Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
" Tänk du, att Gerda nu m a i t skall fii börja skolan och lära sig allt hvad de der fina flickorna kunna - tycker du inte det är besynnerligt '?
Milis du Iiur fattigt det var för oss, då hon kom till verlden ' r ' Och iiiir jag nu sitt ' er och syr på dina nya skjortor, tänker jag jämt ' det är inte åt främmande - Frans skall ha dem ', och clu kan inte tro så stor skilnad det är. "
Så satt hon och talade, som om de först i går börjat detta sitt nya bekymmerfria lif.
Ingen af dem var i själfva verket riktigt inne i det ännu - det var alltjämt nytt.
Han satt nästan tyst, passade bara clå och då in ett: " nja, ja, det har du nog rätt i. "
Och s&amp; gjorde hon upp framtids- planer och ordnade i tankarna allt föl.
barnen.
Tänk, när de skulle komma och hälsa på i det ganila hemmet!
Och så ro- ligt att ha det så, att man alltid kiinde ge demmågot!
Hon satt redan och nästan gjorde upp hvad hon skulle kunna gifva barnen, Det hade blifvit höst, en regnig, kall efterhöst.
Plan- teringen utanför den lilla trerumslägenheten var dyster un- der höststormarna.
15 Ett och annat blad hängde ännu qvar på grenarna och skälfcie och darrade i blåsten.
Marken var genomblöt och förvandlad till en tjock, gytjig smörja.
Uppe i lägenheten var allt huller om buller och fullt med folk, som smutsade ner med sina våta skor på de förut så rena och hvita golfven.
" Hur var det egentligen de råskade i olycka? "
frågade en gammal qvinna, som gått och snokat i hvarje vrå af vå- ningen.
Den tillfrågade, en gumma, som såg ut att vara in- tresserad af sin nästa, svarade: " Åh, han gick i borgen.
Den der Göransson, byggmä- staren, hade inbillat honom att det var alls ingen risk.
Han var j u alltid godtrogen så han visste väl knapt hvad det var fråga om när han skref under. "
" " hen hans fru?
Det var j u en diigtig människa?) '
" Ja, hon hade inte reda på någonting förrän de allra sista dagarpa.
J a, det blir väl hon som får försörja dem nu med sin linnesöm, för han är sh förbi, så han kan ingenting. "
" Men hvad skall det bli af barnen?
De hade j u två små? "
" Tre nu - hon fick ett litet för en vecka se ' n. "
" Stackars människa, det blir nog inte godt för henne. "
Auktionen började och gummorna tystnade för att rik- tigt kunna följa med ropen.
25 /, 1 87. rB,ebatterne om scedeligheden har i den sidste tid optaget ge- mytterne; de dannede som en slags afslutning paa fore- drag holdte af hr Geierstam her i byen o g den farste diskus- sion indlededes med at han gjentog sit foredrag om Bj0rnsons forhold til sadelighedssagen.
De to diskussionsmder viste begge, forekommer det mig, at saadanne ting ikke egner sig til diskussion i offentlige forsamlinger, diskussionen synker enten ned til et saa lavt niveau.
at de faar ret der spaar med Mefistofeles: Die bestialitet wird sich gar herrlich offenbaren - dette var tilfceldet, i farste mgde hvor Dr Nissen forfcer- dede selv de mindst fintfdende - eller man vogter saa meget 04
16 paa sine udtalelser, at tilhmerne faar det iiidtryk at de soin taler isax vi1 skjule sine tanker - dette var tildels tilfaeldet i sidste m0de.
Naturligvis er der af saadanne m d e r altid no- get udbytte, om ikke andet saa larer man menneskene bedre at kjende - selv i det at de vi1 skjule sig - og der siges dog enkelte ting som har blivende vaerd o g som kan vaekke til eftertanke og spore til arbeide for en bedre fkemtid, som t. ex. hvad fru Vullum sagde (paa farste made) om " Bjmnsons absolute fordring paa saedelig ligestillelse mellein Maid og Kvinde ' - " Alle ideer der har vceret staerke nok til at virke i verden har begyndt som absolute.
