Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såväl Läns-styrelsen som Kongl. Kammar-kollegium hade lemnat många upplysningar, som bestyrkte delta förhållande och Kongl.
Majit hade genom särskilda resolutioner förklarat åtskilliga åboer berättigade till skatteköp, under vilkor att lili kyrkorna utgöra den ränta, som enligt Jordeboken åligger hemmanen.
Ehuru för största delen af de Halländska kyrkohemmanen en så fullständig bevisning vore svår om icke omöjlig, syntes del dock ligga i sakens natur, att då alla dessa hemman befunnos såsom kronohemman antecknade i de, allt sedan Svenska Kronan förvärfvade Halländska provinsen, ordentligen förda Jordeböcker, samt särdeles fullständigt i 1646 års jordebok, desamma samtligen måste varit af enahanda beskaffenhet och under enahanda lörpliglelser till Kronan, kyrkorna och prästerskapet.
Ofvertygad att sanningen och rättsenligheten af de inför Rikets Ständer ådagalagda och af dem vid så många riksdagar godkända skäl en gång skulle göra sig gällande, och då, äfven i sednaste åren, Kongl.
Majit dels i administrativ väg, dels genom Dess Högsta Domstol förklarat sig anse enskilta kyrkohemman vara skyldiga att endast utgöra till kyrkorna den årliga ränta eller s. k. landgille, på grund af hemmanens rätta krononalur, har motionären, under förklaring, att dermed icke åsyftades någon ändring i hvad anginge de hemman, som blifvit donerade lill presterskapet, utan endast dem, som i äldre Jordaböcker funnes åsätta viss och bestämd ränta till kyrkorna, framställt följande förslag: l:o.
Kyrkorna och presterskapet i Halland försäkras om framtida oqvaldt åtnjutande af den ränta, som under namn af landgille af ålder utgått från de numererade kyrkohemmanen i Halland; allt efter hvad Jordeböckerna nu utvisa: 2:o Såsom ersättning för den städja, hvilken kyrkor eller presterskap i äldre tider uppburit vid förändring med åboer ä nämnde hemman, äfvensom för de arrenden, hvilka i sednare tider blifvit i stället för städjandet anbefallde, komma kyrkorna och presterskapet att åtnjuta en förhöjd ränta under namn af städje-ersältning; 3:o
Denna förhöjda ränta bestämmes på det sätt, alt: n) Slädjebrefven emellan år 1776 (då realisationen befästade myntvärdet) och 1826, tagas till grund för densamma; b) såsom medium af tiden mellan åbo-förändringarne antagas omkring 20 år; c) i följd häraf beräknas den under 50 år vanliga slädjan förvandlad i penningar, der någon andel varit på annat sätt bestämd, tredubbel, (hvilket beräkningssätt blifver så mycket billigare till förde! för räntetagarne, som 8 Stats-Utskottets Utlåtande JS-.o 206.
1830 års realisation förändrat myntfoten endast till 128 sk., eller 2§ R:dr på Riksdalern Specie), d) sedan sålunda medeltalet af städ jans kapitalbelopp blifvit för 50 år funnet, uträknas räntan derå efter 5 procent, och denna ränta blifver det årliga belopp, som under namn af städje-ersättning, skall i all framtid af hemmanet utgå. 4:o.
Denna städje-ersättning skall, under detta namn, utöfver ordinarie räntan, uti hemmanens jordeboksränta inlagas till framtida ovilkorlig efterrättelse; 5:o.
Pä sådana vilkor anses de åboer och arrendatorer, sorn nu innehafva hemmanen, de förre från 1858 års början, de sednare vid nuvarande arrendekontrakts utgång berättigade att fortfarande besitta hemmanen, de, deras hustrur och barn, led eller led, såsom för krono-åboer stadgadt är; 6:o.
