Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter koleraåren 1853 — 1855 var nöden stor, och många tillfällen bereddes då för hennes vänner att göra godt.
Som ett exempel på hennes sätt att hjälpa må anföras, att då ka- sernvaktmästarens hustru insjuknade i smittkop- por och fördes till sjuksalen, som fanns i samma hus, tog hon det blott några dagar gamla barnet in till sig och vårdade det, natt och dag, till dess modern utskrefs som frisk.
Lika enkelt och praktiskt tog hon sitt sätt att uppfostra.
En dag på senhösten, efter första koleraepidemien, var det svårt väder med snö och blåst, så att hennes lilla sjuåriga fosterdotter ej, som vanligt, kunde få komma ut i det fria och leka.
Då » moster Fiken » klockan tolf på dagen, efter slutadt förmiddagsarbete i skolan, kom ner därifrån och såg den lillas missnöjda uppsyn, sade hon blott: » Kläd på dig, men fort, så skall du få följa mig ut. » Med en kruka soppa i handen och ett knyte i den andra trafvade hon nu, med flickan vid sin sida, ut genom tullen, förbi Källbäck utåt » Sörby ur- fjäll ».
Vägen, som endast var sommarväg, låg obanad framför dem, snön yrde, och promenaden var allt annat än behaglig.
Till sist stannade hon vid en » vaktkur », och när dörren till den- samma öppnades, hvirfiade snön in på en fattig kvinna, som satt där, omgifven af tre små barn.
Några tal höllos ej; krukan och knytet afläm- nades, dörren stängdes åter och under tystnad togs vägen hemåt.
Men vid hemkomsten till- frågades den lilla, om det var svårt att äga ett varmt hem, och om hon hade lust att byta ut det mot hvad hon nyss sett.
— Klockan två var middagsrasten slut, och arbetet i skolan återtogs då.
Hur träget hon än var sysselsatt, hade hon ändå alltid litet tid öfrig äfven för sina vänner, och när hon efter slutadt dagsarbete visade sig hos någon af dem, hälsades hon med glädje, ty hennes hurtiga väsen och hjärtliga skratt hade samma inverkan som en frisk, lifvande vind- fläkt.
Och kom sorg eller sjukdom öfver någon af dem, så besökte hon dem ännu oftare än förr, med råd och dåd bistående allt hvad hen- nes tid och krafter tilläto.
Men hon hade också andra vänner, hvilka icke fingo försummas.
Med sinne för naturen och allt skönt, offrade hon sina sommaraftnar for blommornas vård i den lilla trädgårdstäppa, som hon själf med järnspett och spade uppar- betat, och blommorna, lönande hennes omsorger, blommade i tusental.
Rosorna voro i synner- het hennes älsklingar.
Rörande voro hennes förtjusning, då hon för hvarje morgon upptäckte någonting nytt att beundra, hennes jubel, när den första fågeln sökte skugga i träden hon planterat, och hennes belåtenhet, när dessa såsom mera vuxna skänkte henne svalka.
Allt, allt var för henne anledning till glädje och tacksam- het.
Och därför fanns ej heller det fula ordet afund i hennes ordbok.
Hon ägde alltid litet men ständigt nog.
På hösten 1874, då, efter skolornas flyttning från den gamla kasernen, en massa hoprafsadt folk inkvarterades där, blefvo obehagen däraf för stora, och hon afstod nu från sin mångåriga önskan att behålla den gamla bostaden och kära » täppan » samt flyttade och erhöll i ersättning ett hushyrebidrag af 200 kronor årligen.
Vid sin afgång från skolan fick Fredrika Smolander mottaga många bevis på aktning och tillgifvenhet, i främsta rummet från försam- lingens sida, hvilken genom sin frikostighet till- försäkrade henne en, i ekonomiskt afseende, be- tryggad ålderdom.
