Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Madame de Castellanos, den forne spanske ministerns i Stockholm så po- pulära fru, har nyligen haft den sorgen att inom fyra dagar förlora sina föräldrar.
Madame de Mendeville, hennes moder, dog i Paris; mr de Mendeville mottog den smärtsamma underrättelsen i Montevideo och, efter hvad det synes, träffades däraf så hårdt, att äfven han snart afled.
Bidrag i a !la ämnen mot agas med tacksamhet.
Från vår kvinnliga artistvärld.
Friher- rinnan Adelaide Leuhusen, som i vinter varit bo- satt i Paris, där hon utvecklat en omfattande verksamhet som porträttmålarinna, har i dagarne anländt till hufvudstaden.
Vår talangfulla tons ältar inna, fröken He- léne Munktell, har äfven återkommit till Stock- holm efter att ha tillbragt större delen af säsongen i Paris.
Musiken till fröken Munktells täcka opera- comique » I Firenze » kommer under loppet af detta år att utgifvas med musik o c h fransk text å Chon- deus förlag i Paris.
Fröken Munktell eger för- hoppning att få sitt stycke offentligt uppfördt i världsstaden vid Seinen.
En af Malmö äldsta invånare, fröken Agneta Trendelenburg, har i da- garne aflidit efter en längre tids aftynande.
Hon skulle i nästa månad ha uppnått den höga åldern af 90 år.
Hon var den sista med namnet Tren- delenburg i Sverige, oaktadt denna släkt en tid här hade många representanter.
Den inkom till Sverige i förra århundradet från Tyskland, däv den är mycket utbredd.
Den aflidnas farfar kalla- des då till kyrkoherde i dåvarande tyska försam- lingen i Malmö.
Hans son, professorn vid den i Malmö förlagda barnmorskekliniken, hade med sin maka, född Hegardt, llere barn, af hvilka nu det sista skattat åt förgängelsen.
Damer jurister.
Den i vår uppsats » Kvinn- liga jurister » i förra numret omtalade fröken Je- anne Ghauvin bar nu den 6 d:s i Paris promove- rats till juris doktor.
Den afhandling hon offent- ligen försvarade för förvärfvandet af doktorsgraden var » En historisk studie öfver de yrken, s o m stå öppna för en kvinna ».
Furstinnan Metternich tänker utgifva sina memoarer, som antagas skola komma att lämna ytterst intressanta bidrag till andra kejsardömets historia.
Dagen därpå var Muzio borta tidigt på morgo- nen.
Valeria förklarade för sin man, att hon ön- skade besöka ett närbeläget kloster för alt få träffa sin biktfader, en gammal vördnadsvärd munk, för hvilken hon hyste obegränsadt förtroende.
På Fabios frågor sade hon sig vilja genom bikten lätta sin själ, som led af de sista dagarnes pin- samma intryck.
Valerias härjade anletsdrag o c h matta stämma förmådde Fabio att bifalla hennes begäran.
Den vördade pater Lorenzo kunde må- nande gifva henne ett godt råd eller skingra hen- nes oro.
Under skydd af fyra följeslagare begaf sig Va- leria till klostret.
Fabio stannade hemma, och ända till hustruns återkomst ströfvade han omkring i trädgården, förgäfves grubblande öfver att förstå hvad det var som ängslade och plågade Valeria.
Själf kände han vrede och fasa; han pinades af obestämda misstankar.
Mer än en gång närmade han sig paviljongen; men Muzio var icke åter- kommen, och malajen såg på Fabio som på en afgudabild, med slafviskt nedböjdt hufvud, men, åtminstone föreföll det Fabio så, med ett illa doldt småleende på.sitt bronsfärgade ansikte.
Emellertid omtalade Valeria under bikten allt för sin själasörjare, mera med fasa än med blyg- sel.
Biktfadern åhörde henne uppmärksamt.
Han meddelade henne förlåtelse för hennes ofrivilliga synd samt gaf henne sin välsignelse.
