Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
sig Midt Skutaris måleriska asiatiska området, resa byggnadsvimmel, gröna Med detta nummer följer som bilaga ed skuggiga cypresslundar och det kejserliga pa- extra PR OF NUMMER, som vi bed / ja Eder latset Beglerbegs hvitglänsande fasad.
Till hafva godheten MED ALLRA FÖRSTA lemna venster åter buktar sig det skönaste af alla till någon bekant familj eller väninna, sund fram mot Svarta hafvet; gamla borgar hos hvilken Ni bestämdt vet, att Idun ej och moderna palats kröna grönskande höjder, finnes.
I gören oss därigenom en verklig medan fartyg af alla slag plöja de hvitskum- tjänst, oeh ej blott oss, utan indirekt äfven miga vågorna.
I sanning en bild af så oför- Eder själfva.
Tg härigenom kunna möj- liknelig skönhet, att jag kan fatta, huru in- ligen nya abonnenter vinnas, och ju större vånarinnan i det ofvannämuda huset diktat iduns läsekrets blir, dess rikhaltigare och sina skönaste sånger under de stunder, då hon bättre blifva vi i tillfälle att göra tidningens sänkt i tankar suttit vid dess fönster.
Ty det är en högt begåfvad turkisk skaldinnas stilla innehåll och utstyrsel.
Skulle Ni på samma gång vilja lägga hem, detta anspråkslösa hus på Taxims branta ett godt ord för Idun hos edra bekanta sluttning, i hvilket Osman Paschas dotter, oeh äfven visa dem prof af IDUNS MODE- Nigjar Hanym, med sin skönhet och sitt be- hag bedårar en liten, men utvald krets.
OCH LLÖNSTERTIDNING, ifall Ni själf har densamma — och det hafva ju de allra flesta — blefve vi Eder ännu mera för- bundna.
På förhand tacksamma REDAKTIONEN.
Med en gestalt något öfver den kvinliga medellängden, stora mörka, själfulla ögon, öfverskuggade af långa ögonhår, behaglig och okonstlad i alla sina rörelser, framstår skal- dinnan just som typen af orientalisk kvinno- fägring.
Och dock är Nigjar till sin här- komst ingen fullblodsturkiuna.
Hennes fader, general Osman Pascha, tillhörde de ungerska frihetskämpar, som år 1 8 4 9 efter nederlaget vid Vil ägos flydde till Turkiet och där funno ett andra hemland.
A f sin moder, som var turkinna, har Nigjar ärft sin poetiska gåfva, under det hon väl har fadern att tacka för sin vetgirighet och sina musikaliska anlag.
Knappt tretton år gammal förmäldes hon enligt turkisk sed med en man af förnäm börd; dock blommade icke för den unga hustrun de äktenskapets rosor, som hon hade hoppats.
Bittert bedragen och sårad i sitt hjärtas innersta, vände hon åter till föräldrahuset för att låta skilja sig från sin man.
Här uppstodo nu hennes dikter, sånger, i hvilka hennes själs smärta tar sig rörande uttryck.
Trots det blomsterrika, öster- ländska spåket röjer dock hennes poesi obe- stridligt inflytande af europeisk diktning.
En del af hennes dikter utkom i samling för ungefär två år sedan under titeln » Afsus » (Suckar).
I sanning en ypperlig rubrik för dessa sånger, hvilka genomströmmas af ett bedraget kvinnohjärtas dofva smärta och ve- mod.
Arbetet väckte uppseende oeh fick snabb spridning.
Grundliga kännare af tur- kiskan loforda språkets välljud, känslans in- nerlighet och tankarnes flykt.
En del af dessa dikter har öfversatts till franskan, och andra ha iklädts ungersk dräkt af en ung orientalist i Budapest.
I hvarje fall tillhör denna turkiska skal- dinna, som är lika förtrogen med europeisk odling och vesterländsk kultur som med sitt hemlands känslolif och seder, de mest fängs- lande företeelser i den underbara staden vid Bosporen.
