Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å h ö r a r n e lyssna, k ä n n a i g e n ett o c h annat s o m s i n t i l l h ö r i g h e t o c h a p p l å d e r a o c h sen- t e r a allt d e t ö f r i g a i f ö r t j u s n i n g e n ö f v e r e n m a n, s o m så v ä l f ö r s t å t t ä f v e n d e r a s fol- dern s j ä l f v a hittills o b e k a n t a t a n k a r.
S a k e n lär v ä l v a r a d e n, att h o s o s s m ä n - n i s k o r finnes e n d j u p t i v å r n a t u r r o t a d b e n ä g e n h e t att m o t s t å utifrån k o m m a n d e p å v e r k n i n g a r, e n i n d i v i d u a l i t e t e n s själfbe- v a r e l s e i n s t i n k t, s o m s t u n d o m d r i f v e r o s s att f ö r k a s t a till o c h m e d d e b ä s t a r å d, m a n i n - gar, impulser, blott e m e d a n vi i d e m vädra i n t r å n g i v å r fria s j ä l f b e s t ä m n i n g s r ä t t.
Skola v i m o t t a g a n å g o t utifrån, så får m a n i n t e f o r c e r a o s s.
K o m m e r n å g o n o c h vill trumfa i o s s sin åsikt, så s p j ä r n a v i v a n l i g e n e m o t m e d h ä n d e r o c h fötter.
Men bemöter man oss h y g g l i g t, afväpnar vår oppositionslust m e d ampla medgifvanden o c h ger det en f o r m s o m f r å g a d e m a n o s s till r å d s, d å h ä n d e r d e t n o g lätt att v i, i n n a n v i v e t a ordet o m, hafva mottagit m e d själens ö p p n a a r m a r e n a n n a n s t a n k e eller s t ä m n i n g, s o m vi sedan m e d ö m h e t vårda s o m eget barn.
V i äro suggererade.
M e n eftersom vi n u ä n d t l i g e n h a k o m m i t till v å r a b a r n, m å n n e i c k e h o s d e m j u s t finnes i utpräglad f o r m d e n där b e n ä g e n - h e t e n att m o t s ä t t a s i g p å t r y c k n i n g a r u t i f r å n?
G a n s k a säkert, e h u r u d e n v a n l i g e n af- straffas u n d e r a n d r a t i t l a r s å s o m » t r o t s », » uppstudsighet », » tredska », » egensinnighet ».
B a r n m å s t e lära s i g l y d a, d e t är e n gif- v e n sak.
B a r n m å s t e o c k s å lära sig tala s a n n i n g, s i t t a o r d e n t l i g t till b o r d s, v a r a fli- t i g a, ärliga, r e n l i g a, h y f s a d e m.
Månne icke det suggestiva behandlings- s ä t t e t i alla d e s s a fall s k u l l e h a f v a e n kraf- tigare, o c h v a r a k t i g a r e v e r k a n ä n m a k t s p r å k eller ö f v e r t a l n i n g?
Ett e x e m p e l: E n l i t e n g o s s e får f ö r sig, att salt b r i n g a s m a k a r så illa, att h a n ej k a n ä t a d e n.
M a k t s p r å k e t l y d e r: » Ä t b a r a, o c h sitt i n t e och peta i maten!
D u får i n g e n m a n n a - grynskaka, förrän d u har ätit u p p d i t t kött. » G o s s e n ä t e r k a n s k e u p p k ö t t e t f ö r att få sitt n ä m n a r n, m e n n a t u r l i g t v i s s m a k a r i n t e därför salta bringan bättre nästa g å n g.
Ofvertalningsmetoden ger s a m m a resultat.
V i l l m a n d ä r e m o t få b a r n e t a t t t y c k a o m e n m a t r ä t t, s o m d e t f ö r u t h a r r a t a t, så g å r m a n g i f v e t v i s t i l l v ä g a p å a n n a t sätt.
Gossen s l i p p e r sitt s a l t a k ö t t, i n g e n t v i n g a r h o n o m.
H a n k a n s k e f ö r r e s t e n har ätit d e t f ö r o f t a o c h d ä r a f fått a f s m a k.
