Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O c h kun- nen I i c k e s k ä n k a penningar, så s k ä n k e n åt- minstone edert v a r m a intresse, s ö k e n i n v e r k a på andra för den g o d a saken, träden hvar i sin stad den g o d a o c h d u g a n d e k v i n n a till hjälp, s o m här t o g det första steget, m e n som visserligen i c k e s k u l l e h a m y c k e t förmått, o m ej genast v i d detta ö m m a n d e hjärtans sym- pati hade mött henne.
Må alltid!
den följa en god gärning nu och som ondt, är ^Den hlicken ständigt skall följa mig, kvart än jag vandrar i världen vida; i sorg, i fröjd skall jag minnas diy — i stunder mörka, i stunder llida.
Jag såg ej hos andra kvinnor en blick, så farlig som din — det är, som hade jag skådat i drömmarnes riken in.
^Det göms i dc mörka djupen en gåta, jag än ej tydt — en gåta som all min glädje i. undrande vemod, hytt, CMcn om på den gåtan jag finge från dina läppar ett svar, jag gåfve gärna af lifvet ett dussin år eller par.
&lt; ?Miri prinsessa, min prinsessa, det är så jag vill dig kalla, när af kärlek, när af länglan blodets röda floder svalla.
E t t sådant h e m fann fru A n d e r s o n slutli- gen å R e s t a d, h v i l k e t l i g g e r v i d G ö t a elf, femton minuters v ä g från B r i n k e b e r g s k u l l e o c h en h a l f m i l från V e n e r s b o r g.
Svårligen k u n d e m a n påträffa ett bättre ställe f ö r det p å t ä n k t a ä n d a m å l e t än j u s t detta g o d s, hvars s k o g s d u n g a r erbjuda h e l s o - s a m m a o c h u p p f r i s k a n d e promenader, p å sam- m a g å n g s o m den förbiflytande G ö t a e l f m ö j - l i g g ö r utfärder äfven till sjös.
som Stanzer.
Tro mig, ingen så dig älskat, ingen så dig skulle tjäna i.
9 ' dr inne i kyrkans skymning som den man, som knä nu böjer inför dig — för dig allena.
vi gå allena, vi två.
' Vi säga livar ann ej mycket; vi förstå hvarandra ändå.
Stig då ned ur helgonhimlcn, låt din hy af solen brynas — skönare än du har anat Dvlcn världens skvallrande längor skall den stackars jorden synas!
de skulle få dubbelt bråd l, om en gång dc fingo veta, hur väl vi hvar ann förstått.
CMcd en kyss gif riddarslaget, din vasall mig sedan kalla, och jag svär dig troget skydda — 2.
%) u står hredvid mig, så späd och fin, stödd emot kryckan på parasollet, och blicken glänser som eldigt vin i slipaclt glas, emot ljuset hållet.
du, den fagraste bland alla.
Vår " nervösa " tid.
t fverallt k l a g a s öfver » n e r v o s i t e t ».
De g a m l a — det är j u ej att undra p å ~ — m e n d e m e d e l å l d r i g a, de unga, till o c h m e d barnen ä r o n u f ö r tiden o c k s å » ner- vösa ».
H v a r a f kommer det?
D e n n a fråga h ö r m a n s o m oftast.
O r s a k e r n a äro m å n g a o c h u p p g i f v a s o l i k a.
A n t a g l i g e n äro de alla b i d r a g a n d e, ehuru de i c k e a l l a l i k a m y c k e t uppmärksammas.
F ö r n ä m s t a orsaken l i g g e r i själfva lefnads- sättet.
R e d a n s o m b a r n intresserar m a n sig n u för saker, s o m f o r d o m k n a p p a s t den v u x n e f ö r m å d d e r e d a eller g e n o m t ä n k a.
R e - dan som barn mättas man a f mat o c h nöjen, efter h v i l k a barnet f o r d o m b l o t t l ä n g t a d e.
O c h — detta är viktigare, än m a n tror — redan s o m barn lär man sig all göra natten Ull dag.
D e t n e r v ö s a drag, s o m präglar synnerligast stadsbors personlighet, b e r o r i g a n s k a h ö g g r a d p å detta v å l d f ö r a n d e a f naturen.