På gatan enligt turkiskt bruk be- slöjad och omhöljd af den säeklika » fereds- chens » böljande veck, träder i föräldrahuset den knappt tjugufemåriga, blomstrande unga kvinnan besökaren till mötes med obeslöjadt ansikte, lik en förnäm europeisk dam.
Skal- dinnans salong är ett helt hemtrefligt gemak med två fönster ut mot Bosporens härliga panorama.
Med undantag af några dyrbara orientaliska mattor erinrar här knappast något om ett turkiskt hem.
Taflor och stålstick betacka väggarna, illustrerade verk och foto- grafier ligga på bordet, bekväma stolar in- bjuda till hvila.
Beständigt på nytt hänförd af det tjusande sceneriet, tillbringar här Nigjar så många timmar, läsande, drömmande, dik- tande, målande; drömmande mycket ofta om denna stora vida värld, om hvilken hennes böcker förtälja henne — henne, den i det fördolda doftande österländska blomman.
(Forts.) XXXVI.
En liten praktisk julklapp till unga flickor är en väska af något brokigt eller brode- radt tyg, fodrad med grå domestik och så bred och djup, att ett par skor rymmas däri.
I öfre kanten förses väskan med en dragsko med några breda siden- eller ylleband igenom.
Den bäres då lätt på armen under färden till någon fest, där dansskor ej få saknas.
* XXXVII.
Bordlöpare eller buffetduk.
Af knypp- lade spetsar och hvita stramaljband af linne kan på följande sätt förfärdigas en fin bordlöpare.
På två band af nämnda slag, hvardera 1| mtr långt och 7 cm bredt, sys med hvitt langarn något vac- kert spetsbroderi, sådant som nu så allmänt an- vändes till mellanverk i lakan.
Mellan dessa båda längder fastsys med kastsöm en mellanspets fullt så bred s o m banden, hvarefter en uddspets i sam- ma mönster som mellanspetsen, fastsys rundt om- kring det hela.
Vill man hafva bordlöparen nå- got enklare, kan man brodera banden med kulört linnegarn samt använda virkade eller väfda spet-
617 1890 sar i stället för knypplade, ehuru den då aldrig kan blifva så vacker.
Jentis.
* XXXVIII.
Spjällband.
Ett vackert o c h ganska billigt spjällband kan lätt förfärdigas af ylles tra- malj.
Denna stramalj är omkring 18 dm bred, hvarför dess bredd blir lagom till spjällbandets längd.
Bandets bredd, 12 ä 15 c m.
Härpå sys med hamburgergarn o c h silke ett 8 ä 12 cm bredt broderi.
Sedermera fodras bandet med atlas o c h förses rund o m med en snodd i samma färger som broderiet.
I hvart o c h ett af öfre kantens hörn fastsys en liten messingsring, hvari fästes ett band, som tjänar till att knyta spjällbandet vid spjället.
I nedra kanten, s o m slutar i en snibb, kan efter behag anbringas en tofs i samma färger som snodden, eller små silkesbollar.
Fär- gen på stramaljen bör väljas efter tapeter o c h möbler i det rum spjällbandet skall användas.
* X X X I X.
Braskudde.
Till denna trefliga pjes passar bäst något tungt, brokigt tyg, t. ex. flossa- väfnad.
Den jag gjort är emellertid ej så dyrbar, men ser ändock fm ut.
Denna vill j a g nu be- skrifva.
Af stadig domestik sys ett 80 cm långt och 65 cm bredt fodervar, hvilket fullstoppas med tagel eller bomull.
På grof olivfärgad juteväf, lika stort som kudden, sys antingen en bård från ena hörnet af kudden till det andra, tvärs öfver eller också ett enkelt bottenmönster i gammal- svensk stil o c h färg.
Färdigt sys broderiet på kudden, som fodras med groft kläde eller fris.
Förses i kanten med en grof kordong, samt i hörnen med bollar.
Har sin plats på golfvet vid kakelugnen.
* X L.
Bokomslag f ö r oinbundna böcker.
Af styf papp klipper man tvänne 17 c m breda och 24 cm långa bitar.