Skulle nuvarande åbo eller arrendator önska, alt genom skatteköp, på samma sätt som luono-åbo, förvärfva jordegande rätt i det kyrkohemman, som han nu innehafver, eller hans efMrlefvande hustru och barn, skall sådant vara dem liliförsäkradt. 7:o.
Vid beräknandet af skatteköpeskillingen erlägges densamma till Staten, jemte städje-ersättning, i enlighet med hvad om skatteköp af kronojord stadgadt är, för den del af räntan, som kronan tillkommer; men till kyrkan gifves i skattelösen ett belopp, motsvarande tolf gånger den ränta, som kyrkan årligen (elter medelmarkegång för sislförfiulna 10 år) tillkommit.
Då frågan om dispositions- och jordegande rätten till de Halländska kyrkobemmanen. enligt hvad Utskottet härö fran anfört, vid flere föregående riksdagar varit föremål för Dikets Ständers pröfning, torde del icke vara nödigt, all vid della tillfälle meddela någon utförligare framställning af alla de förhållanden, hvilka för ett noggrannt bedömande af denna fråga måste lagas i betraktande, helst eli förslag af enahanda innehåll med del nu förevarande äfven vid de 2:ne sislfötflutna riksmötena varit hos Rikets Ständer framsläldt, men ej lyckats vinna afseende, och några nya skal icke blifvit af motionären anförda, som ej under frågans föregående behandling kommit under öfvervägande.
Utskottet inskränker sig således till den erinran, alt om, såsom motionären antagit, en del af de s. k. kyrkohemmanen egentligen äro att betrakta såsom kronohemman, och deras åboer derför skulle anse sig hafva rättmätiga anspråk alt förvärfva egande-rätt till desamma, de i sådant fall ega att i laga ordning väcka och utföra den talan, hvartill de finna sig befogade; hvaremot anställandet å kronans sida af en allmän rättegång för alt komma i besittning af hvad som för närvarande utgör kyrkans obestridda egendom, icke vore förenligt med de i lagstadgade former för ärendenas behandling.
Hänvisande i öfrigt till den fullständiga utredning af detta ärende, som innefattas i Stats-Utskottels vid 1841—1845 års riksmöte under N:o 182 och vid 1850—1851 års riksdag under N:o 327 afglida Utlåtanden, får Utskottet hemställa, alt förevarande, motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Sta/s- Utskottets Utlåtande N:o 206. 9 Reservationer: af Herrar A. IV. Björck och E.
Falhem samt Riksdags-fullmäktige Ola Månsson frän Christianstads län, David Andersson, Anders Gudmundsson och Anders Nilsson från Hallands län, Pehr Andersson från Westmanlands län och Anders Ersson från Kopparbergs län, under åberopande utaf afdelningens förslag, så lydande:
Vid pröfniagen af den fråga, som sålunda blifvit till Siats-Utskottets handläggning öfverlemnad, har Utskottet trott sig böra i främsta rummet taga i öfvervägande.
I. iruvida olägenheterna af de nuvarande förhållandena med dispositions- och egande-rälten till de Halländska kyrkohemmanen äro af den betänkliga beskaffenhet, alt en förändring deruti må anses af behofvet verkligen påkallad.
Till stöd för denna åsigt kan med skäl åberopas den omständigheten, att både Kongl. Majit och Rikets Ständer vid flere föregående tillfällen erkänt rättvisan af åboernas anspråk på en friare dispositions-rätt lill berörde hemman, fastän de i sådant hänseende framställda förslag hitintills ej lyckats komma till ver kställighet; — och det torde icke heller kunna förnekas att, då åboerna äro så föga betryggade vid jordens besittning, alt hemmanen vid inträffande ledigheter skola utbjudas på arrende-auktion till den mestbjudande, och sålunda åboens barn nödgas med främmande spekulanter täfla om den jord, deras fäder af ålder innehaft, ett sådant förhållande mäste i hög grad menligt inverka på jordbrukets tillstånd, enär en bemmans-innehafvare påtagligen icke kan vara hågad att nedlägga kostnad och arbete på jordens förbättring och uppodlande, då han hvarken för sig eller sina barn deraf kan påräkna någon säker vinst, men deremot med visshet förutse, att hemmanets förbättrade beskaffenhet skulle vid nästinträffaude arrende-auktion föranleda lill en ytterligare uppstegrinp af arrendet.
