Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bankerna i landet, som numera äro de största försträckningsgifvare, skola säkerligen icke nöja sig med en så osäker realsäkerhet, som den, hvilken inteckning i haudtverkarens redskap och öfrigt lösörebo, jordbrukarens inventarier och bohagsting, köpmannens varulager i boden o. s. v. erbjuda, när icke något hinder kan uppställas för jordbrukaren att sälja bort sina oxar och kor m. m., när icke heller det kan förnekas handtverkaren eller köpmannen att genast föryttra de redskap eller varor, som nyss förut blifvit intecknade.
Den personliga krediten skulle ock måhända, genom införandet af inteckning i lös egendom, komma att i betänkligt afseende skakas, om lånsökande, hvilka icke ega annan egendom än lösören, skulle blifva någon gång tvungne att förse sig med gravationsbevis, att icke deras lösörebo vore intecknadt, innan de kunde erhålla ett obetydligt lån.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. 19
De förespeglade fördelarne af underpantsinstitutionen eller inteckning ai lösören, såsom Lag-Utskottets majoritet föreslagit densamma, kunna i verkligheten icke realiseras, emedan hvarje försträckningsgifvare, då lånsökanden icke kan erbjuda inteckning i fast egendom, och icke heller kan lemna goda värdepapper i pant, alltid skall komma att fästa hufvudsakligt afseende på det förtroende personen kan förtjena.
Personal-krediten träder då i stället; och försöket alt vilja tillskapa en rea/kredit, genom inteckning i lös egendom, skall alltid komma att misslyckas af det naturliga skäl, att den säkerhet, som är i fråga, icke innebär den ringaste verkliga trygghet för borgenären, utan att han tillika och hufvudsakligen kan hafva förtroende till gäldenärens personlighet.
Jag vill dock ingalunda förneka nyttan af s. k. förlagsinteckningar för den större industrien.
De äro tvärtom säkerligen af stort gagn och kunna icke heller leda till sådana oredor, som det nu föreliggande förslaget till lag om underpant.
Hade Utskottet inskränkt sina åtgöranden till att i en enda författning sammanföra och närmare bestämma hvad angående förlagsinteckningar finnes stadgadt i många särskilda författningar, skulle jag hafva gillat och med mitt votum gerna biträdt ett sådant förfarande.“ af Herr Munck af Rosenschöld. af Biskop Flensburg, af Doktor Petrelli, af Doktor Säve och af Doktor Björling, hvilka instämt med Herr Olivecrona. af Herr Lundberg, som äfven hufvudsakligen instämde med Herr Olivecrona; hvarjemte Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län begärt att få antecknadt, det han ej deltagit i ärendets handlägga ing hos Utskottet.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. Lag-Utskottets Memorial N:o 58. 1 ffl:o 58.
Ank. till Exp.-Utsk. deD 1 Jani 1866, kl. 12 m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag- Utskottets Betänkande N:o 56, öfver väckt motion om ett lagstadgande angående belåning af varor, som af egaren blifvit under visst vilkor hos annan man eller allmän inrättning i förvar upplagda•
Betänkande har blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de tre öfriga Riks-Stånden bifallet, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen icke erfordras; hvilket härmed för Vällofl. B or g are-Ståndet vördsamf anmäles.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 19 Häft. L 2 Lag-Utskottets Memorial N:o 59.
JV:o 59.
Ank. till Exp.-Utsk. dea 1 Jani 1366, kl. 18 m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 57, öfver väckta motioner om förändrad lagstiftning angående panträtt i lös egendom.
Af ofvannämnda Betänkande, som blifvit i sin helhet bifallet af Hedervärda Bonde-Ståndet, hafva tredje punkten, med Utskottets förslag till författning angående underpant i lös egendom, och fjerde punkten, deri Utskottet hemställt, att Herr Gahns motion (N:o 136) om förändrade stadganden angående förlagsinteckning ej måtte till någon särskild Rikets Ständers åtgärd föranleda, blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterade, hvaremot Högvördiga Preste-Ståndet afslagit den förra och bifallit den sednare punkten; och synas återremisserna vara föranledda af de betänkligheter, som äfven vid föregående tillfällen blifvit framställda emot en allmän tillämpning af underpantsbegreppet å förhållanden, som för närvarande äro för detsamma främmande, hvaremot det af Grefve Sparre i hans vid Betänkandet fogade reservation alternativt framlagda förslag till ny författning angående förlagslån och förlagsinteckningar hos Riks-Stånden vunnit understöd, såsom inskränkt till ett ordnande af förhållanden, der nämnda begrepp sedan gammalt är hemmastadt.