Dessa fastklistras sedan med synde- tikon på ett stycke gult siden med ett mellanrum af 4 — 5 cm, samt vikes öfver pappen af en söms- måns bredd.
Därefter klipper man ett stycke vinröd plysch, stort s o m det hela, utom ett hörn i ena kanten, som klippes bort.
Detta klistras nu fast o c h i den tomma snibben fästes ett litet styc- ke gult siden, hvarpå förut broderats ett mono- gram eller en liten bukett.
Plyschen jämnas se- dan i kanterna med en sax, men aktar man in- nersidan.
Hela permens yttersida — plyschsidan — kantas med en smal bård i guld eller silke, och o m man så vill, äfven den insatta snibben.
Kan förfärdigas af enklare materiel, t. ex. creton, bomullssatin o.
d. Karna.
* XLI.
Lampmatta.
Man klipper ett rundt stycke papp, så stor man vill ha mattan, bekläder det på båda sidor med mossgrönt kläde o c h fasone- rar små taggar uti kanten, Rundt omkring kan- ten fastsättas medels lim, vackra, jämna kräftskal, med hufvudena utåt.
De böra vara väl rengjorda och torra, o m man så vill, äfven bronserade.
Mathilda P.
* XLII.
Broderadt handkläde.
Prestfruar äro ofta i förlägenhet huru med små tillgångar skall erhål- las något litet öfverraskande o c h nytt i julklapps- korgen.
Må de gifva sina kära män (eller är det ännu en kort tid endast fråga o m fästman o c h fästmö) ett handkläde, 30 ä 40 cm i fyrkant, att vid sockenbud medföra i handboken; högst be- höfligt både som altarduk vid sjukbädden och till kalkens o c h patenens aftorkande.
Sköna mönster till sådana handkläden fås såväl på Diakonissan- stalten i Stockholm som i Paramentverkstaden, Bellmansgatan 3 i Göteborg.
Siri Olai.
XLI1I.
Nålbok i vinbladsform.
Jag klippte af tunn papp ett mönster efter ett medelstort vin- blad (icke vildvin) o c h fick därigenom stommen till min nålbok, hvars två lock voro öfverdragna med med ljusgrön sammet.
Därefter fodrade jag dessa med lätt siden o c h lade ett hvarf styf tyll emellan.
Bladets fibrer o c h ådror sydde jag med schatterad snilj i precis samma ton som samme- ten.
Täckbladen såväl s o m de mellan dessa lig- gande uddiga o c h med silke kringsydda flanells- bladen fäste jag vid hvarandra med blomsterstål- tråd, s o m j a g hade omvirat med snilj.
Broderad bokperm.
Denna perm brukas till att lägga utomkring böcker, hvars band man vill vara rädd om.
Då man lånar böcker, borde man alltid betjäna sig af en sådan för att kunna återlemna boken i samma skick, som då man mottog den.
Permen förfärdigas af ett 31 cm bredt o c h 20 cm högt stycke pressadt läder; på öfversta sidan smyckas det med 3 broderade fi- gurer, som skola se ut som beslag.
Man syr dem med metallgarn, s o m lägges bredvid hvarann i täta rader o c h fasthålles med små öfverstygn, som sys med fint silke.
Permen fodras med brunt si- den o c h vid hvarje sida anbringas ett 6 cm bredt stycke papp, som öfverklädes med siden; däruti instickes sedan bokpermen.
Längs midten anbrin- gas ett hvitt silkeskautschuksband, hvarmed bo- ken fasthålles.
Upptill fastsys 3 smala sidenband, 30 cm långa, hvilka användas såsom bokmärken.
Om man ej vill använda så dyra materialier, kan man göra permen af småblommig creton o c h fo- dra den med taft eller glanskambrick.
(Forts.) hon måste sluta; hon behöfde ej rädas längre.
Nu visste hon, att hon kunde lägga sitt huf- vud till hvila utan tvifvel eller oro; nu var i sanning hennes lifs arbete slutadt.