S ö m - nen har sin tid, o c h o m denna tid o c k s å k a n flyttas, så sker detta i c k e ostraffadt.
Kom- m a n d e generationer försvagas g e n o m de före- gåendes o s u n d a lefnadssätt.
F å f ä n g t söker m a n g e n o m förståndigare lefnadssätt stärka barnen; det g å r icke, förrän o c k s å föräldrarne b ö r j a ett förnuftigare lif.
Det måste b l i f v a regel att i rattan tid g å till sängs, i c k e u n d a n t a g.
D e t måste blifva regel att börja sina nöjen så pass i tid, att man k a n sluta d e m, utan att för m y c k e t in- k r ä k t a p å tiden för h v i l a n.
N u hör äfven detta till undantagen.
V a n l i g e n börjar m a n dessa v i d den tid, d å m a n, strängt taget, egentligen b o r d e g å till sängs.
I alla f a l l b o r d e m a n åtminstone, när de sluta, rättvis- ligen i stället h a f v a sofvifc åtskilliga timmar.
H ä r m e d är i c k e sagdt, att man ej för n å g o n g å n g s k a l l k u n n a b r y t a en sådan regel o c h fortsätta ett nöje in p å nattens t i m m a r.
M e n det oriktiga är, att det s k a l l vara regel, att alla nöjen börja sent.
D e t är, s o m o m m a n i n b i l l a d e sig, att det v o r e särskildt fint o c h förnämt, att allt s k a l l v a r a så sent.
F o r d o m, när m a n en h v a r d a g i all e n k e l - het h e l s a d e p å h v a r a n d r a, k o m m a n k l o c k a n fyra eller h a l f fem p å e. m., o c h så var man h e m m a o c h l å g i sin säng k l o c k a n tio.
N u k o m m e r m a n k l o c k a n sju eller åtta o c h är h e m m a först k l o c k a n t o l f eller ett.
K a n det vara helsosamt?
O c h är det n ö d v ä n d i g t?
O m vi n u i c k e h a f v a tålamod att e g n a så m å n g a timmar å rad åt sällskapslifvet, så k u n n a vi j u börja v å r a s a m k v ä m n å g o t se- nare, men h v a r f ö r i all rimlighets namn k u n n a vi ej sluta d e m n å g o r l u n d a i t i d?
J o, vi måste supera!
F a s t ä n v i h e m m a spisat en stadig o c h tillräcklig m i d d a g, måste vi besvära v å r a v ä n n e r m e d att, f u l l k o m l i g t o n ö d i g t, tillaga o c h framsätta en hel m ä n g d mat, s o m v i så g o d t som truga i våra mat- sraältningsapparater, d e m till i c k e ringa tunga o c h besvär.
F a s t ä u h v a r k e n vi eller v å r a vänner, när vi ä r o allena, förtära a n n a t än en g a n s k a lätt aftonmåltid, måste vi, när v i ä r o tillsammans, sent p å k v ä l l e n äta en m i d - d a g n u m r o två.
D e t s k u l l e v a r a roligt att veta, huru m å n g a k v ä l l a r i v e c k a n personer m e d » stort um- g ä n g e » k o m m a i säng före midnatt.
Det s k u l l e o c k s å vara roligt att veta, huru m å n g a d a g a r i v e c k a n dessa s a m m a personer stiga u p p före k l 8 — 9 p å m o r g o n e n.
D e t är väl k n a p p a s t troligt, att n å g o n p å a l l v a r vill neka, att det v o r e v i d a helsosammare, o m vi försökte stiga u p p k l o c k a n 5 — 6 p å m o r g o - nen o c h g i n g o till sängs k l o c k a n 9 — 1 0 o m aftonen.
N a t t e n s k u l l e d å bestå a f j u s t de för h v i l a n mest l ä m p l i g a t i m m a r.
D e t m e d - gifves villigt, att det o m vintern u n d e r mör- k a m o r g n a r är f ö g a angenämt att stiga ti- digt u p p, o c h m a n k a n j u då o c k s å, när m a n så hafva kan, stiga n å g o t senare u p p.
