Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Många år senare sade Napoleon III, hvilken vid denna tid som en okänd ung man passerade London, att intet hade gjort ett så starkt intryck på honom som den unga flickan på tronen framsägande sitt tal med en mjuk silf- verklar röst, så enkelt och dock så maje- stätiskt.
Lord Melbourne, som var » Prime Minister » var den, hvilken det ålåg att initiera den unga drottningen i alla hennes plikter och ålig- ganden som regent, och han gjorde detta med utmärkt takt och skicklighet under de fyra år han stod i spetsen för styrelsen.
Den 28 juni året efter tronbestigningen, ägde kröningen rum med stor ståt och högtidlig- het i Westminster Abbey.
Drottningen tog Buckingham-palatset i London till sitt vinterresidens och Windsor Castle för som- maren.
Hon var ständigt åtföljd af sin mor, för hvilken hon ägde en varm dotter- lig hängifvenhet.
Hennes dag i Windsor tillbragtes på följande sätt: hon steg upp kl. 8, intog sin frukost i sina rum, tog därefter emot sina ministrar och tillbragte hela förmiddagen med regeringsärenden, läsande alla handlingar sam förelades hen- ne och i minsta detalj sättande sig in i dessas innehåll.
Den sista timmen tillbrag- te hon med lord Melbourne.
Efter lunchen red hon ut med nämnde lord på den ena sidan och sin stallmästare på den andra; vid hemkomsten sysselsatte hon sig med musik, sång och ritning — hvilka konster hon idkade med mycken talang — tills mid- dagen, som hon intog kl. 8 med sin mor och hofpersonalen.
Af den första hofbalen i Buckingham- palatset ger m:e Charles Greville en be- skrifning i sina memoarer, där hon bl.
a. säger: » Drottningens sätt och hållning äro fullkomliga; blandningen af naivitet och godhet med en ädel värdighet är högst anmärkningsvärd och dessa egenskaper göra henne afhållen och beundrad af alla.
Med all sin älskvärdhet är hon dock alltid drottning, men den mest intagande liksom den mest glada, vänliga och oaffekterade drottning i världen. » Den unge prins, som blifvit utsedd till hennes gemål, var hennes kusin på möder- net, prins Albert af Saxen-Coburg-Cotha.
Han var ett par månader yngre än prin- sessan, men en yngling af högsinnad karak- tär och ovanligt framstående egenskaper.
Dessutom var han en ståtlig och vacker ung man.
Då han, redan året före tronbe- stigningen, med sin far kom öfver till Eng- land, var det tydligt, att de unga skulle fatta tycke för hvarandra Experimentet — de unga omedvetet • — hade således lyckats, men ingenting vidare passerade, och den unge prinsen återvände till sina studier.
Först tre år senare, då de bägge fyllt 20 år, blef prinsen bjuden till England af sin faster — alla utom han själf vetande hvad det innebar, sades det.
Som varande ett » krönt h u f v u d », var det drottning Victorias lott att fria, och då det var skedt, lär hon ha sagt, att det var det svåraste hon någon- sin haft att göra.
Fyra månader senare, den 10 februari 1840, var deras biläger i London.
Den unga drottningen hade nu i sin ge- mål det bästa stöd och den hjälp hon så väl behöfde.
Prins Alberts lott var visst ej alltid behaglig, men han visste dock att i hvarje fall intaga den rätta ställningen och vann allas deras hjärtan han kom i när- mare beröring med samt allt mer och mer det engelska folkets kärlek.
Deras äkten- skapliga lif var det mest harmoniska, och i ordets fulla mening buro de hvarandras bör- da; prinsen alltid rådgifvaren, som höll sig i bakgrunden, allt under det han gaf sina bästa krafter och sin bästa tid för sitt nya hemland.
Redan det första året af deras giftermål var drottningen utsatt för ett af dessa attentat mot hennes lif, som många gånger upprepats.
Denna gång var det en sinnes- rubbad irländare, som blef insatt på ett dårhus för lifstid.
