Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, det är rätt! -- Säg mig, hvar ligger Vismarsgatan?
I vet ju hvar kålgården är östantill!
När en kommer dit och tar af på venster hand, så har en tegelbruket strax för!
Hvilket tegelbruk?
Claræ tegelbruk, förstår sig!
Tror I att jag kan gå ut i kyrkan?
Om I går tyst, fru lilla, så ska
I få sitta i vår bänk.
Jag är icke fru!
42 HUSTRUN. CHRISTINA.
Så kan I bli!
Aldrig blir jag fru!
DE FÖRRA, KYRKVAKTAREN. O du helige Sankt Göran!
KYRKVAKTAREN. HUSTRUN.
O du evige Sankt Nikolaus!
Tala, i Herrans namn.
De kasta sten mot predikstolen!
Jo, nu skall jag tala om!
Mastern är en Luther, en Vederdöpare!
Vet I hvad han sa?
Först började han så vackert, men inte läste han i messboken, det gjorde han inte!
Gå inte ut, för Guds skull!
Ja, vet du, hustru, det var rigtigt vackert och det var så tyst att man hörde hur han hemtade andan!
Men så repade han sig och höjde på rösten och så sa' han, att påfven var Antikrist och så kallade han Jungfru Maria för ett beläte.
Då började några att skrika och så flög en sten mot honom.
Men då du, du skulle ha sett honom, då lyfte (Christina går ut i kyrkan.)
43 han näfven och slog den i pulpeten så att timglaset hoppade, och så fortsatte han, och vet du -- det lät som när åskan går!
(Skrik och buller från kyrkan.)
Heliga Jungfru, beskydda oss!
Det är vederdöparne!
Låt oss fly!
Ja, låt oss fly!
(Scenen är tom ett ögonblick.
Bullret och braket aftar.)
OLOF, sedan CHRISTINA.
Jag ropar ät trälarne:
I ären frie, och de stena mig!
Alla öfvergåfvo de mig och flydde!
CHRISTINA (in).
Men du ensam blef qvar!
Jag vill tacka dig; sådana ord har jag icke hört förr.
Du är blek; du lider!
Icke nu, men nyss! OLOF.
Vet du hvad det är att lida för en annan?
Nej! CHRISTINA.
Här är icke din plats!
44 CHRISTINA.
Jag vet hvar min plats är, men der vill jag icke vara!
Hvar vill du vara?
Icke hos din mor; icke i klostret; ingenstädes i hela verlden. och bläddrar i en bok.)
(Son faller i gråt; Olof blir orolig och går fram och åter; stannar vid bordet
Finner du att jag var hård nyss mot min mor?
Kan du vara hård?
Mot dem jag älskar, ja!
Mot dem du älskar!
Jag får icke älska någon!
Kärleken är den största känslan; den dödar alla andra; tanken också!
Du måste gå härifrån, Christina!
OLOF (efter henne; tar hennes hand).
(Det bultar på dörren till kyrkan.)
Jag vet icke! -- I morgon skall man taga mitt löfte till klostret!
45 OLOF.
Till klostret!
I morgon! -- Vänta mig hos mor innan qvällen!
Lofva att icke ge något löfte dessförinnan!
Jag lofvar! -- Lofvar du att komma?
Jag lofvar! -- Farväl!
Farväl! OLOF.
(Går genom dörren till venster.)
OLOF (tar upp handklädet; kysser och gömmer det vid bröstet).
Nu skall jag öppna, om det ock vore för att möta tusen dödar!
Nu kan jag icke dö!
LARS, OLOF.
Du, broder; bär du fridens eller stridens budskap?
Fridens, som alltid!
Din bana börjar blodas!
Är det tyst der ute?
Kungens knektar ha straffat ogerningsmännen!
Han talar aldrig, men han handlar!
Om tre veckor skall du upp och disputera i Upsala för den nya läran; sedan skall riksdag hållas i Vesterås, der det gäller det gamlas stå eller falla.
46 OLOF.
Endast falla!
Säg mig, Olof! Skulle du, om du visste att det fans någon starkare än du, skulle du se att denne stode upp i ditt ställe och gjorde din gerning, endast din gernmg blefve gjord?
Skulle jag träda undan?
Om det fans någon starkare?
Det fins ingen!
Din tro är stor!
Kärleken!
Jag älskar Christina!
Som Luther gjorde!
