Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det mått, hvarmed I maten hvarandra, det fattar jag ej än i dag! » Jag svarade, förvånad öfver detta erkän- nande: » D u, som började din nattliga van- dring, innan någon af oss var till, har du ej ännu lärt, att de mått, hvarmed vi mäta hvar- andra heta hat och kärlek, afund och miss- tro, och att de ofta fela? » Jag fick intet svar på min fråga; den gamle tycktes ej ha förstått.
Kanhända hade han ej heller fattat mina öfriga förklaringar?
Nå ja, hur hade jag också kunnat tro något sådant.
— För att upplysa en måne duger det ju ej med mindre än att vara sol!
Inga ändringar i gift kvinnas ägande- rätt vill lagutskottet vara med om.
Det liar af- styrkt sä väl grefve Hamiltons och hr Höjers som hr JST.
Hansons i Berga motioner härutinnan.
* En, svensk kompositris.
Den för Iduns läsa- rinnor välbekanta framstående orgelspelerskan, dom- kyrkoorganisten Elfrida Andrée i Göteborg, — som se- nast komponerat den fina » julstämningen » i vårt julnummer — har nyligen fullbordat en omfångsrik komposition, en symfoni, som af den stora för- läggarefirman Augener &amp; komp.
i London anta- gits till införlifvande i det periodvis utkommande verket » Cecilia », en samling af nutidens förnämsta orgelkompositioner, hvilken sprides öfver hela världen.
* D U N " Kyske tsaren och kvinnofrågan.
Inför ryska riksrådet har fråga varit om stiftandet af en särskild medicinsk högskola för kvinnor.
Af riksrå- dets 37 medlemmar voro alla för förslaget utom den heliga synodens generalprokurator Pobiendonostzefi, som icke ville gå längre än att tillåta en vidgad utbildning af barnmorskor och studerade kvinnliga fältskärer.
När frågan kom fram till tsaren, stad- fäste han Pobiedonostzeffs utlalande, då denne bear- betat honom genom att sjunga den gamla visan, om att medicinens studium förde kvinnorna till materia- lism, ateism och nihilism, förstörde familjelifvet etc. Saken anses emellertid, ehuru uppskjuten, icke för- lorad, då intresset för högskolan är ytterst lifligt äf- ven inom de högsta kretsarne.
M- Lundbergs bosäMningsmagastn, n:r 7 Storkyrkobrinken, denna i sitt slag största af- fär i landet, om hvars tillvaro Iduns läsarinnor hafva en ständig erinran genom de annonser, som nummer efter nummer, nästan alltifrån tidningens början, va- rit och äro införda nere i hörnet å bilagans främ- sta annonsida — denna välkända affär har i sin storartade försäljningslokal vidtagit en lika enkel som praktisk omgestaltning, hvilken gjort densamma både betydligt förmånligare för själfva affären och mera behaglig samt öfverskådlig för kunderna.
Det stora dubbla hyllfack, som förut fördelat den stora butiken i en främre och och bakre hälft, är allde- les borttaget, och midt på golfvet är en barriére- omsluten öppning, genom hvilken man på en bred mattbelagd trappa kommer ned i den likaledes mattbe- lagda och af hr Grabow dekorerade källarvåningen.
Hit, där landsortsexpeditionen förut varit förlagd, har nu flyttats hela det rikhaltiga och eleganta järn- sängslagret med tillhörande sängkläder, filtar m. m. som utgör en af hufvudartiklarna i denna mångom- fattande affär.
Belysningen sker med elektriskt ljus liksom i den öfre lokalen, hvilken numera, som sagdt, utgöres af en enda stor sal med de stora hyllfacken uppställda längs efter väggarna, så att kunderna hafva en lätt öfversikt öfver alla de olika varor, som här finnas att tillgå.
Sådan denna butik nu ter sig, torde den vara den största i Sverige.
