Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Birger Jarl lät till följd häraf begrafva sin mor i en stenpelare i Bjälbo kyrka, sålunda att hennes kropp var stående.
– I Linköpings biblioteks handlingar, 2:a delen, pag. 149, finnes en slägttafla öfver Magnus Måneskölds och Ingrid Ylfvas afkomlingar, hvaraf synes att från dem härstamma Birger Jarl och 9 konungar, nämligen Magnus Ladulås, Birger, Magnus Smek, Håkan, Albrecht, Erik XIII, Christoffer, Christian I och Hans, samt drottning
Margaretha och flera hertigar.
En beryktad spåqvinna bodde på 1400-talet i grannskapet af Kalmar i ett skogshus och afskiljd från verlden; hon var då öfver 80 år gammal och allmänt omtalad för sin spådomsande, sina syner och uppenbarelser.
Somliga säga att hon hade varit klosterjungfru i Wadstena kloster, derifrån hon utgått och sedan inneslutit sig i detta hus, samt icke varit ute under bar himmel på 20 år.
Till henne begaf sig Carl Knutsson Bonde, då han år 1439 kom från Kalmar, der rådet valt Christoffer af Bayern till konung efter den afsatte Erik XIII, och frågade henne hvad han nu borde göra och hvad nu skulle bli hans öde, sedan en ny konung blifvit inkallad i landet.
Den gamla svarade: “Gud, den eder af så många farligheter frälst hafver, vill det så, att
I skall blifva Sveriges konung.“
Carl sade att denna spådom icke vore mycket sannolik, emedan rikets män nyss valt Christoffer till konung.
Den gamla inföll: “Gif nu akt på hvad mig är gifvet att eder och svenska folket uppenbara.
Tre plågor skola för det konungavalets skull riket öfvergå: örlig, hungersnöd och pestilentia, och I skall ändock blifva konung.“
– Denna spådom besannades äfven, såsom man vet.
Då den hel.
Brigitta under sitt vistande i utlandet besökte påfven, som då bodde i Avignon i Frankrike, rådde hon honom att flytta till
Rom, samt förutspådde, att han annars skulle dö.
Han flyttade ej, och dog kort derefter, en omständighet, som bidrog att i hög grad befästa Brigittas anseende.
Det berättas, att när konung Christiern hade beslutat Stockholms blodbad, skall en lärd dansk, magister Christoffer af Rawensburg, hafva kommit till konungen och varnat honom att icke begå någon blodsutgjutelse, föreläggande honom en spådom och förutsägelse i den hel.
Brigittas uppenbarelser om “sex konungar i norden, utaf dem den sjette skulle mycket oskyldigt blod utgjuta och derefter sjelf falla i största olycka och förderf“, tilläggande, att han förmodade, att med “de sex konungar“ menades först de fem af danska konungahuset, som redan regerat i Sverige, och efter hvilka han nu sjelf hade blifvit den sjette; men Christiern föraktade varningen.
Denna spådom, så väl som mycket annat af den hel.
Brigittas förutsägelser, gick likväl sedermera i fullbordan.
Den namnkunnige spåmannen, alkemisten, underdoktorn och professorn i Basel Paracelsus Theophrastus Bombastus, död 1541, spådde på sin tid att man i norden, mellan 60:de och 70:de graden, skulle upptäcka en så stor rikedom af metaller, att i orienten dess like aldrig blifvit funnen.
Denna spådom synes ha gått i fullbordan.
Gelliware och andra stora jernmalmssträckor äro sedan upptäckta och så rika, att de ensamt kunna förse snart sagdt hela verlden med denna metall.
Högström uppgifver äfven, pag. 29, att silfver, bly och koppar finnes derstädes; men lapparne, som upptäckt och visat profver derå, fördölja fyndorten.
Bergkristaller, ametister, topaser, samt magnetstenar och qvicksilfver ha likaledes påträffats i lappmarkerna.