Hvad säger ditt samvete?
Det tiger!
Är din kärlek så stor, skall jag viga dig!
Tack! -- Och nu framåt igen och må mitt öde fullbordas! _________ OLOF.
AKT III.
Mäster Olofs arbetsrum. o. s. v.; nere pä scenen ett stort skrifbord och länstolar; till höger dörr till Olofs mottagningsrum; till venster dörr till de öfriga rummen; ingång i fonden.
Hyllor med böcker, astronomiska och fysikaliska instrument; vapensamling, taflor
CHRISTINA och ELSA.
CHRISTINA. ELSA.
Se efter, Elsa, om magistern slutat!
Förlåt, kära fru, om jag säger nej!
I vet att jag aldrig på pligten prutat, Men störa magistern, det vågar jag ej, När han håller rådstu med folk der inne.
Då en skall tjufvar och skalkar förhöra, Är icke godt vara blid i sinne.
Min stackars man, han har då ett göra:
Om hvardag domare, på Söndagen prest Och aldrig fri! -- Jag känner det bäst, Som sitter här ensam och skall sömma och sy Och timmarne bli långa och vilja ej fly.
I varit gifta i åtta dagar
Och redan, fru, jag tror I klagar!
ELSA.
48 CHRISTINA.
Jag klagar visst icke!
Men du kan ej förstå -- När man är gift, är det ej som förut, Man är sig ej nog, man är som två, Men vänta, du får väl en gång pröfva på!
Tyst, hörde
I ej liksom någon skrek -- Der inne plär ej gå till på lek!
Nu måste jag titta i nyckelhålet, Fastän det är fult; men ändamålet...
Hvad ser du, barn?
Säg ut! -- Nå, svara!
O, Jesus Maria! här är någon fara Å färde; de slås med stolar och bord
Och hojta och ropa på våld och mord!
(Hon drar sig hastigt frän dörren).
DE FÖRRA, OLOF (klädd i öppen prestrock med samlingen och tar ett slagsvärd). pansarskjorta under.
Springer fram till vapen-
Jaså, din skälm, du vågar hota.
Här fins medel som sådant kan bota!
Han sprang sin kos, den förvetne kanaljen!
Den springer ej långt, som skall i galgen!
Hvad är det, min Olof? Är du rädd, min dufva?
Hvad vållar din vrede?
Det var en skeppare, ett hår af den lede, Som var stämd till rätta för smugleri; Nu var han drucken och hotade med darten.
(Stannar i dörren.)
(Ställer från sig svärdet.)
49 CHRISTINA.
Min stackars Olof!
Men nu är du väl fri?
Ej ännu, min vän; här är mycket i farten.
Förgäfves jag väntat på konungens bud
Från riksda'n der borta, der nu, vill Gud, Vårt, allas öde skall vara dikteradt -- Ditt öde också, min lilla vän!
Vårt band är ju ännu ej konfirmeradt, Men min du är, om ock sjelfva den -- -- Var ej rädd, mitt barn, än blir väl dag; En kyss på munnen -- och så nya tag!
Aldrig kan du få vara i ro!
Jag är väl i ro, när jag är i vårt bo!
CHRISTINA OLOF
(Han kastar af sig prestrocken och sätter sig vid skrifbordet.
blommor och kastar ut genom fönstret).
(städar och röjer på skrifbordet; stöter af våda omkull ett glas med
(blir tyst, drar sig uppåt fonden).
Det bär är göra för en karl som jag!
Här skall jag sitta hvar enda dag
Ocb skrifva räkningar på silfverstopen Från kyrkan den ocb för klostret det; Man visar mig redan tillbaka i hopen Se'n munkaligan jag gjorde bet
Vid disputationen.
Men då, kan tänka, Då skulle jag främst för att klä skott, Man tvekade ej den äran mig skänka; Då var jag så präktig i stort som smått!
Man ville mig ha som en jagthund i koja Till reds och redo att släppas på spår, Men på bytet endast han skälla får Och sedan krypa helt lugnt i sin boja!
Här ligga mina böcker så tysta och glömda
Och dammet snöar på deras blad;
50 Der står han och ergar, min alidad
Och stirrar enögd på verldar drömda, Och jag, som ville de gåtor lösa Och utur vetandets brunnar ösa, Jag sitter här som en möglad slaf, Och prentar siffror och skrifver af!
