Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon har listiga, grå ögon, antikt utseende och an- tikt sätt, ägnade att väcka fornforskarens in- tresse.
Sinsemellan dra- ga de väl öfverens och hjälpa hvarandra troget i samtliga nämnda nä- ringsfång.
De höra till dem, som på grund af litterär okunnighet äro nog lyck- liga att ej känna förtret och sorg öfver sina af- lägsna släktingars be- tryckta ställning där borta på andra sidan Bottenhafvet.
» KLAKEN ».
Högt upp bland Värm- lands fjäll och skogar, där Suomis söner byggt och bo, finns det ett folk, som ärligt knogar, fast gyllne skördar där ej gro.
Vi känna det.
Men nu A.
till saken!
Där fotar kring från gård till gård en ökänd man, som heter Klaken: den finska rasens minnesvård.
SKOGSKOJA I VARMLANDS FINNBYGD.
— Se Klaken med de tunga fjäten, se där en son af Suomiland, som går sin egen väg i téten för alla, som ej ha ett grand!
Hur mycket ha ej vi att lära, som öfvergifva hopp och tro, när utan svårmod han kan bära sin näfversäck och becksömssko.
NILS VÅRA KEYLAND.
T ?TT FLYTANDE MILLIONPALATS PÅ STOCK- HOLMS STRÖM.
Under sistförflutna veckan hade stockholmarne tillfälle att se en af de dyrbaraste och vackraste lustfartyg, som någonsin gungat i svenskt farvatten, ankra framför Söders terrasser.- Det var den amerikanska ångjakten » Niagara », till- hörande mr Howard Gould, en son till den ryktbare järnvägskungen Jay Gould.
Fartyget, som kostat den nätta summan af 2 millioner kronor, är riggadt som bark, har 6 vatten- täta skott af stål, en ångmaskin med 2,101) häst- krafter och 75 mans besättning.
u MR H. GOULDS LUSTJAKT NIAGARA.
Det käns, hvar han belåten vankar i sina gamla, nötta spår, försänkt i underliga tankar, en fläkt ifrån förgångna år.
För lefnadslust blir ej i knipa en man af Klakens sans och blod.
Han tar helt enkelt upp sin pipa och lifvar så sitt sjunkna mod.
Se där en ärans finnskogsgubbe, väl icke skön, men frisk ändå: en gammal kärnfrisk furustubbe med alg och laf och mossa på.
I vida nejder går en sägen, att han kan spå som ingen ann '.
Jag själf stod en gång helt förlägen vid svaret ifrån denne man.
Man känner väl, ehvar han knogar, till gubben där med käpp och säck, till stubben ibland Värmlands skogar, den ökända från Kocklabäck.
Det var den gång, jag näsvist sporde, om hvad som närmast skulle ske.
Han tyckte då, jag veta borde, att det fick jag i morgon se.
De tälja oss om gamla tider hans gång, hans kläder och hans tal.
Och hvart han går, han löje sprider - ett sjuttiårigt original.
Och när jag sporde, hvad han kväder om vädret, svarte han så här: » Blir ej i morgon upphållsväder, så blir det säkert ruska vär.&gt; På Klakens lott föll mycket litet.
Men han är därmed nöjd, min vän, ty hvad som blir af andra slitet, förnöjd .han sliter om igen.
Om ock han har ett sätt som ingen och tänker såsom, ingen tänkt och ser med egen syn på tingen, så blir det gärna efterskänkt.
Så visst det vann segern Han svälter han lärt att Ty hvar man vet, han vandrar redligt, och icke är det ondt uti, att alltemellan helt beskedligt han öfvar litet trolleri.
gällt en dust med ödet, denne patriark.
ej, ty uti brödet blanda hälften bark.
MR HOWARD GOULD OMBORD PA NIAGARA.
Inredningen af detta simmande palats är den .uxuösaste en med smak utrustad penningfurste gärna kan åstadkomma.
Matsal, salonger, sällskaps- rum, sängkamrar, toalett- och badrum • — öfverallt möta dyrbara trädslag, yppiga draperier af siden och sammet i de utsöktaste färger, venetianska spegel- ytor, härliga gobeliner samt präktiga guld- och silf- verpjeser.