Den 21 november samma år föddes deras äldsta dotter, prinsessan Victoria — » Prin- sess Royal&gt; — och nästfoljande novem- ber prinsen af Wales.
Följde sedermera tre prinsar och fyra prinsessor, hvaraf tvänne, en dotter och en son, aflidit.
Drottning Victoria och hennes gemål före- togo ofta resor tillsammans, såväl inom Eng- land, Skotland och Irland som i utlandet.
Bägge voro lifligt intresserade af och uppmuntrade all skön konst, i synnerhet musik, och satte sig i spetsen för välgörande inrättningar och allt som var till folkets bästa.
Julen tillbragtes i drottningens » Ancest- ral H o m e », Windsor Castle, mesta tiden i londonresidenset » Buckingham Palace, » med då och d å.
en rekreationsresa till Osborne House, en ståtlig villa på ön Wight.
Snart inköpte prins Albert Balmo- ral Castle i skotska högländerna, som efter ett par år tillbyggdes och blef deras kära tillflyktsort under höstmånaderna till stor vinst för hela familjens hälsa.
Det är ej möjligt att här ens i korthet genomgå de många historiska tilldragelser- na under drottning Victorias 60-åriga rege- ring eller gifva en idé o m de oerhörda framsteg, som ägt rum inom vetenskap, Adlerbeth.
konst och industri.
Mångfaldiga äro också de vägar, som öppnats för Englands kvinnor, om ock mycket återstår och innan full rätt- visa är gifven åt den mångtaligare hälften af landets befolkning och inom vida kret- sar har man hoppats, att drottning Victorias jubileums-år skulle se parlamentarisk röst- rätt gifven åt hennes kvinnliga undersåtar, hvilket dock ännu är osäkert.
Allt som vidkommit hennes folk i glädje eller sorg, framsteg eller hårda slag har af drottning Victoria följts med det djupaste intresse och hennes varma hjärta har alltid känt det största deltagande såväl för enskilda sorger inom hennes ofantligt stora krets af släktingar, vänner, statsmän och underhaf- vande, som vid hennes folks sorgliga för- luster, t. ex. under krig sådana som Krim- kriget, » the Indian Mutiny, » Afganska kri- gen, Zulukriget m. fl.
Lika varmt gladdes och njöt hon vid sådana högtidsstunder som öppnandet af den första stora världsut- ställningen i London 1851 — p r i n s Alberts skapelse — och hon skrifver bl.
a. därom i sin dagbok, efter en målande beskrifning af den storartade anblicken: » Man kände sig fylld af tillbedjan mer än vid någon gudstjänst jag någonsin har deltagit i.
Det mäktiga jublet, glädjen i allas ansikten, den ofantliga byggnaden, blandningen af palmer, blommor, träd, statyer, vattenkonster — och min älskade gemål, anordnaren af denna fre- dens fest, som förenade alla världens nationer under industriens fana.
Det var i sanning högtidligt och rörande, en dag som skall lefva för alltid.
Gud välsigne min käre Albert och mitt kära fädernesland, som har visat sig så stort i d a g!
Man kände sig så tacksam mot Gud allsmäktig, som tycks visa sig i allt och välsigna allt. » Både drottning Victoria och prins Albert följde i detalj sina barns undervisning; och deras uppfostran, lika praktisk som enkel, gick alltid ut på att göra dem till goda och dugande samhällsmedlemmar, på samma gång som de invigdes till den höga ställ- ning de skulle komma att intaga.
Glada och lyckliga barn voro de, i studier såväl som i lekar, vare sig de ströfvade omkring i skotska högländerna rundtorn Balmoral eller sysslade med husliga göromål i sin schweizerstuga vid Osborne, reste med sina föräldrar eller arbetade under deras ledning.
I synnerhet var det den särdeles begåfvade prin- sessan Victoria — nuvarande änkekejsarin- nan Fredrik af Tyskland — som ända till sitt giftermål allvarligt studerade för fadern.
