Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans närsynthet hade säkerligen hindrat honom från att fasta sig vid hennes utseende.
Men Iion kom däremot wycket tydligt ihåg honoiii.
Och hon hade ju ocksh skal nog att minnas sitt första sanimanträffande med honom.
Hon log, d % hon tänkte därpå, men s % dog leeldet bort och följdes af ett trotsigt, nästan h h d t ut- tryck, som dock snart veknade och blef djupt vemodigt.
3Ien hon ryckte %ter upp sig - med våld förjagande tankarile, som pinade henne.
Nu hade också doktorn sett igenom alla hennes skisser.
Han skg upp från dem på henne.
~ T a c k n, sade han, och sackte henne portföljen.
~Hvilken kritik har författaren och tidningsmannen i osd- ning %t mig? » sade Martha, försökande att skamta.
Det förargade henne, att han ej sagt nhgot, b a r k e n till beröm eller klander af hvad hon visat honom.
» Ni har talang, fröken, men.
. » B Men livad?
B, Ni sjunger ej ut », sade doktorn skrattande.
» Ni ar ej djiirf n o p.
&gt;Än vidare da?
Ni hade mer att aninärka.~ Uartha såg ho- iioin rakt i ögonen med en skälnisk blick.
sji ii ng vii ut!
J a g tI1 att höra p %. » » Nej, jag liar egentligen blott detta ena att anmärka., sade dok- torn allvarligt.
, Det är fin, omsorgsfull teckning, sann färg i edra blomsterm %lningar, vacker gruppering, men ingen Itraft, ingen helhet riktigt.
Utmärkta detaljer - men samiiianh&amp;llningen, enheten i stamningen - allt det dar f %r ej ntlainnas.
Detaljerna äro viktiga besthdsdelar, men de äro dock blott delar af det hela.
De få ej blifva hufvudsak.
De skola samniansmälta till ett.
Ljuset, lifvet, stämningen, handlingen, detta ar hufvudsaken.
Detaljerna skola under- ordnas allt detta.
Äfven i blomsterinMningar bör detta galla.
8i.i tror jag åtminstone.
J a, iiien i studier, dar äro detaljerna det förnämsta, inedgif det is &gt; J a, ja, måla gärna noggranna studier, men grip till bredare yaiisel, när det galler att begagna sig af deni och tänk d&amp; först och frönist på det hela, fröken!
Taflor, livilka göra ett helt ' intryck, äro mycket att föredraga framför den profkarta på färger de flesta målare kokina med ilii för tiden.
Ser man i m a hörnet af en sådan där stamningslös tafla, finner man kanske någonting utmärkt bra, inen dock nggot, som alldeles icke gör taflan godt, och ser man sedan - i andra hörnet af taflan, tanker man kanske: livad i all världen har det d&amp;.
liar att göra?
Ser nian p % förgrunden, blir man inåhända varm om Iijartat, ser imii på bakgrimdeii, fryser niau. '
Så går man från konstverket i fr&amp;&amp; % med god lust att.
klippa det i fyra delar - minst.
Och jag a r saker på, att gjorde niaii detta, så blefve hvar del för sig en utmärkt detaljstudie, - men tillsamnians!
Hvar finiies harmonien?
hvar finnes stamningen?
Förstår fröken mig? » » Ja, det gör jag, det gör jag; inen hvad hjalper det? % Doktorn gick rastlöst fraii!
ocli Bter i ruinniet.
» J a g kommer s&amp; lätt att brusa ut med ' hvad jag tanker ocli kännes, nar något så särskildt intresserar mig, och er milning intres- serar mig.
Ni har öga för fornien, för färgen - och ni liarw - han knackade sig betydelsefullt i pannan - %ni liar nog har också för att hinna någon väg.
Men ni ar, ursäkta mig, en kruka, ni vågar, som jag sagt, icke sjunga ut.
Ni kunde inåla bättre, om ni bara tordes.
w, Visst törs jag!
Hvem skulle säl lägga band på mig? » &gt;sHvem? » Doktor Aliner log.
» Ja, säg.
det, den som kan!
J a g skulle vilja Ila er bort från allesammans liar, soiri satta griller i hufviidet på er.