Tag fordringen fra re- volutionen paa den absolute ligestillelse og det fuldkomne broderskab!
Der var ikke en af os som laengre troede at de nogensinde vilde bleve til hel virkelighed, o g dog var vi saa forandrede gjennem disse ideer at der var ikke en af ' os, der kunde tanke hvad han vilde vaeret uden dem.
Vi kunde v z r e sikker paa at det vilde blive ligedan med fordringen paa szedelig ligestillelse, som Bjarnson har formet paa sin, andre paa sin maade, den vi1 forandre os, selv om vi ikke tror, at den iiogensinde vi1 blive til virkelighed, den vi1 s t - sende og oplasende, trznge g j ennem alle de bestaaende forhold og forandre dem. ' '
*) - Det bedste botemiddel, en sundere op- dragelse, mindre stillesidden, mere frihed og frisk luft om dagen, stmre falelse af ansvar ligeoverfer gutter o g unge maend, saa de boede i familierne o g i familie-pensioner og ikke alerie paa et vaerelse, det blev der slet ikke talt om; men uden at man skaffer disse suiidere forhold for den opvoxende slaegt, kan det vist lidet nytte at stille noget krav.
Begre- berne maa forandres, opdragelsen maa forandres, de t o ting maa gaa haand i haand.
Foruden fru Vullum talte fru Niel- sen og fraken Kjelland, den sidste i samme retning som Olang Lachen i sin brochure om Blufcerdighed og Renhed.
F r u Niel- sen har desuden i aviserne givet baade Aftenposten, Nissen og Garborg dygtige og kraftige tilsvar.
Man er imidlertid endnu saa uvant til at damer optrader at fru N. har hmtet adskillig utak ved siden af anerkjendelse.
Garborg har ikke egentlig hzevet sine aktier ved sin deltagelse i debatten.
Det vakte en ubehagelig opsigt at han paa det farste diskussions- *) Fru Vullum er imidlertid ikke fri for ogsaa at ville sympathisere med boh&amp;men, saa hun ved siden af saadanne fine og sande ting som ovennevnte, ogsaa kom med marige udtalelser af tvivlsomt verd.
i made deltog med den kaadeste ungdom i deii kaade applaus for Dr Nissen.
Han tillyste da selv det aiidet made, som han indledede med et foredrag til forklaring for nhvorfoi * vi klap- pede af Dr Nissen ".
Den hele forklaring gik da ud paa a t det var saa deiligt at hare at Dr Nissen endelig udtalte at der er forskjel paa mcend og kvinder.
- Som om det ikke er dette vi har hart til den grad, a t maend en dag bleve betragtet som saedelig ansvarslose og kvinder alene heftede for overholdelseii af det sjette bud.
Det er jo netop denne ansvarslase opfatning hvori hos os Gengangere og E n Hanske har skudt en bresche o g som menneskeslcegten nu ved lijcelp af kvinde bevzgelseii skulde se at arbeide sig udaf.
H r Gayborg tog ogsaa legenden om den hellige Antonius til indtaegt som en boheme-bog og den hellige Antonius som et exempel mod afholdenhed.
Som svar herpaa havde Dagbladet en artikel hvori den rette legeiide om den hellige Antonius fortcelles med kommentar og belyst med et udmcerket citat af Haffdings ethik.
Denne artikel var hel igjennem saa nobel og overbevisende at man faar haabe den aleiie vi1 gjare ungdommen mere gavn end Nissens og Gar- borgs optraden kan gjare skade, skjant skaden vist for mange er alvorlig.
Garborg har varet anseet for " vor fineste intel- ligents " og vor " bedste pen ".
Men han har ikke taalt at undvaere den positive religion; til moral-religionen har han ikke sjrelsstyrke nok.