Under drottningens ansträngande officella lif utgjorde umgänget med barnen hennes största rekreation.
I synnerhet var det medan de alla vistades i det kära hemmet i högländerna, som hon kunde ägna sig åt sin familj och de underlydande.
Här gick hon omkring i stugorna som en vanlig landtfru, alltid med sympati deltagande i sorg som glädje.
Vid sjukdom eller döds- fall kunde hennes underlydande alltid, intill denna dag, vara säkra att deras drottning infinner sig för att deltaga, trösta och hjälpa.
Hårda och svåra förluster ha kommit på hennes egen lott, så att hon vet hvad det är att sörja.
1897 I april 1857 föddes hennes yngsta dotter och i januari året därpå stod hennes äldsta dotters förmälning med den älskvärde kron- prinsen af Preussen; 1861 hade hon sorgen att förlora sin mor, 75 år gammal.
Prins Albert — » Prince Consort, » som han sedan några år officielt kallats — visade tecken på att vara öfveransträngd genom sitt akti- va deltagande i förberedelserna till 1862 års världsutställning i London.
Sommaren 1861 företogo drottningen och prinsen, åt- följda af de fyra äldsta hemmavarande bar- nen sitt tredje besök i Irland, liksom alla deras resor, af stort intresse.
På hösten blef prinsen sämre och fastän han i det längsta höll sig uppe, måste han i början af december intaga sängen och det blef tyd- ligt att han led af gastrisk feber, som ock slu- tade hans lif den 14 i samma månad.
Drottningen var tröstlös öfver denna stora förlust och hennes hälsa genom oro, vaka och sorg så angripen, att fruktan var för handen att äfven hon skulle gå bort.
Hennes andra dotter, den älskvärda prin- sessan Alice, var nu hennes närmaste stöd.
Hela det engelska folket sörjde djupt den ädle prins, hvars stora lifsverk nu blef fullt erkändt och värderadt.
Den 1 maj öppnades världsutställningen helt enkelt af hertigen af Cambridge — drottningens kusin — en stor kontrast till den ståt och det jubel, hvarmed den före- gående hade öppnats.
På sommaren blef prinsessan Alice förmäld med hertigen af Hessen, och nästa vår firades med mycken ståt prinsens af Wales ' förmälning med prinsessan Alexandra af Danmark.
Drottningen hade, sedan hon blef änka, dragit sig tillbaka så mycket som möjligt från det publika lifvet, fastän alltid plikt- troget skötande sina åligganden som regent.
Ännu två af hennes döttrar hade genom giftermål lämnat henne, då, jämt tio år efter prins Alberts frånfälle, prinsen af Wales insjuknade mycket allvarligt i tyfoidfeber; men lyckligtvis fick sjukdomen en vänd- ning till det bättre just på fadrens dödsdag.
När han var fullt tillfrisknad for han jämte hela den kungliga familjen och alla stats- dignitärer till S:t Pauls katedral, där ett storartadt te deum hölls för hans återvun- na hälsa.
Kort därefter var drottningen utsatt för ett nytt attentat mot hennes lif, som äfven detta lyckligtvis misslyckades, och sedan ytterligare tvänne.
Hon proklamerades till kejsarinna af Indien den 1 januari 1876.
Efter att själf ha skött sina barn i dif- teri, sjuknade prinsessan Alice i denna hem- ska sjukdom och dog, till stor sorg för drottningen och alla som stodo nära eller kände denna älskvärda kvinna; och kort efter Zulu-kriget, med prins Napoleons sorg- liga frånfälle, dog drottningens yngste son prins Leopold, gift sedan ett par år med prinsessan Helen af Waldeck.
Kejsar- prinsens öde smärtade i hög grad drottning Victoria, och den vänskap, som länge exi- sterat mellan henne och den djupt pröf- vade kejsarinnan Eugenie, blef härigenom ännu starkare.