L i k v i s t b ö r man j u o c k s å betänka, att män- niskan egentligen h v a r k e n får eller b ö r alltid få g ö r a det, s o m är a n g e n ä m t, samt att det angenämaste i c k e alltid är det helsosammaste.
M e n o m m a n o m vintern stiger litet senare u p p än o m s o m m a r e n, så finnes d o c k intet hinder för att ä f v e n o m vintern n å g o r l u n d a tidigt g å till sängs.
A r b e t a r man under da- gen o c h tager tiden i akt, så är man rätt g l a d att få v i d rimlig tid g å till sängs o c h k a n ä n d å hafva m e d h u n n i t ett rätt försvar- ligt dagsverk.
M å n g e n torde härvid i n v ä n d a, att detta ställer sig o l i k a för o l i k a personer, o c h att s o m l i g a tåla v i d nattvak o c h ej lida n å g o t men däraf.
M e d f ö r l o f — huru vet man det?
D ä r a f att i n g a o m e d e l b a r a följder v i s a sig, m å h ä n d a?
M e n det är ett m y c k e t osä- kert tecken o c h alldeles i c k e n å g o t bevis.
O c h o m det o c k s å skulle k u n n a ledas i be- vis, att den ena generationens o r e g e l b u n d n a lefnadssätt i c k e inverkar förstörande p å d e n n a s a m m a generations organismer, torde m a n d o c k få svårt att bevisa d e t s a m m a m e d af- seende p å e f t e r k o m m a n d e släktled.
O c h en a f de svåraste o c h mest i n g r i p a n d e o r e g e l - bundenheter i lefnadssättet är att g ö r a natten till d a g.
D e lida oerhördt a f att i c k e få sofva, så m y c k e t de b e h ö f v a.
Ä n d a till 8 — 9 års ålder behöfva de sofva halfva d y g n e t o c h b ö r a b å d e l ä g g a sig tidigt o c h sofva ut p å m o r g n a r n e.
Sedan a f k n a p - pas softiden, d o c k endast p å morgnarne.
I c k e förrän efter f y l l d a 1 2 år k a n o m aftnarne n å g o t tagas därifrån, o c h sedan b ö r det dröja 3 — 4 år innan d e u n g a i regeln få v a r a u p p e efter k l o c k a n nio o m aftnarne.
Det låter m å h ä n d a i mångas öron g a n s k a hårdt, detta, men d e n n a regel är den enda, som k a n tillförsäkra barnen ett enkelt o c h natur- enligt lefnadssätt.
T y dessa tidiga softimmar förhindra naturligtvis d e l t a g a n d e t i sådana nöjen, s o m g ö r a natten till dag, o c h som, o m de s k a d a de f u l l v u x n e, rent a f förderfva d e m, som ä n n u ä r o stadda, i u t v e c k l i n g.
Natur- ligtvis g ö r m a n j u äfven från d e n n a regel d å o c h d å undantag, men förståndiga för- äldrar g ö r a dessa undantag få o c h l å n g t emellan.
M e n h u r u skall detta ske, m e d all den lexläsning, det p i a n o s p e l a n d e o c h det hem- arbete, s o m m e l l a n skoltiden lassas p å b å d e flickor o c h gossar, just under deras u t v e c k - lingsperiod?
J a, det är f r å g a n!
Svaret d ä r p å blir, åtminstone från min sida, att endast u p p r e p a h v a d j a g förut sedan flere år t i l l b a k a f ö r s ö k t b å d e i tal o c h skrift framdraga: V i måste u p p h ö r a att på s a m m a vanvet- tigt g r u n d l i g a sätt, som hittills, bedrifva språk- u n d e r v i s n i n g e n; vi måste först lära andra sa- ker, sedan s p r å k; v i få ej börja med att in- lära sådant, som i c k e kan hvarken fattas eller läras utan en viss förut u p p n å d d förstånds- m o g n a d, innan vi vunnit d e n n a; vi få ej b e - gära, att v å r a barn s k o l a afsluta sina n u så vidt omfattande studier v i d s a m m a ålder, s o m vi afslutade våra, o c h vi få ej g l ö m m a, att den k u n s k a p s b ö r d a, s o m lägges p å deras axlar, med hvarje år blir tyngre o c h tyngre.
