Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 A/d. 8 Högt. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande .M 23. väl synas, sorn om lagen emot honom vore tillräckligt sträng, då han, efter att hafva försutit ett vite, äfventyrar föreläggandet af talans förlust; men, på sätt motionären erinrat, hindrar icke ett sådant hot af lagen, att en tredskande part ännu ganska länge kan uppehålla sakens slut. tiar han nemligen besvärshandlingarne i sitt våld och tredskas han att lemna dem ifrån sig, så är Hofrätten derigenom urståndsatt att fullfölja den hotelse, som finnes uttryckt i det sista föreläggandet, och vitén måste ånyo användas för att tvinga honom till besvärshandlingarnes återställande.
Säger han sig då hafva förlorat dem, så måste det åter föreläggas klaganden att ingifva nya besvär, och deraf vållas ny tidsutdrägt, jemte kostnader för klaganden, då tillika nya protokoller i målet måste af honom anskaffas.
Dylika fall äro långt ifrån sällsynta och, oaktadt allt bemödande af Hofrätterna att tvinga parter i kriminela skriftvexlingsmål att fullgöra sina ömsesidiga genom konnnunikations-resolutionerna bestämda skyldigheter, kan, sä länge nuvarande stadganden i detta afseende gälla, icke förekommas att dylika mål ofta blifva ganska gamla, innan de kunna lagligen bringas till afgörande.
Bättre äro otvifvelaktigt föreskrifterna i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798, emedan enligt denna redan genom första kommunikations-resolutionen äfventyret af talans förlust förelägges begge parterne, samt klaganden måste vara försedd med afskrift er af besvärsakten för att, sedan motparten förlorat sin talan, samma afskrift till Hofrätten ingifva.
Något kunde alltså onekligen vara vunnet, om, på sätt motionären föreslagit, dessa föreskrifter, hvilka nu endast angå besvär öfver Konungens Befallningshafvandes utslag i skuldfordringsmål, blefve gällande för alla besvärsmål.
Men äfven dessa föreskrifter hafva sina bristfälligheter.
De lägga nemligen en allt för stor tunga på den klagande parten.
Ilan måste icke allenast uttaga konnnunikatious-handlingarne och tillställa dem sin vederpart; han måste äfven, vid äfventyr att förlora sin talan, bålla afskrifter af samtliga handlingar i målet i beredskap för att, så snart vederparten försummat sin förklaringsskyldighet, till Hofrätten ingifvas.
Detta kan väl låta sig verkställas i lagsökningsmål, der handlingarne, utom sjelfva besvärsskriften, merändels utgöras endast af ett Konungens Befallningshafvandes utslag; men det vore i andra civila besvärsmål och synnerligen i de kriminela besvärsmålen alltför betungande för klagande parten att nödgas afskrifva alla Underrättens protokoller.
Om enhet skall härutinnan åstadkommas, och, på sätt motionären föreslagit, stadgaudena i Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 läggas till grund för nya bestämmelser i ämnet, så måste alltså äfven dessa undergå någon förändring i sistberörda hänseende; och dä hos vederparten måste förutsättas kännedom om det: som vid Underrätten eller hos Konungens Befallningshafvande förelupit, så har det synts
Utskottet i intet fall vara erforderligt, att andra handlingar än sjelfva besvärsskriften med dertill hörande intyg tillställas förklaranden; hvaremot protokoller och utslag borde i Hofrätten qvarstadna.
Detta bör lika väl låta sig göra i besvärsmål, som i vädjade och instämda saker, der nu tillgår på sådant sätt.
JJkaledes torde det lända till lättnad för klaganden, om han berättigas och förpligtas, att jemte besvären ingifva den afskrift, på hvilken enligt ofta åberopade förordning skall dömas, i händelse vederparten försummar att återställa den honom kommunicerade besvärsskriften; hvari - Lag-Utskottets Betänkande M 23.
11 genom en ytterligare likhet vännes med de föreskrifter, sorn i afseende pä vädjade och instämda sakers fullföljd äro i 27 Kapitlet 6 § Rättegångs-Balken meddelade, och klaganden befriades från bestyret att i Hofrätten söka upplysning, huruvida vederparten fullgjort sin förklaringsskyldighet, för att derefter ingifva den för Hofrätten behöfliga, afskriften.
