Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beväringsskyldig, som, seden han blifvit till armcens förstärkning eller reserven approberad, i följd af Kongl. Maj.ts nådiga beslut, eller inträde i något af de yrken eller beställningar, som verka befrielse från beväringspligten, vinner sådan befrielse, styrke sådant hos Magistrat i stad och vederbörande Länsman 53 å landet; och vare, intill dess sådant skett, underkastad lika åligganden med öfriga beväringsmanskapet.
Vid slutet af Juni månad hvarje år skola de, som ega utfärda beväringsbesked, hos vederbörande pastors-embeten begära upplysning om alla efter sednaste mantalsskrifningar inträffade dödsfall bland de beväringsskyldige, hvarefter anmälan derom inom den 15 påföljande Juli bör till Konungens Befallningshafvande i länet insändas.
Med ledning af dessa anmälanden, mönstringsverket och i mån af behof från vederbörande dagboksförare infordrade uppgifter och upplysningar, samt hos Mönstrings-kommissarien gjorda anteckningar, skall han, för hvarje inom länet förlagdt Regemente eller Corps, upprätta förslag öfver alla inom Regementets eller Corpsens beväringsområde af länet befintliga beväringsskyldige, såväl de till arméens och flottans förstärkning, sorn de till reserven hörande, med särskiljande bland de förra af de beväringsskyldige, hvilka undergått ett och hvilka undergått två års vapenöfning; hvilket förslag inom den 15 Augusti hvarje år af Konungens Befallningshafvande till Kongl. Majit genom vederbörande Stats-departement insändes.
Ehuru Kommitén vågar hysa den förhoppning att genom införandet af ett kontrollsystem, i enlighet med af Kommitén nu underdånigst framlagda förslag, det skall blifva möjligt att af mönsterverket när som helst inhemta, så vidt sig göra låter, noggranna och tillförlitliga upplysningar angående de inom beväringsmanskapet emel lan och efter dess mönstringar och öfningsmöten timade förändringar, samt om den styrka, sorn verkligen förefinnes, torde det dock alltid blifva nödvändigt att, vid skeende uppbåd till krig eller verklig krigsfjenstgöring, genom ny mönstring utröna, hvilka genom sjukdom eller erhållen kroppsskada blifvit till krigstjenst oduglige.
Kommitén får till följd häraf i underdånighet hemställa: att, då beväringsmanskapet kallas till vapen i och för Rikets försvar eller till verklig krigstjenstgöring, bör förnyad mönstring af det uppbådade manskapet verkställas i den ordning och på det sätt Eders Kongl.
Majit finner skäl att serskildt bestämma.
Med afseende å redovisningen af den del utaf sjöbeväringsmanskapet, som en ligt
Kommiténs ofvan framställda förslag skulle erhålla en utsträckt beväringspligt, men derjemte befrias från all tjenstgöringsskyldighet i fredstid, torde det ej vara behöfligl, att föreslå något tillägg till eller förändring af det i nu gällande beväringslag intagna stadgande, som ålägger Öfverståthållaren i Stockholm och Magistraterna i Rikets öfriga sjöstäder, att inom den 1 Februari hvarje år till Kongl. Sjöförsvarsdepartementet insända specifik uppgift å antalet af de i staden skattskrifne eller för 54 öfrigt i dess sjömansrullor inskrifne beväringsskyldige sjökaptener, styrmän, machinister och sjöfolk.
Då machimster å ångfartyg, såvidt Kommitén har sig bekant, likväl icke hafva något åliggande att låta sig inskrifvas å sjömanshus eller i Magistraternas rullor öfver sjöfolket, men det otvifvelaktig! skulle både lända till lättnad vid uppgörandet af ofvanberörda specifika uppgifter och dessutom bidraga till ökande af desammas tillförlitlighet, om man i sjömanshusens och Magistraternas rullor kunde bland öfriga sjöfolket återfinna machinisterna å ångfartyg, har Kommitén ansett sig böra i underdånighet hemställa: det stadgas måtte, att beväringsskyldige machinister å ångfartyg, tillhörande enskilde personer eller bolag, hädanefter ovilkorligen skola vara å sjömanshus eller i Magistraternas rullor Öfver sjöfolket inskrifne, samt dessutom, då de äro å sjömanshusen inskrifne, vara skyldige att, om de finnas inom riket och fortfarande utöfva sitt yrke, en gång hvarje år till sjömanshuset anmäla sin vistelseort och den sjöfart de för året eller till fället antagit.