E n simpel o g smudsig fyr hajr nu vist sig at v s r e " des pudels kern. "
- Man har fremholclt som en fordel ved slige diskussioner at maeiid o g kvinder fik tale sammen og lcere hinanden bedre at kjende.
Men " tale sam- menn gjor man j o kun privat o g skal man ved diskussion lrere noget godt om hinandeii, saa bar diskussionen i alt fald ikke indledes af saadanne folk som Garborg o g Geierstam.
- Deres korrespondent vi1 gribe leiligheden medens huii har pen i haand til a t anbefale Clara Tschudis T1.e Nktids- krinder, der er tre meget velskrevne og interessante biogra- fier af fru Collett, fru Morgeiistern og fru Guillaume Schack.
I vor litteratur er biografier en saa stor sjeldenhed, at bogen ogsaa derved blir en acquisition.
F r u Morgenstern blir saa ofte nreviit og er saa lidet kjendt at vist de fleste griber lei- ligheden til at lcese en sammenhzengeizde biografi.
Denne er ogsaa fra for£.
side den mest vellykkede af cle tre og op- lives med en livfuld skildring af fraken Tchudis forste made om liende med den bekjendte dame.
standpunkt ligeover Dagny.
for de tre starrelser hun skildrer e r til partiskhed beundrende og anerkjendende, men skildringen blir ogsaa derved varm og faengslende.
At skrive om fru Collett staar for deres korresp.
som san vanskeligt at hun berindrer baade fr. Tchudis mod o g dygtighed.
Der er mangler naturligvis, men der er ypperlige ting; citaterne er udmaerket valgte o g breve fra fru Collett til forf., som for farste gaang trykkes her, er meget vaerdifulde.
Qvinnans ställning under den romerska kej saretiden.
9 B e n forngrekiska uppfattningen, att qvinnan tillhörde ute- slutande hemmets krets, att det vore bäst, derest om henne intet sades; hvarken tadlande eller lo for dande, var full- komligt främmande för den under den romerska kejsartiden rådande seden.
Dels var den romerska seden i många afse- enden olik den grekiska, dels hade från den grekiska tiden till den romerska kejsartiden utvecklingen fortgått i en gan- ska betydlig grad.
Vi behöfva endast vända oss till historien, hvilken, hvad kejsartiden beträffar, har ganska mycket att förtmälja om qvin- nor.
Det är for alla bekant, hvilken betydande roll t. ex. vissa kejsarinnor spelade.
Vi behöfva j u blott tänka på Au- gusti maka Livia, hvilken med skäl eller oskäl, enligt min uppfattning med öfvervägande skäl, ett synnerligen stort in- flytande på mannens politik tillräknades.
Livias roll var, så- som historien visar, icke något undantagsförhRllande.
Helt naturligt manas vi deraf till en undersökning, hurudan den romerska qvinnans ställning var vid den ifrågavarande tiden och hvilka hennes förutsättningar vor0 för ett uppträdande i det offentliga lifvet.
Lifvet i den tidens romerska barnkammare var i sina hufvuddrag detsamma som i vår tids.
ö m t omhuldad växte flickan upp, de, olika faserna i hennes utveckling vor0 före- mal för uppmärksamhet och omsorger, det hände, att barn- kammarens smeknamn behöllos för hela lifvet.
Med boll och dockor roade man den lilla och med sagor, af hvilka flere &amp;
19 hade ungefär samma innehåll som de, hvilka frö-jda vår tids barnasinnen.
Så kom undervisningens tid.
Att lära sig spinna och väfva tillhörde hvarje flicka.
Viil kunde stigande yppig- het och ett insmygande sedeförderfs inverkningar framkalla ringakt för de husliga arbetena, men helt blef aldrig deras idkande utskjutet ur hemmeii.
Ililiiiigen grafskrift från kej- sarnes tid prisar en hädangången qvinna för heiiiies skicklig- het i qvinlig slöjd.
Kejsar Aiigustus bar ej gerna andra klä- der än sådana, son1 vor0 väfda och sömmade af de qvinliga medlemmarna af hans familj.