Genom vänligt tillmötesgående af mr Gould är Idun i tillfälle att i sitt dagsnummer meddela trenne afbildningar från den unika jakten, nämligen en af fartygets yttre, en af mottagnings- eller musiksalon- gen, hvilken, belägen i den långa öfverbyggnaden å däck, är 16 fot bred och 32 fot lång samt försedd med 2 skylight med konstnärliga glasmålningar, ett stort orkestrion och möblemang med mörkgrön silkes- plysch, samt slutligen en af kommandobryggan, där mr Fould själf synes stå, riktande sin kikare utåt farleden.
Utom ägaren och hans unga maka utgöras jak- tens passagerare af fyra amerikanska vänner till det unga paret.
ERKÄNDT FÖRNÄMSTA MO- S KANDINAVIENS DEBLAD ÄR IDUNS MODETIDNING, som för helt år kostar endast 5 kr.
MOTTAGNINGSSALONGEN PÅ NIAGARA.
&gt;FRU AFUNDSJUK ».
IDUN AF M Ä N N I S K O R N A skulle kunna vara betyd- ligt mycket lyckligare, om de blott läm- nade hvarandra litet mera i fred och om de ville offra lika mycken tid åt sina egna, som de nu offra åt andras angelägenheter.
Hvar- ken den, som onödigtvis lägger sig uti andras affärer, eller den, som blir utsatt för den opå- kallade inblandningen, torde därutaf ha någon egentlig nytta, utan tvärtom.
Ni känner väl » fru Afundsjuk », hon som alltid är på jakt efter nya offer för sin verksamhetsifver?
Hon kan icke lefva, o m hon ej får förbittra andras lif med varningar, råd, pikar och giftigheter, och hon inbillar sig och andra, att hon hand- lär i de goda sedernas intresse.
Ätminstone tar hon sig en ton, som o m så skulle vara förhållandet.
» Fru Afundsjuk » uppträder i alla skepnader och inom alla åldrar.
Sällsyntast är hon kan- ske dock ibland de unga, som ännu ej upp- hört att hoppas på en egen full lefnadslycka.
Ibland är hon en f. d. skönhet, som haft många anbud, men förkastat dem, och nu går och väntar förgäfves på tillfälle att få försona sina hjärtlösheter och uttala ett lyckliggöran- de ja.
Ä n är hon en änka, som verklig sorg förbittrat och gjort hård och känslolös.
Ä n en ensam, som vet, att hennes uppgift för- felats.
Mången gång kan det också vara en till det yttre lycklig ung fru, som miss- räknat sig och finner sina väninnors lycka öfverstiga hennes egen.
Med ett ord, fru Afundsjuk har många ansikten, och mycket kan det vara, som gjort henne till den hon är.
Emellertid, sådan hon nu är, så är hon och förblir en skräck för alla unga älskande par, som komma i hennes närhet.
Hvilka floder af tårar hade ej badat vackra ögon för hen- nes skull, hvilken mängd af ledsamheter och uppträden har icke hon ställt till, denna grym- ma » sedernas väktarinna ».
Man skulle kunna framdraga tusentals exempel.
Inom den äktenskapliga hamnen öppnar sig dock det intressantaste fältet för hennes verk- samhet.
H o n känner sina bekantas äktenskap- liga förhållanden bättre än de göra själfva.
Där de i sin stora oskuld och hjärtas enfald tro sig lefva lyckliga, där vet hon berätta om mannens kallsinnighet och den beklagansvärda makans af tårar genomdränkta örngåttskudde.
Och som hon brinner af begär att få ställa allt » till rätta », slutar hon ej, förr än hon bragt allt ordentligt på tok, såvida hon får regera efter sin vilja.
Det gagnar till intet att försöka taga henne ur hennes villfarelse, ty hon har den uppfatt- ningen o m männen, att de alltid bedraga sina stackars hustrur, och den, som icke har gjort det, han kommer att göra det.