Hvad derefter angår frågan om de påföljder, som böra drabba den beväringsskyldige, hvilken ett elier flera år undandrager sig fullgörandet af sin beväringspligt, så har Kommitén redan ofvan yttrat sin åsigt om nödvändigheten att, jemte införandet af förbättrade kontroiler, söka, genom skärpandet af straffbestämmelser och öfriga påföljder för uteblifvande från mönstringar och möten, förekomma de oordmngar och deraf följande olägenheter, som uti denna punkt af promemorian blifvit antydda.
Då, såsom hos oss hittills varit fallet, orsakerna lill dessa oordningar nästan alltid stått att finna uti en bestämd afsigt, alt längre eller kortare tid undgå beväringsskyldigbeten, torde det likväl icke vara tillräckligt, att endast öka beloppet af de vitén, som i kallelserna till mönstring och vapenöfning föreläggas de beväringsskyldige. och hvilka derjemte borde icke allenast förhöjas för förnyad försumlighet, utan äfven bringas till likformighet öfver hela riket.
Ej heller lärer det äfventyr af hemtning på egen bekostnad, som jemte vitet bör stadgas, för detta fall vara tillfyllestgörande, - ty vitenas utkräfvande samt hemtningens verkställande förhindras just genom samma förhållanden, som erbjuda så beqvämhga tillfällen för de beväringsskyldige att hålla sig undan.
Förnämsta botemedlet mot det onda måste, enligt Kommiténs åsigt, sökas uti tillintetgörandet af det syftemål, som med undanhållandet eftersträfvas.
Alldenstund syftemålet merändels varit att minska eller helt och hål let undgå bördan af bevärmgspligten, torde således ett stadgande, att denna pligt för sådant fall icke ovilkorligen upphör med 25:le året, utan tllländagår först, då den blifvit fullgjord, vara både den rättvisaste och mest ändamålsenliga påföljd för undanhållandet, som derigenom biifver utan någon vinst för den beväringsskyldige.
Till följd häraf och med åberopande i öfrigt af de skäl, som blifvit af Kommi - tén i förevarande ämne andragna vid frågan om beväringsålderns utsträckande får Kommitén i underdånighet föreslå: attt bevärings-skyldig, som utan laga förfall uteblifver från mönstring, eller, om han blifvit mönstrad och till vapenöfning uttagen, från öfningsmöte, skall i vitesbot utgifva första året 10 Riksdaler, och hvartdera af de följande åren 20 Riksdaler, allt riksmynt, samt derjemte vara underkastad påföljd af hemtning på egen bekostnad; äfvensom vara pligtig ej mindre att i beväringen qvarstå under fem år, räknadt från och med det år, då han mönstras och första gången fullgör sin vapenöfningsskyldighet, samt i följd häraf till annan årsklass öfverflyttas; utan ock att i 2 år fullgöra sistnämnda skyldighet; och att, om mönstrad och ett år vapenöfvad beväringsskyldig, utan laga förfall, uteblifver från andra årets öfningsmöte, han skall, utom böter och hemtmngsäfventyr samt förflyttande till annan klass, i enlighet med hvad för undanhållande från första årets vapenöfning ofvan blifvit föreslaget, vara skyldig ej mindre att påföljande år fullgöra den lörsummade vapenöimngsskyldigheten, utan ock att i beväringen qvarstå tre år efter det han denna skyldighet fullgjort.
På sätt ofvan blifvit nämndt upphör dock beväringsskyldigheten vid 40 års ålder, äfven om den tredskande icke förr än under det 36 året eller sednare anträffas.
Då hädanefter, i händelse de af Kommitén vid besvarandet af denna punkt framställda förslag skulle vinna tillämpning, det icke bör ligga i någon utskrifningsskyldigs intresse att undanhålla sig från mönstring och öfningsmöte, samt det dessutom bör blifva förenadt med de största svårigheter att i flera år lyckas hålla sig undan, har Kommitén trott, att icke allenast de uti 10 § af Kongl. Kungörelsen den 27 October 1812 intagna kontrollstadganden, utan ock de i 7 § 2 momentet Kongl. Förordningen den 13 Februari 1849 gifna föreskrifter om så kallade eftermönstringars anställande, kunna från beväringsförfattningarningarne utan olägenhet uteslutas.