Men inom sig tänkte han: trolldom, djäfvulskonster — delta måste utransakas — och tillsammans med Valeria begaf han sig till villan under fö / evändning af, att han ytterligare ville lugna henne.
Sparsamma Vid åsynen af munken blef Fabio orolig.
Men den mångförfarne gubben hade redan gjort upp en plan, efter hvilken han skulle handla.
Sedan han ändtligen blifvit ensam med Fabio, rådde han denne — utan att förråda något af biktens hemlighet — att så fort som möjligt af- lägsna ur huset den inbjudne gästen, hvilken med sina berättelser, sånger samt hela sitt uppträdande gjort ett så starkt intryck på Valerias fantasi.
Dessutom hade Muzio aldrig varit särdeles stark i sin kristliga tro, och efter att hafva tillbragt så lång tid i trakter, dit aldrig trängt en stråle af kristendomens ljus, kunde han mycket väl vara besmittad af falska läror, ja, kanske till och med vara invigd i svartkonstens alla hemligheter.
De- ras forna vänskap hade visserligen ock sina kraf, men härvidlag fordrade dock klokheten, att Muzio aflägsnades.
Fabio delade fullt denna åsikt.
Valeria till och med lyste af fröjd, då hennes man meddelade henne munkens råd, och följd af de båda makar- nes tacksamhet, af deras välsignelser, samt försedd med rika gåfvor till klostret o c h de faltiga, åter- vände pater Lorenzo hem.
Fabio hade för afsikt att omedelbart efter afton- måltiden förklara sig för Muzio, men den säll- samme gästen var ännu sent på aftonen ej åter- kommen.
Då beslöt Fabio att uppskjuta samtalet med Muzio till följande dag, och de båda makarne gingo till hvila.
Valeria insomnade snart; me:; Fabio kunde icke sofva.
Under nattens tystnad ställde sig allt lif- ligare för honom, hvad han sett och kännt, och med ännu större envishet förelade han sig de frågor, på hvilka han förut ej kunnat finna svar.
Skulle Muzio verkligen ha blifvit en svartkonstnär, och skulle han hafva kunnat förhäxa Valeria?
Hon var sjuk, detta var obestridligt, men hvad kunde det vara för en sjukdom?
Han lutade sitt hufvud mot handen; han återhöll sin heta ande- dräkt, o c h han hängaf sig helt åt sina dystra tankar.
På den molnfria himmelen hade månen stigit upp.
Genom de halföppna fönstren började till- sammans med månstrålarne en ljuf doft inströmma i rummet.
Den kom i riktning från paviljongen, eller var kanske alltsammens en lek af grubbla- rens fantasi.
Därpå hördes en ihållande, passio- nerad hviskning, o c h i samma ögonblick märkte han, att Valeria började sakta röra sig i sin bädd.
Han for tillsammans, ty hvad ser han!
Valeria reser sig upp, flyttar långsamt ur sän- gen först den ena foten, så den andra, och, lik en sömngångerska, med stirrande, liflösa ögon och framsträckta armar riktar hon sina steg mot dörren till trädgården!
Blixtsnabbt störtar Fabio ut genom sängkam- marens andra dörr, springer omkring husels hörn och stänger utifrån dörren till trädgården.
Knappt var detta gjordt, förrän han kännde, att någon för- sökte öppna dörren inifrån, tryckande på den- samma allt starkare och starkare, men därpå aflägsnade sig med osäkra steg.
Mig lyster se, om Muzio återkommit från sta- den, for det som en blixt genom Fabios hjärna, och han ilade till paviljongen.
Hvad ser h a n?
I det klara månskenet kommer Muzio honom till mötes, äfven han lik en sömngångare med framsträckta händer och liflös blick.
Fabio sprin- ger fram till honom, men Muzio går, utan att märka Fabio, lugnt vidare, steg för sleg, och hans orörliga ansikte har samma leende som malajens.
Fabio vill ropa honom vid namn, men i samma ögonblick hör han ett buller.
Bakom honom, i huset, höres ett fönster öppnas — han ser sig om — Och verkligen.
Sofrummets fönster står öppet, och i detta fönster slår Valeria.
Hennes händer liksom söka Mnzios.
H o n sträcker sig fram mot honom.
Vid denna syn kom Fabio i ett obetvingligt ra- seri.
» Djäfvulske trollkarl! » ljöt han, med ena handen grep han Muzio i strupen, med den an- dra ryckte han dolken ur hans gördel och rände den ända till fästet in i bans sida.
Muzio uppgaf ett genomträngande skri, tryckte handen mot såret och stapplade tillbaka till pa- viljongen.
Stockholm, N:r 13 (276) Fredagen den 31 mars 1893.
Prenumerationspris pr år: I d u n m e d M o d e t i d n i n g och kolorerade planscher I d u n in.
M o d e t, utan kol.
Idun ensam B.vra: Redaktör och utglfvare: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr k r.
9: — » 7: 50 » 5: — F R I T H I O F (Aftonbladets hna.)
Träffas &amp; b y r i u kl. 1 2 — 1.
P r e n u m e r a t i o n s k e r a a l l a post- a n s t a l t e r i riket. '
Helga Allm.
^ilja fosterländska svenska kvinnor i dag med Idun för en kort stund dröja vid de danska systrarnas vemodiga vårminnen?
Den, som skrifver dessa rader, medan hennes hjär- ta klappar allt mera högt, är själf en » sönderjydsk pige », som i Sverige fun- nit ett nytt hem.
Hvem känner väl ej taflan med de sönderjyd- ske piger, af hvilken Idun här bredvid bringar en reproduktion!
En flyktig beskådare har beundrat dessa två vackra kvin- nor i deras enkla, kläd- samma nationaldräkt.
Men den som något längre fästat blicken på de ädla, vemodsfulla dragen, har mer än beundrat de egen- domligt tilltalande kvin- nogestalterna — har känt sig dragen till dessa ut- prägladt vemodiga an- leten.
Liksom Polens döttrar hafva de för- lorat sitt förr så friska leende.
Syftar då denna tafla på » en saga.
blott »?
Hvar finnas dessa ung- mor, och hvad vilja de?
Deras historia är kort, men med inledningen till densamma kunde man fylla många af Idung spalter.
Då olycksåret 1804 sönderjydske fredag.
tösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) och V a l b o r g » De helgfri Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Utglfnlngstld: hvarje H E L L B E R G.
Iduns Annonspris: 35 ö r e p r u o n p a r e i l l e r a d.
För » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser * 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Tofte.
piger. » bröt den danske sönder- jydens lifsmod, då Val- demar den stores mur, Dannevirke, utrymdes och Dybböl föll, då bör- jade för tyskarne en ny kamp, kampen mot det danska sinnelaget, som nu har pågått i tre de- cennier.
Och ännu hafva de ej hunnit en tums- bredd längre fram på vägen tiil folkets hjärta.
Finge endast folket fri- het till att » t o n e F l a g », från Kongeån till Flens- borg-fjord, från Vesterhaf till Östersjö skulle himla- buren Dannebrog svaja.
Det hjälper ej att säga den rättframme bonden eller enkle borgaren, att dansken måste vika för den fiende, som hvarken österrikare eller frans- män kunnat motstå.
Han tror det ej, han skakar blott på hufvudet: » Det gick ej rättvist till. » Den som varit, med om dessa olycksdagar, den som den 18 april såg dessa modiga och plikttrogna » danske dren- ge » i långa, tunna linier kasta sig emot de tyska massor, som från D y b - böls backar vältade ned för att inom ett par tim- mar tillintetgöra dem, ~han glömmer det visser- ligen aldrig.
Dessa tim- mar väckte det sega mod
I D U N 98 P å s k ringes in, och l ä r k a n s v i n g a r Sig högt bland fria vindars gång.
F r å n ljusklar etervåg h o n bringar U p p s t å n d e l s e n en fröjdfull sång.
1803 Och som h o n j u b l a r där, församla Sig t u s e n s t ä m m o r s drilleslag: V a k upp, fullbordadt är det gamla, V a k upp, nyfödda värld i dag.
till lifs, som härdar ut mot tid och tvång för hvad som kallas rätt.
Denna tysta, dagliga kamp, denna manliga om ock stilla behjärtenhet är det, som fri- gjort och styrkt den danska folkanden samt pröfvat och rotfästat själfständighetssinnet hos sönderjyden.
Hans grundtanke utgår ifrån helgden af en numera struken fredstraktat, från att folkets rätt och vilja att åter för- enas med Danmark skola bestämma grän- serna och ej kanonerna.
Och den tanken har gått från far till son.
Den slår bro med fasta kedjor mellan gamla och unga.
Med allvarligt erkännande af de unges poli- tiska frestelser, med fördragsamhet mot deras ofta allt för ideala åskådningssätt och med trygg tillförsikt till deras trofasthet mot fosterlandet veta de gamle, att danskhetens bevarande hvilar på det uppväxande släktet.
Därför spörjas ej missmod och otålighet, när kampen för den gamle ändas och han ej sett segerdagen randas.
Gubben vet, att svärdet ligger i ynglingens hand, och han är viss, att mön, hans ögas fägnad, med sitt känsliga hjärta följt med i striden och vet, hvad hon är skyldig sin far, sin bror, sin man — sitt fosterland.
I ett sådant hem fostrades » de sönderjydske piger ».
Her, hvor jorden brödres blod har drukket Tavs og lengselsfuld mod nord den skuer.
Valborg i den lilla klädsamma » hue » står bredvid, spanande ut i en mörk, men dock för henne förhoppningsfull framtid.
Hon är nu gift med en dansk och lefver i det land hon så innerligt älskar, sitt kära gamla Dan- mark, bidande den dag, då barndomshemmet därnere mellan Sankelmarks och Isteds val- platser åter står på dansk grund.
» Men för delte haab kan velsignes og krones, Meget skal heles og meget skal sones, Meget skal löftes af dögnlivets larm. » Deras tanke att leta upp och ikläda sig de nu nästan försvunna nationaldräkterna från Slesvigs ost- och västkuster samt blott för en afton föreställa de » sönderjydske piger », den blef en sinnebild af kvinnlig fosterlands- kärlek, som äras så länge ett danskt hjärta slår.
Den för eget nöje tagna fotografien flög snart landet rundt i tusentals exemplar och mottogs med hänförelse i de danska hemmen.
Holger Drachman har strängat sin lyra till » De sönderjydske pigers vexelsang », och » Hilsen til de sönderjydske piger » rungar i våra dagar öfver Bälten.
Men med Helgas och Valborgs bortgång är ej deras gärning slut.
De hafva verk- V i gå landsvägen fram mellan Flensborg samma efterträdarinnor i många » sönderjydske och Slesvig.
Omkr. 10 km från förra staden piger ».
Och hvad är då dessas ljufvaste stå vi på Sankelmarks valplats, och ett stycke plikt, deras skönaste kall?
Jo, att vakta från landsvägen, midt på heden vid Oversö, fallne bröders hvilobädd, » att hedra krigarn, ligger Aagaard, flickornas hem.
Så långt där han gömmes, och akta, att hans namn ögat når endast hedar och åter hedar.
Tåget ej glömmes. » glider långsamt och stilla hän genom ljungen, Men här är ej endast fråga om en vacker liksom ville det ej störa hedstämningens hög- gärd åt de döde, här går en djupare ström tidliga tystnad.
under denna sed.
Denna verksamhet skall Här lefver än i dag gamle Tofte, deras far, alltid påminna den unga kvinnan om, hvad som med sin sega viljestyrka och sin aldrig en moder lidit och en fader mistat för foster- svikande humor i många år stridit för att landet, den skall bidraga till bevarandet af hålla danskheten uppe å denna något vansk- danskheten hos i tyska skolor bildade, sönder- liga gränstrakt.
jydska flickor.
