Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Presterne lörbehöllo sig likväl, att denna testamentsrätt skulle för dem gälla endast i afseende på sådan egendom, deruti de hafva giftorätt efter stadsrätt, hvarigenom en alldeles egen lestamentslag för Presterskapet uppkommit; och slutligen har en betydlig afvikelse från hela systemet skett genom Förordningen den 19 Augusti 1762, hvilken, under åberopande al den naturliga billigheten och en fri medborgares rätt att obehindradt disponera hvad han sjelf förvärfvat, förmår, att man jemväl efter stadsrätt eger borttestamentera all aflingejord, samt ärfda och förvärfda lösören, derest ej bröstarfvingar finnas, i hvilken händelse, äfvensom i afseende på ärfd stadsfastighet, 1734 års lag ännu fortfar att tjena till efterrättelse.
Jemför man nu sins emellan de begge systemen, så lärer man ej kunna neka, att det sednare, hemtadt från Romerska lagarne och numera antaget i de flesta civiliserade länders lagstiftningar, är det enklaste och till sin princip det mest konseqventa; hvarföre dess generella införande här i landet jemväl af Lagkommiteen i dess nya Civillag blifvit föreslaget.
Men då derigenom hela det uråldriga hos oss ännu gällande arfvejords-systemet skulle tillintetgöras, samt det härmed sammanhängande bördssystemet i betydlig mån rubbas, anser sig Utskottet destomindre höra på denna väg söka vinna det föresätta målet, som en förändring i sådan syftning, hvarken direkt föranledes af de vid denna Riksdag i ämnet väckta motionerna, eller för närvarande skulle, efter Utskottets tanka, finna något synnerligt stöd i allmänna tänkesättet.
Så vidt för Utskottet är känd't, har nemligen ingen klagan hittills blifvit förspord öfver testamentslagarne efter landsrätt, Indika ock, om än de icke kunna bestå emot'alla anmärkningar af den stränga doktrinen med dess fordran på en i allt- genomförd konseqvens, likväl till' sina principer, enligt Utskottets omdöme, låta sig väl försvara inför den naturliga rättvisans och billighetens dom - Lag-Utskottets Betänkandej N:o Si, 15 stol.
Deremot hafva redan vid flere Riksdagar förnyade frågor uppstått om en förändring af teslamentslagarne efter stadsrätt till likstämmighet med de förra; och det vill således synas, som framgång åt ett förslag till ny lag i ämnet endast i sistnämnda riktning skulle kunna påräknas.
På samma sätt som Utskottet förut^ i fråga om arfslagarne, lika mycket af egen föreställning om det rättvisa och billiga, som med fästadt afseende å en temligen allmänt uttalad opinion, funnit sig uppmanadt att söka vinna den nödiga enheten i lagstiftningen medelst förändring af den hittills gällande landsrätten till likhet med stadsrätten, likaså tror Utskottet derföre, i Iråga om testamentslagarne, sig på en gång uppfylla rättvisans fordringar och gå allmänna tänkesättet till mötes, då Utskottet nu anser sig böra föreslå el t motsatt förfarande, eller den nu gällande stadsrättens förändring till likhet med landsrätten; och Utskottet kan härvid, såsom ytterligare stöd lör sin åsigt om lämpligheten af en sådan åtgärd, ej underlåta att åberopa den omständigheten, att man derigenom i sjelfva verket endast fortgår och tager steget fullt ut på den bana, som man redan vid utfärdandet af 1762 års Förordning började beträda och erkände som riktig, ehuru man då stadnade på halfva vägen och dymedelst mera invecklade, än förenklade förhållandena.
De inkast
Utskottet väntar sig och har att bemöta äro hufvudsakligen, dels, å ena sidan, att genom ärfd stadsfastighets uteslutande helt och hållet från den fria dispositionsrätten och genom deraf följande skyldigdi g h e t att densamma surrogera, likasom om arfvejord å landet är stadgadt, man åt förstnämnde slag af egendom gifver ett värde och ett utseende af orubblighet, som den till följd af sin natur icke skall förtjena, och dels, å andra sidan, att då i städerna den lösa egendomen eller kapitalerne ofta utgöra den betydligaste delen af förmögenheten, man genom en mera utsträckt dispositionsrätt öfver sådan egendom inkräktar mer än rättvist kan vara på arfvingars billiga anspråk.