Hon fick äfven mottaga Patr.
sällskapets guldmedalj i 10 storleken, och efter densammas öfverlämnande var hon inbju- den till en af skolstyrelsen anordnad festmid- dag, i hvilken äfven slöjdskolans fruntimmers- direktion deltog.
A f fruntimmersföreningen erhöll hon som hederspresent ett guldur med kedja samt brosch, äfven af guld.
Och nu senast vid hennes från- fälle bevisades henne så mycken minnesgod tacksamhet och tillgifvenhet af såväl yngre kam- rater och forna elever som äldre och yngre vänner, att den gamla blomstervännen till sin sista, tysta boning medförde en rik skörd af blommor.
Den 24 januari detta år fick Maria Fredrika Smolander för alltid lägga sitt hufvud til!
hvila.
Sakta och varligt lossades de jordiska banden, och hon somnade fridfullt in i sin sista sömn.
Få kunna också som hon, när kvällen skymmer, se tillbaka på en så väl och plikttroget använd arbetsdag.
Med vördnad och välsignelse skall hennes minne bevaras af alla " dem, som ägt hennes tillgifvenhet och vänskap.
Samma dag, som dödsbudet kallade Maria Fredrika Smolander, jämnades » kasernen », där hon så länge hade sitt hem, med jorden, och endast några af de träd hon planterat kvarstå nu som minnen från ett förflutet.
Till min moder.
jMtvem väntade så säll och I kvinnofrågan.
glad, urmakaren Solon Brower ha i sin fädernestad öppnat en urmakareskola för kvinnliga lär- jungar.
— A f rika, ansedda kvinnor i Chi- kago har bildats en förening, hvilken under namn » Skyddsföreningen för kvinnor » ställt sig som uppgift att skaffa kvinnor, som på något vis lida förtryck, rättvisa, utan att fråga efter den hjälpbehöfvandes föregåenden, åsikter eller bekännelse.
Fru Emelie Kempin, hvilken redan år 1 8 8 9 i Ziirich anmälde sig till ha- bilitation, sedan hon vid dess högskola stu- derat juridik och förvärfvat doktorstitel, kom- mer antagligen till nästa läsår att bestiga katedern som docent, hvarigenom Ziirich blir det första universitet med tyskt tungomål, som kan berömma sig af en dylik ära.
Den akademiska senaten, som ärendet den gången förelades, fann, att den ifrågavarande para- grafen i undervisningslagen [» vetenskapligt bildade män kunna uppträda som docenter i hvar och en af de fyra fakulteterna »] endast talade om män; då det emellertid vid lagens utfärdande år 1 8 5 9 ännu icke gafs några stu- derande kvinnor, så kunde man icke så strängt fästa sig vid ordalydelsen, att ansökningen borde afslås.
Man inlät sig därför ej heller på frågan,om lagen tilläte kvinnor habilitation eller ej, men förklarade tiden icke vara lämplig att gifva dem tillträde till akademiska befattningar vid Zuriehs universitet.
Detta beslut, fattadt med två tredjedels majoritet, blef den gången stadfäst af undervisningsrådet, och saken syn- tes därmed afgjord.
Emellertid erhöll något senare undervisningsrådet en annan samman- sättning.
D e medlemmar, som däri företrädt det konservativa elementet, blefvo ej omvalda; i deras ställe trädde andra, som omfattade den demokratiska riktningen.
Då nu den största möjliga utsträckning af kvinnornas rättigheter hör till det radikala partiets politiska trossatser, trodde sig petitionären böra begagna denna konjunktur och inlämnade på nytt sin ansökan om tillstånd till habilitation.
Ännu en gång öf versände undervisningsrådet ansökan till senaten, ännu en gång uttalade sig denna med två tredjedels majoritet för afslag och ordagrannt häfdande af det första beslutet.
Men undervisningsrådet vidhöll dock sin me- ning; och det beslöts, att äfven åt kvinna rätt att hålla akademiska föreläsningar må medgifvas.