M e n k o m m e r rätten t i l l b a k a h v a r v e c k a o c h g o s s e n i n t e får ä t a s a m m a m a t s o m d e a n d r a o c h h a n till p å k ö p e t ser f ö r ä l d r a r n e r i k t i g t njuta af d e n läckra anrättningen (f ö r s i k t i g t, så att i n t e a f s i k t e n f r a m s t i c k e r!)
, så d r ö j e r d e t n o g i n t e länge, förrän h a n b e g ä r en bit m e d.
E l l e r ett a n n a t e x e m p e l: M o d r e n går ut på en s t u n d o c h lämnar g o s s e n e n s a m i s a m m a r u m s o m ett oaf- dukadt kaffebord.
» D u understår dig inte, » säger hon, » att röra sockret!
Ja ja, akta dig bara!
Jag 211 ser har nog, tagit när j a g k o m m e r tillbaka, o m något. » du H v a d g ö r nu d e n n a v ä l m e n a n d e oförstån- diga m a m m a?
H o n hotar — och väcker d ä r m e d b a r n e t s o p p o s i t i o n s l u s t till lif.
Hon förutsätter m ö j l i g h e t e n, ja, nära n o g sanno- l i k h e t e n af ett s y n d a f a l l — e n t a n k e, s o m ö g o n b l i c k l i g e n ö f v e r f ö r e s till h e n n e s f ö r e n sådan suggestion naturligtvis m y c k e t mot- taglige u n g e herr son.
H o n säger sig k u n n a se på sockerskålen, o m han rört den.
Det lyster h o n o m pröfva.
H a n b i t e r i t u en s o c k e r b i t o c h tar e n a hälften, så är a n t a l e t åtminstone detsamma.
I släptåg: osanning o c h u p p r e p a n d e af s n a t t e r i e t v i d f ö r s t a läg- l i g a tillfälle.
E n suggestion i rätt riktning stället h a l y d t u n g e f ä r s å: skulle i » B o r d e t får stå s o m d e t står, m e d a n j a g är u t e, e f t e r s o m j a g v e t, att d u a l d r i g r ö r någonting. » Det frestande sockret namnes icke.
Ingen h o t e l s e e g g a r till o l y d n a d, i n t e t f ö r b u d l o c - k a r till ö f v e r t r ä d e l s e.
M e n e n v i s s h e t ut- t a l a s, att b a r n e t har f ö r v a n a att u p p f ö r a sig väl.
D e t t a är e n t y p i s k f o r m f ö r s u g g e s - tion.
U p p r e p a s ett s å d a n t u t t a l a n d e o f t a o c h i e n t o n, s o m u t t r y c k e r f a s t h e t o c h för- t r o e n d e, så k a n d e t i c k e slå felt, att d e n n a v i s s h e t ö f v e r g å r till b a r n e t själft o c h h o s d e t s a m m a b i l d a r ett d e t s t a r k a s t e v ä r n m o t f r a m t i d a frestelser.
A f föräldrar, s o m i större utsträckning användt det suggestiva uppfostringssättet, skulle r o g kunna lämnas rikligt m e d exem- p e l p å d e g o d a r e s u l t a t e n af d e n n a m e t o d.
D e t är i c k e a l l o m g i f v e t att k u n n a s u g g e - rera säkert o c h kraftigt.
Hufvudsumman är d o c k, att m a n s u g g e r e r a r p å r ä t t sätt, att m a n således icke trugar i barnet sina l ä r d o m a r, u t a n alltid f r a m s t ä l l e r d e m s å s o m n å g o t s o m b a r n e t v e t själft o c h är a l l d e l e s m e d o m, v i d a r e att m a n a l l t i d t a r f ö r gif- v e t, att e n t i l l s ä g e l s e s k a l l b l i å t l y d d, o c h s l u t l i g e n att m a n v i d m o t s t å n d eller o m o t - t a g l i g h e t i c k e f o r c e r a r f r a m ett r e s u l t a t, u t a n hellre — o m i c k e v i d m a k t h å l l a n d e t af l y d - n a d e n för det rätta fordrar ögonblickligt a f g ö r a n d e — å t e r k o m m e r till s a k e n, g å n g p å g å n g u p p r e p a r sitt o r d i b e s t ä m d o c h förtroendefull t o n o c h d ä r m e d slutligen upp- når helt, h v a d m e d t v å n g e n d a s t k a n v i n n a s skenbart o c h i yttre måtto.