För alla konstvänner att beakta är den sällsynt intressanta utställning, som för närvarande pågår i konstföreningens lokal vid Trädgårdsgatan, utaf tvänne af vårt broderland Norges främste må- lare, Fritz Taulovi och Erik Verenskiold.
Bägge dessa bära namn, som redan äga europeisk ryktbar- het, och deras öfverdådig friska och nationelt ty- piska konst på denna utställning rikhaltigt och all- sidigt representerad.
* » JDe anonymes utställning?, som nu er- bjuder ett nytt intresse, sedan demaskeringen för- siggått, hålles öppen sista dagen i öfvermorgon söndag.
* Konstnärskarnevalen nästk.
torsdag (dagen före Maria Beb.
dag) lofvar att blifva af synnerligt intresse.
En hel del pikanta anordningar vidtagas, som denna afton torde komma att göra Berns sa- longer mer än vanligt strålande och tilldragande.
Afven på denna karneval kommer att anordnas en tombola, till hvilken många värdefulla saker redan influtit.
Bland de förnämligare vinsterna bör näm- nas ett pianino, värdt 900 kr.
Biljetterna hafva redan rönt en strykande åtgång; den som önskar deltaga torde därför passa på i tid.
Karl v. Linnés dotter dottersdotter, prost- innan Sofia Lovisa Ärre, född Martin, änka efter kyrkoherden i Vätö af Upsala stift Per Olof Arre, afled i hufvudstaden den 8 dennes i den höga ål- dern af 92 / 4 år.
o 3 Charmanta lysningspresenter kan man med skäl kalla de ståtliga gåfvor, som utställdes vid det för några dagar sedan firade bröllopet mellan fröken Anna Rosenblad, dotter af framlidne ryttmästa- ren F. E.
Rosenblad och hans efterlämnade maka, född friherrinna Bennet, samt kabinettskammarher- ren grefve Hans " Waehtmeister.
Vigseln ägde rum i S:t Petri kyrka i Malmö.
Kungen hade sändt ett juvelsmycke till bruden, och bland de skatter, som öfverlämnades till henne från brudgummens sida, må i främsta rummet nämnas en sexradig collier af stora äkta pärlor, ett praktstycke bland Trolle-Wacht- meisterska familjejuvelerna, samt en ålderdomlig bril- janterad ring, som allt sedan fiedeikommiss-stiftarin- nans tid skolat följa arftagerskan till Trolle-Ljungby.
operan uppförde den 10 dennes, såsom vi i förra numret meddelade, A.
Ponchiellis 4 akts- opera » Gioconda ».
Att detta arbete, som måhända utgör nämnde tonsättares förnämsta, tillika kan räk- nas bland de båda senaste årtiondenas märkligare operaverk, torde ej kunna förnekas.
Det är därför alldeles på sin plats, att k. operan upptagit det på sin repertoar, så mycket mer som den ju för titel- partiet förfogar öfver en konstnärinna, som hvilken som helst af utlandets bästa scener skulle afundas oss.
Ensamt fru Caroline Ostbergs utförande af Gio- condas tacksamma, ehuru ingalunda lätta parti är både i vokalt och dramatiskt hänseende sådant, att det borde tillförsäkra operan framgång.
Denna har emel- lertid i sig själf så många betingelser för att kunna 95 slå sig igenom, att det ingalunda bör förvåna någon, att k. operans dir. nedlagt så stora kostnader och så mycken möda på dess uppsättning och inöfning.
Rik på melodiösa solo- och ensemblenummer, har operan tillika en förträfflig instrumentering, bär och hvar med sina ledmotiv erinrande om Wagner.
Texten är i olikhet med många andra operatexter spännande, ehuru, såsom riktigt anmärkts, väl orim- lig med sina många illdåd och brott.
Operan som helhet har emellertid den förtjänsten, att intresset stregras med hvarje akt.
Hvad utförandet beträffar, måste erkännas, att huf- vudrollerna på det hela taget kommit i goda händer, och hr Henneberg förtjänar en särskild eloge, därför att han inöfvat operan på ett sätt, som gjorde dess värdiga framförande från första stund möjlig.