På sätt Herr Grefve Sparre i sin reservation anfört, har äfven Kongl. Majit vid riksdagen 1847- 1848 för Rikets Ständer framlagt ett förslag till ny förlagsförfattning, som emellertid icke då af Rikets Ständer antogs; och sedan fråga nu uppstått om en lagförändring och kodifiering i samma riktning, har Utskottet ansett berörda förslag lämpligen böra läggas till grund för de fortsatta öfverläggningarne i ämnet.
Enligt hvad i den nådiga Propositionen tillkännagafs, afsåg detta förslag endast, att, enär de i lag och särskilda författningar spridda stadgandena angående förlagslån befunnes dels ofullständiga och icke nog allmänna, dels, ehuru afseende likartade förhållanden, icke sinsemellan öfverensstämmande eller lämpade efter de för inteckningar i fast egendom meddelade föreskrifter, ändamålsenligare och å dylika förlagsafta], så vidt ske kunde, utan åtskilnad tillämpliga lagbud måtte i en enda förordning sammanföras.
Förslaget hade följande lydelse: Lag-Utskottets Memorial N:o 59. 3 “Med upphäfvande af hvad om förlagslån och förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt nu är genom särskilda författningar stadgadt samt med ändring af Handels-balkens 17 kap. 7 § sista punkten, dels så vidt förlagsfordran derigenom tillerkännes förmånsrätt utan inteckning, dels ock hvad angår den fråga, uti hvilket gods förmånsrätten skall gälla, varder förordnadt som följer: § I Gifver någon förlag i penningar eller varor att anlägga eller drifva bergsbruk, fabrik, verkstad eller annan inrättning till beredande eller förädling af råa ämnen, ege förlagsman låta förlaget intecknas, på landet hos Häradsrätt och i stad hos Rådstufvurätt, inom hvars domvärjo bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen anlägges eller finnes; och njute sedan i den ordning sista punkten af 7 § i 17 kapitlet Handels-balken bestämmer, förmånsrätt i det, som tillverkadt är, samt i de för tillverkningen nödiga råa ämnen, i fordringar hos arbetare eller andra för sådana förskott i penningar eller varor, som till brukets, fabrikens, verkstadens eller inrättningens drift lemnade blifvit, så ock i all den lösegendom, vare sig redskap, dragare eller annat, som till bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen hörer.
Hvar, som lemnar hafs- eller saltsjöfiskare förlag till fiskets idkande, ege ock låta det intecknas vid Häradsrätten eller Rådstugurätten i orten, der fiskaren har sitt hemvist, och njute sedan förmånsrätt i fiskarens fångst, fartyg och fiskredskap, under iakttagande af den ordning ibland borgenärer, som med det i § 1 åberopade lagrum instämmer. § 3.
Inteckningar, gifna vid samma ting å landet, håfve samma rätt.
Ej må förlagsinteckning gifvas utan för visst öfverenskommet belopp i penningar eller varor, eller utan skri tlig, genom vittnen styrkt eller ock inför Rätten af låntagaren erkänd handling, deruti så väl försträckningens egenskap af förlag för viss uppgifven inrättning och, när detta lemnäs till något af de i 1 § nämnda ändamål, jemväl stället för inrättningen upptages, som ock låntagaren medgifvit, att sådan inteckning tagas får.
Inteckningen skall förnyas inom tio år, sedan den beviljades och ytterligare 4 Lag-Vtskottets Memorial N:o 59. inom tio år efter hvarje förnyelse; njute dock fordringsegaren förmånsrätt enligt första inteckningen.
Har flyttning af bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen skett till ort under annan Rätt, än den, hvarest inteckningen blifvit beviljad, vare då Härads- eller Rådstufvurätt i den ort, dit rörelsen förflyttad är, behörig att förnyelse af inteckningen meddela.