J a, var jag nu för hänsynslös igen?
J a g kan ej hjälpa det - jag inenax ändå livad jag säger.
Ni skall aldrig finna arten och graden af er begfifning har heinnia.
J a g vet det, jag vet det, jag liar sjalf varit morsgris.
Det duger icke för den, som skall fram i varlden.
Man niåste ha ro och tid och frihet a t t .arbeta.
Man måste blifva sjalfständig.
?Ja, det är nog sannts.
Martha såg upprörd och het ut.
» Man vågar nog för litet, nar man mhlar under daglig kritik. % » Ja, var saker på det.
Och så detta - jag vet så val liur det ar - så fort man visar anlag för någonting, ar man ett under i fars och ' mors ögon.
A t t man ej ä r fullfjädrad med ens, liar deras kärlek oftast svårt att först %.
A t t det behöfs dr af utveckling, af tankearbete,.
af studier, ar dem ofattligt, i synnerhet oin de ej sjalfva -
sysselsatt sig med att utveckla egna, liknande anlag.
Sa får man » berömligta för det, för hvilket nian ej ens borde f &amp; ibgodkändt~, och när inan är ung och begåfvad, gör hvarenda ord af beröm en s&amp; hjärtans egenkär.
Man blir i eget tycke mästare, innan man ännu varit lärpojke.
Och hvarje kritik, som är klandrande, slhr antingen totalt ned aubetsliisten, eller gör en hätsk och oresonlig.
A r det icke samt?
» » JOD.
, Ja, och därför beliöfver man Bomma bort och bli rentvättad från allt oberattigadt erkännande och bli visad tillrstta, om man skall kunna blifva till någonting.
Det g %r icke för mindre., Han hade talat sig varm och häftig och drog nu litet efter andan, då han ett ögonblick stannade framför Martha.
, Har jag varit för i f r i g?
~ frågade han med en forskande blick in i hennes upprörda ansikte.
» Har jag gjort er ledsen? » Hans röst lät med ens helt vek och bedjande.
Då Martha ej genast svarade, började han %ter gå af och an med oroliga steg.
jag skall saga er fröken », fortfor lian, » jag låter värre än jag.
o är.
Atminstone vill jag väl, om det an låter, sQm skulle jag gräla i tid och otid.
Och så en sak till, ser fröken.
Mär man som jag farit land och rike omkring och nött skosulor på alla viirldens muséer för att f å se och njuta och lära af deras konstskatter, SO får man litet vana att bedöma, livilket som verkar s a m t och uppfriskande p&amp; en, och hvilket som smakar » onatur »; d&amp; far man ocksa ett visst med- lidande med dessa många missriktade, blott till hälften utvecklade konstnärsanlag, som finnas till i världen.
Och man tanker: den som kunde hjalpa en enda bara att förstå och rätt värdera sin egen talang. » » Ack, jag minns » - doktorn log och skakade på hufvudet, -, jag minns en gång jag såg ett skdant dar arbete, som gaf sig ut för att vara mer an.
det kunde vara, d % det var måladt helt naivt och utan studier.
Det gjorde ett så tragikomiskt intryck p&amp; mig, och det kom mig kanske allra först a t t uttala de tankar, jag här uttalat.
J a g råkade illa ut den gången, men det gör jag allt som oftast för resten.
Den som ar uppriktig och därtill närsynt rhkar lätt illa ut.
» Saken var den, ser fröken, - ni vill val höra på?
- Nåja d %!
Saken var den, att jag var i Helsingborg en gHng.
Det iir val en tio, tolf år sedan, vill jag tro.
J a g var åtminstone tämligen grön som författare da och drogs som bast med min egenkärlek.
Det var just i den perioden af mitt lif, då hvartenda berömmande ord gjorde
mig galen af högfärd.
En kväll var jag hos en kamrat.
bjuden dit på sup&amp; stort sällskap - herrar och darner.
J a g var just icke mycket trakterad sf bjudningar.