Den unga flickan, som på taflan sitter, G å blott en vår- eller sommarafton, helst iklädd hög hufvudbonad, är Helga Tofte.
D e en lördag, på en af dessa prydliga kyrkogår- stora, uttrycksfulla ögonen äro nu slutna.
dar därnere i Nordslesvig, och du skall all- Hon dog som ung flicka, följande brodern, tid träffa någon ung kvinna ur de bildade en ung förhoppningsfull dansk student.
V i klasserna eller ur folket med blommor, kran- återgifva en af de mest gripande dikter vid sar, kratta och vattenkanna för att pryda hennes död.
» graven » till söndagen.
I städerna hafva bildats små föreningar, » Aaens bölge gav dit öje farve, Lyngens blomster laante kinden rödme, hvari vanligen en äldre dam är den styrande Gyvelguldet * lyste om din tinding, och ledande.
Hvarje medlem har sin bestämda Hedens fugle lserte dig at synge, graf att vårda och svara för.
Gemensamt Da du legede ved deres reder.
vårdas de stora » fsollesgrave », där de fallne hvila i hundratal.
Sedan på vissa håll de Snart dog öjet skinned mörkt mod bölgen, danska färgerna blefvo bannlysta frän de Kinden rödmede af ocdel harme, Lokken mörkned, som om guldet falmed, fallnes jordhög och gendarmer bortskuro dan- Sangen mer vemodig blev end hjejlens, * * nebrogsbanden, då man i dem ville se en Naar du skued ud fra lyngens tuer.
politisk opinionsyttring, utvisa blommorna som Thi du saa et syn, du aldrig glemte: oftast, att här hvilar en dansk hjälte.
Fjendens heste drak af aaens vande, Lyngen rödme fik fra blod af brödre, I Danmark har denna rörelse ej lämnats Grumme örne kom at drsebe lserken, opåaktad.
Öfver 300 sönderjydska flickor Den, som för sad tryg bag gyvelbusken.
mottogo en sommar för ett tiotal år sedan inbjudning till den danska hufvudstaden och Sorgen skyggede din unge pande, dennas historiska omnejd, en inbjudning, som Kindens röde roser tabte farven, hörsammades med stor glädje.
Gästfritt öpp- Hjsertet brast, og ung du sank i graven.
nades de danska hemmen, öppnades slott och koja.
Det var då Tivoli en afton inom sina Hid til landet, hvor din barndoms glrode Tidlig störedes af sorgens skygger, portar rymde 26,000 människor (dess dittills Svtever end din aand i aftensvalen; högsta siffra).
Vid Thorvaldsens graf skänktes åt hvarje * Ginstens guld.
ungmö ett minnesblad med konstnärens stolta * * Ljungpiparen.
pEIBEL.
staty öfver styrkan: «Iason med gyllene skin- net » och hans sista ofulländade verk: » Thor- valdsen stödjande sig mot hoppet- ».
Bland glada minnen bevaras nog än i dag af deltagare och deltagarinnor den originella förmiddagsbjudningen under » gamla Regensens » 100-åriga lind, i hvilkens skugga en Holberg och en Oehlenschläger diktat.
Värdarne, kunskapsdigre professorer och glada studenter, bjödo på choklad i egna mycket bristfälliga koppar samt lämnade en liten dikt till hvarje dam.
V i förbigå festen vid offerstenen i Leiredal, ej långt från » kongegravenes by » vid den böljande Isefjord, studentbalen på Skodsborg, illuminationer, blomsterregn och mycket mer samt vända blicken mot hemmet.
Från denna färd, så rik på minnen, på glädje och vemodiga känslor i växling, vände ungdomsskaran åter till sina stilla danska hem hinsides gränsen för att mellan fyra väggar inför mor och far och syskon upprepa hvad de sett, hvad de hört och känt och sedan aldrig skulle glömma.