Vi måste afskaffa det marterande grammatiseran- det i språkundervisningen o c h alldeles v ä n d a b a k f r a m p å metoden — lära oss språket först o c h dess subtiliteter sedan, o m v i näm- ligen det f ö r m å o c h b e h ö f v a.
D e t låter underligt, m e n d e t var d o c k så, att f o r d o m h a d e m a n i c k e anspråk p å att barnet skulle förstå, h v a d det l ä r d e; m a n ansåg det vara n o g, o m barnen l ä r d e sig en minneslexa, o c h man svarade på vetgiriga barns frågor vanligen helt e n k e l t: det d ä r förstår d u inte ännu, inte förrän d u b l i r stor.
M a n k a n v ä l ej g ä r n a påstå, att detta v a r n å g o n förträfflig m e t o d, men den h a d e åt- minstone det g o d a m e d sig, att u n g d o m e n i c k e b r å d m o g n a d e å förståndets v ä g n a r, hvil- ket d o c k, säga h v a d m a n vill, var en förmån f ö r fysiken.
L i k a l e d e s hette det d å o m n ö - j e n o c h g o d a saker: det där får d u v a r a m e d o m, när d u b l i r stor.
O c h o m detta o c k s å m e d f ö r d e, att barnen oupphörligt längtade efter att » b l i s t o r a », o c h o m det i vissa för- h å l l a n d e n o c k s å ö k a d e njutningsbegäret, så v o r o de u n g a åtminstone i c k e redan v i d den ålder, d å d e först b o r d e h ö r a talas d ä r o m, blaserade o c h trötta v i d alla d e nöjen, s o m stodo d e m till b u d s.
H u f v u d s a k e n v i d all uppfostran är, att barnen föra ett naturenligt, d. v.
s. enkelt o c h rörligt lif, o c h att de intellektuella sys- selsättningarne p å ett passande sätt a f b r y t a s a f tillräckliga hvilotider o c h o m v e x l a m e d praktiska sysselsättningar.
E n d a s t p å så sätt k a n man u p p n å en sund u t v e c k l i n g a f b å d e k r o p p o c h själ.
M a n b ö r besinna, att sam- mansatta, starkt k r y d d a d e rätter i c k e äro h e l s o s a m m a för den i u t v e c k l i n g stadda or- ganismen, o c h att läckerheter i c k e b l o t t s k a d a matsmältningen, utan o c k v ä c k a njutnings- lystnad o c h alstra l e d a f ö r kraftigare närings- medel.
M a n b ö r besinna, att barnens ännu i c k e färdiga f y s i s k a krafter b e h ö f v a understödjas g e n o m tillräcklig s ö m n p å naturenliga tider.
H e l l r e än att gossen eller flickan skall » sitta u p p e » med sin l e x a, m å l e x a n g å d å l i g t; hellre d å l i g a s k o l b e t y g än d å l i g helsa.
Ty det är alldeles säkert o c h visst, att ingen- ting så undergräfver helsan s o m bristen p å sömn.
O c h d å barnen måste tidigt u p p o m morgnarne för att v a r a i s k o l a n o c h sitta länge u p p e o m k v ä l l a r n e m e d sina l e x o r, är det alldeles säkert, att endast undantagsvis starka naturer härda ut m e d ett för barnen så naturvidrigt lefnadssätt.
D e t t a att h å l l a sig v a k e n, att k ä m p a m e d s ö m n e n, angriper i h ö g grad nerverna, det vet h v a r o c h en, som f ö r s ö k t det, o c h att det s k a l l s k a d a barnen, b ö r den ringaste eftertanke kunna säga oss.
M e n — n u k o m m e r ett men, s o m, ifall läsaren hittills varit m e d o m allt d e t s a g d a, antagligen k o m m e r att helt o c h hållet o m - störta, h v a d det f ö r e g å e n d e vunnit — men, för att barnen s k o l a k u n n a föra ett helso- samt, naturenligt lefnadssätt, måste också för- äldrarne göra del, åtminstone till en viss grad.
