Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men fuller tycks jag förnimma, Att Herrans kraft är när, H a n s stjärna skär M å n d lysa alltjämt d i n väg I lifvet och döden! » I kväll står Betlehemsljuset På nytt v i d fäsfets rand I klarhet, ofördunklad A f trenne sekelnätter.
Det lyser ett folk, förenadt T i l l fest i nordanland A f minnets band K r i n g hjälten, s o m göt sitt blod På Liitzens slätter.
D u svaga modershjärta!
Nog^slark v a r dock d i n bön ' ^ T " t ä n d a i skyhög flamma f5e-&gt;-&amp;ndligen förtryckta; E n häpnande värld omsveptes Utaf dess vinges d ö n, Och stjärnan skön Gick pilten före alltjämt, " a n s fötters lykta — og stark att ännu tona M e d fulla fröjdeljud gröna granarnas skugga •ing svenska juleborden, är vinterdrifvorna; breda n hvita högtidsskrud ch anglarnes b u d ugsvalar från Österland en bidande jorden.
Johan Nordling X X
IDUN 410 Ett hem under Gustavianska tiden.
Några drag, upptecknade af Georg Nordensvan.
Assessor Gjörwel N är man studerar urkunder från förra århundradet — upplysningens, dygde- sökandets och de lätta sedernas århundrade - — så är det med en känsla af verklig lätt- nad, man vid sidan af de nöjeslystna ka- valjererna och de galanta damerna från » den stora och granna världen », med dess tusen skvallerhistorier och dess otaliga kär- leksintriger, träffar på enkla, sunda, okonst- lade människor, som äro hvarken spiritu- ella eller frivola.
De göra intet väsen af sig, dessa stilla i landena, de lefva sitt dagliga lif, sprida glädje och trefnad hvar i sin krets, fylla sina plikter och sin plats i lifvet, och vi skulle ej veta någonting om dem, om ej en skrifhågad anhörig be- rättat ett eller annat om en och annan af dem i anteckningar, som blifvit bevarade åt eftervärlden, eller om ej en kärleksfull hand samlat några af deras bref, där de okonstladt gifvit uttryck åt sina känslor och tankar.
I den gustavianska tidens historia — så- väl i den politiska historien som i hofkrö- nikan och i 1 ' histoire scandaleuse — lysa många klingande namn med mer och min- dre ren glans.
Bland dem, som gifvit åt eftervärlden detta skedes intima historia, som genom anteckningar och bref bidragit till att belysa dess karaktär och dess mera framskjutna personligheter, intages en akt- ningsvärd plats af kunglige bibliotekarien, assessor Gjörwell, sin tids flitigaste samlare och mest outtröttlige brefskrifvare, också han en typ för en 1700-talsmänniska och en hedersman, men minst af allt för en hoffjäril och ett kvickhufvud.
Han är den oförvitlige medborgaren och den lojale undersåten, som förblir sin » oför- liknelige » konung orubbligt trogen, fast denne ej skänker hans nitiska arbete någon egentlig uppmuntran, utan tvärtom tyckes hysa en viss misstro till honom, fruktan för hans allt för stora sanningskärlek i de uppgifter ur samtidens historia han lämnar åt eftervärlden.
Han är den anspråkslöse och tålmodige arbetsträlen, och han är den gode och belåtne familj ef adren, som i sitt hemlif har en aldrig sviktande motvikt mot alla motigheter och nedslående intryck från den yttre världen.
I sina bref till gamla vänner skildrar han — vid sidan af allt annat — rätt ofta sitt hem och sin familj, målar hvardags- Jifvets och landtlifvets sällhet för en dyg- dens och naturens dyrkare och uttrycker sin belåtenhet öfver att i studier och om gifven af de sina få lefva i lä af tidens stormilar och fjärran från dess blindskär.
Det är ingen historia, jag har att berätta om denna familj, endast ett par smådrag, jag vill lägga fram.
