Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes dock verksamhets-fålt, som gifva tillfälle lill beröring endast med allmogen, och ehuru uppoffringarne och förtjenslerna i denna krets kunna vara lika befogade alt vinna erkänsla och vedergällning, hafva de dock föga utsigt att blifva uppmärksammade al representanter uti de tre öfriga Stånden.
Det bör således icke kunna anses klandervärd! om äfven från detta Stånd hjelpsamhet förordas, då det gäller en fattig, värnlös och verkligt behöfvande enka med oförsörjd dotter efter en man, som med ospard möda i 21j år egnade sina kunskaper, sitt nit och sitt arbete åt det ringare folkets sjukvård uti ett stort läkaredistrikt.
Inom den ort, som jag har äran representera, lefver nemligen enkan och dottern efter framlidne extra Provincialläkare!! i Arvika distrikt, Bataljonsläkaren vid Kongl. Wermlands regemente, medicine Doktorn och kirurgie Magistern Julian Fredrik Bergström, hvars dödliga frånfälle inträffade den 8 Juli 1857 under sådana ekonomiska förhållanden, alt bouppteckningen utvisar en behållning af blott 425 I\:dr 22 sk. och / rst.
Denna enka, Fru Jeanna Maria Bergström, och hennes dotter, Jeanna Albertina Euphemia, född 1859 och boende ogift hos modren, befinna sig nu i fattigdom och värnlöshet, i yttersta behof af något understöd, och då den aflidne fadren och maken, enligt bi - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
523 lagda meritförteckning, var en väl meriterad och skicklig läkare, om hvilken jag dessutom, på grund af tillförlitlig personlig kännedom, kan förklara, att han bland allmogen var allmänt omtyckt och älskad för den hei edvillighet, han städse ådagalade alt med råd och hjelp utan betalning tillhandagå de fattiga i det vid början af hans tjenstetid ovanligt vidsträckta distriktet, omfattande Fryksdals, Jösse, Nordmarks och Gilibergs härader, så tvekar jag ej att vördsaraiigen föreslå Rikets Höglofliga Ständer: alt, på de al mig anförda skäl, åt doktor Johan Fredrik Bergströms enka, Jeanna Maria Bergström, född Pihlgren, och dess oförsörjda dotter, Jeanna Albertina Euphemia Bergström, bevilja en årlig pension af 500 R:dr R:mt.
Och anhåller jag om remiss af denna min motion till Stats-Utskottet, till hvilket jag förbehåller mig få inlemna nödiga handlingar.
Stockholm den 29 November 1062.
Olof Olsson, från Olebyn af Wermlands län, I denna motion instämma; Nils Åndersson, P.
Ericsson, Per Persson, Aila från samma län.
Af Olof Oisson i Olebyn af Wermlands län, om bidrag af allmänna medel lill uppförande af ett skolhus i Arvika.
Arvika köping och orten deromkring hafva af Statsmagterna blifvit hugnade med anslag till lärare i ett lägre elementarläroverk, men slå ännu i saknad af nödigt skolhus jemte bostad åt rektor.
För att kunna åtnjuta fördelarne af läroverket har man dock tills vidare genom förhyrning af enskild lägenhet skaffat plats för dess verksamhet; men behofvet af en egen skolhusbyggnad har städse gjort sig kännbart gällande, och det lilla samhället har derföre också dels dragit försorg om att ritning och kostnadsförslag till en sådan blifvit uppgjord i det skick, att de blifvit af Kongl. Maj:t efter Öfver - h24, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 336. intendents-embetets hörande godkända, dels börjat anskaffande af nödiga medel till dess utförande.
Emellertid står man ännu oförmögen att kunna verkställa uppsåtet alt utföra byggnadsföretaget, hindrad af brist i erforderliga koslnadsbeloppet.
Vid delta förhållande och då det lilla samhället icke, ulan alltför kännbara uppoffringar, kan åstadkomma medel till det för hela orten beliöfliga förelaget och då Staten förut lemnat en hjelpsam hand åt andra orter för dylika företag, anser jag mig böra vördsamligen föreslå: att Rikets Ständer malte till ett skolhus i Arvika med bostad för rektor anslå 10,000 R:ur Runt, utgörande icke fullt hälften af beräknade kostnaden efter det fastställda kostnadsförslaget, emot erforderlig garanti för arbetets behöriga verkställande i enlighet med den fastställda ritningen och förbindelse för kommunen, att, i händelse nu väckt fråga om anslag till en tredje lärare skulle bifallas och således en större byggnad blifver af nöden, vidkännas alla de ökade utgifter, som deraf kunna blifva en följd.