I dessa fall skall, vid äfventyr af inteckningsrättens förlust, förnyelse af inteckningen sökas hos Rådstufvurätt inom sex månader, och hos Häradsrätt sednast vid det lagtima ting, som infaller näst efter sex månader, räknade från slutet af det år, hvarunder innehafvaren af bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen blef derföre, eller fiskaren för sin rörelse, på nya stället till skatt antecknad.
Förut meddelade förlagsinteckningar bedömas efter ditintills gällande föreskrifter, men böra hos Rådstufvurätt inom ett år från nyssnämnde dag och hos Häradsrätt sednast vid det lagtima ting, som infaller näst efter samma års utgång, samt deruppå vidare, enligt hvad i §§ 5 och 6 stadgadt är, förnyas för att bibehålla sin förmånsrätt.11
För att Rikets Ständer måtte kunna bedöma behofvet af förlagsförfattningars kodifiering, och omfattningen af de förändringar i denna lagstiftning, som dels Kongl. Maj:t vid riksdagen 1847—1848 föreslog, dels Utskottet nu vördsamt förordar, torde en kort sammanfattning af hufvudpunkterna i denna under tidernas lopp ganska invecklade lagstiftningsgren vara behöflig.
Det första stadgande i gällande lagstiftning om förlag återfinnes i sista mom. af 7 § i Handels-balkens 17 kap., hvilket innehåller, att den, som gifver förlag att dermed drifva bergsbruk eller andra sådana verk, njuter förmån till det, som dermed tillverkadt är.
Härigenom var likväl icke någon bestämmelse meddelad, angående sjelfva förlagskontraktets väsende eller formela beskaffenhet, ej eller några iakttagelser ålagda förlagsgifvare för åtnjutande af omförmälda förmån, den der således ökade antalet af de tysta förmånsrätterna.
Dessa omständigheter, i förening med ett utsträcktare bruk af förlag, hafva ock framkallat särskilda föreskrifter.
Då man granskar samma föreskrifter, fästes emellertid i främsta rummet uppmärksamheten vid dem, som angå förlag vid bergs- och bruksbandteringen och som innefattas i den af Kongl. Maj:t den 24 Februari 1748, efter samråd med Rikets Ständer, utfärdade Förordning med deri sedermera skedda förändringar.
Sedan berörda författning angifvit, att “under ordet förlag förstås sådant lån, antingen i penningar eller varor, sorn gifves förut på metaller eller mineralier, af hvad namn de äro, och till Lag-Utskottets Memorial N:o 59. 5 alla de råämnen, som fordras till sjelfva tillverkningen och dess utförsel", uppdrages till en början en bestämd skilnad i afseende på förlagslån, gifna till bergsmän och till ståndspersoner eller bruksegare.
Så stadgas, att ingen annan eger gifva förlag uti bergsmansståndet, än borgare och handlande i städerna, så ock bruksegare eller idkare å landet samt att flere förläggare ej på samma gång må tagas; hvaremot såväl handlande som andra äro berättigade att förlägga ståndspersoners jern- och andra verk jemte ädlare verk och grufvor, utan inskränkning i deras antal.
Men utom dessa två arter af förlag omtalas ännu en tredje, nemligen sådant förlag, som bruksegare eller idkare gifva på malm, kol, andra råämnen samt dagsverken och körslor till antingen egna torpare, kolare och brukshemmans åboer, eller andra, hvilkas hemman äro lagda till nyttjande under sjelfva verket.
Men i sednare hänseendet har ett olika förfaringssätt blifvit påbudet.
Det förlag, som lemnäs till bergsmän, skulle nemligen antecknas i Bergstingsrättens dombok och sedan, genom hyttefogden, kungöras å hyttebacken.
Hvaremot en förläggare till jern- och messingsbruk och kopparhamrar borde uti Bergs-kollegium låta inteckna förlagsafhandlingen.
Dock var från sistnämnda föreskrift undantag gjordt, hvad angår kopparförlag vid Stora och Nya Kopparberget, hvilket för förlagsrättens bevarande blott behöfde inskrifvas i Grufverättens dombok.
Förlager, som af bruksegare lemnäs på kol m. m , hvarom ofvan förmäles, och de, som gifvas för bedrifvande af grufvor utaf ädlare metaller och mineralier, skulle åter intecknas hos Bergstingsrätten.