De belysa, också de, en fas — en tämligen obeaktad — af stock- holmslifvet under kung Gustafs dagar.
I många år bodde Gjörwell utanför Stock- holm, på Kaptensudden invid Djurgårds- bron.
Där hade assessorn sitt stora biblio- tek, sin trädgård, Djurgården som sin pro- menadplats och de härligaste utsikter från fönstren och från terrassen såväl åt sta- den till som inåt Djurgårdsbrunnsviken.
» Stockholms hela härlighet och ett det skö- naste landskap mötas här för att sätta mitt öga på en gång i förundran och förtjus- ning, » yttrar han i ett bref.
Han kan ej nog prisa sitt » torp », och den titel, han helst ger sig själf, är den af » torparen på Kaptensudden ».
Han hade gift sig vid 34 års ålder.
Intill dess hade bokmalen tyckt, att han hellre kunde vara utan en hustru än en bok, och han hade undrat, om hustrun skulle vara » så beskedlig som böckerna ».
Men år 1765 ingår han ett kristligt äkta förbund med Brita Nera Mullern och erkänner för en af sina vänner, att » det kostar på en 30 års gammal karl att lära sig något så all- deles nytt. » Han hyser likväl de bästa förhoppningar om framtiden.
Hans äktenskap är bygdt på ordning och helighet till bevarande af godt samvete och en ärlig sammanlefnad, » säker som nu så föga aktas ».
» Vår för- bindelse » — yttrar han längre fram — » har varit å ömse sidor så enfaldig, så oskyl- dig, utan all annan afsikt än att äga hvar- andras hjärtan och under dagligt bemö- dande på inbördes förbättring. » Mer än tjugu år senare (1789) omtalar han sin hustru, » fru Brita Nora » — ibland för korthetens skull » Bribri » kallad — på föl- jande sätt: » Hon har ett sundt och skäligen uppodladt människovett, värderar tänkesätt, egenskaper och dygder hos människor mer än stånd, namn och frillmakt.
Hon känner sig icke förnedrad genom vördnad och lyd- nad för konungen, hvilken hon tror på sin bondska vara satt af Gud till vår öfverhet, men vi andra icke berättigade att kasta oss upp till hans herrar. » (Detta en snärt åt de efter 1789 års riksdag oppositionella adelsdamerna.)
» Hennes naturliga skick är att vara glad och god. » Hon är » en re- spektabel fru, icke modem ».
Hon trifs godt i unga människors krets, har en stor för- måga att lifva upp ett trumpet sällskap, deltager gärna i utflykter i det gröna om sommaren och har alls ingenting emot att en och annan gång om vintern slå sig lös och gå på operan — där man satt » insvept i päls » — eller att skämta med maskerna på en redouite.
Hon var också med om 1894 den olyckliga maskeraden den 16 mars 1792, då Gustaf den tredje träffades af det mördande skottet, och hon fick där bland de efter ogärningen demaskerade återse kap- ten Anckarström, som förr varit en trägen gäst i Gjörwells hus, och som där lärt känna den fröken von Löwen, som blifvit hans hustru.
— — » Inom detta mitt hus hyser jag en kär och vacker familj samt ett bibliotek af mer än ett tusen band, » har Gjörwell belåtet berättat.
Den » vackra » familjen bestod förutom af fru Bribri af en son, som i brefven of- tast får heta don Carlos — han blef med tiden arkitekt och professor — och af » två däjeliga döttrar », Brita-Lovisa och Gustava.
Flickorna voro enligt den lycklige faderns utsago vackra och glada som en vårdag, » pryddes dock bäst af sina år, medan det nöjda hjärtat lyste ur ögonen ».
De hade vackra maner och god smak, bråddes äfven i detta af seende på » sin söta och glada mor ».
» De äro dygdiga och nöjda, såle- des lyckliga. » Lycklig är ock deras fader, fastän hans liksom andras lefnad ej var utan sina mo- tigheter.
