Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I hvarje provins sammanträda dessa på kunglig kallelse och yttra sig öfver de frågor, regeringen förelägger dem till diskussion, utan att dock deras samtycke fordras för regeringens beslut.
Äfven kunna de inlemna petitioner i ärenden, som serskildt röra blott den ifrågavarande provinsen, och besluta öfver dess kommunalangelägenheter, ehuru äfven dessa beslut böra underställas konungens pröfning.
De utgöras merendels till ena hälften af dels sjelfskrifna, dels deputerade (af die Ritterschaft, egare af adliga gods) ledamöter af adeln, till den andra, af städernas och landtbrukarnes fullmäktige.
I somliga provinser bilda de sjelfskrifna adelsledamöterna, t. ex. i Rheinprovinsen, der de utgöra fyra personer, ett eget stånd.
Fullmäktige af bondeståndet utgöra i en del provinser blott 1/6 af hela antalet; så i Brandenburg 12 af 68, i Pommern och Posen 8 af 48.
I egentliga Preussen deremot representeras adeln af 45, städerna af 28 och bondeståndet af 22 ledamöter; i Rheinprovinsen: adeln af 39, städer och landtbrukare («Bauern und übrigen Gutsbesitzer») hvardera af 25; i Westphalen: adeln af 31, städer och landtbrukare hvardera af 20.
I Schlesien åter öfverstiger de adliga ledamöternas antal de ofrälses.
Men dessa förhållanden kunna vara temligen likgiltiga, då hela inrättningen visat sig utan inflytande och genom sin natur måste vara det.
De ständer, hvilka, såsom 1840 skedde i Preussen och till en del i Schlesien, resonnera utom regeringens propositioner, handla uppenbart mot föreskrift och få derföre hålla till godo med snubbor.
Huru de sjelfva uppfatta sin ställning visade påföljande året de landtständer, hvilka på regeringens proposition om ett förallmänligande delvis af ständernas förhandlingar yttrade sig afstyrkande, väl inseende att kännedomen om en sådan inrättnings tillvaro och till göranden, hvarken kunde intressera eller gagna allmänheten.
Dessa landtständer förskrifva sig från 1823.
Personliga vilkor för valbarhet äro 30 års ålder, eganderätt till fast egendom och kristen trosbekännelse.
Den andra allmänna institution, som räknas till det representativa statsskicket i Preussen, är kommunalförfattningen.
Enligt denna ega städerna rätt att välja sina magistratspersoner och sjelfva ordna sina angelägenheter.
Äfven på landet tillsättas i hvarje kommun «Schultze’n» och hans bisittare, samt i hvarje «krets» landtrådet, så kallas kretsföreståndaren, genom val.
Här upphör valrätten.
Närmaste högre auktoritet är regeringen i hvarje «Regierungsbezirk», af hvilka i hela riket finnas tjugufem, nemligen i Preussen 4, i Rheinprovinsen 5, i Posen och Brandenburg 2, samt uti de öfriga fyra provinserna, Schlesien, Sachsen, Pommern och Westphalen, i hvarje 3.
Hvar och en af dessa 8 provinser har ett «Oberpræsidium», såsom högsta civila myndighet, och vanligen en generalbefälhafvare för den i provinsen förlagda armékorps.
När det således i en resehandbok om en stad heter: «Sitz der
Regierung» eller «der Landesregierung», så förstås dermed alltid en Bezirksregering, hvaremot det om hufvudstaden i provinsen heter «Sitz des Oberpræsidiums».
Konungens Statsråd består af Prinsarne af kungliga huset, statsministrarne, fältmarskalkar, presidenter i kollegierna, öfverpresidenterna och kommenderande generalerna i provinserna, då dessa uppehålla sig i Berlin, samt af andra personer, hvilka konungen enkom inkallat i Statsrådet.
Nuvarande statsministrar äro: krigsminister v.