J a g älskar icke dessa sex till sju timmars kalaser, som äro ställda blott på att proppa i gästerna en massa god mat och visa värdinnans uppfinningsförmåga i fråga om nya rätter, eller nya satt att servera de gamla vanliga, dar man bju- des tillsammans från höger ' och venster, så godt som obekanta, och med vidt skilda intressen.
De kunna jii aldrig blifva roliga, eller hur, fröken? » » Nej, det håller jag med om.
», Och n i förstår då, att jag ej var mycket trakterad.
Icke kände jag en enda heller, af alla dem, sim voro komna före mig Värden presenterade mig visserligen för några personer, men som de alla voro äldre an jag, vlgade jag mig, rent ut sagdt, knappast på dem.
S % stod jag där och teg och teg, tills jag fann, att detta dock var för oartigt.
J a g vände mig då till min granne, en liten flick- stackare, so111 såg lika bortkommen lit, soni jag.
Men hvad skulle jag tala med henne om?
J a g tiiggade en stund på väderleken och fick små.
beskedliga » ja, ' och &gt;jo » och, ah, till svar.
Det blef för tröttsamt i längden.
' Hvad kali intressera henne d %? '
Men så fick jag i samma ögonblick litet hum om just den saken.
J a g följde riktningen af hennes ögon, soni intensivt stirrade utåt rummet, och jag uppdagade ' d %, att hon betraktade ett .porträtt af frun i huset,.
hvilket stod på ett staffli en bit ifrån oss.
&gt; J a g kan ej saga, att jag finner det dar porträttet synnerligen väl nikladt B, sade j ag med tjugufemåringeris tvärsäkerhet.
, Man kan visst icke förneka, att det är likt, men det är stelt och dödt - eller hvad tycker ni?
D tanke.
» J a g vet icke », svarade hon, naturligtvis radd att saga ut sin Det är ju så med de flesta fruntimmer.
, Jag tycker det åtminstone&gt;, fortfor jag, glad att liafva ett samtalsamne,, ty visserligen ä r var värdinna i afton icke öfver sig liflig, ja hennes ansikte ar till och med stelt och, oss .emellan sagdt, något tråkigt, men det återspeglar dock i vissa ögonblick en sjal.
Men det där, - hvad återspeglar det?
Ingenting, i mitt tycke.
Det är uppenbarligen måladt af - eii obetydlig konstnär, det slår ej fel.
Vet ni kanske namnet på artisten?, » Det star visst M. V. i ena hörnet af porträttef.~
, &amp; I. V. Hvem kan det vara?
J a g känner ingen portrattmå- Inre med dessa initialer.
Men livein konstnaren än är, jag tycker att lian niisslyckats.
Hvad tycker ni, fröken?
; &gt; » J a, - kanske - jag vet icke - somliga finiia det mycket likt.
och för att vara så litet iitfördt.
a » Ja, det ar litet utfördt, inen ända - och det är detta soin gör ett så otillfredsställande intryck p % mig - andii upptrader det.
med anspråk på att vara fardigt.
Ej heller soni en blott skiss ar det tillfredstallande.
E n skiss, som i raska drag skildrar en stämning, är förträfflig, och man kan, d i man ser eii sedan, öfverse med frknvaron af bra niånga detaljer, om blott en ' tanke genoiiigkr det hela.
Men detta är f&amp; detaljerade för att vara skiss, och fös stämningslöst och tekniskt svagt för att kunna försvara sitt iiainn af fardigt arbete.
Nej, det ar nog måladt af någon gröngöling, soiii hoppat öfver studierna och ändå vill galla för mästare, det kunna vi två nog komma öfverens om.
» Den lilla blyga svarade icke, och vi fingo ej heller tid att fort- satta resonnemanget, ty min van, vår viird, drog tnig i armen och ville liafva mig in till herrartie för att dricka ett glas piinch.
J a g passade på att få reda pk konstnären, som nlålat fru Bahlinder: Namnet pkminde mycket om ert, men jag vill minnas, att det ända ej var Vide, utan Viddn eller digot dylikt.
Och jag hade ratt; det var ett mycket obetydligt konstnärsnamn.
» En liten flicka, som har goda anlag och dessutom gärna vill ' förtjäna litet.
En god van till min hustru, som l %tit niåla af sig för att göra, henne ett nöje.