D å den juridiska fakulteten vid Zuriehs högskola redan tidigare med plu- ralitet uttalat sig för fru Kempin, så lider det intet tvifvel, att hon ej vid nästa föreläsnings- period kan komma att begynna sina föreläs- ningar.
uru den goda sak, som ligger till grand för kvinnofrågan, alltjämt går framåt Hvem log bredvid hans första bad, och finner fastare mark, belyses på det tyd- Hvem ställde om, ligaste af följande små meddelanden, som böra intressera Iduns läsarinnor.
Ått allt, allt för den lille Det första priset, utfäst af » Londons me- Så Ij af lig t förekom?
dicinska skola för kvinnor », har i år eröfrats af miss Urania Latham, dotter af en affiden präst, och » Fanny Butlerstipendiet » har till- Hvem styrde barnets första fjät, erkänts en tyska, fröken Valeska von Himpe Så öm och god; från Leipzig; den segrande täflarinnan är dock förpliktigad att en tid bortåt som läkare ägna Hvem rättade, och hvem förlåt sin tjänst åt engelska kyrkans Zenanamission Med samma mod; i Indien.
— Fröken Amelia Cardia har hög- Hvem hade famnen öppen tidligen promoverats till doktor af den me- Och barnets tår förstod?
dicinska högskolan i Lissabon efter att ha lagt bakom sig en tvåårig verksamhet som assistent på hospitalet St. Joseph.
— Bildhuggarinnan Hvem var den hulda kärleksfamn, Euphrosyne Georgias tilldelades på årets konst- utställning i Athen guldmedalj för en sta- Dess hjärta drog; tyett af Pallas Athene.
— Under namnet Hvem var den lugna, säkra hamn?
» Internationella unionen för vetenskap och Jag vet det nog, konst » har i Frankrike bildats ett sällskap af herrar och damer för att lägga i dagen, att Ått under kvalda nätter ett sällskap, som består af bägge könen, myc- Man döden själf bedrog.
ket väl kan fullfölja vetenskaplig verksamhet som sitt enda mål.
Därigenom att mannen vinner den öfvertygelsen, att kvinnan ock är Hvem stod invid dess sida så mäktig höga och ädla intressen, skall i och med hennes höjande hans aktning växa; äfven- I lust som nöd; så vilja dessa kvinnor bevisa, att könet ägnar Hvem ryckte med sin omsorg då sig för de svåraste yrken, utan att förlora Från tidig död?
något af sin kvinnlighet o. s. v. Som ord- Den späda plantan föddes förande för sällskapet, som består af 1 2 kvinn- På nytt vid kärleksglöd.
liga och 1 2 manliga medlemmar, har valts fru Madelaine Brés.
— I Petersburg har fru Iwanschutz öppnat en handelsskola för kvinnor med tvåårig kurs, och äro besök vid densamma Hvem g af en bild åt ynglingen afgiftsfiitt medgifnaför lärarinnorna vid statens Af smak och vett; läroverk.
— I England har anställandet af I sed och skick hvem var väl den, kvinnor för att sköta skrifmaskinerna i krigs- ministeriet slagit så väl ut, att därsamma- Som lärdom gett?
städes två kopistafdelningar upprättats under Jag stads vid trefna härden ledning af en » lady superintendent ».
En krets Dess milda spira sett.
unga flickor, tillhörande Petersburgs förnämsta familjer, har begifvit sig till guvernementet Kasan för att där för hopsamlade medel öppna Hvem var den vän, som aldrig svek och förvalta soppanstalter för de nödlidande.
Jämte de engelskor och amerikanskor, som del- I tviflets stund; taga i de praktiskt medicinska öfningarna vid Hvem förde tanken mild och vek Wiens offentliga sjukhus och poliklinik, höra På säker grund?
tre unga damer till de ifrigaste- åhörarinnorna O, du allena var det vid Wiens universitet.
Två af dem äro pol- skor från Galizien, således österrikiska under- På hela jordens rund!
såtar; den tredje är lärarinna i Rumänien och specielt på besök i Wien för att utbilda sig i de germanistiska facken.
