Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men här ligger äfven den venstra stranden, med dess bergsuddar, och bakom dem halft gömda dälder och byar öppna för blicken, och genom bergets ram, i fonden af taflan, kan den skåda ett helt nytt landskap, en vid, tätt befolkad landssträcka bortom Unkel.
Just ifrån den punkt, der åskådaren befinner sig, der bergen från båda sidor åter närmat sig hvarandra, vika de ännu en gång tillbaka ifrån floden, men denna gång i en 35° vinkel, så att de hastigt bilda den stora åt norden belägna slätt, uppå hvilken Bonn, Köln och mindre orter till hundradetal äro kringströdda.
På venstra sidan af floden kan man följa den sakta böjda båge, som den skogbekransade bergsarmen bildar, förbi Godesberg, Poppelsdorf, Kreutzberg, o. s. v. tills den vid horisonten förlorar sig i sjelfva slätten.
Midt igenom denna, hvars enformighet städer, byar, trädgårdar, åkrar, ängar och lunder gifva en vacker kartas omvexling, flyter nu Rhein fram, stundom genom sina mångfaldiga krökningar endast framglimtande som en liten insjö.
Följande dess lopp stadnar ögat ovilkorligen åter vid Kölnerdômen, som ännu från detta afstånd och denna höjd framställer sig såsom vore den landskapets medelpunkt.
Jemför jag ännu i erinringen de sköna landskap jag sett, så finnes ingen punkt vid Rhein, ja ingen öfverhufvud, som jag hellre önskade återse, än Drachenfels.
Utsigten från Rigi i Schweitz, ehuru mångdubbelt vidsträcktare, med dess sjöar och berg, må vara verldsberömd, jag skulle dock hellre än der åter tillbringa en dag på Drachenfels.
Derföre, då jag tvenne dagar sednare skulle resa till Koblenz, landsteg jag ännu en gång vid Königswinter, tillbragte en half dag på Drachenfels och åter en skön qväll på Nonnenwerth.
Sedan man fått tid att fästa sig vid den närmaste omgifningen, finner man sig stå bredvid ett monument öfver åtskilliga tappre preussare, som 1814 stupat vid en Rheinöfvergång.
Ännu får man skåda uppåt till ruinen af den gamla borgen, ett verkligt örnnäste på bergets yttersta spets, hvilken knappt har en fots bredd utom borgens murar.
Man klättrar nyfiket dit upp och kryper, med någon fara att rulla ned, några hundra fot, i en fart in i tornet, der man egentligen ingenting hade att göra.
Hela ruinen är obetydlig, men för den höjd, på hvilken den finnes, pryder den, nedifrån sedd, sin plats.
Derpå kan man verkligen vara värd en half butelj vin, om man vandrat från Heisterbach och på vägen bestigit Oelberg.
Man behöfver dock ej derföre uppoffra utsigten, ty man kan dricka sitt glas på en täckt, med blommor prydd altan, omedelbart öfver brådjupet, och har hela flodens öfra lopp, med dess holmar och den omgifvande dalen under sina fötter.
Aftonen af denna dag ville jag, återkommen till Bonn, icke tillbringa ensam.
Jag hade väl lyckats finna ett trefligt och vänskapsfullt umgänge hos orientalisten D:r B. och hans sköna, intagande fru, men kunde ej gerna besvära dem hvarje afton – det skedde dock hvarannan.
Derföre vände jag mig till första student jag träffade, presenterade mig som en kamrat och bad honom föra mig till en «Studentkneipe» – en sådan hade jag ännu ej sett, och ungt blod är mig dessutom kärt.
Han ursäktade artigt, att han för qvällen ej kunde göra sällskap, men visade mig till ett ställe, der ungdom kunde anträffas.
Der såg högst anspråkslöst ut, såsom, efter hvad jag sednare erfor, på sådana ställen är vanligt.
Ferierna voro nyss ingångna; blott en enda besökande fanns på stället.
Vi blefvo snart förtroliga.