De fruar, som voro närvarande vid Gustaf Wasas födelse den 12 Maj 1490, intygade, att han hade öfver hjessan en så kallad segerhufva och på bröstet ett rödt kors, och ansågs detta såsom ett förebud till hans kommande segrar och stora ära.
En annan spådom uttalades om denne sedan så utmärkte konung, då han som 9-årig gosse vistades vid Sten Sture den äldres hof.
Konung Johan, som en gång 1499 kom på besök hos denne, berättas nämligen ha kallat gossen till sig, betraktat hans sköna och lifliga ansigte samt slutligen ha klappat honom på hufvudet med de orden: “Nog blifver du en man uti dina dagar, derest du får lefva.
I Almanachan för 1580, eller Calendarium som den då kallades, fanns ett prognosticon, der man får veta, hvad Erland Dryselius i sin kyrkohistoria sist torde ha upprepat, att then 22 Aprill, en Söndag, begynthe Gudh skapa himmel och jord“; och, hvad som Dryselius 1708 med tystnad förbigår, att Rom skulle falla 1672.
Den stridslystna anda som 30-åriga kriget väckte och underhöll inom fäderneslandet, lockade äfven Sparfvenfeldt att söka vapuens faror och ära.
Han antog krigstjenst såsom simpel ryttare.
Den lycka så mången annan före honom skördat under den långvariga stridens buller, hade tändt stora förhoppningar i hans unga och uppåtsträfvande sinne, och det berättas att han, vid afskedet från hemorten, skall för en gammal grannqvinna, i sin ysterhet, yttrat, att han ej skulle återkomma förr än han var öfverste.
Hon gaf det gäckande svar, att en viss bakdel af hennes kropp lättare blefve förvandlad till smör.
Efter en följd af år återsåg ryttaren Sparfvenfeldt sitt fädernesland såsom öfverste och adelsman, ty vid utresan hette han Sparf.
Drottning Christina hade under sitt vistande i Rom en kammarfru, vid namn Julia, om hvilken det berättas, att hon kunde förutsäga tillkommande ting, och drottningen kallade henne sin Sibylla.
Kort tid före drottningens död inkom Julia till drottningen, hvilken stod klädd i en alldeles ny, vacker klädning.
Drottningen frågade henne då: “Hvad tänker jag nu på?“
Frun svarade: “Drottningen tänker att blifva begrafven i denna vackra klädningen“; hvarpå drottningen genmälde, att det väl vore hennes tankar, men att sådant stode i Försynens skickelse.
Fru Julia sade då, att drottningen skulle blifva svept i denna klädning, att kardinal Azolini skulle kort derefter dö, och straxt derefter påfven Innocentius XI, hvilket ock allt inträffade.
En person vid namn Lars Ekerot, som lefde på slutet af 1600- talet, har vunnit en viss namnkunnighet för de spådomar rörande branden af Stockholms slott, som han afgaf kort förrän denna olyckshändelse inträffade den 7 Maj 1697.
Han hade varit löjtnant i flottan, men blifvit från sin befattning afskedad, samt sedermera öfver verkliga eller förmenta orättvisor, för hvilka han påstod sig varit utsatt, förfallit i grubblerier, som så småningom alltmer urartade till sinnesförvirring.
Vid jultiden 1696 började han muntligen och skriftligen hos dåvarande öfverhofpredikanten Georg Wallin, framställa ohyggliga förutsägelser, vanligtvis att Stockholms slott snart skulle af vådeld förstöras.
Äfven åt hofpredikanten Rabenius, med hvilken han var närmare bekant, gaf han på samma sätt samma varningar.
Han påstod sig flera gånger fått uppenbarelse härom, stundom i drömmen, stundom halft vakande.
Den sista April 1697 fick Wallin åter ett bref från Ekerot, som innehöll, att man skulle taga sig till vara, ty Guds vrede hvilade tung öfver landet.
Slottet, skref han, skulle derför inom åtta dagar brinna upp; så att, i fall man icke aktade sig, torde man komma att ur askan upphemta salig konungen – Carl XI stod just då lik – ja, kanske hela det kungliga husets ben.