A f polskorna Hvem lefver med mig ån i dag ägnar sig en åt medicinska studier och åhör I lif ve t s strid; professor Toldts anatomiska föreläsningar.
Hvems ljufva minne gömmer jag För de praktiska dissektionsöfningarna har ett Af Antonio de Truéba.
särskildt arbetsbord ordnats åt den unga damen I all min tid; på den anatomiska lärosalen.
Den andra (Ofvers.
från spanskan för Idun af Sv.
C — n.)
Hvems föredöme eldar polskan studerar filosofi och besöker veder- Ännu till manlig id?
börande föreläsningar.
För att aflägga sina examina ämna dessa damer begifva sig till ||m det vore tillåtet att till de åtta sa- Ziirich, där de som bekant äfven kunna erhålla ligheterna lägga en nionde, skulle jag doktorsgrad.
En studiebana, som på andra Du är det, moder.
Utan dig vilja tillfoga följande: håll står öppen för kvinnan, den farmaceutiska Hvad vore jag?
är just i Österrike helt och hållet stängd för » Salige äro de, som gifta sig med en för- Ljuf är din kraft och innerlig: henne, under det samtidigt sedan 1 8 8 1 vid ståndig kvinna, ty dem tillhör den husliga Två hjärtans slag, universitetet i Bryssel 1 7 damer aflagt apote- lyckan! » Som slå af samma kår lek kareexamen; af dessa utöfva nu 1 6 faktiskt Och om det vore tillåtet att med histori- apotekareyrket.
I Paris har nyligen en fröken ska noter belysa detta, skulle jag göra det Till sista lefnadsdag.
Leclerc efter treårig apotekarepraktik med god med följande berättelse: Mårten Kjellin.
framgång bestått den farmaceutiska examen.
I midten af fjortonde seklet belägrade Hen- — - Tre döttrar till den bekante Newyork- rik af Trastamara Toledo, som försvarade sig tappert och ihärdigt, troget sin konung, som Tills gossen kom; Arkitektens hustru.
af några kallades den grymme och af andra den rättrådige.
Många gånger hade de tappra och lojala invånarne i Toledo tågat öfver den storartade San Martinbron, en af de dyrbaraste och nyt- tigaste prydnader som den monumentala sta- den ägde, kastat sig öfver Henriks läger i Cigarrales och förorsakat blodiga nederlag i belägringshären.
För att hindra upprepandet af sådana öf- verfall beslöt Henrik att förstöra San Mar- tinbron.
Bron var, som vi redan sagt, en värdefull prydnad bland de många, som utgjorde värj- kopplet i martyrernas, kyrkomötenas och äd- lingarnas stad.
Men hvad värde ha väl konstnärliga eller historiska minnesmärken i äregiriga politikers ögon, hvilka drömma om att begrafva sin dolk i bröstet på en broder för att få sitta på den tron, som denne in- nehar!
Som bekant utgöras Toledos Cigarrales af en mängd inhägnade trädgårdar och parker med härliga lusthus och sköna fruktträd.
En natt blefvo de löfrika träden i Cigar- rales afhuggna af Henriks soldater och upp- staplade på San Martinbron.
Gryningen började just visa sig, då ett skarpt sken upplyste de sköflade trädgårdarne, Tajos vågor och ruinerna af don Rodrigos pa- lats.
Ett mäktigt bål brann på San Martin- bron, och knallen från de väldiga kvaderste- narne, med all konstnärlighet arbetadeafsamma mejsel, som skapat Alhambras märkvärdighe- ter, föreföll som en veklagan från konsten, då den undertryckes af barbariet.
Invånarne i Toledo, som uppvaknade vid detta ödesdigra sken, skyndade till för att rädda den vackra San Martinbron från den svåra undergång, som hotade henne; men de sprungo förgäfves, ty ett fruktansvärdt brak som hemskt genljöd i Tajos djupa gömslen, underrättade dem, att bron ej mera fanns till.