Samlifvet med familjen och med dess lilla » cercle » af goda och vittra vänner är hans vederkvickelse efter arbetet.
När han sitter vid skrifbordet, hör han väfsto- lens buller från rummet utanför.
Det är flickorna, som väfva nya kjortlar åt sig, » hvilket lilla pastorala slammer låter allt för godt i mina patriarkaliska öron ».
Efter slutadt arbete händer det, att den ena » till belöning » kopierar » en suite basreliefer från herr Masreliez, den andra öfvar sig på cittran. » Om sommaren promenerar man gärna ut åt Djurgården.
Man går på förmiddagen ut till surbrunnen (Djurgårdsbrunn) för att se på brunnssällskapet eller beger man sig till Manilla, till » den kinesiska malmgår- den ».
I förbifarten slår man sig ner hos Lindberg och består sig en landtlig frukost af färskt smör, ägg och nybakadt bröd, det hela kostar 8 skillingar specie.
Eller går man om söndagarne ut för att se på de lustvandrande eller ror man ut på viken, hvärvid » herden Alexis » spelar på sin pipa.
Midsommardagen 1789 skildras på föl- jande sätt: Fru Brita Nora och rektor Björk- gren, en af familjens intima vänner, hade byggt en löfsal nere vid stranden på det allra sötaste ställe, hvarifrån man kunde åse de lustvandrandes glädje på land och vatten.
Under detta låga, men gröna tak åt man frukost » en famille » — tjänstfolket hade » sin billiga frihet » att roa sig hela dagen, vi serverade oss själfva och slöto gårdsporten till stora vägen.
Middagen njöts måttlig och sund, en skål föreslogs för fru Brita Nora, och till henne öfverräcktes en bukett med en krans Vergiss mein nicht.
IDUN 1894 Enkla och flärdlösa människor äro dessa lyckliga inbyggare på torpet.
Döttrarna äro okonstlade, minst af allt uppfostrade till att lysa i salongerna.
» Mina flickor », berättar fadern, då de båda redan äro för- vandlade till fruar, » hafva endast fått sin education, sedan den hos fru Plagemann upphörde, af deras mor, de ha växt upp afsides på den skönaste landtgård utmed Stockholm, de ha aldrig synts på assem- bléer och baler, varit af ingen orden, ej en gång den så kallade Tinnocence de Kungs- holm *, kort sagdt besökt inga af de stäl- len, hvar våra unga damer vanligtvis etalera sina gracer och hvar våra kavaljerer täfla om eröfringen af dessa gracer.
Inom ett och samma år få dessa mina landtflickor unga, förmögna och hederlige män.
Skulle jag då ej vara glad och tacksam! » Redan ett par år förut har gud Amor trängt sig in i djurgårdsidyllen.
Om en ung herre har fadern berättat, att » han håller af min yngsta dotter Gustava med en för- tjusning, som vore hon redan hans her- dinna, men också med en respekt, som vore hon en liten Guds ängel.
Denna oskyldiga kärlek håller det Unga begäret i ordning, och af denna grund må detta pastorala ga- lanteri äga rum.
Gud gifve goda tider! » 411 gamle lefva fortfarande i största förtrolig- het med de unga familjerna.
Under våren och sommaren 1792, då den allmänna upp- hetsningen inom samhället och de märkliga nyheterna o m den allt mera omkring sig gripande revolutionen i Frankrike upprörde en hvar tänkande, då finner han en mot- vikt mot alla dessa styggelser i tanke på barnens lycka och på barnbarnen, som nu väntas.
Och en sommarkväll, då den gamle i sällskap med ett par vänner rest ut till Skanstull, där de varit uppe på galgbac- ken och sett Anckarströms i fyra delar styckade kropp, som hängde där på stegel, då sätter han sig på hemvägen att hvila i Kungsträdgården, och där förjagar han de nedstämmande reflexionerna öfver männi- skornas ondska och blindhet och öfver de sällsamma händelser, som fylla denna märk- värdiga epok, genom att låta sina tankar hvila ut i den stillande friden och lugnet inom hemmets väggar.