Sådana bref skickade han hela veckan igenom, men Wallin, som i början meddelat hofvet och dess embetsmän saken, och derigenom föranledt, att åtskilliga försigtighetsmått blefvo vidtagna, brydde sig slutligen ej om att ens öppna brefven eller läsa uppsatserna.
Sista brefvet från Ekerot i denna sak fick Wallin mottaga på förmiddagen den 7 Maj 1697, eller samma dag slottet brann.
Efter eldsvådan erinrade man sig Ekerots spådomar.
Han fängslades och förhördes, men befanns alldeles sinnesförvirrad.
Endast några oroliga drömmar hade gjort honom till olycksprofet.
Han frikändes, men grämelsen lade honom på sjukbädden, och han dog kort derefter.
Soldathustrun Elin Håkansson, hvilken bodde på Kopparmåla i Hvena socken af Kalmar län, var på sin tid, medlet af 1600-talet, namnkunnig såsom “klok och kundig“ i allehanda annars förborgade saker, och tillika gudfruktig och dygdig.
Då konung Carl XI en gång reste till Kalmar, fick hustru Elin den nåden att för honom visa sin “klokskap“, på det sätt att konungen frågat henne om en igrisig so, som gått på gården, huru många grisar den hade i sig och af hvad kön och färg de voro, hvilket Elin noga angifvit; hvarefter konungen skall hafva befallt att kreaturet skulle slagtas, för att utröna, huruvida Elin spått sannt, hvilket ock verkligen lärer varit förhållandet.
Hon skall äfven kunnat berätta om allt som tilldrog sig i nejden, upptäcka tjufvar och hvarest det stulna blifvit gömdt och dylikt.
Konung Carl XII skänkte 1698 hemmanet Kopparmåla åt Elins man, Jon Håkansson, men om denna gåfva haft afseende på mannens eller hustruns förtjenster, är icke kändt.
Ännu på biskop Georg Wallins tid syntes ofta i Wisby en qvinna, klädd i en kofta och kjortel bunden som ett nät.
Det var en på sin tid beryktad spåqvinna, om hvilken i Hörsne kyrkobok finnes följande annoteradt af kyrkoherden Ronander: “År 1715 den 19
November har sal. biskop Esberg låtit från Wisby utgå ett bref att publiceras angående en spåkäring, benämnd Lisbeth Larsdotter, som af sammanbundna askekäppar gjort sig en trefingrad hand, med svarta och hvita remsor och klutar öfverdragen.
Denna trähanden säger hon vara sänd till sig af Gud, medelst hvilken henne är vordet uppenbaradt förborgade ting; har farit omkring i socknar och byar och spått om god eller ond väderlek och tid, om lyckligt eller olyckligt fiskafänge; gått på kyrkogårdarne och stuckit trähanden i mullen på grafvarne, och somliga, som i sina grifter hvilade, för saliga prisat, somliga åter för osaliga och fördömda utropat; ja ock en part af dem som ännu lefde, enkannerligen dem, som till hennes lära och spådom tro satte, om himmelen och saligheten försäkrat, men androm olycka och evig fördömelse.
Hon har ock tillmätt sig gudomlig makt att lära och predika, synder att straffa och Guds församling i tro och lefverne att reformera.
Har föregifvit sig ock vara född af sin moder utan mans tillhjelp, och alltså haft ingen fader, fastän de kallat henne Lisbeth Larsdotter, hvilket Gud skall hafva henne så väl som andra hemligheter uppenbarat, med mycket mera.“
Då nämnda spåqvinna i konsistorium, der hon den 7 November samma år undergick förhör, uppmanades att afstå med sina villfarelser, svarade hon: “Nej, det kan jag intet göra, utan Gud Fader, Son och den Hel.
Ande det vill.“
Framlidne biskop Jakob Serenius skref uti en Molins bibel, den han gaf åt en ung studerande D. A., följande motto ur Seneca: “Nemo nostrum scit, qvam prope versetur Deus.“ (Ingen af oss vet, hur nära Gud är oss.)