För djefvulen med skräpet!
Det finnes en pligt Långt högre än pligten: den heter min pligt!
CHRISTINA (tar upp papperen, räknar dem och lägger dem på bordet.)
(Kastar räkningarna utåt golfvet.)
Nu har du bara fjorton åter!
Du påminner mig om mina skyldigheter.
(Hon tar sitt sticktyg och sätter sig bredvid Olof.)
Hvarför arbetar du alltid så flitigt?
OLOF (skrifver).
Det är menniskans pligt att arbeta!
Är det din pligt att sticka?
Det kan jag icke förstå! OLOF.
Vet du för huru mycket silfver det ligger i Sankta Clara klosterkyrkas södra hvalf?
Säg då!
Tiotusen daler! OLOF.
51 CHRISTINA.
OLOF (räknar).
Var tyst! -- -- Är det svårt att sy?
Jag stör dig?
Inte mig!
Tala du!
Hvad blef af syrenerna jag stälde på ditt bord!
De doftade så starkt att jag måste taga undan dem!
Detta hufvud, som kan bära så stora tankar, låter oroa sig af små blommor!
Stackars Olof! Du skall icke hindra mig, mitt barn!
Du älskar mig icke, Olof! OLOF (skjuter henne ifrån sig.) CHRISTINA (stiger upp och smeker Olof).
Hur kan du säga så, mitt kära lilla barn!
Du älskar mig icke högst; du håller mera af ditt arbete än af mig!
O hvad jag hatar dessa papper (Kysser papperen).
De få veta alla dina tankar; på dem tröttnar aldrig ditt öga att hvila; endast de kunna sätta din själ i brand...
OLOF (ler).
Och du ler åt mig!
O jag blir så liten bredvid dig, Olof! Jag skall endast syssla med dessa småting som du kastar ut genom fönstret....
Hvarför ler du?
Om du visste huru jag afundas dessa smutsiga räkningar, dem jag hatar långt högre än du!
Dem skänker du dina kyssar, då dina läppar endast ha förebråelser åt mig!
(Kysser Christina.)
Grif oss något vin att dricka, min vän! OLOF.
52 CHRISTINA.
Nu är du min Olof!
Nu är jag din Olof!
Den andre Olof får du aldrig!
Kan jag då aldrig ega dig hel och hållen!
Det gör jag icke sjelf! -- Sjung för mig, Christina, sjung för Guds skull!
CHRISTINA (har gått till venstra dörren och talat utåt).
OLOF CHRISTINA.
CHRISTINA OLOF.
Din skål, min flicka, tag lutan och sjung, Så göres mig icke min möda tung!
Ej någonsin förr så om sång du bad!
Hvad skall jag sjunga då ej du är glad?
Om trogen kärlek, förstår du, flicka!
Och är jag ej glad, välan, låt mig dricka, Ty kärlek är glädje, och glädje är rus!
Sjung du om foglar, om bäckars brus, Om riddarborgar och troll och drakar, Om prinsessekärlek, som allt försakar
Och varar ända till dager blir ljus!
Du hånar, Olof! Din maka, Olof!
ELSA (in med vin).
Hvad säger min tärna?
(Kastar undan lutan.)
För mig rätt gerna!
Men älska min maka, mig tillhör ju!
Du skrämmer mig!
Det är icke du!
Din Olof, som älskar dig så högt, så ömt
Att arbet och möda och pligt han, glömt.
(Kysser henne våldsamt.
Christina drar sig rädd undan.)
53 En kyss, du fagra! -- Är du redan nöjd? -- Hvi är du så kort, du jordiska fröjd!
Ve mig, den vackra bilden försvann!
Är detta min profet?
Är detta han?
Så ville du mig ha.
O, qvinna, qvinna!
Du trodde, att kärlek var blott en lek, Att trogen kärlek sig närde af smek
Och kunde endast i yran finna Den himmel, den sökte här nere på jorden!
Du vet, att den magt, Som ungdom och fägring hos dig har lagt, Kan slå mig ned!
Om jag toge dig på orden, Du hatade mig, ty du hatar min pligt!
Du vill mig ha som en Simson på knä, När först du honom om trohet tiggt, Du tar hans styrka, att sedan få se, Det han ej var större än du, än I alla!
Det är din hämd, du svaga Delila, Och många fler än för svärd och bila
För dina blickar har du sett falla!
