Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och om dessa ej räckte till, så visade det sig dock, att en hvar af dem hade lagt sig särskildt vinn om att här göra sitt bästa.
Resultatet blef ock som sagdt betyd- ligt bättre, än man kunnat vänta Hr Lemon in- lade ganska mycket lif och glöd i framställningen af Canio, den svartsjuke äkta mannen.
Mimiken var väl ej alltid fullt naturlig, och svängningen med armarne kunde nog stundom hafva varit nå- got mindre våldsam; men på det hela laget var hr L. i sin aktion rätt tillfredsställande.
Afven sången klingade bättre än vanligt och återgaf ganska bra de olika rörelserna i Canios själ.
Enligt vårt förmenande är denna uppgift den, som hr L. hittills bäst lyckats lösa.
— Hr Söderman (Tonio, narren) hade en synnerligt lycklig afton.
I all synnerhet förtjänar hr S. de amplaste loford för sitt utförande af den svåra och maktpåliggande prologen.
Stämman fick här stundom en synner- 6.
£ a q e r s t Under inöfning vid denna teater äro: » Kusin Jacques », komedi i fyra akter af Ernst Lundquist, och » Förr i världen », komedi i 3 akter af Knut Michaelson.
Vasateatern tyckes i sitt nya program — » Fågel- handlaren », operett i 3 akter af West och Held, musiken af Karl Zeller — ha erhållit en kassapjäs, om man får döma af det intensiva bifall,,, som kom densamma till del vid premieren.
I Öster- rika och Tyskland har originalet också förut gjort stor och varaktig lycka.
Ingalunda så att libret- ton i » Fågelhandlaren » skulle utmärka sig genom r ö m S y l b e l i ö r s - oeh M o d e a f f ä r S
3 Q JS «r CN » CO _ J QC En gammal historia.
Af Helena Nyblom.
(Forte.)
d [|å han icke svarade, frågade hon ännu en gång: » Får jag inte? » » Jo, naturligtvis, » var det likgiltiga svar hon fick.
Hon sjöng den ena visan efter den andra, men han låg obeveklig med slutna ögon o c h hörde på henne.
Den sista visan hon sjöng var den hon hade sjungit för h o n o m första gången: » Hopplöshetens kval » Då hon kom till omkvädet: » Alt evigt, evigt längta blott. » darrade hennes röst, så att hon knappt kunde få fram tonerna, men då hon slutat, var d e l allt jämt ljudlöst tyst i rummet.
» Nu måste jag gå, » sade hon och reste sig.
Den sista blodiga aftonrodnaden hade bleknat, och stora ovädersmoln i mörka, fantastiska for- mer jagade tyst öfver himlen.
Det började bli mörkt inne i rummet.
» Farväl, » sade hon sakta och räckte honom handen, men han tog den icke.
Han höll till och med hufvudet bortvändt från henne.
» Vill ni inte ens säga mig farväl, » sade hon med skälfvande röst.
» Hvad ondt har jag egent- ligen gjort er? » Plötsligt vände han sig mot henne, grep båda hennes händer och drog henne så häftigt till sig, att hon föll hårdt ned med båda knäna mot golf- vet.
Han betäckte hennes mun och ögon med kyssar, och hon sjönk med hufvudet på hans bröst utan motstånd, ulan annan känsla, än att hon plötsligt sjunkit ned i sällhetens bottenlösa haf, och att dess böljor slogo samman öfver hennes hufvud.
Skymningen hade blifvit till mörker, o c h ännu hade de icke talat.
De kunde icke släppa hvaran dras händer; icke öppna munnen till ord.
Han var den första, som bröt tystnaden, » Hvad skall det nu bli af o s s?
» sade han hvi- skande.
» Aldrig skiljas!
aldrig! » svarade hon sakta.
Hon låg ännu på knä med hufvudet mot hans bröst.
» Om ett ögonbick komma de och tända ljus, » sade han.
» Så komma syslrarna, snart komma edra föräldrar!