Biskopen hade en dag examinerat, utom sin dotterson, som upptagit morfaderns namn, derjemte trenne andra ynglingar, som voro bröder och i någon slägtskap till biskopen.
Efter examens slut gaf han åt hvardera af de öfriga ynglingarne ett exemplar af sitt engelska lexikon, men D.
A. fick intet.
Då gossen, deröfver sorgsen, frågade: “Får jag ingen bok, söta morfar?“ så såg biskopen på honom en lång stund, tigande.
Derefter trängde tårar fram ur hans ögon och han tog gossen i sin famn, sägande: “Du behöfver icke någon sådan bok, du lefver icke länge; men, se här en bok för dig!“ och dermed gaf han honom den ofvannämnda bibeln, i hvilken han skref den ur Seneca anförda meningen. D. A. dog icke långt derefter.
Berättaren har sett bibeln och läst den egenhändiga anteckningen af biskopen.
Magnus Magni Thelaus, hvilken dog 1725 såsom kyrkoherde i Ofvanåker i Helsingland, var på sin tid allmänt känd för sin kunskap att af händernas och ansigtets lineamenter sluta till en persons tillkommande öden.
Så t. ex. skall han ha förutsagt, att dåvarande magister Djurberg skulle blifva professor och ledamot af domkapitlet samt förhjelpa Th. till pastoratet, hvilket äfven inträffade.
Bland de många förutsägelser, som Svedenborg gjorde och som äfven slogo in, omtalas en på följande sätt:
År 1768 företog Svedenborg en af sina vanliga sjöresor till England; han var då 80 år gammal.
Hans hemmavarande vänner yttrade sin oro deröfver, att han, som en gammal man, utsatte sig för sådana besvär och faror.
Han tröstade dem då, sägande: “Vi återse visserligen hvarandra ännu en gång och detta så mycket mera, som jag måste göra en dylik resa till, och dör visst icke förrän jag utgifvit min bok om den sanna kristna religionen.“
Detta allt inträffade också.
Mamsell Arfvidson var en på sin tid ryktbar person, isynnerhet den förnäma verldens orakel, genom sina spådomar i kaffe, hvilka, af en besynnerlig tillfällighet, mången gång slogo in, och genom den noga bekantskap om besökande personers enskilda förhållanden, hvilka de stundom sökte fördölja, men hvarom hon, troligen genom hemliga relationer, visade sig väl underrättad.
Det säges att Gustaf III, lockad af de många historierna om hennes spådomskonst, jemväl skall hafva besökt henne, det förstås inkognito, och af henne blifvit varnad för Mars månad och en person med röd väst.
Den snillrike Carl August
Ehrensvärd gick också en dag till henne jemte sin vän general-amiralen Trolle.
Sedan hon en stund under djupt begrundande skådat i kaffekoppen, sade hon båda hvilka de voro, och förespådde Ehrensvärd att han skulle blifva Trolles efterträdare, något som ej syntes troligt, emedan Trolle var vid fullkomligt god helsa och Ehrensvärd icke stod honom närmast i tur.
Det slog likväl in.
Trolle dog efter ett års förlopp, och ett konvolut, som Gustaf III före sin afresa till Italien efterlemnat, med påskrift att det skulle brytas i händelse af Trolles död, befanns innehålla Ehrensvärds utnämning till general-amiralsembetet.
I Ad.
Ribbings biografi anföres följande om konung Gustaf III.
Då konungen en afton i December 1788 besökte mamsell Arfvidson, boende i ett litet rödt trähus i en gränd från Regeringsgatan nära Johannis kyrka, tagande grefve Jakob De la Gardie med sig, låtsade hon ej känna konungen, kallande honom herrn, liksom hans sällskap, spående länge ur kaffesumpen om bref, lycka i kärlek m. m. dylikt; slutligen yttrar hon: “Akta er för den herrn, ni möter i afton med bar värja; han traktar efter edert lif.“ Vi bortgingo, berättar De la Gardie, kort derefter.