Endast för den händelse att en beväringsskyldig, som utan laga förfall uteblifvit från mönstring, lätteligen och innan mönstringarne inom bevärings-området äro afslutade, kan anträffas och till någon sednare mönstring derstädes inställas, torde föreskrift om hans hemtande till sådan mönstring böra bibehållas; och får Kommitén fördenskull i underdånighet föreslå: att de stadganden, som återfinnas uti 10 § af nu gällande bevärings lag, skola upphäfvas; samt alt, i stället för föreskriften om eftermönstringars anställande, skall stadgas åliggande för Konungens Befallningshafvande att, der så ske kan, föranstalta 50 derom, att från vederbörlig mönstring uteblifven beväringsskyldig, genom hemtning på egen bekostnad, inställes till besigtning och mönstring vid någon sednare mönstrings-förrättning inom det Regementes eller Corps’ bevärings-område, till hvilket den tredskande hörer.
I många af de fall, der den af Kommitén nu föreslagna hemtningspåföljd kommer att verkställas, torde det inträffa, att den hemtade saknar tillgång till gäldande af de med hemtningen förenade kostnader, till hvilkas bestridande Kronobetjeningen således skulle nödsakas förskjuta erforderliga medel.
Detta, i förening med den omständigheten, att, såvidt Kommitén känner, för närvarande saknas all föreskrift, huru dessa kostnader skola af allmänna medel gäldas, har föranledt Kommitén att i underdånighet hemställa: att Eders Kongl.
Majit täcktes i nåder särskildt förordna, huru ersättning för förskott vid hemtning af beväringsskyldige skall kunna reqvireras; och om sättet för deras afskrifning, i händelse den hemtade saknar tillgång till hemtningskostnadernas bestridande.
Efter hvad Kommitén förmodar, torde påminnelse om den utsträckning af beväringsåldern, som Kommitén föreslagit såsom ytterligare påföljd för obehörigt uteblifvande från mönstring och öfningsmöte, mer än något annat verka till förekommande af dylika oordningar.
Då det derjemte måste anses ligga i sakens natur, att den, sorn, för visad försummelse att ställa sig erhållen kallelse till efterrättelse, skall drabbas af ansvar, äfven bör i kallelsen underrättas om beskaffenheten af detta ansvar, har det synts Kommitén lämpligt: om uti de Kungörelser, hvarigenom beväringsmanskapet kallas till mönstringar och möten, intages äfven underrättelse om de påföljder, som drabba den försumlige.
Lika rättvist och ändamålsenligt, sorn det måste anses, alt den, hvilken i följd af försumlighet eller tredska uteblifver från mönstring eller öfningsmöte, derigenom icke erhåller någon minskning af sin beväringspligt, lika hårdt skulle det vara, om den. som utan eget vållande icke kommit att i behörig tid mönstras och vapenöfvas, derför lika med den tredskande finge vidkännas påföljden af en utsträckt beväringsålder.
Beträffande dem, som af laga förfall varit hindrade att inställa sigj vid mönstring eller möte, har Kommitén derför ansett sig böra i underdånighet föreslå det stadgande: att den, som af styrkt laga förfall är hindrad att sig vid mönstring eller öfningsmöte inställa, väl icke vidkännes någon förlängning af sin beväringsålder, men dock är pligtig, om han vid mönstring varder uttagen till arméens eller flottans förstärkning, att 57 att undergå vapenöfning i två år, såvida icke hans beväringsålder redan tilländalupit.
Då, enligt Kommiténs förmenande, alla uti 12 Capitlet 1 § Rättegångsbalken uppräknade förhållanden, sorn innebära laga ursäkt för uteblifvande från domstol, icke torde vara fullt tillämpliga i fråga om inställelse vid mönstring och möte eller till verklig krigstjenstgöring, har Kommitén ansett sig böra här uppräkna, såväl de allmänna förhållanden, hvilka äro af den vigt, att de kunna såsom ursäkter uti ifrågavarande hänseende godkännas, som ock de särskilda omständigheter, hvilka Kommitén i handelsflottans intresse ansett böra tagas i betraktande, med afseende å den del af sjöbeväringen, sorn fått sig en utsträckt beväringsålder ålagd; och får Kom mitén således nu underdånigst föreslå: att såsom laga förfall med afseende å beväringsskyldighetens fullgörande i allmänhet skall anses: om man sjuk är; om man i Konungens och Rikets tjenst är uppbådad eller farén; om man i häkte sitter; och om man af fiende, vådeld eller vattunöd hindras.