Men i sin sons blick läste hon vittnesbördet om, att denna nya kärlek aldrig skulle kom- ma honom att glömma sin moder.
Vi påpeka härmed för dem, som deltagit i den nyligen af slutade stora pristäflin- gen och nu önska sina bidrag återsän- da, att, utom uppgifter å de resp. manuskriptens rubrik, signatur och karaktär, äfven för returen måste till redaktionen in- sändas.
tydliga tillräckligt porto Slutadt dagsarbete.
Skiss af Elena.
egnet piskade mot fönsterrutorna, oeh ute i allén slet stormen de sista gulnade löfven från grenarne.
Men inne i det stora rum- met, där skymningen började falla på, var det varmt oeh godt.
En nästan nedbrunnen brasa kastade ett flackande sken öfver mattans bro- kiga mönster.
I en hvilstol satt en kvinna och tänkte.
Hon var icke ung längre; det mörka håret skiftade i grått, och tiden hade ristat linier i den hvita pannan.
Där satt hon med händerna korslagda i skötet efter slutadt dagsarbete och tänkte, tänkte öfver ett helt långt lif.
Ja, hon hade varit lycklig!
Hon hade haft ett mål att lefva och kämpa för.
Och hon hade gladeligen gifvit alla sina bästa krafter och förmögen heter, hon hade icke spa- rat på något, hon hade gifvit allt åt sin son.
Hon hade lärt honom det bästa, en moder kan lära, hon hade gifvit honom tron på lif- vet, tron på kärleken och tron på kvinnan.
Hon hade lefvat för att lära honom att blifva stark och god.
H o n hade nött på sitt eget, innersta väsen, hon hade tagit och gifvit ho- nom af allt, som hon kände bäst och ädlast inom sig.
Och nu var hennes dagsverke slutadt.
N u var där en annan, som kom och höstade fruk- ten af öfver ett hälft människolifs arbete och kärlek.
H o n satt där och väntade på den unga kvinnan, som skulle blifva hennes sons hustru, som skulle stå vid hans sida under hela hans kommande lif, som skulle äga hans tankar och hans kärlek, som skulle blifva allt för honom.
Hv.ad hade hon att gifva honom tillbaka?
Moderns hjärta bäfvade för sonen.
En främmande kvinna hade nu hans framtid i sina händer.
Skulle hon göra ho- nom lycklig, eller skulle hon rifva ned, hvad som byggts upp under långa år af kärlek och samlif mellan dem båda.
H o n lät ansiktet sjunka ned i händerna och bad, varmt och brinnande.
Där stodo de båda framför henne; han med armen om hennes lif, och hon så ödmjukt bäfvande lycklig.
Skarpt och forskande dröj- de moderns blickar vid det friska, leende an- siktet; men blott ett ögonblick, och så låg den unga kvinnan i den gamlas famn.
Dessa själfulla, klara ögon kunde ej bedraga, de talade ett så tydligt språk, hon hade ej rätt att tvifla efter detta vittnesbörd.
Denna var- ma, kärleksfulla kvinna skulle taga vid, där Djurskydd i hemmet.
@) l a n d de känslor, s o m adla människohjärtat, (5ö står medlidandet högst — medkänslan förmän- niskornas lidande och medlidande med dju- rens smärta o c h nöd.
Men hvar skall man söka denna ädla känsla lifligare utbildad än i en god kvinnas bröst?
Och vackert o c h ädelt måste det j u anses, om en bildad kvinna äfven ute i det offentliga lifvet, på gatan o. s. v. har ögonen öppna för att öfver- allt efter bästa förmåga söka förhindra den råa och likgiltiga behandlingen af djuren.
— Men se vi oss om en gång i vår allra närmaste närhet, inom hus och hem, i hvardagslifvet, huru oänd- ligt mycket finnes då ej att göra, o c h bur viktigt är ej just här ingripandet i rätt tid, husmoderns kärleksfulla o c h förståndiga vaksamhet.
Nästan öfverallt skola vi få bevittna mer eller mindre råhet o c h känslolöshet, hvilka göra ett dåligt intryck på det veka barnahjärtat, ett intryck, som lätt slår rot därinne för alltid.
