Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eäkna vi så med arvoden till läkare, som skola ransaka sina hjärnor för att finna effektiva botemedel mot mag- katarr, samt obehaget af hufvudvärk och spleen, ja, då har vår artighet sannerligen kostat tillräckligt!
Men o m vi skulle bjuda enklare?
Kommer ej på frågan, vi kunna det ej, ty — det skulle ej anses artigt!
Slika omständigheter göra att gästfrihe- tens gyllne dygd, som var ett af våra för-
1898 IDUN fäders skönaste smycken, nu är en ganska sällsynt vara.
De rike bjuda och förta sig; de fattige bjuda och.
stupa.
Nog är det underligt att vi, 19:de seklets barn, äro opraktiska nog att hålla i med sådana va- nor.
Ja, låtom oss bekänna att vi äro opraktiska och — låtom oss slå in på en klokare väg!
* En 100-åmng.
Stoekholms äldsta im / åharirma.
KAROLINA ELISABET AHLBOM.
F^k uppdrag af allas vår vän- Idun gjorde r jag i lördags eftermiddag ett besök på Borgerskapets änkhus, som ligger så vackert inbäddadt emellan trädens gröna kronor där- uppe på Norrtullsgatan.
Anledningen här- till var att Idun gärna ville bifoga några ord till den intressanta bilden härofvan, och som den vördnadsvärda, nu hundraåriga fru Karolina Elisabet Ahlbom sedan ' tjugunio år tillbaka haft sitt hem på Borgerskapets änkhus, uppsökte jag henne där.
Man gör sig ofta underliga föreställningar om personer och platser, af hvilka man ej känner till annat än dess yttre sidor.
Så var åtminstone förhållandet med mig och den de gamlas fristad, som jag nu af en lycklig händelse fick inblick uti.
Ett hem, hvars till ett åttiotal uppgående medlemmars sammanlagda ålder räknar bortåt sex tusen år (medelåldern är här sjuttiosex år) — o m detta hade jag den föreställningen, att det skulle ligga en viss dysterhet, ett resigneradt lugn däröfver, men så var alls ej förhållandet.
Mitt första möte med de båda personer, som hafva hemmets nycklar i sina händer, förtog inom ett ögonblick alla mina förutfattade meningar.
Det var sol, ljus och värme öfver hem- met och i de strålande blickar, hvarmed dess föreståndarinna, fru Fanny Lindbohm född Westerberg, och den unga Sofiasystern fröken Mimi Lundberg hälsade mig väl- kommen.
Ingenting i världen är så litet kostbart som vänlighet, och dock huru ofta hus- hållas ej därmed till ytterlighet!
I synner- het uti ett hem, där många viljor måste sam- manjämkas, många olika åsikter försiktigt böjas under en gemensam lag, där är den vänlighet, som utstrålar från hjärta och mun, allsvåldig.
Och att den makten här förde spiran, det kände man genast.
Efter att en stund hafva hvilat och spra- kat i föreståndarinnans rum fortsatte jag i hennes och syster Mimis sällskap vägen upp till föremålet för mitt besök.
Uti ett ljust och trefligt rum beläget tvänne trappor upp, satt tillbakalutad i en soffa med hufvudet något böjdt den underbara representanten från ett förgånget sekel.
En blid kvinna, med för sin höga ålder ljuslett hy och drag, som vittna o m en förgången fägring, till sin längd snarare öfver än under medel- måttan.
Hennes blick är skum, så att hon endast otydligt kan urskilja föremålen, hör- seln däremot är ej mycket svag.
Om jag ej vetat af hennes år, skulle jag gissat dem vara omkring några och sjuttio.
Vördnadsfullt böjde jag mitt hufvud för den gamla, men lämnade åt hennes goda vänner fru Lindbohm och syster Mimi att föra konversationen.
Och tack vare deras förmåga att under vänliga ömhetsbetygelser framlocka de ämnen, hvaromkring fru Ahl- boms tankar ofta bruka röra sig, fick jag reda på ett och annat ur hennes lif, lös- ryckta bilder fångade i flykten.
