Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville framföra vår lyckönskan till...
Tack, herr biskop!
Det har tyvärr försports klagomål från åtskilliga delar af riket angående obetalade silfverlån från kyrkan som Ers nåde tagit upp!
Och som ni kräfver nu!
Behöfvas verkligen alla kalkarne vid kommunionen?
Hela samlingen kommer att utgöra omkring 6 häften, som skola utgifvas med korta mellantider à. 1 krona häftet.
STOCKHOLM KONGL.
ADOLF BONNIER
MÄSTER OLOF 95 -------------------------------------------------------- GUSTAF.
Låt dem dricka ur tennstop då!
Det värsta af allt, kätteriet.
Det rör mig inte, jag är inte påfve! BRASK.
Det skall jag säga Ers nåde, att kyrkan sjelf tar ut sin rätt, äfven om hon skulle råka i strid -- -- GUSTAF.
Med staten!
Jag ger eder kyrka djefvulen!
Nu är det sagdt!
Och ni väntade blott ordet från min mun!
Ni reser med 200 man i sällskap och äter på silfver, då folket äter bark.
Ers nåde tar frågan för smått!
Känner I Luther då!
I är en upplyst man!
Hvad är detta för ett fenomen!
I om rörelserna som gå genom Europa!
Ett framsteg baklänges!
Luthers rôl är blott den att tjena till skärseld åt det gamla, sekelborna, bepröfvade, att det må renas och genom strid segrande framgå!
Jag bryr mig icke om edra lärda disputatser!
Men Ers nåde tar i sitt hägn förbrytare och ingriper i kyrkans rätt!
Mäster Olof har svårt kränkt kyrkan!
Bannlys honom då!
Det är gjordt, men ändå är han i Ers nådes tjenst!
Hvad vill ni göra honom mera!
(Paus.) BRASK.
Vidare lär han gått så långt, att han hemligen gift sig mot kanoniska lagen!
Det har gått fort det!
Det rör inte Ers nåde, nåväl; men om han uppviglar folket!
MÄSTER OLOF 97 -------------------------------------------------------- GUSTAF.
Då tar jag hand om saken!
BRASK (efter ett uppehåll).
Jag ber er för himlens skull störta icke landet åter i förderf; ty det är ännu icke moget för en ny lära!
Vi äro svaga rön som kunna böjas, men tron, kyrkan, aldrig!
GUSTAF (räcker honom handen).
I har kanske rätt!
Låt oss vara fiender, gamle biskop Hans, hellre än falska vänner!
Men gör aldrig hvad
I ångrar!
Hvarje sten
I rifver från kyrkan, skall folket kasta efter er!
Bringa mig icke till ytterligheter, biskop, ty då få vi samma förskräckliga skådespel här som i Tyskland!
För sista gången viljen
I göra eftergifter om rikets välfärd står på ett kort?
Kyrkan -- -- GUSTAF.
Kyrkan först, jaha!
(Brask går.
Marsken kommer in.)
Biskopen har bekräftat er utsago!
Ja, det var meningen det!
Tag nu fram murare som kunna rifva; väggarne ska' få stå, korsen skola få sitta qvar på taken och klockorna i tornen, men källrarne bryter jag sönder; man börjar vid grunden, ser I!
Men folket skall inbilla sig att man tar bort tron; de måste upplysas.
Vi ska' skicka upp mäster Olof och predika!
Mäster Olof är en farlig karl!
Han behöfs nu!
Han har farit fram som en vederdöpare i stället för att bekämpa dem.
Det kommer se'n!
Skicka in honom!
Lars kansler är bättre!
Tag in båda två!
Eller Olofs bror, Lars Pederson.
Duger inte ännu!
Han är för blödig att slåss!
Hans tid kommer också!
(MARSKEN inför OLOF och LARS.) GUSTAF (till Lars kansler).
Vill du hjelpa mig, Lars?
Det gäller kyrkan?
Hon skall rifvas!
Dertill är jag ej mannen! men om Ers nåde vänder sig till mäster Olof!
MÄSTER OLOF 99 -------------------------------------------------------- GUSTAF.
Du vill således inte?
Jag kan ej!
Men ett vapen kan jag lemna!