Dä Utskottet ansett, att genom föreskrifter i ofvanberörda syftning en större skyndsamhet i besvärsmålens handläggning kunde vinnas, på samma gång Hofrätterna befriades från det besvär, sorn ständiga förelägganden för tredskande parter medför, och äfven för parterne ömsesidigt en större beqvämlighet bereddes, får Utskottet härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af hvad lag och författningar stadga i afseende få hvad iakttagas skall, då Hofrätt pröfvar besvär vara sådana att andre parten öfver dem höras bör, förordnas sorn följer: § i.
I besvärsmål, hvilka hos Hofrätt fullföljas, skola, på sätt i 21 Kapitlet 6 § Rättegångs-Balken för lagvadda och instämda saker stadgadt år, alla inlagor med bevis, som dertill höra, tväfaldt ingifvas: den ena att vara i Hofrätten qvar, den andra att gifvas till vederparten, der Hofrätten pröfvar att han höras bör.
Ej må Rättens protokoll eller Konungens Befallningshafvandes utslag, sorn ena parten inlemnat, åt andra parten utgifvas. § 2.
Filmer Hofrätten nödigt att öfver inkomna besår infordra förklaring eller utlåtande, vare klagande i alla. de fall, der offentlig myndighets åtgärd för sådant ändamål icke af Hofrätten anlitas, pligtig att besvären med tillhörande bevis uttaga, dem vederbörande tillställa och bevis derom till Hofrätten ingifva inom den tid, som af Hofrätten förelägges; underlåter han det, har han sin talan i målet förlorat. § 3.
Försummar part, till hvilkens förklaring besvär blifvit af Hofrätt utställda, att inom den af Hofrätten bestämda tid från det han af besvären erhållit del, med förklaring öfver dem inkomma, varde han ej vidare i målet hörd.
Stockholm den 15 Februari 1866. STOCKHOLM, tryckt hos A. Holmberg & Comp., 1866, Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. 1 X:o 24.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Febr. 1866, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrade stadg anden i afseende på vilkor en för rättighet att fullfölja mål hos Hofrätterna och Högste Domstolen.
Då lagstiftningen gjort rättigheten att hos högre instanser söka ändring i lägre domstolars beslut beroende af den omständigheten, att klaganden fullgjort vissa föreskrifna vilkor eller s. k. prestanda, har ändamålet dermed rätteligen bort vara endast att bereda motparten säkerhet mot den förlust, som derigenom kan honom tillskyndas.
Man har emellertid understundom ansett, att dessa stadganden, äfven för så vidt de endast fordra vissa formaliteters iakttagande, borde bibehållas såsom ett skydd för de högre domstolarne mot den mängd af klagomål, som, efter hvad man befarat, eljest skulle komma att tillströmma, och man har nästan tagit för gifvet, att om dessa formaliteter undanröjdes, dermed alla skrankor emellan instanserna skulle borttagas och regeln blifva att alla mål fullföljdes till Kongl.
Korrektivet emot ett sådant förhållande ligger emellertid, åtminstone hvad tvistemålen angår, mindre uti de ifrågavarande formaliteterna, än dels i en sträng tillämpning af lagens stadgande, att alla domar och utslag, utan hinder af klagan, som emot desamma föres, äro exekutiva, så vidt ej exekutionen gör ändringssökandet onyttigt, och dels i den rättegångskostnad, som rättvisligen bör drabba den, hvilken utan giltiga skäl besvärar öfver-rätterna.
Att förstberörda föreskrifter minska antalet af de mål, som hos de högre instanserna komma till hufvudsaklig pröfning, och att Hofrätternas och Högste
Domstolens arbete skulle komma att förökas, i samma mån som dessa domstolar blefve genom formaliteternas undanrödjande för allmänheten mera tillgängliga, är väl obestridligt; men, om äfven denna omständighet var af vigt på en tid, då Hofrätterna och Högste Domstolen voro i förhållande till sina arbetskrafter öfverhopade med göromål, så äro de betänkligheter mot formaliteternas förenklande, som kunna ur denna synpunkt möta, af mindre betydenhet, sedan numera dessa domstolars arbetskrafter erhållit en sådan förstärkning, att någon tillökning i göromålen icke torde hindra deras jemna gång.
Tager man, å en annan sida, uteBih. till B.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 9 Käft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. slutande hänsyn till rättvisans fordringar, så kan något tvifvel icke uppstå om nödvändigheten, att rättegångssättet så fort sorn möjligt befrias från alla formaliteter, som utan olägenhet kunna undvaras.