Hvad skall ni säga dem alla? » » Att jag stannar hos er! » Hon såg hänryckt upp mot honom, fastän hon icke längre kunde se honom.
Det var natt omkring dem.
Hon ville själf säga allt!
Han skulle bort.
Han skulle ju i alla fall resa endera dagen, och hon trodde, att hon bäst själf skulle förbereda sina föräldrar!
Att se honom o c h modern tillsammans strax efter sedan hon bekant — det skulle vara omöjligt.
Det kunde hon icke tänka sig.
När 1 8 H 1 8 u m l e g å r d G ö t g a t s a g n a t a 1 n 8 18 CM CM CT&gt; CO CA CX tö DA P R I Kvinnorna OCJI diplomatien.
I en nyligen utgifven brefväxling mellan Bismarck och general Gerlach förekommer följande uttalande af den förstnämnde om den roll kvinnorna spela inom diplomatien.
Inom diplomatien kommer man icke långt utan kvinnorna, påstår Bismarck.
Det är genom dem man får veta eller kan gissa, livad männen icke vilja säga.
Alltid då man skall före- taga en » grannlaga sondering », besöker man am- bassadrisen, icke ambassadören.
En dag miss tänkte Bismarck en utländsk minister för att hafva blifvit hans motståndare, men det var honom omöj- ligt att märka någon förändring i ministerns sätt gent emot honom.
Som en verklig diplomat var lian lika artig och vänlig som alllid.
Bismarck gick genast på visit till hans fru och upptäckte strax en ovanlig köld i hennes sätt att mottaga honom, hvarför han genast underrättade hofvet i Berlin.
CM CM E: CB, BE ST " Nordiska kvinnor " är titeln på en särdeles intressant uppsats, hvari den bekante diplomaten och skriftställaren grefve M. Prozor i den franska tidskriften &gt;La vie contemporaine » ger karaktäri- stiker öfver de båda framstående författarinnorna Anne Charlotte Leffler och Sonja Kovalevsky.
Upp- satsen, hvilken utmärker sig för både sakkänne- dom och liflig framställningskonst, är beledsagad af de båda skriftställarinnornas porträtt.
På Hachettes förlag i Paris utkomma dessutom inom inom den närmaste framliden öfversättningar till franskan dels af fru Lefflers biografi öfver fru Kovalevsky, dels af den sistnämndas roman » Syst- rarna Rajewsky&gt;.
Båda översättningarna äro verkställda af Tolstois öfversättarinna, madame Bohomoletz.
II U r notisboken.
någon ovanligare kvicket eller musiken genom originalitet.
Men styckets handling är rätt rörlig och därför underhållande o c h dess musikaliska omklädnad har modern turnyr och skiftar i m o derna färger: sångbara o c h rytmiskt pikanta marsch- o c h valsmelodier utgöra det hufvudsak- liga inslaget.
Man känner nog igen åtskilliga trådar från både Suppés, Millöckers och Strauss ' väfvar, men det hela sluter sig väl kring de bro kiga och harmlösa operett upptågen.
Utförandet var på de flesta händer synnerligen förträffligt; främst lyste fru Caslegren som kur- furstinnan Marie genom strålande apparition o c h delikat sångkonst.
1 titelrollen utvecklade hr Castegren mycken dramatisk liflighet och bon- homie, och äfven hans kuplettsång förtjänar allt erkännande.
Mycket röst har han icke, men det han har, använder han med verkligt artistskap.
Hr Warberg gjorde en lustig figur af den gamle öfverhofjägmästaren, och fröken Ekström var en täck och pikant bref-Chrislel.
Fru Lindström som den bedagade, men giftassjuka hofmästarinnan genomförde äfven väl sin roll.
I ett par ko- miska biroller — två konfysa gamla professorer — väckte hrr Lund och Gardt liflig munterhet.
Tenorpartierna ha alltid inneburit denna teaters största stötestenar, o c h synd vore a,tt påstå, det hr Klinger i lördags med någon vidare framgång klarerade dem.