Jag fick veta, att jag befann mig i en «Verbindungs» lokal.
Han förde mig i ett inre rum, der på serskilda taflor hela konventet var afskildradt från olika tider, namngaf utan farhåga seniorer och subseniorer och berättade fleres icke ointressanta biografier.
Jag träffade mannen äfven de följande dagarna.
Han beredde sig som bäst till sin juridiska slutexamen och var således en gammal bursch.
Vid närmare bekantskap visade sig, att han endast ogerna numera tillhörde landsmanskapet, emedan han insåg både det barnsliga i dess upptåg och det förderfvande i det lif, der ofta föres.
Sednare på aftonen kommo flera studenter dertill, ibland dem en ung friherre från norden, som likväl ej hörde till landsmanskapet.
Vi togo åter plats i det yttre rummet, och qvällen förlefdes högst städadt och anständigt, under nyfiket prat från ömse sidor.
I Bonn hade jag glädjen förnya bekantskapen med docenten Tullberg från Upsala, som här nyss slutat utgifvandet af ett sanskrit-drama, och om hvars lärdom och insigter man här hade en ganska hög tanke, såsom jag hörde af den nämnda d:r B.
Han lemnade Bonn redan före mig, drifven af sitt forskningsnit för andra gången till London, der några manuskripter voro honom en lockande skatt.
Ännu en gammal bekantskap var professor Argelander, förut vid universitetet i Helsingfors, der han utarbetat sin berömda stjernkatalog för bestämmandet af vårt solsystems rörelse.
Sedan hans derstädes beklagade afgång 1835, har det sköna, väl försedda observatorium i Helsingfors, som bland annat äfven eger en Frauenhofersk refraktor, stått snart sagdt obegagnadt.
I Bonn var nyss grunden lagd till ett observatorium, som der hittills saknats.
Ifrån Bonn sände jag mina effekter till Mainz, fyllde mina vida fickor med det för resan nödvändigaste, och var nu en den lättaste passagerare, med pipan i den ena handen och paraplyen i den andra.
Första dagsresan gick ej längre än till Nonnenwerth.
Följande morgon promenerade jag ett par timmars väg till Linz, en liten stad på högra Rheinstranden, der det ångfartyg, som kl. 10 går från Bonn, hann upp mig.
Vägen hit för genom flera obetydliga orter, deribland det äfven omtalta Unkel och Erpel.
Vid den sednare orten står en 700 fot hög klippa, Erpeler-Eei, mörk och hotande ut öfver floden.
Den är i sagan ett slags Scylla för skepparne på Rheinfartygen; men ger, oaktadt denna olycksbådande natur, ett godt, hvitt vin, uppvuxet ur den jord, man i korgar burit upp i bergets skrefvor.
Linz, som fordom varit befästadt och ännu vid floden har ett starkt torn, har blifvit belägradt och intaget af Carl den djerfve samt sednare, likasom här hvarannan ort, af Svenskarne, hvilka äfven innehaft det gamla klostret på den sköna Nonnenwerth och derunder låtit en del af detsamma nedbrinna.
Ofvanom
Linz utvidgar sig dalen något, bibehållande samma leende karakter som nedom Unkel; men snart tränga bergen åter fram till floden, framvisande flera ruiner.
Bland dessa är en, Rheineck, icke mera en ruin, utan ett präktigt i götisk borgstil uppfördt landtställe, hvilket eges af den rike jurisprofessorn, Bethman-Hollweg, i Bonn.
Ända till Andernach fortfar denna omgifning, men här förvandlas bergen på venstra stranden till aflägsna kullar, och för ögat utbreder sig en stor, fruktbar slätt, som räcker ända till Koblenz.
Staden12 var, likasom flera andra numera småstäder vid Rhein, fordom fri riksstad, berömd för sina borgares krigiska sinne, och har uthärdat svåra belägringar.
Svenskarne hafva här försökt en öfverrumpling, som misslyckades.
Den ligger också väl till, ty den nyss beskrifna slätten har varit ett ständigt slagtfält, från Romarnes tid till sednaste tider.