Ehuru sådana föreskrifter ofta kunna synas likgiltiga, innebära de likväl en orättvisa, emedan de alltid utgöra en snara för den okunnige och i rättegångar mindre bevandrade, ofta äfven ett hinder för den fattige att vinna sin rätt.
De äro egentligen till förmån endast för sådane sakförare, hvilkas hela vetande inskränker sig till kännedomen om hvad som i formelt hänseende bör iakttagas, och hvilka derföre måste af oerfarna parter anlitas.
Men ännu mera, dessa formaliteter verka omedelbart till nedsättande af öfver-domstolarnes anseende hos allmänheten.
Ty parten fäster sig i allmänhet mera vid domsluten än vid domskälen: han finner sig hafva förlorat en uppenbart rättvis sak, oaktadt alla de nya bevis och upplysningar, han i den högre instansen förebragt; och han iakttager icke, att sakens utgång ej berott på dess egen beskaffenhet, utan på någon försummelse i afseende på formaliteterna, som hindrat domstolen att upptaga hans klagan till pröfning.
Äfven om han göres uppmärksam på ett sådant förhållande, är det svårt för honom att fatta, att häruti ligger — rättvisa.
Formaliteterna måste derföre rätteligen betraktas såsom ett oundvikligt ondt; och man bör hysa ringa tvekan att afskaffa dem, i de fall då de utan verkligt behof ännu qvarstå i lagen.
Vid innevarande riksmöte hafva yrkanden om dylika formaliteters afskaffande blifvit framställda i motioner, väckta inom Vällofliga B or g are-Ståndet: af Herr Hensehen (motionerna N:is 14, 16, 103 och 177), och inom Hedervärda B onde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtige Johannes Andersson från Elfsborgs län (motionen N:o 128) samt Anders August Andersson från Ostergötlands län (motionen N:o 296); och får Lag-Utskottet, efter remiss af nämnda motioner, härmed afgifva det utlåtande, hvartill de ansetts föranleda.
Då lagen meddelat särskilda föreskrifter om vilkoren för ändringssökande i tvistemål och i brottmål, så måste dessa ämnen behandlas hvart för sig, ehuru båda böra bedömas ur den allmänna synpunkt, som ofvan blifvit angifven; och Utskottet öfvergår härmed i första rummet till frågan om formaliteterna vid ändringssökande i i.
Tvistemål.
Hithörande bestämmelser, för så vidt fråga endast är om ändring af Underrätts utslag, återfinnas i 25 Kap. 1 och 15 §§ samt 26 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, hvilka lagrum, sådana de genom Kongl. Förordningen den 18 April 1849 blifvit förändrade, hafva följande lydelse: 25 Kap. 1 §•
“Nöjes man ej åt den dom eller utslag, som Häradsrätt i hufvudsaken å Tinget eller vid laga syn i jordatvist, eller husesyn å frälse eller skattehemman, Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. 3 fällt häfver; då må han vädja med tre
Daler under Hofrätt, antingen genast eller sist innan åttonde dagen gått tili ända, den inberäknad, då domen föll: och Häradshöfding skrifve strax å domen, att han lagligen vädjat, och sätte dagen ut, då parterne skola till Hofrätten komma, den vädjande att gifva sin inlaga in, och svaranden att den anamma, utan stämning eller annan kungörelse; så ock att borgen förut bör ställas för kostnad och skada, efter ty som i 26 Kap. stadgas: vare ock den, som vunnit, skyldig att underrätta sig af Domaren, om vädjadt är: och der så skett, läte ock han det teckna, till sin rättelse, å dombref sitt; der må ej fordras särskild betalning före.
Vädja de båda, gånge dermed sammaledes.
Vädja de ej, som nu är föreskrifvet; stånde Häradsrätts dom fast.“ 15 §. “Mot Rådstufvuclom vädjes under Hofrätten med Fem Daler, innan klockan tolf å åttonde dagen, den dag inräknad, då domen föll.
Huru vittnesbörd derom af Rätten gifvas bör, vare lag samma, som i 1 § af detta Kapitel för Häradsrätt stadgadt är.
Hvar som vädjar ifrån Rådstufvurätt i den stad, der Hofrätt sitter, ' gifve der sin inlaga in före klockan tolf, på den trettionde dagen, den oräknad, då domen eller utslaget föll: från annan Rådstufvurätt vare dag dertill, som i 9 § om hvarje landsort, så ock om vexel och sjörätts sak är föresatt.