Och han tänker tacksam på sin lyckliga ålderdom vid fru Brita Noras sida, på sina glada barn och på de ännu ofödda, som redan äga allas kärlek.
(Il ustratör: Victor Andrén.)
» Flickorna » — heter det en annan gång — » äro icke utan sina så kallade adora- törer, efter de äga vackra egenskaper, men då de icke äga de ändå vackrare pen- ningarne, så står det till tiden och lyc- kona, huruvida de komma att uppstiga i fruståndet eller försänkas uti något jung- frustift af ofrälse rasen. » Till en af dem friar en herre, » klander- lös, lärd och dygdig, men flickans hjärta kunde ej vinnas. » Men så kommer en dag en stor och glad nyhet: » Himlens konung har låtit nedfalla på mitt torp en svåra rik, ganska vitter och genombeskedlig grosshandlare från Norrkö- ping, herr Johan Niklas Lindahl, som ändt- ligen ville anamma min dotter, skäligen vacker flicka, Gustava, till sin hustru samt för hvilka ock redan lyst är. » att Familjebanden äro alls ej lösta, för det » flickorna » flugit in i nya bon.
D e * Den amm fortli / fvande Innoeenccn.
läste: Konsten att bli gammal.
» Nå, » utbrast Lilly skrattande, » den kon- sten har du g o d tid att studera, lilla mor.
Alla tro ju, att vi äro systrar.
Jag kan knappast tänka mig den tid, då du skall likna en af dessa skrynkliga, krokiga, hop- torkade, hvassnästa, tandlösa — j a g höll på att säga käringar, som j a g ibland möter på gatan, och som j a g ryser åt, då j a g går förbi dem. » » Ser du, » sade modern m e d en suck, » ser du, hvilket intryck ålderdomen gör pä dig.
Äfven öfver min Lillys läppar kan det där öknamnet, som i allmänna meningen innefattar allt motbjudande och till och med elakt, bana sig väg.
Det synes nog, att konsten att bli gammal är en svårlärd konst, och att man behöfver börja i tid att stu- dera den. » » Men, mamma, hvarför skall man för- dystra medelåldern (eftersom du ville dölja det för mig, så skall j a g väl icke säga ung- domen) m e d det?
Kanske man aldrig blir gammal. » » Då har det ändå haft den nyttan med sig, att man lärt sig att ha medkänsla för de åldriga.
Jag vill icke säga » vörda », ty det är icke ålderdomen ensam, som gör en människa vördnadsvärd.
Man kan åldras i synd, i ovanor, i pretentioner, i alla möjliga slags obehagliga egenskaper. » » Ja, det är då alldeles visst och säkert.
Som till exempel.
» » Vi ska inte nämna några namn, Lilly.
Jag skrifver bara för mig själf, inte o m andra. » » Får j a g läsa litet, mamma, » sade Lilly med någonting varmt i sina vackra ögon.
» Nå ja, läs, o m inte för annat, så för att du aldrig skall begagna ordet käring mera.
Det både smärtar och sårar mig, det må vara yttradt o m hög eller låg.
Ä r det den benämningen vi skola skörda för ett långt lif? » Lilly fäste ett ögonblick sina nu helt all- varsamma ögon på modern.
» Ack, du lilla morsgumma, » sade hon, » d u är den sötaste mor på jorden. » » Ä n så länge, » sade fru Brun sakta.
Lilly hotade henne med fingret och bör- jade läsa.