Körer och ensembler gingo utmärkt, och orkestern skötte sin sak förträffligt.
Hvad hufvudpersonerna i operan angår, står som sagdt i främsta rummet fru Östberg som Gioconda.
Både hvad sång och spel beträffar, gifver hon här en bild af det mest helgjutna slag.
Särskildt torde böra anföras den mångskiftande och mycket fordrande fjärde akten, där den uppburna sångerskans fram- ställning står öfver allt beröm.
Också var bifallet efter denna akt så stormande och intensivt, att den framstående konstnärinnan gång på gång måste framträda, till och med efter det järnridån gått ned.
Fru Edling som Laura sköter sitt mindre betydande parti med förstånd och känsla; skada blott att rösten ej alltid har samma friskhet som förr.
Som Gio- condas blinda mor är fröken Wolf synnerligen väl på sin plats.
Den präktiga stämman gör sig för- träffligt gällande och stödes af ett väl genomtänkt spel.
En liten anmärkning, som vi skulle vilja framställa, gäller utförandet af Giocondas och mo- derns duett i slutet af första akten, då de komma ut ur kyrkan, från hvilken orgelsången tonar.
Här torde det varit nödvändigt, att de något modererat sin sång, så att ej kyrkosången alldeles öfverröstats.
Bland de manliga representanterna i operan intages första rummet, åtminstone hvad sången beträffar, af hr Ödmann, hvilken som Enzo har ett alltigenom tacksamt parti.
A f särdeles god verkan är hans uppträdande i andra akten med dess sång till haf- vet samt duetten med Laura.
Barnabas Jago-roll — ty den erinrar till anläggningen alltigenom om Jago i op. » Otello » — har fått en god representant i hr Johanson, särskildt hvad den dramatiska fram- ställningen beträffar.
Rösten räcker dock ej alltid fullt till, hvadan man nog här gärna skulle önskat höra hr Lundqvists stämma.
Hr Sellergren är en ståtlig statsinkvisitor, som väl fyller sin plats.
Uppsättningen är förträfflig i alla hänseenden, och baletten i tredje akten väcker liflig anklang.
V i tro för vår del, att operans framgång här är gifven, och efter hvad vi förnummit, har den hittills hvarje gång gifvits för så godt som fullt hus.
I Lauras parti har nu fröken Almati börjat alternera.
Underhandlingar lära vara å bane angående upp- tagande å k. operan af den danska kompositören Ennas opera » Hexan », hvilken i Köbenhavn haft en storartad framgång och redan hittat vägen till flere större europeiska operascener.
— K. operan gaf i tisdags Henrik Ibsens väl- bakanta skådespel » Härmännen på Helgeland ».
Af- sedt var, att fröken Mejlosnder skulle utföra Hjördis roll; men då hon råkades af opasslighet, öfvertog fru Hioasser-Engelbreeht i sista stund partiet.
Herr Skånberg återgaf Sigurd, hr Engelbreeht Gunnar Herse, fröken Zetterberg Dagny och hr Ranft Örn- ulf.
Föreställningen kan betecknas som en af de intressantaste af operans dramatiska; för dagen hinna vi blott nämna, att särskildt fru Hwasser-Engelbrecht och hr Skånberg med all förtjänst skilde sig från sina uppgifter.
Dramatiska teaterns senaste program har haft en obestridlig framgång.
Det bjuder nämligen på en af de kvickaste komedier, som sedan många år gått öfver någon svensk scen.
Författarenamnet, José Echegaray, hade allt sedan » Galeottos » dagar en fullödig klang; att nu i den store tragöden lära känna en icke mindre lycklig komediförfattare, till- hörde dessa angenäma öfverraskningar, som icke äro allt för vanliga.
Hjälten i » E n kritikers debut », don Antonio, är författare, och hans namn räknas som ett af Spani- ens bästa.
Det gäller för honom således mer än vanligt, när han nu efter en mångårig hvila står i begrepp att på nytt låta ett stycke gå öfver scenen.