(lemnar fram nya Bibeln.)
Den heliga skrift!
Det var ett godt vapen!
Vill du föra detta, Olof? OLOF.
Ja, med Guds hjelp! GUSTAF (ger en vink åt Lars att gå; han går).
Är du lugn ännu, Olof? OLOF (tiger.)
Jag gaf dig fyra dagars betänketid!
Hur har du skött ditt åliggande?
Jag har talat till folket -- GUSTAF.
Så att du har feber ännu!
Du ämnar försvara de der galningarne, som man kallar vederdöpare?
OLOF (djerft).
Lugn!
Du har gift dig helt hastigt?
Ja! GUSTAF.
Du är bannlyst?
Och ändå är du lika djerf!
Om du nu som upprorsmakare fick följa de andra till galgen, hvad säger du då?
Jag skulle beklaga att jag ej fått göra min gerning, men tacka Gud för hvad jag fått göra.
Törs du fara upp till det gamla uggleboet
Upsala och säga de lärde att påfven inte är Gud och att han inte har med Sverge att göra?
Blott det?
Vill du säga att bibeln är Guds ord uteslutande?
Intet vidare?
Du får inte nämna Luthers namn!
OLOF (efter betänkande).
Går du hellre till döden?
Nej! men min konung behöfver mig!
Du är inte ädel, Olof, som begagnar dig af min
MÄSTER OLOF 101 --------------------------------------------------------
olycka!
Säg hvad du vill; men du får ursäkta om jag se'n tar tillbaka något!
Man prutar inte på sanningen! GUSTAF.
Guds död! (slår om) Gör som du vill!
OLOF (på knä).
Jag får då säga allt!
Ja! OLOF.
Då är mitt lif ej förspildt om jag blott kastat en gnista af tvifvel i det sofvande folkets själar!
Det skall då bli en reformation.
GUSTAF (efter ett uppehåll).
(Paus.) OLOF (rädd).
Hvad skall blifva af vederdöparne?
Du frågar mig?
Dö ska' de! OLOF.
Tillåter Ers nåde en fråga?
Säg mig, hvad vilja dessa galningar?
Olyckan är att de inte veta rigtigt sjelfva!
Och om jag skulle säga det -- -- --
GERDT (inkommer hastigt, spelande fånig.)
Hvem är du, som vågar tränga dig in här?
Jag skulle ödmjukast anhålla om Ers nådes intyg på rigtigheten af detta utlåtande!
Vänta tills du blir kallad!
Ja, det kan jag göra, men vakten vill inte vänta på mig!
Se jag rymde ur fängelset, ty der var inte min plats!
Är du bland vederdöparne?
Ja, jag råkade komma med, men här har jag en attest på att jag tillhör hospitalet, afdelningen n:o 3 för obotliga, cellen n:o 7!
GUSTAF (till Olof).
Säg till åt vakten!
Nej, det behöfs inte, jag begär bara rättvisa och den skoter inte vakten om!
GUSTAF (fixerar Gerdt).
Har du inte varit med om dessa skändligheter i stadens kyrkor?
MÄSTER OLOF 103 -------------------------------------------------------- GERDT.
Jo, det förstås, ty inte kan en klok menniska bära sig så galet åt!
Vi ville bara göra några små förändringar i stilen, se, det var för lågt i taket tyckte vi! GUSTAF.
Hvad ville ni egentligen?
Vi vill så mycket fast vi inte hunnit med hälften ännu; ja, vi vill så mycket och så fort se'n, att inte tanken hinner med, och det är derför som den blir litet bakefter!
Ja, och så ville vi tapetsera om lite i kyrkan och ta ut fönsterna för det luktade unket.
Ja, och så ville vi ändå mera, men det får vara så länge! GUSTAF (till Olof).
Det är en farlig sjukdom, ty annat kan det inte vara!
Nu är jag trött!
Fjorton dagar får du att bereda dig på!
Din hand på att du hjelper mig!
Jag skall göra mitt!
Säg till att man för Rink och Knipperdollink till Malmö.
Få de rymma!
Den der token kan du låta föra till hospitalet!
GERDT (knyter näfven efter Gustaf).
Ska' vi gå nu?