Och om hu- strurna, isynnerhet de, som äro unga och se bra ut, att de äro mycket oförståndiga och okunniga i sina förehafvanden.
På så kallade kafferep trifs fru Afundsjuk utomordentligt bra, ty där skall nu dryftas, huru fru X.
sköter om sitt nya hem från vin- den ned till källaren, huru utstyrdt elegant fru Y.
är, och hur det är möjligt, att herr- skapet Z:s debet och kredit kunna gå ihop.
Och först och sist om » jungfrurna », som det nu för tiden så modernt blifvit.
T y de äro ej många, som svara som en grefvinna i min födelsestad gjorde, då fruarna på ett kafferep började att tala om sina jungfrur.
» Då jag går på kafferep, » sade hon, » lämnar jag mina jungfrur hemma.
Så skulle ni också göra, mina vänner! » ALMA B — G.
B l a n d nu befintliga C a c a o s o r t e r i n t a g e s s ä k e r t f ö r n ä m s t a p l a t s e n af 6 — BERÄTTELSE FÖR HELMY RINDERS, M IDSOMMARSOLEN sken varm och klar ned på den gröna ängen, där majstången, färg- rik, doftande af skogsblommor, nyss rests med den blågula flaggan, svajande högt för kvälls- brisen.
Hela den stora ängen tedde sig som en jättelik blomsterskål.
Öfverallt skimrade där ljusa, leende färger: höggult, rosa, klarblått, hvitt, — och till sist blott en enda förtoning af hvitt — — I smidiga vågor rörde sig den leende, nigande, bugande kedjan af unga människoblomster fram öfver ängen i den härliga midsommarkvällen.
Så ljuda plötsligt några gälla toner: speleman- nen strängar sin lyra och bjuder upp till dans, till gammal hederlig svensk hambopolska.
Ögonblick- ligen spränges kedjan, och nu hvirfla där om par efter par, — med de ljusa färgerna smälta mörka tillsamman.
Vid ängskanten stå soffor och stolar, och där sjunka mammorna ned efter den tröttande ringdan- sen.
Här diskuteras ock ganska flitigt dagens » on dit », på det hela dock tämligen oskyldigt, ty Fågel- ås ' lilla badort är ett lyckligt samhälle: dit tränga blott sällan afundsamhetens och skvallrets småsinta tungor.
Här finnas två skarpt skilda kotterier: det ena har kommit uteslutande för att roa sig och njuta ett sorgfritt friluftslif, och det göra de med besked, de låta ej några små fläckar förmörka hori- sonten.
Det andra består uteslutande af dem, som vilja sköta sin hälsa, och de göra det också » med besked », ledda af doktor Holms starka, i all sin godhet respektingifvande hand.
Nu tystnar musiken — med ett skickligt utbragt » halt på stället » stå de nu där par om par, orörligt stilla, blickarna höjas mot gruppen på berget där- ofvan, där cameran väntar.
Så ljuder det: ett, tu, tre och hela den liffalla taflan är fäst på plåten.
Förfriskningar serveras därborta under syrener- nas löfverk, dit samlas all ungdomen under skämt och glam, det drickes och skålas af hjärtans lust, ty nu är det brådt, snart börjar dansen ånyo, och kvällen är blott alltför k o r t.
Litet afsides på den smala stigen går doktor Holm upp och ned i lifligt samtal med en nykom- men patient.
Blott några dagar bar han ännu gä- stat Fågelås, han är en främling för alla, och han undviker litet skyggt allt närmande.
Lång, mörk och till ytterlighet mager, med något kufvadt, svår- modigt i blicken, som dock stundom lyser upp i ett intelligent, vaket leende — med hållningen litet framåtlutad gör han intryck af vetenskapsmannen, som alltför träget böjt sig öfyer arbetsbordet.
» Hvem är det din man talar vid, Nelly lilla? » frågade änkeprofessorskan Beijer i halfhög ton, vänd mot unga doktorinnan Holm, som ett ögonblick sla- git sig ned vid hennes sida.
» Det är med arkitekten Stange, tant vet — ho- nom, som vi ha väntat ett par veckor, men han kom inte förrän i måndags.
