Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Zetterström kom således i nästan dagligt umgänge med skalden, och han uppgifver i sina efterlemnade anteck- ningar — af hvilka häromåret utdrag offentlig- gjordes af lektor Kardell i Östersund — att Kellgrens ode till Christina gälde en fru Chri- stina Nibelius, född Bagge.
På 1760-talet var en Christian Bagge — tillhörande den gaonla, ännu vidt utbredda släk- ten Bagge, hvilken ursprungligen är en norsk släkt, ehuru för redan ett par hundra år sedan naturaliserad i Sverige — svensk konsul i Tripolis.
Där ingick han äktenskap med en Virginie Pinatel, dotter af en italiensk köp- man och en fransyska, tillhörande den gamla ryktbara adelssläkten du Guisclin.
Efter kon- sul Bagges död, 1773, bosatte sig enkan i Stockholm med sina tre barn, alla födda i Tripolis: en son (hvilken dog helt ung) samt döttrarna Fredrika Eleonora ' och Christina Ulrika.
Den sist nämnda blef 1788, vid 21 års ålder, gift med d. v. assessorn Jan Erik Ni- belius (s. m. underståthållare, justitieråd och adlad under namnet Palmsvärd; död barnlös 1821), hvilken — • såsom kan ses af Kellgrens brefväxling med den ofvan omtalade borgmä- staren Rudbeck — ock var en af skaldens när- maste vänner.
Kellgren hade en kär tillflykts- ort i denne väns hem, och detta hem har han odödliggjort i sången till Christina.
Ty att verkligen vännens maka varit den besjungna, bevisas, utom af den samtida Zetterströms ut- sago, af det tal, som vid enkefru justitierådin- nan Christina Ulr.
Palmsvärds jordfästning i Klara kyrka d.
1827 hölls (antagligen af Franzén) * *.
a.: 1 — — — Man sade, det var för prostinnan, vettig och liflig och skön, men hon älskade honom som syster.
Mycket han vandrade kring med prostinnan på Brå- vallaheden, mycket i skog och i mark, och länge voro de borta.
Ute i Salen där ligger en ö, där byggde de lusthus; dit de flyttade ut prostinnans harpa, och ljuden dallrade mången kväll de lyssnande vågorna öfver.
Emellertid, då » Kronbruden » efter Tegnérs död för första gången trycktes, fann utgifva- ren af T:a skrifter, hans måg Bottiger, sig föranlåten att vidfoga följande anmärkning (kursiveringen af undertecknad): » Mellan skal- den Kellgren och hans svägerska antydes i poemet en romantisk själsfrändskap, som, så vidt man vet, saknar all historisk grund.
Hen- nes [ena] namn Christina [det andra var Clara, med hvilket hon kallades; se nedan] — till- lika namn på en af Kellgrens vackraste dik- ter — synes närmast bafva gifvit författaren anledning till detta fantasispel. » Tydligare än Bottiger här gjort, kan man väl ej inlägga en varning mot ett poetiskt » fantasispels » upp- tagande som verklighet.
Från Kellgren själf finnes för öfrigt ett ut- talande om svägerskan.
Under sitt besök i Skatlöfs prestgård sommaren 1789 (svägerskan var då 24 år) skrifver han till sin vän borg- mästaren Rudbeck i Norrtelje (br.
tr. i Handl.
ur v. Brinckmanska arkivet): j » Lilla söta Clara, en liten hygglig flicka, har två vackra barn och väntar det tredje, gör allt hvad hon kan för att fägna sin svåger ».
Det där låter ju rätt vänligt, men icke kan man spåra någon romantisk känsla däri och alldeles absolut omöjligt något uppslag till det ett par år där- efter författade sublima poemet » Till Christina ».
Men återvändom till en senare tid!
Några få år — jag tror 5 — efter det » Kronbru- den », med den citerade anmärkningen af Bot- tiger, sett dagen i tryck, utgaf Atterbom den del af » Siare och skalder », där Kellgren be- handlas.
Och häri berättar A.