Vill du föra din svärfar till dårhuset, Olof? OLOF.
Om jag vill?
Min pligt!
Fins det inte högre pligter an en befallning?
Börjar du nu igen?
Hvad skall Christina säga då du lemnat hennes far bland dårar?
Fresta mig icke!
Ser du hur svårt det är att tjena kungen!
MÄSTER OLOF 105 -------------------------------------------------------- GERDT.
Stackars gosse, jag skall inte bedröfva dig!
Här har ditt samvete absolution!
(Visar ett papper). OLOF.
Ett friskbetyg!
Ser du man måste vara dåre bland kloka och klok bland dårar!
Hur fick du det?
Tycker du att jag inte förtjenar det!
Det är sant; du törs inte ännu!
BETJENTEN (kommer in).
Var så god och gå ut, det skall sopas här!
Kanske det skall vädras också?
Jojo men!
Glöm inte att öppna fönsterna!
Nej för all del, det behöfs nog, för vi bruka inte ha så'nt här sällskap.
Hör du, min gubbe lilla, jag skall helsa dig från din far!
Kanske du inte känner honom!
Vet du hvad han sa'?
Du ska' väta på viskan, sa' han, annars dammar du ner dig.
Det är din ursäkt.
Pack! _________
MÄSTER OLOF 107 --------------------------------------------------------
Tablå. träd utanför.
Christina står vid ett fönster och vattnar blommor; under tiden jollrar hon med foglarne i en bur.
Olof sitter oeh skrifver; med en min af otålighet ser han upp från papperet och bort till Christina liksom ville han tysta henne.
Detta upprepas några gånger tills Christina slår ned en blomkruka.
Olofs arbetsrum.
Fönster i fonden, genom hvilka solen skiner in;
OLOF (stampar lätt i golfvet).
Stackars min blomma!
Ack, ser du, Olof, fyra knoppar gingo af! OLOF.
Ja, jag ser det!
Nej, det gör du inte; du skall komma hit!
Kära vän, jag har inte tid.
Du har inte sett åt mina steglitsor ännu, som jag köpte åt dig i morse.
Tycker du inte att de sjunga vackert?
Åhjo! CHRISTINA.
Åhjo? OLOF.
Jag har så svårt att arbeta när de skrika.
De skrika visst inte, Olof, men du tycks ha förkärlek för en skrikande nattfogel!
Säg mig hvad betyder ugglan, som du bär i sigillringen.
Ugglan är en gammal vishetens symbol.
Den tycker jag är dum -- icke älskar den vise mörkret!
Den vise hatar mörkret och natten, men han gör natten till dag med sitt skarpa öga!
Hvarför har du alltid rätt, Olof?
Kan du säga mig det!
rätt!
Derför, min vän, att jag vet det roar dig att ge mig CHRISTINA.
-- Hvad är det du skrifver på?
Jag öfversätter!
Läs litet för mig?
Jag tror inte att du förstår detta!
Är det inte svenska?
MÄSTER OLOF 109 -------------------------------------------------------- OLOF.
Jo, men det är för omaterielt för dig.
Omaterielt!
Du skulle icke förstå mig om jag sade det, men om du icke förstår hvad jag läser för dig, så förstår du hvad som menas med omaterielt.
CHRISTINA (tar ett halffärdigt sticktyg).
Läs du medan jag stickar.
Hör noga på och förlåt mig om du får tråkigt!
Jag skall förstå dig; jag vill det!
OLOF (läser).
"Materien tänkt i sin abstraktion från formen är det fullkomligt predikatlösa, obestämda, åtskilnadslösa.
Ty icke af det rena icke-varandet, utan blott ur verklighetens icke-varande, det vill säga ur varandet såsom möjlighet, kan något uppkomma.
Det möjliga varandet är lika så litet icke-varande som verklighet.
Hvarje existens är derför ett förverkligadt möjligt.
Materien är således för Aristoteles ett vida positivare substrat än för Plato, som förklarar henne för ett rent icke-varande.
Häraf inser man huru Aristoteles kunde uppfatta materien i motsats mot formen som en positiv negativitet".
CHRISTINA (kastar ifrån sig arbetet).
Hvarför skall jag icke kunna fatta detta?