Många furstar och utmärkta härförare, sednast general Hoche, hafva andats ut sitt lif på detta fält.
Att det ännu anses för en i militäriskt hänseende vigtig punkt, synes Koblenz’s starka befästande visa.
Äfven en i ämnet okunnig finner, att floden här, genom sina krökningar och midt för de utskjutande halföarna belägna holmar, bjuder gynnande öfvergångspunkter.
Moseldalen här tillstöter, lärer dock isynnerhet göra stället vigtigt för den högra strandens försvar.
Ännu har man på denna strand Neuwied, en liten nybyggd, regelbunden och vacker stad, säte för en mediatiserad furste af Wied, under preussisk höghet.
En af hans företrädare anlade staden i medlet af 17:de seklet, för att der gifva alla religionsbekännare fullkomlig lärofrihet, tillfölje hvaraf i staden nu finnas judar, mennoniter, qväkare, herrnhutare o. s. v., bland hvilka de sistnämnda der ega en betydlig koloni.
Den ädle och upplyste furstens namn var Friedrich Wilhelm.
En prins af huset är bekant naturforskare.
En äldre grefve står i mindre god åtanka.
Han började bygga ett stort slott nedom Neuwied, hvaraf murarne till tvenne våningar äro färdiga.
Folket, som betungades genom arbetet, kallade det för «Teufelshaus», under hvilket namn det ännu går och gäller.
Koblenz’s läge är mångfaldigt beskrifvet och beprisadt.
En stad på en udde mellan Mosel och Rhein lofvar också redan allt, hvad derom nånsin kan sägas.
Moselfloden flyter norr om staden och har på sin norra strand, med hvilken Koblenz står i förbindelse genom en vacker stenbrygga, några låga kullar, som stänga utsigten till den omtalta stora slätten.
På en af dem är en stark befästning, fästet Franz.
En annan ännu starkare, fästet Alexander, ligger på Mosels venstra strand, på samma halfö med staden, men söder och ofvanom densamma, i sluttningen af de höga berg (Hundsrücken), hvilka här begränsa terrängen.
Utsigten härifrån har Goethe kallat «die Aussicht in das Schönste».
Man har genast i öster Rhein, med den deröfver förande skeppsbryggan, samt på motsatta stranden det terassformigt uppstigande Ehrenbreitstein och en annan befästning, Pfaffendorferhöhe.
Åt söder har man Koblenz, Mosel med dess brygga, dess rikt grönskande och trädbeprydda stränder, sedan hela det fruktbara och tätt bebyggda fältet ända till Andernach, i öster begränsadt af Rheins lopp, och på andra sidan om denna de af framskjutande vinrika berg bildade dalar, i hvilkas mynningar Neuwied, Engers, Vallendar, Mallendar, m. fl. orter ligga.
Inifrån sjelfva fästet skall man ännu dertill kunna se djupt in i Moseldalen.
Utmålar man denna omvexling af berg och dal, af fästningar och herrliga odlingar, af stad och land, med all den rikedom af färg, klimatets mildhet och jordens utomordentliga fruktbarhet frambringar, så kan man något föreställa sig hvad en sådan utsigt vill säga.
Sjelfva staden, ehuru skyddad af de många, hela trakten dominerande utanverken, är äfven omsorgsfullt befästad.
Flera af dess portar utgöra tillika kaserner.
Den kan försvaras af 5000 man och lemnar likväl plats för 100,000 under skyddet af dess kanoner.
Jag ville öfvergifva detta skydd och längtade ut i det fria; gjorde derföre blott en rund kring staden; besåg dervid Kastorkyrkan och den märkvärdiga brunnen med följande inskrifter: «An M. D. CCCXII. memorable par la campagne contre les Russes sous le Prefecturat de Jules Doazan» – «Vu & approuve par nous commandant
Russe de la ville de Coblenz. le 1 Jan.
MDCCCXIV.»
Den qvicka generalen var St.