Han besluter sig också för att uppträda anonymt; icke ens hans allra närmaste känna hans hemlighet.
V i kunna ej ingå på att i detalj skildra de förveck- lingar och åe stridiga passioner, som väckas kring uppförandet af don Antonios skådespel, och hvilka författaren på ett rent mästerligt sätt tecknat.
Sa- tiren, som här främst går ut öfver författare och kritiei, är af en beundransvärd träffsäkerhet, utan
att dock bli grym, då genom det hela vibrerar en grundton af godmodig humor.
H r UiUberg hade af hufvudrollen skapat en char- mant prestation, där maskering, hållning och spel i de finaste detaljer sammansmälte till en ypperlig karaktärsbild.
Fru Slernvall, hans hustru Dolores, lämpade sig mycket lyckligt till spansk donna.
I dotterns roll öfverraskade eleven fröken Janson med ett naturligt friskt och desslikes innerligt spel, som var af bästa verkan och vittnar om en förhoppnings- full begåfning.
Hr Palme var nu kanske något för tragisk för att spela lustspel; han tycks i allmänhet ha svårt att stiga ned från kothurnen.
Hr Pcrsonne däremot skämde naturligtvis icke bort en lefnads- frisk och toujours ung revyförfattare, som går i friar- ärenden i huset, lika litet som hrr Ortengren och Backström de tvänne kritici Pelaez och Borroso, som bokstafligen ända ut i fingerspetsarne represen- terade motsatta grundåskådningar, idealismen och materialismens.
Som förpjäs gafs vid premieren en tämligen obe- tydlig enaktskomedi, » Pappas åsikter » af E. Gon- dinet, hvilken dock icke saknade lustiga pointer, som hade gjort sig bättre, om spelet ej varit väl tungt.
H r Hamrin nedlade bär den bästa förtjänsten som en fransk bondmaire, » pappa Grenoux », af hvilken genom hans tolkning blef en riktigt rolig typ, som kanske dock snarare modellerats af uplandslera än af någon gallisk jordart.
Hr Ragnar Grevillius hade på sin matiné i Berns ' salong förliden söndag glädjen att finna, det det om- sorgsfullt valda programmet lockat en både talrik och animerad publik.
Aulinska kvartetten föredrog med ypperligt samspel andantet ur Tschaikowskys stråkkvartett och hr Aulin ensam, ackompagnerad af kompositören, Sjögrens violinsonat och spanska Oaprice.
De vokala prestationerna voro, äfven de, gedigna och omväxlande; konsertgifvaren dokumen- terade sig ännu en gång såsom specielt en god ro- manssångare; fru Sterkys Kjerulfsvisor hyllades med jublande bifall, och för O. D.-kvartettens prestatio- ner var framgången gifven i de varma sympatier för studentsång, som alltid utmärkt hufvudstadspubliken.
Den Berättelse från af rätta.
landsbygden Fanny Chrysander.
J # å aftonen sedan husbonden och, som han trodde, i båda döttrarna gått bort samt Lina och Per höllo sig i drängstugan, där ungdomen åler församlat sig till lek, ville han äfven denna sista afton gå in och spraka med mormor; kanske skulle han ännu en gång få höra något om henne, som var honom så kär.
Just som han lade handen på låset för att öppna dörren, öfverraskades han af ett klagande ljud därinnanför.
Sakta steg han in, men stod därvid en stund helt förstummad af det han såg och hörde.
I länstolen satt mormor med hufvudet lutadt mot ryggstödet o c h med dödens blekhet utbredd öfver det gamla fårade anletet samt med slappt nedhängande armar.
På knä vid hennes sida låg Ingeborg, skakande af snyftningar, under det hon klagande framstötte: » O, Gud!
Hvad skall jag ta mig till? » » Mormor!
mormor, ni får inte dö, fönän ni förlåtit mig allt ondt, jag gjort er! » » Mormor, hör ni? » Hon tog den gamla, slappa handen och tryckte den mot sitt ansikte, men släppte den åter, hastigt skrikande af förfäran: » Så kall hon är!