Han snubblade sig dock fram som den falske kurfursten, utan att allt för farligt störa den g o d a ensemblen, och man får nöjas därmed.
Allt s o m allt var det goda förståndet mellan scen och salong det allra förträffligaste.
SI ligen vacker och anslående klang, på samma gång som det rätta uttrycket förlänades åt utförandet.
Afven öfriga delar af partiet — kärleksförklarin- gen ej alt förglömma — erhöllo en god tolk- ning.
Den tredje af hufvudrollerna, den enda kvinnliga i stycket, Nedda, innehafves af fröken Holmstrand, hvilken sjunger partiet vårdadt och på det hela taget skulle gifva en förträfflig bild af den passionerade italienskan, om hon åt densamma kunde förläna litet mera glöd.
Hrr Lundmark och Yallenius fyllde godt de båda birollerna Arle- kin o c h Silvio.
Operan har en synnerligt rik in- strumentation, o c h denna ger hofkapellet godt till- fälle att visa sin förmåga.
Det hela gick också utan några nämnvärda slitningar.
— Båda ope- rorna applåderades lifligt.
Mellan operorna utfördes baletten » Slavisk bröl- lopsfest » med musik af Dvorak, utmärkande sig alltigenom för en orkestral färgrikedom, som ver- kade öfverväldigande.
Särskildt anslående var förspelet, som också hälsades af det mest stor- mande bifall och måste omlagas.
— Säkerligen kommer det nya programet att rätt länge hålla sig uppe på repertoaren.
I tisdags återupptogs » R o m e o o c h Julia » med samma rollbesättning som förra året, med undan tag af att hr Söderman öfverlagit Cupulels parti.
De snart begynnande symfonikonserterna sägas komma att ledas af hofkapellmästaren Conrad Nordqcist.
Säkerligen skall detla väcka allmän tillfredsställelse hos den musikälskande publiken.
M.me Melba kommer, enligt med operan gjord öfverenskommelse, att uppträda här endast fyra gånger, och torde den första föreställningen med henne äga rum omkring den 20 i denna månad.
Så snart repertoaren för dessa föreställningar blif- vit bestämd, lär anteckning om biljetter därtill kunna ske å k. operans kansli.
319 Re eri 1893 CD CN •CO _ J
IDUN hon blef ensam, skulle hon bli modigare.
Hon tänkte till och med ett ögonblick: » Onkel Jonas skall hjälpa mig! » — Onkel Jonas, som väntade pä, att hon på våren skulle bli hans hustru!
För resten kunde hon icke tänka på detta nu!
Denna enda, lyckliga afton ville hon icke störa med tankar på framtiden.
När grefve Magnus väl var borta, när föräldrarne voro komna, då skulle hon vända tillbaka till verkligheten, då skulle hon tala, o c h när allt var klart, skulle hon sända bud till grefven och bedja honom komma.
Hans namn, hans förmögenhet, allt var sådant, att föräldrarne icke skulle kunna önska det bättre, och hvad onkel Jonas angick, så var han allt för god att vilja tvinga henne mot hennes vilja.
Allt skulle nog bli bra.
huru skulle det kunna bli annat, när en så gränslös lycka fyllde ens hjärta som den, hvilken hon kände?
Hon gick själf ut o c h bad betjänten komma in och tända ljus, och då systrarna kommo upp, satt hon vid chaise-longuen och knäppte på en menu- ett.
Denna afton njöto de två älskande den mest berusande af alla fröjder, den att bevara en ljuf hemlighet i andras närvaro.
De kommo hvarandra icke nära, de växlade knappt ett ord, men allt hvad de sade till de andra, hvarje blick, hvarje leende vände sig endast kring den enda, lycksaliga tanken: » Den, som jag älskar, ser mig, hör mig, vet, att det endast är honom jag tänker på, och hvarje ord från hans mun, hvarje leende från hans läp- par gäller mig och ingen annan. » Deras tankar möttes och kysstes i luflcn, deras blickar omfamnade hvarandra, försäkrade hvar andra om en evig, glödande kärlek.