Och anhåller jag att få till Stals-Utskottet, till hvars behandling denna motion torde remitteras, ingifva nödiga handlingar och ritningar.
Olof Olsson, irån Olebyn af Wermlands län.
N:o 336* Af Olof Olsson i Olebyn af Wermlands län, om statsanslag till en tredje lärare vid Arvika elementarläroverk.
Befolkningen i trakten omkring Arvika känner lifligt behofvet af tillfälle lill undervisning i närheten af hemmet för ortens söner; men är för närvarande hänvisad till de inskränkta resurserna af ett tvåklassigt läroverk i nämnda köping.
Framställningar hafva derföre blifvit gjorda om delta läroverks förseende med en tredje lärare och skolans höjande till ett treklassigt elementarläroverk; men hittills hafva dessa framställningar icke vunnit afseende.
Jag finner mig derföre föranlåten alt nu härom hos Rikets Ständer vördsam - Motioner i Bonde-Starulet 1862.
625 ligen väcka fråga, och får såsom skäl derför anföra, alt det distrikt, som skulle komma i åtnjutande af den ifrågavarande fördelen är ganska betydligt, innefattande, om man anser det utsträcka sig till halfva afståndet till närmaste läroverk, hela Jösse härad, större delen al Gillberga och Nordmarks härader samt nordvestra delen af Fryksdals härad med tillsammans omkring 00,000 invånare, deraf endast i Jösse prosteri nära 28,000, och med, förutom en mängd herregårdar och boställen, 5:ne glasbruk samt några och 20 jernbruk; all afsiåndet lill Carlstads högre elementarläroverk, det närmaste, till hvilket ortens invånare kunna vända sig, utgör 8 mil och således högst kännbart fördyrar och försvårar för ortens ungdom begagnandet af undervisningen i Carlstad, der för öfrigt, enligt biskopens vitsord, är ondt om plats för alla från orterna tillströmmande undervisningssökande: att tillgången till en fullständigare undervisning vanligen visat sig löranleda dess allmännare anlitande, och ali således ett treklassigt läroverk i Arvika antagligen skulle komma att besökas af vida flera lärjungar, än som hittills besökt det tvåklassiga läroverket, helst lärokursens utsträckning helt naturligt föranleder flere alt längre qvarstanna, hvarigenom antalet på en gång närvarande ökas; att den aflägset belägna orten har ett stort behof af att kunna i hemtrakten, utan alltför stora kostnader och omvägar, åt sin ungdom erhålla en undervisning, som omfattar det nödvändigaste för den medborgerliga bildning, som nu i det praktiska lifvet erfordras och som icke kan tillfredsställas eller motsvaras af ett blott tvåklassigt läroverk.
Flera andra skäl äro anförda i de lill Kongl. Maj:t ingifna handlingar rörande denna angelägenhet, och åberopar jag dem, under anhållan att till Stats-Utskoltet få inkomma med afskrift af dessa handlingar.
På grund af alla dessa skäl och på flerfaldiga uppmaningar från aktade och bildade medborgare i orten, taegr jag mig anledning härmed vördsamligen föreslå: att Pikets Ständer måtte anslå nödiga medel till en tredje lärare vid Arvika elementarläroverk, i likhet med förhållandet vid andra treklassiga läroverk i riket.
Olof Olsson, från Olebyn af Wermlands län. 526 Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 337.
Af Erik Andersson från Elfsborgs län, att s. k. blänkets för tryckning af kattun och moleskinn mätte förklaras lill införsel fria.
Enligt nu gällande tulltaxa äro maskinerier eller delar deraf, ej specificerade, till införsel tullfria.
Såsom förtydligande hvad med maskindelar förstås, lemnar tulltaxan dessa upplysningar, att under allmän rubrik äro att hänföra mera invecklade eller af flera olika delar sammansatta maskiner eller jordbruksredskap samt sådana delar deraf, som icke kunna användas, utan alt inpassas i ett visst redskap eller maskineri.
Oaktadt dessa ganska tydliga föreskrifter, har Kongl. General-tullstyrelsen ej velat tillämpa förklaringen på de lill maskiner för kattun och moleskins tryckning alldeles oundgängliga så kallade Blänkets, eller tjocka tyger af ylle om 70 å 80 alnars längd, utan hvilkas begagnande tryckning på tyger med maskin är alldeles omöjlig.