Har icke jag samma själsförmögenheter som du?
Jag blygs inför dig, Olof, att du skall ha en sådan stackars hustru, som icke begriper hvad du säger; nej, jag skall hålla mig till mitt sticktyg, jag skall städa och damma i ditt arbets-
rum, jag skall åtminstone lära mig fatta önskningarne i dina blickar, jag skall bli din slafvinna, men aldrig, aldrig skall jag förstå dig!
Ack, Olof, jag är dig icke värdig, hvarför tog du mig till hustru?
Du öfverskattade mig i ett ögonblick af berusning.
Du skall ångra det och vi båda skola bli olyckliga!
Lugna dig, min vän.
Sätt dig här hos mig!
(Tar upp stickningen.)
Tror du mig om jag säger att det är mig omöjligt göra sådant arbete!
Jag kan aldrig i lifvet göra det!
Är du då icke skickligare än jag och är jag icke mindre än du!
Hvarför kan du inte det?
Af samma skäl som du ej förstod mig nyss; jag har icke lärt.
Men vill du nu bli glad igen om jag säger dig, att du kan lära dig förstå denna bok, som du noga bör skilja från mig, då jag deremot aldrig kan lära mig ditt arbete.
Jag är inte skapad så och jag vill inte.
Men om du ville?
Ser du, min vän, det är just min svaghet, jag kan aldrig vilja det.
Tro mig, du är starkare än jag, du rår på din vilja, jag rår inte på min!
Tror du att jag kan lära mig förstå din bok der?
MÄSTER OLOF 111 -------------------------------------------------------- OLOF.
Jag är öfvertygad derom!
Men det får du inte!
Skall jag fortfarande hållas i okunnighet?
Nej, nej, förstå mig?
Den stund du förstod hvad jag förstod, skulle du upphöra att akta mig...
Som en Gud...
Som du vill!
Men tro mig, du skulle förlora det som nu gör dig större än jag; styrkan att kufva din vilja, och då blef du mindre än jag och då skulle jag ej akta dig!
Förstå mig; vår glädje är att öfverskatta hvarandra, låt oss behålla den villfarelsen!
Nu är du obegriplig; men jag måste tro på dig, Olof.
Lemna mig ensam, Christina, jag ber dig.
Jag har allvarliga tankar att sysselsätta mig med.
Du vet jag väntar afgörandet i dag.
Kungen har afsagt sig regeringen derför att man ej ville gå in på hans vilja.
Denna dag skall jag antingen stå vid mitt mål eller börja om striden!
Får jag icke vara glad i dag, Olof, på midsommarafton?
Hvarför är din glädje så stor i dag?
Skall jag ej glädjas då jag sluppit ur träldomen, då jag blifvit din maka?
Förlåter du mig, om min glädje är mera allvarlig då min sällhet kostat mig -- en moder!
Jag vet det, och jag känner det också djupt!
Din mor skall, när hon får veta vårt giftermål, förlåta dig, men förbanna mig.
Hvem får tyngsta bördan!
Men det är detsamma, det är för din skull!
Jag vet detta, jag vet att stora strider förestå dig, att djerfva tankar födas i ditt hufvud, och att jag aldrig kan deltaga i striden, aldrig bistå dig med ett råd, aldrig försvara dig mot smädarne, men jag måste ändå se på, och under allt detta lefva i min lilla verld, syssla med dessa småting, som jag tror du ej värderar men som du skulle sakna.
Olof, jag kan icke gråta med dig, hjelp mig då du att le med mig, stig ned från din höjd dit jag ej når; vänd hem någon gång från de strider ni föra uppe på bergen; jag kan icke stiga upp till dig, gå då ned till mig ett ögonblick, Olof, förlåt mig, om jag talar barnsligt.
Du är en man sänd af Gud, jag vet det, och jag har känt välsignelsen af dina ord, men du är mera, du är menniska och du är min make eller du skulle vara det!
Icke sjunker du från din höjd om du lägger bort ditt högtidliga tal och låter molnet en gång dra bort från din panna.
Är du för stor att se på en blomma eller höra på en fågel.