Beträffande förra anmärkningen är väl sannt, att, på sätt Utskottet jemväl här ofvan nämnt, hvarken den äldre Stadslagen eller 1734 års lag gjort någon skillnad mellan ärfd eller förvärfd, lös eller fast stadsegendom; och deLta kunde hafva goda skäl för sig under de tider, då stadsfastigheterne i allmänhet voro af ringa värde och derjemte lätt förstörbara, isynnerhet genom eld.
Men förhållandet är numera betydligen förändrad t; i de större städerna bygges nu merendels af sten, och de min - 16 Lag-Utskoltels BetänkandeN\o 82. dre hafva blifvit så rikligen donerade med jord, att denna ofta utgör fastighetens förnämsta värde.
Lägger man nu härtill sednare tiders brandförsäkringsinrättningar, som åt en i bebyggd stadsfastighet nedlagd förmögenhet gifva nära nog samma ovansklighet, som jordegendomen medför, och hvarpå det säkraste beviset är, att den förra, ej mindre än den sednare, gäller såsom fullgodt hypothek för lemnade försträckningar; så kan Utskottet ej inse något giltigt skäl, hvarföre man, så framt man eljest erkänner den förut omförmälda grundsatsen för testamentsrätten, eller att hvad som blifvit ärfdt bör åt lagliga arfvingar bevaras, skulle från denna kategori utesluta en ärfd stadsfastighet, som ofta kan uppgå till ett ganska betydligt värde, under det man gifver arfvejordens hela helgd åt den obetydligaste lägenhet på landet, der åbyggnaden likaledes kan innefatta det förnämsta värdet, såsom vid vattenverk och dylika anläggningar.
Dessutom bör älven erinras, att Utskottets åsigt i denna del ingalunda innebär någon nyhet; ty skillnad emellan ärfd och förvärfd stadsfastighet har redan alltsedan 1762 års Förordning varit i lagen införd, ehuru man gjort stadgandet derom helt och hållet illusoriskt genom underlåtenheten att tillika föreskrifva surrogeringsskyldighet.
I I afseende åter på den sednare anmärkningen, eller vådan af en mera utsträckt dispositionsrätt öfver de i städerna samlade kapitalerne, så vittnar erfarenheten nogsamt, att de få kapitaler, som hos oss finnas utöfver dem, som fordras för de borgerliga näringarnes drifvande och af hvilka den slutliga behållningen ofta är ganska problematisk, vanligen nedläggas så fort ske kan i fastigheter, såsom säkraste sättet alt bevara ett samladt öfverskott.
För öfrigt bör man äfven ihågkomma, alt en fri disposition öfver all lös egendom redan efter stadsrätt eger rum, så framt ej bröstarfvingar finnas; och då en sådan frihet, utsträckt jemväl till detta fall, icke på landet visat sig hafva ledt till missbruk, lärer man ej eller kunna förmoda, att den i städerna skulle komma att begagnas annorlunda, än till fördel för efterlefvande maka, det vill säga, till det isynnerhet för städernas invånare nyttiga ändamål, som lagen hittills gjort omöjligt, att, genom ena makan lemnad rättighet alt qvarsitta i orubbadt bo, sätta denna i tillfälle att äfven efter andra makans död, till gemensamt gagn för sig och barn, sammanhålla förmögenheten till den styrka, som för fortsättandet af en förut idkad borgerlig rörelse erfordras.
De 17 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 82.
De anförda inkasten synas
Utskottet således icke vara af någon serdeles vigt, eller böra verka till bibehållande af en olikhet i likartade förhållanden, som af ingenting i öfrigt försvaras.
Deremot kräfver ovilkorligen sammanhanget emellan testamentslagarne och dem, som gälla för gåfva med varm hand, att, i händelse de förra förändras, de sednare jemväl ordnas till öfverensstämmelse dermed; hvadan Utskottet, såsom en nödvändig följd af dess yttrade åsigter om testamenlsrätten, anser sig böra tillika föreslå sådan förändring af de i 8 Kap. JordaBalken intagne stadganden om gåfva, att all skillnad emellan landsoch stadsrätt äfven i denna del varder upphäfven.
Några serskilda motiver för det i sådant afseende här nedan framställda redaktions-förslag torde ej behöfva anföras vidare, än att Utskottet, då ingen skillnad hädanefter skulle komma alt ega rum emellan stads- och landsfastighet, i Kapitlets öfverskrift ansett orden: jord, hus eller tomt lämpligen böra utbytas mot orden: fast egendom, såsom mera allmänt omfattande det begrepp, man här velat uttrycka.