D e t o f t a å t e r k o m m a n d e u p p r e p a n d e t spe- lar e n v i k t i g r o l l v i d all s u g g e s t i o n.
Ord vänjas in i öronen, orden gifva idéer, b å d e g o d a och onda karaktärsdrag hafva j u vanan att t a c k a f ö r att d e s t a d g a t s i g.
Naturligt- vis motverkas ändamålet, o m återupprepan- d e t u r a r t a r till k ä x o c h kält.
D e n hypnotiska suggestionen ger goda anvisningar.
Främst d e n: j u viljelösare och p a s s i v a r e f ö r e m å l e t är, d e s s m o t t a g l i g a r e är det för suggestion.
N u b o r d e j u däraf följa, att m a n v a l d e s t u n d e r af l u g n o c h s i n n e s r o f ö r m e d d e l a n d e till b a r n e t af s i n a f ö r m a n i n - gar och g o d a lärdomar.
T y v ä r r är m o t s a t - sen det vanligaste.
N ä r s i n n e t är s o m u p p - rördast, motståndskraften som mest upp- e g g a d — o f t a m e d t i l l h j ä l p af r i s e t s ret- m e d e l — d å är d e t m a n a n s e r r ä t t a ö g o n - blicket vara k o m m e t för moralisk påverk- ning.
I n g e n t i n g k a n v a r a m e r a afvita.
» R e t e r i c k e e d r a b a r n till vrede. » A g a kan vara nödvändig, undantagsvis, stränga befallningar måste understundom a n l i t a s, ö f v e r t a l n i n g l i k a s å — allt p å v e r k - n i n g a r utifrån.
S o m grundval för uppfostrin- gen borde dock läggas en annan m e t o d, den
(DUN 212 suggestiva, hvars väsen kan betecknas som e n b e a r b e t n i n g inifrån barnets eget med- vetande.
D e t är v i s s e r l i g e n i c k e a l l d e l e s så.
S u g g e s t i o n e r n a k o m m a n o g utifrån.
Men för b a r n e t s m e d v e t a n d e ställer d e t s i g så, s o m _om d e t e n d a s t f ö l j d e s i n a e g n a ingif- velser.
Däruti ligger knepet.
M a n lurar i de s m å kära barnen en hel m ä n g d g o d a ingifvelser, alldeles s o m m a n ger d e m in piller i s y l t.
K n e p e t är l i k a b e r ä t t i g a d t det ena fallet s o m i det andra.
Efraim i Rosenius.
^ " S s s e i a e s " tysta.
2; a3e j-ag e n eåé * S a 3m Rtani aj; eleinePfet, &amp; i » ta vote- ten Den Cag3!
1895 den fyraåriga Nelly; man hade posterat henne vid fönstret, o c h här k o m hon på det rent af genialiska infallet att under hjärteskärande » na- turljud » med bägge de små näfvarnc trumma löst på fönsterrutan.
Georgs unga vackra fru bildade publiken till detta mästerligt iscensatta lust- spel.
H o n stod i fonden af kupén o c h skrat- tade af fullaste hjärta, så ofta ett ansikte med forskande min dök upp utanför kupédörren för att hastigt åter försvinna med ett uttryck af oförställd förskräckelse.
A n d t l i g e n!
D e n sista signalen gafs, l o k o m o - tivets hvissling skar genom hallen, o c h stö- nande ångade tåget från den upplysta bangår- den ut i den stjärnklara natten.
» Victoria, » utropade G e o r g triumferande o c h svingade med bägge armarne sin pojke, som sprattlade med fötterna af förtjusning.
H a n hade också allt skäl att jubla öfver sitt lyckade streck.
En tio timmars nattresa i en fullproppad kupé m e d barn o c h blomma hade i själfva verket varit ett öde, C9 fiut uögt fiEanS R u i n n o t j a g 3ig atäffet, (S) en 8j.
val uet&amp;Eigt stot, Sin f e ^ n a 3 » 6 l a g 3!
aEEe tiait S) u pot 3 e n svenska ^öfc uårUDen * u a t 3 SRLat e n JCaatat Cj / tot ut ett Set, S) u gått a3eEt e^ enclait 9~Cåt Set ef ueta££t ffatt en maniPiftgfteten aanning.ijiö, mot eotgfleten: jx&gt;t på, fttmg ga fejViaSa^ä^Senj genom Den oat£3en.