Att hennes fader hette Berg och varit en förmögen handlande, som hade sin hökeriaffär uti n:r 24 Badstugatan på Norr, och att hon vid tjugutre års ålder stod brud i samma gård.
Hennes mans namn var Ahlbom och hade han samma slags affär som fadern.
Om hennes bröllop för sjuttiosju år sedan i det burgna, köpmanshemmet ville jag gärna gifva Iduns läsarinnor ett litet begrepp, men det enda som fru Ahlbom nämnde om detta v a r: » Mamma ville hafva det så stort och gjorde det så fint och Ahlbom var så snäll. » Det ljöd så egendomligt i mina öron höra den hundraåriga med sin beslö- jade röst tala om » m a m m a ».
Vidare berättade hon om, huru vacker kronprinsessan Josefina var, när hon som brud kom åkande från Haga in till Stock- holm.
Om huru konung Karl den femtonde en gång under sina promenader på Stock- holms gator blef varse drottning Lovisa, gående på orätt trottoar, huru han då skickade en gardist fram till drottningen med tillsägelse att gå på rätt sida af gatan, om drottningens häpnad öfver gardistens tilltag och kung Karls hjärtliga skratt öfver sitt skämt med sin gemål.
Fru Ahlboms egna barn äro döda, men att hennes barnbarn och barnbarnsbarn ge- nom sin kärleksfulla uppmärksamhet för- ljufva hennes dagar märktes väl, och att de uppväxande barnbarnsbarnen ofta voro föremål för hennes tankar, det hördes nog- samt.
Drag ur deras lif berättade hon och bland dessa att » Gustaf Valdemars son » (Valdemar är hennes sonson), som nu är styrman, vid sexton års ålder räddade ett människolif i en af Belgiens hamnar och för denna bragd blef belönad med en me- dalj.
Och så i somras, när kungen af Belgien var här, mötte han en dag den unge sjö- mannen, som han genast vinkade till sig, pekade på medaljen och sade: » Jagtror att du bär min medalj. » Till syster Mimi vände fru Ahlbom sig 189 och frågade, under det att hon sakta smekte hennes hand: » Det är så varmt, hvilken dag får jag b a d a?
» En i sanning ovanlig fråga af en hundraåring!
Fru Lindbohm frågade, om det ej skulle roa fru Ahlbom att en dag komma ut och åka åt Djurgården och Rosendal.
Denna fråga togs mycket väl upp, och med en geste med handen åt fru Lindbohm sade hon nästan litet skälmaktigt!
» Hvem bjuder V » » Det gör jag å styrelsens vägnar, den vill så gärna bereda fru Ahlbom ett nöje. » Ett varmt tack och en smekning blefvo fru Lind- bohms belöning för bjudningen.
Aldrig har jag sett en mera lefvande bild af tacksamhet emot Gud och människor och ett mera förnöjsamt sinne än hos denna åldring.
Huru mången läxa, mer eller min- dre svår, ' har dock ej mästaren tiden hunnit gifva henne under hennes till bortåt trettiosex tusen femhundra uppgående dagars tal!
Det måtte vara en egen känsla att likt skogens äldsta ek stå ensam kvar, täl- jande för yngre släkten om tider som varit.
Det finns ett gammalt ordspråk, som säger att » allt är glömdt o m hundra år », men att själf kunna säga: - » Jag är hundra år, jag har genomgått ett helt sekel, skiftande af ljusa och mörka stunder, jag var ung i dess morgonväkt och jag står ännu kvar i dess aftonstund » — huru underbart är ej detta!
Fru Lindbohm och syster Mimi berättade för mig, att förra året gjorde fru Ahlbom ett besök på Sofiahemmet och var inne i tvänne af salarna och sprakade med de sjuka.
Utställningen intresserade henne mycket, och sittande i en vagn gjorde hon dess yttre bekantskap.