1885 förmäldes den yngsta af drottnin- gens döttrar, prinsessan Beatrice med prins Henrik af Battenberg.
Äfven som gift har denna dotter varit sin moders ständiga sällskap, och sedan hon nu förlorat sin gemål — en förlust som drottningen äfven kände mycket djupt — äro både hon och hennes barn än mer oskiljaktiga från den IDUN vördade gamle.
Barnbarnen äro 31 till an- talet och den alltjämt tillväxande skaran af barnbarnsbarn utgör f. n.
Allt mer och mer erkännes hvilken be- tydande politisk roll drottning Victoria spe- lat; hur genom hennes klokhet månget hotande krig blifvit afvändt; hur hon långt förr än hennes ministrar, insåg och påyr- kade betydelsen af engelska kolonialväldet, hur hon som kvinna förmått att medla mellan stridande partier och motsatta åsikter mer än en man; samt framför allt hvilket oberäkneligt inflytande ett hof, där den full- komligaste sedlighet är rådande, måste ägt på nationen under hennes regeringstid och på kommande generationer.
Drottning Victoria, » every inch a Queen » — drottning till hvarje tumsbredd — som det så ofta sagts om henne, skall i histo- riens häfder alltid lysa med ett äradt namn, men störst blir hon dock alltid som kvinna: som dotter, maka och mor står hon för alla tider som ett det mest efterföljans- värda exempel.
Väl må alla folk under hennes lyckliga spira, i ett rike där solen aldrig går ner — i minsta b y som i den största stad — nu fira hennes diam an t-jubileum, efter en re- gering, ej blott den längsta i Englands an- naler, men utan jämförelse den, som inom alla områden sett större framsteg, maktut- vidgning och folkökning, än världen förr varit vittne till.
Anna Fletwood-Derby.
* 195 Se, alfer komma i luftig rad, men under ett jättestort ormbunksblad står tomtefar och bligar.
Öch tomtemor samlar ört och strå, ty kärleksdrycker hon koka må i natt, förr ' n solen rinner; båd ormetunga och spindelben och fjärilsvinge och tårpilsgren i hennes gryta brinner.
JViin brud, låt mig kyssa din röda mund, det är min trolldryck i denna stund, när drömmar kring oss växa.
J) u sitter så stilla så varm och skär, du som har lärt mig, hvad kärlek är, du fagra, blonda häxa.
Öch yet du, att lifvet blir dårande vänt, när du stryker min panna lätt och lent — rjvad?
&lt;£åt mig se, om du gråter!
Ö 6ud, nu brusar den fullt och rikt min ungdoms Ijufvaste drömmedikt igenom själen åter.
Leif.
* JVIidsommaniatt.
V \ om med, kom med, det är midsommar- ' \ natt, nu daggen må lämna sin klaraste skatt och intet blomster får blunda; blåklockan hon ringer, bing och bång och smörblomstret nickar gång på gång och ler med ögon runda.
Öch myggen dansar en fin balett, och humlan brummar så fet och mätt, och hvita skogsstjärnor niga; och syrsan mässar som vore hon präst, och öfverst på strået, klädd till fest tronar en nyckelpiga.
» pet lockar, det hviskar så lent och huldt, det tisslar och tasslar så hemlighetsfullt på dunkelgröna gångar; bland vildrossnåren, där mossan gror det skymtar, det glittrar som dimfint flor som dans på silfverspångar.
6å tyst, gå tyst, det är midsommarnatt, och därför är lif och lek och skratt och dans på hemliga stigar.
V V å r s k o g.
år skog, vår egen skog — jag undrar, min vän, om du förstår hvad det lig- ger för oss i dessa ord?
Men du skulle bara se de ändlösa slätterna, åk- rarna och fälten här rundt omkring oss, då förstod du helt säkert hvad de två små or- den vår skog innebär.