Är dom fallen i sådana mål, som i 4 § nämnas, sände Rådstufvurätt parternas skrifter in till Hofrätten, som der sagdt är.“ 26 Kap. 1 §■ * “Hvar, som ifrån Underrätt vädjar, ställe för sig två löftesmän, som borga, begge för en och en för begge, för kostnad och skada, den han kan skyldig kännas att gälda; tage deras skrift derå, och lägge den vid sin inlaga i Hofrätten in.
Nu kan så hända, att han heldre vill penningar, eller silfver, eller guld, till säkerhet för kostnad och skada ställa, och sätter det hos Konungens Befallningshafvande in, eller i taka händer; då vare ock det för borgen gildt, när
Domaren det pröfvat häfver.
Försummar han det; håfve sitt vad och talan emot Underrättens dom förlorat.“
Genom ofvanberörda motioner har fråga blifvit väckt dels om afskaffande af nådepenning arne, och förändring af vadetiden, dels om upphäfvande af föreskriften om borgen för kostnad och skada.
Hvad nu först nådepenning arne angår, så har Herr Henschen i den motion, som förekommer under N:o 103 bland Borgare-Ståndets motioner vid innevarande riksdag, under åberopande af Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balk, Förra Delen, 16 Kap. 11 §, hemställt, att, i enlighet med nämnda förslag, vadepenningar ej vidare måtte erläggas, och deremot det i 12 § af Kongl.
Förordningen om expeditionslösen den 30 November 1855 förekommande förbudet att taga lösen för vadebevis upphäfvas.
En förändring i denna del af lagen har icke synts
Utskottet vara af något synnerligt behof påkallad.
Vadepenningarne kunna nemligen för närvarande i sjelfva verket ej betraktas annorlunda än såsom en vedergällning för de skriftliga hänvisningar till talans fullföljande, som meddelas den vädjande, derför domaren icke torde vara mindre berättigad till ersättning än för annat hans lika beskaffade expeditions - 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. besvär; och om föreskriften angående denna obetydliga afgift® erläggande borttoges ur lagen, så måste, på sätt äfven motionären erinrat, i dess ställe träda en särskild föreskrift i expeditionstaxan om rättighet för domare att taga lösen för vadebevis.
Den lösen, som gifves under form af vadepenningar, synes icke vara i någon mån för hög, och sättet för densammas utgående är särdeles billigt deruti, att den vädjande får betala både för sig och motparten, hvilken sednare är berättigad att utan lösen undfå vadebevis, innehållande de för honom nödiga upplysningar i afseende på målets fullföljd hos Hofrätten.
Då härtill kommer, att, enligt 13 § af ofvanåberopade Kongl.
Förordning angående expeditionslösen, den fattige är från vadepenningar fri, och^ den sorn eger tillgång icke lärer af så obetydliga afgifter som de ifrågavarande afhållas från fullföljd af en sak, om hvars rättvisa han är öfvertygad, så lärer stadgandet om vadepenningens erläggande icke utgöra ett mera tryckande band på de rättsökande, än den äfven af Lagberedningen bibehållna och för en skyndsam verkställighet af Underrätternas utslag sä oumbärliga föreskriften, att missnöje mot sådant utslag skall inom viss kortare tid anmälas hos Underrätten, vid äfventyr att utslaget eljest vinner laga kraft.
Utskottet får af dessa skäl hemställa, att Herr Henschens ifrågavarande motion må i denna del lemnäs utan vidare afseende.
Genom samma motion har Herr Henschen vidare föreslagit, att vadetiden måtte förlängas till högst tjugo dagar från den dag, då utslag meddelades.
Äfven detta förslag är hemtadt från Lagberedningen, som bestämt vadetiden till tjugo dagar, och tiden till målets fullföljd hos Hofrätten till trettio dagar från det vadetiden gått till ända.
För närvarande är vadetiden åtta dagar och tiden för målens fullföljande hos Hofrätten trettio, fyratio, sextio eller nittio dagar allt från det utslaget meddelades.
Utskottet har väl erfarit, att i åtskilliga landsorter, der tingslagen äro mera vidsträckta, den nuvarande vadetiden anses väl knapp, och att mången part, som icke halt tillfälle att sjelf vara närvarande, då utslaget alkunnats, deraf nödgats att för alla händelser låta genom ombud erlägga vad.