Men nu skall jag berätta något, som visst herrarne Davidson på Hasselbacken ej hafva en aning om, näm- ligen att förra året drack fru Ahlbom kaffe och åhörde en stund musiken på deras eta- blissement.
Skada att hon var där incog- nito, säkert skulle det roat mera än en af Hasselbackens gäster att fått göra hennes bekantskap.
Ett så färskt porträtt som fru Ahlboms i dag i Idun bjuds ej ofta, och sättet huru det kommit till, så att ej ens dess original har en aning därom, måste delgifvas.
Fru Lindbohm kom själf att tänka på, det Idun säkert skulle observera fru Ahlboms hun- draårsfest och till denna vilja hafva hennes porträtt.
Men huru åtadkomma detta, utan att därmed oroa den gamla, som alls ej ville höra talas om något så besvärligt som att sitta för en fotograf?
I samråd med syster Mimi arrangerades en liten kaffebjudning ' i fru Lindbohms rum, hvilket alltid mycket roar fru Ahlbom, och hennes vänner sökte så godt de kunde, utan att röja orsaken, både placera henne i soffan och få henne att sitta stilla, medan fotografen hr Dahllöf i hast riktade in sin kamera och » knäppte af » hennes bild.
Förvånande nog lyckades detta, utan att fru Ahlbom märkte annat än att i rummet fanns en herre, till hvars närvaro hon ej kunde förstå anledningen, och tack vare denna lilla list presentera vi henne nu här, just hundra år gammal, och ej, som det annars ofta heter o m äldre per- soners porträtt, att det är taget » för några år tillbaka *.
Den 18 juni, då seklet är genomgånget af den äldsta bland de äldsta, kommer vid middagen däruppe i Borgerskapets änkehus skålen att tömmas för dagens, för århun- dradets brud, så är styrelsens mening.
IDUN 190 Mycket var det som intresserade mig uti detta af personer i allmänhet så litet kända hem, och gärna hade jag, om tiden det medgifvit, tagit närmare kännedom därom.
Nu hann jag endast för denna gången att göra ett kort besök hos en af dess invåna- • rinnor, kasta en hastig blick in i den ljusa kyrkan, där så mången trött själ hämtat • styrka att bära årens t y n g d; se de långa inbjudande borden i den stora matsalen, där solen kastade sina nedgående strålar genom fönstren, hvilka vette ut åt den härliga parken, och för ett ögonblick slå mig till ro uti föreståndarinnans trefna lilla bo innanför matsalen.
Och så hem att för Iduns läsarinnor berätta ett par drag ur hundraåringens digra lefnadsbok.
Men gömdt är ej glömdt; och hvem vet, om vi ej en gång förnya bekantskapen med det inre af Borgerskapets änkhus.
Adelaide Nauckhoff.
f å sista tiden har i flere af Stockholms dagliga tidningar en fråga väckts, som j a g med några ord skulle vilja beröra i ldun.
Det är semestrarna, som jag här åsyftar, och torde väl detta vara en sak, som be- rör damerna i nästan ännu högre grad än herrarne, ty visserligen äger den äfven sitt stora värde för dem, men i flesta fall är den för dem lättare att ernå än för de kvinnliga biträdena.
För den flicka med plats på kontor eller i handel, som hela året om är så godt som instängd, är en ledig tid under sommaren till gränslöst stor glädje och nytta.
Låtom oss tänka på en dylik flickas sys- selsättning och på hur strängt hennes tid ofta är upptagen.
Ofta är tjänstetiden från kl. 8 eller 9 på morgonen till kl. 8 på kväl- len, med en eller ett par timmars middags- rast.
När skall hon då hämta frisk luft och krafter till sin trägna, oftast ytterst enformiga och genom det myckna stilla- sittandet ansträngande sysselsättning?
Lån- ga tider af året kan hon knappast gå ut på promenad efter kl. 8 på aftonen.
En tjänstflicka har det j u ur hälsosyn- punkt bättre stäldt genom sitt rörliga, om- växlande arbete.
