » kvinna.
Medan Gurli talade, stängde hon fönstret och lade i ordning några kläder, som lågo på soffan.
» Jag höll på att städa, när fröken kom, » förklarade hon.
99 » Nå, hvad betala ni i hyra för det här? » frågade jag.
» Jo, vi ge 4 kronor hvar i månaden, Ebba och jag, men då få vi kaffe om morg- narna, ja, utan dopp förstås.
Det kostar 300 om året, båda rummen och köket,-men i köket bor Amanda, den där ofärdiga, som öppnade åt fröken, hon ger bara 3 kronor i månaden, för hon har inte råd med mera, resten af hyran betalar faster och Anna.
Den lille pojken, det är en inackordering, ligger hos Amanda om nät- terna och hon ser efter honom om dagarna, för hon är alltid hemma.
Hon syr för bo- dar, förkläden och koftor och sådant där. » Nu kommo familjens öfriga medlemmar in och hälsade och vi slogo oss ner i det större rummet.
Gurli, hvars bekantskap jag gjort på ett samkväm för arbeterskor, var fortfarande den, som förde ordet.
Hen- nes kusin Ebba, som jag också träffat en gång, föreföll något blyg.
I motsats till Gurli, som var liflig och tycktes taga lifvet från den glada sidan, hade hon ett tungsint uttryck och talade mycket långsamt, men hon såg klok ut.
Jag frågade, hur hon trifdes på syfabri- ken.
» Ja, trifras, det kan man väl inte med ett sådant slaflif, » menade hon.
» Ett och ett hälft dussin skjortor hinner jag sy o m dagen, det blir 90 öre.
Tillklippta äro de förstås och knapphålen behöfva vi ej sy, men nog är det arbete på skjortor ändå, om de äro aldrig så enkla. » » Ebba är just inte så fortfärdig heller, » inföll hennes mor suckande.
» Gurli går det fortare för, hon hinner alltid mera. » » Ebba är j u inte så van vid arbetet än, » sade Gurli, » och så funderar hon så mycket. » » Hvad du pratar! » sökte Ebba afbryta henne.
» Jo, det är sant, » fortfor den språk- samma Gurli, » hon bara bråkar sin hjärna att fundera på, hvarför just hon skall vara fattig, när så många andra äro rika.