Visst är det sant, som den finske diktaren sagt, att äfven ödemarken har sin doft, visst är det sant, att den öppna, vida slätten har sin säregna stämning med sig, men furornas sus, gra- narnas hviskningar — se, det är ändå nå- got annat, d u!
Du skall veta, du min okände vän, att där nu vår skog reser sig så ljus och fa- ger, där fanns för cirka 40 år tillbaka — då när far först kom till — bara kala berg och backar.
Allt var så grått och dystert, det var ingenting som fägnade ögat.
Men nu, nu skulle du bara se!
Nu finns det högstammiga furor och smärta granar, nu finns det väna björkar och hvitsippor och röda lingon och doftande blåbär — j a, det är en rikedom på härligheter.
Du må tro det är däjeligt att gå där- inne under träden och lyssna på allt livad de hviska om.
Ibland om kvällarna drar där fram som ett dämpadt jubel, det är lifslust, det är lefnadsglädje.
Det är lik- som de tackade, de unga träden, för att de fått växa upp till ljus och fägring, för att de fått pryda och glädja den sorgsna ödemarken.
Det är som susade där en sakta välsignelse öfver honom, som en gång
I D U N 196 planterade och ordnade, som vände den kala slätten i en doftande lustgård.
Det är ljuft att höra en välsignelse öfver det käraste man har, det vet du, inte sant?
• — om den också blott kommer från den tysta naturen.
Midt i skogen ha vi vårt » Himmelbjerg * — ack däruppe är det friskt att stå.
Där blåsa alla stygga tankar bort, där fläkta glada, goda vindar rundt omkring en.
Och det är också drömmarnas berg.
Hur många gånger har man i n t e ' där vek i håg drömt lyckodrömmar och byggt glittrande luft- slott!
Ögat sökte sjön, som skymtade fram där långt i fjärran, men tanken gick långt förbi, långt in i framtiden • — undrande och spanande.
— Men kanske också vände den lika ofta tillbaka till svunna tider.
De träda förunderligt tydligt fram bakom trädens dunkel, de flydda dagarne, helst barndomsåren.
A c k, alla gånger man gått att söka ut julgran, pulsande i snön — med grofva yllevantar på händerna och julkänsla i hågen?
Minns du, minns du?
— så susar det emot en — — Alla gån- ger man lyssnat på göken, halft bäfvande, halft glad — — Ja, forntid, nutid och framtid — allt enar sig i denna vår ljusa, doftande skog.
Med den som bakgrund träder det fram, allt vårt käraste: vår gamla prästgård, vår barndoms tempel, våra ljusa drömmar — allt väfver sig tillsammans så innerligt vackert!
— Så väx mot Guds blåa himmel — du vår härliga, dunkla skog!
Väx stark och hög — och tälj vackra sa- gor för kommande släkte!
Ett tack för allt hvad du diktat för oss!
* I Små S t o c k h o l m.
För Idun at Lovisa Petterkvist.
Bref V.
Jag är som en sillsalat i hufvudet, men det har väl en öfvergång, efter jag bara är tillfällig inom journalistfacket.
— — Otroligt, hvad det finns mycket vackert att se på utställningen — bara utvändigt!
Om jag begriper, hur människor kan hitta på så mycket konstigt och intressangt!
Bäst Ruffen och jag gick och gapade, fick vi se en hel kö bildad framför ett hus med ett rödt och hvitt segel, utspändt för solen, och stora palmväxter på taket.
» Hvad är det där för slag? » frågade jag ett af köfruntimren.
» Turkiska kaffehuset, » sa hon.
» Tänk, så utsökt godt kaffe de måtte servera där, » sa jag.
» Jag hoppas jag ska få tid att titta in i Industrihallen på hemvägen », sa fruntimret.
Så ställde Ruffen och jag oss i kön, vi med, och slapp in i tur, hvilket var tur, ty hade det dröjt bara en minut till, så hade det inte funnits något att släppa in, åtminstone inte af Lovisa Petterkvist, så upplöst af svett och trötthet var jag.