Om det än ej kan kallas utmärkt, s&amp; finner jag det dock ganska bra.
Och så fyller det väggen !B s förnöjsamme, prosaiske nian!
B tänkte jag och tog honom ej ur hans illusioner.
Men tänk er min häpnad, då lian strax darpii, sade: &gt;För resten kan jag visa dig flickan, som gjort det.
Hon a r för till- fallet hos oss.
En liten blek flicka med stora 6goii.n » Nej, hör du », - jag blef röd som en pion, så karl jag än var » du vill val icke pist %, att den där lilla i gula klädningen var fröken V i d d n?
~, Jo, hon liar ljusgul klädning i kval1 och Iiåret i en liten knut.)
» Slatt, mörkt hår?
a » Jaha, det ar allt hon det.
Men hvad i all världen g %r åt dig, Gerhard, du ser ju helt förskräckt ut!, J a g svarade icke.
J a g gick skyndsamt in i förmaket igen för a t t uppsöka den lilla stackarn, som jag s % hänsynslöst kritiserat.
.B, -.
» Och hvad ämnade ni säga henne ?&gt; frågade Martlia med af ' ifver skalfvinde lappar.
~ H v a d jag ämnade säga lienne?
att jag burit mig tanklöst &amp; t, a t t det gjorde mig ondt, att jag sårat henne.
A t t.
återtaga nhgra af inina omdömen knnde nat~irligtvis ej g å för sig.
Hvacl inan tanke.r om en sak, det tanker man, det ink nu vara med eller mot allmiiniia meningen.
w » Nå, ocli ni fann heniie ?~ &gt;Nej, hoii var ej dar.
Eon liade gått ' upp på sitt rum, troddes det.
' Hon mådde visst icke riktigt bra.
» &gt; H a r ni traffat lienne sedan32 Det s a i ett uttryck af spänd nyfikenhet i Martlias ansikte, då hoii gjorde denna fråga, nien det öfvergicli till ett något osiikert le- ende vid doktorns svar.
&gt;Nej, jag har aldrig traffat henne, ocli jag minnes ej heller hennes utseende nog för att kanna igen henne.
Det enda jag minnes däraf ar ögonen.
D e vor0 sk stora och fundersam1na.s ~ H v a d skiille ni då göra, om ni träffade lieme? » fragade Mar- tha, alltjäint leende.
.All, bah!
J a g kan ej siiga det)).
~ o k t o r n ' r ~ c k på t e axlarne.
» Kanske sade jag henne, l m saken förhöll sig, kanske icke.
Det finge bero på omstaiidigheterna, - under hvilka förhållanden vi traf- fade hvaraiidra - om vi blefvo mycket bekanta eller ej.
.B » H a r iii någonsin t h k t er in i, liiir iion kan liafva iipptagit er kritik?))
sade Miirtha l&amp;&amp;.
Det var, som kunde hon ej ' fullt be- liarska sin röst.
, Tja!
- jag liar visst försökt tanka mig in i det, men jag vet icke.
- - Föririodligeii grät hon en vers öfver mig - ocli fick väl en afgjord afsky för mig -- meii för resten!
- inånga andras beröm vagde nog förmer i vkgskblen an mitt uppriktiga klander - - - jag tanker lioii tröstade sig nog .- - - .D 2 Ocli om lioii tog det aiinorliinda?
» fr %gade RIärtlia.
w Om lion ansag ert omdöme riktigare, inera värdt a t t fasta sig vid än andras beröni - - hon hade kaliske hört er vara af frinistående begafning och såg måhända något stort i er, - om så vore, då kan inan j11 tanka sig, a t t edra ord fiiigo större betydelse för henne - - icke s a m t?
v SJO-o - - det kan väl vara.
- Ocli då kan man jii också tänka sig, a t t det i nigon mån förliidrade lieiilies tankar om sin egen begåfniag.
»,.
, Det skadade icke!
Det skulle tvärtom glädja mig, om det vore Man har aldrig godt af att tro för väl om sig sjalf. », Men » - Märtha såg doktorn ' allvarligt in i ögonen - rni talade nyss om, att klander kan totalt slå ned modet.