Vidkommande slutligen den rätt för arfvingar alt till sig lösa borttestamenterad egendom, som nu gällande lag bestämmer olika efter landsoch stadsrätt i så måtto, att sådan rätt på landet endast sträcker sig till bördköpt jord, men i städerna till all fastighet, så finner Utskottet ej eller skäl att bibehålla denna olikhet.
Tillkommen i följd af de olika grundsatser, hvarefter de äldre lagarne betraktade ärfd och förvärfd egendom, måste den ramla tillika med den grund, hvarpå den hvilar; och Utskottet tvekar således ej att jemväl härutinnan föreslå ett generelt antagande af nu gällande landsrätt. —■
Måhända skall härvid invändas, att då bördsrätten till försåld fastighet i städerna sträcker sig till både arfoch aflinge, en inskränkning af samma rätt, i hvad bortgifven egendom angår, icke står väl tillsammans med orubbadt bibehållande af nyssnämnde stadgande; och Utskottet skulle äfven för sin del helst hafva sett, om Utskottet nu kunnat låta sitt förslag jemväl omfatta bördsrätten i allmänhet, så att den likaledes blef enahanda för både land och stad.
Men då motion härom icke blifvit väckt, samt en förändring af bördsrätten till försåld fastighet i städerna skulle medföra en rubbning i vilkoren för viderboende och nabo att utöfva den lösningsrätt, lagen dem tillagt näst efter bördernan, finner Utskottet sig föranlåtet att lemna den allmänna Bi-h. till R.
7 Sand. 1 Afd. 2S Haft. 3 18 Lag-Utskottet* Betänkande , IV:o 82. bördsrätten för närvarande o vidrörd, men tror dock något hinder häraf destomindre mola för ett ändamålsenligt ordnande af den serskilda lösningsrätten till en genom testamente bortgifven egendom, som lagen redan stadgat en betydlig skillnad emellan dessa rättigheter och ingalunda gjort dem beroende af hvarandra.
Rätt att börda en försåld fastighet har nemligen hvarje skyldeman, som är inom de flera af lagen i sådant afseende utstakade leder, då deremot lösningsrätt till bortteslamenterad egendom endast gäller för närmaste arfvrngen, och till och med alldeles icke eger rum i fråga om sådan stadsfastighet,, som genom gåfva med varm hand blifvit bortskänkt..
Men om det således visar sig, icke allenast att sjelfva sammanhanget emellan de grunder för en förändrad testamentsrätt, som Utskottet uppställt, påkallar, att den ifrågavarande lösningsrätten till sitt föremål göres lika för land och stad, utan äfven att en. sådan likhet ulan olägenhet kan till vägabiångas medelst samma rätts inskränkning i allmänhet liil börd köpt fastighet,, fordrar likväl den skiljaktighet i processuela former, som vid Lands- och Stadsdomstolarne förefinnes till följd af deras olika organisation, att tidsbeslämmelserne för lösningsrättens utöfning förblifva olika; och Utskottet har derföre trott sig böra bibehålla de hittills gällande föreskrifterne, att lösningsanspråket skall på landet väckas innan laga stånd åkommer, men i staden inom natt och år.
På grund af hvad i det föregående blifvit anfördt, tillstyrker alltså Utskottet,, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta, att, med upphäfvande af Kongl. Förordningen och Förklaringen den iq Augusti 1760,; angående testamenten i städerne, samt med ändring af iy Kap.
Årfda-Balken och 8 Kap. Jorda-Balken, berörde två Kapitel må erhålla följande lydelse:
Ar f d a - B al k envy- Kap. Hvad, och huru mycket, matt må i testamente gifva. * §'•
Imf ve makt ärfd fastighet å landet eller i staden genom testamente bortgifva, eller annorledes derom förordna, ån 19 Lag-Utskottets Betänkande, N',o 82.
Jag förmår.
Ej eller må någon bortgifva från ärfd fastighet den förbättring, som derå gjord är. 2 $•
Häfver man vid arfskifte tagit lösören för fast egendom, eller häfver man bortbytt, sålt eller förpantat sin ärfda fastighet, eller är den genom hvarjehanda hans förvållande lagligen kommen i annans hand; då skall efter hatts död jemngod förvärf - vad fastighet, eller, der ej fast gods finnes, penningar, eller andra lösören, sättas i stället; och det behål/e ärfd jastigliets egenskap i hans hand, som det då ärfver: men sedan gånge de penningar, eller lösören, i arf, som om lösören sagdt är. 3 s. Gifver någon bort sin bördköpta fastighet genom testamente; kåfve barn, eller andra inländska arf vingar, makt att lösa den åter, i staden inom natt och år, och å landet innan laga stånd åkommer, efter det värde, som den är köpt för; gälden ock åter all derå gjord nödig förbättring.