Vidare besågs Moselbryggan, den vackra slottsgatan och slottet, slottsplatsen och Clemensplatsen, med mellanliggande alléer, och på den sednare en brunn med inskrift: «Clemens Wenceslaus Elector, vicinis suis» (denne Clemens kurfurste i Trier) samt slutligen Rheinbryggan.
Under denna tur gjorde jag dock två visiter, den ena upp till den ofvan beskrifna utsigten, den andra till poliskammaren för visum på passet, emedan jag nu skulle lemna Preussen.
Detta hus var det enda, der jag steg in, och jag kan således säga, att jag i Koblenz icke förtärde en droppa vatten, ehuru här två floder stöta tillsamman, icke ens en tår vin, ehuru dessa floder voro Rhein och Mosel.
Icke ens Ehrenbreitstein besökte jag, emedan utsigten derifrån uppgifves och synbarligen måste vara mindre vidsträckt än från Karthauserberget (fästet Alexander), samt dessutom ett besök fordrar serskildt tillstånd.
Sjelfva staden har ett ganska gladt utseende i det inre.
Stränderna, isynnerhet Moselstranden, hafva det mindre, emedan inga ordentliga strandgator finnas.
Alltsammans tog sig dock utmärkt skönt ut i aftonsolens strålar, då jag tog afsked.
Coblenz har den förnämsta vinhandel vid Rhein.
En fabrik för lackerade jernblecksvaror, inhyst i ett gammalt slott, lefvererar utmärkt goda artiklar, isynnerhet berömda för färgernas skönhet, och som försändas hela verlden kring.
På en vacker väg, långsåt högra flodstranden, vandrade jag vidare.
Jag hade lemnat landsvägen och följde en allé tätt invid vattnet, då jag såg en man i djupa tankar långsamt vandra framför mig.
Vid närmare betraktande befanns han sysselsatt med att skrifva på ett plån, som han med venstra handen höll tätt under sin näsa.
Det var säkert en «Dichter», som här i den sköna qvällen sökte inspirationer.
Jag hade aldrig förut sett, huru det går till att så der vandra efter dem, saktade derföre min gång och såg med förnöjelse, huru mannen ibland något upphof sin näsa, sedan plötsligt stannade och åter sänkte den ned till papperet.
Några månader sednare gissade jag först, hvilken märkvärdig syn jag hade sett.
Det var «Rheinlied-diktaren», det var «Nikolaus Becker», ja det var säkert han!
Han skref väl nu just ett:
«Sie sollen ihn nicht haben,» och jag lycklige såg honom skrifva det, såg det snillefoster födas, hvilket tvenne konungar hedrade med en faddergåfva, och som utgjorde tyskarnes vapen i det märkvärdiga sångar-kriget vintern 1840–41!
Medgifvom de segrar humaniteten vunnit.
I stället att föra krig med svärd och kula, stämmer den ena nationen upp en tapper sång, och den andra svarar lika tappert.
Den förra höjer sin stämma, den sednare stiger än högre; båda sluta med att skrika af fulla krafter.
Det var den galliska tuppen, som stolt gol, och en annan klef i Tyskland upp på ett plank, besvarande dess utmaning.
Hvem af de båda segrade?
«Säg mig, sångmö, nu straxt, hvem segrade väl af dem båda!» «Den som sjöng på en ton, eller den som qvad uppå tretti»?
– Ja, åtminstone trettio skilda melodier sattes till «Rheinlied», medan de arma Fransoserne endast egde en – Marseillaisens.
I Frankrike sjöng man på gator och gränder, i städer och byar; i Tyskland på konserter.
I theatrarna skallade sången på båda sidor – i Frankrike med polisens protest, i Tyskland under dess handklappningar.13
Snart störde några sladdrande bondflickor, som kommo från Koblentz, mig i mitt beskådande, men icke poeten i hans betraktelser.
Jag var prosaisk nog, att sluta mig till det glada sällskapet, och kom genom ett landskap, likt den skönaste trädgård, till Nieder-Lahnstein i storhertigdömet Nassau.