Men denna mera tillfälliga olägenhet, som )på sin höjd kan vålla en onödig utgift af jemförelsevis ringa betydenhet, synes vara af mindre vigt än de fördelar, som vinnas derigenom, att vadetiden är så kort som möjligt.
För den stora mängden af parter och i alla mindre vigtiga mål, som merändels stadna vid Underrätternas utslag, måste det nemligen vara en stor fördel, att dessa snart vinna laga kraft och således med minsta omgång komma till verkställighet; och detta beror i väsendtlig mån derpå att vadetiden är kort.
En utsträckning af denna tid medför äfven nödvändigheten att tiden för parternas inställelse hos Hofrätten, beräknad från utslagets meddelande, blir rymligare bestämd, än nu är förhållandet.
Lagberedningen har också, på sätt ofvan är anmärkt, föreslagit, att målets handläggning hos Hofrätten skulle börja först å femtionde dagen från utslagets datum, under det att för närvarande största delen af riket har den fyrationde dagen, efter enahanda beräkning, till inställelsedag.
I en tid, då allmänt klagas öfver långsamhet i lagskipningen, synes det icke vara rådligt att förändra lagen i en rigtning, som kunde gifva ytterligare näring åt en sådan klagan.
Utskottet finner sig alltså vidare böra hemställa, att ej heller i denna del Herr Henschens motion må bifallas.
Beträffande åter lagens föreskrifter om den borgen för kostnad och skada, som vid tvistemåls fullföljd bör ställas af käranden, och hvilka gälla icke allenast i fråga om vad emot Underrätts dom, utan äfven, enligt 30 Kap. 3 och 18 §§ Rättegångs-Balken, då tillstånd sökes att hos Kongl. Majit fullfölja talan emot Hofrätts Lag- Utskottets Betänkande N:o 24. 5 dom eller.part söker visa att domvilla i Hofrätten egt rum, föreslog redan vid sisthållna riksdag dåvarande Lag-Utskott i dess Betänkande N:o 90, att alla dylika föreskrifter borde upphäfvas; och Herr Henschen har nu, med åberopande af nyssnämnda Betänkande, i sin motion N:o 16 hemställt, att Rikets Ständer måtte besluta i öfverensstämmelse med samma Betänkande, hvilket å förra riksdagen vann Borgareoch Bonde-Ståndens bifall^ hvarförutan äfven Riksdagsfullmägtigen Anders August
Andersson i sin ofvanomförmälda motion föreslagit, “att alla de stadganden i Rättegångs-Balken, som handla om borgen för kostnad och skada, måtte, såsom en tom formalitet, ur lagen försvinna.“
Utom ofvannämnda lagrum är att hit hänföra 27 Kap. 3 § Rättegångs-Balken, som genom Kongl.
Förordningen den 18 April 1849 erhållit följande lydelse: “Menar svaranden, att käranden ej bör njuta dess vad till godo, förty att han ej ställt borgen för kostnad och skada; gifve dess påstående skriftligen vid uppropet in, och Hofrätten höre vederparten deröfver.
Häfver han det försummat, som i 26 Kap. 1 § föreskrifvet står; gånge derom efter ty, som der sagdt är.
Vill någondera parten emot Hofrättens utslag i detta fall Konungen söka; gore det å sätt, som i 30 Kap. 1 och 6 §§ sägs“.
, Med dessa föreskrifter har väl ifrån början åsyftats, att den, som drager en sak under högre
Rätts pröfning, bör försäkra sin vederpart, att denne ej skall blifva lidande genom sakens fullföljd, när dertill ej är skäl; och om detta ändamål uppnåddes, så kunde föreskrifterna hafva skäl för sig.
Men utom det att ifrågavarande borgen i allmänhet ej torde kunna göras gällande i fråga om annat än blifvande rättegångskostnad och således icke innebär någon säkerhet för den tappandes fortfarande förmåga att kunna fullgöra Underrätts eller Hofrätts dom, i hvad den gått honom emot, lärer det älven kunna anses vara genom erfarenheten ådagalagdt, att sällan, om ens någonsin, talan blifvit på grund af borgen för kostnad och skada förd emot löftesmännen, och att följaktligen iakttagandet af de i detta hänseende meddelade föreskrifter nedsjunkit till en tom formalitet.