Hvem tänker väl på, hvilken dålig inverkan det gör på barnasinnet, om de små få stå bredvid så ofta en höna, en anka etc. slaktas o c h den stac- kars varelsen med afhugget hufvud långt därefter ångestfullt flaxar omkring.
Eller o m barnen stå bredvid en flughåf o c h se på, hur de stackars dju- ren flere dar hänga lefvande däri o c h ängsligt trefva med benen i tyllen.
Eller o m de bevittna, hur den dumma tjänstflickan ej har förstånd att döda fisken, utan fjällar o c h skär upp den lef- vande, så att man hos de stackars offren, särskildt hos ålen, ännu länge kan märka ryckningar och skälfningar.
Mindre i ögonen fallande, om också icke mindre betydelsefulla, äro de djurplågerier inom hemmet, som ha sin grund i okunnighet om vården af våra husdjur.
Så t. ex. låter man gärna förleda sig till att köpa en vacker sångfågel, utan att i sin ifver tänka på att taga noga reda på, hvarmed den bör födas.
På detta sätt händer det, att insektätare kan till föda få frön, eller fröätare insekter, då i båda fallen de stackars fåglarne få släppa lifvet till.
På samma sätt plågas äfven mången gång guldfiskar o c h andra akvariuminvånare till döds.
Men till de allra värsta djurplågerierna inom hemmet höra de, som begås af öfverdrifven öm- het.
En sann djurskyddsvän kan sålunda ej utan motvilja se ett exemplar af de små bortklemade knähundarne.
Likaså borttvina o c h dö en mängd dyrbara talande papegojor endast till följd af öf- verdrifven kärlek.
Man kan ingenting neka dem och dödar dem formligen genom de läckerheter och naturvidriga födoämnen man ger dem.
På samma sätt ger man ofta, dels af öfverdrifven kärlek, dels af okunnighet, knähundar eller kattor så olämplig föda, att de utsättas för hudsjukdo- mar o. s. v. För att vara en sann djurskyddsvän måste man således låta både hjärta o c h förstånd tala.
Blott de vårdare, som bemöda sig att fullständigt lära känna hvart o c h ett djur, de tagit under sitt hägn!
så att alla dess behof kunna tillfredsställas, förmå bereda djuren trefnad o c h en » angenäm tillvaro ».
Medan en förståndig, kärleksfull vård o m djuren tydligen i allmänhet har stor välgörande inverkan på barnasinnet, äro de dåliga intrycken naturligt- vis lika varaktiga och betydelsefulla för hela lifvet.
Redan ensamt ur denna synpunkt borde man på det noggrannaste undvika att hos det veka barna- sinnet inprägla grymma intryck, särskildt genom den vana, som råder inom mången familj, att döda maskar, insekter o. s. v., som komma i ens väg, och som med rätt eller orätt tros vara skadliga.
Hur ofta ser man ej sålunda barn ute i det fria eller inomhus med riktig fanatism trampa i hjäl den eller den » otäcka » masken, den eller den » af- skyvärda » insekten i den öfvertygelsen, att de därmed göra något riktigt nyttigt.
Men huru många barn eller ens fullvuxna personer veta, hvilka in- sekter, maskar o c h andra djur äro verkligt skad- liga, och hvilka äro verkligt nyttiga?
Till sist några ord om ett af de allra värsta djurplågerier, som åtminstone i viss mån begås inom hemmets hägn, nämligen metning.
Ingen sysselsättning och intet af våra s. k. nöjen inne- bära ett så raffineradt djurplågeri, och en god mo- der borde därför aldrig tillåta sina barn att meta, helt enkelt emedan det hvarken är ett helsos amt » nöje » eller en god sysselsättning.
» Med dina blåa ögon — » smyger det därutifrån in mellan de purpurröda portiererna.
Han spritter till o c h lutar sig fram.
Skuggor.
Skiss för Idun af NIEMAND.