Sedan såväl bergsdomstolarne som Bergs-kollegium numera upphört, hafva, jemlikt Kongl. Förordningen den 5 Juni 1850 och Kongl. Kungörelsen den il
December 1857, de allmänna domstolarne fått öfvertaga bergsdomstolarnes och Kommerse-kollegium
Bergs-kollegii befattning med förlagsinteckningar.
Den skilnad, som efter hvad ofvan är nämndt, förekommer vid offentliggörandet af de särskilda förlagsaftalen, sträcker sig jemväl till desammas verkningar.
Man finner alltså, hurusom förläggare för intecknade förlagsfordringar, åtnjuta företrädesrätt hos bergsmän i tillverkning, såväl som rede, dragare och körredskap samt i hemmanet näst efter dem, som låtit sina fordringar å häradsting inteckna, och hos bruksegare uti inventarier och effekter samt annan lös och redbar egendom, dock ej fastigheter; att den, som förlägger grufvor af ädlare metaller, har förmånsrätt till betalning uti sjelfva grufvan, dess åbyggnad och effekter; att förläggare vid Stora och Nya Kopparberget alltid eger företräde till förlagstaga.rens koppar, nasgods, trottsten, malm, kol och ved, som af bruket härrörer, samt till hans hytte- och grufvedel, så framt ingen derpå vid behörig domstol erhållit äldre inteckning; och slutligen att bruksegare, för förlag till kolare och åboer, har företrädesrätt till deras dragare och körredskap.
Utom dessa stadganden äro äfven åtskilliga bestämmelser meddelade, dels angående vilkoren, huruvida förlagslån må gifvas, dels om öfriga förläggares och förlagstagares genom kontraktet uppkomna ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, särskildt i afseende på vinst eller ränta af förlaget, dels ock för bibehållandet af ordning och reda emellan kontrahenterna.
Äfven dessa bestämmelser äro olika, med afseende å det verk eller ändamål, hvartill förlaget blifvit lemnadt.
Men i allmänhet har emellertid den grundsats uttalats, enligt hvilken en förläggare är att betrakta såsom en förskottsgifvare på blifvande tillverkning eller egentligen en förlagstagares medintressent för samma tillverkning; och af sådan anledning benämnes förläggandet 6 Lag-TJtskottets Memorial N:o 59. af ifrågaställa verk än »förlagshandel» och än »förlagShandtering», hvilket förhållande utöfvat ett märkbart inflytande vid bestämmandet af kontraktets väsende, form och följder.
Enahanda grundsats har ock gjort sig gällande i öfriga, angående förlag utfärdade författningar, som utsträcka förlagsrätten till andra än ofvanomförmälda verk och inrättningar.
Efter det i manufaktur- och handtverkeri-privilegierna den 29
Maj 1739 stadgadt blifvit, att förlagsman är den, som förskjuter till manufakturier, fabriker och handtverkerier rudimaterier, viktualievaror och penningar, att derför njuta och taga dess ersättning uti tillverkade varor, samt att han bör hägnas och skyddas vid den rätt, som, enligt 17 kap. 7 § Handels-balken, tillkommer förläggare i gemen, förordnades dels i reglementet för handeln i Stockholm den 27 Oktober 1749, att den, som åstundar att der “träda i en sådan förlagshandel bör dertill erhålla Magistratens tillstånd, med skyldighet likväl att hos samma myndighet uppvisa och låta anteckna sitt slutna förlagskontrakt, så framt han vill åtnjuta den rätt, som nämnda lagrum tillägger förlagsman, dels i 5 art. 5 § af Kongl.
Hallordningen den 7 April 1770, att den som förlägger ordentligen inrättade manufakturverk och fabriker, njuter säkerhet i verkets effekter, om förlaget blifvit lagligen intecknadt vid Hallrätten, dels ock, genom reglementet för Eskilstuna fristad af den 2 Mars 1833, att den, som åt tillverkare af så kallade fristadsarbeten meddelar förlag af verktyg, rudimaterier, födoämnen eller penningar, samt åstundar njuta säkerhet i manufakturverksladens effekter, skall ställa sig till efterrättelse hvad Hallordningen i sådant afseende föreskrifver.
Förordningen den 25 Februari 1846 öfverflyttades Hallrätternas funktioner i detta, såsom i andra afseenden, på Magistraterna.