Dessa blänkets kunna icke i landet tillverkas, utan införskrifvas hufvudsakligen från England.
För hvarje tryckmaskin i Sverige erfordras en två eller flera sådana blänkets årligen.
Hvarje blänket väger mellan 80 å 120 U. och en ganska dryg tull måste derföre af hvarje sådan tryckare årligen erläggas, ehuru tulltaxan ganska klart utvisar, att de borde få tullfritt införas.
Om rättelse af dessa missförhållanden, som jag anser hufvudsakligen tillkommit af missförstånd vid tulltaxans tillämpning, får jag ödmjukeligen anhålla, äfvensom att den förklaring måtte af tulltaxan meddelas, att dessa blänkets äro för tryckmaskins behof till införsel fria.
Om remiss till Bevillnings—Utskottet anhålles.
Stockholm den 29 November 1862. E. Andersson, från Elfsborgs län.
N:o 338. 527 N:o 338.
Af Olof Olsson i Slängserud al Wermlands län, alt de uti 58 § i Kongl. Förordningen om kommunalslyrelse pä landet af den 21 Mars detta dr omnämnda kommunalutskylder mätte, der församling så anser nödigt, utgöras efter sammanlagda beloppet af bevillning enligt art. 2 i sednast fastställda taxeringslängd.
Uti Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse på landet den 21 Mars delta år finnes uti 58 § (öreskrifvet, att kommunalulskylderne skola utgöras i förhållande till särskilda, de skaltskyldige påförde fyrklal, hvarvid, i fråga om fast egendom, helt mantal, utan hänseende till dess taxeringsvärde, påföres 100 fyrkar och större eller mindre hemmansdel det fyrktal, som efter denna grund emot dess mantal svarar, allt efter förmedling räknadt.
Denna beräkningsgrund förefaller mig dock, till följd af hemmanens olika beskaffenhet, mindre lämplig.
Huru ofta inträffar ej att ett fjer dedels hemman är lika godt, om ej bättre, än ett helt hemman och likväl skall, enligt nyssberörda beräkningsgrund, den förstnämnde hemmansdelen endast påföras en Ijerdedel af det hela hemmanets fyrktal eller 25 fyrkar, en obillighet desto större, som samma ett fjerdedels hemman utgör jemväl ordinarie ränta m. m. blott till en Ijerdedel mot helt hemman.
Rälta grunden för kommunalutskyldernas utgö rande af fastighet är, enligt mitt förmenande, taxeringsvärdet; eller, med andra ord, likasom i afseende å öfrige beskaltningsföremål finnes löreskrifvet, böra, jemväl i fråga om i mantal salt fast egendom, kommunalutskylderne beräknas efter den lill Staten erlagda bevillning efter 2:dra artikeln.
Efter den uppskattning af fastigheter och inkomster, som numera eger rum och som alltmera närmar sig det rätta, synes denna grund vara den rättvisaste och billigaste.
Jag får derföre vördsamt föreslå den förändring uti ifrågavarande Kongl. Förordning den 21 Mars delta år: att alla kommunalutskylder skola, derest församlingarne så nödigt anse, beräknas och utgöras efter sammanlagda beloppet af den bevillning, som, enligt art.
2 Bevillnings-sladgan, jemlikt sednast fastställda taxeringslängder, af den skattskyldige till Staten erlägges.
Stockholm den 29 November 1862. 0. Olsson, från Slängserud af Wermlands lån. 528 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Häruti förenar sig: A.
Jonsson, frän Wermlands län.
Af Olof Olsson i Slängserud af Wermlands län, om ändring i åtskilliga delar af gällande fattigvårds förordning, i ändamål alt förhindra den fatligvårdslunga, som härflyter af kommuns skyldighet att bidraga till underhåll af arbetsför persons underhåll
Uti nu gällande
Fattigvårds-förordning är hufvudsakliga syftet att hvarje fattigvårds—samhälle skall lemna nödtorftig vård och försörjning åt sina fattiga, ett stadgande, som ehuru ädelt, kristligt och godt till sitt syfte, vid tillämpningen visat många svårigheter; och fastän jordbruksförbättringar samt industri-företag af många slag påkalla eli större behof af arbetskraft samt, i följd deraf, med minst 50 procent ökat arbetarens aflöning, så har fättignummern i så hög grad tilltagit, alt delta förhållande måste väcka den allvarlige betraktarens förvåning och farhåga.