Att åter denna håglöshet för jordens vård och förbättring icke allenast måste för åboerne sjelfve i både moraliskt och ekonomiskt hänseende medföra menliga följder, ulan ock, när detta förhållande är allmänt rådande bland 5 å 600 familjer, fördelade på omkring 200 hemman, utgör för hela samhället en olägenhet af så betänklig art, att dess afhjelpande påkallar allvarliga bemödanden å Statens sida — lärer icke heller kunna bestridas; — hvadan Utskottet för sin del hyser den bestämda öfvertygelse, att förhållandet med besittnings*-rätlen (ill de Halländska kyrkohemmanen förr eller sednare måste ordnas på ett sätt, som mera än det närvarande öfverensstämmcr med åboernas billiga anspråk och det allmännas verkliga fördel.
Beträffande åter sältet för en sådan förändrings genomförande, torde det kunna antagas att just erfarenheten om de svårigheter, hvilka hitintills lagt hinder i vägen för en gynnsam utgång af denna fråga, skall utgöra den säkraste ledningen vid uppgörandet af ett lämpligt förslag för framtiden.
Sålunda då det visat sig att en allmän undersökning och pröfning af förhållandet med egande-rätten till de Halländska kyrkohemmanen, hvarom Rikets Sländer vid flere föregående riksdagar hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjort framställning, ej kunnat komma till stånd, och då äfven den vid 1840—1841 års riksdag väckta fråga, att stämning å kronans vägnar skulle till vederbörlig
Domstol utlagas, och talan i laga ordning utföras om återvinnande af kronans Bih. till B.
Prot. 1856—1858. 4 Sami. 1 A/d. 4 Band. 1 Höft. 2 10 Stats-Ulskollets Utlåtande N:0 206. jordegande- och disposilions-rätt till de ifrågavarande hemmanen icke heller kunnat vinna Kongl. Maj:ts Nådiga bifall, synes det icke vara lämpligt att numera ifrågasätta hvarken någon allmän undersökning eller rättegångs anställande, helst Utskottet icke kan underkänna vigten af de betänkligheter, som vid föregående tillfällen blifvit anförda emot en sådan behandling af denna fråga, hvars slutliga afgörande derigenom skulle blifva förd röj dl till en aflägsen framlid, utan alt ändock visshet förefunnes att det afsedda ändamålet skulle på denna väg vinnas.
Men då deremot Kongl. Maj.t, redan vid 1844—1845 års riksdag, under erkännande af billigheten deruti, att åboerne mätte betryggas emot alltför höga och betungande afgifter, och alt en möjlighet måtte dem beredas all lill hemmanen förvärfva egande- och dispositions-rätt, i sådant afseende afgifvil ett Nådigt förslag, hvaremot någon annan väsentlig anmärkning ej hos Rikets Ständer förekommit, än beträffande beloppet af den afgift, som fortfarande skulle till kyrkorna utgöras; Och då denna olägenhet genom det af motiouären nu framställda förslag är afhjelpt på ett sådant sätt, att billigt afseende dervid synes vara fästadt både ä kyrkornas rättigheter och å hemmans-innehafvarnes anspråk alt icke varda öfver höfvan betungade, skulle
Utskottet för sin del ej finna betänkligt att förorda detta förslag, eller åtminstone de hufvudgrunder, hvarpå detsamma hvilar, till antagande af Rikets Ständer.