&amp; a££a not3en t&gt;ai.C3 » tia3, 3 u p P a n t e i a t Piat.
; 3at i, é t n o m i6 ^otR-ämpatlnnan.
3ttt uetR, A&amp;aEE 3oc&amp;&lt; ej, 3o.
ftampat 6&amp;aEE 6 e g i a n 3 e " t9u v 6pitafc u p p fiott, 3u 2Det a Hota3 J E ^uvnnori, gäng J ' CeEa j o t 3 e n » 6oC 6eCvj, * et, j-oi3en, ti3 3et 3e6 » tiEEuåxt unttefc 6 m a Romnouå,tE3 tat, gteiaat |oten.at.
» tyngre att röna än en hel följd af dagar sköna. » O, dessa poeter!
D e snillrikheter och djup- sinniga bilder, som de skaka ur armen, halta ofta rätt betänkligt.
D e n sex veckors ledighet, som Georg med de sina tillbringat i en härlig b e r g s t r a k t.
hade det nu varit » e n hel följd af dagar s k ö n a »!
Skada bara, att de redan voro öfver, liksom » d e sköna dagarne i A r a n j u e z ».
» M e n hemma är också bra, » menade Georg, drog sin unga hustru till sig o c h kysste hennes röda mun, som log emot honom.
Men » unge herrn » tycktes ingalunda lida en vänlighet, som icke gällde h o n o m; han f o r blixtsnabbt med händerna i pappas bruna skägg o c h så — klatsch!
— midt på näsan!
G e o r g skrattade, så att tå- rarne runno.
Lilla Nelly blef afundsjuk o c h klättrade upp i mors knä, där hon, anslutande sig till hjulens rullande o c h rasslande, öppnade en lång rad af frågor, hvilka sju vise icke skulle mäktat besvara.
Isynnerhet intresserade hon sig för det sätt, hvarpå de fortskaffades af tåget.
A t t vagnen drogs af lokomotivet, det begrep hon snart n o g; men.
» H v e m drar l o k o m o t i v e t?
» » Ä n g a n, mitt barn. » » Ä r ångan en h ä s t?
» » N e j, min älskling.
Ä n g a n.
ångan.
det är en kraft, ser du.
» » Ä r kraften en h ä s t?
» » N e j, men hästen har du? » Det röda skenet.
Af Ludvig Ganghofer.
Ofve-sättning för Idun.
intaget var öfverfylldt.
Emellertid hade Georg fe^ " lyckats eröfra en kupé för sig o c h sin familj.
A n n u var man ej i gång, o c h en o c h annan resande störtade trätande från vaggon till vaggon för att finna en något så när hjälp- lig liten fläck för sin räkning.
M e n Georg förstod att på ett raffineradt sätt skrämma bort dem från sin kupé.
H a n tog sin tvåårs pys på knäet, rustade o c h skämtade med h o n o m och nöp h o n o m i de runda kinderna, så att den lille ostyringen upphäfdc gälla skrik, hvilka endast genom en m y c k e t fin nyans skilde sig från smärtans oljud.
Dessutom härmade han med förbluffande naturtrohet ett lindebarns kvi- dande läte, o c h för att ytterligare förhöja den afskräckande verkan af dessa ljud, så fruk- tansvärda i alla resenärers öron, sattes barn- flickan att i dörrens omedelbara närhet gunga en tom kudde på armarne.
Naturligtvis hade en roll i denna intrigkomedi äfven tilldelats en kraft.
Förstår » J a, mamma, men hvar har hästen en k r a f t?
» » I fötterna. » » H a r jag också en kraft i f ö t t e r n a?
» » Ja, ja, j a!
» » K a n jag då också dra l o k o m o t i v e t?
» M a m m a förtviflade, Georg skrattade.
Han strök med handen öfver sin vetgiriga flickas lockiga hår och höll med den andra fast pysen, som hade rest sig m o t fönstret, plattade näsan mot rutan o c h med förvånade ögon stirrade ut på ljuslågorna, som susade förbi.
Under tiden ordnade barnflickan m e d kuddar och täcken den ena hälften af kupén till sof- rum.