: » En gammal af mig i min ungdom hörd sägen förtäljer, att Kellgrens svägerska var den Christina, till hvilken han egnat en af sina skönaste dikter. » » Värdig maka till en af Sveriges ypperste domare och tillika en af de ädlaste människor, delade hon med honom såväl äran som lyckan, själf i sin husliga krets ej mindre aktad och aktningsvärd.
» I, himlens älskade!
I, jordens ädle! » Med denna helsning till dem båda uttryckte en af Sveriges mest kände och älskade skal- der (Kellgren i det sköna poemet » Till Chri- stina ») sin känsla af deras sällsynta värde och prisade omkring dem » skaran af de stilla dyg- der » o. s. v. — — Frid var i hennes bo- ning, ty där ordning och flit och godhet bo, där är ock frid.
Frid var i hennes hjärta, ty Gud var där.
Det sköna lugn, som tillhör rena och goda själar, öfvergaf henne aldrig, icke i sorgens, icke i bekymrens, icke i plå- gans stunder mer än i glädjens och lyckans.
* Äfven hon, en af sin samtids skönaste och älskvärdaste kvinnor i Stockholm, har af Kellgren besjungits, ehuru på ett litet skalkaktigare sätt än systern.
På äldre dagar blef hon äfven föremål för en annan stor skalds, Leopolds, versifierade hyllning.
Fredrika Bagge dog ogift och 83 år gammal den 10 sept.
1848 i Öija prestgård, hos sin svågers brors- son, kontraktsprosten J.
J. Nibelius.
Hon har till behöfvande i Klara församling i Stockholm gjort en donation, som bär hennes namn.
* * Professor Gustaf Ljunggren har ynnestfullt fäst min uppmärksamhet på detta, 1827 tryckta, tal.
Vid sin makes död kände hon begynnelsen till sin egen. » * Och härmed bleknar den unga prestfrun i Skatlöf, » lilla söta Clara », bort ur Kellgrens skaldesaga, för att lemna plats åt en helt visst i såväl inre som yttre fägring mera strålande gestalt: dottern af Söder och Nord — Chri- stina Palmsvärd.
" I \ (är syrenerna blomma. "
(Slut från n:r 22.)
JSj » !l|å gick hon också och drömde om syre- J&lt;S
Och hon kom till parken.
Teet dracks under skämt och roliga anekdoter om professorer och dumma examensfrågor och dito svar.
Siri blef så liflig och uppiggad, att hon började tala om sin skola, hon slöt i fjor — och stämningen steg, och man hade kommit som en ton högre upp.
Men plötsligt blef Ragnar allvarsam, för- klarade litet pojkaktigt, att han hade lofvat Siri hjälpa henne med en kria öfver syre- nerna, och att de nu skulle » studera dem ef- ter naturen », så att det blef realistiskt och med kläm i, och icke det vanliga flickjolmet.
Och på så sätt kommo de att sitta en- samma, på, den lilla bänken ofvanför syre- nerna vid kanalkanten.
Den ljusa, underbara sommarnatten, hvar- ken dag eller natt, utan en klar skymning, låg kring gångar och snår, och himlen stod ljus och lätt.
Den tryckte ej ned, den lyfte det tunga med sig upp i stället.
Jorden stod liksom höjd, som behöfde den blott taga ett språng för att slita sig lös från sina stöd och simma bort i rymden.
En underbar stämning, något emellan en fantastisk saga och en ljuf dröm, mellan dun- kel och skimmer.
Något löftesrikt och dock vemodigt.
Syrenernas fina, starkt berusande doft steg upp mot de unga på bänken.
Några lätta björkar hängde sin skira, kyska slöja mellan dem och alla de andra.
Och de korta, brutna, små vågslagen mot kanalens stenläggning liknade smekningar, lekfulla och ömma.
Båda sutto tysta: skämtet ville ej gå här.
Till och med den glade Ragnar hade en dunkel förnimmelse af, att det skulle ligga något opassande och taktlöst däruti — att det skulle skära in som en falsk ton.