Dock sorn det torde vara nödigt alt, innan frågan slutligen afgöres, kyrkornas målsmän äfvensom öfriga vederbörande myndigheter varda i ämnet hörde och frågan derefter underställd Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, har Utskottet ansett sig för närvarande endast böra föreslå, att Rikets Ständer, jemte anmälan om de vid flera föregående riksdagar gjorda och nu förnyade framställningar i detta ämne, i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t, efter vederbörandes hörande, måtte till Rikets nast sammanträdande Ständer aflåta Nådig Proposition i ändamål att bereda åboerna å de s. k.
Halländska kyrkohemmanen samt deras enkor och barn en mera betryggad besittningsrätt lill samma hemman. Stals-Utskoltets Utlåtande N:o 207. 11 \ o 809.
Arik. till Exp.-Utsk. den 4 Jan. 183», kl. G e. m.
Ullålande, i anledning af vackt motion örn ersättning lill IVeslerås stad för minskning i vågpenningar. (1. A.)
Uti en hos Borgare-ståndet vackt tili Stats-Ulskottet remitterad motion, har Herr G. F. Ekholm anfört, hurusom genom flerfalldiga Kongl. Resolutioner ifrån äldre tider och sednast Kongl.
Resolutionerne och Brefven den 17 December 1634, den 27 Mars 1641, den 6 Februari 1683, den 4 Augusti 1720 och den 2 Juli 1816, Westerås stad, i likhet med flere andra Rikets uppstäder, der metallvågar varit af ålder inrättade, jemte skyldigheten att derstädes upprätthålla våghus och öfriga anstalter, erhållit rättighet att af jern- och metall-effekter uppbära uti af Kongl.
Majit fastställd taxa bestämda afgifter, benämnde vågpenningar, utgående, bland annat, af stångjern med 2 sk. 8 rist. b:ko per skeppund.
Af åberopade Kongl.
Resolutioner inhemlades, att dessa afgifter blifvit ställda i oskiljaktigt sammanhang med stadens skyldighet att bekosta dess embets- och tjenstemäns aflöning, bestrida fångars underhäll m. fl. dylika utgifter, så alt, när löneförhöjning, till följd af förändrade myntvärden och andra förhållanden, kommit i fråga, dervid jemväl frågan om dessa inkomsters tillräcklighet tagits i betraktande och taxationen efter omständigheterna blifvit lämpad.
Upphörandet af dessa afgifter hade under förflutna tider åtskilliga gånger blifvit ifrågastäldt, men på anförda skäl afstyrkt och alslaget, hvilket, ibland annat, kunde inhemtas af Kongl. Resolutionen den 29 December 1691 samt Kongl. Brefvet till Bergs-kollegium den 31 Maj 1826.
Uti den förstnämnda grundades alslaget på de skäl: att ”l:o Bergsstäderna, i följd af tid efter annan erbållne Kongl. Resolutioner, ifrån långliga tider tillbaka hafva uppburit vägare- och bropenningar af allt det jern, som densamma passerat, oaktadt allt sådant der har blifvit vägdi eller intet; 2:o alt Brukspatronerne och Bergslagen i mänga samfälda år sådane vägare- och bropenningar utan gensägelse eller synnerlig klagan öfver deraf emotstäende gravation hafva erlagt och betalt; och 3:o alt denna ringa afgift med intet skäl kunde anses för sådan gravation i jernhandeln, som densamma må 12 StaU-Vtskottnts Utlåtande N:o 207. kunna förorsaka något binder eller alteration; och 4:o att städerna skulle genom en så ansenlig deras ingjälds förminskning icke allenast lill en god del komma ali umbära deras löner, ulan ock mista deras inkomster, hvaraf deras publike utgifter och tarfvor borde blifva stoppade samt deras väsende eljest uti en och annan måtto soulageradt och att det vore ofelbart, der slikt hända skulle, nemligen alt städernas inkomster genom denna minskningen i deras härtills njutne vägare- och bropenningar blefvo så förringade, att de intet hinte ut lill alt löna deras magistrat och betjente, samt underhålla sine publike byggnader och broar, det Kongl. Majit med dess last och gravation vorde kommandes att ersätta och uppfylla bristen, medan oumgängligheten fordrade, att släderne måste hafva deras publike medel, så framt de skola kunna löna deras magistrat samt underhålla de publike byggn ingar och verken.”