När det så hette: » N u till sängs! » — förspordes visserligen från Nellys sida en ljud- lig gråtprotest, hvilken dock snart stillades af mammas vänliga tilltal.
Barnen blefvo till hälften af klädda, ordentligt » af pussade » af far och m o r, lagda under de varma täckena — o c h så skulle det b e d j a s!
Först knäppte Nelly hän- derna o c h upprepade med rörande enfald sin lilla b ö n.
Därefter kom turen till arftagaren: » D u d, som hafvej b a n e n käj.
Se till mig, som liten äj.
» D e n lille jollrade bönen till ända under upp- repade gäspningar, hvarpå modern lade barnen bekvämt till rätta bland kuddarnc o c h Georg i kupétaket drog den blåa slöjan öfver lampan.
» S å!
N u intet pratande mer o c h s o f g o d t!
» D e små förhöllo sig så snällt som fromma lam, d c rörde sig ej mer, o c h snart hade alla slutit ögonen.
J u bekvämare de unga hade det, dess knappare hade dock tyvärr utrymmet för dc tre vuxna blifvit tillmätt.
Den ena halfva bänken öfverläts åt barnflickan, G e o r g makade sig upp i hörnet vid fönstret, den unga hustrun satte sig v i d hans s i d a.
o c h lutade huf- vudet m o t hans bröst.
E n half timme spra- kade hon ännu sakta med honom, så föllo äf- ven hennes tunga ögonlock tillsammans.
Georg kunde ej sofva.
Han höll armen lin- dad om sin hustrus skuldra o c h vågade ej röra sig för att c j väcka henne.
Under tysta tankar blickade han framför sig.
Allteniellan glcdo dock hans ögon bort till de sofvande barnen, hvilkas varma små anleten i den blåa halfskymningen sågo ut s o m rosen- knoppar.
Ett lyckligt leende dröjde på hans läppar, och han tryckte en lätt kyss på den unga m o - derns vågiga hår, liksom till en stum tacksä- gelse för den ljufva lycka, hon skänkt h o n o m med sin kärlek o c h sina barn.
Två timmar hade färden varat; då vaknade den unga frun.
Den korta sömnen på det trånga, obekväma sätet hade blott ännu mer uttröttat henne.
G e o r g ansträngde hela sin skarpsinnighet för att råda bot.
M e n från bar- nen nändes man icke taga minsta utrymme, och tjänstflickan, som hade släpat o c h packat hela dagen, måste också ha sin stackars plats i fred.
Här fanns bara en utväg.
V i d nästa station lämnade G e o r g kupén o c h sökte stufva in sig i en annan vaggon.
D e t var visserligen inte så lätt.
A n d f å d d rusade han från dörr till dörr, o c h andtligen, i sista vagnen på tåget, fann han en liten vrå.
Själf hade han endast råkat ur askan i elden — han var den åttonde i kupén — men han tänkte på sin » lilla g u m m a » och var nöjd.
H u r godt h o n nu kunde sofva!
Han såg henne helt tydligt framför sig.
hon slumrade redan, bekvämt utsträckt, o c h andades med djupa drag mellan de halföppnadc läpparne.
E n fin rodnad färgade hennes kinder, o c h omkring munvinkeln lekte ett ljust leende, som såge hon ' i d r ö m m e n glada bilder.
E n trefaldig, gäll hvissling från lokomotivet skrämde u p p G e o r g ur hans tankar.
E n plöts- lig känsla af ångest jagade genom hans hjärta.
han störtade till dörren, fick ned fönstret o c h stirrade längs med tåget.
D e t var på öppna fältet, ingen station i närheten.
Långt fram på banan såg Georg ett rödt sken, s o m af nå- gon osynlig hand hastigt sattes i cn svängande rörelse.
Han hörde bromsarne gnissla m o t hju- len, allt långsammare gick tåget, o c h ängsliga .röster läto höra sig.
» H v a r f ö r stanna v i?
H v a d har h ä n d t?
» ro- pade G e o r g ut i mörkret.
Ingen svarade h o - nom.
Längst där framme hörde han en rå stämma svärja, så pep lokomotivet, en rass- lande ryckning genom raden af vagnar, o c h tåget satte sig åter i rörelse.
Skakande på hufvudet, stängde G e o r g fön- stret o c h vände åter till sin plats.