Inne i kaffehuset var hettan nästan värre än bristen på luft, — men hvad lider man inte för en ärlig kopp kaffe!
Gammalt 1897 Odalisker i långa byxben och utslaget hår skuttade upp och ned i trappan; vid kassan satt en grekisk Helena i guldband och skär tunika och såg trött ut.
Kaffet hade en mycket fin och egen smak, när vi ändtligen fick det, hvilket dröjde en half timme minst.
» Jag tycker det är utmärkt, » sa jag.
» Alldeles utmärkt!
&gt; » Utsökt, » sa Ruffen och grinade.
» Finns det påtår, tror d u?
» Ja vars, » sa Ruffen.
Så drack vi vår delikata påtår, bespejade af minst 20 par afundsjuka ögon.
» Aldrig har jag sett människor se så kaffehungriga ut förut, » sa jag.
» De ser riktigt snåla u t!
» Bäst vi går, så vi inte tar upp någon plats, » sa jag, — » ty att känna sig både kväfd och ' uttittad ', är inte trefligt. » Så gick vi, det vill säga vi tänkte gå, och så fick vi!
Att tänka sig, att jag, Lovisa, kaffeförståsigpåerskan som ingen, se- tat där och berömt och druckit deras usla kaffesurrogat, utan att ens känna, att det var surrogat!
Kön gällde kopparna, som man fick ta med sig ' som premium '. » » Aldrig! » sa jag, när Sköna Helena räckte oss två paket.
» Det där var dumt, » sa Ruffen, när vi kom ut.
» Du hörde j u själf, att de redan delat ut 60,000 par. » » Nog, » sa jag, » att de lurat i mig sitt oäkta kaffe; men inte ska de kunna lura i mig sina oäkta koppar med, det kan du vara lugn för. » Nu gick vi till ett tält bredvid och drack chokolad » för att ta bort smaken », ty nu efteråt kändes surrogat- » bouquén riktigt otäckt väl.
Hos chokoladfröken fick vi två aluminiumbägare » till minne », och så rusade vi af till ett konditori för att ta bort smaken igen, ty naturligtvis hade vi blifvit ilurade någon n y slags j o c k!
När glassen, vi beställt, kom, så sa j a g: » Ursäkta, men får man presenter här med! » » Inte än, men vi tänker snart börja dela ut medaljer. » » Medaljer — för berömliga gärningar k a n s k e?
» Är glassen sådan så — — » » Det är ju bara för att dra folk, » sa Ruffen.
» Goda varor dra folk själfva, » sa jag.
» Och hur människor kan vara så jubel- dumma och ge 1 krona i angtré för att stå en timma i kö för t. ex. en kopp, som är värd kanske 15 öre —!
Emellertid så äter vi väl glassen, nu, gubben lilla? » Det är något till roligt, ska jag säga, att sitta stilla så där för en liten stund och se hur människorännilen — människoström finns det bara på billighetsdagarna — rinner en förbi, delar sig i hundratals små bäckar och försvinner i de olika paviljongerna, af hvilka flera är så näpna och roliga, att man inte kan tröttna titta på dem.
Hylins gröna ådökolognflaskor, till exem- pel, med en stor såptunna bak till tornyr; jättepunschbuteljen omgifven af en hel stab småbuteljer — en äkta svensk obelisk!
— och vinhuset af bara flaskbottnar och fär- gadt glas, som solen rinner igenom riktigt trolskt, och så » Liljeholmens prima ljus », förstås, som ger en sådan vacker bild af hur högt upplysningen står i vårt land, fast fabriken i fråga o m fabrikation är alldeles på afvägar, det vet jag nu.
Ljus ska stöpas, det står jag fast vid, fröknarna i ljusfoten må valsa sina valser bäst de vill.
stickylle, klädningslappar, d o f f e l, ull o.
l i n © emottages till all slags spanad.
— Pressning o c h beredning verkställes.
— Reelt arbete, billiga pris.