Omedvetet flyttade de sig närmare till hvarandra — liksom barn, tjusta eller skrämda af det hemlighetsfulla omkring dem.
Det prasslade nära invid; Siri hoppade till och lade sin hand på Ragnars arm, som låg på soffkanten, bakom hennes rygg.
Hon skalf till vid denna mänskliga berö- ring, så mjuk, så varm.
» Blef du rädd? » frågade han lågmält.
» Jag vet inte, det är så underligt i kväll, som funnes det varelser rundt omkring oss.
Hör du inte, hur det hviskar? » » Det är bara vindens prassel i löfven. »
294 IDUN » Tror du? » Men Siri flyttade sig ändå närmare, nu voro de alldeles sida vid sida.
dan där värklighetsform än att bara sitta och krysta fram tomt natursvärmeri. » Åter blef det tyst; fast pulsarne bultade och slogo våldsamt, och de andades fortare.
» Jag tror teet var för hett, jag har blo- det åt hufvudet, » sade slutligen Siri och ma- kade sig ifrån Ragnar.
» Ja, det kan nog hända, för jag känner detsamma, » svarade han, tog upp sin näsduk och strök sig ett par gånger öfver pannan, lät mössan ligga på bänken och vände huf- vudet mot vinden.
Just nu susade det genom syrenerna, så att de ströko mot hvarandra i lätt prassel, och så böjdes de ned mot vattnet.
» Och vår kria! » utbrast Siri, förlägen och skygg — som hade hon blifvit ertappad med att göra något orätt.
» Jaha, javisst ja — hur har du tänkt dig planen? » » Vet inte, jag kan inte riktigt få fram hvad jag vill. » » Känner till det där.
V i kallade det ly- tet för Moses tunghäfta i skolan.
Vet du, hvad jag satt och tänkte på? » Siri skakade skälmskt kokett på hufvudet.
Ragnars blick hvilade ju så varm öfver henne, så hon måste bli vacker under den.
» Inte?
Jo på något eget; att mitt första poem också handlade om blommande syrener.
» Nej, hvad säger du! » utbrast Siri lifligt och kom framglidande på bänken med fart, tills hon var alldeles invid som förut.
» Jo, det var på landet, jag var en 14 års pojke och hade blifvit skickad på grönbete hemifrån.
Det var hos farfar och farmor.
Känner du till dem?
D e äro gamla origina- ler båda: han en gammal kapten på reträtt och hon en poetisk prostdotter från Åland.
En stor trädgård fanns där, men den var förvildad, igenvuxen, ty inte en kvist fick skares bort, och grenarna möttes och bildade hvalf och snår, och slingerväxter kilade in öfverallt.
Och där gingo de hela dagen, vattnade och gräfde och ansade, och stöttade och kvistade sina blommor och buskar.
När någon af dem såg en ny knopp eller en blomma, som de ej sett förr, eller det första hallonet, så kallade de på hvarandra och stodo se ' n med de hvita hufvudena böjda till- sammans öfver fyndet och skrattade tyst och logo mot hvarandra och den lille nyfödde.
Men när de slutat arbeta gingo de och satte sig på en bänk under en persisk syren.
Och aldrig steg farmor upp därifrån i blomnings- tiden, utan att farfar räckte henne en kvist — och då såg han så ung och så lycklig ut, som repade han upp samma frieri hvar gång.
T y en gång fick jag ur farfar, att han friat till farmor, en vår, just på den bänken under den busken.
Och därför så vaktade han och rufvade öfver dess första blommor, och Gud nåde den, som bröt af den blom- man före honom!
Jag vet inte, men det där grep mig litet om hjärtat då, så jag skrefett poem till deras bröllopsdag, som firades me- dan jag var där. » » Jag tycker just jag ser dem: hon hade milda ögon, ljust bruna eller blå, inte sannt?
Och det fanns nog något tycke mellan den där slags blomman oeh dem? » Ragnar skulle i vanliga fall skrattat åt Siris liknelse — men mötet med Siri, afto- nens underbara stämning och kära minnens veka rörelse stämde om hans glädtighet till tankfullt drömmeri.