Slutligen har förlagsrätt blifvit förunnad den, som lemnar nordsjöfiskare i Götheborgs och Bohus län förlag i penningar eller varor.
Jemlikt Kongl. Stadgan den 21 Juni 1774 njuter nemligen denne, derest han låtit förlaget hos vederbörande Magistrat eller Häradsrätt lagligen inteckna, »förmånsrätt i fiskarens fiskefångst, fartyg och fiskredskap till sin fulla förnöjelse, på samma sätt som förläggare till bergsbruk och manufakturverk en sådan säkerhet och förmån åtnjuter.
“ Om man, efter denna redogörelse för lagstiftningen angående förlag, sammanfattar hufvuddragen i densamma, så finnes, hurusom rättigheten att, med åtnjutande af förlagsrätt, gifva förlagslån i ofvan uppräknade industrigrenar blifvit än inskränkt till vissa personer, än gjord beroende af särskildt tillstånd och än lemnad öppen för hvar och en; att lagstiftningen i flera fall uttryckligen utstakat vilkoren, hvarunder omförmälda lån må lemnäs och derigenom begränsat friheten i aftalet; att någon allmän grund icke är antagen för vidsträcktheten af företrädesrätten till betalning af dessa lån; samt att de, för erhållande af denna rätt, meddelade föreskrifter i vissa fall afvika från gällande rättegångsordning och i andra sakna nödig fullständighet
Då man härmed jemför de stadganden, hvilka, på sätt ofvan förmäles, Kongl. Maj:t medelst nådig Proposition af den 16 Oktober 1847 föreslog .Rikets Ständer att, med upphäfvande af hvad om förlagslån samt förlagsfordringars intecknande och betalniugsrätt genom särskilda författningar vore stadgadt, i stället antaga, så inhemtas hurusom Kongl. Maj:t derigenom åsyftade göra rättigheten att gifva förlag öppen för hvar och en; att bestämmelsen för vilkoren af förlagsaftal städse måtte blifve beroende på kontrahenternes fria öfverenskommelse; att enahanda grundsats i afseende på vidsträcktheten af förmånsrätten skulle gälla för alla förlagslån; och att bevakandet af denna rätt alltid borde ske vid de allmänna domstolarne.
Lag-Utskottets Memorial N:o 59.
De förhållanden, som till en del synas hafva föranledt de olika föreskrifterna i afseende på förlag vid bergs- och brukshandteringen ega ej numera rum.
Då dessa föreskrifter meddelades, var nemligen rättigheten att besitta bergsmanshemman inskränkt till Bonde-Ståndet.
Men denna inskränkning upphörde redan år 1810, då hvarje Svensk man, till hvilken klass af medborgare, han räknas må, blef berättigad att förvärfva och besitta fast egendom och jord af hvad natur som helst.
Att likväl förklaringsgrunden till alla de olikheter, som i omförmälda föreskrifter förefinnas, ej ensamt kan sökas i berörda omständighet, torde ej behöfva sägas.
Frihetstidens åsigter så i industrielt och ekonomiskt hänseende, som i fråga om lagstiftning hafva jemväl utöfvat sitt inflytande på förevarande lagstiftning och den bar derföre spår af den korporations- och skråanda, som numera i allmänhet vikit undan och lemnatrum för en friare utveckling.
Principen för lagstiftningen i denna del var emellertid att befordra industriel verksamhet i alla då kända riktningar; och som förlag ansågos behöfliga för såväl bergsbruk, som manufaktur-, fabriks-, handtverks- och fiskerinäringarne, sökte man uppställa sådana föreskrifter, som lände till både gifvarnes och tagarnes fördel och säkerhet, och detta har varit anledningen till den mer och mindre vidsträckta företrädesrätt i förlagstagarens egendom, som förlagsgifvare nu åtnjuta eller till den så kallade förlagsrätten.
Någon egentlig afvikelse från sjelfva principen för lagstiftningen ligger således ej i hennes tillämpning på andra näringar.
Några närmare bestämmelser i afseende på kontraktets yttre eller formela beskaffenhet i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad redan finnes stadgadt, borde för undvikande af sammanblandning med vanlig försträckning vara af nöden, ehuru derigenom visserligen icke får läggas några stränga band på den frihet i aftal, som i frågor af förevarande art icke rättvisligen lärer kunna inskränkas.