Gränsen emellan detta och Preussen passerades så ogeneradt, som man kan gå ifrån den ena trädgården till den andra, om intet plank, ingen häck skiljer dem.
Men det intresserar läsaren föga, hvar jag gick, stod, åt och drack eller sof.
Om jag säger; att Nieder-Lahnstein ligger vid den lilla floden Lahns sammanflöde med Rhein; att på udden finnes en märkvärdig, gammal kyrka, en ruin utan tak; att Stolzenfels, en gammal borg, som åter uppbygges för nuvarande kungens af Preussen räkning, ligger midt öfver på andra sidan floden; att jag följande dagen högst egenhändigt rodde och på egna ben klättrade dit och ännu högre upp på Hundsrück, för att ännu en gång njuta något af utsigten från Karthäuserberget vid Koblenz – allt detta torde föga gagna eller roa honom.
Lika litet lär han finna sig uppbyggd deraf, att jag i Braubach, en liten stad, öfver hvilken Marksburg, den enda helt och hållet bibehållna borg vid Rhein, sväfvar, åt min middag i ett litet värdshus, serverad af den aldra som täckaste söta flicka, med en stämma, ett behag i sätt och ett naivt koketteri, som bort göra mången förnäm dame afundsjuk – hon var, fastän dotter i huset, i det närmaste bondbarn; eller deraf, att jag i Boppart, en ruskig ort, fordom en ståtlig riksstad, fann mig tvungen att sent på qvällen lemna det värdshus, der jag tagit in, och sedan var nära deran att få sofva på gatan, hvilket jag blott undvek genom att med en vred betalning på förhand stärka min kredit, som, troligen med anledning af den sena timman och min lätta ekipering, syntes stå på skralare ben än mina egna, ehuru dessa voro väl trötta.
Men jag skulle, såsom drängen i pjesen, sägande i min enfald: «då skulle väl min herre fråga: hvarföre har du sagt si, hvarföre har du sagt så» – här kunna berätta allt, hvad jag har i minnet af dylika småsaker, om ej äfven den konsten att komma fram dermed vore gammal, känd och tråkig.
Derföre vill jag blott i korthet nämna, att högra flodstranden mellan Ehrenbreitstein och Braubach är det aldra skönaste land.
Bergen, som här något aflägsna sig från floden, äro till spetsen beklädda med vingårdar.
Nedanom dem vidtaga åkrar och närmast floden ängar, beggedera tätt beskuggade af rika fruktträd, mellan hvilka de trefliga byarne framskimra.
Synbarligen råder i dem välmåga.
I Oberlahnstein t. ex. hade församlingen nyligen byggt ett skolhus, stort och ståtligt som en universitetsbyggnad.
Från Braubach deremot uppåt tränga bergen fram ända till floden, så att man endast med möda kunnat anlägga vägen vid deras fot.
Ännu visa sig på deras sluttningar sparsamma vingårdar samt här och der en lund af fruktträd; men ofta upphöra de alldeles, och man ser blott kala berg, omvexlande med andra, hvilkas spetsar äro prydda med löfskog, under det att en eller annan inskärning, vid mynningen af någon sidodal o. s. v., lemnar litet utrymme för åkerbruk.
Ungefär detta utseende hade hela vägen, från Boppart till St.
Goar, båda belägna på venstra stranden, ehuru jag valde den mera romantiska vägen på den högra, emedan den öfverallt håller sig vid flodens brädd.
På båda sidor äro bergen metallrika och gifva jern, koppar, bly, hvarföre befolkningen uppehåller sig genom bergshandtering.
Tätt vid St.
Goar ligger Rheinfels, ett fäste, som i Ludvig XIV:s krig uthärdade en belägring af 24,000 man, men i revolutionskriget uppgafs utan svärdsslag.
Ruinen är den största vid Rhein.
Midt emot finnes den lilla orten Goarshausen, och öfver den ruinerna af borgen die Katz, som, likasom hela landsträckan, fordom tillhört grefvar till det beryktade Katzenellenbogen.