IJ U (ellan granarnas täta grenar glider månens mjölkhvita ljus, det silar sig genom björ- karnas luftiga hängen och blänker som en sol på reflektionskulans spegelblanka yta.
Det smyger sig genom kaprifolierankornas blad och väfver ett fint silhuettmönster på veran- dans brunbetsade golf; men längre upp, där löf- verket är som tätast, har det kilat en enda, ensam stråle, hvilken, skarp som en knifsudd, darrar och glänser i det djupaste mörkret.
Det rör sig där inne i skuggan, långsamma steg närma sig öfver golfvet, o c h en ensam gestalt kommer fram i mån- ljuset.
Det är ett mycket blekt ansikte, som lyfter sig mot silfverlampan under den blåsvarta kupolen, nästan spöklikt blekt i det hvita ljuset.
Det är ett kallt, nästan hårdt ansikte, med skarpa, dystra drag, och som saknar den första ungdomens mjuk- het och rundning i linierna; den låga, raka pan- nan med de i rät linie, liksom med tusch dragna ögonbrynen, den korta hakan och de hårdt sam- manpressade läpparne, allt ger intryck af något förstenadt, Dock, den slocknande glöden kölar ännu i ögats djupa svärta, kring dessa läppar så fast sammantryckta, o c h under dessa ögonbryn, så dystra och trånga, ligger ett obeskrifligt uttryck, de fina munvinklarne darra af smärta, och öfver ögonens dunkla djup ligga dimmor.
Hon lutar sig mot räckverket och stirrar ut i natten, ut öf- ver de af dagg gnistrande gräsmattorna, på natt- svarta styfmorsblommor med härliga pärlor på sin lena sammet och inandas vällukten af rosor- na, som höja sina hufvud emot henne.
Så många tankar, som komma i en sådan djup tystnad, då naturen liksom gått till hvila, då dess hjärta liksom står stilla, och man lyssnar andlös efter dess slag.
Hvad drömma de dunkla ögonen o m?
Bah, drömma!
Man drömmer icke längre, när verkligheten fått en mellan sina hvassa klor.
Dessa ögon tycka, alt de äro nära befryndade med denna dödsstilla höstnatt med sitt hvita, kalla ljus.
Björkarna där nere vid stranden synas stå så lugna i sin rika löfskrud; men när dagsljuset faller mellan grenarne, skall du här och där mär- ka fullt med gulnande blad; o c h de båda aspar- na, som spegla sig i vikens vatten, de skälfva och darra, fastän vinden gått till hvila mellan granar och furor.
Hvad hon tänker p ä?
Kanske på solvarma för- sommardagar, under doftande hägg och syren, med solvärme i hjärtat och solljus i ögonen; på heta eftermiddagars lyckliga dolce far niente un- der lindarna — just under den där linden där borta —; o c h på mycket mörklå ögon, som ömt blicka öfver till henne från andra sidan trädgårds- bordet; på sommaraftnar, veka som mollackord, då himlens mjölkblå kupa hvälfde sig öfver dem, med sina förtoningar i vester af blekaste guld och skäraste rosa, då ljudlösa årslag förde dem öfver vikens genomskinliga vatten från strand till strand, och måsarne i eleganla bågar kretsade öfver de- ras hufvud och med långsamma behagfulla ving- slag gledo öfver vattenytan.
Och under det han hvilade på årorna, hade hon med sin vackra, mjuka röst sjungit hans favoritsång: » Med dina blåa ögon — » De talade icke mycket de två; hon njöt af blotta sammanvaron; och från de mörkblå ögonen till de svarta flögo gnistor, som tände och brände.
Drömmar, skira som månljuset där ute, endast drömmar, verkligheten skulle komma, uppvaknan- det på den sköna sommardrömmen, en saga lik, och det skulle göra ett slut på dessa gyckelbilder, så skimrande, men så ihåliga.
Minnena — bild efter bild draga de med pinande tydlighet hennes inre öga förbi.
Det är åter afton, en kulen, gråduskig afton med blytung himmel och hällande skurar; men inomhus är det strålande ljust, och tonerna från en glad, sprittande musik ljuda i hennes öron.