Mormor är d ö d!
Hvad skall jag ta ' mig till? » Då stod Nils vid hennes sida och uttalade sakta hennes namn.
Vid första ljudet af hans röst sprang Hickan upp från sin knäböjande ställning, o c h i det hon afvärjande utsträckte handen emot honom, ropade hon med flämtande röst: » Ja, du vet bäst, hurudan jag varit mot henne, du vet bäst, hvilken usel syndig varelse jag är, och nu kommer du och dömer mig. » Med oändligt deltagande betraktade han den upprörda unga kvinnan och sade med djupt allvar: » Ja, jag v e t; jag hörde af mormor senast i går, att du varit den enda, som hjälpt och vårdat henne, och därför har hon alltid älskat dig och välsignat dig.
Men säg mig nu, hvad har det kommit åt mormor? » Ingeborg hade åter vändt sig till den gamla, öfver hvars bleka ansikte hennes varma tårar föllo, och svarade med bruten röst: » Som hon satt, ropade h o n: » Kära barn, jag tror jag dör. » — Och nu — nu är visst mormor död. » » Det är kanske blott en svimning eller ett slag- anfall, » lugnade Nils, » vi ska ' försöka få henne till medvetande igen. » Efter en stunds försök med kalla omslag, eau de Cologne, nervdroppar och dylikt lyckades det också: den gamla drog ett djupt pustande ande- drag och såg sig omkring med en stirrande blick.
Efterhand återkom dock medvetandet helt och hållet, och då hon igenkände Ingeborg, som stod lutad öfver henne, strykande hennes tinningar med uppfriskande medel, flög ett matt, men kärleksfullt leende öfver hennes läppar.
Ingeborg ordnade sängen, hvarpå de hjälpte?
åt att lägga den sjuka, och sedan hon af Ingeborgs hand mottagit en dryck af blandadt vin o c h vat- ten, tycktes hon stilla och lugnt insomna.
Ingeborg satte sig på pallen, o c h lutande hufvu- det mot sängkanten, utbrast hon med hårdt sam- manknäppta händer: » Gud vare tack och lof, att mormor kom till sans igen! » Därpå tillade hon sakta, liksom för sig själf: » Skulle hon dö, har jag ingen, ingen mer på jorden, som bryr sig om mig.
Men det vore nog ett rättvist straff för min kärlekslöshet såväl mot henne som mot alla, för mitt hårda hjärta — för allt — allt. » Den unge mannens hjärta svällde af kärlek och deltagande, men hvad skulle han säga?
Han gick sakta fram efter psalmboken, som han såg ligga på bordet, öppnade den och började med låg, men tydlig röst läsa ps.
245: » Hvarför sörja?
hvarför klaga? » Och flickan lyssnade stilla, men då han med vibrerande stämma läste: » Allt blir godt, när hjärtat hvilar fromt och fast vid Her- rans nåd,?
hörde han, huru hon snyftade.
Länge satt hon, sedan han slutat läsningen, med hufvudet sänkt i de knäppta händerna.
Slutligen reste hon sig o c h gick fram till bordet, där han satt, samt frågade sakta o c h ödmjukt: » Kan Nils också förlåta mig? » » O, Ingeborg! » var det enda han ur sitt öfver- fulla hjärta kunde framstamma, men hans varma, tårade blick var dock så mycket mer vältalig.
Hon vände dock genast åter och satte sig som förut vid hufvudgärden, med ansiktet lutadt i handen.
Ingendera talade på en stund.
Då blickade hon med ens upp, och det var oro och spänning och djupt allvar i hennes blick, då hon sakta och bäivande frågade: » Hvarför vill Nils flytta? » Utan att ett ögonblick betänka sig och med samma djupa allvar som hon, svarade han: » Därför att jag håller Ingeborg kär. » Hon lade omedvetet den ena handen på hjär- tat och skuggade för några ögonblick sina ögon med den andra.