Det behöfs ej påminnas, att venstra stranden ännu tillhör Preussen, och då jag nu tillbragte natten i St.
Goar, så kan jag säga, att jag om dagarna vistades i Nassau, om nätterna i Preussen.
Förrän jag i St.
Goar öfverlemnade mig åt sömnen och den preussiska örnen, gjorde jag en vandring till Lurley, en åtminstone 800 fot hög klippa, en half timmas väg från Goarshausen, och klättrade ett stycke upp i dess remnor, der knappt några grässtrån och små buskar finna näring.
Dess fot sköljes af Rhein, som här, instängd af kala berg, bildar en äfven serdeles djup bassin, i hvilken vattnet blott långsamt väller nedåt.
Endast några fiskarekojor ses här och der i bergsskrefvorna.
Den svarta basalten, hvaraf klipporna bestå, ger äfven vattnet en mörk färg, och det hela är underbart ödsligt och dystert.
Lurley isynnerhet blickar hotande ned, så att väl sagan om sirenen, Lore-Ley, här lätt kunnat göra sig trodd.
14 Hu! luften är sval i qvällen,
Och dystert brusar Rhen;
Blodfärgade glimma fjellen
I aftonsolens sken.
Den skönaste jungfru blickar
Från buskars dunkla snår;
Sin strålglans smycket skickar
Ur hennes mörka hår.
Med gyllene kam hon reder
De rika lockars tal;
En sällsam sång hon qväder,
Den sång gör lyssnarns qval.
Betagen, på skumma vågen
En seglare den hör;
Han tankfull blir i hågen.
Blott vågen skeppet för.
Det stöter mot dolda grunden,
Sitt rof snart djupet tar:
Mön skrattar så hemskt på stunden
Vid bergens återsvar.
Följande dagen betraktade jag åter Lurley från ångbåten och lyssnade förgäfves efter det sexfaldiga echo, som en på motsatta stranden placerad karl, enligt ångbåtsbolagets föranstaltande, bjöd till att framlocka medelst tutande i ett horn och afskjutande af gevärsskott.
En stark sydvind afprutade hans förhoppningar och passagerarnes väntan med fyra, om ej fem sjettedelar.
Ännu en gång vidgar sig dalen något litet i trakten af Oberwesel, en urgammal stad, och pryder sig med åkrar och trädgårdar.
Äfven der bergen stå närmare intill flodbädden, slingra sig vingårdar uppåt deras sidor.
Snart far man förbi Pfalz, ett litet slott på en klippa midt i floden, hvars murar nästan på alla sidor sköljas af vågorna, så att det med sina många tornspetsar och flöjlar tyckes segla uppför strömmen.
Här försökte Gustaf Adolf en Rheinöfvergång; Blücher verkställde här en sådan 1814.
Ifrån staden Bacharach, der en utmärkt skön ruin af en kyrka (Wernerskyrkan) finnes, far man igenom en gata af förfallna borgar.
Stahleck, der Hohenstauferne residerade, midt emot Nollingen, och, aflägsnare från stranden, Waldeck och Sauerburg, Sickingens borg, Fürstenberg, Heimburg, Sonneck, Reichenstein, Falkenburg, allt fordna röfvarborgar, de flesta förstörda af Rudolf af Habsburg, framträda för ögat och försvinna.
Sist visar sig Rheinstein, ånyo uppbyggd och äfven i götisk smak inredd af prins Fredrik af Preussen, på venstra stranden midt emot ruinen af Ehrenfels, ett fordom starkt fäste, som dock i tretioåriga kriget stormades af Bernhard af Weimar, samt åter midt i floden vid Bingerloch ett ensamt torn, «Mäusethurm», hvarest en biskop Hatto blifvit af möss uppäten, emedan han vid en hungersnöd brännt sina undersåtare och förliknat deras nödrop med mössens pipande, hvarföre han sedan af dessa förföljdes och ej en gång undslapp dem genom att bygga sin bostad midt i floden.