Han har varit så gräns- löst sjuk, kära tant, bara af öfveransträngning — » » Ja, det är nog ej så bara det, kära vän, » af bröt fru Beijer mildt.
» Nej, nej, det vet jag nog, och det menar jag inte heller — jag menar bara, att det är förfärligt, när en stor och stark och begåfvad man helt enkelt knäckes — » här gjorde den lilla lifliga frun en illu- strerande åtbörd — » bara därför att han slösat med sina krafter, arbetat dag och natt, när det har gällt — » Hon hämtade djupt efter andan.
» Nå, men hoppas din man, att han blir bättre här då? » Fru Beijer lade en liten omedveten ton- vikt vid ordet » här » och kastade en hastig blick på den glada skaran, som menade hon, att detta väl ej vore rätta stället för en så allvarlig konvale- scens.
» Ja, kära tant, professor X.
i Stockholm har skickat honom hit, — ej precis till Fågelås endast, utan i synnerhet till Evald, hvilken ju har lyckats många gånger förr med svåra nervösa fall och dy- likt.
Professorn har särskildt lagt arkitekten på hjärtat att lyda Evald, och Evald brinner af in- tresse att få börja regimen med honom.
— Det är en sådan framstående man, tant, — det är gräns- löst synd, säg? » Rösten uttryckte djupaste med- lidande.
» Jo, visst är det så, kära Nelly, » genmälde hen- nes moderliga vän deltagande, » nog har jag flere gånger i tidningarna sett hans namn och hört, att han fått pris vid täflingar, men jag har aldrig förr sett honom — » » Se, där kommer Aina, » utbrust doktorinnan lifligt och skyndade bereda plats bredvid sig.
» Kom hit, hvar har du dröjt så länge? » » Hos din egen herr son, min vän, » ljöd svaret gladt och melodiskt.
» Tror du han kunde finna sig i att somna ensam utan mamma eller tant Aina M i l j TI U L T I KUl IYI A M LM Q 11 O C h w M C h v M en kväll sådan som den här?
Nej, du må tro, han höll så fast i min hand, ända tills de små fingrarna började domna af i sömnen.
» Stämman var låg och välklingande, — leendet som åtföljde orden var så naturligt och vackert, att Nelly böjde sig fram och smekte den mjuka kinden med dess djupa varma hy.
Gillande öfverfor så hennes blick hela den smärta gestalten, dräkten af ljusgul crépe, med endast två mörkröda rosor som garnityr.
» Smakfullt som alltid, » log hon nådigt.
De mörkblå ögonen blinkade skälmskt till svar.
» Vet du, hvad Gunnar sade, innan han somna- de?
Jo — » tant ä ' alldeles lik den dej josen — » och så pekade han med sitt lilla finger på rosen i mitt skärp.
Du har en artig son, du, Nelly — » Alla tre skrattade.
I samma ögonblick stod doktor Holm framför dem med arkitekten vid sin sida.
» Får.
jag lof att presentera — arkitekten Nils Stange — våra goda vänner, professorskan Beijer, fröken Aina Beijer. » * Uppe i talldungen mellan två knotiga stammar är en hängmatta spänd; här hvilar Nils Stange, då solen bränner het och barrträden sprida sin ljufliga doft.
Hur egendomligt det känns att på detta sätt till- bringa sina dagar!
— I början greps han af sådan trötthet, att ögonlocken slöto sig ofrivilligt, och han slumrade så i timtal i den tysta, doftande skogs- sluttningen, - T Men under den sista tiden har han ej kunnat sofva, — han ligger stilla och ser med vidöppna ögon genom de yfviga kronorna upp mot den strålande himmelen.
Under sådana stunder glider hans förflutna lif förbi honom, och han upphör aldrig att förundra sig öfver, hur det är möjligt, att han — Nils Stange — kan uthärda en tillvaro sådan som denna, lika vidt skild från hans forna, sjudande arbetsifver som natten från dagen.
Ibland kan han då också grubbla öfver, hvarför just han skulle äga denna brinnande åtrå att hinna framåt, att ständigt skapa något nytt, att längta hän till nya, större verk — — Hvarför hade aldrig han — likt så många andra — räknat hvilodagarne och suckat efter friheten, efter att njuta lifvets mångahanda fröjdeämnen?