Vederbörande dock obetaget, att, då andra än nu sagda förfall förebäras, pröfva om de äro af den vigt, att de gälla må; samt att, utom de nu nämnda omständigheter, såsom laga förfall för inställelse till sjökrigstjenst, skall, dock blott såvidt angår sjökaptener, styrmän och sjöfolk af handelsflottan samt machinister å ångfartyg tillhörande enskildepersonerellerbolag, anses: att vara från riket på sjöresa frånvarande eller på inrikes sjöresa för tillfället från sin hemort aflägsnad; eller ock att före den dag, sjöbeväringen eller någon del deraf blifvit genom allmän kungörelse till krigstjenstgöring kallad, vara å fartyg inmönstrad till förestående sjöresa.
Inträdande dock i dessa fall skyldigheten till sjökrigstjensten den dag efter resans slut eller fartygets hemkomst, då sjölagen medgifver befrielse från den innehafvande enskilda sjötjensten; och att genom kontrakt eller annan laglig öfverenskommelse hafva redan tillförene förbundit sig att någon viss ännu ej tilländalupen tid tjena enskild man eller bolag å dess fartyg; för hvilken händelse skyldigheten till sjökrigstjenst likäl vidtager 30 dagar, efter det fartyget första gången kom mit i svensk hamn, sedan sjöbeväringens kallande till krigstjenst kungjordt är eller krigsförklaring blifvit utfärdad.
Slutligen, och innan Kommitén öfvergår till besvarandet af nästa punkt i promemorian, tillåter sig Kommitén underdånigst fästa Eders Kongl. Maj:ts nådiga upp märksamhet derå, att, enligt af Kommitén uppgjorda beräkningar, de med kontrollsystemets ordnande på ofvan föreslagna sätt förenade kostnader icke torde komma att öfverskrida 5ä 18,800 Riksdaler Riksmynt årligen eller 11,800
Riksdaler till aflöning åt de föreslagne nya Mönstrings-kommissarierna samt omkring 4,000 Riksdaler till papper och tryckningskostnad af de formulärer och blanketter, som böra hållas vederbörande tjenstemän kostnadsfritt tillhanda.
Genom tredje .'punkten af ifrågavarande promemoria har det åt Kommitén blifvit uppdraget att undersöka och uppgifva, huruvida det icke skulle kunna påräknas, att, till afhjelpande af den brist på befäl, som icke allenast under de årliga vapenöfningarne, utan ännu mer vid ett blifvande fredsbrott vore att befara, en del beväringsynglingar skulle åtaga sig, att emot vissa fördelar, som Kommitén hade att föreslå, undergå längre vapenöfning, än den för beväringsmanskapet i allmänhet fastställda och dymedelst inhemta dé kunskaper, sorn erfordras för att kunna till befäl användas.
Här har således blifvit antydd den tredje af de mest framstående bristerna uti vår nu befintliga bevärings-inrättning.
Att äfven den talrikaste och hvad materielén beträffar bäst utrustade armé förmår föga utan tillräckligt och vid tjenstgöringen vandt befäl, torde vara en så Ovedersäglig sanning, att anförandet af bevis derför kan anses Öfverflödigt.
Huru manskapet ån anskaffas och sammansättes, är och blifver således dess förseende med erforderligt befäl ett af de oeftergifligaste vilkoren för uppnående af försvarsverkets ändamål.
Utan befäl förblifver truppen blott en oordnad massa; ett chaos utan någon lifsprincip.
För framgång i striden är tillgång pä befäl lika nödvändig, som mod, styrka och vapenskicklighet hos manskapet.
Fåfängt skall fördenskull hvarje försök till en förbättrad organisation af vårt beväringssystem blifva, om icke dervid äfven tillses, att manskapet erhåller ett, efter dess behof afpassadt antal befäl och underbefäl.
Redan under hittills varande förhållanden, då blott en klass af beväringsmanskapet blifvit årligen öfvad vid särskildt möte, har bristen på tillräckligt befäl och i synnerhet underbefäl varit ganska kännbar.