— » Nej, hon nads nästan samma ögon som du — men jag tänkte alldrig mera på far- mor, utan att jag såg en klase fina syrener bredvid henne.
Så att kanske därför jag ibland förblandade dem i alla fall. » Siri reste sig nu långsamt och gick ned till syrenerna vid kanten.
Ragnar följde icke genast, han satt och såg henne gå.
Hon gick så behagligt, så lugnt, så riktigt kvin- ligt — oeh figurenvar så tjusande vacker.
— » Alldeles som jag skulle tänkt mig farmor som ung, » och han reste sig upp, då han i det samma mötte Siris uppåtvända blick, som kallade honom till sig med en mild förebrå- else.
Med ett par språng var han nere för kullen oeh vid hennes sida.
Hon stod och höll en syrenkvist i ena handen och böjde den fram och åter, så vände hon sig till ho- nom och sade blygt: » Hvad det var vackert, det där du berät- tade om din farfar och syrenen! » H o n afbröts af sång, en ung, frisk mans- kör.
D e kraftiga, spänstiga rösternas klang brusade högt öfver deras hufvuden.
Hon hade vändt sig med en outtalad fråga mot honom igen: » Det är de nybakade studenterna, som sexa på sina hvita mössor i kväll, » sade han.
De lyssnade under tystnad: den manliga sången ljöd så ung, så djärf, så oemotstånd- ligt hoppfullt, att den elektriserade dem, drog dem med sig in i denna hymn till lifvet och ungdomen.
Och den ljufliga vårnatten lyssnade själf i tystnad till sången, den vårsången om att ge: » Och hvad hette det? » frågade Siri, tvek- samt och blygt, rörd öfver, att han talat all- var till henne och gifvit henne del af något han upplefvat.
» När syrenerna blomma, » sade Ragnar med något visst mildt behag i den friska stäm- man, som därigenom fick en slags erotisk sordin öfver sig.
» Det är ju just min kriatitel, » ropade Siri häpen till.
» Använd historien.
D u får den till skänks.
Och det är mycket bättre att ge den en så- » lif och blod för Sveriges ära, trogna bröder, hand i hand! » Och den växte och svällde och brusade som en kärlekshymn till det fosterland, som erkände och upptog dem som män, till de bröder, med hvilka de skulle stå riddarvakt kring den heliga elden.
Det var deras ung- domsed de svuro, sina lif de lofvade bort; nu visste de ej, hvad svikna löften ville säga, nu visste de ej, att man kan sälja sin frihet för bröd.
Nu var allt impuls, sanning och värme.
Därför hade sången något af ett källsprång.
Också de två därnere, vid syrenerna, nära kanalkanten, grepos af en aning om, att äf- ven de hade lif att ge bort, löften att taga och ge — lif som de trängtade att fylla upp med kärlek.
D e drogos som med i vårens svällande lifsbehof och lifsutveckling, de hörde det brusa och sjunga och prassla och spritta öfver allt — med samma trängtan efter kär- lek som i deras egna hjärtan.
Omedvetet bröt Ragnar en syrenblomma och räckte Siri.
Och då hon rodnade djupt och ögonen strålade till därvid, då slog det honom, att han gjorde som farfar gjort, han valde sin brud, i vår och sång, » när syre- nerna blomma ».
En vindil for i detsamma genom syrener- nas fina grönska, böjde dem ned mot vatt- net, som skimrade till, då de blekröda kla- serna nästan rörde vid det.
IS90 Så lyftes de åter upp af samma vindkåre, och då syntes en blek stjärna, som de skug- gat öfver, då de sveptes mot vågen, glittra oeh dallra på djupet af densamma.
Deras egen kärlekssaga hade gripit dem så mäktigt, att de ännu stodo alldeles tysta, som på ett heligt rum, där man blott beder eller lyssnar på andras bön.