Jag var ett barn intill denna minut!
Nu ref du slöjan, nu är det slut Med barnadrömmar! -- Det var blott jag, Som skulle dig älska natt och dag, Men du mig endast när göromål Ej togo din tid.
Jag skulle dela Din kärlek med den jag ej tål, Den jag ej känner, som du kallar ditt mål, Ditt verk, detta spöke!
Och jag skall stjäla Hvar gunst du mig visar.
Men du, du fördömer
Den kärlek dig bjuds, ja du rädes
För denna låga som för den Ledes
54 Förtärande eld; men dock du glömmer, Att sjelf du den tändt!
Ve mig då, arma; Är kärlek ett ondt, ett afgrundens barn, Hvi har du mig lockat i hennes garn, Och vill dig ej se'n öfver mig förbarma!
Är kärlek en synd, hvi blef det vår lott Att endast älska!
Hur kunnen I skänka Er kärlek åt den, som den uppgift fått Att älska och älska, men aldrig tänka -- Och jag som tänkte... OLOF (har blifvit uppmärksam på något genom fönstret.
Han stiger upp för att öfverhan Christinas hand.) tyga sig om att han sett rätt.
Derpå tar
Vill du lemna mig ensam en stund med mina tankar?
Äro dina tankar för goda för mitt sällskap?
Jag ber dig att du går!
Din mor kommer hit och det kan vara något som rör mig!
Hur visste du det?
Jag såg på ditt ansigte!
Tänk icke, Christina!
Tanken är engelen med det brinnande svärdet som drifver oss ur lustgården!
Tanken ger kunskap; den gör oss lika med Gud; hvarför skulle jag icke få tänka?
55 OLOF.
Älska mig, Christina; du vet hvilken bitter stund som väntar oss!
Mor vet ingenting om vårt giftermål!
Jag skall kanske slita detta band, det ömmaste; säg att du älskar mig, eljes kan jag det icke!
Kan du icke?
Se på mig vänligt; kyss min panna!
O, att denna grymma stund vore förbi; det blir så ödsligt, så tomt!
Säg att jag har din kärlek och du räddar mig!
(På knä.) Stackars liten Olof! -- (Kysser hans panna.)
Ingen får se dig så mer än jag.
OLOF (upp). CHRISTINA.
Om det blir för lifvet, beror af dig och denna stund!
MODREN ledes in af en tjenarinna.
Hon stannar strax inom dörren.
OLOF och CHRISTINA på hvar sin sida af scenen.
Är Magister Olof här?
Räck mig en hand!
Mina ögon äro skumma!
OLOF (springer fram; faller på knä).
56 MODREN. OLOF.
Du har gråtit öfver mig, att tårarne släckt dina ögons ljus!
Herren slog mig med blindhet att jag icke skulle se styggelsen, och jag har tackat honom!
OLOF (leder modren till den stol, i hvilken Christina nyss sutit och på hvars armstöd hon lagt sitt sticktyg).
Sitt här och tala, moder!
Du har mycket att säga!
Jag känner en doft som af blomster!
Du har ett fromt sinne, Olof, att du älskar blommor!
Har du glömt de hårda orden jag fällde då i sakristian?
O, att du så hade förgätit mina!
OLOF (kysser henne).
MODREN (som oförmärkt fått sticktyget i händerna).
Hvad blef det af vederdöparens dotter som du mötte med i sakristian?
(Upprörd, reser sig och kastar undan stickningen.)
Man ämnar skicka henne till en saltpanna, dit alla sådana qvinnor...
Tyst, mor, eller vid allt hvad du håller kärt och heligt!
CHRISTINA (fram; på knä för modren).
Hvem är här?
Min hustru!
En prest har ingen hustru! MODREN.
Stig upp, Christina!
Der är icke ditt rum!
57 MODREN.
Hennes rum är icke i din moders närhet!
Slit icke bandet som ännu är emellan oss!
Jag hör ett ljud som dånet af ett stort vatten!
Nu skall det ske, Olof, hvad komma skulle!
MODREN. MODREN (lyssnar).
Det är folket som kommer att kräfva sin hämd pä den som tog deras tro!
Att ditt kött gör sitt offer!
Henne som din själ håller fången!
Min maka?
Du, som låtit menniskolif falla som strå, du vill icke ge en frilla ifrån dig, derför att hon är din!
Du tror icke, Olof!