I afseende på den borgen, sorn i vademål ställes, bör särskildt anmärkas, att, under det rättegångsordningen i öfrigt tillgodosett den fattiges rätt och befriat honom från de prestanda, som han i anseende till sin fattigdom ej kan fullgöra, detta icke iakttagits i omförmälda fall, der skyldigheten att ställa borgen gäller lika för den rike och den fattige, men för den sednare kan utgöra ett verkligt hinder att fullfölja sin sak.
Då lagen fordrar, att andra personer skola åtaga sig ansvaret för förbindelser, som klaganden sjelf icke kan fullgöra, tvingas han i sjelfva verket att antingen tigga om deras understöd eller att gifva sin sak förlorad.
I revisionssaker kan väl, enligt 30 Kap. 6 § Rättegångs-Balken, den som ej har egendom till Tvåhundrafemtio Riksdalers värde blifva fri från skyldigheten att ställa borgen för kostnad och skada; men i detta fall skall han antingen ställa borgen för sin person eller ock behandlas såsom en brottsling och sitta i häkte till sakens slut.
Såvida icke den mindre förmögne alltid skall vara i fara att utestängas från begagnandet af den vigtiga rättegångsförmånen att få sin sak pröfvad af de högre instanserna, borde föreskriften göras vilkorlig, så att borgen^ ej fordrades af den, hvars förmögenhetstillstånd försvårade anskaffandet deraf; men då förfelades också hela ändamålet med borgen, emedan den funnes, der en sådan säkerhet ej vore af nöden, och saknades just der den behöfdes.
En ovilkorlig föreskrift om borgen är således en orättvisa; en vilkorlig ett öfverflöd: båda delarne böra undvikas.
Redan dessa förhållanden synas
Utskottet i och för sig utgöra giltig anledning för borttagande af ifrågavarande föreskrifter; och då härtill kommer, att 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. samma stadganden ofta föranledt dertill att parter förlorat sin talan endast genom en eller annan helt obetydlig, för den i rättegångar obevandrade ej märkbar felaktighet i företedda löftesskrifter, så tvekar Utskottet icke att räkna dessa föreskrifter till de ofvanomförmälda skadliga formaliteter, hvilka för rättvisans egen skull böra ur lagstiftningen aflägsnas; och får Utskottet alltså, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Lag-Utskottet vid sisthållna riksdag, vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del ville besluta en författning, hvarigenom förordnas, att 26 Kap. 1 § och 27 Kap. 3 § Rättegångs Balken, begge dessa lagrum sådana de lyda i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, jemte allt hvad lag och författningar i öfrigt innehålla om skyldighet för den, som söker ändring i Underrätts eller Hofrätts dom eller utslag, att ställa borgen för kostnad och skada, som han kan kännas skyldig att i saken gälda, skola upphöra att vara gällande.
Bland prestanda, hvilka erfordras för rättighet att hos Kongl. Majit söka ändring i Hofrätts dom eller utslag i civila mål, förekomma, utom skyldigheten att ställa borgen för kostnad eller skada, hvarom Utskottet ofvan sig yttrat, äfven skyl dighet att nedsätta revisionsskilling och skyldighet att fullgöra dom.
Begge dessa vilkor hafva vid innevarande riksdag utgjort föremål för enskilde motionärers framställningar.
Stadgandena angående revisionsskillingr förekomma i 30 Kap., 1, 6, 7 och 17 §§, hvilka lagrum, med iakttagande af de förändringar 1 § undergått genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857 och 7 § genom Kongl.
Förordningen den 27 No vember'1854, äro af följande lydelse: 1 §■ “Hvar som söka vill, att Konungen må pröfva Hofrätts dom och utslag, som i hufvudsaken fallit; gifve det skriftligen tillkänna i Hofrätten, innan klockan tolf å tjugonde dagen, den oräknad, då utslaget föll; och sätte der tillika in Tvåhundrade Daler, eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar.
Sedan vederdeloman är deröfver hörd, gifve Hofrätten dem svar, om, och huru det tillåtas kan.
Ej må det vägras, der ej annorlunda uttryckligen i denna Balk stadgadt finnes." .6 §.
“Säger någon, att han så fattig är, att han ej eger i löst och fast gods, som för gäld ej häftar, Femhundrade
Daler, att dermed fullgöra, hvad i 1 och 3 §§ sägs; styrke det strax med ed sin, om vederparten dermed åtnöjes: eljest läte Hofrätten undersökas om gods hans af domaren i orten, och gifve han sedan bevis deröfver.