T y endast i d e familjer, där stora till- g å n g a r, stort u t r y m m e o c h m å n g a tjänare till- låta barnen föra ett från föräldrarnes a l l d e l t s afskildt lefnadssätt, endast där k u n n a barnen (såsom fallet oftast är t. e x.
i E n g l a n d) få lefva ett l u g n t o c h från allt nervretande in- flytande befriadt lif, ehuru föräldrarne icke g ö r a det.
Naturligtvis behöfva föräldrarne i c k e därför afsäga sig allt umgängeslif, alla nöjen o.
, m e n de k u n n a — o c h d e b ö r a — inskränka allt detta i n o m måttliga gränser.
D e b ö r a sätta barnens bästa i första
r u m m e t o c h sina e g n a nöjen, sin b e k v ä m l i g - het, sin l y x i det andra.
Berndt Oskar Stackelberg.
H ä r e m o t k a n m e d fog i n v ä n d a s, att äfven o m föräldrarne så g ö r a, ett b e s t ä m d t hinder mot att reglera barnens softider p å rätta sättet uppreser sig g e n o m det e v i g a tröskan- det m e d l e x o r, det ständiga temaskrifvandet, h v a r m e d barnen så ofta måste h å l l a p å l å n g t ut p å nätterna.
V i s s e r l i g e n.
M e n v a k a r m a n ö f v e r, att barnen i rätt tid börja sina l e x o r o c h allvarligt h å l l a p å därmed, hjälper m a n dem g e n o m svårigheter o c h stödjer o c h un- derlättar deras arbete, så torde det d o c k i d e flesta fall k u n n a u n d a n g ö r a s, innan sof- tiden är inne.
Stackelberg, som ö p p - nade den ganska intressanta debatten o m denna sak, o c h bland de många o c h betydande ta- lare, som gäfvo frågan sitt understöd, var han tvifvelsutan den mest framstående.
Kamma- ren lyssnade också aktningsfullt o c h s y m p a - tiskt till frih.
Stackelberg, som nu för första gången inom riksförsamlingen egnade sin par- lamentariska förmåga åt ett ämne, som icke stod i något samband m e d hans egenskap af sjöofficer.
S. hade nästan uteslutande egnat sin föregående verksamhet inom riksda- gen åt sjöförsvarets tjänst.
M e n när s k o l a d å barnen få tid till l e k a r o c h rörelser i det fria, till p r a k t i s k a syssel- sättningar, till d e l t a g a n d e i det v e r k l i g a lifvet?
J a, den frågan måste m a n bedja skol- stadgan, eclesiastikministern o c h k o n g l.
M:t besvara!
Men så l ä n g e skolarbetet, b å d e i s k o l a n o c h i hemmet, är så b e t u n g a n d e, så l ä n g e det d a g l i g a lifvet i h e m m e t så ofta är ställdt p å att njuta a f lifvet så m y c k e t m a n m ö j - ligtvis k a n hinna o c h har råd till (o c h oftast åtskilligt mer), så l ä n g e k o m m a helt säkert k l a g o m å l e n öfver v å r » n e r v ö s a t i d » b å d e att fortfara o c h att vara fullt berättigade.
MathUda Lang / et.
Inför främmande ögon.
, Dcn nationella textilindustrien i Sverige och förenin- gen - ' Handarbetets vänner ».
Under denna rubrik innehåller det i Ztirich utgifna Schweizerisch.es Familien- Wochenblatt en ganska utförlig artikel öfver den u p p b l o m - strande kvinnoslöjden i vårt land o c h » H a n d - arbetets vänners » syften o c h sträfvanden.
Den erkännande o c h i det bela ganska korrekta uppsatsen bör innebära ett smickrande intresse för svenska läsarinnor, äfven om de ej kunna undgå att le åt en eller annan naiv liten d e - talj i framställningen, som röjer de främmande och i hvarje punkt icke fullt förtrogna ögon, med hvilka författaren sett.