Att sluta af denna mängd ruiner, kunde man anse det intressant att göra denna del af resan till fots.
Men jag tror, man ej funne det serdeles lönande.
Trakten är jemförelsevis steril och enformig, och ruinerna ofta blotta stenrösen, samt de berg, uppå hvilka de ligga, hvarken höga eller pittoreskt formade.
Ifrån Koblenz till Bacharach har man redan sett en mängd dylika, belägna i ett skönare landskap, deribland sådana som Rheinfels, hvilken är den största och vackraste ruin vid Rhein, och det ännu helt och hållet bibehållna Marksburg, som till läge och sjelfva byggnadens pittoreska utseende vida öfverträffar de nybyggda härmningarna, Stolzenfels och Rheinstein.
Bingen, den tredje hufvudpunkten vid Rhein i afseende på naturens skönhet, är en liten stad med blott 5000 invånare, bekant sedan Romarnes tid.
Den är, såsom Koblenz, belägen på en udde, mellan Rhein och Nahe, på venstra stranden af den förra och den högra af den sednare floden.
Rhein gör här en stark krökning.
Den flyter från Mainz nästan i vestlig riktning, men vänder sig vid Bingen åt norr.
Nahe åter faller i den från söder.
Bland vanliga utfärder ifrån Bingen är en promenad långsåt denna flod, som skall vara ganska vacker.
Likaså kan man härifrån med lätthet besöka den redan beskrifna ruin-gatan och Rheingau, landet höger om floden, mellan Bingen och Mainz, Rheins förnämsta vinland.
Den lilla stadens sköna läge samt dess goda och billiga värdshus göra den till en behaglig uppehållsort mellan dessa utfärder.
Bingen är också en geografiskt märkvärdig punkt.
Ända hit är Rheindalen en vid, 2, stundom 3 à 4 mils bred slätt, från Main i öster och norr begränsad af Taunusbergen, i vester utaf grenar af Hardtbergen.
Men vid Bingen tränga sig från öster utskott från Taunus och, söder om Nahefloden, från vester Hundsrück emot hvarandra och bilda den trånga flodbädd, vi nyss genomfarit.
De lärde mena, att dessa berg förut hängt tillsamman, att hela dalen söder om dem varit en sjö, samt att jordbäfningar öppnat det aflopp, som vattnet sedermera skulle hafva utvidgat, och hvarigenom nu Rheins vattenmassa vältrar sig mot norden.
Sådana händelser äro inga småsaker, må läsaren tro; ty bergrännan är åtminstone 2½ tyska mil lång (från Bingen till St.
Goar), vid vattenytan 800 à 1000 fot bred; de omgifvande bergen hafva en medelhöjd af 500 fot öfver floden, och denna till och med 23 à 30 fots djup.
Här finnas väl inga spår till vulkaner närmare, än bortom Koblenz, i Eifelbergen.
Dock på något sätt måste det hafva gått till, och hvem ville klandra, att det så gått, då eljest Rheins skönaste viner nu skulle ligga på sjöbotten.
Af nämnda naturförhållanden har man den bästa öfversigt, förenad med den skönaste utsigt, från Niederwald: så kallas det skogbekrönta bergshörnet öster om Binger-loch.
Jag lockades ej af den splitternya gotiken i Rheinstein, hvilket vanligen först besökes, då man sedan från norra sidan bestiger berget.
Derföre lät jag ro mig öfver till Rüdesheim, som ligger vid bergets fot på södra sidan, gjorde der ett kort besök hos en serdeles munter bondbarberare, hvars spetsiga infall något hvässade den slöa rakknifven, och vandrade så berget uppföre.
På den plateau, som bildar dess högsta del, ligger ett grefligt jagtslott; och vederbörande egare har i skogsbrynet uppfört ett litet tempel samt, ett godt stycke längre bort, en småaktig borgruin, die Rossel kallad, från hvilka båda punkter utsigten är som skönast.