De gingo åter upp på bänken, och först där sade Ragnar sakta: » Siri! » Hon smög sig in i hans famn, och de hade en ny stund af andlös, bäfvande kärlekstyst- nad, omöjlig att störa.
Blott vågorna skval- pade sakta mot stranden.
Siri såg först upp: » Jag tycker det dagas? » Han log — ett sådant ömt och värmande leende!
— » Ja, i dina ögon är det, som det dagas.
Inte sannt, Siri, det får bli för oss, som för farfar och farmor — — — • — — » när syrenerna blomma — menar du? » Han slöt hennes mun med den första kyssen.
D å Siri vaknade, morgonen därpå kom hon ihåg, att i dag var det engelsk lektion.
Och krian?
Hon smålog — med den var det ingen fara!
Syrenerna hade minsann sagt henne så mycket så — — — Hon hoppade ur bädden och kastade mor- gonrocken om sig.
Och så ut i balkong- dörren — hon nickade till syrenerna — det var som att helsa godmorgon på honom.
Men sedan måste hon skynda sig, hon skulle se till kaffebordet oeh kläda den yng- ste brodern, som hon tagit alldeles om hand.
Åh, hvad det gick lätt i dag, tänkte hon, där hon gick ut och in i våningen och ordnade.
Från hela hennes väsen strålade som en kärleksvärme ut öfver det vulgära hemmets godtköpslyx, och hon tyckte nu hvar sak var henne kär.
Hvad hon varit orättvis i går!
Och när det soliga skimret ur hennes ögon föll på stolar och bord, så tycktes det ur dem alla trolla fram åt henne minnet af de långa årens kamp och kärlekssläp för barnen, som de vittnade om, ej längre om den afundäjuka fåfängan att vilja ha det finare än alla an- dra.
A f hennes leende fingo de åter liksom en glans af de dagar, då » syrenerna blom- made » också för föräldrarne.
T y med frigörelsen hade kommit tankar.
Och med den skulle också komma mod.
mod att vara ung och lyssna till, hvad hjärtat ville.
Och hennes väsen var ej mer detsamma.
Hos ystra ungdomar yttrar sig kärleken först som en dämpad stillhet.
Men hon, som all- tid varit en stilla, bunden natur, hon gick nu och småsjöng — och innan hon kom in i rummet, hade sången gått före.
Det stela, kantiga sättet blef mjukt, rösten mildare och ögat vågade nu bli varmt och ömt, då det hvilade på föräldrarnes hvardagsansikten.
Så hade de nog inte alltid sett ut — åh, nej — nog hade de väl också stått en gång vid hvarandras sida, tysta, andaktsfulla.
Och hvar gång hon såg på dem, tyckte hon, att hon öfverraskade ett skimmer i deras ögou, då de mötte hennes.
D å började hon fundera: » Kunde det vara våren? » Kanske kunde hon leta sig in till deras trötta, gamla hjärtan?
Hvem vet, kan- ske fanns där kvar något vårligt kärleks- minne, som blott behöfde ny sol för att vakna?
Kanske fanns där också några vissna syrenkvistar, skrinlagda och glömda?
i D U N 295 Men den andra hör henne ej, hon sliter i hen- tala, med en lågmäld, febril röst, under det hen- nes hvita kind fick högre färg; » jag förstår det, nes klädnings veck, väter dem med sina tårar, känner det, att er far har talat med er om mig.
pressar hennes knän mellan sina armar.
Men ni vet dock icke, hvad jag är — — de, han » Jag släpper er icke — med mindre ni lofvar kan icke förstå det, fatta det.
Jag har velat kom- mig — — ni bönfaller m i g.
» » Aldrig — omöjligt — aldrig » — och Sonja pres- Så löper lifvets stora saga, med ring i ring, ma hit för att säga det till er — kanske skall ni från generation till generation; — och hvarje kunna förlåta mig, som själf är en kvinna — en sar händerna för sina ögon i själskampens kramp.
älskande kvinna ... » gång » syrenerna blomma », då smides en ny Sonja ryckte till.