Samma rätt äga utländska arfvingar, om de i landet inflytta, och der bygga och bo. 4 $■ All förvärfd fastighet, och ärfda eller förvärf da lösören, må man bortgifva, eller testamentera, till hvem man vill, skyld eller oskyld, barn eller andra arf vingar.
Dock der omyndiga barn äro, som icke äga något till föda och uppfostran; då skall dem först, efter stånd och värde, så mycket lemnas, som Domaren skäligt pröfvar, till dess de sjelfve sig nära kunna. 5 $. (Lika med nuvarande 6 §■) Testamente må ej tagas af bo oskifto, ulan af dens del, som gifvit häfver. 6 $. (Lika med nuvarande y §■) Gifver någon mer, än lag säger; varde då testamentet rät - 20 Lagutskottets Betänkande, N‘.o 82. tadt efter lagen , och gälle i alt öfrigt.
Ej må ock någon föra i testamente in, att hvar, som det klandrar, skall vid dess arfsrätt skild vara.
J orda- B al k en. 8 Kap. Huru man må lagligen bortgifva fast egendom. 1 §•
Ingen må ärfd fastighet bortgifva.
Sker det, hafve arfvinge makt det att återkalla, dä han död är, som det g af: vare dock ej förment, att af ärfd fastighet på lifstid förläna något hemman, eller någon mindre del, åt den, som trogen tjenst gjort häfver, der ingenförvärfd fastighet är.
Förvärf d fastighet må man gifva hvem man vill.
Är fastighet bördköpt; då kan dess värde bortgifvas. 2 §.
Nu finnes, att man häfver gjort gifvaren, hans barn, eller första arftagaren, märkelig orätt, otjenst och skada; stände dem då fritt gåfvan att återkalla, om han, som gäfvan fatt, den i handom häfver, och Rätten prof var henne rätteligen förverkad vara.
Är gåfvan för möda och arbete, eller gjord tjenst, gifven; gånge då ej åter.
Om medgift, morgongåfva och testamente skils i Giftermåls- och Ärfda-Éalkarne.
Reservationer: af Herr Thorn: ”Jag har icke kunnat instämma i Utskottets ofvanstående beslut, hvars grunder jag ej kan godkänna ocli hvars resultat sannolikt skola finnas föga tillfredsställande.
Det synes mig vara alldeles olämpligt att, för beredande åt en förment öfverensstämmelse emellan arfs-,och testamentslagarne, såsom nya begrepp införa ”arfvejord” och ”bördköpt jord i stad” jemte föreskrift om vederlag för ärfd stadsfastighet.
Dessa begrepp äro främmande för svensk lagstiftning, då den genom 1762 års Förordning i ett fall uppställde Lag-Utskottets Betänkande, N\o 82, 21 princip bör betraktas såsom ett undantagsstadgande, hvars utsträckning till den händelse, alt bröstarfvinge lefver efter, ingalunda skulle, om sådant af städernes innevånare i allmänhet ansetts ändamålsenligt, intill närvarande tid hafva varit fördröjd.
För att på egendomsförhållanden i stad consequent tillämpa de af Utskottet vid fråga om testamentsfrihet antagne och prisade, efter landsrätt ordnade grunder, borde giftorätt i stad icke ega rum i ärfd fastighet.
Men denna likhet för stad och land har icke rimligtvis kunnat sättas i fråga, och då torde en olikhet i föreskriflerne om testamentsrätt icke eller höra betraktas såsom stridande emot lagens system i det hela.
Hvad Utskottet anfört till stöd för sin åsigt, att stadsfastighet hör anses jemngod med jord å landet och, lika med denna, genom inskränkning i gåfvo- och testamentsrätt, inom släglen från arfvinge till arfvinge bibehållas, torde vid närmare granskning befinnas mindre tillförlitligt.
Det kan nemligen med skäl belviflas, att den till vissa städer donerade, på tomterne fördelade jord skall i allmänhet öfverstiga värdet af sjelfva tomten med dess åbyggnad, och syftemålet med lagens urgamla stadganden rörande arfvejord å landet samt dess bevarande, så ostyckad som möjligt, från ena slägtleden till den andra lärer icke ega den ringaste tillämplighet på fastighet i stad, och minst hafva afsett fasta egendomens större eller mindre användbarhet till hypothek, helst man, vid tidpunkten för lagstiftningen i berörde afseende, troligen ännu icke börjat experimenterne att med skuldsättning grundlägga hvarken enskildt eller nationell välstånd.