Dessutom har hon tillfälle att inandas frisk luft, då hon städar och vädrar i rummen samt sedan går på tor- get eller uträttar ärenden.
Man bör äfven betänka att när en dylik flickas toalett företer brister, en kjol be- höfver kantas, ett par ärmar lappas, strum- por stoppas o. s. v., så skall hon j u hjälpa sådant själf på sin lediga tid, hon kan ej betala för att få allt dylikt utfördt.
En herre använder däremot hela sin le- diga tid på aftonen till att promenera och förströ sig.
Denna lilla afvikning från mitt ämne har jag afsiktligt gjort, för att mina läsarinnor skola till fullo förstå, hvad en semester på i allra bästa fall en månad, men äfven på en mycket kortare tid, utgör för en flicka i dylik ställning.
Tänk blott hvad det är värdt för henne, att slippa stiga upp på bestäm dt klockslag, att komma och gå, när hon själf vill, med få ord sagdt, att få äga och rå sig själf, om ock blott en helt kort tid.
1898 Ljusa, vårliga sångarleder, svenska kvinnor då hälsa Eder!
Sist — välkomne till hemmets värld efter däjelig sångarfärd!
En suensh kvinna.
Har hon dessutom tillfälle att under sin fritid komma bort från staden, ut till lan- det, till sol och ljus, skog och sjö, så har hon samlat ett kapital af kraft och hälsa till vinterns arbete, hvilket kommer såväl henne själf som kanske i lika hög grad hennes principal till godo.
Arbetsgifvarne invända kanske här, att de unga damerna nog ej vilja försaka sin lön under denna fritid, och att de j u ej kunna gifva dem lön, då de ej utföra nå- got arbete, men i så fall ber j a g att få framställa ett par frågor.
Om under vintern, då brådskan är som störst, arbetet måste fortgå långt öfver den fastställda tiden, bruka edra fröknar göra invändningar eller stanna de ej troget på sin post till sent inpå kvällen?
Och brukar ni då gifva dem särskild ersättning härför?
Jag betviflar att svaret på dessa frågor skall utfalla annat än till biträdenas för- mån och ber i så fall, att det nu måtte räknas dem till godo.
Dessutom behöfver nog ej någon brist i arbetet uppstå, ty säkerligen åtager sig nå- gon kamrat den ledigas arbete mot det att hon i utbyte sedan öfvertager hennes.
Och så till sist ännu en uppmaning!
Om ni beslutar er för att bevilja edra biträden en tids ledighet, så underrätta i tid om när densamma är att påräkna.
Skola de be- gifva sig ut någonstädes, hinna de då ordna och styra för sig och behöfva ej använda några af de dyrbara fridagarna härtill.
Och dessutom är j u också förglädjen störst.
När jag sänder dessa rader till ldun, vet jag väl att de måhända ej alltid komma inför herrar principalers och affärsmäns ögon, men jag vet bestämdt, att deras fruar och döttrar läsa i allmänhet den, och det är därför till dessa jag vädjar.
I som städse åtnjuten den frihet, som nu edra mäns kvinnliga biträden så lifligt åstunda blott för en kort tid, fören I deras talan och våren vissa, att den lilla bleka, trötta kontorsfröken i sitt hjärta skall tacka eder.
Kriget.
Väl är det långt dit bort til!
prärielandet, o c h det är långt till Spaniens varma dalar, m e n dock ej längre än att brödrabandet, s o m håller mänskligheten samman, talar — till hvarje maka, m o r och syster säger, att fjärran, fjärran klappar samma hjärta, som det hon själf för sina gudar äger, i namnlös ångest o c h i namnlös smärta.
Det är ej längre, än att sol, s o m skickar sin afskedshälsning öfver våra näjder, o m några timmar lika vänligt blickar på krigets bittra, blodigt vilda fäjder, på barn o c h kvinnor, s o m i ångest ropa, på män, som kvalfullt sina händer vrida, när eld o c h haf slå dånande tillhopa kring sönderskjutet fartygs brustna sida.