Skulle ni kunna tanka, att er kritik haft denna följd?,, Jag har åtminstone aldrig tänkt mig det. », Men om det nu vore s å?
Kanske hon aldrig vkgat sig på att måla något porträtt mer!
Kanske tänkte hon: jag vill ej öka skaran af odnglingar p % konstens omrhde.
Och - om hon an försökte att satta sig öfver er kritik och alltjämt målade!
Tore det omöjligt, att den dock låg hämmande öfver henne?,, Ni ställer upp så m h g a möjligheter, fröken.
J a g ar säker om, att ingen af dem skulle motsvara verklighsten, om vi nu finge veta denna - - .B, Men jag ar saker dar om !^ utbrast Närtha och reste sig hiif- tigt.
Hennes lappar skalfde och hjärtat slog liårdt.
» Ty&gt; - nästan hviskade hon fram - » Jag kamwr verkligheten.
Det r a r jag, den lilla blyga flickan, som ni sh uppriktigt kritiserade - - - .D DN~ -?
- 33?
B D Jo, det var jag!
Och därför vet jag också, hur det kändes att få en sådan kritik, och hvad det hade till följd.
Jag har ännu ej - jag har ej vågat - mottaga en enda portrattbeställning sedan den dagen - jag kunde ej - jag orkade ej -.
Och hvad soni tröstade mig var ej andras beröm - hvem kan lita på beröm?
- Nej, jag fann min tröst p % helt annat sätt.
Blommorna blefvo min tröst - -- -- .. B, Och nu har ' jag kritiserat dem också!
- Fröken.
kan ni för- låta mig?
- -, Martlia räckte doktorn handen.
-, Ja, det kan jag&gt;, sade hon vekt.
D J a g kan det därför, att ni gjorde det i så hjärtlig välmening, J a g har längesedan förlåtit er. » &gt;Och min kritik, ligger den haminande öfver er alltjämt? » » Ibland, - sade hon sakta.
o3Ien jag ar er and % tacksam därför.
Den öppnade mina ögon p % ett satt, som jag ej ångrar.
J a g såg, Iini * liten jag var - och det var nyttigt för mig.
Uen om iii n %gon gång får se en liten fågel med klippta vingar, så försök sätta er in i, hur svårt det skall kännas att längta efter att flyga högt upp mot den blå himlen och dock ej kunna nå mer an ett par alnar uppåt förrän vingarne vuxit lit igen.
Kanske förstår ni mig bättre d i?
- r - så.
Doktor Alnler tryckte hårdt hennes hand.
&gt;Jag förstår väl åtminstone hädanefter bättre än hitintills vikten af att icke vara för frikostig, livarken med beröm.
eller klander,, sade han allvarsamt.
» J a g borde åtminstone hafva lärt mig det nu.
Det är dock icke något ondt, som ej ar godt för något - det .ar ju ändå en tröst.&gt;,) &gt;Ja, det ar ju ocksh detta som gör, att vi i kväll kunna skiljas som bättre vänner an någonsino Märthas röst lat åter glad, och hennes ansikte lfisnade.
Doktorn såg det, ocli han såg något anru mera - något som kom honom att känna, att hon aldrig stått honom narinare an i detta ögonblick., och att en dag skulle komma, då lion skulle stå honom närmast af alla.
Den vissheten kom lioiiom att jubla inom sig och födde ofrivilligt den tanke, som kanske alltsedan var grunden till det, sätt, livarpå han uppfyllde sina plikter niot henne.
Han tänkte: &gt; J a g liar klippt liennes vingar.
Blir lion min, skall jag göra allt för att få dem att väja igen.
Min lilla fiigel skall aldrig behöfva känna, att jag lägger band på liennes 1kngtan att flyga upp mot den ljusa Iiinileii.
8, J e m y Oslreiwzccm.
, Fredrika Bremer.
Biogrc; Jisk stzulie af.
L -- d Adlersparre och Sigrid Leijonhufvud, haft.
Stockliolm P.
A. Nordstedts &amp; Söners förlag.
Det är ett mer än v a n l i g intresse, sain anknyter sig till o f h n - sthende biografi, hvaraf nu de första häftena utkommit.