Det andra åberopade Kongl. Brefvet den 31 Maj 1826 innehöll, bland annat, med gillande af Kongl. Bergs-kollegii tillstyrkande, ”att hvad staden Wenersborg beträffade, de vågafgifter, hvilka dittills blifvit erlagde för jern, som, utan alt derstädes vågföras, endast passerar staden förbi, må, enär ersättning derför af allmänna medel lemnades, upphöra, hvaremot en dylik ifrågaställd förändring för städerna Westerås, Köping, Arboga och Hedemora för närvarande icke kunde ega rum, enär dessa städer, sorn äro pligtige att hålla vågarne vid makt, derigenom skulle gå miste om de för deras bestånd och förkofran samt tjenslemännens aflöning oumbärliga inkomster.”
(Denna Besolutiou är intagen i Svensk Författnings samling för år 1826,).
Emellertid hade Kongl. Majit numera genom Nådig Resolution den 30 Mars 1855 behagat förklara: "‘att, enär, i följd af Kongl.
Majits den 12 sistlidne Januari utfärdade
Nådiga förordning om svenska jern-effekters stämpling, någon ovilkorlig förpligtelse till bruks-effeklers vågföring numera icke eger rum, utom i uLskeppningsort, der metallvåg finnes, för jern- och slål-eflekter, som skola sjöledes ur riket utföras, har Kongl. Majit ansett de sökande
Bruks-egarnes förevarande ansöknings-skrilt icke föranleda annat Nådigt förklarande, än att skyldigheten till stadgade vågafgifters erläggande vid Köpings, Westerås, Arboga och Strömsholms vågar hädanefter är inskränkt till de fall, då dessa vågar icke deslomindre för bruks-effekters uppläggning eller uppvägning begagnas.”
Ehuru motionären med sin förevarande framställning icke åsyftade att söka utreda, huruvida vägning af jern-effekter vid uppstadsvågarne kunde vara för jernbandteringens behöriga kontrollerande eiler Bruks-egarnes egne välförstådda intressen lämplig eller icke, vore det dock, enligt hans förmenande, uppenbart alt, så länge å städernas sida skyldigheten qvarstode att upprätthålla våg och dithörande anstalter, medan å Bruks-egarnes sida den ovilkorliga skyldigheten att vågföra jern-effekter upphört, och vägningen numera berodde af deras godtfinnande, berörde inkomster mäste, såsom ock redan till någon del visat sig, förminskas eller ock alldeles försvinna, hvadan också städerna måste anses berättigade att af allmänna medel undfå ersättning för deri minskning i inkomster, sorn sålunda vore för handen, såvida de skulle kunna fullgöra sitt åliggande att aflöna tjenstemanna-personaien och bestrida flere andra allmänna utgifter.
Att denna rättighet blifvit af framfarne Konungar erkänd, ådagalades, bland annat, af ofvan åberopade Nådiga Konunga-bref och stödde sig på samma grunder, som ersättning af allmänna medel numera är eller Ellfver anvisad lill stapelstäderna för den indragning af lolags-inkomster, hvilken vid innevarande riksmöte blifvit föreslagen; Och har, lill följd häraf, motionären å Westerås stads vägnar anhållit att ersättning af allmänna medel målto staden beviljas för den minskning i vågpenningar, sorn egt rum efter det sistberörde Kongl.
Majits föreskrift uti Nådiga skrifvelsen den 30 Mars sistlidet år, trädde i verkställighet, enligt den utredning, som för hvarje år i behörig ordning Siats-Utskottets Utlåtande N:o 208, 13 kunde varda upprällad oeh genom Konungens Befallningshafvande® försorg samt efter undergången granskning i Lands-konloret, torde böra till Stats-kontoret allemnas.