Det var nära klockan 12 om natten.
På hela Regeringsgatan möttes blott brandvakt och två gamla käringar; men konungen var i en egen ångest och sade ofta: “Det är besynnerligt, högst besynnerligt“, och på De la Gardies anmärkning, att väl svårligen nu spådomen kunde slå in, upprepade hans majestät ofta:
“Ja, men hon har sagt mig så mycket som slagit in.“
I en slottstrappa möttes ***, som gick hem från hertiginnans soupé, och då han skulle aftaga hatten, syntes en blottad värja under kappan.
Konungen häpnar, begär förklaring, hör att mannen i L. en gång blifvit öfverfallen och derför beslutat att aldrig gå om nätterna utan att vara beredd till försvar.
Konungen inföll med synbar rörelse: “Men, Gud bevars, min ..... det är ju en faslig skillnad mellan Stockholm och L.
Sätt in er värja.
Det är ju obegripligt att gå på detta sättet i det lugna Stockholm.“
Grefve De la Gardie ansåg att denna person säkerligen aldrig då tänkt något ondt mot konungen, men var ej viss om hvad som sedan alstrades i hans sinne, då han märkte sig vara misstänkt och följd af spioners uppmärksamhet.
Efter mordanfallet mot konung Gustaf blef personen på konungens befallning arresterad.
Så är det lätt för en spåqvinna att få sina spådomar att slå in.
Följande märkvärdiga, om än ofrivilliga, spådom berättas ha blifvit afgifven om kyrkoherden i Wallby, Daniel Eneboms år 1798 timade död.
Enebom hade å kyrkogården låtit uppresa en grafsten med sitt namn, med rum lemnadt för dödsår och dag.
En okynnig dräng hade inristat ett datum, och, eget nog, uppfylldes denna spådom på dagen.
Drömmar.
Hvad drömmar äro, utgör en fråga, som sysselsatt många hufvuden och hvarpå de mest skiljaktiga svar blifvit gifna.
Det naturligaste är att antaga dem vara ett oredigt fantasiens spel eller återhemtning af de föreställningar, man någon tid haft i vakande tillstånd.
Att i drömmen uppenbarelser kunna meddelas om redan inträffade eller stundande tilldragelser, är en urgammal föreställning; och det är denna föreställning, hvaraf drömtydare i alla tider begagnat sig, under förklarande, att hvarje tänkbar sak i en dröm har sin särskilda betydelse.
Hvad sanning ligger i sådana påståenden, hvilken tillförlitlighet bör tillmätas mer eller mindre underliga drömböcker, må billigtvis lemnas derhän.
Vi inskränka oss till att här efter befintliga källor omtala några märkligare drömmar.
Sjöborg berättar i sin “Nomenclatur“, att han sett en teckning af en stentafla, föreställande 48 kronor, eller en åt hvarje af de efter Erik Wäderhatt kommande Sveriges konungar, hvarefter konungathronen förmentes försvinna och blifva ombytlig.
Denna tafla säges att Erik Wäderhatt sett uti en dröm och sedan funnit en sådan uti ett berg.
Samma tafla, i ädla stenar infattad, skall sedan länge förvarats i Sverige, men blifvit olofligen af erkebiskop Gustaf Trolle förd till Köpenhamn, der han borttog juvelerna och gaf taflan åt en prest i Roskild, hvilken, då han sedan kom till Söfde pastorat i Skåne, inskref taflan i kyrkans inventarium.
Sedan troddes att biskopen i Lund, Nils Hvid, som skall hafva varit en stor samlare af antiqviteter, stulit taflan från Söfde kyrka, i anledning hvaraf magister Jakob, som ansågs för en vitter man, skref pasqviller emot Hvid, hvarför Jakob, sedan af biskopen förföljd, år 1586 förlorade sitt hufvud.