I litteratur och i konst iinder- visades flickan i skolan eller i hemmet, af modren eller af lärare.
Hon fick göra bekantskap med skaldernas verk, hon fick lära sig måla, för att åt sin söninacl kiiiina gifva en konst- närlig prägel, att dansa, att spela pi " liita och andra instru- ment.
Främst i de processioner, soiii till guciarnes heder förekommo, gingo sj ungande flickor, 1iiii.niicl~ till de bästa fa- milj erna.
Tidigare än hos oss slutadc deiiiia iippfbstringens tid i fädernehemmet.
Nar flickan liacle fillt tolf år, ansågs hon mogen till gifte.
När kejsar Aiigiistiis ville på.
lagstiftnin- gens vag afh,jelpa den sig allt iiieia uppenbarade bristen i folkökning, bestämde han bland aiiiiat böter för den qvinna, som vid tjugo års ålder ännu icke hade blifvit moder.
Alltså måste seden hafva fordrat, att qviiiiian åtminstone vid nitton års ålder var gift.
Då äktenskapen ingiiigos vid så tidig ålder, kan man svårligen tänka sig: att flickaii dervid hade tillfälle att visa någon sjelfständighet i valet af iiiake, hvilket för öfi-igt hade stått illa samman med deii si1ai.t sagdt gränslösa rnakt och myndighet, som den nrgiziiila ivoiiierska seden tillerkände hus- fadern.
Romarspråket liar icke riagot ord, som motsvarar vå,rt uttryck ' fria ', liksoin det e,j heller har något ord f6r ' brud ', för att beteckna qvinnaii vid hennes öfvergång från den jiing- fruliga ungdomen till makans ställning i lifvet.
Giftermålet var en familj ehandling.
Mannen, hunnen till myndig ålder, gaf sin blifvande maka en ring af jern eller guld.
Hon, som gafs till äkta af familjen.
lemnade ingen ring i utbyte.
När tiden för brölloppet var inne, t o g qvinnan afsked af barndomen genom att åt de gudomligheter, som hade skyd- dat denna, offra sina dockor och öfriga leksaker.
Vid bröllop- pet bar hon på hufvudet en fyrkantig, baktill och vid si- *
dorna nedhängande, eldfärgad duk.
Slägtingar och vänner samlades till fest, det nyförmälda paret trädde till husets al- tare för att offra.
I högtidlig procession, under flöjtspel och sång, gingo de till det nya hemmet, öfver hvars tröskel ma- kan lyftes.
I denna ceremoni gömde sig ett minne af en sed från längesedan framfarna dagar.
Hakan leddes i den gamla tiden till det nya hemmet först sedan aftonens stjerna hade uppstigit på himlen.
Äfven denna sed hade blifvit småningom öfvergifven, men som minne af den biiros alltid i bröllopps- tåget brinnande facklor.
Den medgift, som hustruns familj lemiiade, tillföll man- nen, men hustruns förmögenhet var hennes uteslutande till- hörighet, hvilken hon sj elf lät sköta.
Husfaderns myndighet hade under tidernas lopp blifvit minskad, den rika hustrun kunde lätt få tillfälle att spela en betydande roll.
” Hvar- före jag icke vill gifta mig med en rik hustru?
säger Mar- tialis, jo, derföre att jag icke vill blifva min hustrus hustru. ” Af de personhistoriska uppgifter, som vi kunna samman- leta ur den romerska kejsartidens litteratur, framgår, att det var ytterst vanligt, att äktenskapen knötos tidigt, i allmän- het före det tjugonde året.
Detta måste i en högst väsent- lig mon inverka på den gifta qvinnans förhållanden.
E n icke ringa del af den uppfostran, som utgör den nödvändiga för- utsättningen för ett moget uppträdande, måste falla inom det nya hemmet, måste vinnas genom det nya lifvets vexlande erfarenheter.
Att ett sådant förhållande skulle medföra vå- dor är uppenbart.