D e andra passagerarne hade blifvit uppiggade o c h samta- lade några minuter o m, hvad väl egentligen kunde ha förorsakat detta plötsliga uppehåll.
Otydligt surrade deras röster i Georgs öron, p a r s a m m a N y h e t e r i k l ä d n i n g s -, k a p p - och k o s t y m t y g e r Fruar!
vårsäsongen hos Hildur Andersson, Stockholm f o r 12 Hötorget 12 Filial: 4 Södermalmstorg Biks- och Allm.
DUN 1895 han satt inkrupen i sitt hörn o c h stirrade ut i rymden.
Händerna darrade ofrivilligt efter den häftiga förskräckelsen.
Han hade nog ändå gjort bättre, o m han stannat hos sin hustru och sina barn — tänkte han nu.
D e t var j u möjligt, att en allvarsam fara hade hotat dem.
o c h då skulle de ha varit ensamma, skydds- lösa, öfvergifna.
Men G u d vare l o f!
H v a d som i första ögon- blicket hade sammanpressat hans hjärta som med järnhand.
det hade blott varit falskt allarm.
H a n log o c h slöt ögonen.
Lång- samt svepte en blytung trötthet öfver hans lemmar.
Men han kämpade m o t sömnen, han tänkte på sin hustru, sina barn.
han såg den skumma kupén, såg dc täcka, rosiga anle- tena skymta genom den blåa halfdagcrn, han hörde den unga moderns lätta, lugna ande- drag.
o c h under honom rasslade o c h stötte hjulen i stampande takt.
Då, plötsligt.
åter samma hvissling, tre gånger upprepad, kort och gäll.
P å nytt stör- tade Georg till fönstret, åter såg han det röda skenet.
men nu ville tåget icke stanna.
och det röda skenet växte o c h växte, det blef en väldig flamma, hvilken likt ett eldsprutande odjur sprang rasande u p p o c h ned.
Georg ville ropa, men hans tunga var som förlamad, han ville öppna dörren o c h förmådde cj röra en 1cm.
O c h nu.
ett åsklikt brakande, ett sviktande och sjunkande, som o m jorden öpp- nade sig, ett smattrande, d i n och gnissel.
och hjärteslitandc skri!
I ångest o c h fasa för- lorade han sansen.
D å han åter k o m till be- sinning, såg han sig ligga på öppna fältet.
A l l a hans leder voro som sönderbrutna, men han reste sig likväl stönande upp.
D o c k, när han fattade den förskräckliga syn, som mötte hans ögon, var det h o n o m, som ville hans hjärta sprängas af förtviflans v c.
Hela tåget låg söndersplittradt, spillror och lik öfvcrallt, o c h alltsammans blodrödt belyst af de väldiga lågor, som ur lokomotivets skärf- vor slogo upp m o t den svarta himmelen.
Kla- gan o c h j ä m m e r, förfärliga skri o c h gälla nöd- rop fyllde luften.
Ur Georgs strupe trängde ett gurglande ljud, han - störtade framåt, fram öfver spillror pch åter spillror.
o c h nu.
» G e o r g, G e o r g!
» så ljöd det med hjärtslitande kvidan i hans öra.
S o m förstenad stod han, hans läppar skälfde, hans utspärrade fingrar grepo i tomma luften.
En bråte af trä o c h järn låg framför hans fötter.
men hans stelnade blickar trängde genom detta kaos.
han såg sina kära barn, sin vackra unga maka, med bleka anletsdrag, bristande ögon.
från hans läppar trängde en vild rossling, o c h.
Och då vaknade han Morgonen grydde o c h tåget höll just vid en liten landtlig station.
Georg for med bägge händerna öfver pannan, på hvilken kallsvetten pärlade i täta droppar.
Nu öppnades dörren, o c h då sprang han upp, störtade ut, ilade längs med tåget, sökte med irrande blickar kupén.
nu fann han dörren, och då han ryckte upp den, sträckte hans unga fru leende handen emot h o n o m.
M e n hur förskräckt hon blef, när hon såg hans bleka ansikte o c h brännande ögon.
D o c k lämnade han henne ingen tid till frågor — m e d dar- rande armar omfamnade han henne o c h be- täckte hennes ansikte m e d kyssar.