Är det så folket kommer att säga, när de skola kasta in mina fönster!
Vet du hvad jag skall svara dem?
Olof! CHRISTINA (bedjande).
OLOF (utom sig).
Först vänder jag mig till den svarte brodren Mårten, ty han går väl i spetsen, han som först köpte min salighet för en turkisk bössa och sedan sålde
58 mig åt djefvulen för slätt ingenting.
Hör du, Herrans tjenare, Satans utkorade, du som klädt dig i oskuldens svarta kläder och rakat din hjessa att ingen skall se hur du grånar i synden; jag har tagit en hustru, hör du, en äkta hustru, icke sju oäkta, som du.
Har du läst så mycket Guds ord i dina förspilda dagar att du vet huru sådant är påbjudet hvarjom och enom; och ändå vill du kasta sten på henne!
Eller har du ingen sten qvar kanske?
Var det den sista du gaf åt folket då de begärde bröd!
Du tiger, broder; du vill icke vara den förste!
Nå, så släpa henne ut bland folket, och tror du ej att femtio män kunna slita henne i stycken, så var viss att fem gånger hundra dygdiga qvinnor skola göra det!
Då blygs han, men sedan säger jag: qvinna, stig upp, man har förlåtit dig!
Gå, men visa dig icke för presterna, ty de skola kasta dig för qvinnorna!
MODREN (stiger upp).
Nej, moder, jag skall icke säga så!
Jag skall endast lägga mitt hufvud i ditt knä och säga om och om igen: förlåt -- och räck henne 'din hand!
Led mig härifrån!
Jag förlåter dig aldrig, men jag skall be Gud om förlåtelse att jag födde dig!
CHRISTINA (vill springa efter; Olof håller henne qvar).
DE FÖRRA, utom MODREN.
Du har förlorat en moder och du gråter icke.
Detta säger du mig och jag offrade henne för dig!
59 CHRISTINA.
Hvem skall du offra härnäst?
Mig sjelf!
Hvad är det för en girig Gud du har, som ständigt fordrar offer?
Hvem har lärt dig att fråga?
Du sjelf!
Ser du förödelsen omkring mig; allt faller!
Akta dig, ty nu är du den enda som stöder mig; fråga icke, ty du får aldrig svar och det kan du icke bära!
(Ett hud in.)
Från Konungen och Biskop Hans Brask! OLOF.
BUDET (med två bref).
Grif hit!
(Läser, derpå:)
Riksdagen är slut!
Katolikerna slagna!
Jag har segrat!
Segrat!
Hör du det, Christina!
Slå upp fönsterna på vida gaflar att hela staden hör det, hela riket, hela verlden!
Den heliga Jungfrun beskydde mitt förstånd!
Jag lyckönskar dig, och är glad att det är öfver, så att du får hvila dig!
Det är ju slut nu?
Kan det finnas ett slut på denna början? -- O, jag skulle vilja börja om igen!
Det var icke segern jag ville; det var striden!
Hvad skrifver Biskopen?
»Du har segrat», skrifver han.
»Stanna här och var nöjd med hvad du fått uträtta!
Jag var född att bli slagen, du att segra; men efter dig kommer
60 ett slägte, som skall nederslå ditt verk, och. hvad du höll för sanning skall då bli lögn och lika många martyrer skola låta korsfästa sig för den nya sanningen, men alltid skall en Pilatus stå bredvid och fråga sin eviga, obesvarade fråga:
Hvad är sanning?»
Hvad menar han med detta?
Det var en tanke som dödar!
Säg något som är oss till glädje!
Inför Gud, det var jag förut; är då lagen för mer!
OLOF (betraktar henne med häpnad).
Jag fattar icke dessa stora tankar som Biskopen skrifver dig till, men när du är glad, vill jag glädjas åt din glädje; men när du har en sorg, får jag icke sörja med dig!
Farväl på en stund; jag skall lemna dig ensam med dina tankar, som du så älskar!
Gå icke från mig!
Jag går till mina pligter!
Det är snart middag!
Scen V. OLOF.
Ensam, ensam i sorg som i glädje!
Men jag har ju min seger till sällskap; min seger!
Jag ser dig icke; hör mig i alla Helgons namn, kom hit!
Du, som var så stor, så stor och herrlig när du ännu icke
61 fans till, nu fins du icke när du är till!
Om du åtminstone vore en träbild med en basun för munnen och en krans i handen!