Utan att nu ingå i bedömande, huruvida det af motionären väckta ersättningsanspråk må vara grundadt på giltiga skäl eller ej, får Utskottet endast erinra, alt då den för Westerås stad uppkomna minskning i vågpenningar, enligt hvad motionären anfört, skall vara föranledd af den genom Kongl.
Förordningen af den 12 Januari 1855 för bruks-effekler medgifna frihet från vågföring, frågan otn ersättning för denna inkomst icke torde böra af Rikets Ständer till omedelbar pröfning upptagas, ulan synes det ankomma på Westerås stad att i sådant hänseende i underdånighet framställa sina anspråk hos Kongl. Maj:t, som icke lärer underlåta att, i anledning deraf vidtaga de åtgärder, Kongl. Maj:t kan i Nåder finna af omständigheterna påkallas; och får Utskottet, på grund häraf, hemställa, att Herr Ekholms motion för närvarande icke må lill någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
MsO SOS.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Jan. 18S8, kl. 6 e. Memorial, i anledning af erhållen återremiss å Utlåtandet N:o 140, angående dagsverksskyldighet till kungsgårdar och andra kronolägenheter. (I. A.) Ofvannämnda Utlåtande är af Bonde-ståndet, på grund af gjorda anmärkningar, lill Stats-Ulskottet återremitteradt; men som, enligt ankomna protokolls-utdrag, de 3:ne öfriga Riks-stånden bifallit samma Utlåtande, och delta ärende följaktligen är af Rikets Ständer afgjordt, återstår för Utskottet endast att, jemlikt 49 § 4 mom.
Riksdags-ordningen, Bonde-ståndet härom underrätta.
Vrot 1856—1858.
4 Sand, 1 Afd. 4 Band. i Haft. 3 STOCKHOLM, tryckt bos Isaac Marcus, 1858.
Stals- Utskottets Utlåtande N:o 209.
1 I*;o 309.
Ank. till Exp.-Utsk. deD 5 Jan. 1858, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion om anslag af allmänna medel för anskaffande af s. k. lifbergningsbåtar m. m. (U. A.)
Under åberopande af Rikets sednast församlade Ständers beslut, hvarigenom ett belopp af 10,000 R:dr B:ko anvisades för anskaffning och anbringande å vissa ställen på svenska kusten af s. k. lifbergningsbåtar samt dertill hörande apparater, och med förmälan hurusom, sedan Kapiten-löjtnanten i Flottan Carl Kleman på Nådig befallning år 1854 i Danmark förskaffat sig kännedom om de vid vestra kusten af Jutland befintliga räddnings-anstalter och derom afgifvit berättelse, 2:ne räddnings-stationer blifvit inrättade i Sverige, en båt- och raketstation å Sandhammar vid de s. b.
Mälare-husen samt en raket-station vid Brantevik, har, uti en hos Borgare-ståndet väckt, till Stats-Utskottet remitterad, motion Herr F. Rooth anhållit, att, enär dessa anstalter redan visat sig särdeles nyttiga, synnerligast genom '2:ne i Oktober månad förlidet år särdeles väl utförda räddningsföretag, då vid en strandning i närheten af förstnämnde station, 14 man, utgörande besättningen å 2:ne förolyckade fartyg, räddades, samt angeläget vore att dylika lifbergningsbåtar och apparater förlädes, jemväl vid andra ställen å svenska kusten, hvarest ett stort antal sjöskador årligen inträffade, Rikets Ständer måtte anslå en summa af 30,000 R:dr Runt, att ställas till Lotsstyrelsens disposition för anskaffande af nödiga lifbergningsbåtar och raket-apparater samt att dessa räddnings-anstalter företrädesvis måtte anbringas vid Wiken, Höganäs, Mölle fiskeBih. till R.
Prol. i8S6—18S8. 4 Sami. 1 Afd. 4 Band. 2 Haft. 1 2 Stats-Utskottcls Utlåtande N:o 209. läge, Arildsläge och Torekow, eller hållas tillgänglige å andra ställen, som dertill syntes lämplige.