Med hänseende till arbetarens hällre ställning, borde förbållandet vara tvärtom.
Orsaken mäste derföre sökas i en felaktig eller mindre ändamålsenlig fattigvårdslagstiftning.
Den i Fattigvårds-stadgans t § hvarje kommun ålagda absoluta skyldighet alt vårda och försörja hvarje dess fattighjon och att frisk och arbetsför person hufvudsakligen endast behöfver sörja för sig sjelf, bar förvandlat mängden fattiga till pockande och berättigade i stället för ödmjuka almose-lagare.
Stadgandet är fullkomligt socialistiskt och antitheser, som häremot förekomma i 1 §:s andra moment, rörande föräldrars och barns skyldigheter inbördes, i 7 §, t, 2,3 och 4 momenten, om Fattigvårds—styrelsens målsman och husbonderält, om ersättning för lemnadt fattigunderstöd till den lättjefulles och liknöjdes hustru och barn, om husbonderällens öfverlåtande på annnan person, om dens behandling, som visar tredska, sjelfsvåld, oordentlighet och sturskhet, kunna genom understöds-sökandens tydning af 1 § helt och hållet neutraliseras derigenom att han öfvergifver samhället, hustru och barn, för att, som det heter, söka arbete på annan ort, men hvarest, derom lemnar han hvar ken - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
529 ken fattigvårds-styrelsen eller hustrun något besked, utan blifver det den förres lott och åliggande att taga den sednare med barnen i försörjning och vård.
Huru kan fattigvårds-styrelsen vid ett sådant förhållande göra bruk af de bestämmelser, som förekomma i ofvan åberopade 7 §?
Dennes pligtförgätenhet emot de sina, emot kommunen, hans lättsinne och liknöjdhet hafva alstrats af hans begrepp om sin egen frihet i handlingen och kommunens positiva skyldighet att försörja hans hustru och barn.
Han vandrar derföre ut och låter icke höra af sig vidare under flera år, ja mången blifver borta för alltid, återkommen hem i lyckligaste fall emot vintern, är han merändels mera demoraliserad, försupen och arm än då han bortgick, och skulle en och annan möjligen medföra till hemmet någon besparing, så vet han nog att ställa så alt hvarken kommunen eller hustru och barn få något deraf, utan förslösas de medel under fortsatt oordentlig lefnad.
Gör sockenstyrelsen försök att sätta honom i arbete och dymedelst bringa honom till ordning, så begifver han sig ånyo på ströftåg, och, kommen utom falligvårds—distriktet, besväras han hvarken af enskilda personer eller kronobeljeningen med fråga hvarifrån eller hvem han är till person, frejd och lefnadsomsländigheter, så vida han ej begår brott emot person eller egendom, då han möjligen blifver antastad och efter bestraffningen hemförpassad till Landshöfdinge-cmbetet i det lån, hvarifrån han utgått, då han får viss förelagd lid, inom hvilken lian skall skaffa sig försvar.
Delta bekymrar honom föga, ty han kan nu ånyo börja sitt kringströfvande.
Utom dessa olägenheter af vårt fatligvårds-system, sådant det nu förekommer, bidrager äfven dess kommunistiska grundidé till lättsinniga och obetänksamma äktenskapsförbindelser, de der ock i icke ringa mån bidraga till fallignummerns ökning, emedan den smula moraliskt pliglbegrcpp, som den mindre bildade hyser för denna förening, snart förlorat sig i föreställningen, alt kommunen är ålagd alt taga vård om dess afföda.
Principen, alt hvar oell en har frihet ingå arbets-ackorder, hvarest han kan erhålla de förmånligaste vilkor, är fullkomligt rigtig, ty då det icke är förbjudet jordbrukaren och alla andra verk och inrättningar, alt, der dessa förmånligast tinna, afyttra sina produkter, så vore det orimligt och inkonseqvent alt förneka dagakarlen alt till hvem sorn helst erbjuda effekten af sitt kapital, arbetskraften, för att deraf sjelf draga möjligaste nylla, men, i konseqvens härmed, mäste ock skyldigheterna för alla dessa samhällsmedlemmar slå i elt billigt förhållande till deras fri- och rättigheter.
Lålom oss se huru dermed förhåller sig.