Och midt under allt detta sprakade de med systrarna om allt, som tillhörde lifvets mest all- männa frågor.
Det är så lätt att vara vänlig mot andra, när man själf är lycklig.
Nästa Hon såg axlarne, som hon blek och förmiddag såg Tony sin älskade resa.
honom slå med den stora kappan öfver med den uppvikna pälskragen, sådan sett honom på julaftonen, då han stod blödande i dörren.
Tiåsfor&amp;rif.
Jag bildades af jordens stoft, min vän, och blef ett redskap åt förstörelsen för att ett lifsvillkor dig kunna gifva.
Jag ifrån mina allra första da ' r en tummelplats för heta strider var och skall det äfven till mitt slut för- blifva.
Jag mången väldig storhets stoft har sett, ty i det kall, mig ödet har beredt jag 6er förgängligheten utaf tingen: hur många löftesrika framtidshopp har jag ej sett till slut i rök gå opp, och själf jag räknar skiften såsom in- gen.
Af onda tungor sägs, att dunster blå jag roar mig för månget öga slå, men slikt förtal jag lämnar åt dess värde.
Jag högt och stolt ändå min hjässa bär, och för en hvar, mig stundom svärta plär, jag likväl alltid varma känslor närde.
Nu blef i ifvern hemligheten röjd!
Jag ser det, ty du ler så själftbrnöjd; men ännu får du söka finna klafven till många andra hemligheter små, som jag fördöljer — vill du våjja på?
Jag skall med frågor hjälpa dig på trafven.
Ett sätt fukta askan sin, som lätt kan bli för fuktig, om det ej sker rätt.
Två storheter, som bara kronor båda.
Ett mycket sansadt framåtskridande.
Hvad som för alla bör sig lika te.
En skogens åbo, präktig till att skåda.
Hvad den ej är, som ständigt är i gräl.
1393 Ännu kunde han endast med ansträngning gå, men hans ansikle lyste af en inre lycksalighet, som gaf h o n o m ett uttryck af ungdom och kraft, så helt olika det döende ansikte, som T o n y hade sett i dörren den ödesdigra aftonen.
Då han räckte systrarna handen till farväl, tyckte Tony sig se något i Cordelias ögon, s o m hon aldrig förr märkt, en sorg o c h en ömhet, som hon icke trodde sin stränga syster mäktig, och med hemlig sioltliet sade hon till sig själf: » Jaså, till och med du, min stränga syster!
— Men hvem skulle också kunna motstå h o n o m!
» Från fönsterna såg hon slädan glida bort öfver gården och ned genom allén, och vid krökningen såg hon ännu en gång hans ansikte, då han vände sig för att vifta ett sista farväl till henne.
Ända till detta ögonblick hade hon känt sig som i en högre värld.
Det är nägot vid kärleken, som liknar döden.
När den besöker en människa, lyfter den själen upp i en tillvaro så skild från allt, som annars försiggår här på jorden, att den tycks skänka öf- vernaturiga krafter; men detta tillstånd varar icke länge, och det dagliga lifvet med alla små hvar dagsbekymmer och hvardagsgöromål sköljer fram i den vanliga strömfåran, och man känner, huru litet både döden o c h kärleken passa för detta lif.
Tony började frukta och bäfva för den dag, då hennes föräldrar skulle komma tillbaka, o c h de kommo, förrän hon väntade det.
Huset var prydt som till fest.
Föräldrarne mot- togos med den mest vördsnadsfulla hyllning af såväl barn som tjänstfolk, men fadern såg allvar- ligt på Tony, lyfte hennes haka o c h frågade: » Ä r min lilla flicka sjuk?
Du har blifvit så blek och mager! » Onkel Jonas var naturligtvis med vid middagen.
Också hans runda, vänliga ögon sågo frågande på Tony, och han yttrade en mild undran, huru- vida ' h o n var ond på h o n o m, men hon satt stel och rak och svarade honom i en kall ton, att hon icke var ond på någon, och att det icke fattades henne någonting.