Han frågar förgäfves — något svar väntar honom ej annat än det, som han förnimmer doldt i sitt inre: » jag måste handla så, emedan min natur fordrar det 1 » Nåväl, — men när nu hans natur en gång är sådan, att den fordrar handling, verksamhet, — hur skall den då förlika sig med den framtid, som utan tvifvel väntar ho- nom?
Han vrider sig som i en mara under denna tankegång.
Hvad vore lifvet, beröfvadt allt detta som hittills utgjort hela dess innehåll?
Intet att se fram till, intet att önska annat än det, att hans tid snart vore tilländalupen — — — Mor och syster — de hade båda gått bort för längesedan.
det ägde han nog, men de hade alla hvar sitt intresse, och hvad förmå väl vänner väcka till lif i själs- och kroppsstrider sådana som hans?
Ett eget hem • — ja, det kunde ha varit en hvilopunkt, en lugn hamn, men nu ägde han ju intet, — hade ej skapat sig något, medan ännu tid var.
Hvad band honom väl mer vid lifvet?
Plikten endast, — plikten att lefva lifvet ut Och ånyo genombäfvas han af den gnagande smärtfyllda tanken: » hvad har jag väl hunnit, jäm- fördt med livad jag velat hinna —?
hur litet spår — snart utplånadt — är det icke, som jag lämnar efter mig — • — — » - • ^ * / » Vi måste rycka upp honom ur hans apati, det är absolut nödvändigt, » utbrast med kraftfull stäm- ma doktor Evald Holm och kastade sig tillbaka i hvilstolen, medan hans blickar pröfvande gledo från hustrun, som satt midt emot honom vid det lilla runda trädgårdsbordet, till den unga fröken Aina Beijer, som för tillfället utgjorde » tredje man » i doktorns lilla kaffecirkel.
» Vi måste uttänka någon ny plan, » fortsatte doktorn ifrigt och lät röken från den fina havannan glida långsamt och med välbehag genom de half- öppna läpparna.
» De första tre veckorna hade jag verkligen så godt hopp om honom, han tycktes ha återfått en viss grad af spänstighet och lefnadsmod, och jag hörjade just räkna honom till en af mina mest löf vande patienter — relativt naturligtvis, med hänsyn till hans vid hitkomsten ytterst nedsatta krafter, — tänkte just litet smått skryta med min lyckade kur, då han så här ett, tu, tre spelar mig det sprattet att totalt förlora lusten att lefva.
Och det, * - tillade doktorn med blicken fäst i fjärran, » är på hans stadium det mest betänkliga af allt. » » Tror du kanske, att han tröttnat på vår lilla vrå af världen? » frågade doktorinnan eftertänksamt, i det hon sköt bort kaffekoppen, stödde armbågarna mot bordet och lifligt intresserad lutade sig fram mot mannen.
» Du skall veta det här är ju bara f \ v v i d CS-^3Ll€3.iXLO&lt;a.«,lj ~ industriutställning i 1 8 9 7 ä r s K o n s t o c h
IDUN 1899. en liten afkrok af världen, och han, som lefvat så midt uppe i det verksamma lifvet — » » Ja, det kan nog hända, — men han trifdes ju så godt den första tiden — Det var hvila och lugn för de öfverretade nerverna, han behöfde!
Det har han fått, men det hjälper ändå inle.
Det är något, han grubblar öfver, något, som han bär inom sig och ej vill yppa för mig, något — sålunda — som jag har svårt att kunna b o t a.
» Doktorn mätte verandan med långa steg.
Plöts- ligt stannade han midt framför Aina Beijer, som tyst åhört doktorns utlåtande.
» Det är missmodigt att vara läkare, vet fröken, » utbrast han med en impulsiv kastning på hufvudet.