När solen började för- gylla den mäktiga stadens kupoler och To- ledos jungfrur gingo ned till floden för att fylla sina krukor med friskt, kristallklart vat- ten, återvände de med tomma krukor, sorgsna och förbittrade i sina sinnen, ty floden Tajo forsade dyster och sjudande och vältrade i sina rasande hvirflar de ännu rykande läm- ningarna af San Martinbron.
Invånarnes förbittring kände nu inga grän- ser, ty San Martinbron var för dem den enda di- rekta vägen till dessa hundraåriga Cigarrales, som de ärft af araberna, då de ärfde deras förkärlek för trädgårdar och planteringar.
Stadsboarnes tapperhet, som höll på att af- taga, fick oförmodad näring, och det dröjde icke länge, innan Trastamaras läger anfölls af stadens invånare, som bortjagade de be- lägrande, hvilkas blod i strömmar flöt genom Cigarrales.
Många år hade förflutit, sedan San Mar- tinbron förstördes.
Konungen och ärkebiskopen hade visat stor lust att få bron ersatt af en ny, jämför- lig med den förra i skönhet och styrka, men de förnämsta både kristna och arabiska arki- tekter hade ej kunnat tillfredsställa invå- narnes i Toledo brinnande åstundan, ty flo- dens starka hvirflar bortryckte bågställning och bro, innan de jättestora hvalfven voro fullbordade.
Don Pedro Tenorio, en af de berömda bi- skopar, hvilka Toledo har att tacka för nä- stan lika mycket som sina konungar, utsände härolder till alla större och mindre städer i Spanien, såväl de kristna som arabiska, för att sammankalla arkitekter, som voro i stånd att återuppbygga San Martinbron.
En dag kommo en man och en kvinna, båda fullkomligt okända, till Toledo, och se- dan de granskat ruinerna efter San Martin- bron, hyrde de ett obebodt hus icke långt från dessa ruiner.
Efter några timmar begaf sig mannen i väg till ärkebiskopens palats.
Ärkebiskopen var för tillfället inbegripen i ett lifligt samtal med en mängd prelater och andra lärde herrar, hvilka funno behag i att ständigt samlas kring honom, hänryckta af hans lärdom och dygd.
Han blef angenämt öfverraskad, då en tjänare anmälde, att en arkitekt från aflägsna länder anhöll om äran af ett företräde.
Han skyndade att gifva främlingen audiens.
Denne var ännu ung, men tankearbete och kanhända äfven olyckor hade gjort honom nära nog gammal.
Efter att välvilligt ha besvarat hans häls- ning bjöd don Pedro honom taga plats midt emot sig.
» Min herre, » sade främlingen, » mitt namn, som bör vara eder fullkomligt obekant, är Juan de Arévalo, och till yrket är jag ar- kitekt.
» » Ni kommer antagligen hit till följd af det bud, som jag låtit utgå öfver hela Spanien för att kalla de arkitekter, som anse sig till- räckligt skickliga att kunna återuppbygga San Martinbron, hvilken fordom sammanband denna ädla stad med den andra flodstranden? » » Detta budskap för mig till Toledo. » » Känner ni de svårigheter, som äro för- bundna med återuppbyggandet af denna bro? » » Jag känner dem, min herre, och tror mig vara i stånd att öfver vinna dem. » » Hvar har ni studerat? » » I Salaman ca. » » Och hvad slags arbeten har ni, som kunna styrka er skicklighet? » » Inga. » Ärkebiskopen gjorde en gest af misstroende.