Men om du icke är något, då är dock jag något; jag är en stor man!
Stor!
Jag är icke en tum större än jag var nyss; men mitt bröst är vidare, jag andas lättare!
Men det är nog icke så, det tyckes endast så, ty rocken tränger mig icke; jag kanske icke är större än nyss! O, min Gud, huru jag känner mig liten.
OLOF, en äldre ADELSMAN.
Sekretarius Olaus Petri, jag lyckönskar er och bringar er vår Konungs och Herres nåd och helsning!
I har underrättelser från Riksdagen!
I har vunnit ert mål; I är nu en stor och märklig man!
Jag har i min mån bidragit till Svenska kyrkans befrielse från Påfvens regimente -- det var mitt mål!
Det kahockså säga sig!
ADELSM.
Vill I vara god delgifva mig hufvudpunkterna?
Gerna, det är mitt ärende!
(Läser.) »Primo:
Gemensam förbindelse att motstå och straffa allt uppror -- --» Vidare, om I tillåter! OLOF.
62 ADELSM.
»Secundo:
Rätt för
Konungen att till sig annamma biskoparnes slot och fästen -- -- --» Tertio! OLOF.
»Tertio» -- det är sjelfva kärnpunkten! »Rätt för adeln att återfå hvad af dess arf och eget sedan Konung» salig i lifstiden »Karl Knutssons räfst anno 1454 var kommet under kyrkor och kloster -- -- --» Qvarto! OLOF.
-- -- -- »såvida arfvingen med tolf mans ed kan styrka sin bördsrätt vid tinget.»
Det kan han naturligtvis inte!
(Lägger ihop papperen.)
Ar det slut?
Ja, är det icke vackert detta, om man undantar den der eden!
Om kyrkan?
Jo, se'n komma några obetydliga tillägg, såsom om rätt för predikare att förkunna Guds ord; men det är ju gammalt! -- Jo, här står om räntornas upprättande -- Det känner jag!
Hvad menar I?
Läs den punkten som handlar om romerska lärans afskaffande!
En sådan punkt har det aldrig varit tal om!
Hör nu, min unge vän, förlåt jag begagnar ordet, man afskaffar ingens tro med riksdagsbeslut!
ADELSM. (ler).
63 OLOF.
Allt det gamla står således qvar!
Tills vidare!
Konungen är ingen tyrann!
Folket vill intet nytt ännu och derför tvingas det icke!
Och den nya läran han lät mig predika!
Predika!
Dess förr mognar det för era efterkommande, som skola genomföra det nya!
Är det nu slut?
Icke ännu!
Det bästa återstår:
Herr kyrkoherde i Stadskyrkan, jag lyckönskar er och har den glorian öfverlemna er fullmagt!
Det är vackert att ha vunnit sitt mål i så unga år.
Med 800 daler utom offer och sportler bör
I känna er ganska tillfredsställd.
Men I är ung, alltså ärelysten; stanna derför icke på halfva vägen och slå er i ro; det finnes många biskopsstift lediga!
Tänk på dessa ord af en gammal man som känner verlden! (Går.)
Scen VII. OLOF (ensam).
Detta var målet!
(Kastar papperet på golfvet.)
CHRISTINA in, OLOF.
(Tar upp fullmagten och läser.)
Du är kyrkoherde!
Olof, nu vill jag vara glad, ty nu förstår jag dig!
64 OLOF.
CHRISTINA (vill smeka honom).
OLOF (skjuter henne från sig.
Hon går ut).
Nu förstår du!
Ve mig, som tjenade Belial i stället för Jehovah!
Jag var din hund, som skulle ta upp, och nu sparkar du mig bort!
Nåväl, så skall jag göra hvad du icke ville: jag skall icke låta af att predika den nya läran förr än folket har stenat sina falska profeter!
Nu börjar reformationen och det är jag som gör den!
Scen IX. GERDT, OLOF.
Så skall man tala, Olof! Nu förstår jag dig!
GERDT (som stått vid dörren).
Tvekar du ännu att ingå i gillet?
Hvad vill gillet?
Reformationen!
Den stora frigörelsen, det nya riket, alla martyrers reformation?
Ja den!
Jag tillhör er!
Ingen återgång sedan eden är gifven!
65 OLOF.
GERDT. (Musik ock trummor utanför).
Behöfver vår sak sådant?