» Man vill så oändligt mycket, man hoppas så myc- ket, och så får man till sist kanske blott stå och se på, hur ett enda litet sandkorn stänger vår väg, en enda vindfläkt kullkastar alla våra beräkningar. » » Och ändå är ert kall det härligaste jag vet, » genmälde Aina med en djup blick, » ni bringar tröst och glädje, där andra förmå intet — den sidan af saken få vi ej glömma, doktor Holm.
Att vi sedan alla äro besudlade med jordestoftet, att vingarna äro klippta och ej kunna bära oss så långt, som tankarna och önskningarna nå — det måste tyvärr vi dödliga böja oss inför.
Nej, misströsta inte, dok- tor Holm, ni läkare äro ändå så lyckliga: ni få råda och hjälpa, där vi endast famla — eller kan- ske tvingas att tiga, att med sveda i hjärtat låtsa ett leende, där vi helst fällde en tår — &gt; Rösten darrade ...
» Ni har så innerligen rätt, fröken Aina, det var fult af mig att klaga, och tro mig — det är ej ofta det sker.
Egentligen endast när jag som nu står inför en gåta, hvilken jag oändligt gärna ville lösa. » — Han stannade tankfullt — — Plötsligt gled ett leende öfver hans ansikte, han drog en stol fram till sin hustrus sida, slog armen om henne och hvi- skade halfhögt, så att ljudet ej skulle tränga utan- för verandan: &gt;Vet ni, hvad vi skola göra?
Vi tre skola sluta ett högtidligt förbund till förmån för vår gemen- samma vän, arkitekten Nils Stange; vårt syfte skall vara att vänskapsfullt vaka öfver honom, upplifva honom och söka återkalla honom till det verksamma lif han för en tid lämnat, men som väntar honom när som helst, han har krafter nog att träda in uti dqt ånyo.
Jag skall som hittills noga vaka öf- ver, att han följer mina föreskrifter, och dessutom ägna honom all den omsorg han behöfver för sitt materiella väl.
Du, Nelly, och fröken Aina — ni få på ert ansvar vården af hans andliga välfärd!
Ni måste upplifva honom, förströ honom, samspråka med honom, med ett ord visa honom den vänlig- lighet goda, finkänsliga kvinnor så väl förstå att inlägga i sitt görande och låtande — — Vår lösen skall vara: » godt hopp !&gt; och så gäller det blott att raskt gå framåt.
Gillas ej mitt förslag? » Han klappade sin hustru lätt på kinden, som vore han viss om hennes svar, men ej så om Ainas, ty på henne riktade han en frågande blick; egent- ligen visste han ej, om han just i det fallet vågade påräkna hennes annars så tjänstvilliga hjälp.
Hon dröjde nu ock något med svaret.
Till slut kom det tvekande: » Hvarför ej någon annan kraf- tigare medlem i förbundet än jag?
Nog vill jag gärna hjälpa, men — » » Inga &gt;men », fröken Ainai Ni är nödvändig för min plan; med er brukade han ju resonnera, så att det var en lust och fröjd att höra därpå. » » Ja, det var då, det — förut innan han blef så nedstämd.
Nu talar han så sällan till mig — » d e talande ögonen blefvo en nyans mörkare.
» Friskt mod, Aina, » inföll doktorinnan lifligt, » enighet ger styrka, och jag hoppas det bästa för vår framgång. » » Det dricka vi en skål för, » utropade doktorn.
» Ett godt glas vin, det är just hvad vi behöfva, fröken Beijer, — sanningen att säga är jag ej rik- tigt belåten med er heller. » » Såå, ni tänker kanske bilda ett förbund för att förbättra mig också, » genmälde Aina med ett melo- diskt skratt.
» Kanske att ni redan har valt styrel- sen, utlyst sammanträde, o. s. v.? » » Ja, ja, akta er, fröken Aina, att jag ej talar om för er, hvem jag då skulle invälja till ständig leda- mot i det förbundet.
Retas inte med mig, tänk, om jag släpper ut alla trumf jag bar på hand — då blir ni bet — jo, jo, men, fröken. » Han kastade ånyo hufvudet tillbaka för att få den ostyriga loc- ken ur pannan.
Det låg något pojkaktigt skälmskt i de glittrande blå ögonen, när de nu hvilade på Aina.