Ännu vid stupstocken utbrast magistern i följande rim:
”Skall nu Mäster Jakop miste sitt lif for hanen gal,
Saa er dog bispen en tyv for stenen han stal.”
Under sitt härnadståg till Gardarike eller Ryssland berättas Ivar Widfamne hafva, då han med sin flotta anländt till Kyrialand eller Karelen, drömt en besynnerlig dröm, hvilken mycket oroade honom, och om hvars förklaring han anmodade sin fosterfader.
Han hade nämligen drömt, att en eldsprutande drake, åtföljd af alla nordlandens fåglar, flugit upp ur sjön öster ifrån och spridt ett starkt sken öfver hela nejden; ett åskmoln hade då omgifvit dem alla, ett väldigt gny vester ifrån hördes öfver hela Ivars rike och alla hans skepp blefvo förvandlade till hvalfiskar.
Horder, Ivars fosterfader, missnöjd med sin fostersons omättliga ärelystnad, våldsgerningar och falskhet, ville nu begagna tillfället att säga honom den osminkade sanningen.
Han förklarade derför, att Ivar snart skulle dö och hans länder delas.
Vredgad öfver denna uttydning bad
Ivar fosterfadern, som stod på ett annat skepp, komma ombord till honom och vidare uttala sin mening; men härtill nekade den gamle.
Ivar sporde honom då ytterligare, huru hans slägtingar mådde i Walhall, och Horder svarade, att de der stodo i högt anseende, men voro mycket förbittrade på honom.
“Huru är jag då sjelf ansedd hos Asarne?“ frågade Ivar.
“Lika vederstygglig som Midgårdsormen“, blef svaret.
Nu ropade Ivar, utom sig af vrede: “Du vanskaplige jätte skall ej öfverlefva min död, som du förespår!
Följ mig till
Midgårdsormen och låt oss der pröfva våra krafter.“ Dervid sprang han sjelf öfver bord, Horder följde honom, och de syntes aldrig mera.
Historien antecknar, att Gustaf Wasas tredje gemål, Catharina, som förut varit förlofvad med en ung Gustaf Roosen, talade en gång i sömnen dessa ord: “Konung Gustaf håller jag mycket kär; men Roosen glömmer jag aldrig!“
Om biskopen i Wexiö Johan Stalenius, hvilken dog 1651, berättas, att han trodde starkt på drömmar, och han, jemte hela familjen, skrämdes af järtecken, vid ankomsten till Wexiö år 1649.
Sonen hade, vid inträdet i rummen, sett en blodbubbla på golfvet.
En natt hade biskopen drömt om en svart häst, med ett svart blodbestänkt flor om hufvudet, som skulle, sades det, ledas till herr Sven i Rottne.
Morgonen derpå kom en svart oxe, sänd från herr Sven till biskopen, hvilken, förskräckt af sin dröm, icke emottog den, utan lät bedja herr Svens hustru, som medförde presenten, gifva den till hospitalet.
Kapellanskan fick ej sjelf tala med biskopen, hvaröfver hon förtörnades.
När Stalenus kort derpå dog, misstänkte hans efterlemnade familj, det biskopens död genom svartkonst vållats af den “kloke“ herr Sven, hvilken, oaktadt den erbjudna gåfvan, icke från komministraturen i Rottne fått befordran till Gårdsby pastorat.
Den vidtberömde läkaren Urban Hjärne hade i Cöln drömt, att han såg sin blifvande hustru.
Han fixerade henne skarpt, så att drömbilden blef qvar i hans minne.
En gång fick han sedermera på en gata se en flicka lik denna väl inpräglade bild.
Han följde henne då till dess han fick se hvar hon ingick, skaffade sig der bekantskap och friade.
Bröllopet stod den 7 November 1676.
Denna flicka var Maria Svahn, nära anförvandt till arkitekten och rådmannen Nicodemus Tessin d. ä.
Hjärne hade 9 barn med sin första fru (25 barn med alla tre sina fruar).