I maj 1791 stod bröllopet på torpet i all enkelhet eller, som det på den tiden hette, incognito: » Ingen var klädd en forme, iitom bruden, alla andra i habit de gout, själfva brudgummen en frac, ty allt skedde i dju- paste incognito. » Och med okonstlad känsla skildrar fadren sin dotters afsked från det hem, där hon dittills gladt alla med sin barnsliga oskuld och sin ungdomliga grace, huru sorgen öf- ver att skiljas från ömma föräldrar blan da de sig m e d sällheten att få följa sitt hjärtas kung till eget hem, hur de alla följde henne genom staden till Liljeholmen, där man för sista gången omfamnade hvar- andra, och där de kvarblifvande stodo vif- tande vid vägkanten, då vagnen förde bort den unga bruden.
Samma år på själfva julafton stod lilla Louises bröllop m e d kommissarien C.
G. Almqvist på Haga.
Naivt och trohjärtadt skrifva de unga fruarna bref till söta far, bref, dem han besvarar lika omsorgsfullt som hans öfriga korrespondenters uttalan- den i politiska eller vittra frågor.
böjde fram hufvudet öfver hennes axel och Konsten » IX / Tamma ', hvad är det där för en bok, 1VX som du nu igen sitter och gör dina anteckningar i, och hvarför håller du alltid handen för, när j a g kommer nära skrifbor- det, » sade Lilly Brun, i det hon med ett på samma gång komiskt hotande och skälm- aktigt uttryck betraktade sin mor.
» Ah, det är ingenting, som kan intressera dig för närvarande, » sade modern med en lätt rodnad.
» Har du hemligheter för mig, m a m m a?
» sade Lilly och lade mjukt armen o m mo- derns hals.
» Och jag, som trodde att vi meddelade alla känslor och alla tankar åt h varandra. » Och med en skämtsamt trotsig, ehuru mild rörelse förde hon undan moderns hälft mot- sträfviga hand, som låg öfver bokens blad, att bli gammal.
» Påminnelser till mig själf.
Att bli gammal innebär, att lifskraften af- tar, att synen försvagas, att hörseln blir klen, att lederna bli stela, att krämporna infinna sig.
Alla dessa saker äro icke blott till plåga för en själf, utan också för andra.
Måtte jag alltid komma ihåg detta sista.
Jag blir nödsakad att be om hjälp att träda på nålen, när j a g syr, att fråga o m, när man talar till mig, att stödja mig på någon, när j a g promenerar ute.
Efter som det är så mycket, hvarmed det blir mig nödvän- digt att besvära andra, bör j a g således söka att undvika allt, som skulle göra onödigt besvär.
Med ett ord ha så få fordringar som möjligt. » » O, lilla mor, » sade Lilly med strålande ögon, » jag skall trä på ett dussin nålar i sender, och du skall alltid stödja dig på mig, och aldrig kan du fråga för ofta. » » Fortsätt, » sade fru Brun.
» En af ålderdomens ganska påkostande verkningar är den, att vi bli så fula.
Från det att dess första tecken, några små rynko, under hakan, visa sig, går det alltjämt
IDUN 412 framåt mot förstöringen.
Ögonen förlora un glans.
» » Jag hoppar öfver den där beskrifningen, », ade Lilly.
» Ja, du gjorde den nyss själf tillräckligt drastisk, » sade fru Brun.
» Så här slutar det där långa stycket, som beskrifver den hemska förvandlingen: och det värsta är, att alla dessa skarpa linier och streck, dessa hvassa drag komma oss att se elaka ut, vi förlora ansiktets uttryck af godhet och mildhet. » » Aldrig, » ropade Lilly, » jag kastar den här boken i kakelugnen.
Aldrig kommer min egen lilla mor att se elak ut.
Men jag tror, jag vill se ändå, hur du skall bära dig åt med din elakhet, » tillade hon skrattande.
Och hon fortsatte: » Detta bör lära oss att beflita oss om en mildhet, ett tålamod och en fördragsamhet, som något kan motverka det intryck vi göra med vårt yttre.
Vi böra o c k s å - s o m mot- vikt beflita oss o m att alltid bibehålla en värdig prydlighet i vår klädsel.