Hon mötte hans blick, först med ett balft skrämdt, förstulet ögonkast, sedan med ett ljusnande leende ... Cssl HYLIN &amp; FABRIKSAKTIEBOLAG
HYACINTHE, HÉLIOTROPE, SYREN M.
prisbelönta vid i8gy års utställning med GULDMEDALJ Försäljes i v&amp;ra butiker: S Bfegreringsgatan — " Veeterl&amp;ngtgatetn IQ.
» 497.
samt kos alla finare parfymkandlare i riket.
I II 11,1111 II II11IM 1 nu HIM 1111111111 innu innu 1 nu " VflRZA RIZA KHAN, » FREDEN » OCH » KVIN- - L ' - * - NAN ».
Mirza Riza Khan, persiske ministern vid svensk-norska och ryska hof ven, var äfven som bekant Persiens representant vid den nyss afslu- tade fredskonferensen i Haag.
En af de delegerades fruar hade sändt till ho- nom en solfjäder med bön, att han skulle därpå skrifva några verser på persiska öfver freden.
Mirza Riza Khan måste begränsa sig till endast några rader, emedan det på den lilla solfjädern endast fanns föga utrymme.
Hans dikt blef en fin artig- het för kvinnan och lyder i svensk dräkt sålunda: (Forts.) För konferensen här jag högt förklara må: Den enda väg, som är att finna för att den sanna freden nå, den måste sökas hos en kvinna.
Ty kvinnan är det som oss ned i lidelsernas strider tvingar, och kvinnan som oss gifver fred och själen ljusa vingar —.
TULL VAR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- - * - sam uppmaning att ihågkomma Idun med in- sändande af fotografier och teckningar, som kunna vara af intresse för vår illustrationsafdelning.
Specialitet: Nyaste sidentyger för sällskaps-, b a l - o c h p r o m e n a d t o a l e t t e r samt till blusar och foder.
ss&amp;ansi De utvalda sidentygerna sändas till Sverige endast d i - är det bästa!
Hofj Tandläkare W i b o m, Östermalmstorg 1.
(S.T.A.60178) T a n d l ä k a r e G.
W i d f o n d (Pris för födelse-, förlofnings- och vigselan- nonser kr.
2754 OBS.l Garanti för hållbarhet.
institut för En dotter.
Stockholm den 6 augusti 1899.
Alma Ehkngrbn, O t t o Ehrngebn.
född Kolmodin.
Kurs 0 H antagas fortfarande elever, damer och her- rar i skilda kurser.
Tel. 8087. till privatpersoner tull- och fraktfritt till hemmet.
(C) i Sjukgymnastik och Massage från 15 Okt.
Upplysningar och prospekt erhållas genom D o k t o r O. W i d e, I Stockholm.
S j u k g y m n a s t i k o c h Till Direktör C.
L i e d b e c k s FÖDD.
rekt M a s s a g e börjar ny lärokurs den 1 nästk.
Unman, Stockholm, Biblioteksgatan 11.
Postadress: J. LINDHOLM, Öster- Våla.
G i s o n H å r d af S e g e r s t a d, A l m a H å r d af S e g e r s t a d.
Birger Jarlsgatan Rikstel.
tel. 86 46, Kurs i S j u k g y m n a s t i k o e h M a s s a g e gifves af medicine kandidat A. Kjell- herg, legit.
61910) L-iktornslösningsmedel.
Detta utmärkta medel, hvarigenom de svå- raste liktornar inom trenne dagar upplösas och borttagas, försäljes ä 1 kr.
Se utförlig annons järnte läkareintyg i Idun för den 20 maj.
Påte vanillée ä 4 0 öre Utmärkt lösande, välsmakande me- Päte å la violette å 3 5 öre del vid hosta, heshet och katarr.
Påte ä 1 ' anis å 3 5 öre Päte å 1 ' anis särskildt lösande för Pastilles ä l ' anis å 3 0 öre Pastilles ä la menthe å 3 0 öre magen.
H o s alla.
h a n d l a n d e o c h p å d e f l e s t a a p o t e k.