Kan hända!
Derför att kungen bjuder på öl och dans utanför Norreport i anseende till reformationens genomförande!
Veta? -- Om de visste!
Arma barn; de dansa efter hans pipor och gå till döden efter hans trummor!
Skola då alla dö, att en må lefva?
En skall dö, att alla må lefva -- står det ju!
OLOF (häpen).
GERDT. GERDT.
Nu gå vi att börja vårt arbete; jag kom för att hemta dig, ty just nu är sittning i gillet.
Och jag trodde att det var slut!
Olof, gå icke nu!
CHRISTINA (inifrån).
GERDT (i dörren).
Jag kommer! -- I Herrans namn, som tillförene och alltid!
(Går med Gerdt.)
_________ Mäster Olof. 9
AKT IV.
Ett rum hos Fru Margareta. ett bord med flaskor, timglas, lampa, krucifix o. s. v.
Nere på scenen ett bord.
I fonden en sängalkov med förhängen, der Modren föreställes ligga sjuk.
Der invid
LARS och CHRISTINA.
LARS (vänder på timglaset).
Moder, o moder, skall så du gå bort, Utan ett ord till tröst och försoning?
Grymma död, o haf då förskoning
Ännu en stund!
Ack allt för kort
Är glädjen i lifvet, hvi kan då ej smärtan Få sörja i ro i de qvaldes hjertan?
Tror du han kommer?
Jag önskar det ej; Han glömmer sig lätt, min eldige broder, Och möter han munken här hos sin moder, Blir han utom sig och säger nej, CHRISTINA (lyssnar vid sängen).
67 Om ock det vore till en sista bön Från hans döende mor!
Det blef då din lön, Du arma moder, för allt hvad du lidit
För denne din son, ovärdige son! O jag hatar honom!
Ja, det har svidit Här också!
Christina, är du ifrån Dina sinnen?
-- Förlåt mig!
-- Re'n midnatt är öfver; Gå in till ditt barn; du väl behöfver
Dig hvila, min vän!
Ja, jag skall sofva En stund!
Men du måste lofva, Att, om han kommer, ej säga ett ord Derom!
Christina! hvad skall jag tänka?
Om min svaghet af honom blef spord, Skulle han ej mer sin aktning mig skänka.
Hans aktning?
Det är numera det enda
Som jag begär, se'n hans kärlek jag mist!
Han har då ej heller din!
Kanhända!
Jag skänkte den bort åt en annan till sist, När han den försmådde!
Åt mitt barn! -- Men tyst, jag hörde ett ljud Derinneifrån! -- God natt!
Ack, den synden jag bär så gladt, (Lyfter på sängomhöljet.)
68 Om det är synd, att jag gör din vilja, Moder, förr'n döden oss evigt skall skilja.
vicius, numera Dominikan).
(Han går ut genom fonddörren och släpper in Mårten och Göran (f. d. No-
MÅRTEN och GÖRAN. Hon sofver!
Ställ ifrån dig skrinen.
MÅRTEN (fram till alkoven).
GÖRAN (ställer tvenne skrin på golfvet; öppnar det ena och framtager vigvattensfunt, rökelsekar, ljus och palmer etc.).
Är det afgörande?
Doktor Urban tror att det är slut!
MÅRTEN. GÖRAN. MÅRTEN.
GÖRAN.
Du kan börja med ett Aufer immensam!
Käre broder, jag är så bes; kan jag icke få läsa i stället!
Vi ha uppgjort om sång, men efter som bon sofver och testamentet är öfverlemnadt, kan det vara likgiltigt!
Medan du rustar, tar jag mig litet mat.
(Dukar upp ur ett knyte på bordsändan.)
Det är kallt i natt!
Har du stängt dörrarne?
Skall det behöfvas?
GÖRAN (ordnar med skrinet).
MÅRTEN. GÖRAN.
69 MÅRTEN.
GÖRAN (stänger).
Du har ju S:ta Claras reliquise med?
Damma af de bästa och lägg upp dem i locket!
GÖRAN (öppnar det andra skrinet och framtager några ben).
Jag arbetar alltid för stängda dörrar!
Vackert arbete!
Men dyrt!
De äro gjorda hos en jude i Toledo!...
Läs, jag tyckte hon rörde på sig!
GÖRAN (läser med en sjungande ton under det han blåser eld i rökelsekaret).