De förre hafva den positiva skyldigheten alt till Staten, kyrkan och kommunen årligen utgöra fastställda skatter, allöningar, bidrag och onera, vid påföljd alt dessa afgälder exekutivt indrifvas al deras egendom, och mäste derjemte äfven försörja och vårda de sina.
— De sednare skulle äfven hafva samma skyldighet, men geBih. lill 11.
Fröt. 1862 $ 1863. 11 Sami. 4 Afd.
G7 580 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 339. noin nu gällande Fattigvårds-förordnings ofullständighet och lamheten i stadgar för försvarslösa, blifver den så negativ att denne, som har frihet att när som helst bortföra sitt kapital, arbetskraften, gäckar både exekutoren och kommunalstyrelsen, som hvarken finna personen ej eller kunna komma i besittning af hvad han förvårfvar.
Han är fri och oåtkomlig, derpå kunna exekutiva magten, fattigvårds— styrelserna och beväringsmanskapets mönstringsrulla lemna klara bevis.
Man måste hysa stora farhågor för ett samhälles framlid och bestånd, der lagarna äro så slappa, att en viss del af dess medlemmar ulan risk och påföljd kan undandraga sig medborgerliga förpligtelser och dymedelst göra sig till intressenter uti den idoge, sträf— samme och ordentlige medborgarens egendom.
För alt til! någon del kunna stäfja detta oskick och i möjligaste måtto göra Fattigvårds-förordningens anda och tendens fruktbärande, fordras sådana bestämmelser deri, att de icke, såsom hittills, så lätt kunna gäckas och kringgås.
— Efter orden, ”och eger styrelsen rättighet att af hans arbetsförtjenst eller annan hans egendom erhålla ersättning för sålunda uppkomna kostnader” i 7 § 2 mom. borde tilläggas: och skall för sådant ändamål en hvar, som utom det fattigvårds-samhälle, dit han hörer, söker anställning i arbete, vara pligtig att, sedan han hos pastor uttagit så kallad arbetsattest, uppvisa densamma hos ordföranden i fattigvården, hvilken derå skall meddela betyg, i fråga om personen har hustru och barn alt försörja, de der således äro beroende af hans arbete, omtanka och flit, eller om han i öfrigt är känd för den stadga, omtanka och ordentlighet, att han kan och vill vårda sitt.
Skulle sökanden vara känd för liknöjdhet och oordentlighet, påteckne ordföranden, att eho som antager denne i sitt arbete, vare pligtig att qvarhålla hans halfva arbetsförtjenst samt öfversända densamma till ordföranden i det fattigvårds-samhälle, hvarifrån han utgått, för att användas till hans familjs nödtorftiga underhåll elier, om han ogift är, insättas i sparbank för dennes räkning eller ock öfverlemnas åt honom sjelf, om han visar verkligt behof af medlens nyttiga användande vid hemkomsten.
För vinnande af ordning och stadga härutinnan, skall det åligga en hvar, som från annat fattigvårds-samhälle emotlager arbetssökande, att inom åtta dagar efter arbetarens anställning till faltigvårds-styrelsen, der arbetet förrättas, lemna lörteckning öfver antagne främmande arbetare och skall dess ordförande genom skrifvelse tili ordföranden i det fattigvårds-samhälle, hvarifrån arbetaren utgått, underrätta denne om vistelse och anställning.
Underlåter den, som arbetaren antagit, att lemna sådan uppgift, vare han förfallen till 10 Il:dr Rint böter till fattigvården, der arbetet skett, samt dessutom pligtig alt ersätta halfva arbetsförtjensten lill arbetarens fattigvårds-samhälle.
Tillika vare lian förbunden, vid 5 R:dr lt:mt böter, till fattigvården på stället, till arbetaren utfärda betyg öfver det belopp, som blifvit innehållet och öfversändt tiil arbetarens hembygd.
Ingen vare berättigad, vid 15 R:dr Runt bot till fattigvården, på arbetsstället i sitt arbete emottaga och använda den person, som ej år försedd med pastors och Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 340, 531 fattigvårds-styrelsens ordförandes betyg ifrån hembygden, sådant nu nämndt är, utan skall denne, hvarhelst lian uppträder, anmälas hos vederbörande kronobetjening, som åligger att, enligt förfaltningarne, honom till hembygden förpassa.
Om remiss täll vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 29 November 1962. 0. Olsson, från Wermlands lån.