Olof, jag stälde blommorna på ditt bord för att hvila ditt öga, du låter flickan bära ut dem, ty du fick hufvudvärk; jag ville afbryta din ensliga tystnad under arbetet och jag gaf dig fågelsång, det kallar du skrik; jag bad dig spisa middag för en stund se'n, du hade inte tid; jag vill tala vid dig, du har inte tid; du föraktar denna lilla verklighet, och
MÄSTER OLOF 113 --------------------------------------------------------
ändå har du anvisat henne åt mig.
Du vill icke lyfta mig, trampa då åtminstone icke ner mig!
Jag skall aflägsna allt som kan störa dina tankar.
Du skall få vara i ro för mig -- och mitt skräp.
(Hon kastar blommorna ut genom fönstret, tar fågelburen och ämnar gå ut).
Christina, kära barn, förlåt mig!
Du förstår mig inte!
Alltid samma du förstår mig inte! O, nu vet jag!
Jag blef så brådgammal det der ögonblicket i sacristian, att jag blef barn på nytt!
Kära vän, jag skall se på dina fåglar och jollra med dina blommor.
CHRISTINA (bär undan buren.)
Det är slut med joller nu -- här skall bli allvar; var inte rädd för min bullrande glädje, den var blott gjord för din skull, men eftersom det ej passar dig och ditt allvarliga kall, så -- -- (Hon brister i gråt.)
OLOF (tar henne i armarne och kysser henne.)
Ghristina!
Nu har du rätt!
Olof, du gaf mig en olycklig gåfva då du gaf mig friheten, jag kan icke sköta henne!
Jag måste ha någon att lyda!
Det skall du få; men låt oss inte tala mera härom.
Nu gå vi till bords, jag känner mig rätt hungrig!
CHRISTINA (gladt).
Kan du verkligen vara hungrig!
(Ser ut genom fönstret
och gör en rörelse af häpnad).
Gå du, Olof, jag skall strax vara efter, jag vill städa litet först.
OLOF (går).
Låt mig inte vänta så länge som du fått vänta på CHRISTINA (sträcker händerna som till bön och ställer sig för att genom dörren åt gatan).
MODERN (inkommer, går förbi Christina utan att vända sig om). vänta någon som skall komma
Är mäster Olof hemma?
CHRISTINA (som gått emot henne med vänlighet, stannar först häpen sedan anslående samma ton som modern).
Behagar ni sitta skall han komma snart.
(Sätter sig.)
Ge mig ett glas vatten!
(Christina betjenar henne) Lemna CHRISTINA.
Som husmoder är det min skyldighet hålla eder sällskap.
Jag visste inte att en prestmans hushållerska kallade sig husmoder!
Mäster Olofs hustru är jag inför Gud!
Ni vet då icke att vi äro vigda!
MÄSTER OLOF 115 -------------------------------------------------------- MODERN.
Sköka är ni!
Jag förstår icke det ordet!
Ni är en sådan qvinna som mäster Olof talade vid om qvällen i ölboden!
Hon som såg så olycklig ut; ja, jag är icke lycklig!
Nej, det tror jag!
Gå ur min åsyn, ert sällskap är mig en skam!
CHRISTINA (på knä).
För er sons skull, smäda mig icke.
Med en moders magt förvisar jag er ur min sons hus, hvars tröskel ni vanhedrat.
Såsom husmoder öppnar jag min dörr för hvem mig lyster.
Jag skulle ha stängt henne för er, om jag gissat ert språk!
Stora ord minsann!
Jag befaller er att gå!
Med hvad rätt vågar ni göra hemgång och drifva mig ur mitt hus?
Ni har födt en son, gifvit honom uppfostran, det var er skyldighet, er bestämmelse, och ni kan tacka Gud ni fått fylla den så väl, ty så lyckliga äro ej alla; nu står ni vid grafvens rand; träd då af innan det blir slut; eller har ni så illa fostrat upp er son, att han
ännu är barn och behöfver er ledning.
Vill ni ha tacksamhet, sök den, men på annat sätt; tror ni det är barnets bestämmelse att offra sitt lif blott för att visa er tacksamhet?
Hans kallelse ropar "gå dit"; ni ropar "otacksamme, kom hit"!