En älskande kvinna — hur ring in i en gammal rostig, som blänker ny kunde denna främmande känna historien om hen- nes unga kärlek, oanad så nyligen, född — snart där lödningen skedt.
Hotfull, med blixtrande ögon, torkade som med sagdt — i går?
ett trollslag, står Käthe inför henne.
Hennes an- Men Käthe Bentson gaf henne icke tid att länge sikte flammar af vredens rodnad, hennes läppar förundra sig, att fråga.
rycka i skälfning.
Öfver detta veka ansikte göt » Ni har kommit, ni och er far, för att störta sig en mask af isande, hotfull hårdhet, så skräm- mig, för att drifva mig bort från grefve Axels mande grim, att Sonja ofrivilligt bleknade och tog Teater och.
sida » — fortsatte hon med alltjämt häftigare upp- ett steg tillbaka.
jagad röst.
» Ni har kommit för att trampa mig » Då — då — » säger hon med en röst, förfä- Kungl.
Med denna vecka afslutas den under edra fötter, mig, den ovärdiga, den besmit- rande lugn och kall » — vi skola strida.
Jag ha- framgångsrika spelsäsongen å vår lyriska scen.
tade, äfyentyrerskan, som ni föraktar som ett orent tar er — jag skall hämnas — hämnas, hör ni — Repertoaren för dessa sista dagar är så uppgjord: djur!
Svara mig — är det Jag har förödmjukat mig inför er, jag har tiggt tisdag och torsdag Otello, fredag Mignon och lör- icke sa ?y&gt; er på mina knän — — Den dag skall komma, då dag Leonora.
Hon lutade sig långt fram mot Sonja öfver bor- ni, uslare än jag, skall vrida er i stoftet framför K.
Dramatiska teatern afslutade förliden lördag det; hon kände hennes heta andedräkt, hon kände mig, och jag skall sätta foten på er stolta nacke.
sitt spelar inför fullsatt salong.
Fru Betty Hen- blicken bränna ur hennes ögon.
Själf satt hon Och Kate Bentson brukade hålla sina löften — nings, och hr Olaf Pouken, de båda » gäster », som orörlig, med nedslagna ögonlock, krampaktigt vri- ni kan tryggt tro mig på mina ord.
» Hon brast ut i ett gällt skärande hånskratt, då spridt så stor glans öfver slutet af säsongen, voro dande den tunna batistnäsduken mellan sina Sonja, öfverväldigad af själsskakningen, endast under aftonens lopp föremål för den mest entusi- fingrar.
» Ni svarar mig ej — lika godt, jag behöfver ej genom att i sista ögonblicket fatta tag i den tjocka astiska hyllning, uttryckt i applåder och uppre- pade inropningar, hvarjämte den förstnämnda veta mer.
Grefven, er far, har redan funnit oss.
fönstergardinen, hindrade sig från att falla.
erhöll flere präktiga buketter och två lagerkran- Redan i går kväll, helt sent, var han hemma och » Farväl min sköna fröken.
Jag går nu och lem- sar, den ena för öppen ridå å Dramatiska teaterns frågade sig för hos portvakten i det aflägsna, nar er åt eder nobla ro.
Men ni ser mig åter; jag artisters vägnar öfverlemnad af direktör Fredrik- tysta hus, dit vi flyttade för några få dagar se- kommer — annorledes än ni tror, och när ni det son och försedd med breda band i de danska dan.
Och — jag trodde dock jag hade gömt oss minst anar.
» så väl!
— Och nu, i detta ögonblick ha de åter färgerna.
råkats, tala vid hvarandra — och allt, allt glider ifrån mig! » Dessa sista ord undsluppo henne med en pas- Grefve Stjärne och Marie störtade samtidigt in Såväl i glädje som i sorg utgöra alltid kvin- sionerad våldsamhet, nästan som ett skri, en i rummet.
Grefven var nyss återkommen till ho- drunknandes nödrop.
tellet.
norna avantgardet.