Af Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län, om fullständigt upphörande af den s. k. gårdfarihandel^
Utan att på ringaste sätt vilja förneka eller ens draga i tvifvelsmål alla de fördelar, som onekligen äro förenade med och härflyta af grundsatsen om frihandel, vill det likväl synas för mig såsom skulle det här i riket finnas en handelsrörelse, som ingalunda förtjenar att helsås med namnet nyttig, utan snarare med benämningen skadlig.
Denna näring är den så kallade gårdfarihandel^ hvilken, enligt hvad sjelfva namnet tillkännagifver, beslår deruti, att iökaren af dylik handel reser ifrån gård och till gård för alt utmångla sina varor.
Om dessa varor utgjordes endast af bär i landet tillverkade produkter, skulle mången törbända öfverse med de skadliga följder, som alltid pläga beledsaga ett slikt kringirrande lefnadssätt.
Men sådant är förbållandet på långt när icke, enär dessa vandrande handelsmän så godt som alltid medföra stora partier utländskt kram, hvilket de vanligtvis försälja på kredit för att desto lättare kunna locka de enfaldiga, att köpa dessa öfverflödsvaror.
Då dessa varor merändels hafva en grann och förledande yta och då en köpare, som får varor på kredit, oftast förglömmer alt de cn gång skola betalas och att bans inkomster borde förbjuda honom att tillegna sig dem, så blir följden af allt detta, alt allmogens drängar och pigor, utsatta såsom de äro för gårdfarihandlandens öfvertalningsförmåga och lockande förespeglingar, förledas lill att köpa så mycket af detta kramgods, alt hela deras årslön knappt vill förslå att betäcka gälden, hvarefter husbonden blir den, som mest får sitta emellan på denna kommers, alldenstund hans tjenstefolk alltid taga sin tillflykt till hans kassa, då de nödgas 532 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 341. förskaffa sig nödvändiga kläder och skodon.
Dä alla de nied gårdfarihandel förbundna olägenheter äro allt för väl kända, anser jag mig icke höra vidare orda derom, utan vågar vördsamt föreslå: alt Rikets Ständer matie besluta, att all gårdfarihandel hädanefter skall upphöra.
Stockholm den 29 November 1362.
Olof Olsson, från Slängserud af Wermlands län.
Af .loilrts Christophersson från Wermlands län, om åtskilliga ändringar i Kongl. Reglementet den 21 Alars delta är för folkskolelärare-seminarierna i riket, i fråga om lämpliga undervisningslokaler för sådana seminarier och lärares derstädes ställande i jemnbredd med lärare vid lägre elementarläroverk m. m.
Den omvårdnad man ända intill våra dagar i vårt land egnat åt folkskolan och lärdomsskolan har ingalunda alltid varit lika eller grundad på full rättvisa.
Tvärtom torde folkskolan ofta nog blifvit behandlad såsom Statens stjuf harn, i följd hvaraf det icke vore underligt, om densamma hos oss ej hunnit den utveckling, sora i (lera af våra grannländer.
Såsom bevis på här framställda åsigt om folkskolans tillhakasättande för elementarläroverken torde med skal kunna åberopas de nu varande anstalterna för folkskolelärarnes bildning.
Bristerna vid dessa alhjelpas ingalunda genom Kongl.
Reglementet för folkskolelärare-seminarierna i riket af den 21 Mars 1862.
Enligt § 4 i nämnde Kongl. Reglemente ”skola samtlige seminarielärare hädanefter som hittills utses och förordnas af vederbörande Konsistorium.”
För anställning som lärare vid elementarläroverken äro täflan och prof föreskrifna, hvarigenom vederbörande blifva i tillfälle all bland (lera sökande välja den dugiigaste.
För seminarieiärarne föreskrifvas inga prof, ingen täflan och inga andra qvalilikaliouer än ”sann gudsfruktan och hedrande vandel”.
Dessa äro^ visserligen oundgängliga egen - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Is:o 341.
533 skaper för hvarje lärare, ja för hvarje tjensteman, men tillräckliga äro de visst icke — lika litet för seminarielärarne som för lärarne vare sig i högsta eller lägsta klassen al elementarskolan.
Uteslutandet af täflan lill och de små lönerna vid dessa platser beröfvar folkskolelärare-seminarierna utsigten att erhålla nitiska och skickliga föreståndare och lärare.
Hittills hafva dessa läroanstalter merändels varit betraktade såsom öfvergångsplatser till bättre och förmånligare vid elementarläroverken eller ock såsom bihang till andra befattningar t. ex komministraturer.