Det är så lätt att förfalla i likgiltighet för det yttre, när vi själf va icke längre pryda kläderna.
En gammal människa bör ägna stor nog- grannhet åt sin toalett, först och främst med afseende på snygghet och därnäst med af- seende på lämplig och klädande dräkt, dock alltid m e d uppmärksamheten fästad vid det för åldersgraden passande.
Jag skulle önska, att gamla kvinnor begagnade hvita mössor och hvita kragar (men aldrig halfsmutsiga), ty det pryder åldriga ansikten. » » Jag skall hålla dem snöhvita åt dig, » sade Lilly leende och nickade åt lienne.
» Jag vill påminna mig själf och lära mig redan nu att kunna vara ensam.
Ingen ting är mer tröttande och besvärligt än gamla, som icke kunna vara allena.
Jag vill redan nu börja att öfva mig i att ej alltid vara m e d om de samtal, som föras omkring mig, att kunna sitta tyst utan sur- mulenhet, att kunna se människor tala rummet utan nyfikenhet.
Jag vill påminna mig, när jag blir gammal, att icke trötta andra med mina ungdomshistorier, att, utom vid sällsynta tillfällen, behålla mina minnen för mig själf, och framför allt att icke upp- repa samma historier många gånger.
Jag vill försöka att icke tala o m och beskrifva mina krämpor.
Sjukdomsbeskrifningar äro alltid ointressanta, och de förslöa medlidan- det i stället för att öka detsamma.
Om de personer, som då omge mig, skulle ön- ska att ibland se mig m e d i en större vän- eller familjekrets, så bör jag icke draga mig helt och hållet undan, utan någon gång vara med, äfven om det skulle kosta mig någon ansträngning.
Jag vill redan nu öfva mig i att icke sätta mig själf i främsta rummet, och om, på grund af mina år, man seder- mera skulle vilja gifva mig det, så vill jag bjuda till att intaga det m e d ödmjukhet.
Och hvad jag alltid vill beflita mig o m är ett deltagande hjärta och ett samvetsgrant och fullkomligt bevarande af andras hem- ligheter, då de blifvit mig anförtrodda.
Har jag dessa båda egenskaper, verkligt del- tagande och fullt pålitlig förmåga att tiga, så skall jag aldrig bli fullkomligt ensam, ty det skall alltid i världen finnas lidande människor, som behöfva deltagande, sorger som bli lättare att bära, då de få utgjuta sig i ett annat fullt pålitligt människohjärta.
Och nu kommer jag till det svåraste af alltsammans: ålderdomen skall veta sin tid att draga sig tillbaka och öfverlämna rege- mentet åt yngre krafter.
Man skall förstå den tidpunkten, då man måste bli till föga nytta, man skall förstå utan afund och miss- troende, och man skall utbedja sig att kunna bära medvetandet att i viss mån vara en börda utan någon sinnets bitterhet.
Ålder- domen skall vara fridstiftande, den skall hämta dagligen ur den fridens källa, som är fördold för världen i allmänhet.
Men ack, oaktadt allt hvad jag säger mig själf, så är konsten att bli gammal en större konst än mången tror, och jag får nog göra sorgliga erfarenheter om, hur lätt det är att teoretisera, och hur svårt det är att i lifvet dag för dag utföra sina egna teorier.
Det finns en företrädesrätt, som ungdomen äger och ålderdomen saknar.
Det är den att bli tillrättavisad och med kärlek uppmärk- sammad på sina fel.
Får den senare någon tillrättavisning, så är det ofta i form af en snäsa eller en pik, hvilka båda sätt icke verka till godo, utan till ondo.
Man anser sig af naturliga skäl icke ha rätt att uppträda upp- fostrande gent emot ålderdomen.
Detta har utan tvifvel en ädel grund, men dess mer noggrann bör därför hvarje åldring vara att uppfostra och tillrättavisa sig själf.