Skall han gå vill, skall han offra sina krafter som tillhöra samhället, menskligheten, blott för att tillfredsställa er enskilda lilla sjelfviskhet eller anser ni er gerning, att ha gifvit honom lifvet och uppfostran ens förtjena tacksamhet?
Var icke detta ert lifs uppgift och bestämmelse, bör ni icke tacka Gud att ni fått så hög bestämmelse, eller gjorde ni detta blott för att sedan ett halft lif pocka på tacksamhet?
Vet ni icke att ni med detta ord tacksamhet rifver ned hvad ni en gång bygt upp!
Och hvad rättighet tar ni er öfver mig?
Skall äktenskapet vara en pantförskrifning af min fria vilja åt den som naturen gifvit till moder eller fader åt min make, som tyvärr icke kunde finnas utan båda?
Ni är inte min mor, jag svor er aldrig trohet, då jag tog
Olof till make, och jag har nog vördnad för min man, att jag icke tillåter någon förolämpa honom äfven om det vore hans mor!
Derför har jag talat!
MODREN.
Nu ser jag frukten af de läror min son sprider!
Behagar ni smäda er son, så må det ske i hans närvaro!
(Hon går till dörren och ropar) Olof. MODERN.
Ni är redan så listig! CHRISTINA.
Det har jag visst alltid varit fastän jag inte visste af det förr än jag behöfde!
OLOF (kommer in).
MÄSTER OLOF 117 -------------------------------------------------------- MODERN.
Tack, min son, farväl!
Går du? hvad vill det säga?
Jag önskar tala vid dig!
Det behöfs inte!
Hon har sagt allt!
Du skall inte behöfva visa mig dörren!
Moder, hvad i Guds namn säger du!
Christina! hvad är detta?
MODERN (vill gå).
Farväl, Olof, detta förlåter jag dig aldrig!
OLOF (vill hålla henne qvar).
Stanna och förklara dig åtminstone! MODERN.
Du skickar henne att säga det du ej är skyldig mig något, att du ej behöfver mig längre! O, det är hårdt!
(Hon går.) OLOF.
Hvad har du sagt, Christina?
Jag mins inte nu, ty det var en hel mängd saker, som jag aldrig vågat tänka, men som jag måtte ha drömt under det min far höll mig i sitt slafveri!
Jag känner inte igen dig, Christina!
Vet du jag börjar finna mig sjelf litet bortkommen.
Du var ovänlig mot min moder!
Ja, jag måste ha varit det!
Tycker du inte att jag blifvit hård, Olof? OLOF.
Visade du ut henne?
Förlåt mig, Olof, jag var inte beskedlig mot henne!
För min skull kunde du ha sagt dina ord litet mildare!
Hvarför kallade du icke genast in mig!
Jag ville se om jag inte rådde sköta min sak sjelf!
Olof, offrar du mig åt din mor om hon ber?
En sådan fråga besvarar jag ej i hast!
Jag skall svara!
Det roar dig att sjelfvilligt böja dig under din moders vilja och önskningar, derför att du är stark; mig kränker det deremot att göra det, ty jag är svag; jag gör det aldrig! OLOF.
Om jag ber dig!
Det kan du inte begära!
Eller vill du att jag skall hata henne!...
Säg mig, Olof, hvad menas med en sköka?
Du kommer så underligt med dina frågor!
MÄSTER OLOF 119 -------------------------------------------------------- CHRISTINA.
Vill du bevardiga mig med ett svar?
Förlåter du mig om jag tiger!
Alltid denna eviga tystnad!
Törs man fortfarande inte säga mig allt.
Skall jag vara barn ännu?
Sätt mig då i barnkammaren och jollra med mig!
Det är en olycklig qvinna!
Det är något annat!
Har någon djerfts nämna dig vid det namnet?
CHRISTINA (efter en paus).
Nej! OLOF.
Nu talar du inte sant, Christina?
Jag ljuger, jag vet det; o, jag har blifvit så dålig sedan i går!
Det hände något i går, som du döljer!
Jag trodde jag skulle kunna bära allt ensam, men nu rår jag inte mer.
Tala, jag ber dig!
Men du får ej kalla mig svag!
En folkhop förföljde mig ända till porten och ropade detta förfärliga ord som jag ej förstår!