Vid sistlidne Riksdag, då af samme motionär fråga väcktes om beviljande af statsanslag för anskaffande af dylika räddningsbåtar och redskap, anhöllo, uppå dåvarande Stats-Utskotts tillstyrkan, Rikets Ständer, som funno berörda framställning förtjent af uppmärksamhet, uti underdånig skrifvelse, att Kongl. Maj:t måtte låta föranstalta om anskaffande af dylika, ändamålsenligt konstruerade, båtar jemte tillhörande lifräddnings-apparater, och att till bestridande af härför erforderliga utgifter måtte användas ett belopp af högst 10,000 R:dr B:ko, men då det syntes mindre lämpligt att bestämdt statsanslag för berörda ändamål anvisades, föreslogo Rikets Ständer, att beloppet måtte utgå antingen af reservationerna å det på Riks-Statens öde Hufvudtitel uppförda anslag för Lots- och Fyrings-staterna eller af Handels- och Sjöfarts-fonden; äfvensom Rikets Ständer öfverlemnade åt Kongl. Maj:t att bestämma de ställen, hvilka företrädesvis borde med dylika räddningsanstalter förses.
Enligt hvad Utskottet inhämtat, har ock sedermera, efter det Kapiten-löjtnanten Kleman, jemlikt nådigt förordnande, i Danmark tagit kännedom om dervarande räddnings-anstalters beskaffenhet, sättet för deras användande m. m., och derom med berättelse inkommit, samt.
Kongl. Maj:t, i anledning af Kongl.
Förvaltningens af Sjö-ärendena gjorda underdåniga framställningar, uti Nådigt Bref den 9 Februari 1855, dels meddelat vissa föreskrifter angående ordnandet af ifrågavarande räddnings-anstalter, jemte dermed i sammanhang stående åtgärder, dels uppdragit åt Förvaltningen att tillsvidare hafva öfverinseendet öfver berörda anstalter samt i afseende derå meddela nödig instruktion, dels ock förordnat att de derför belöpande kostnader skola af Handels- och Sjöfarts-fondens medel bestridas, fyra särskilda räddnings-stationer blifvit å skånska kusten inrättade, nemligen en, som iordningställdes mot slutet af år 1855 omkring den s. k.
Sandhammaren vid byn Mälare-husen, hvilken station är försedd med fullständig lifbergningsredskap, bestående af både raket-apparat och räddningsbåt, en vid Brantevik, ordnad i början af nästlidet år och försedd med endast raket-apparat, en vid JViken, sedan nästlidne Juni månad fullständigt ordnad, och en vid Arildsläge, som ännu icke hunnit blifva fullt färdig; varande kostnaden för räddnings-apparaters anskaffning m. m. beräknad för station med såväl båt som raket-apparat till 3,300 R:dr, för station med en båt till 2,300, och för station med endast raket-apparat till 1,000 R:dr, allt Banko; och har bemälde Kapitenlöjtnant, som haft sig uppdraget att biträda vid ordnandet af de sålunda beslutade lifbergnings-apparaterna å Rikets kuster och jemväl blifvit af Kongl. Maj:t förordnad att tillsvidare vara Inspektör öfver räddnings-väsendet, hålla uppsigt å stationerne och anställa nödiga öfningar med det dervid anställda räddningsmanskap, uti afgifna rapporter förmält, att dessa inrättningar befunnits fullt ända - Slals-Ulskollets Tillåtande N:o 209. 3 må Isenliga, och att vid flera tillfällen, då skeppsbrott eller strandningar inträffat, många menniskolif genom användandet af dessa apparater blifvit räddade.
Det visar sig häraf ätt Kongl. Maj:t redan låtit vidtaga åtgärder för anskaffande äfven åt Sverige af dylika räddnings-anstalter, hvilkas stora nytta länge inom fremmande länder varit insedd och bepröfvad.