Den ar den första större lefnadsteckning af en af Sveriges märkligaste ocli ädlaste kvinnor, på samma gång den utgör så att saga slutstenen i en inom sitt område ej mindre mlrklig svensk kvinnas lifsverk.
Fredrika Bremers ocli sophie, 4dlersparres namn äro med livarandra så onpp- lösligt förenade,.
a t t den oinstandigheten, att den senare tecknat sin berömda föregångerskas historia, måste förläna densamina en ännu större betydelse.
Redan af de två första lihften, soin utkoinmit, kan man sluta sig till ' arbetets betydande historiska och litterära vardo,.
I en på sainina gång enkel, klar och liflig stil skildras Fredrika Bremers barndom Och ungdom ocli liennes första fraintriidande på författarebanan.
Sär- skildt första hiiftet, dar läsaren får en klar bild af den stackars Fredrikas glädjelösa barndom och hennes iingdomsstrider, utgör en ung- domsberattelse s&amp; fängslmde ocli iiiidei.1i8llaiide som trots någon.
andra häftet behandlar förnämligast Fredrika Breiners första bekant- skap med d. v. rektorn för Kristianstads läroverk P.
J. Röklin, Iivil- keii framstående personligliet skulle komma a t t utöfva ett si stort infly- tande p % den unga författarimans hela lifs&amp;skidning.
Brefvaxlingen med Böklin, hvari så a t t säga återspeglas Fredrika Rreiners andliga jag och däri man steg för steg följer utvecklingen af hennes rika personligliet, iitgör, son1 bekant, griindstoffet till denna ~å ett vidlyftigt material för öfrigt, och ett djiipgkende studiiim af författarinnans verk stödda biografi.
D e många illustrationerna, till en del efter teck- ningar af Fredrika Bremer själf, ger arbetet ökadt varde.
Att det ar frii Adlersparres medarbeterska och nära släktinge, fröken Sigrid Leijonhufvud, som nu fullföljer redigeringen och utgi£vandet af den bortgångnas sista litterära verk, a r ytterligare en borgen för a t t det skall blifva s k a l författarinnan till biografien som dess ädla föremål fullt värdigt.
Arbetet, som iitgiifves i S Iiaften om 5 ark livartdera A 1 kr.
pr häfte, väntas vara utkonimet inom loppet af nästa ars första månader.
Vi återkomma då till en utförligare redogörelse för det- S 8111 111 a. recknin9ar ur svenska adelns Pami~elif i gramla Pider af Ellen Fries är ett arbete, soni säkert skall halsas med glädje af alla, saval gamla som unga, livilka äga intresse för historisk läsning och finni!
nöje i a t t eöra bekantskap ined familjeinteriörer frkii forna tider.
Boken innehåller 4 uppsatser.
Den första, ~Grefrinnorna Ebbau, handlar oni Ebba Lilliehöök, dotter till Giistaf Vasas bekante mot- ståndare.
Måns Bryntesson Lillieliöök, och maka till koniing Gustafs svåger, Sten Eriksson Leijonliufvucl, samt liennes ' sondotter, Ebba Leijoiiliiifvud, gift iiied grefve Svante Stnre.
Det ä r två kraftfiilla adelsdamer från 1500 och 1600-talen som har skildras, hvarjiimte en maagd detaljer af stort ki; ltiirhistoriskt intresse, meddelas fr %n lifvet p&amp; den tidens stora adelsgods.
Den andra iippsatsen » U r Bralieätteris fan~iljekrönika pli 1600- talet, grundar sig hufvudsakligen på en p i Skokloster furrarad bref- växling inellaii Brahefaniiljeiis medlemmar.
» E n diploiiiatfr~is bref » äro frkn K a r l S I: s dagar och inne- liålla mycket nytt och värdefullt, särskildt f r h tidens Stockliolms- lif och fr %n hiingersnöden &amp; ren 16 i 2 - 73.
Den sista uppsatsen, » En högvälboren frökens dagbok)) är f r h frihetstiden och later oss blicka in i en rarinhjiirtad och rikt begif- vad kvinnas lif under detta siiörlifvens och styfkjortlariias tidelivarf.