N:r 9 (115) B yrå: Drottninggatan 48, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
f ö r kvartalet, med Iduns- Mode- och Mönstertidning 1 kr.
Utffifning - stid: hvarje helgfri fredag.
T Stockholm: hos redaktionen, 1 bok- lådorna samt ä tidningskontoren.
D i n a E d I i n g. n u|L svårare och i \ éi flere hänseenden vanskligare ställ- ning kan näppeligen en kvinna intaga än den sceniska konstnärens.
Att exempelvis på en plats som bemärkt operasångerska så fylla alla parters fordringar och vinna deras rätt- mätiga och odelade er- kännande som Dina Ed- ling gjort det — lyckas endast få.
Att bibe- hålla ett ärligt gurist- lingsskap hos publiken oeh samtidigt bestän- digt förvärfva kritikens aktning, kamraternas välvilja och tillgifven- het skall alltid komma att räknas som ett föga lättlöst problem.
Men Dina Edling har löst det.
Härtill förena sig — och måste för- enas — med rika konst- närliga resurser ett all- varligt arbete och ett personligen sällsynt vin- nande och älskvärdt väsen.
Dina Niehoff föddes i Kristianstad den 14 nov.
1854 och väckte redan tidigt den när- mare kretsens förhopp- ningar om sig genom sina utpräglade musi- kaliska anlag och vackra röst.
År 1872 antogs hon som elev vid Mu- sikaliska akademiens konservatorium, där Ju- lius Giinther var hen- nes lärare.
Vid de år- liga elevuppvisningarna var ofta den unga skån- skan den, som med sin klangfulla mezzosopran och det lifliga, intelli- genta föredraget förvärf- vade åhörarnes synner- liga intresse.
Akade- mien lemnade hon med vårterminen 1876 och debuterade för första gången å Kungliga tea- tern den 18 september samma år som Adina i » Kärleksdrycken ».
En afgjord framgång följde denna debut.
Den kände teaterför- fatlaren Frans Hedberg yttrar sig om detta hen- nes första framträdande: » Publiken är ju i all- mänhet mycket vänlig emot unga kvinliga de- butanter, och så var det äfven denna gång, kanske dock med mera verkliga skäl än det i allmänhet brukar vara fallet.
Det låg öfver hela den lilla sånger- skans personlighet nå- gonting friskt, naturligt och omedelbart, som genast intog till hennes fördel.
Rösten var ren och klangfull, omfångs- rik och väl skolad, ko- loraturen vårdad oeh lätt, och den dramati- ska begåfningen, om icke
181) 0 Vägen till den husliga lyckan är uppfylld af hinder och måste varsamt så särdeles stor, dock tillräcklig för att icke verka störande vid de första stegen på den svåra konstnärsbanan.
Lätt och ledigt rörde hon sig på scenen i den unga arrendatorskans roll, och skalken, som log både i de klara, mörka ögonen och i gro- pen på kinden, gaf hela hennes utseende något pikant cch näpet, som mer än väl kunde undvara den regelmässiga skönhe- tens mera sparsamt förekommande gåfva, hvilken har den olägenheten med sig, att den så lätt besticker omdömet hos publi- ken, som så gärna fäster sig vid en vacker yta, utan att så mycket fråga efter, hvad som finnes innanför. » Efter ytterligare ett par debuter anställdes hon den 1 juli 1877 vid den lyriska sce- nen som skådespelerska och sångerska.
De tretton år, som nu äro sedan dess gångna, har hon användt så allvarligt och väl, att hon för hvarje nytt parti djupare sjungit sig in i sin publiks ynnest och i denna stund torde kunna betecknas som den af- gjordt populäraste af vårt lands lyriska konstnärinnor.
* När helst Dina Edlings namn namnes, kan det ej gärna fela, att det hos teater- vännen närmast uppkallar minnet af något af de tre hufvudpartier, i hvilka hon sär- skildt slagit an och firat framgångar — Mignoti, Carmen och Amnerls i Aida.