Boyen, utrikesm. friherre von Werther, justitiem.
Mühler samt v.
Kamptz för Rheinprovinsen och lagrevisionen, inrikes och polism. v.
Rochow, för ekklesiastik-, undervisnings- och medicinalärenden v.
Eichhorn, finansm. grefve v.
Alvensleben, och minister för kongl. huset fursten af Sayn och Wittgenstein.
Den aflidne monarkens ministrar dels följde honom i grafven, dels aflägsnades, eller, som det hette, begärde och fingo för sjuklighet afsked af den nuvarande konungen.
I en stat, sådan som Preussen, finnes just ingen opinion om de högre dignitärerna: om flera af de nya ministrarne visste man derföre icke stort annat, än att konungen för dem hyste personlig välvilja.
Hela Europa känner med hvilken enthusiasm den nya regentens tal vid hyllningen mottogs.
Hans försäkran, att
Preussarne voro ett «i frihetens sköte och under vapnen uppvext folk,» väckte furioso.
Andra sade «Ein König ist ein Mann der That; er hat Prediger, um Reden zu halten.»
Åtta månader sednare kan man väl ej vänta sig att finna spår af denna «Begeisterung.» Förf. tillstår, att han ej fann annat, än några anekdoter samt tal om en föregifven pietism hos monarken, hvartill hans gemål, en prinsessa af Bayern, isynnerhet anses bidraga.
Så berättade man, att han vägrat köpa en utmärkt tafla, emedan den tillhört ett upphäfvet kloster och måste anses för röfvad från helgedomen.
Han är eljest en beundrare af Fredrik II och har valt dennes Sanssouci till sin favorituppehållsort.
I dess alléer hade man sett honom läsande i ett papper, och Berlinarne sade, «att han instuderade Fredrik II:s rôl.»
Vid sin thronbestigning inrättade han majorater, och det sades varit en plan, som likväl nu lärer vara öfvergifven, att fortfarande sålunda grunda en mäktig länsadel.
Sjelfva den kungliga betjeningen skulle få ett livré från 1740.
Denna förkärlek för det gammaltyska lärer vara ett rådande drag i monarkens tänkesätt.
Ett afgörande steg, men hvilket Tyskarne icke synas förstå att nog värdera, är, att den nuvarande konungen en gång gjort slut på alla tomma förhoppningar om en konstitution, hvilka så väl Preussare som icke-Preussare fortfarit att hysa, oaktadt de längesedan bort finna deras gagnlöshet.
Wilhelm IV, född d. 15 Okt. 1795, har nu försäkrat, att intet sådant kommer att ske «under hans regering», och de hederliga Tyskarne få derföre god tid att med sina förhoppningar vandra all verldenes väg.
Konungen ser rask ut, har ett öppet och frimodigt ansigte, men kanske med ett litet drag af verldsförakt kring munnen.
De Witz-jägtande Berlinarne veta att tala mycket om monarkens qvickheter.
De flesta af dem angå den aflidne konungens hof och regering, och flera bära i en sådan mans mun en liten anstrykning af bitterhet.
Så säges han yttrat om operans dansöser, hvilka den aflidne regenten någongång till och med lemnat tillträde till sin person och kallat sina «Kinder»: «mein Vater hat sie springen lassen, Ich werde sie laufen lassen.»
Till en bättre klädd dame, som bad om understöd för sig och sina barn, sade han, i det han räckte henne en penningesumma:
«se der till ännu en garnering på er klädning.»
Af samma art äro öfriga bonmots förf. hört citeras.
Förvaltningens säkra gång, domstolarnes rättrådighet och embetsmännens duglighet öfverhufvud i Preussen är allmänt berömd.
En summarisk öfversigt af finansernas tillstånd har man för sed att publicera.
Vid provincialständernes sednaste sammanträde lofvade regeringen nedsättning af utskylderna – efter två år.