Hon hade föresatt sig, att hon redan samma afton skulle tala med föräldrarne, men detta var j u omöjligt Huru skulle hon kunna störa gläd- jen forsla aftonen efter deras hemkomst?
Ett måttlighetens redskap.
I morgon — i morgon skulle det ske — men nästa dag skedde det icke heller.
Dag och natt tänkte hon blott på detsamma, och det tärde så på henne, alt hon blef blek och tunn som en skugga.
Hennes ögon hade mera än någonsin ett från- varande, drömmande uttryck.
Hon hörde icke, hvad man sade till henne, o c h gick som en främ- mande kring bland sina egna.
Hon hade lofvat att skrifva till grefve Magnus, så snart hon talat med sina föräldrar och, som hon så säkert hop- pades, hade fått deras samtycke, men dagar och veckor gingo, utan att hon kunde förmå sig att lätta sitt hjärta.
Alltid var något i vägen.
Just när man ville träffa dem, voro de icke ensamma eller någon ropade på henne själf.
Det rätta ögonblicket ville aldrig komma.
Så gick en hel månad, och.
JT N:R 72 LÖRDAGEN (647).
KRISTINA REDAKTÖR UTGIFNINGSDAGAR1 PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
IDUN KR.
5: - IDUNS MODETJDN.
„_ » 5: - IDUNS MODETID.
» 3: - ingeD, skildra påpeka, och maka kan man, erinra om hennes underlåta hvars utveckling s j ä l f är f ö r s t a att m e d t a c k s a m h e t e r k ä n n a.
rade hvarandra stod städse och på trofast v i d h a n s sida, bör firade åren i på det under sin plats, att o m n ä m n d e s, utförligare kulturarbete, tagit i det saken hängifna personer, i af tillräckliga k u n s k a p e r offra Vill mande att ej ingå det att de det ena för d e större, verka för är l i k a uttöm- enär i ej kvinno- nå de kvinnor, att kunna Fru äga n o g lyckliga représcr&gt;+era b å d a hvilka, Kristina kändt plats, där undgå att och hon kategorier.
B o r g s " vc-ksamma lif har serligen i c k e gjort stort likväl förutsättningar dessa verkar vis- b u l l e r af s i g, m e n ä r värderadt och ej där blott p å det väcka uppmärksamhet, i ganska v i d a kretsar i vårt land.
hennes g ö r a s till ej utan Fru dock, är också en » ära viktig i Västra d e t är förenad med fadern, o c h blef redaktör skull.
den, som häfstång äktenskap Teodor tankeutbyte Själf af sin tids m e r a framstående mening umgicks dens mera sander, gästfrihetens, nära m e d bemärkta bland Björnstjerne P. personer, d e t B o r g s k a h e m m e t v a r o c h är ä n n u sann hvilka Baijer, ett redaktör af samti- o c h kvinnor i Skan- särskildt Björnson, Lars Fredrik och en m ä n g d män må Hierta, nämnas prof. L y - Nils Lilja, E m i l K e y, G. Ahnfelt, H.
O. Sehönbeck, biskop Tho- mander, Hjalmar S t r ö m e r, d:r A n t o n N y s t r ö m, Signe H e b b e o c h E v a W i g s t r ö m; af dessa v o r o de flesta Att kan görande som äfven en fru deltager flitiga sådan Borgs, hon medarbetare i tidningen.
o m g i f n i n g skulle ha inflytande på en så rik i välgö- spörsmål, s i g a f sin tid- d ä r e m o t ej så o v a n l i g t, att hennes bidrager särskildt och då Vid sidan med ett nå- men Och man öfver ämnet humor med lagom gång re- d e t är n å g o t ä m n e, s o m henne.
förfogar en, sällan allmängiltig natur, dock, när hon eller ö n s k a r hon numera intresserar att råd chef.
af m e r a det händer en finner beaktansvärd lämpar satirisk sig, v ä l g ö - krydda.
af sitt ä f v e n f ö r e n m a n m å n g e n ansträngande görenhetens tarfva arbete m e d l e d n i n g e n af ett åt- intelligens var tydligt, och ännu i m e d vaken blick och varmt Borg äfven m y c k e t arbete i väl- tjänst.