« » • Gods afhämtas tacksamt afgiftsfri«.
fraktfritt fram o.
* * 4 Intressangtast af allt är ändå, att man kan få bryta benen eller hvad annat man vill af sig, så mycket man önskar, och genast bli amputerad eller hopsatt igen i en af- delning, som utställer presis allt som behöfs för det ändamålet — läkare och sjuksköter- ska med.
Jag undrar just, o m något land har dju- pare än så satt sig in i hälsovårdsfrågan?
Helsingborg exponerar socker och galo- scher i en så söt paviljong, dekorerad med bara H-n i d e.
läckraste färger.
Bredvid har » Svenska Dagbladet » sin paviljong med » ett nytt urverk som både går och slår. » » Ruffen, » sa jag, » hvad tror du att det där stora trädet på Dagbladsväggen be- tyder? » » Det är väl kunskapens träd o m ondt och godt, kan jag tro, » sa Ruffen.
» Jaha, » sa jag, » det är det nog, men hvar är Eva, mån t r o?
» » Hon sitter kanske i redaktion, hä hä, men nog är det eget — » » Det är det, » sa jag tankfullt, » men det är något mer: en upprättelse och en rättvisa, ehuru sen.
Kunskap skattas ju af alla, men Eva, stackare, som var den första, som — » » — — eget, att de byggt här för sig själfva, menar jag.
Pressens paviljong ligger j u alldeles nedanför. » » Pressens och polisens, ja, » sa jag med tonvikt.
» Skulle inte alls förvåna mig, o m främlingarna trodde, att vår fria, duktiga, aktade press stod under polisuppsikt! » » Men det gör den j u inte! » » Fattas bara!
Pressens bo ska vara för- nämt, diskret, tyst!
Polisens där- emot — — » » Men den andliga kraften bör väl ändå, hä hä, jag menar pressen är väl ändå, hä hä jag menar, två krafter hä hä K o m nu gumman, så gå vi och ser på sagogrottan! » » Ruffen, » sa jag allvarsamt, » o m du kommer att sluta som riksdagsman, vet jag inte, men att du inte kommer att sluta som vältalare, det är jag säker p å!
Fram med » Vägvisaren » nu, gubben! » Så satte vi oss på en stilla bänk, och så läste Ruffen högt o m » Sagogrottan », o m silfverpelare, som steg rakt upp ur vattnet — i hvalf, där lysande näckrosor simmade; om andra hvalf, alldeles mörka, där lysande luftbubblor skimrade, och » sprack » och ka- stade i döden ett mildt sken öfver de röda väggarna.
Han läste om » oändliga » per- spektiv i det hemlighetsfullas värld; om massor af olikfärgade kristaller, som kulmi- nerade någonstans, jag tror det var hos de själ f lysande kristallerna, som sväfvade öfver ett högt rum.
Underbarast af allt var ändå en silfverådra, som först försvann i vattnet och så steg upp igen och bildade en klippa af silfver — allt i vattnet.
Så var det kokande och lysande och porlande och gnist- rande bubblor, och andra vattenkonster, och så på långt afstand » en ljuf, hemlig- hetsfull musik ».
» O, » sa jag, alldeles vek, » så underbart härligt det måtte vara därinne!
Söta gubben, skynda dig, så vi genast får gå dit! » Min älskade änka till pressbok gällde äfven här, men Ruffen fick punga ut med 1 krona.
Så passerade vi en lång bro, af- delad med ett staket, mot hvilken vattnet redan slog i de mest hemlighetsfulla vågor.
I grottans mycket trånga inloppsbassän, väntade vimpelprydda båtar med kullor till roddare.
Hildur Anderssons Ullspinneri ocb Skrädderi-Aktiebolag, H ö t o r g e t 12.
R i k s 163 - Allm.
I D U N 1897 » Tycker du, Ruffen, » sa jag, » att dal- kullor och poesi passar riktigt bra ihop?
För mig sköljer de buteljer, hvar jag än ser d e m!