Särskildt har hon lyckats af Carmens roll så småningom utarbeta något verkligt be- tydande i lyrisk-dramatisk karaktärsteckning.
När hon först uppträdde i denna roll, hvil- ken förut spelats af Olefine Moe, som här hemma kreerade den, var hon ännu i sö- kandets stadium, men vann för hvarje nytt utförande i säkerhet och finess.
Där fanns hos henne uttryck både för det vilda trotset och den kattlika smeksamheten hos den listiga ziguenerskan, och » säkert är, » säger en framstående kritiker, » att Dina Niehoff med denna roll tog ett stort steg framåt mot den dramatiska sångerskans svåra och så sällan fullkomligt uppnådda ståndpunkt. » På intet vis ha dock fru Edlings verk- samhet och därmed följande framgångar inskränkt sig till dessa tre partier, om de ock torde vara de allmännast kända.
Tvärt- om vittnar en rollförteckning sådan som Alice i Robert, Pamina i Trollflöjten, Anna i Friskytten, fru Ström i Muntra fruarna, Berta i Profeten, Puck i Oberon, Inez i Afrikanskan med flere andra om ett mång- sidigt och träget arbete i konstens tjänst.
De tvänne senaste partier, hon utfört under innevarande spelsäsong, äro nalurli- gen i friskt minne — slafvinnans roll i Lakmé och just ofvannämnda Alice vid reprisen af Robert.
Vid Musikföreningens utförande af Berlioz ' » Faust » utför fru Ed- ling Margaretas parti.
Dina Edling lefver sedan år 1882 i ett lyckligt äktenskap med ingeniör Gunnar Edling.
Uti barnets lustgård rosor växa, Men de hafva törnen — äfven de; Gossen för sin nya, svåra lexa Muntra leken måste öfverge.
Under öfningar och upptåg, glada, Yaclcra söndagsjackan får en skada; Bannor vankas, ingen moder kär Gossen vid hans motgång huld står när, Färdig att den stygga rispan stoppa, Torka lårarne, på kinden droppa.
Växlande emellan sorg och fröjder Gossens dagar fly, och innan kort Ynglingen beträder lifvets Jiöjder, Ser, att barndomen är svunnen bort.
Nu är allvar — rena allvar bara, Unga kraften duger ej alt spara, Sinnet, nyss till yster glädje stämdt, Sysslar icke mer med lek och skämt.
Nu det gäller läsa till tentamen: » Hur skall pröfningen väl falla ut, Skall jag lyckligt genomgå examen, Eller kanske » kuggad » bli till slut?
Nej, och tusen gånger nej,- » han ropar, Bär han stöka ses bland luntors hopar, • » Nej, så illa kan det dock ej gå, Äh, hvad skulle pappa säga då!
Ej förgäfves har jag träget vakat Nu i veckor, ofta nallen lång, Och Icamraters sällskapskrets försakat Pdktigt hjältemodigt gång på gång.
Som man sår, så plägar man få skära; Flitig möda måste frukter bära. » Allt gått lyckligt.
— Han sitt mål har hunnit, Jublande trädt in i bröders flock; Hvita mössan, som med glans han vunnit, Prydligt sluter sig kring mörkbrun lock.
Fränder, vänner önska honom lycka, Alla, alla varmt hans Itänder trycka; Hvarje hjärtedörr ju står på glänt För en ung och lofvande student.
Sådan dag som denna gifvits ingen, Sådan höglid ej lian minnas kan; O, det finnes under stjärneringen Ej » en gosse » nöjd och glad som han!
Men den bästa, skönaste minuten Af hans dag var den, då han blef sluten Fast uti en vördad faders famn — Sakta nämnde han då moderns namn.
Ack, det enda i hans sällhet felar Är, alt hon, den dyra, ej är när, Att hon faderns glädje iclce delar, Ser hur ståtlig hennes gosse är.