Ehuru detta att nämna, är a f p r a k t i s k t o c h p e r s o n l i g t slag, het nog skulle sitt e g e t k a p i t e l, v i l j a v i n ö j a o s s m e d het det att hennes filantropiska verksam- deltagande vill m e d andra ord säga: välgören- i dess riktigaste form.
dag in- täta, p å senare tid stockholmsbesök har vudstaden ej blott årligen fru underhållit återkom- Borg i gamla huf- intima vänskapsförbindelser, utan äfven förvärfvat sig talrika nya.
Likaså på R e d a n t i d i g t k o m h o n alltså i b e r ö r i n g m e d ty stående begagnar m e d sin gon uppsats Borg i Helsingborg.
många kvinnans arbete för Jöns Anderson, 1869 i Fredrik med hennes i samband begär Under där vanligen i n e d l ä g g e r fru för- B o r g är f ö d d d e n 3 s e p t.
1 8 4 4 Broby, då textafdelning.
Men — landtbrukare, och plikt, hon enligt vår mening, ej be- att re- hyser h o n blifvit ställd, ute- ty för sin råd.
sin o c h bästa där söker sällan, eller daktionen då, tidnings- hon det mesta d e t stora i den en stor daglig tidnings e k o n o m i o c h e x p e d i t i o n b ö r fylla hinder, Kristina den äfven ytterst hon nings an- föremål af om d e n n a är det s a m m a g å n g s o m h o n är e n klar- lokalt, n å g o t specielt rörande mande dinavien, naturligtvis det bar att en kvinna framåtskridandet.
Borg vara liksom deu, hvars bild vi bär ofvan i d a g bringa vår läsekrets, bör, » lösning, förmå arbetande.
Längst hade äras ej alla k v i n n o r, s o m prak- — Det något penna emot s o m detta för pliktuppfyllelsens e g e n utgöra i i d é g i f v a n d e o c h för saken ledningen gjort tidsmedveten rådgifvare och daktion rande den plats, Detta nödvändigt bör m a n insatserna kvinnofrågans gång mera händelser smärre saken tiskt något på höft mod, kan m a n j u n ö j a sig m e d a n d r a; i alla underskatta en på göra slutande var resonnement, erkänna, som på o c h tillräckligt resultat.
man s. Kristina besittning sina krafter för att o m s ä t t a ledarnes i d é e r i praktiska v. att som förut arbets- h o n fort- B o r g s lifstid, synt redak- utgafs hon redaktör på tid- väsen åsikt, mår, s a m b a n d s t å e n d e v i d g a n d e t af k v i n - andra, liksom under o c h en handhafver företaget, i vår sydsvenska landsända.
o f f e n t l i g t b e r ö m, all d e n s t u n d d. hade än Borg den d e allra s o m då s i g v i d d e n d e l, fru för mest tidningens skedde uppehållit C. Dahlquist foto.
väl det hans ledning, V i v e t a visserligen, att d e i d é e r, l e d a r n e s å u t, eller d e t a r b e t e; h v a r p å skötande som de m å n g a dugande o c h framstående språkslösa betydelsefullaste: år ekonomiska Borgs lifsgärning, i jubileumsnummer, ningsorgan utfört det iärlek.
50-åriga tillvaro, hvaraf förflutit varit hvars betecknas af redaktör sin medarbetarne är själf, många själfmant o c h hvari som farande som af sin Oresundsposten, gensaga det ket s o m få besitta, tjänst tion nans verksamhetsfält t v e k a o m, hvil- förmåga, renhetens flesta därmed i maktpålig- henne.
u n g d o m l i g spänstighet hans hemlif m e d värmen år o m kvinno- Med stödjande honom i hans a n d l i g a o c h m a t e r i e l l a lif, s o m r ö r verksamhet betydelsefulla s o m det D e supple- i det sig o m k r i n g g a n d e arbete s o m tidningsman o c h förljufvande Då frigörelsearbetet på den d e t v a c k r a s t e sätt, o c h h o n uppmuntrande utan MAN K A N s å v ä l i f r å g a undgå inflytande hon tresse att i h a n s arbete, lika det gäller henne, den man, andliga Borgs del hans intelligenta tagit när Fredrik kan hvilken verksam förstående litet s o m ville f ö r e t a g a sig att in- lifsgärning, STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
N O R D L I N G.
aflidne redaktör betydelsefulla KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALL- KLARA S.