— När skall den dag för jordens släkten randas, då ingen A b e l fruktar Kainssvärdet, då alla folk o c h stånd o c h klasser blandas o c h m e r än makt o c h guld blir mänskovärdet?
N o g är det långt från kalla prärielandet till Spaniens sköna, solbelysta dalar, m e n väl ej längre, än att brödrabandet en gång till båda fridens stämma talar.
Och visst blir skön den skörd, som då skall mogna utur så många oförskylda tårar, så många hjärtan, in i d ö d e n trogna, så många unga, skonlöst brutna vårar!
O m blott Om blott jag hade mig en liten nian, m e n se, han idealisk måste vara, ung, eldig, skön — den typ jag skildrad fann bland Iduns svar af — » Svärmande Spastara ».
Och o m han hade sig en liten lön, en femtonhundra, mer är ej nödvändigt, vi skulle reda oss därmed behändigt, tack vare kloka Iduns-fruars rön.
M — I.
V i skulle ha ett h e m, ett dufslag blott, s o m efter egen ritning skall möbleras och alla rummen bakvändt tapetseras för » väggens t o n », s o m det i l d u n stått.
V i skulle ha ett litet barn också, — ack, ack, den ungen, — jag har läst o m blöjor och ris och kärlek, socker, ylletröjor, — den skulle allt rätt appliceradt få!
Sångarfärd.
Ej dyrt blir hushållet, jag köper ben, dem kokar jag som andra fyra timmar o c h skummar musten, som på ytan simmar, o c h lagar kraftsoppor i banor sen.
Hvita mössor o c h vårligt löje, ljusa tankar och soligt nöje, h o p p o c h längtan i själ o c h h å g — så går sångarnes glada tåg!
Till För och den Svenska visor där b o i sinnet, g ö m m a s troget o c h varmt i minnet, för att från leende Fyris-strand hälsa idas grosse Vaterland ».
När allt är sörjdt för kläder, mat o c h dryck, en liten slant till äfventyrs blir öfver,.
den går till böcker o c h hvad man behöfver att tillfredsställa en och annan nyck.
För att bära från nordens slätter fläkt af drömmande, svala nätter, glimt af rosende morgonglans, doft af skimrande blåklintskrans.
Men det är sant, — en post till gåfvor går — ej stor — till jul min man får trådrullskäppen, ty när den föll vår redaktör på läppen, han säkert också glädje af den får.
Sus från b l o m m a n d e hägg o c h lindar, sakta hviskning från blida vindar, klang o c h glädje i sommarsken — till det härliga land vid Rhen.
Men får jag lust att något växla o m (helst o m det kronisk e b b i kassan blifvit), då — m e n mitt tack till A v e först, s o m skrifvit den skiss, s o m mig på denna tanke k o m, — • Vackra visoT så glade bygga öfver Östersjövåg en brygga.
Hjärtan leende vinna de för vår furvuxna mark — vid Spree.
då möts min man, när från sitt arbetsslit till julens fest han in i h e m m e t träder utaf den gåfvan, s o m mig särskildt gläder att ge — två e m m o r tagna på kredit.
tretti kronor går min toalett.
fem jag köper mig en präktig kläduing, g e n o m flitig stufning, lappning, vändning åratal behålles lika nätt.
IDUN 3898 Men när vårt h e m står färdigt i hvar vrå, då glädens, glädens Iduns-fruar alla, I, hvilka vi med fog väl kunna kalla vår lyckas faddrar, bjuds på middag då — O m blott jag törs — ty se, jag är så blyg, jag riktigt skäms att i den långa raden af kända stumpor blå från Idunsbladen jag trängt mig in, — o c h drar mig bort i s m y g!
— i Drottningen, s o m den 14 dennes lämnade Hon- nef, anlände från Helsingborg till Stockholm tors- dagen den 16 kl. 9,55 f. m.
efter omkring två månaders bortavaro.
Som förut är nämndt ut- flyttar drottningen för en tid till Rosendal före sin afresa till Skinnarböl, hvilken äger rum i medlet af juli månad.