Främlingen märkte det och skyndade sig att tillägga: » Soldat i min ungdom, blef jag till följd af sjukdom tvungen att öfvergifva det olyck- liga krigarlifvet, och sedan jag återvändt hem till Castilien, ägnade jag mig med ifver åt studerandet af arkitekturen, först teoretiskt och sedan praktiskt. » » Det gör mig ondt, att ni ej kan angifva något arbete, som styrker er skicklighet. » » Vid Tömes och Duero finnas några så- dana, för hvilka andra uppbära äran, ehuru den borde tillkomma eder ödmjuke tjänare. » » Jag förstår ej, hvad ni menar. » » Jag är fattig och okänd, och ensam visste jag hvar jag skulle vinna bröd och ära, men afstod äran åt andra och åtnöjde mig med brödet. » » Det smärtar mig mycket, att ni ej har några medel att försäkra oss om, att ifall vi lita på er, vår tro icke kommer på skam. » » En sak har jag, som jag hoppas skall till- fredsställa er. » » Och hvad är det? » » Mitt lif. » » Förklara er. » » När ställningen under brons största hvalf borttages, skall arkitekten, som byggt den, stå på slutstenen i hvalfvet. » » Jag går in på det vilkor, ni föreslår. » » Och jag skall uppfylla det, min herre. » Ärkebiskopen tryckte arkitektens hand, och denne begaf sig hem under tydliga tecken af tillfredsställelse.
Den kvinna, som åtföljt Juan de Aré- valo till Toledo, ung ännu och vacker trots de lidanden hon måst utstå, väntade honom med ängslan, där hon stod i fönstret.
Nu sprang hon honom skyndsamt till mötes.
» Catalina, min Catalina! » utropade arki- tekten, i det han omfamnade sin hustru; » bland de minnesmärken, som pryda Toledo, skall finnas ett, som till eftervärlden bär namnet af Juan de Arévalo. » (Forts. o. slut i nästa mr.)
l^K-var och en, som med vaken blick gifver J [I akt på allmänhetens beteende vid begraf- HOr ningar, ser tydligt, att dessa för åska- darne utgöra ett af dessa förklädda folknöjen, af hvilka vi få allt flere och flere, i samma mån som den sunda lifsglädjen tynar bort bland oss.
Men hvad skall man kalla vår tids sätt att offentligen exponera en bruds hem- gift, hennes blifvande hem och henne själf, då hon föres till altaret?
Kanske det är en fransk sed, en af de många, som vi göra oss skada med att efterapa?
Seden, att en brud låter sig offentligt be- skåda, är dock gammal, åtminstone bland Sveriges landtbefolkning, och i Skåne hörde det till godt skick, att en dygdesam brud söndagen näst efter det lysningen tredje gången blifvit förkunnad » visade sig i kyrkan », iklädd sin brudskrud.
Detta bruk innebar dock en djupare mening än att blott förevisa bruddräkten — denna var på den tiden lika för alla bondedöttrar — - det var ett inför församlingen aflagdt vittnesbörd om brudens rättighet att under lysningssöndagarne ha blifvit från predikstolen hedrad med benäm- ningen dygdädla jungfrun.
Vigsel i kyrkan förekom ej på skånska slättbygderna, ty där brukades, att brudgummen med stort följe — » brudgumsstass » — och musik drog till brudens hem, där vigseln ägde rum, och efter ett par dagars gille därstädes förenade sig brudens släkt och inbjudna vän- ner med brudgummens och » stassade » till hans föräldrahem, där festen fortsattes ännu ett par, tre dagar.
Detta bland de besuttne odalbönderna, och det var ett folknöje, som icke behöfde dölja sig under någon förklädnad, att se dessa tåg draga fram: män och ynglingar på ystra sprin- gare, kvinnor och barn i » holstensvagnar », nymålade och skinande.
Men som dylika bröllop alltid firades på söekendagar, förbjöd den tidens stränga arbet- samhet allt löpande för att få se ståten.
Det var blott den befolkning, som bodde invid vägen, där » stassen drog fram », som fick njuta af skådespelet; dock måste detta ske på ett mycket diskret sätt, utan allt närgånget be- gapande.