H E L L B E R G REDAKTIONSSEER.
: J O H A N Liksom 12:TE ÅRG.
gående att 1899.
OCH UTGIFVARE: F R I T H I O F LÖSNUMMERPRIS: 8 ÖRE.
BORG.
DEN 9 SEPTEMBER är gäster Tusculum ken det under på » Villa sommaren R o s k u l l », ett sällan tomt förtjusande där u p p e v i d H ä l s o v ä g e n, o m hvil- trakt de g o d a invånarne i » Sundets pärla » drömma storhetsdrömmar o m penninggifvande värld sbad anstalter.
DeD, kunna s o m skrifver afsluta denna detta, anser sig ej bättre ofullständiga t e c k n i n g af en ädel kvinnas vackra lifsverksamhet önska, att lefnad måtte förunnas bringande att, bana när ut, sol, när hon s o m hittills hennes den än att under sin återstående krafter att välsignelse- verka på sin p o s t, o c h lefnadssol en g å n g lupit sin måtte dala s o m fager september- d e n e n stilla h ö s t k v ä l l s j u n k e r b o r t o m Sundet, spridande sista äfven v ä r m e o c h s k ö n h e t, tills d e n strålen slocknat.
THURE NYBERG. '
NÅGRA — TANKAR OM BARNAUPP- FOSTRAN.
F ÖR ATT KUNNA uppfostra ett barn är d e t n a t u r l i g t v i s n ö d v ä n d i g t att f ö r s t s ö k a lära k ä n n a det rätt.
man eller m i n d r e sar, säger se barnet, när det, m e r inlärdt, rör sig b l a n d äldre, » j a t a c k » eller häl- » n e j t a c k », m e d étt o r d g e n o m g å r sitt p r o g r a m i i n ö f v a d b e l e f v e n - het, utan man måste det, utan känna att också iakttaga det, sig a r b e t a r eller l e k e r iöt rater.
När stå under när kontroll, s i g själft eller m e d k a m - det känner uppfostraren riktig uppfattning dess af m å n g e t s m å d r a g få e n af möjligheter barnets till godt v ä x t d e t är u p p f o s t r a r e n s förmåga och ondt, uppfostran hvilkas förstå, detta, här jag att utrota.
skall b ö r j a t i d i g t.
skall b ö r j a, så s n a r t får med p l i k t att efter b ä s t a m o t a o c h så v i d t m ö j l i g t är börjar karaktär i f ö r r a fallet l e d a o c h s t ä r k a, i s e n a r e Barnets Den d e n lilla f ö r s t i n s t i n k t l i k t d e t t a får j a g g ö r a, m e n i c k e får j a g k r y p a, m e n i c k e här, detta taga, m e n i c k e detta, t y o m j a g det gör, hotar m o r m i g m e d fingret, o c h o m j a g ej lyder, kommer stund det visar sig äga uppfattning mottagligt längre ett yttre endast litet något för v ä r r e: alltså intryck.
från den och Det ej en vegeterande varelse, det är människobarn, är vara då medvetet om, som i hög s ä t t a s i g att ej tala, man må men utan de Frågan föremål första är, att om barnets lydnad lan barn skall har i Idun, ofta varit o c h d e t är Skiftande menin- gjort sig gällande, rörande sig mel- de båda polerna: barnets absoluta l y d n a d eller d e s s l y d n a d, f ö r s t s e d a n d e t g e n o m f ö r k l a - ringar och motiveringar själft förstår, hvarför det bör ske.
Den egna barn.