Så mycket svårare skola de af denna brist härflytände olägenheter låta känna sig, då hädanefter icke allenast två beväringsklasser skola årligen öfvas, utan ock den andra klassen undergå sin öfning samtidigt med stamtimppérha, för hvilkas behof den nuvarande befälspersonalen egentligen är afsedd.
Ännu betänkligare måste följderna häraf blifva vid inträffande krig, då, om ej något medel till afhjelpande af denpa brist i tid beredes, det torde komma att saknas, icke allenast den för första uppsättningen af aktiva arméen och dess depöter erforderliga befälspersonal, Utan ock utvägar att fylla de luckor bland befälet, som kriget förorsakar.
1 betraktande häraf har Kommitén ansett det såsom ett bland dess förnämsta åligganden att noga undersöka, genom hvilka åtgärder det mål, man i detta hänseen - 59 de har för sig uppställdt, lämpligast och med största fördel, såväl för staten, som för försvarsväsendet må kunna ernås.
Att öka den stående befälspersonalen genom anställandet af särskilde officerare och underofficerare för beväringsmanskapet, så i krig sorn fred, torde visserligen ur rent militärisk synpunkt kunna anses ändamålsenligast.
Deremot tala likväl andra vigtiga skäl; hufvudsakligen desamma, som föranledt beväringssystemets tillämpning på vårt försvarsväsende.
Nödvändigheten att ordna försvaret så, att det i behofvets stund kan uppbringas till högsta möjliga styrka på samma gång det under freden medför de minsta möjliga kostnader för staten, gör sig gällande äfven i fråga om anskaffandet af befäl för den ökade styrka, af hvilken kriget har behof.
Att söka ur beväringsmanskapets egna leder bilda tillgång på ett reserv-befäl, som jemväl under freden kan biträda med manskapets undervisande och öfvande, måste således vara en naturlig följd af beväringssystemets conseqventa utveckling, och medföra väsentliga fördelar, icke allenast för staten, utan äfven för sjelfva be värings-inrättningen.
På samma gång statens utgifter för ifrågavarande ändamål betydligt minskas derigenom, att, i stället för löner åt en stående befälspersonal, blott lämpliga mindre ersättningar i form af arfvoden utgå till de beväringsskyldige, som för sitt danande till befälsämnen nödgas uppoffra tid och möda, måste nemligen bevärings-inrättnmgen sjelf otvifvelaktig! röna det fördelaktigaste inflytande deraf, att manskapet finner sig genom visad duglighet och nit i tjensten kunna vinna utmärkelse och förmåner i öfrigt.
Med afseende å allt detta och då det förnämligast är bristen på underbefäl, som gjort sig känbar, har Kommitén icke tvekat att, för sm del, understödja ett förslag i den riktning, som uti denna punkt af promemorian blifvit angifven, och får således i underdånighet tillstyrka: att man genom bildandet af en elitcorps bland beväringsmanskapet må söka förskaffa sig befälsämnen och dymedelst i någon mån afhjelpa de olägenheter, som förorsakas af brist på tillräckligt underbefäl; och att, för sådant ändamål, tillfälle måtte beredas de beväringsskyldige, som frivilligt sådant åtaga sig, att emot vissa fördelar undergå den utsträckta vapenöfning, som är ett nödvändigt vilkor för deras danande till underbefäl.
Eliternas tjenstgöringstid har Kommitén antagit i allmänhet böra sammanfalla med tiden för deras beväringsskyldighet.
Till följd häraf och då en flerårig vapenöfning mer än väl lärer för vinnande af nödig utbildning behöfvas, har Kommitén ansett, att dessa Eliter böra utväljas endast bland det beväringsmanskap, som fullgör första årets vapenöfningsskyldighet
Öfvertygad att hågen för vapenyrket hos rikets manliga befolkning i allmänhet och den yngre delen deraf isynnerhet, om än icke lika framstående i alla orter, dock tillräckligt skall betrygga framgången af nu liO ifrågasätta plan för erforderligt underbefäls anskaffande, tror sig Kommitén kunna antaga, att en del beväringsynglingar skola vara sinnade att, för inhemtande af nödiga kunskaper och vapenfärdighet, åtaga sig en längre vapenöfningsskyldighet, än den för beväringsmanskapet i allmänhet fastställda.