Men morgondagen plär gunås, både i enskild och allmän hushållning, i fråga om besparingar vara en skälm.
De direkta utskylderna bestå af grundskatten, en «Klassensteuer» efter rang och vedervärdighet samt en näringsskatt.
Till de indirekta höra äfven taxor på bränvin, malt, vin, tobak.
Uppbörden besörjes af «Hauptsteuer-» och «Hauptzoll-ämter», som i hvarje provins stå under ledning af en «Provincialsteuerdirektion».
Öfver underslef eller utpressningar hos de betalande hör man ej klagas.
Att likväl lagarne icke alltid ensamme hafva en röst, kan ej alltför mycket förundra.
Ett par exempel må i detta hänseende upplysa.
Regeringen hade fattat beslut, att någonstädes på enskild mans egor anlägga ett krutbruk.
Enligt expropriationslagen erbjöds egaren i utlösen för det nödiga jordstycket det derå satta värde med 10 procents förhöjning.
Men denne, som ansåg sin egendom förstörd, dels genom förlusten af den ifrågavarande jorden, dels genom anläggningens farliga beskaffenhet, ville afstå hela egendomen, men på inga vilkor blott en del deraf.
Underrätten fällde utslag till kronans fördel; kammarrätten7 i Berlin upphäfde utslaget och afgjorde till egarens, i det den ålade kronan att lösa hela egendomen eller afstå från anläggningen, som emellertid var påbörjad, och gifva egaren skadestånd.
Då kom ett kungligt bref, som borde inregisteras i kammarrättens protokoller, och hvarigenom dess dom åter upphäfdes samt underrättens stadfästades.
En annan gång instämde en embetsman, som i ett privatbref från ministern blifvit illa åtgången, denna för injurier.
Ett kungligt reskript nedslog målet, och den klagandes advokat kunde endast inlemna protest, emedan, enligt något lagrum, «Hof-justiz» blott gäller till monarkens död.
Landslagen skall dock uttryckligen förbjuda domstolarne att lyssna till Hofjustisen – så försäkrade en Berlinerprofessor.
Dessa båda händelser tilldrogo sig under den sednaste konungens regering.
I censur och polismål hafva äfven under nuvarande regent kabinettsorder ej varit ovanliga.
Bekant är händelsen med Dr.
Jacobi, författare till skriften, «Vier Fragen eines Ost-Preussen.» Boken seqvestrerades.
Den okände författaren skulle utspejas, och han namngaf sig sjelf.
Undersökning befalltes, hvilken äfven författaren önskade, men nedslogs åter.
Stort uppseende väckte ett par skandalösa uppträden i Berlin.
På en maskerad insulterades några damer på det gröfsta af en mängd officerare, till en del, såsom det sades, af de högsta familjer.
De brottslige hotades genom en dagorder med straff, i händelse icke frivillig bekännelse följde.
Några, de minst betydande af dem, lära blifvit förvisade från Berlin; de öfrige blefvo qvar, men genom «Hofjustisen» var all annan justis i saken paralyserad.
En annan gång misshandlades lika infamt ett borgerligt brudpar af några adliga, och «Hofjustisen» lade sig åter emellan.
Den förra tilldragelsen omtalades i tidningarne; i afseende å den sednare kan förf. endast säga: relata refero.
Sådana exempel torde dock vara sällsynta,8 ehuru jag hört dessa sednaste tilldragelser ställas i sammanhang med regentens åsigter af nyttan af en mäktig adel.
Det fjerde föremålet för utlänningens loford, jemte administrationen, lagskipningen och arméen, äro de Preussiska undervisningsverken.
Förf. skall längre fram nämna några ord om tyska vetenskapen i allmänhet samt i sammanhang dermed om dess universiteter.
De lärda skolornas skick är nogsamt känd och prisad som mönster för slika inrättningar.
Här vill jag endast upptaga ett par anmärkningar.
Preussiska staten kallas vanligen protestantisk, och det heter:
«det ligger helt och hållet i vår protestantiska stats väsende att befordra andlig kultur och höja hela folkets bildning.»
Men då en tredjedel af befolkningen är katolsk, så borde principen lika konseqvent utsträckas till denna, om ej missförhållanden skola uppstå.
Isynnerhet för den katolska kyrkan, hvilken genom sin lära är fördomsfull mot andra kristna kyrkor, är ett upplyst presterskap af vigt.
Detta bildas nu väl i Preussen till en del vid gymnasierna och universiteterna (i Breslau och Bonn).
Men en vida större del får sin bildning dels vid den så kallade «akademiska läroanstalten i Münster,» dels vid åtskilliga andra prestseminarier (i Gnesen, Posen, Pelplin, Paderborn, Trier).
Läroanstalten i Münster är, såsom vi nämnt, så väl känd för dess obskurantism, att det varit den enda i Tyskland österrikiska ungdomen fått besöka.
De öfriga, ännu mera obskura seminarierna måste, beröfvade all den beröring med andra vetenskapliga sträfvanden, en teologisk universitetsfakultet eger, under ett fanatiskt presterskaps ledning9 äfven bilda fanatiska ifrare.
Det är väl troligt att till en del politiska antipathier dolt sig under de kyrkliga striderna i Posen och Rheinprovinsen; men det nit, hvarmed en stor del prester följt sina biskopar, då dessa satte sig upp emot regeringen, vittnar om katolska presterskapets ringa upplysning och intolerans.
Folkskolornas antal uppgick i Preussen år 1837 till 22,910, med öfver 27 tusen lärare och 2 millioner skolungdom.
Lärareseminarier funnos 45, men detta antal har visat sig alltför otillräckligt, och man är derföre nödsakad antaga en mängd lärare, hvilka icke genomgått seminarierna, och sålunda ifrån början sakna nödig bildning.
Dessutom måste bland ett folk, som icke har någon yttre eggelse till andlig verksamhet, hos hvilket behofvet af ett bildadt förstånd ej i högre grad gör sig kännbart, undervisningen stadna vid en åter glömd lexa.
Man säger kanske, att kommunalinrättningen ger folkets andliga verksamhet utrymme nog.
Men hvar och en som gör sig mödan att taga underrättelse om det interesse, hvarmed kommunens angelägenheter af allmogen betraktas och behandlas, skall finna att deras handhafvande vanligen anses som en besvärlig börda.
Dertill kunna endast de mekaniska färdigheterna, räkna och skrifva, vid dem komma till pass.
Att intresse för dem saknas, är ej underligt, då kommunens ledamot hvarken har begrepp om deras nödvändighet för det hela eller vet befattningen med dem såsom en sin rättighet.
Han tycker, att den, som sköter det öfriga af statsmachinens gång, äfven kunde ombesörja hvad som angår kommunen, samt att de i hans tycke väl lönade kungliga embetsmännen hafva god tid att derom draga försorg.
Likaså litet inge dessa bestyr honom någon känsla af sjelfständighet; ty han gör, hvad han på befallning måste, på samma sätt som han måste betala sina utskylder.
Med ett ord: intresse för kommunen kan endast finnas i samband med intresset för staten, likasom det förra då främjar det sednare.
Halfva mesyrer äro och förblifva halfva.
Der nu intet sådant intresse finnes, der saknar folkbildningen sin väsendtligaste rot; och hvad i folkskolan läres, blir en lexa – och en snart åter glömd lexa, emedan lärjungen aldrig går ut öfver densamma, eller eger utvägar för dess tillämpning.
Detta förhållande måste verka tillbaka på skolläraren, och äfven dennes små insigter gå tillbaka, emedan de ej gå framåt.
Endast den religiösa kunskapen är då af det inhemtade den del, som har att vänta någon förkofran.
Men äfven häruti kan man så af barn som af fullvuxna personer i Tyskland erhålla de mest bakframvända svar.
Också finnas både skriftligen och muntligen en mängd berättelser om så väl lärares som lärjungars i folkskolorna klena eller falska insigter.
En jemförelse mellan bildningen hos den svenska allmogen och den i de preussiska staterna tror jag ej skulle utfalla till den sednares fördel.
Och dock hafva i Sverige knappt folkskolor funnits, utan barnaundervisningen besörjts af föräldrarna.
Icke heller lär det kunna antagas, att det svenska presterskapet i religiöst hänseende varit mera upplyst eller nitiskt, än det protestantiska presterskapet i Tyskland.
Skilnaden, skulle man tro, ligger hufvudsakligen blott i statsförfattningen, uti svenska allmogens deraf följande inre och yttre sjelfständighet och en högre grad af nationalmedvetande hos svenska folket i allmänhet.
Nekas må ej derföre det myckna preussiska regeringen gjort, för att höja folkets bildning, genom de talrika folkskolorna och deras öfverhufvud goda inrättning.
Men öfriga förhållanden synas hafva hindrat dem att bära den frukt, man af sådana ansträngningar borde vänta.
Skolväsendet i hvarje provins vårdas af ett «Provinzial- Schulkollegium», och regeringen i hvarje «Regierungsbezirk» har en egen afdelning för kyrko- och skolväsendet, under hvars närmaste tillsyn skolorna stå, medan derjemte, såsom sagdt, biskoparne och generalsuperintendenterne samt deras underlydande kontrollera den religiösa undervisningen.
Köln, Bonn, Siebengebirge, Koblenz och dess omgifningar, Bingen, Niederwald, Rheingau, Mainz och Mannheim.
«Das ist der heil’ge Rhein,
Ein Herrscher, reich begabt,
Dess Name schon, wie Wein,
Die treue Seele labt.
Es regen sich in allen Herzen
Viel vaterländ’sche Lust und Schmerzen
Wenn man das deutsche Lied beginnt
Vom Rhein, dem hohen Felsenkind.»
Så sjunger och tänker hvarje bildad tysk.
Den skäggige Rheinguden är Tysklands palladium, och enthusiasmen lågar högt, så snart någon gör min af att lägga händer på detsamma.
Om fransoserna önskade sig högra stranden af Elbe eller Donau, i stället för den venstra af Rhein, så tror jag ej, att en Becker blefve sångare, eller att en Elbelied eller Donaulied, lika torr, andefattig och tråkig, som hans Rheinlied, af någon i Tyskland skulle sjungas.
Det är förlåtligt om något häraf sker «des Weines wegen», såsom det heter uti traktaten i Verdun om de orter på venstra Rheinstranden, hvilka tillföllo Tysklands konungar.
Ty hvad som gör Rhein så intagande och skön, är icke blott den sköna floden, de sköna stränderna och de fornlemningar dessa bära, utan allt detta i förening med naturens yppighet och rikedom, samt den odling, de städer och det hvimmel af sträfvande menniskor denna framkallat.
Vid Düsseldorff såg förf.
Rhein första gången.
Dess anblick var här icke öfverraskande.
En 1200 fot bred flod, med ett halfgrumligt, grågrönt vatten, låga flacka stränder, detta ger intet begrepp om den sköna Rhein.
Men jag såg inom en timmas tid 5 à 6 holländska koffar gå upp och lika många nedför floden.
Jag såg 2:ne ångfartyg lägga till på stadssidan och på den motsatta stranden en stockflotta gå för ankar, en flotta 6 à 700 fot lång, 300 fot bred, med 200 mans besättning, bebyggd med flera små hus, försedd med 20 à 30 båtar, och som, för att qvarhållas på sin plats, fordrade 9 st. svåra ankare samt några trossar i land.
Då märkte jag, att flodens storhet ej låg i dess bredd.
Detsamma kan bokstafligen sägas om dess storlek; ty den har ända ifrån Strassburg minst 15 à 20 fots djup midt i rännan, och strömmen är utomordentligt stark.
På aftonen gick jag ombord på ett af ångfartygen, och, då jag i den sköna, stjernklara Septemberqvällen satt på akterdäck vid min halfva flaska Asmanshäuser, offrade jag, enthusiastisk som en äkta tysk, hälften af mitt andra glas åt den milda flodguden.
Månen lyste matt på vestra himmelen.
Den försvann.
Det var Kölner-dômen, som trädde mellan henne och min blick.
Följande morgon såg jag ur min säng Rhein glittra mot solskenet och dess stränders beundrande och förnöjda bebyggare hvimlande fram och åter på bryggan mellan Köln och Deutz.
Ingen stad i Tyskland har det, så att säga, mystiska behag, som Köln.
Lika gammal med kristendomen, har staden inom sina murar hyst Trajanus.
Ännu finnas der minnesmärken från Constantin d. St.
Julianus byggde åter upp dess förstörda befästningar.
Medeltiden såg öfver denna den katolska kristendomens hufvudstad i Tyskland korsen af 80 à 90 kyrkor höja sig, och Kölnerborgaren var, likasom dess biskop, den mest aktade i Tyskland.
Albertus Magnus och Thomas af Aquino, Pipins af Heristal gemål och grekiska prinsessan Teophano hafva här sina grafvar.
Ännu har staden mycket att ses, som vittnar om dess fordna glans, men den enda domen skymmer bort allt det öfriga.
Man blir ej mätt uppå att betrakta den, och det är ett ständigt nytt nöje att vandra under dess hvalf – men man lemnar den åter med nedslaget sinne, ehuru med omättad skadelust.
Denna nyfikenhet är lätt förklarlig.
Man anar, att man har något stort framför sig, men man finner dess storhet först efter lång bekantskap.
Jag kände mig, i detta af djur och vexter öfverfyllda stenparadis, inunder dessa hvalf, der man blir rädd för sin egen litenhet, framför dessa konstverk, ur hvilka en verlds andakt blidt strålar en till mötes, försatt uti en tid, kär för känslan, som barndomens; men sannerligen jag tror, att allt mitt skådande här visade mig det största, djerfvaste menniskoverk, förr än jag sett ut, lemnat Köln, och på en half mils afstånd såg tillbaka, och än mera, då jag på fyra mils afstånd från
Drachenfels ännu såg dômen såsom det enda upphöjda föremål på hela den vida slätten.
Man drages då till den af samma längtan, som vid åsynen af alperna, men förunderligt nog, man betraktar dessa som vänliga, milda makter, medan den förras dragningskraft är förenad med något afskräckande och hemlighetsfullt.
Den verkar som anblicken af en grafvård.
Under den ligger ju också seklers förbleknade bildning, millioner menniskors ädlaste sträfvanden, förvandlade i en skön dröm, som nu blott eldar någon rimsnidande vandrare till haltande verser.
År 1248 lades grunden till dômen, och 1322 hade man hunnit så långt, att koret kunde begagnas för gudstjensten.
Man fortfor att bygga åtminstone till 1498, men ännu är ingen annan del af kyrkan än koret helfärdig; den egentliga kyrkans hvalf är ofulländadt, och af de tvenne tornen höjer sig det ena blott litet öfver grundmuren, medan det andra hunnit till tredjedelen af dess tilltänkta höjd, 500 fot.
Kyrkans öfre del är byggd af lös sandsten, hvarföre tidens förstörande inverkan varit ganska stor.
Med betydliga kostnader är numera koret restaureradt.
Äfven det öfriga af kyrkan motser en förnyelse, och man har nyligen fattat det djerfva beslutet, att med understöd från hela Tyskland äfven färdiggöra det felande.
I början af 1841 bildade sig för detta ändamål en kommitté, och det deltagande, hvarmed konungen i Preussen omfattar planen, synes lofva densamma all framgång.
Det skick, uti hvilket den herrliga byggnaden nu framstår för åskådaren, bidrager väl äfven till den känsla af otillfredsställd väntan och nedslagenhet, hvarmed man hvarje gång återvänder från dess beskådande.
Det är ej blott en herrlig ruin, vittnande om en förgången tid: man skådar ett menniskans ofulländade sträfvande, ett påbörjadt verk, hvilket öfverstigit hennes krafter, emedan dess utförande var samtidigt med den andras undergång, som dertill lagt grunden, ett verk, hvars fulländning skulle blifva en förnekelse af den tids anda, under hvilken den skedde.
Det är skönt och berömvärdt, om ett folk älskar och ärar sina afdöda fäder, om det med förkärlek och stolthet i sitt minne återkallar deras idrotter i strid och fred.
Men redan om detta ärande minne blir en kult, som ger det förflutna ett högre värde, än det närvarande och tillkommande, synes detta vittna, att nationen öfverlefvat sin mannaålder.
Ty endast ålderdomen finner sin högsta glädje i det, som varit hafver, och glömmer eller missaktar i bredd med detta det närvarande.
Ett ännu sämre tecken är det, om en nation hos sig vill återuppkalla forntidens institutioner, ånyo besvärja fram dess anda.
Ty detta sträfvande vittnar, att den redan är oförmögen att vidare utveckla det närvarande, att sjelf skapa sig de former, uti hvilka det närvarandes anda borde uttala sig.
Uti Tyskland hafva i sednaste tid många fenomener häntydt uppå en sådan förkärlek för afdöda former.
I religionen katolska tendenser eller en pietistisk renlärighet, ett förment återvändande till protestantismen i dess renhet.
I politiskt hänseende har i sednaste tid samma sträfvande tillbaka till det ålderdomliga visat sig, och forntyskheten har ifrån burscharne öfvergått uppå monarkerna.
I skön konst har det framträdt, inom litteraturen hos romantikerna, inom måleriet hos Düsseldorfer-skolan, samt uti arkitekturen i München, i Berlin, och i åtskilliga magnaters lek att återställa medeltidens röfvarenästen.
Äfven beslutet att fullända dômen i Köln kan anses vara föranledd af denna tyska nationens, om ej allmänna, likväl utbredda håg att gräfva sig ned i sina förfäders grafvar.
Låt vara, att det fulländade herrliga verket skall skänka kännaren en högre konstnjutning; det skall likväl stå der betydelselöst, utan allt sammanhang med allmänna andan hos den tid, uti hvilken det såsom ett helt framträdt.
Arkitekturen öfverhufvud uttalar, mera än någon annan gren af den sköna konsten, tidens och nationens anda.
Den kan icke sträfva till en absolut skön form, emedan hvarje dess skapelse tillika har ett bestämdt ändamål, och det intryck den gör, beror derföre af den sköna formens förening med det ändamålsenliga.
Det motsvarar då i tempelbyggnaden tidens religiösa anda, uttryckt uti dess kult, i privatarkitekturen den yttre seden, lefnadssättet.
Den götiska tempelbyggnaden uppstod i en tid, då menniskan i jorden såg en blott jemmerdal, en ondskans boning, och, genom att afskilja sig ifrån verlden, sökte hinna det eviga och oförgängliga.
Hennes andakt valde derföre dessa dystra, från den yttre verlden afstängda hvalf, dit icke ens solens ljus fick intränga, utan att brytas och färgas af helgonens mantlar, der känslan af menniskans egen ringhet skulle väckas af den massa, som omgaf henne, under det att dennas uppåtsträfvande former antydde den högre och renare verld, vid hvilken hennes hopp borde fästa sig.
Endast för denna tid och denna anda hade den götiska tempelbyggnaden en betydelse.