Voro brudparet och dess föräldrar omtyckta, hederligt folk med fläckfritt rykte, då hedra- des stassen vid hvarje förbifarande gård eller koja med » glädjeskott » ur gevär och pistoler, och dessa ärebetygelser besvarades från stas- sens sida genom musikanterna, hvilka upp- stämde » den nyaste bröllopsmarschen ».
det så, att stassen drog vägen fram i afton- stund, då flammade här och där tjärbloss vid vägkanterna, och man kunde äfven få se raketer beskrifva lysande bågar på himla- hvalfvet.
Främst i tåget redo brudsvennerna, och de voro i de dagarne något mera än en dekoration vid festen.
De måste vara unga, raska karlar med förmåga att tumla en god springare, ty det ålåg dessa » förridare » att se till, huru- vida vägen var klar, eller i motsatt fall skynd- samt undanrödja allt, som kunde störa festens glädje.
Till äldre tiders råa oseder hörde näm- ligen att vid dylika fester antingen hämnas gammal oförrätt eller ock, medels uppställda sinnebilder, åskådliggöra förment eller verklig fläck på brudparets eller dess föräldrars historia.
Så t. ex. kunde förridarne finna vägarnes grindar tillspikade eller rökoffer af antänd torr spillning och svinhår anbringade vid dikes- renen.
Till mina barndomsminnen hör berättelsen om en storbonde i grannbyn, som af snålhet själf gjort ett så förskräckligt vanhederligt arbete som att flå en häst.
Då denne man gjorde bröllop åt sin äldsta dotter, blef hans gårdsport under natten dekorerad med ett ur mullen uppgräfdt, halfruttet hästhufvud.
Objudna personer med någon själfaktning och vett gingo aldrig till bröllopsgård för att bekika bruden.
Husbonden kunde möjligen gifva sina drängar och pigor lof att gå dit och titta på dansen, men för en bondes egna barn skulle det ha varit en skam att nedlåta sig till slik nyfikenhet, så mycket mera som där på landsbygden förtäljdes, att städernas pöbel brukade samlas utanför hus, hvarest bröllop firades, för att » ropa fram » brudparet och bestå det speglosor.
Jag minnes min fasa, då jag som ung fru bodde i en stad, där det råa bruket att » gå och se bruden » redan då sträckt sig från pöbeln uppåt i de s. k. bildade klasserna, och blef af en prästmans änka ombedd att göra henne sällskap för att se ea brud.
Mitt afslag till hennes oförsynta begäran blef icke affattadt i mildare form, för det hon sökte lugna mig med, att man » naturligtvis klädde ut sig, när man hörde till bättre folk ».
Fattigt folk, » som ej hade råd att hämta hem prästen », färdades till kyrkan för att vigas — icke i templet, utan antingen i präst- gården, i klockarens bostad eller i socken- stugan.
Stundom kunde två eller tre brud- par ställa sig upp i rad vid de långa kyrk- pallarne, hvilka, kanske af prästfrun, blefvo prydda med ett gammalt stjärntäcke eller en sjal.
Det gjorde ett vemodigt intryck att se dessa brudpar med deras ringa följe, vanligen blott ett par personer, samlas i ett naket hvardagsrum för att några minuter därefter vända tillbaka till de hem, hvarifrån de kom- mit.
Möjligen var det intrycket från dessa vig- selakter, som gjorde de lyckligare lottade folk- klasserna ovilligt stämda mot kyrkvigsel (lik- som äfven mot barndop vid eller i kyrkan), ty äfven tjänstemännen och de adlige gods- ägarne föredrogo att låta vigseln förrättas i hemmen.
Den djupare meningen i kyrkvigseln, lik- som äfven i barndopet i templet, var redan då förgäten.
Man kände ej längre betydeken af en kristen menighets närvaro vid dessa handlingar, men man hade ännu långt fram i tiden så djup vördnad för Guds hus, att ingen dristade sig till att göra det till en skåde- och tummelplats för å ena sidan få- fängan och å andra en otyglad nyfikenhet, uppblandad med afund och illvilja.