Efter att hafva talat om stiftandet af för- eningen » Handarbetets vänner », som till ut- gångspunkt för sina bemödanden att höja den textila hemslöjden tog » d e stilfulla prydnads- arbeten, som sedan gamla tider förfärdigats af allmogens k v i n n o r », skrifver författaren: » Dessa arbeten bestå dels af rika gobelinartade väfnader med en ' sorts i väfstol utfördt broderi i geometriska mönster med kraftiga, väl afvägda färger, dels af mattväfnader, snarlika de orientaliska, samt enklare väfnader med mönster i rödt och blått på linnebotten.
Vidare förekomma spetsar af utomor- dentlig skönhet och hållbarhet, knypplade utan upp- ritade mönster på små med mossa stoppade knyppel- dynor, fransflätning, nätflatning, linnebroderi, hålsöm och bandväfnad o. s. v. allt i karaktäristiska mönster af den rikaste omvexling och ett beundransvärdt fulländadt arbete.
Tillverkarinnorna, hvilka egna sin mesta tid åt fiske eller boskapsafvel och husliga sysslor samt om somrarne arbeta i jorden, utföra dessa konstverk på lediga stunder.
De ega, förutom ett rikligt förråd af ärfda mönstertraditioner och gamla förebilder, själfva medfödd en så stor idérikedom, att det.
än idag är svårt att exempelvis få dem att reproducera en gif- ven spetsform.
Slöjderskan vill ha frihet att gifva nya idéer gestalt.
» Det är ju ingen idé med att arbeta efter mönster », är en invändning, som man ofta får höra.
Det är en förnöjelse att se dessa gamla och unga kvinnor i deras egendomliga, färgrika nationaldräkter arbeta vid väfstolen eller syssla vid knyppeldynan, bredvid hvilken ofta vall-hornet ligger tiM reds för dom, med undantag af ärfd eller före äkten- skapet förvärfd fastighet å landet, tillfalla den kvarlefvande.
Det var på middagen lördagen den 12 maj 1883.
I riksdagens andra kammare föredrogs ett betänkande, afgifvet af lagutskottet och rö- rande en motion af frih.
Motio- nen förordade ett borttagande ur giftermåls- balken af kapitlen om äktenskapsförord, om mannens målsmansrätt för hustrun, om gifto- rätt i b o, huru mannen må sälja hustruns fa- sta gods m.
I stället ville frih.
Stackel- berg ha in i giftermålsbalken ett par korta stadganden o m äkta makars skyldighet att hjälpa hvarandra inbördes samt om enklings- och enkorätt, d. v. s. att vid den ene makens död skulle en fjärdedel af den aflidnes egen- knypplerskan att då och då förfriska sig med några af dessa djupt vemodiga toner, som äro säregna för den svenska folkvisan.
Ej mindre pittoreskt är det att se de unga dalkullorna på landtgårdarne i Stock- holms natursköna omgifningar, där de om somrarne taga tjänst som biträden i trädgård och ladugård — att se dem slå sig ned att smycka lintygsveck eller kragar med det vackraste arbete, medan de vakta på kreaturen eller i båten, som skall föra familjen ut på en lusttur.
Plela den ofvan nämnda mångfalden af olika ar- beten och mönstermotiv, hvilka sedan urminnes tider användts för nationaldräkterna, för täcken, vägg- och bänkkläden m. m., har det nu lyckats » Handarbetets vänner » att väcka till nytt lif och under konstnärlig ledning använda för moderna ändamål.
Så tillverkas förhängen, gardiner, mattor, möbeltyger, kuddar, föremål för toaletten, skrif- och sybordet o. s. v. Genom denna återuppståndelse af den urgamla hem- slöjden har man i Sverige vunnit en alldeles egen- domlig textil konstindustri, hvilken brutit sig väg till de högre klasserna och bland konstkännare och resande främlingar väckt stor uppmärksamhet. » Efter att närmare ha omnämnt » Handarbetets vänners » utställningslokal i S t o c k h o l m, hvilken » hör till stadens sevärdheter », samt metoderna för föreningens verksamhet att höja o c h ut- bilda den allmänna smaken, afslutar författaren sin artikel med följande o r d: » Som af det nämnda kan ses, är föreningen ett i sin art egendomligt företag.