En olycklig qvinna skrattar man icke åt!
Jo, min vän, det är just det man gör! CHRISTINA.
Jag förstod icke deras ord, men deras åtbörder förstod jag tillräckligt för att bli elak!
Och ändå har du varit så vänlig mot mig!
Förlåt mig om jag var hård mot dig! -- Det är det namnet som den råa styrkan gifvit åt sina offer!
Du skall nog snart komma att erfara mera härom, men tag aldrig en "olycklig qvinna" i försvar, ty då skall man kasta smuts på dig! -- -- (ett bud med bref.)
Ändteligen! (läser helt hastigt.)
Läs, Christina, ty det är från dina läppar jag vill höra det glada budet.
CHRISTINA (läser).
"Du har segrat, unge man!
Jag, din fiende, är den förste som säger dig det, och till dig vänder jag mig utan förödmjukelse, ty du förde andans vapen då du talade för den nya tron!
Om du har rätt vet jag ej, men jag anser dig förtjena ett råd af en gammal man; stanna här, ty dina fiender äro borta.
Gå icke att slåss mot luftandar, det skall förlama din arm och du skall sjelfdö.
Lita icke uppå furstarne, råder dig en fordom mägtig man, som nu träder undan och befaller i Herrans hand hvad ske skall med hans krossade kyrka."
Johannes Brask.
Du har segrat!
MÄSTER OLOF 121 -------------------------------------------------------- OLOF (glad).
Gud, jag tackar dig för denna stund! (Paus) Nej!
Jag är rädd, Christina!
Denna lycka är för stor.
Jag är för ung att redan stå vid målet!
Intet vidare ha att uträtta, o det är en förfärlig tanke!
Ingen strid mer, det är döden!
slut!
Hvila dig ett ögonblick och var glad att det är OLOF.
Kan det finnas något slut!
Ett slut på denna början!
Nej! O, jag skulle vilja börja om igen!
Det var icke segern jag ville, det var striden!
Fresta icke Gud, Olof! Jag känner att här återstår mycket, mycket!
ADELSMANNEN (kommer in).
God dag, herr secretarius!
Angenäma underrättelser!
(Christina går.)
Jag har redan hört något!
Tack för det utmärkta försvaret mot den der dumma Galle; ni knäckte honom som en karl; lite för mycket bara, inte så mycket eld; lite gift skadar inte!
Ni har underrättelser från kungen?
Ni skall få höra besluten i största korthet:
1:o gemensam förbindelse att emotstå och straffa allt uppror!
Vidare om jag får be.
Eätt för konungen att till sig anamma biskoparnes slott och fästen, att bestämma deras inkomster... OLOF.
3:o. ADELSMANNEN.
Nu kommer det bästa, sjelfva kärnpunkten i företaget: 3:o.
Rätt för adeln att återfå hvad af dess arf och eget sedan konung Carl
Knutssons räfst år 1454 var kommet under kyrkor och kloster... OLOF.
Så vida arfvingen med tolf mans ed dertill kan styrka sin bördsrätt vid tinget.
(Lägger ihop papperet.)
Är det slut?
Är det inte vackert detta!
Jo, se'n komma litet småsaker, men det är inte af synnerlig vigt.
Låt mig höra!
MÄSTER OLOF 123 -------------------------------------------------------- ADELSMANNEN (läser).
Det står ett 5:o om rätt för predikare att förkunna Guds ord, men det fingo de ju förut också!
Jo, så kommer ordinantien: att register skall upprättas på alla biskoparnes, domkyrkornas och kanikernas ränta, och eger konungen sätta dem före, -- -- OLOF.
Huru mycket de deraf skola behålla och huru mycket de skola gifva honom till kronans behof; att andliga embeten", -- det här bör intressera er -- "andeliga embeten, ej blott högre utan äfven lägre, hädanefter endast skola tillsättas med konungens samtycke, så att -- OLOF.
Var god läs upp den punkten, som handlar om tron ---- ADELSMANNEN.
Tron -- det står ingenting nämndt.
Jo, låt mig se -- "evangelium skall efter denna dag läsas i alla skolestugor". OLOF.
Nej det är sant!