Att benägenheten dertill likväl skall komma att i hög grad bero äfven på beskaffenhet en af de fördelar, som derigenom stå att vinna, och af de åligganden, som dermed blifva förenade, är högst naturligt, I fråga om de fördelar, som böras beredas beväringseliterna, har Kommitén först och främst ansett oeftergifligt, att dem tillförsäkras ej allenast, under tjenstgönngstiden, underhåll, beklädnad, utredning med mera, utan äfven ett arfvode fullt motsvarande tillräcklig ersättning för den tid, som i och för tjenstgöringen försittes.
Derjemte torde utsigt böra för dem öppnas att kunna vinna befordran och dermed åtföljande förmåner, i förhållande tilli den längre tid de tjensfgjort samt den flit och skicklighet, de derunder ådagalagt.
Vidare har Kommitén, på sätt uti en del fremmande länder jemväl eger rum, ansett sig böra föreslå en tillökning i arfvode för sisla tjensteåret af deras beväringstid, så tilltagen att den kan hafva något värde såsom en sparad penning, hvilken på en gång ulfås.
Till betryggande mot förluster för staten och såsom ett ytterligare medel att förmå eliterna fullgöra de af dem åtagna förbindelser, har Kommitén trott, att, för utbetalandet af dessa arfvoden, bör såsom regel uppställas, att de utgå först efter hvarje slutadt öfningsmöle och den sista tillökningen först efter uttjent beväringstid.
Hvad åter angår de skyldigheter, som beväringseliterna böra ikläda sig, hor Kommittén trott, att vid bestämmandet deraf bör hufvudsakligen afses, hvad som erfordras för att dem må bibringas sådana egenskaper, som befrämja ändamålet med elitcorpsens inrättande.
I sådant hänseende kommer först iakttagandet af den disciplin, som för krigareyrket är oundgängeligen nödvändig; och derefter elitens åliggande att ordentligen bevista de vapenöfningar, som äro erforderliga för inhemtandet af sådana kunskaper, utan hvilka han ej kan användas att i sin ordning undervisa och leda andra.
Ehuru Kommittén icke funnit lämpligt, att pålägga eliterna sådane band emellan tjenstgöringstiderna, att de derigenom förhindras från att ingå i enskild tjenst, att sköta sitt vanliga näringsfång, eller att välja den vistelseort, som för hvar och och en i ett eller annat afseende kan vara fördelaktigast, har Kommitén likväl trott det vara nödvändigt, att äfven emellan öfningsmötena ställa eliterna i allmänhet, och de till bevärings-underofficerare befordrade isynnerhet, i den närmare förbindelse till stamtruppen, som ej mindre för deras disciplinariska förhållande, än för deras sammandragande när så erfordras, måste vara gagnelig.
Då det ligger i sakens natur, att eliterna böra framgent tillhöra och öfvas vid det regemente eller den corps, der de först blifvit antagne, blir likväl af bestämelsen om deras i allmänhet fria Hyttningsrält en nödvändig följd, att ersättningen för 61 deras march-kostnad till och från mötesplatsen ej får uteslutande bero på afståndet af den ort, der de vid mötestiden vistas.
Beträffande slutligen frågan, om de påföljder, som böra drabba eliterna för underlåtenhet alt uppfylla sina åligganden, har Kommitén ansett sig böra, så mycket som möjligt, söka åt elitinstitutionen bevara de fördelar, som i detta hänseende äro beväringsmanskapet i allmänhet förbehållna, och fördenskull icke velat för eliterna tillstyrka krigsartiklarnes tillämpning emellan tjenstgöringstiderna i vidsträcktare mån, än hvad beträffar iakttagandet af skyldig aktning och heder mot förmän; utan för öfriga förseelser föreslagit blott förlust af anställningen jemte dermed förenadt arfvode och öfriga förmåner.
De särskilda graderna inom allmänna beväringsmanskapets elitcorps har Kommitén, till åtskilnad från de motsvarande inom den stående armén, ansett böra betecknas med beväringssoldat, bevärmgskorporal, beväringsfurir och så vidare.
Efter denna korta redogörelse för de förnämsta grunderna uti det särskilda förslag till upprättandet af en elitcorps bland beväringsmanskapet, som blifvit utarbetadt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de åsigter, de fyra regementscheferna i samma ämne uttalat, får Kommitén nu i ett sammanhang framlägga detta förslag. a) Om bildande af underbefäl bland de bevaringsskyldige: