Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den är här en exotisk planta, fostrad i drifhus och färdig till flyttning.
Konstföreningens exposition besökes knappt af andra än konstnärer och konstnärinnor.
I museerna ser man endast nyfikna resande.
Münchnarens nöjen deremot äro kaffehusen och ölkällrarna.
I de förra drickes blott öl, likasom på de sednare.
I ett kaffehus fås dock äfven spisning; men på ett ölbryggeri, af hvilka de utanför staden belägna besökas äfven af de högre klasserna, af herrar och damer, fås i huset endast salt och bröd.
Kringvandrande gummor utbjuda dertill ost och rättikor, och så drickes öl i mängd till denna enkla spis.
Om duk, servietter eller andra beqvämligheter är ej fråga.
Knif förer hvar och en med sig.
Uppassning finnes också vanligen icke, utan hvar och en går med sitt ölkrus till disken, för att få det påfyldt.
Man dricker nemligen på bryggerierna ölet ur stora krus eller muggar med tennlock, medan det på kaffehusen nedsköljes ur hälften mindre glasmuggar, om en «Schoppen», en halfbutelj.
Man skulle väl tro, att de högre klasserna ej i detta lif borde finna nöje, men vissa af dessa bryggerier besökas uteslutande af dem.
Förf. gjorde en sådan visit i sällskap med ett hofråds i öfrigt gentila familj, som här visade sig helt och hållet hemmastadd.
Fruntimren hedras blott med glas, i stället för krus.
I staden besökas endast de vanliga kaffehusens trädgårdar af fruntimmer.
Men dessa hafva äfven sina egna kaffehus, der de infinna sig utan manliga ledsagare.
Det är besatt löjligt att se ensamma damer, gamla och unga, matronor och flickor, stiga in, reqvirera sin kopp kaffe eller sitt glas öl och sätta sig vid detta med en tidning i hand eller diskurera med någon bekant.
Dock är det skäl förmoda, att dessa fruntimmers-kaffehus endast besökas af bourgeoisien.
Bland denna kan man också få se något af de skönheter, för hvilka man stundom hör München berömmas.
Så såg förf. en afton i den så kallade Pratern, en ganska nätt trädgård med lusthus, danssalong o. s. v., på en holme i Isar, en verkligen utvald samling af vackra ansigten.
Vid tillfället gafs musik och fyrverkeri, det sednare på en annan holme, skild från den förra genom ett vattenfall och en skummande fors, hvilka, belysta af fyrverkeriets eldar och i skilda repriser öfversådda med svärmare, gåfvo en utomordentligt skön anblick.
Trädgårdens eklärering och musiken voro äfven ganska bra, och det hela den vackraste tillställning jag såg i München.
Entreen var ungefär 12 sk. banko.
I norden, t. ex. i Stockholm, der man alltid fordrar en plump vinst, skulle en sådan herrlighet kosta 1 rd. samma mynt.
Vid detta tillfälle utgjordes förfriskningarna som vanligt af öl, smör och bröd, ost och rättika, som borde hopsamlas från skilda håll.
De besökandes antal var så stort, att en mängd törstiga själar fingo stå vid disken och vänta på lediga krus, emedan hela förrådet deraf var upptaget.
Anlände ett sådant, så var det ej ens fråga om att tvätta eller skölja det för den nya gästens behof, utan denne grep med begärlighet efter detsamma, sådant det var.
Ett prof på den cynism, här råder, såg förf. på aftonen efter den stora «Frohnleichnahms»-festen, hvarom nedanföre.
På denna högtidsdag iskänkes ett slags starkt öl, «Bocksbier», hvilket såsom «Salvators-ölet» och andra dylika högtidsdrycker, endast på vissa bestämda tider och dagar får säljas, samt tillverkas af enkom privilegierade bryggare.
För att få se, huru vid dessa tillfällen går till, och för att smaka på ölet, sökte jag upp en källare, der det utdelades.
Det var ett obetydligt näste, utmärkt af en tallruska.
Derinne funnos åtskilliga små rum, alla, sådana man kan föreställa sig dem på den sämsta krog, ehuru för tillfället litet uppsnyggade.
Ett af dem var uppfyldt af sjungande studenter i skjortärmarne, andra af annat muntert folk.
Man måste föreställa sig förstugan trång och låg, med stengolf och svarta väggar, samt ifrån denna skilda ingångar till de små kyffena, och en trätrappa, som ledde upp till ett enstaka rum i andra våningen, fullkomligt likt de öfriga, blott något rymligare.
Hit ställde jag min kosa och fann der en familj, män, qvinnor och barn, förtroligt tillsammans vid ett bord, samt några officerare och några stadens sprättar, hvilka jag igenkände från det förnämsta kaffehuset i Bazaren, vid ett annat.
Något sednare anlände en yngre civil man med sin fru, bekantskaper, såsom det visade sig, till ett par af officerarne.
Hvarannan af dessa titulerades grefve eller baron.
De och deras sällskap förde dock ett muntert suplif, och det kom så långt, att en af dem hann rusets högsta stadium och, under de öfrigas högljudda löje, der han satt, aflastade en del af den intagna ölportionen.
Med plats hann den nämnda frun, som satt midtemot, rädda sig och sin klädning undan störtfloden.
Jag vet ej, emedan jag genast grep till reträtt, om damerna funno rådligt att längre dröja, men säkert är, att de ej sågo serdeles brydda ut, utan tvärtom uppträdet syntes förefalla hela societeten som en vanlig småsak.
Rättvisan bjuder nämna, att förf. äfven var vittne till hyggligare allmänna samqväm.
Så infördes han af sin värd på en borgerlig bal, der blott fremlingens namn behöfde inmatrikuleras, för att göra honom till medlem af sällskapet.
Det var en «Rosenfest».
En fördjupning i danssalen var eklärerad med färgade lampor, prydd med blommor och försedd med ett altare samt deröfver en kupidonisk transparent.
Hvar och en af de unga damerna hade valt sin kavaljer och drog sedan en lott ur en ödets urna, då den, som på sin lottsedel hade en ros, högtidligt framför altaret kröntes med en rosenkrans och förklarades för «Rosenköniginn» samt dermed för balens drottning.
En inskription på transparenten lydde äkta tyskt:
«O holde Rosenköniginn!
Vergiss nicht dieser Stunde hehren Sinn.»
Hennes kavaljer, hvilken, såsom ofta brukas, var detta för hela aftonen, blef naturligtvis i och med detsamma anförare i dansen.
Det hela var ganska nätt, men damerna voro ej vackra, och hela aftonen dracks det fördömda ölet.
Den förnämare verlden deltager i den icke förnämas nöjen blott om lördagarne, då kunglig frikostighet låter ett par musikkorpser spela upp i «englischer Garten», en stor vacker park, som genomskäres och lifvas af flera forssande armar af Isar.
Musiken uppföres här i närheten af det så kallade kinesiska (träd-) tornet.
Den förnämare verldens vagnar samlas kring stället.
En del skådar medlidsamt verldens bestyr ur dem, en annan del stiger ur och deltar i dess nöjen – d. ä., utom musiken, uti att dricka öl till en spisning, sådan den ofvan blifvit beskrifven.
Onsdagarne bestås en dylik rolighet i «Schlossgarten», då man också ser glacer ätas och sockervatten drickas utanför det närbelägna kafé’t i Bazaren.
Hufvudsaken är äfven här öl.
Men här har blott en ringa del af publiken plats, då på förra stället flera hundrade personer kunna lugnt sitta vid den älskade ölmuggen och pipan eller cigarren.
Äfven de sednare äro förvista ur Schlossgarten.
Soireerna här besökas derföre mest af barnen, med deras vårdarinnor, under det att den mera sansade publiken vandrar ut till ölbryggerierna.
Man kunde finna det onödigt att beskrifva värdshuslifvet.
Men i södra Tyskland är detta liktydigt med sällskapslifvet.
Endast i de förnämaste kretsar föres detta mera inomhus.
Men i medelklassen, både af borgerskap och tjenstemän, går man hvarje afton «in’s Wirthshaus».
Dock kanske ej i München så allmänt, som t. ex. i Schwabens smärre städer, eller i de österrikiska, stora och små.
Deremot går det dervid i München vida mera rustande till, och drickandet synes vara hufvudsak.
Smaken för ölet har härifrån utbredt sig åt vester, så att numera äfven i Rheinländerna och i sjelfva Frankrike drickes öl i ymnighet.
Det bayerska ölet, som man öfverallt anser för det bästa och söker att eftergöra, innehåller ganska litet kolsyra, men är deremot starkt af malt och humla.
Det brygges på hvete.
Drycken förlorar sin friskhet genast, om blott kärlet varit en dag öppnadt.
Detta måste derföre omedelbart tömas.
Hvad som för qvällen ej går åt, blir, der man är rätt nogräknad med smaken, säljarens förlust, ty fatet måste alltid vara «frisch angestochen».
I München har man i detta hänseende en så delikat smak, att redan drycken ur ett 1 à 2 timmar öppet fat ratas; och då på bryggerierna taljan, hvarmed faten upphissas ur källaren, höres gnissla, drickas krusen ut, under allmänt jubilerande, medan hvar och en skyndar att få sig en tår af det nya fatet.
Den, som är ovan, kan redan af 2 à 3 Schoppen (1 à 1½ butelj) hafva sig ett litet rus, men de vana dricka utan fara i hvardagslag 8 à 10, äkta drinkare ända till 20 Schoppen och derutöfver.
Det låter otroligt, att en menniska på några timmar skulle kunna förtära tre à fyra kannor öl, emedan qvantiteten, styrkan oberäknad, ej borde finna rum.
Men detta blir möjligt derigenom, att drycken är starkt drifvande.
En fremling bör derföre akta sig att deraf förtära ett enda glas, om han t. ex. straxt derpå sätter sig i en postvagn eller, ännu värre, skall resa på en jernbana.
Smaken är något bäsk och på intet vis behaglig.
Dessutom är dess källarkyla, isynnerhet om vintern, obehaglig.
Man kan känna sig yr i hufvudet deraf och likväl frysa, så att tänderna skallra en i munnen.
För den arbetande klassen är drycken likväl nyttig, emedan den undantränger bränvinet samt tillika är närande och, måttligt njuten, stärkande.
Priset på de bästa sorter är också blott ungefär 8 sk. rgs. pr butelj.
Men man erfar lätt, att den ej såsom vinet lifvar fantasien och känslan.
Med rätta parar man derföre tröghet och slöhet med öldrickande.
München är, som hvar man vet, beryktadt för serdeles lättsinnighet i förhållandet mellan könen.
En fremling kan dock ej finna, huru sig härmed förhåller, annorlunda än genom de statistiska uppgifterna.
Ty här har lifvet i detta hänseende ej den offentlighet, som t. ex. i Hamburg och till en del i Köpenhamn.
Kyrkorna (de katolska) och Teatern anses likväl allmänt för rendezvous-orter.
I de förra, som, i olikhet med bruket uti en del katolska länder, blott vissa tider på dagen stå öppna, finner man också vanligen andäktiga unga damer.
Utan skydd af förkläde ligger en sådan knäfallande och med hopknäppta händer i kyrkstolen, under det att hennes blick granskande följer dem, som vandra i gången.
Modren, kyrkan, förlåter så lätt alla svaghetssynder, att de svaga icke hafva någon fruktan för att låta henne till dem vara vittne.
Renlärigheten är i hennes ögon en förtjenst, som öfverväger alla brister.
Den säges också gå så långt, att de sköna ofta pröfva sina tillbedjare genom en gemensam bön, då de i hans sätt att göra korstecknet och niga med säkert öga skilja kättaren från den rättrogne.
Å andra sidan påstås, att skickligheten i dessa öfningar hos mången kättare skall vara så stor, att icke ens en inqvisitor skulle i hans nigning kunna se något misstänkt.
– I teatern ser man mera sällan ensamma unga damer, men deremot besökes den af en mängd skönheter, som två och två vid hvarandras arm trotsa hvarje ungkarls håg att skilja dem.
Seden är den, att äfven högst anständiga unga fruntimmer sålunda utgöra tillräckligt skydd för hvarandra, blott de vid hemgåendet åtföljas af en domestik.
Jemför förf. lifvet här i detta hänseende med det ej mindre beryktade i Wien, efter den underrättelse om båda, han på stället erhållit, så är skilnaden densamma, som i de båda hufvudstädernas umgängeslif i öfrigt.
I München räknas vid en förbindelse utom ordningen ej, såsom i Wien, uppå en glad sammanlefnad i det allmänna, vid offentliga nöjen o. s. v.
På förra stället måste den derföre vara inskränkt till det groft sinnliga och af kortare varaktighet, samt följaktligen lättare kunna ingås.
Wienaren deremot har, så länge en sådan förbindelse varar, ingen glädje, ingen förlustelse – och lustigheten är hans lif – , som han ej delar med sin böjelses föremål.
Storstadslifvet och vanan gör, att sådant der kan passera utan uppmärksamhet, men München är en alltför liten stad för att tillåta det, äfven om andra nöjen än öldrickandet funnos.