Om i flera mindre städer jordbruk bedrifves med fördel och jorden sålunda kan äga ett betydligt värde, hvaremot rörelsekapitalerne der äro ringa samt egentliga stadsmannanäringar af underordnad vigt, må ett sådant missförhållande, otvifvelaktigt hörande till undantagen, icke erkännas såsom giltigt skäl att påtruga samtlige Pukets städer lagstadganden om arfvejord, med deraf följande restrictioner, bildande alldeles nya och obekanta förhållanden, lika invecklade, som dem Utskottet i afseende på testamentsrätt förmält utgöra tvistefrö och dem Utskottet sökt albjelpa, om än på ett sätt, derför städernes innevånare icke skulle stadna i synnerlig förbindelse.
Lag-Committeens förslag till allmän Civillag afhandlar i 10 Cap. ArfdaBalken testamentsfriheten, och detta förslag viclröres i Betänkandet på ett sätt, som låter förmoda, att Utskottet icke ogillar förslagets syftning, utan 22 Lag-Ulskottets Betänkande, N\o 82. tvärtom anser en öfvergång till föreslagna stadgandena i framtiden lämplig.
Skillnad emellan ärfd och förvärfd egendom igenfinnes emedlertid icke^i lagförslaget, som medgifver fri dispositionsrätt öfver all egendom, när bröstat 1 vinge ej äi till, i hvilken händelse endast hälften af qvarlåtenskapen må bortgifvas.
Delta lagbud anser jag för städerne, der för närvarande både aifs- och giftorätt för ofrälse män och Prester är lika, utan afseende pa egendomens natur af ärfd eller förvärfd, fast eller lös, kunna och böra träda i verksamhet, helst någon rubbning derigenom i nu bestående egendomsförhållanden icke är att befara.
Det är dock anmärkningsvärdt, att Utskottet, med hänsigt till framtida införande af sistnämnde allmänna giund för testamentsrätt, funnit skäligt tillstyrka antagande af arfvejordssystemet i stad, enär Civillagförslaget, på sätt här ofvan är anfördt, i förevarande fall alldeles utesluter skillnaden emellan arfve- och aflingefaslighet äfven å landet, och man genom godkännande af Utskottets framställning alltså skulle än vidare utsträcka ett system, det man sedermera ville alldeles frånträda.
En ändamålsenligare öfvergång till nya lagens bud måste det ostridigt vara, att genast för städerne införa de grunder för testamentsfi ihet och gåfva af fast egendom, som i Rikets Ständers vid de tva sista Riksdagarne i ämnet fattade beslut antydas, och dem jag i dess hufvudsakliga delar gillar.” af Herr Doctor Säve samt Herr Billström, lrvilka instämt i Herr Thorns reservation. af Herr Lagergren: ^Delande de i Herr Thorns reservation uttryckte åsigter om beskaffenheten af Lag-Ulskottets förslag till nya lagstadganden för Lestamen Is-fr i h ete n, skiljer jag mig från honom i hufvudsaken °eller i Iråga om behofvet af en lagförändring i detta hänseende.
Ehuru de stora betänkligheter, som möta vid hvarje rubbning af de uråldriga grunderne för aids- och giftorätten, icke äro fullkomligt tillämpliga på frågan om leslaments-rättigheten, ligger dock, äfven i afseende på denna rättighet, mycken vigt på gällande lagars bestånd.
En lagförändring, som ej af verkligt behof f 1 amkallas, eller af något sannolikt godt ändamål rättfärdigas, kan med skäl benämnas ovis och blifver i tillämpningen skadlig, hvilka abstracta enhets-theorier den än må åsyfta att fullkomna.
Till detta slag hänförer jag, utan tvekan, Utskottets förslag, h vilket, om det antoges” skulle medföra en vidsträcktare rubbning icke blott i gällande rälts-åsigter efter svensk lag, utan äfven i förmögenhets-öfverlålelser och deraf här fly - 23 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 83. tande enskilda rättsförhållanden, än som vid första betraktandet af förslaget framställa sig.
Den förändring, som i reservationen påyrkas, är visserligen practiskt antagligare och med våra lagars anda mera öfverensstämmande.
Men icke eller den anser jag mig kunna biträda.
Olikheten i testamenls-friheten emellan land och stad må passa illa eller väl i det förmenta systemet; den har dock haft och har ännu sina naturliga grunder; och då inskränkningen i rättigheten att i stad göra testamente, sådan den nu är bestämd genom Kong!.