För somliga kunde visserligen detta verka välgörande för karaktärens utveckling, men för de flesta torde de tidiga giftena hafva medfört faran att låta de mötande yttre förhållandena och icke den mognade karaktären be- stämma öfver lifvets riktning.
Den unga makan koin lätt i närmare förhållanden till andra personer än mannen, till per- soner, som öfver henne vunno ett otillbörligt inflytande.
Så- dana kunde finnas i det egna hemmet, till och med bland kretsen af slafvarne, sådana möttes, då under kejsartiden qvin- nan rörde sig med så goat som oinskränkt frihet, utom hem- met.
Den, som genom giftet trädde in i ett stort och ansedt hus, fann sig der st ’ å som herskarinna öfver stora skaror, för hvilka hennes vilja, hennes nyck i otaliga fall var bestäm- mande, hon fann sig, derest hon egde någon begåfning, krop- pens skönhet eller andliga företräden, lätt som medelpunkt i.
21 en krets af beundrare, hvilkas hyllning ingalunda alltid var fri från sjelfviska och orena intressen.
Dertill kom, att i ti- dens riktning fanns mycket, som var ondt, men, iklädt en behaglig form, verkade lockande och fängslande.
På det lit- terära området fanns mycken dålighet, som kunde förpesta sinnena; j a g vill här endast påminna om beskaffenheten af Ovidii skrifter.
Äfven klagas öfver det besmittande infly- tande, som utgick från den bildande konstens alster.
Som myror eller bin, säger Ovidius, strömmade qvinnorna till skå- despelen, icke blott för att se, utan ock för att blifva sedda.
Der framför allt sökte man öfverglänsa hvarandra.
Om en ödelagd förmögenhet ej längre medgaf ett yppigt lef ' nadssätt, hyrde man, för att med fördel kunna uppträda vid skhdespe- len, kläder och bärstol, kudde för hiifvudet och tjenare.
Och hvad var det som vid dessa tillfällen mötte blicken och fängs- lade sinnena?
På teaterii framställningar af den gröfsta sinn- liga art, pantomimiska danser, afsedda att verka retande äf- ven på de mest förslappade sinnen, på amfiteatern blodiga strider och åskådarnes lidelser, hvilka, det ena som det an- dra, kunde borttaga besinningen, skapa likgiltighet fdr lidan- det, väcka de djuriska anlagen.
Att under sådana f ' örhållan- den den gifta qvinnan mången gång skulle gifva anledning till berättigadt klander, kunna vi lätt förstå.
Sådant och i allmänhet klagomål öfver den rådande osedligheten uttalades under offentliga diskussioner i senaten, i för sedligheten if- rande tänkares skrifter, af de skalder, som skildrade sin tids seder, beklagande, någon gång prisande det inrotade för- derfvet.
J a g vill här anföra endast ett uttalande.
Tacitus säger i sin märkliga skildring af Germanernas förhållanden och seder, i hvilket arbete han icke kunde underlåta att an- ställa jämförelser med det romerska väsendet: " hos Germa- nerna finnes ingen, som skrattar åt lasten, att förföra och a t t förföras anses ej af dem vara att följa med sin tid. "
De talrika och mången &amp; ng tungt vägande vittnesmå- len om den rådande osedligheten kunna visserligen icke Jäf- vas, men derföre att sedligt lefverne nästan aldrig af den ti- dens författare omtalas, få vi icke draga den slutsatsen, a t t detta alldeles försvunnit ur verlden.
Under de äldre tider, från hvilka de litterära alstren endast delvis blifvit beva- rade och under hvilka man icke skref så mycket som nu, var det i allmänhet endast de mera framträdande, mera uppse-
22 endeväckaiide företeelserna, soiii blefvo i litteraturen omta- lade; den i stillhet blomstrande dj-gden fanns det ingen an- ledning att tala om.
Andra tidehvarf, som ligga vårt när- mare och derföre äro mera i detalj kända, hafva och med skäl varit vanryktade för en osedlighet, som öppet och oblygt visade sig, men vi veta dock om dem, att vid sidan af styg- gelsen funnits ädel dygd.