I afseende på vidsträckheten af denna rätt var 1847 års förslag, på sätt redan är antydt, i så måtto afvikande från gällande lagstiftning, att dels någon skilnad ej blifvit gjord å beskaffenheten af den handtering, till hvilken förlaget lemnats; dels ock, med afseende derpå att allt förlag, till hvilkendera af ifrågavarande näringar det gifves, hade till syftemål att sätta idkaren i stånd att densamma utöfva och bedrifva; att för alla sådana näringar, utan afseende å deras skiljaktighet eller idkarnes olika stånd, fordrades inventarier oeh redskap, och för de flesta äfven råa ämnen, såsom nödiga förlag till tillverkningars åstadkommande eller yrkets utförande; och att slutligen beträffande bruk, fabriker och andra dylika inrättningar, deras egares fordringar hos arbetare eller andra för sådana förskott i penningar eller varor, som till inrättningens drift blifvit gifna, jemväl i viss mån kunde anses hafva genom förlaget och för handteringens skull tillkommit, — förmånsrätten i allmänhet utsträcktes till de flera nyss uppräknade föremål.
Det var dock endast i vissa fall, som förslaget innebar en utsträckning af samma rätt.
Deremot inskränkes den i flera hänseenden; och då antaglig grund saknas till de skiljaktigheter, som i denna del förefinnas i gällande lagstiftning samt föreslagna bestämmelsen härutinnan innefattar en säkrare ledning för urskiljande af den egendom, deri företrädesrätt eger rum, än den som är lemnad i de särskilda oftast obestämda stadganden, hvilka nu måste följas, lärer, då berörda bestämmelse hvilar på rättvisans grunder, någon betänklighet emot antagande deraf ej heller böra uppstå.
Ehuru det nu visserligen måste antagas, att redan genom en sådan kodifiering af förlagsförfattningarne, som vid riksdagen 1847—1848 föreslogs, industriens anspråk kunde tillfredsställas, så har Utskottet likväl, i betraktande af den förändrade 8 Lag-Utskottets Memorial N:o 59. ställning jordbruket under de sednare decennierna intagit, och det genom förbättrade methoders användande alltmera ökade behofvet för nämnda näring af förlagskapital och dyrbara inventarier, ansett, att den hittills och äfven genom ofta omförmälda nådiga Proposition i detta afseende uppdragna skilnaden emellan industrien och jordbruket ej längre kan bibehållas.
På sätt Herr Grefve Sparre i sin reservation (pag. 15) anfört, befinner sig jordbruket numera på en sådan ståndpunkt, att redskap, kreatur och lager uppgå till ett värde, som äfven i förhållande till de högt uppdrifna värdena på sjelfva jorden, måste anses betydligt; och i samma mån den sednare mera besväras af inteckningar, blir det allt svårare för egaren att anskaffa de förra.
Men såvida icke egendomsvärdena skola alltför hastigt sjunka, blir det nödvändigt för landtmannen att tillegna sig de arbetsmethoder, hvarigenom jorden kan uppdrifvas till sin högsta produktivitet, och i samma mån jordbruket blir mera intensivt, ökas behofvet af förlag.
Att anskaffa detta genom medel, som äro särskildt afsedda för handelskrediten, såsom vexlar och omsättningslån, torde i längden blifva ogörligt; och om förlagsförfattningarne kunna tjena såsom en lämplig form för jordbrukets förseende med förlag, synes det otvifvelaktigt att deras utsträckning till nämnda näring skulle vara icke allenast en fördel för, utan en gärd af rättvisa emot densamma.
Såvida här i landet någonsin skall kunna uppkomma en klass af större arrendatorer, torde särskildt för dem vara af synnerlig vigt, att landtbrukets inventarier och lager kunna användas till säkerhet för lemnadt förlag, på enahanda sätt som redan är för andra näringar medgifvet.
Det otvetydigaste beviset för jordbrukets behof i detta afseende ligger emellertid' i det intresse, hvarmed Hedervärda Bonde-Ståndet, såväl vid innevarande riksmöte som vid riksdagen 1859—1860 omfattat förslaget om underpantsinstitutior. ens införande.
För öfrigt får Utskottet hänföra sig till de skäl, som i afseende härpå blifvit i det föregående Betänkandet framställda.