Hertig Carl, sedermera konung Carl IX, skall en kort tid efter Gustaf Adolfs födelse haft följande märkvärdiga dröm.
Han tyckte sig sitta vid ett dukadt bord, på hvilket stodo tvänne betäckta fat.
Då man lyfte locket af dem, låg på det ena Svea rikes vapen och sköldemärke, på det andra en dödskalle, omgifven af menniskoben.
Hertigen vaknade med förskräckelse, tillkallade sin kammarherre och omtalade den ohyggliga synen.
Den uttyddes då straxt och än mera framdeles såsom ett förebud till Carls konungsliga värdighet, och det blodiga sätt, hvarpå han skulle vinna den.
Natten före drabbningen vid Breitenfeld, icke långt från Leipzig, hade Gustaf II Adolf följande dröm:
Han tyckte, det han höll den gamle kejserliga generalen
Tilly vid håret; men att han icke förr fick fäste på honom, än sedan han af honom blifvit biten i venstra armen.
Följande dagen erhöll också konungen en herrlig seger öfver honom; dock blef förut den venstra flygeln af konungens krigshär, der Sachsarne stodo, af Tilly hårdt anfallen.
Samma konung arbetade förfärligt under en dröm för att komma upp på spetsen af ett berg, omgifvet af bråddjup; men han hann aldrig längre än upp på halfva vägen.
Efter honom följde en liten och tjock skepnad, som icke heller kom längre upp än till samma höjd.
Den tredje, som var lika liten och haltade, hann icke ens så långt; men den fjerde, af mycket lång och smärt växt, uppnådde spetsen.
Just då blef konungen väckt af dem som denna natt uppvaktade i hans sängkammare och som blefvo varse hans oro i sömnen.
Han bannade likväl duktigt upp dem för denna otidiga välmening, emedan konungen velat erfara slutet af sin dröm.
Om Hans Rasmussen, pastor i Solberga ifrån år 1620 till sin död 1649, har man den besynnerliga anteckning, att han, då han en Långfredag red till Hålta kyrka att förrätta gudstjensten, blef gripen af trollpackor och förd genom luften till det höga berget i Aleklätten i Romelanda socken, hvilket ännu i dag behåller ryktet om att vara en samlingsplats för Blåkullafarare.
Presten sof på hästen då enleveringen skedde, och detta torde kunna nöjaktigt förklara hela historien, hvilken är upptecknad af honom sjelf, och som sålunda reducerar sig till en dröm.
Emellertid lärer herr Hans uppvaknat först på nämnde berg, hvilket är beläget på ett afstånd af ett par mil ifrån hans kyrkoväg, hvaraf man kan finna, att hans sömn icke just varit någon “tupplur“.
Mot slutet af 1600-talet var ännu den fördomen i all sin stränghet rådande, att ofrälse personer ej skulle få ingå äktenskap med adliga.
Så ofta derför ett sådant giftermål ingicks, väckte det oerhörd uppståndelse i adelsmännens läger; kanske var dock detta aldrig i högre grad förhållandet, än då den högvälborna grefvinnan Christiana Juliana Oxenstjerna förenade sig med Nikolaus Bergius, en prestman, anställd vid den mot slutet af 1680-talet i Stockholm inrättade franska lutherska församlingen.
Första anledningen, om icke till giftermålet, så dock till ett förtroligare närmande mellan dessa personer, var en dröm, som fröken Christiana hade haft.
Hon hade nämligen en natt år 1687 i drömmen tyckt, att hon sett Bergius ligga i dödsnöd och beklaga sig öfver henne, att hon lät honom dö af vanvård.
Då Bergius dagen derpå kom in till fröken Christianas faster, grefvinnan Dohna, som bodde i samma hus, der han hade sin kyrka och sina boställsrum, samt i half förtviflan beklagade sig öfver sina försummade pligter både mot Gud och menniskor, blef fröken Christiana, som var ett fruntimmer af ovanlig bildning och mycken beläsenhet i Skriften, äfven tillkallad, för att “tala honom det af hufvudet“.