Det är en egendomlig del af ’ den romerska litteraturen, som låter oss blicka in i de hiisliga förhållanden, om hvilka historien ej hade anledning att tala och som e,j heller ådrogo sig de stora författarnes uppmärlisamhet - j a g menar de in- skrifter, som förekomma å ännu bevarade romerska grafvår- dar.
Några prof på dessa inskrifter, som tala om sedlig ren- het, om öm kärlek och husliga dygder, förtjena att meddelas.
“ J a g var Anicia G1ycei.a.
Om mitt lif har jag sagt nog: jag liar bestått profvet, t y j a g liar behagat en god man, som lyft mig från lägsta ställning till högsta heder. ” ” Här ligger Ainymoiie.
Hon var god och skön, flitig att spinna, from, tuktig, kysk, h i d i g och hushållsaktig. ” Väl finnes en grafskrift, i hvilken inannen säger om hustrun: ” på hennes dödsdag har j a g tackat gudar och inen- niskor ”, men det, finnas många, som med ömmaste kärlek om- tala deii hädangångna.
” Här hvila beneii af Urbilia, Primus ’ maka.
Hon var mig mera än lifvet,.
Hon dog 23 g r gammal, för de sina oänd- ligt kär. ’ ’ ” Åt min dyraste maka, med hvilkeii jag utan klagan lef- vat i aderton år.
Af längtan efter henne har jag svurit, att aldrig äkta någon annan. ” - E n enka anropar underjorden gudar, att de må tillåta hennes makes ande att besöka henne under nattens stunder.
På grafsteneii öfver en aflideii hu- stru stå efter hennes namn orden ” jag bidar min man ”.
Ofta läser man i grafskrifterna: ” aldrig har hon vållat mig smärta genom annat än sin död ”, ” aldrig liar hon kränkt mig, aldrig sagt ett ondt ord. ” Någon gång iiro inskrifterna längre.
” Kort, o vandrare, är mitt tal, statt stilla och läs det.
E n simpel grafsten täcker en skön yviiiiia.
Claudia kallade henne hennes föräldrar.
Med egen kärlek älskade hon sin egen man.
Två söner födde hon, den ene leinnade hon efter sig på jorden, den andra gömde hon i jordens sköte.
lade hon sina ord, ädel var hennes gåiig, hon skötte sitt hus och spann.
J a g har slutat, gå. "
" Hvi skulle jag, säger en konsul &amp; sin makas grafsten, omtala dina husliga dygder, kyskhet, underdånighet, vänlig- het, eftergifvenhet, flit i yllearbeten, fromhet utan vidske- pelse, undvikande af allt i ögonen fallande och öfverdrifvet i prydnader och drägt?
Hvarföre tala om din kärlek till de dina, din tillgifveiihet för anförvanter, då du ärat min mo- der lika som dina egna föräldrar, för henne sörjt icke min- dre än för dina egna anförvanter, då du öfver hufviid i ota- liga ting varit de qvinnor lik, som hålla på qvinlig ära ?n " Då alla goda qviiinors lof plägar vara enkelt och sig likt, emedan de gåfvor de af naturen erhållit och genom egen omvårdnad bevarat, icke behöfva någon iniingfald, och det gör till fylles, att alla visat sig värdiga af samma goda rykte.
och emedan det för en qvinna är svårt abt förvärfviz ett nytt pris, då hennes lif är mindre nnderkastadt vexlingar, så må- ste de nödvändigt fara efter det för dem alla gemensamma: för att ej genom underlåtande af något af de rät ' tfärdiga bii- den skämma allt det öfriga.
Så mycket större pris har min käraste moder viinnit, som hon i blygsamhet, rättskaffenhet.
kyskhet, lydnad: husligt arbete, omsorg och trohet varit alla andra rättskaffens qvinnor lik och ingalunda stått någon efter. "
Dessa senaste inskrifter visa oss, hvad Roinarne förstodo med sann qvinlighet.