Så tror förf., att saken på båda ställen är densamma, men lifvet i München i grunden osedligare.
Det finnes lätt, att genom den form den har i Wien, många samhällsklasser skola indragas i hvirfveln; men sakkunnige göra också i München icke undantag för någon klass.
Exemplet uppifrån, bigotteriet och stadens egenskap att vara den bildande konstens säte verka här detsamma, som lefnadslusten och toleransen i Wien.
Om vi från detta ämne öfvergå till «Frohnleichnahms»-processionen, så torde steget ej vara så stort, som det synes.
I alla händelser är det ej en religiös handling, utan ett offentligt spektakel, hvarom fråga är, ehuru dagen benämnes «Herrans lekamens dag».
Frohn är nemligen ett nu eljest obrukligt uttryck för Herre; hvarifrån orden «frohnen» och «frôhnen», tjena en herre, träla.
Dagen firades fordom (d. 18 Juni) öfver hela den katolska kristenheten, nu endast i vissa länder och orter, med processioner.
År 1841 måste ceremonien i München för regnig väderlek uppskjutas flera serskilda gånger.
Slutligen ringde en morgon alla klockor, trumslag och musik hördes från alla håll, och stadens militär, både den krigiska och den fredliga, denna bestående af välfödda borgare, var i rörelse.
En del af deltagarne i uppträdet bivistade gudstjensten i Metropolitan-kyrkan; de öfriga stodo väntande på gatorna mellan en haye af dels infanteri, dels kavalleritrupper.
Processionens bestämmelse var, att genom de förnämsta gatorna tåga till fyra serskilda öppna platser, der altaren voro uppresta, vid hvilka ett kapitel ur de fyra Evangelierna upplästes och välsignelsen utdelades.
I densamma deltogo 1:o de skilda skråna ock embetena med deras fanor.
Mästarne sjelfva gjorde till större delen militärtjenst, och hvarje skrå representerades derföre af några få personer.
Gesäller och lärgossar buro de merendels gamla och söndriga fanorna.
Allt detta tog sig lappigt ut.
Fanorna hade dock till en del historiska minnen i sina flikar och voro skrået skänkta för fordna verkligen krigiska bedrifter vid stadens försvar.
Andra voro putslustiga.
Så hade slagtarne på en fana:
Abraham med knifven i högsta hugg öfver Isak; på en annan: den gode herden och språket:
«en god herde låter sitt lif för fåren»; på hofslagarnes fana sågs den helige Eligius, som tager foten af en häst, skor den och åter sätter den på sin plats. 2:o komma de andliga brödraskapen, bestående till det mesta af borgare.
Dessa brödraskaps ändamål är vanligen välgörenhet eller underhållet af något kapell i kyrkorna.
De föra titlar såsom t. ex. «die fünf Wunden-Bruderschaft bei St.
Elisabeth», «die Hof- und Erz-Bruderschaft des heiligen Lorenz», «die neun Chöre der Engel-Bruderschaft in der heil.
Geistkirche» o. s. v.
Deras drägter äro hvita eller svarta kåpor med bjertfärgade hängkragar, i stället för munkarnes kapuchonger, och framför dem bäras fanor, bilder och taflor ifrån de kapell, de tillhöra.
Skönaste anblicken gifva de flickor af skolungdomen, som hvitklädda och prydda med band af brödraskapets färger, bärande gröna qvistar, kransar o. s. v. i händerna, gå framför hvarje afdelning af bröderna, medan skolornas manliga befolkning sluta truppen. 3:o följa gymnasister och seminarister samt midt ibland dem de «barmhertiga systrarna».
4:o Munkar och andliga.
5:o Under en baldachin
Majestätet och prinsarne näst efter «det Aldraheligaste», d. ä. hostian, som ger hela festen sitt namn, och hvilken bäres af erkebiskopen, omgifven af hans stat, samt efter dem hof-, militär- och civiltjenstemän i full uniform.
6:o En mumlande folkmassa, till det mesta bestående af gamla käringar.
Hela denna tillställning hade åtminstone kunnat gifva ett vackert spektakel, – om det ej gifvit ett löjligt, ja motbjudande.
Mellan till en del med löf, blommor och tapeter smyckade hus, mellan militärens leder, skred tåget fram, medan i husens fönster och på gatorna trängdes otaliga åskådare – det var allt vackert att åse.