A. Gunningham.
Så blef det helt tyst, och när Sonja efter nå- De hade båda hört bullret af Sonjas fall och gra sekunder såg upp, satt Käthe Bentson med möttes med oroliga ansikten från olika håll af hårdt sammanknäppta händer i sitt knä, sakta korridoren.
vaggande fram och åter på sitt vackra hufvud, En smärt dam med floret sorgfälligt nedfäldt för som marterad af en outhärdlig kroppslig smärta.
ansiktet hade i vestibulens skymning passerat förbi » Ni har ju dock själf telegraferat efter min grefve Stjärne.
Han gaf sig ej tid att fästa upp- far, » sade Sonja.
märksamhet därvid.
» Jag själf?
— Ja — tyvärr — i ett svagt ögon- U r ett k v i n n o l i f s h i s t o r i a Sonja låg sanslös på mattan framför den djupa blick, under sjukdomens första förskräckelse, gaf fönsternischen.
De lyfte henne sakta upp i soffan, af jag vika.
Febern tog så häftigt i till en början — och medan fadern ömt baddade hennes tinningar och jag trodde, det var fara till lifvet — och själf med det iskylda vattnet ur kristall-karaffen, sän- Johan Nordling.
trodde han det ock — och så bad han mig — des Marie ned alt båda närmaste läkare.
bad mig, till dess jag måste lyda honom.
Hon hade turen att hejda den svenske läkaren IX.
Men nu — han är ju så mycket bättre — och i portierns rum, just som han ämnade sig ut, och Första mötet.
efteråt, oh, hur gränslöst jag ångrade mig!
Jag han följde henne genast.
skulle ha velat gifva allt, hvad jag egde, om jag (Forts.).
Innan dessa dock hunnit upp, hade Sonja matt kunnat göra det gjorda ogjordt igen.
Och själf öppnat sina tunga ögonlock, där hon låg med huf- ill sist fick Sonja så mycken beherrskning besinnade han sig också — Gud skall veta, att vudet i faderns knä.
När hon mötte det kära an- öfver sig själf, att hon förmådde sig till han lika litet som jag önskat er hit — han vet, siktet öfver sig, log hon svagt.
att med handen göra en stum åtbörd, som inbjöd att I skolen göra allt att skilja oss — — » Min älskling, min stackars älskling — hur är den besökande till en af de stora hotellemmorna, Och så öfvertalade jag honom — och vi flyt- det med dig? » som voro placerade rundt om divansbordet.
tade från hotellet, där vi bodt, och ut till denna » Tack far • — nu känner jag det så godt, så Käthe Bentson slog sig dröjande ned, men sade tysta, gömda lägenhet, att ingen skulle finna oss.
g o d t.
» ännu ej ett ord.
Hon tycktes beherrskad af nå- Längre kunde han ej föras, ty han är ju ännu så X. gon underlig, nervös oro, som band hennes tunga svag, så s v a g.
Doktor Ström ville knappast gå in på detta. » som med förlamning.
Bröderna.
Strax därefter reste hon sig emellertid på nytt Sonja reste sig upp och gick fram till fönstret.
och kastade en orolig blick mot dörren till det » Hvad vill ni då mig med allt detta? » frågade I en af de yttersta utkanterna af staden låg yttre rummet.
Ett sakta prasslande därutifrån hon i en ton, som hon förgäfves försökte göra midt i en stor lummig trädgård, rundt om kring- hade öfvertygat henne, att kammarjungfrun ännu lugn och kall.
» Ni kan väl inse, att jag för vårt bygd af en hög tegelmur, ett envånings stenhus, — enligt Sonjas befallning — dröjde därute.
namns skull, min fars, vår släkts, allt — icke afskildt för sig själft, utom * de trafikerade gator- Sonja förstod hennes rörelse och sade: kan taga mer än ett parti i denna sak: emot er. » nas folkstim och bråk.
» Det är endast min kammarjungfru; hon är min Men Käthe Bentson störtar fram till henne, ka- Det var just vid tullen, och avenyens stenlägg- vän, och jag har för henne inga hemligheter.