Under kejsartiden var emellertid qviii- nan, särskildt den, som hörde till de högre stånden, ingalunda med sin verksamhet inskränkt till det egna hemmet, meii den verksamhet hon utom detta öfvade betrakt ades tydligen som något, hvilket låg vid sidan af hennes qvinlighet, likvisst utan att nödvändigt på denna gör ett intrång.
Såsom redan blifvit nänindt, gjorde den romcmka kei- sartideiis qvinna redan vid en tidig $Ider bekantskap med litteraturen och det var vanligt: att hoii äfven sederinera sys- selsatte sig med denna.
Det finnes otaliga bevis för qviiinor- nas intresse för den sköna litteraturen, för filosofi och andra vetenskaper.
Mången författare tillegiiade dem sina verk och hyllade deras intelligens.
Qviiiiior funiios, som egiiade sig med flit åt studier, men de lära icke alltid haf ' va varit be- hagliga.
" Knappt hafva sådana qvinnor, kla,gar skaldeii Jii- venalis, tagit plats vid ett midLIagsbord, förrän de börja ett
24 estetiskt samtal om Virgilius och Honierus och diskutera de- ras ömsesidiga företräden, så utan uppehåll brusar deras ord- flöde, att ingen annan kommer till orden, det är som sloge man på metallbäcken och bjällror.
Lika olidligt är det när de duka fram sin lärdom i öfrigt, komma fram med citat ur längesedan förgätna böcker, hvilka deras män icke känna, och när de studerat den gramatikaliska läroboken, för att rätta sina väninnors uttryck och rida upp på de fel, som männen begå.
Det är, så slutar han, icke nödvändigt, att en qvinna har hela konversationslexikonet i hufvudet, och det kan mycket väl gå för sig, att en bok innehåller något, som hon icke begriper. ’ ’ Qvingor f ‘ unnos äfven, som egnade sig åt författareverk- samhet.
At somliga af dem skänker samtiden ett rikt lof.
Det lilla af de qvinliga författarnes arbeten, som åt oss be- varats, är af obetydligt värde.
Qvinliga författare vor0 tid- tals väl sedda vid det kejserliga hofvet.
När kejsar Hadria- nus och hans gemål Sabina år 130 besökte Egypten, befunno sig i deras följe tvänne damer, som i Memnonsstoden läto prydligt inmejsla verser de författat.
Öfver den ena af dessa damer restes en staty i Rom och i dennas inskrift skildras hon som utmärkt i hvarje dygd, i sedesamhet och vishet.
Större betydelse synes böra tilldelas de qvinnor, som på grund af rik begåfning och odlad smals.
blefvo medelpunkten i en krets af litterära personer.
Hedern af en sådan ställning till- kommer, bland andra, kejsarinnan Julia Domna, Septimii Se- veri gemål.
I de religiösa rörelser, som under kejsartiden genom- gingo det romerska riket, togo qvinnor en ganska liflig del.
När kristendomen började predikas i Rom, vann den tidigt bekännarinnor äfven inom de högsta kretsarna.
Undersök- ningarna i Roms katakomber hafva lemnat fullgiltiga vittnes- börd derom.
Af många namn vill jag icke nämna mera än ett, den heliga Cecilias.
Den politiska roll, som mången qvinna spelade, lemnar jag här oomtalad: historien innehåller berättelsen derom.
Men deremot vill jag icke underlåta att här anföra exempel på qvinnor, som utan att utöfva nAgot inflytande på verldshän- delsernas gång, gjort sig värda alla kommande tiders beun- dran genom uppoffrande kärlek och ett mod, som trotsat dö- den.
Huru mången var det ej som under tider af tyranniskt
godtycke följde makeii eller fadern i landsflyktens elände eller i döden?
Mot kejsar Claudius hade en sammansvärjning ingåtts i Illyrien år 42 e. Chr.
Ledaren af densamma hette Scriboni- anus, en af de sammansvurne Caecina Paetus.