Vi återkomna med det första till en utförligare granskning af det intressanta och omväxlande innehållet i detta arbete, Iivilket sa- kert är ibland det vardefnllaste, soni den litterära julmarknaden har a t t bjuda p&amp;.
Geografisk handatlas öfver jorden, utarbetad af Edvard Cohrs och Pils Tolpson.
Föreliggande kartbok, som i första rumniet vill, vara till tjänst för det praktiska dagliga beliofvet~, således, efter Iivad af företalet framgår, » a r beräknad för affärsinannen, ämbets- mannen, familj en samt för den stora tidningsläsande allinaiilieten » såväl som det unga släktet, ar i högsta grad förtjänt af ' a t t upp- märksammas sksorn varande ett af de märkligare arbeten i sitt slag, soni i vårt land utkoiiiinit.
Utländska goda liandatlas liar nian vis- serligen godt oin, men någon så fiillstäiidig, praktiskt iippställd och prydlig p&amp; svenska liar bokinarknaden före denna ej a t t npp- visa-.
Hvad som i ketydlig grad höjer värdet af denna atlas och hvaitill motstycket ej torde finnas i något arbete af samma dimen- sion, ä r det stora antalet geografisk-statistiska kartor, stadsplaner m. ni.
' som i svarttryck utförts p&amp; kartbladens baksidor.
Denna för- träffliga kartbok bör ej saknas blarid uppslagsböckerna i något faniiljebibliotek.
PensionsI ?ond för @ juksköterskor.
Till Fredrika-Breiiler-Förbu~idet lm tid efter annan iiiltommit såväl skriftliga soiii iiiuiitliga framställningar från sjuksköterskor an- gkeiide den stora Önskvärdheten af, a t t en siirskild pensionskassa för dem ' bildades.
Förbiiiidet ombads att o111 möjligt åtaga sig saken.
Vid pröfning af ärelidet ' ansåg likväl förbundsstyrelsen, att frågan icke låg s5 direkt iiioiii Förbundets verksainlietsområde, att det kunde vara skäl att upptaga deiisaniiiia, isynnerhet som såval tid och tillgångar redan voro strängt anlitade.
Saken var dock allt för belijärtansvärd för a t t icke personer skiille fi~inas, villiga a t t Btaga sig den.
En del styrelseiiiedleiiiina~ fran Fredrika-Bremer-Förbundet och Röda Korset i förening med andra för sj~iksköterskans ställning och verksamhet intresserade personer konstituerade sig till en interimskoinit6 för vid- tagande af förberedaiide åtgärder.
Bland dessa .in&amp; nämnas.
: utfärdandet af ett upprop till allmän- heten för a t t söka genoiii frivilliga gåfvor få till s t h d en grundfond, ty a t t sköterskornas egna inbetalningar icke ' skulle firrslå a t t ens tillnäriiielsevis betrygga ' deras ålderdoin, insågs klart från första stunden.
E t t - större kapital, Iivars afkastning skulle utgöra den välbeliöfliga tillökningen i de årliga premierna, inllste darfbr vara den första förut- s3ttningeii för kassans tillkomst.
För a t t gifva störeta möjliga eftertryck å t of \ 7annämnda viidjan till allmänheten, sökte och lyckades
interimskomitén intressera flere framstaende läkare och andra indy- telserika personer för saken och erhöll stödet af deras namn under nppropet.
Dessa inbjudare sammanträdde jämte interimskomitén den 2 dec.
å Fredrika-Bremer-Förbundets byrå, under generalmajor 0.
M. Björnstjernas ordförandeskap, för att diskutera grundbestämmelserna för kassans blifvande stadgar, samt företaga val af komitder, dels för handhafvande ef löpaade ärenden och af ghfvomedlen dels ock för utarbetande af förslag till stadgar.
I förvaltningskbmith invaldes: dr J.
E. Bergvall, fru Lotten Edholm, dr ' C.
Flensburg, apotekaren K. Ljungberg, fru EliseOdelberg, fröken Sigrid Ulrich och professor J. Wsern.