De ha dansat de två och sitta nu vid hvarandras sida i ett litet kabinett bredvid danssalongen och blicka ut i vimlet, En onämnbar fröjd är lägrad öfver hennes ansikte, medvetandet om att en skön blomma, fager till färg och doft, öppnat sin skära kalk i hennes hjärtas första vår, kommer henne att känna sig så lycklig i denna stund.
Det blir en paus i dan- sen, en kaskad af toner pärlar som vattendroppar från flygeln midt emot dem, och ett guldblondt hufvud tecknar sin fina profil mot instrumentets ebenholts.
» — ser du så huldt mig an » ljuder det med en varm, klar mezzosopran, och sångerskans ansikte vänder sig, under det hon sjunger, småningom emot dem, och ett par stålblå, djupt liggande, något matta ögon blicka in till dem.
» Så drömmande blir då mitt sinne, att jag ej tala kan — » Det går en skälfvande rysning öfver henne där inne, hvarför, det kan hon ej göra sig reda för, en sådan där rysning, som ibland förebådar oss något kommande ondt eller någon svår sjukdom.
Hon ser på honom, hans ansikte har fått ett svär- miskt, melankoliskt uttryck, och hans blickar äro oaflåtligt fastade på det blonda hufvudet, på hvars kinder en dämpad rodnad uppstiger.
» — ett haf af blånande tankar då strömmar öfver min själ. » Han stiger hastigt upp och går utan ett ord dit ut.
Hon ser honom närma sig flygeln, hon ser honom taga den mörkröda rosen ur knapphålet i fracken, samma ros, som hon själf gifvit honom, och hon ser honom bugande räcka den till den blonda sångerskan, hvars kinder glöda högröda som blomman i hennes hand.
Men hennes kinder blifva hvitare än snö och läpparne darra konvul- siviskt.
Ovilja och dof harm sjuda inom henne, under det att smärtan står på lur för att i ett obe- vakadt ögonblick genomborra henne med sina klor.
Hon hör hans röst s o m ur ett aflägset fjärran, hon kan icke motstå den, ej heller de mörkblå ögonen, hvilka stråla som aldrig förr.
Valsens toner glida smekande och lockande förbi hennes öra, hans arm ligger lätt om hennes lif.
Det förefaller henne, under det hon dansar, som om hon sväfvade genom ändlösa rymder, som om osynliga körer sjönge.
Hon ser plötsligt upp, hennes ögon lyftas mot hans.
Bara en blick, en enda, men han ser henne ej, ty hans ögon äro riktade mot palmträdet i fönstersmygen, där det guldblonda hufvudet under dess djupa grönska ler mot honom.
Hon tvärstannar, hela rummet dansar för hennes ögon.
Hon vill bort, bort från allt.
Hon ilar ut.
Regnet piskar hen- nes ansikte och stormen sliter i hennes hår, men hon känner det ej.
bort!
Ej en enda tår, utan suck o c h utan klagan rifvas luftslotten ned och grusas med marken, men på skärfvorna skall hon trampa under hela sitt lif.
— Hon fortfar att stirra ut i månskenet.
Ansiktet har nästan försvunnit i slagskuggan från veran- dans tak, ty månen glider ned bakom skogen, den lysande punkten där uppe i mörkret är för- svunnen och det vackra skuggspelet är borta.
Men från viken, där månen ännu strör sina glittrande silfVerpaljetter, höres en klar, välljudande stämma sjunga, först sakta, sedan allt högre, tills ord och melodi slutligen klart förnimmas.
» — ett haf af blånande tankar då strömmar öfver min själ » — ljuder det i varma, djupa toner, medan huset där uppe svepes i allt tätare skuggor.
KVINNOR I STOCKHOLMS SKOLRÅD.
Af de dinarie höststämmor, som hittills förrättats med hufvudstadens församlingar, ha inom fyra af dessa kvinnor blifvit insatta i skolråden.
Östermalms församling har omvalt fröken Carolina Augusta Engström.