Men såg man sjelfva processionen närmare: handtverkens fanor och deras öfverhufvud bräckliga uppträdande, de grofva fysionomier, som framstucko ur brödraskapens kåpor, halft förlägna, halft stolta öfver den lånade drägten, de mångahanda på sina ställningar vacklande bilderna, med deras klädningar och qvinliga prydnader, slutligen sjelfva majestätets glada steg, uppsyn och nickningar, samt embetsmännens hviskningar och betydelsefulla leenden, så föreföll hela maskeraden med dess tillgjorda allvar endast löjlig.
Betraktade man åter närmare de «barmhertiga systrarnas» bleka ansigten och stelt nedsänkta blickar, det högre presterskapets välgödda figurer, franciskanernes verkliga bof-fysionomier och sist den vildt, ifrigt men tanklöst, pladdrande skaran af åldriga, fattiga och krymplingar – då blef alltsamman innerligen motbjudande, och man stod sorgsen bland den sorlande, rörliga, lättsinniga massan utanför soldatledet.
Det var klart, att största delen af de uppträdande, dels af intresse, dels nödtvunget lånade sig åt gycklet, för att bedraga den stora massan – men de syntes endast hafva lyckats med några få ur samhällets lägsta klasser.
Ty utom den nämnda hopen af pöbel, som trängdes sist i processionen, såg man ganska få andäktiga bland åskådarne, medan de flesta voro intagna endast af nyfikenhet, behagsjuka o. s. v., samt många ungdomssinnen, blickar och händer upptagna af intriger.
Efter slutadt spektakel passerade kungen i en ståtlig statsvagn ännu en gång militärens leder.
Trummorna rördes, gevären skyldrades, och de skilda korpserna aftågade, likasom mängden, för att få mat i magen; hvarefter de lyckliga
Münchnarne njöto den efterlängtade fröjden af ett rus i «Bocksbier».
Det är dock att hoppas, att allt detta skall för en framtid bära den frukt, som i festprogrammet antydes, då det berättas: «Den 8 Juni 1743 var Karl VII närvarande vid «Frohnleichnahms» procession i Augsburg, under hvars förlopp en arg strid uppstod vid Friedberg mellan den Bayerska och fiendtliga krigshären, så att man i staden kunde höra kanondundret.
Adjutanter aflemnade tid efter annan underrättelser om stridens fortgång, men Karl VII, ehuru med djup sorg i hjertat och i anletsdragen, vek intet ögonblick ifrån – det Aldraheligaste, utan hemställde sitt och landets öde åt konungarnes konung, hvilken kristliga förtröstan af Gud ärorikt belönades – uppå hans efterkommande, äfven uppå vår öfver allt älskade, fromma och visa konung, Ludvig.»
Uti sjelfva
München finnas inga andra munkar, än de nämnda franciskanerna, men i landet föröfrigt gifvas flera nyinrättade kloster, ibland hvilka det så kallade Redemptoristernas säges vara befolkadt af förklädda jesuiter.
Obskurantismens välde befordras dock ej blott af regeringen, utan äfven en vetenskap har uppstått, som söker bevisa vidskepelsens sanning och djupa betydelse.
I spetsen för denna står Görres, franska liberalismens f. d. apostel i Tyskand och sednare en bland romantikens f. d. chorförare.
Icke blott de mest krassa af katolska kyrkans dogmer behandlar han såsom vore de höjden af all vishet, utan äfven de mest absurda munklegender, helgonunderverk och uppenbarelser betraktas af honom såsom verldsvigtiga tilldragelser.
Kanske intresserar det läsaren att se, huru en tysk lärd förklarar brödets och vinets förvandling.
«Den, hvars ord fordom, inträdande i den vegetativa processens stad och ställe, förvandlade vatten i vin och lät brödet tillvexa, har här på samma sätt inträdt i stället för den animaliska lifsprocessen och förvandlat («transsubstantierat») brödet och vinet i sin lekamen och blod, utan att upptaga dem i sig.
Han har alltså till det yttre likasom utvidgat och fortsatt sin personliga kropp uti båda, på det att han, sedan han i döden hängifvit och återtagit densamma, likväl genom denna flytande expansion för alltid skulle qvarblifva på jorden, och på det att det nya slägte, hvilket hans kropp tjenar till föda, också på sin sida måtte finna sig införlifvadt med honom derigenom, att det med sig assimilerar denna spis.»
Det gör väl den djupsinnige mannen litet bekymmer, att, medan substansen förvandlas, sjelfva accidenserna, det synliga brödet och vinet, «både före och efter ätandet» förblifva, hvad de äro.