Förordningen den 19 Augusti 1762, kommer barn och bröstarfvingar till godo, ser jag intet giltigt skäl att till motionerne om förändring derutinnan, åtminstone för närvarande, lemna bifall.” af Herr Eklund.,, som, med tillkännagifvande att han ej deltagit i ärendets behandling i Utskottet,, biträdi Herr Thorns mening. af Herr Friherre Stjernstedt, med anmälan, att han ej eller öfvervarit frågans afgörande i Utskottet. llerr Prosten Odelberg har jemväl emot detta Betänkande sig reserverat.
Ank. till Exp.-Utsk. d.. 25 Febr., kl. 5 e. m.
Ra tänkande, i anledning af väckta motioner om förändring af Lagens stadgande i 6 §. 9 Kap. Handels-Ralketi, angående ränta af försträckta penningar eller varor.
Ridderskapet och Adeln har till Lag-Utskottets behandling öfver lemnat serskilda motioner, af Herr Hjerta, Lars, samt Herr Boos af Hjelmsäter, Niéolaus Torsten, hvilka föreslagit, den färre,, att räntan måtte lrigifvas, utom för fordringar, derför inleckningssäker het i fast egendom är beviljad, eller som äro ställde på ett års förfallotid, eller på mera än en månads uppsägning, i hvilka fall det i 9 Kap. C §.
Handels-Balken innefattade förbud emot högre räntas tagande, än sex för hundrade, fort - 24 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 83. farande borde gälla, och den sednare, att berörde förbud, utan inskränkning, måtte upphäfvas, så att det må stå långifvande och länsökande fritt att öfverenskomma om räntans belopp; varande af Ilerr Hjerta, till stöd för hans berörde yrkande hufvudsakligen anfördt, att enäi egentliga vilkoret för ett lands ekonomiska välstånd vore, att de penningar, som finnas, i möjligaste måtto hållas i omlopp i dagliga rörelsen och användas på ett vinstgifvande sätt, borde äfven de medel uppsökas, som kunde bidraga till detta mål.
I sådant hänseende syntes räntans frigifvande höra medföra fördelaktiga verkningar.
Kapitalister och diskontörer voro nemligen rädda och försigtiga, hvilket vållade hastiga uppsägningar af utlånta penningar, just i de ögonblick, då penningar mest behöfdes lör näringsidkaren, men voro svårast att erhålla.
Häremot funnes dock troligen blott det medel, att låta penningen, likasom alla andra varor, fritt stiga och falla i pris efter behof och tillgång, emedan hoppet om en större vinst skulle framlocka kapitaler vid de tillfällen, då de eljest skulle sluinläggas, samt den behöfvande alltid måste anse såsom en fördel alt betala en högre ränta, i stället att nödsakas sälja sin egendom till underpris lör godtgörande af förfallna skulder.
Dessutom vore det sannolikt, att räntans frihet skulle draga många kapitaler från importhandeln till de inhemska näringarne, och dermed bereda en större penningetillgång inom landet; och förmodade motionären all fara af räntefrihetens missbrukande förekommas genom de inskränkningar, lian i vissa fall föreslagit.
Instämmande i Herr Hjet'tas berörde åsigt, alt penningen bör såsom en vara betraktas, har Herr Roos derjemte liemtat anledning till sin framställning från den förmodan, att det nu i löndom bedrifna procenteriet skulle, derest räntan blefve fri, upphöra och räntefoten nedtvingas.
I I motsatts till hvad sålunda blifvit föreslaget, hafva Riksdagsfullmäktige Nils Petter Pettersson från Calmar Län och Ola Svensson från Malmöhus Län hos Hederv.
Bonde-SLåndet, uti ingifna och till Lag-Utskottet likaledes remitterade motioner, yrkat, att, med ändring af nu ifrågaställa lagrum, stadgas måtte, det högre ränta än fem för hundrade ej tagas får, enär jordens afkastning borde utgöra grunden för räntebeslämningen och erfarenheten skall visat, att denna afkastning sällan uppgår till öfver tre procent af jordens värde.
Deraf hade ock blifvit en följd, att den skuldsatta allmogen småningom kommit i allt större betryck, under det att ka - 25 Lag-Utskottets Betänkande, It-.o 83, pitalisterne frodades, ehuru de förre framlefde ett tungt och arbetsamt lif, deremot de sednare i all maklighet tillbragte sina dagar.