Drottningen mottog i förra veckan besök af drottningen af Rumänien o c h aflade på hemre- ran ett kort besök hos den danska kungliga fa- miljen å Bernstorff.
» Talis Qualist maka.
Åttio år fyllde den 12 dennes skalden C.
Strandbergs efterläm- nade maka, fru Aurore Strandberg, bosatt i huf- vudstaden.
En af Stockholms äldsta invånarinnor, fröken Anna Helena Benzélstjerna, dotter till fram- lidne bankokommissarien Eric Benzélstjerna o c h lians likaledes framlidna maka A n n a Elisabeth E k b l o m afled härstädcs den 11 dennes.
Den aflidna var född den 15 juni 1800 o c h var intill kort före sin d ö d i full besittning af sina själs- förmögenbeter.
Damer på brottarbanan.
Från Malmö telegraferas den 12 juni: Veterligen den första brottningskampen mellan k v i n n o r har i dag för- siggått här, hvarvid holländskan van der Geele i tredje o m g å n g e n nedlade motståndarinnan frö- ken Anna Mårtensson från Malmö.
Brottnings- k a m p e n varade en kvart.
Inga kraf.
Berättelse för Idun af A g a t h e L i n d.
K a p.
W j e t väckte stort uppseende i staden, när för- \ j lofningen eklaterades mellan doktor Ver- hoff o c h Karin Jungman.
E n förlofning var alltid en märklig händelse i det lilla sam- hället, o c h denna gång blef man verkligt öf- verraskad.
A t t doktor Verhoff för några dagar sedan hade k o m m i t på besök till doktorinnan Jungman, fäste ingen sig v i d; han var ju som barn i huset där.
Alla visste hvilket stöd han hade varit för doktorinnan, sedan hennes man dog, o c h Karin hade han j u så godt s o m upp- fostrat.
H o n var ej m e r än fjorton år, när fa- dern sjuknade o c h doktor Verhoff k o m till dem som vikarie.
I tre år hade han varit hos Jung- raans, m e n fick sedan någon befattning nere i Skåne, och ingen anade att han gick där o c h tänkte på Karin.
H o n var j u bara nitton år, så barnslig och outvecklad.
Och stadens fruar ska- kade på hufvudet o c h sågo bekymrade ut, men när de nyförlofvade sedan k o m m o på visit, voro de idel välvilja och lyckönskningar.
» H v a d alla människor äro glada, » sade Karin till sin fästman, då de gingo ned för trappan från en visit.
» Det fattades bara att de skulle gråta o c h be- klaga oss, » sade doktorn.
» K o m nu, så gå vi utåt landet! » » Men Fredrik, vi få inte g l ö m m a tant Hilda. » » A h — det får bli en annan gång, nu står jag inte ut med mera, utan vill ha mig en ordentlig promenad. » Karin visste att tant Hilda hade suttit o c h väntat på d e m ett par dagar, men hon vågade icke göra någon invändning.
De gingo raskt framåt, o c h v o r o snart ute på landsvägen.
Det var en klar oktoberdag, m e d hög, ren luft, o c h vackert var det när solstrålarne lekte mellan granarna, s o m stodo så tätt inne i skogen, eller lyste på löfträdens skimrande, gulröda blad.
» Fredrik, du, » utbrast Karin, » att vi två nu gå här s o m förlofvade!
Ä r det icke underligt? » » Har du aldrig tänkt på den möjligheten för- ut? » frågade han småleende.
» A h, hur skulle jag ha kunnat det!
V e t du, när du skref till m a m m a häromdagen o c h sade att du ville hälsa- på oss, blef jag nästan litet rädd o c h undrade, hvad du n u skulle ha för anmärkningar på mig.
Vi ha ju inte träffats, sedan jag k o m hem från hushållsskolan, o c h jag var då alldeles säker på att du skulle ha mina bref med dig korrigerade, liksom förra gången. » H o n såg skälmaktig ut, m e n han svarade all- varsamt: » Nej, det behöfver jag icke numera.