Jag vill dagligen söka påminna mig att icke låta själfviskheten få något öfvertag öfver mig, att icke bli bortskämd, därför att jag måste låta betjäna mig, och att betrakta mänskligheten med kjirlek, fastän jag själf Lyktan.
E n julberättelse af Selma Lagerlöf.
r det icke riktigt under; bart, om man rätt tänker på det?
Dagarna före jul, då är det ett stök och ett fläng och en brådska och en oro.
Dammet flyger, kvastar- na rusa öfver golfven, viskor och trasor rasa bland möblerna, brodérnålarna gnissla och köken fyllas af baktråg och plåtar.
Och det är detsamma både ute och inne; bråk och strid på gator och torg.
Men så kom- mer då julen.
Och det blir stilla som genom ett troll- slag.
Man vet ej, livar det blef af allt detta, som störde och väsnades och arbeta- de och larmade.
Det ligger mer i detta än först kan synas, ty det gäller ej bara om våra rum och våra gator.
Julen har nu sitt eget sätt att också komma in i hjärtat och ställa till rätta.
Du skulle bara ge akt på den.
Det är ting 1894 alltmer glider ur dess kretsar.
Ålderdomen är förlusternas tid.
Barndomsvännerna ryc- kas småningom bort, och en n y generation med andra åsikter växer upp omkring mig, åsikter som jag ofta icke förstår, och som jag ännu oftare känner mig böjd att ogilla.
Må jag dock af hålla mig från förmaningar, som börja m e d: » I min ungdom, då.
. » Men skulle i min närvaro det som är svart förklaras för hvitt, skulle den evigt gällande samvetsmoralen kränkas, då må jag icke, därför att jag är svag, gammal och skröplig, frukta att höja min röst med det lugn och det saktmod, som lifvet bör ha lärt mig, till försvar för hvad jag anser rätt.
Men för öfrigt skall jag veta att utan miss- tröstan helt trygg och lugn lägga mänsklig- hetens utveckling genom mörker och ljus, blod, strider, misstag och eldsdop i Hans hand, som nog vet att styra efter sin out- grundliga vishets lagar. » Lilly slog ihop boken och satt tyst med nedslagna ögon.
» Mamma, » sade hon slutligen, i det hon reste sig upp och lutade sitt hufvud mot moderns, » måtte Gud låta oss behålla dig, till dess du blir hundra år, men den här boken skall du ge mig till arf — fast nej — jag vill hellre studera det alltsammans på dig själf, du lilla hjärtemor. » Amanda Kerfstedt.
(IHua därinne, som synas vara all- deles på tok, så kommer ju- len, och så blir det som det bör vara.
När en gång julens stora och härliga krönika blir skrif- ven, så lär det komma fram många historier om, hur den vridit rätt hvad som varit skeft eller snedt.
Till dess må en livar prisa den, så godt han kan med att tala hvad han hört om den,) ch icke fördölja det.
Och " ' .se här en af de sägner, som ' ' J m a n förtalt mig om julen.
, - ®et var på den tiden, då ungt folk läste Tegnér och läste honom så väl, att de kunde utantill såväl Axel som Frithiof och flere af små- styckena.
Då, som nu, funnos där män- miskor, som bara ville grubbla och grubbla och kunde hålla på med det, tills de visste hvarken ut eller in.
Då, som nu, funnos där sådana, som, då de voro riktigt i far- ten, kunde grubbla bort både kärlek och lifslycka.
Och unge herr Leonard, han var riktigt i farten.
Han hade grubblat ut, att han var sin - fästmö ovärdig, att han ej längre kunde hålla henne bunden till att gå och vänta på en fattig karl som han, att han ej ville göra henne så olycklig som hon nödvändigt måste bli, o m hon skulle gifta sig med honom.
Känner ni någon resande från det landet Ångest och den staden Betänksamhet?
Se, därifrån var herr Leonard kommen, och dess vanor behöll han.