D å hörde han Nellys stämma — barnen hade vaknat — snyftande tryckte han de små m o t sitt bröst, kysste deras mun, deras ögon, åter o c h åter, så sjönk han ned bland kuddarne, o c h hans gränslösa upphetsning löste sig i skratt och tårar.
» Smultronstudier », f elt kort var den tid vi kunde anslå åt våra läsarinnor för deras små anteckningar öfver dessa härliga vildbär, som nu s o m bäst rodna i våra bygder, o c h så mycket har därför ej heller hunnit flyta in.
Åtskilligt, både värdt att läsa o c h lära, ligger dock nu på vårt bord.
Priset, » den gyllene tian », tilldela vi » Tulla » för hennes lilla uppsats här nedan: Med vanlig älskvärdhet o c h praktisk blick har Iduns redaktion åter utlyst en nyttig täflan för sin dampublik; denna gång är det våra läckra skogsbär, s o m äro föremålet ..
Låt oss alltså börja med smultronen, hvilkas tid just nu är inne, strax efter midsommar.
Blotta ordet smultron inger en känsla af som- mar, värme o c h landtlif.
» Plocka smultron » klin- gar helt poetiskt, k o m m e r det att vattnas i mun- nen på både gammal o c h ung o c h för ovillkorli- gen tanken på glada barn m e d rosiga kinder o c h näfverkorg i händerna.
» Plocka smultron under snön », en vanlig d o m bland- pantlekar, k o m ofta ungmöns hjärta att klappa fortare, det tillhör dock, s o m mycket an- nat, en svunnen tid.
Ku tager man i stället itu med » studier » i alla möjliga brancher, o c h därpå vinna säkert både hemmet, familjen o c h det egna jaget.
H v a d smultronen beträffar, böra vi alltså ej blott tänka på alla de smakliga anrättningar, man af d e m kan få, utan äfven ägna några ord åt deras odling o c h vård.
Smultronen äro bland alla bär både i vildt o c h odladt tillstånd först mogna, rikt bärande o c h mycket smakliga.
Trädgårdssmultronen eller jord- gubbar, som de vanligen benämnas, fordra fet, lucker jord och noggran vård; v i d plantornas ut- plantering vattnas rikligt, alla u p p k o m m a n d e rot- skott tagas bort, o c h under plantorna strös såg- spån eller något annat lämpligt, s o m hindrar » gub- barae » att blifva jordiga och ruttna.
Dagligen böra landen öfverses, alla m o g n a af- plockas m e d ett litet skaft på och böra genast användas, ty de förlora lätt både färg o c h smak.
Andra året efter planteringen fås skörd, tredje blir dock rikast; några år emellan böra de om- planteras, ena våren tages halfva landet, påföl- jande den öfriga delen.
På så sätt undvikes, att man en sommar blir alldeles utan.
Själfva smultronplantan är prydlig o c h tager sig bra ut litet hvarstans; bland annat i sten- partier tillsammans m e d ormbunkar o c h slinger- växter är den mycket parant.
P e n vilda plantan bör tagas härtill, alltid finns det en vrå i träd- gården, som lämpar sig för ett smakfullt sten- parti, som blir en sann prydnad, en bit natur i miniatyr, ett behagligt afbrott för ögat, där blott förut är idel konst.
Ja, nu öfvergå vi till bärens användning o c h taga då blott de bästa o c h smakligaste recept, s o m äro proberade i eget k ö k och vid eget bord.
2 liter arrak hälles öf- ver 5 liter smultron, får stå i 24 timmar i en öfver- täckt kruka.
Sedan vridas smultronen, silas o c h stå i tre d y g n; uppkokas med 2 kilo 337 gram socker o c h 20 dl.
Kallnar o c h buteljeras.
Det tar sig synnerligen bra ut att servera hvart- annat glas af ananas- o c h hvartannat af smultron- punsch.
Har man g o d tillgång på smultron, är äfven lämpligt koka saft däraf, följande beskrifning kan naturligtvis förstoras efter behag.
2 Smultronsaft.
Till 425 gr. smultron tages 319 gr. socker, lägges hvarftals i en kruka, får stå i tre dygn, därpå själfrinna, kokas o c h skum- mas; blir 4 buteljer.
På de afsilade bären slås ' 1,3 liter vatten, står ett par dagar, silas o c h an- vändes till kräm.