Du glöm- mer visserligen ofta att passiva participet fordrar dt, m e n det får du öfva dig med. » » Ja, när vi bli gifta, kan jag ju få börja m e d att skrifva krior igen, » sade h o n skrattande.
Han stannade, b ö j d e sig ned o c h kysste henne.
» Du lilla barn! » hviskade han vekt.
De gingo tysta en stund; så började Karin i g e n: » Å h, hvad m a m m a är glad, Fredrik!
Du skulle ha sett henne i tisdags, då hon k o m in till mig, tog mig i famnen o c h grät.
H v a d är det, m a m m a?
frågade jag alldeles förskräckt.
A c k, barn, barn, en sådan lycka, sade h o n o c h grät ändå häftigare.
Ser du, snyftade h o n slutligen, Fredrik har — Fredrik talade m e d mig, — Fredrik vill att du skall k o m m a ut till h o n o m i salongen. » Doktorn smålog.
» Anade du ingenting, när du då gick in till m i g?
» » H u r skulle jag kunna tänka något sådant!
Att du ville ha m i g!
Ja, jag har inte förstått ännu, att jag är din fästmö. » » Öm ett år hoppas jag du skall vara min hu- stru.
Mina inkomster äro nog sådana, att vi skulle kunna gifta oss genast, m e n du behöfver litet beredelsetid. » » Fredrik, » sade Karin bedjande o c h smög sig tätt intill h o n o m, » jag får väl taga m a m m a m e d mig, annars blir h o n j u så ensam. » Doktorn såg missbelåten ut.
» Vi få väl tala o m den saken då!
Nu måste vi vända, klockan är mycket. » Han gick tyst en stund.
» Karin, » började han, » jag har icke sagt något till dig om min plan att taga dig m e d till Stockholm på nyåret.
Vi ' skulle då b o h o s mina föräldrar, medan jag går igenom en kurs vid ett af sjuk- husen. » Karin stannade o c h drog djupt efter andan.
» Får jag fara till S t o c k h o l m!
O, så roligt!
Men, » tonen blef dämpad, » är inte din m a m m a vådligt sträng?
H v a d skall h o n tycka o m mig? » » Begagna icke ordet vådligt, barn, ty det skulle h o n icke tycka o m.
Nej, h o n är icke sträng, och för resten, du är min fästmö, o c h jag vill se h v e m som vågar säga något åt dig.
Så har jag två systrar, s o m du vet, jämnåriga med dig, o c h de få ta hand o m dig, när jag ej har tid. » » Ja, nog skulle det vara härligt att få resa, bara jag inte gör orätt uti att lämna m a m m a igen. » » Mamma, alltid m a m m a!
» sade doktorn häftigt.
» Nu är du min, k o m ihåg det. » Karin teg, o c h de gingo raskt framåt g e n o m tullen in på Storgatan.
» Se där möta vi tant! » sade doktorn.
En liten, medelålders dam, med hastig, nervös gång, k o m emot dem, så stannade h o n o c h vän- tade, ined hufvudet litet på sned o c h ett förtjust småleende på läpparne.
» Ah, hvad ni redan gå bra tillsammans! » ut- brast hon.
» M e n hvar ha ni varit?
Jag har suttit ett par timmar hos tant Hilda och väntat på er. » » Det roade oss att promenera, » svarade doktorn lugnt.
De v e k o af på den gata, där fru Jungman bodde.
» Mamma, » sade Karin.
» Fredrik skall resa i öfvermorgon. » » Redan! » » Ja, m e n på nyåret k o m m e r jag igen o c h ta- ger Karin med mig till Stockholm. » » ^ih, så roligt för dig, barn!
Då få vi börja tänka på din toilette. » » Rusta nu icke ut henne till en nordpolsexpe- dition, bästa tant!
Har b o n bara ett par snygga klädningar, så få vi skaffa i Stockholm, om det behöfs något mera. » » Ja, det är nog det bästa, » sade doktorinnan undergifvet.
» Men hvad klockan är m y c k e t!