Men han säger för det första:
«att det, som föregår i väsendet, väl kan, men ej nödvändigt måste reflekteras i fenomenet», och för det andra:
«att helgonens historia lemnar historiska otvifvelaktiga bevis på sjelfva accidensernas förvandling, uti hostians och deras, som deraf ätit, glorifikation», d. ä. att icke blott brödet och vinet verkligen blifvit kött och blod, utan äfven att helgonen kroppsligen förvandlats till Kristi lekamen.
Man himlar sig öfver halfvridna lärdas stupiditet i fordna dagar, då det t. ex. allvarligt striddes om, huruvida en råtta, som händelsevis förtärt af hostian, verkligen njutit Kristi lekamen; men vår tid har, såsom synes, icke total brist på lärdom af samma art.
Sjelfva språket och bevisningsmetoden i det anförda profstycket är karakteristiskt för en hel skola af spekulanter och saknar icke motstycken i vissa skrifter på svenska språket.
Man skulle ej tro, att dylika plumpa hokus-pokus kunde förvilla de bildades omdöme, men förf. såg och hörde i München prof uppå motsatsen.
Görres saknar der ej anhängare, och hans föreläsningar äro talrikt besökta.
Vid förf:s dervaro var han nyss återkommen från en resa i Tyrolen, der han sökt förjaga den svårmodighet och sinnesoro, hvaraf han varit angripen.
Det hade äfven lyckats honom, och han skulle åter börja sina föreläsningar.
Ludvig-Maximilians-Universitetet i München räknade, vintersemestern 1840–41, tillsammans 66 lärare, fördelade på fem fakulteter, och 1371 studenter.
Föreläsningarnas antal, 133, var i förhållande till antalet af lärare betydligt ringare, än vid andra tyska universitet.
Lägger man till uppgifna studentantal det för samma halfår i Würzburg, 443, och i Erlangen 311, vid hvilka universitet, likasom vid det i München, endast få utländingar studera, så kunna för Bayern räknas ungefär 2000 studenter, d. ä. i förhållande till befolkningen något mindre än i Sverige.
Isynnerhet universitetet i München har dock hittills räknat flera berömda namn.
Så ännu i filosofiska fakulteten Thiersch, Ast, Schubert, Gruithuisen, Steinheil. Franz Baader dog under nämnda tids förlopp, och Schelling är, såsom bekant, numera i Berlin.
Den förre hade, för sommarsemestern 1841, intimerat: «Philosophie und Theosophie», den sednare: «Philosophie der Mythologie», utan att likväl läsa deröfver.
Ast och Thiersch läste estetik, samt Buchner och Erhard moral.
Lägger man dertill Görres föreläsningar i mystik, så har man all den filosofi, hvarpå universitetet hade att bjuda.
Logik, metafysik, psykologi, statsrätt, naturfilosofi, intet sådant bekymrade man sig om.
En professor
Döllinger i teologiska fakulteten hade intimerat «Religions-philosophie», och en docent uti den statsekonomiska, Prand, ett privatissimum i «Staatslehre»; men huru dessa föreläsningar äro beskaffade, låter sig lätt förmoda.
Såsom prof på den farhåga att blifva förkättrad, man här hyser, må anföras följande.
En professor i teologien, Kaiser, hade, jag vet ej om såsom præses eller opponent, deltagit i en doktorsdisputation öfver tesen: «Sacramenta novæ legis moraliter operantur».
Hans embetsbröder hade i hans yttranden vädrat kätteri och försummade ej att på det bevekligaste derför varna sina åhörare samt på det grundligaste visa ogudaktigheten af den nämnda professorns satser.
Denne, härom underrättad, anhöll i fakulteten om undersökning och, då sådant vägrades, införde i tidningarne en berättelse om förloppet och en försäkran om sin renlärighet.
Han finner genom de öfrigas förfarande «sitt goda rykte vara i högsta grad förnärmadt» och uppmanar dem att bevisa, det han lärt något emot «kyrkans stydganden».
Det minsta snedsprång förbi kyrkomötenas beslut och påfliga dekretaler är sålunda tillräckligt att göra en Münchnerprofessor ärelös.
Schelling, verkligt geheimeråd, ordförande i vetenskapsakademien, general-konservator för alla vetenskapliga samlingar i München o. s. v., såg redan åldrig och förfallen ut.
Fåfängt sökte man hos den lilla hopkrumpna gubben något spår af den unga modiga man, med den modiga hållningen, den eldiga blicken, som hans porträtt vanligen framställa.