Den är ingen väl- görenhetsanstalt i egentlig bemärkelse, än mindre ett företag för pekuniär vinning, utan en praktisk, konstindustriel anstalt, afsedd att förädla handarbetet i konstnärlig och nationel riktning, att gifva de bildade damerna lust och förmåga att stilenligt smycka sina hem med egna händers arbete, att tillika upp- muntra den husliga konstfliten bland allmogen samt att förskaffa flitiga arbeterskor arbetsförtjänst i hemmet. » Mannen med de blida dragen, hvars tunga dock kunde vara skarp nog, kämpade nu tap- pert en parlamentarisk strid för kvinnans rät- tigheter inom äktenskapet.
Han åberopade ut- vecklingen i andra länder, särskildt i E n g - land, han uppträdde kraftigt m o t den juridi- ska åskådning, som strängt ville hålla fast vid den germaniska familjerätten, o c h han förordade i stället det vida mera etiska förhållande, som skulle inträda, om man accepterade det fram- lagda förslaget o c h öfvergåfve den nuvarande giftermålsbalk med dess kanter o c h bark, » som ännu sitta kvar, sedan den balken för århun- draden tillbaka hemtades hit från Germaniens urskogar ».
O c h han erinrade o m det onekli- gen rätt besynnerliga förhållandet, att en kvinna, som en gång blifvit myndig, skulle åter in- träda i omyndighetstillstånd, på samma gång hon inträdde i äktenskap.
Ungefär så yttrade sig frih.
Stackelberg, o c h det kan ej nekas, att detta ämne, behandladt från riksdagsmannens plats i kammaren, tog sig bättre ut, än dä skalden O l o f Stig (frih.
Stackelbergs författarenamn) besjöng det i sin sångsamling » T r ä k o l ».
Där sjunger han b l.
a.: Må makar, om de vilja, gärna skifta emellan sig sitt gods, ej ondt i det; men må man icke några lagar stifta, som göra detta till en skyldighet, än mindre säga: kvinnor, som sig gifta, afhändas därmed sin själfständighet.
Och icke nog, att de med mannen dela, de skola lemna till hans skön det hela.
Så ter sig en riksdagsmotion på v e r s!
Ä m n e t är föga poetiskt, och poesien får en tämligen didaktisk anstrykning.
D e t är också ej utan sina faror att på detta sätt behandla ett lagförslag, allra helst o m en, låt vara al- drig så ädel o c h berättigad, harm skärper ut- trycken, som redan på grund af oratoriska effekter o c h kontraster lätt skjuta öfver det mål, som närmast afses.
D e t torde vara svårt att låta den stora o c h vackra sympatien föl- en allmän princip klart o c h tydligt uttala sig i poesi, då principen fått lagparagrafens torra, af så många omständigheter beroende form.
Å t denna svaghet har O l o f Stig skattat i sin diktsamling; den låg så nära till hands, att den ej kunde undvikas.
K a n s k e hade i annat fall bandet på skaldens indignation verkat häm- mande äfven på inspirationen, o c h därmed hade föga varit vunnet.
Men vi måste lemna detta skede af frih.
Stackelbergs verksamhet, som då ej bar någon frukt.
V i ha så m y c k e t mera skäl därtill, som året 1884 betecknar det år, under hvilket frih.
S. gjorde sina viktigaste inlägg för lös- ningen af kvinnofrågan.
Ä f v e n detta år u p p - dök frågan om gift kvinnas eganderätt.
Inom riksdagen debatterades nämligen ett förslag, att af k. maj:t begära en omarbetning af lagstift- ningen rörande äkta makars inbördes egen- domsförhållanden.
Skrifvelsen skulle tillika an- gifva vissa synpunkter för en sådan omarbet-
Dessa synpunkter förordade en inskränk- ning i giftorätten, rättighet för kvinnan att förvalta den egendom, som är henne enskildt tillhörig, förbud för mannen att utan hustruns samtycke bortskifta, förpanta eller sälja boets fasta egendom samt slutligen ett par uttalan- den i fråga om ansvar för gäld eller om arfs- andel i b o e t.