Så spredos småningom fosterländsk hänförelse och läng- tan i tusen hem.
Lärarinnor med anställning vid läroverken, som hade tagit del i denna färd, fingo hårdt böta för sin ådagalagda patriotism.
D e miste inom 24 timmar sitt bröd och utvisades ur landet.
Men döttrarna till danske fäder, som voro tyska medborgare, blefvo kvar.
D e kunde lugnt möta tyskarnes hånlöje och började åter sin stilla gärning med eldad hug.
I det lan- det, liksom ock i Danmark, hånas ej kvinnan af egna landsmän, när hon drifver fosterlan- dets sak.
Man vet, att hvad en ädel kvinna vill, det vill folket.
Den tanken läsa vi i dragen hos » de sönderjydske piger ».
Preussarne hafva rest två höga gotiska minnesmärken åt segrarne på valplatsen, de slagnes minnesvård äro de otaliga krigargraf- varne denna jord omsluter, de låga, danska grafvar, som vårdas af ömma kvinnohänder.
Där är det än en sorgpil, som lutar sina grenar öfver en ung, dansk officers stoft, än ett vackert granitblock med marmorskifva, hvarpå ristats frivillige svenskars namn, än några höga granar såsom vid Lejonhufvuds graf.
Ä n är det murgrönans stora, dunkla blad, som alldeles täcka platsen, där en nor- disk broder lades ned, så att sten och namn nästan döljas af mörkgrönt sorgedok, såsom vid Munthe-Morgenstjernes graf.
Den, som eljes är hård och kall gent emot fosterländska känslor, har dock svårt att gå hård och kall från denna ort.
Den döda stenen talar om en nordisk brödraande, och den » sönderjydske pige » har med folket fått rista sitt tack däri: » Den dyre broderpagt Er bloddöbt vorden, Og kjserlighedens magt Er set i Norden.
Hav tak hver broder kjrer.
Med sorg og smerte Begrov vi Eder her Og i vort hjasrte. » Christel.
I DU N 1893 » Värden såsom barn! » \ &lt;4L arudomens poesi » är ett begrepp, som helt ^Mgl visst skall förefalla främmande för mån- gen, som, hvad han än från barnkammaren er- farit af oredigt sorl och döfvande buller, dock aldrig därifrån försport något, som kunnat förete end minsta skymt af poesi.
" Vi kunna därför väl förstå den trumpna min, hvarmed den, som endast från det stilla, ensamma ung- karlsrummets fönster har tillfälle att taga notis om den muntra barnavärlden, betraktar dess ystra glädje och stojande lekar samt hör dess glada klingande skratt.
D å han ej haft tillfälle att djupare blicka in i barnens värld, tycker han dessa vara till endast för att störa andras stillhet och ro samt förorsaka andra ett oändligt besvär.
Och dock har barnavärlden icke allenast sin prosa, utan äfven sin poesi.
Hvem minnes ej den tid, då han själf omgafs af denna leende drömvärld, den tid, då sagans trollspö blott behöfde röra vid ett föremål, sak samma hvilket, och allt fick lif och rörelse.
Nötknäpparen talade, dockan dansade, tennsoldaterna marscherade.
Allt lefde och rörde sig för barnets lifliga inbill- ningsförmåga.
Ja, äfven det som icke var » til lyst », utan till gagn, men som dagligen omgaf ens barndom, framställde sig för in- billningen i så skär, så liflig gestalt, att till och med den trånga barnkammaren öppnade en hel värld af lefvande bilder för den barns- liga föreställningen.
A c k, det var förvisso med helt andra ögon man betraktade detta sitt barndomshem, än man vid mognare år ser sig om i det hem, där man nu har sin varelse.
Hvilket skimmer af oskuld och frid strålar oss ej till mötes, när från en länge- sedan försvunnen tid för vårt minne dyker fram den väna bilden af en om än aldrig så enkel och torftig hydda, där dock våra lyck- ligaste dagar förrunnit.
Ja, äfven om detta vårt hem var ringa i jämförelse med det när- varande, där man måhända mera tänker på priset och elegansen af hvarje möbel, hur var dock icke hvarje särskildt bohag i detta försvunna eden så med vår barndom sam- manväxt, att det utgjorde liksom en del af vår egen lilla historia.
Den gamla länstolen, den nötta bibeln, ur hvilken hvarje afton ett kapitel lästes, morfars kyrkkäpp, som så ofta fick agera som ridhäst åt de små, det gamla dalkarlsuret, vördadt i åminnelse, som tro- nade där i sitt långa fodral och med sitt entoniga knäppande städse var verksamt att utspinna den lefnadstråd, som snart skulle leda de jollrande och lekande små ut från deras lyckliga Eldorado; allt hviskade om dyrbara minnen, så dyrbara, att dessa i och för sig så värdelösa ting outplånligt inristats i barnahjärtats helgedom.
Men » sie sind vergangen, die schönen Tage in Aranjuez »; de hafva gått, dessa da- gar, och tagit med sig så mycket af den oskuld, den renhet och glädtighet, som ut- 99 Men hvad?
Där är ej som förr.
Björken står kvar, men dess löf äro icke så vackra som förr.
Jo, visserligen, allt är som förr: barnen — en nyare generation — leka och jollra därinne, lyckliga, glada, sorgfria.
Men det är vi, som, lockade af lifvets hägringar, flytt bort från vår barndoms lycka.
Skola vi då ännu en gång kunna på jor- den bygga oss ett hem, där glädjen och säll- heten råda, så måste grunden därtill läggas, ej utom oss, men i vårt hjärta.
Och sättet därför är oss anvisadt i de sköna orden: » värden såsom barn! » Följes denna maning, så skola än en gång portarne slås upp till ett barnahem, större, härligare och saligare än fordom, ett hem af frid, oskuld och glädje, ett hem, som man aldrig mer behöf- ver lämna.
K. A, Hagström.
Dag bryter in ... f ag bryter in, det ljusnar fforgryningen efterhand, de mörka skuggor fly, natten bredde vidt Kring haf och land; f) ag bryter in, en löftesrik, f) ag bryter in.
följa klarhet Skall Som spanande Som känner c jOag 3 bryter ljusets 3 det förgångnas för hvar mot högre varmt in.
tjänst!
en ny.
för Stå spår mänskosjäl, rymder trär, sina likars upp till väl.
verksam Qif akt på tidens id röst!
2 / är finnas hjärtan, som behöfva frid, Jlär finnas hjärtan, som behöfva tröst.
strå stacken.
Så bär ditt tÅf dina håfvor, » Sre ringa Jtter f) en Skall än allt född ordsvall kanske du väntar mogna i ut ord!
af godt i bördig jordmån skörd, fDela men ej blott handling, väger Qodt frö till beslut, på vår säkert jord.
gror.
efter mödan din, bättre, än du tror.
ZNju är det såningstid!
f&gt;ag bryter in!
Marie Mems.
gjorde vår barndomB sällhet.
Ack, huru ofta växer ej på vår skuldra vingen för att ännu en gång föra oss på upptäcktsresa efter detta vårt barndoms eden.
Vi ville leta genom natt och dag för att finna det, stanna där och lefva lyckliga och sorgfria som förr.
V i ville, såsom då, ännu en gång med samma känslor tumla om i gröngräset eller genom löfverkets galler i den gamla kära björken betrakta den blåa him- melen och drömma om igen vår kära barn- domsdröm.
Litet om flickornas skolgång i Finland.
(Med anledning af » En bekymrad faders » fram- ställning i Idun n:r 5.)
För ej länge sedan beklagade sig en fader i Iduns spalter öfver svårigheten att erhålla en vid- sträcktare skolbildning för sina döttrar, då för flickor endast funnos privata läroverk.
Äfven från andra håll har samma klagan försports.