Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Strafflagens 18:de kap. § 13, då han icke hyst några betänkligheter för att förlägga »Tjensteqvinnans son» och »Jäsningstiden».
Något nytt i hufvudsak innehåller icke Giftas N:o 2.
Författaren rasar här blott ännu ursinnigare mot äktenskapet såsom den eländigaste tillställning på jorden, såsom »kärlekens» strypinrättning, och mot den lagliga hustrun såsom mannens värsta plågoris i jämmerdalen.
Raseriet börjar med flegmatisk resignation i berättelsen »Höst», men utvecklas sedan i crescendo och kulminerar i sista berättelsen, »Familjeförsörjaren».
Att dessa aderton äktenskapshistorier äro skildringar ur verkligheten påstå naturligtvis de sannskyldige Stindbergs-realisterna och det tror förstås också den del af publikum, som nu en gång för alla har fått i sig att, »hvad man för öfrigt än må säga och kunna anmärka mot hr Strindberg, nog är han vår förnämste verklighetsskildrare, som med fotografisk trohet återger lifvet sådant det är».
Det kan ju också hända, att detta är verklighet, ty hvad kan icke hända?
Men då är jag glad öfver att lyckligtvis icke hafva sett maken till verklighet.
Nog har jag sett olyckliga äktenskap, men inga i denna stil.
Att hr Strindbergs teckningar, såsom på något sätt typiska, skulle ega någon bevisningskraft för riktigheten af hans äktenskapsfiendtliga idéer vågar jag derför bestrida.
Alla hr Strindbergs Giftas-hjeltar, »Johan» visst icke undantagen, äro ena fasliga ynkryggar till karlar.
»Hvilka herrar!» utropar hr Strindberg på ett ofvan citeradt ställe i inledningen till Giftas N:o 2; det kan man med skäl utropa om dessa herrar.
Att de skulle kunna vara lyckliga i sina äktenskap är väl mycket begärdt, och man må icke förtänka deras fruar, att kärleken till sådana »män» icke kan vara synnerligen stor.
Detta är emellertid hr Strindberg alldeles ur stånd att förlåta dem, och derför rasar han ursinnigt mot »qvinnan» och äktenskapet.
Den ömkligaste stackaren af alla dessa herrar är familjeförsörjaren i sista berättelsen.
Här kulminerar raseriet mot qvinnorna och ömkligheten hos männen.
Men det kan hända, att denna berättelse äfven af ett helt annat skäl mer än någon annan framställer
Strindbergska författareskapet i den rätta dagern.
»Familjeförsörjaren» börjar på följande sätt:
»Han vaknar på morgonen efter svåra drömmar om förfallna vexlar och icke lemnadt manuskript.
Han är svettig i håret af ångest och hans kinder darra, då han klär sig.
Men han hör barnen börja qvittra i rummet bredvid, och han sköljer sitt heta hufvud i kallt vatten, dricker sitt kaffe, som han kokar sjelf för att icke behöfva köra upp den stackars barnjungfrun5 så tidigt som klockan half åtta.
Derpå rustar han till sin säng, borstar sina kläder och sätter sig att skrifva.
Febern kommer, febern, som skall alstra hallucinationer af rum, som han aldrig sett, landskap, som aldrig funnits och menskor, som icke finnas i adresskalendern.
Han känner sig vid skrifbordet i en dödsens ångest.
Tankarne skola vara klara, orden korrekta och målande, stilen läslig, handlingen skall löpa framåt, intresset får icke slappas, bilderna skola vara slående, replikerna blixtrande.
Och så grina emot honom publikens automater, hvars hjernor han skall draga upp, recensenterna med afundens pince-nez’, som han skall betvinga, förläggarens surmulne anlete, som han skall klarna opp.
Han ser kanske jurymännen sitta kring det svarta bordet med bibeln på, han hör svaga gläntningar på fängelsets portar, der fritänkare skola försona brottet att ha tänkt tankar för de lata, lyssnar efter hotellvärdens smygande steg, ty denne skall komma med räkningen.
Och under allt detta pågår febern, och pennan löper, löper rätt fram, utan att tveka ett ögonblick vid åsynen af förläggare eller jurymän, och den lemnar röda strimmor efter sig som af lefradt blod, hvilka sedan ligga och svartna6.
När han efter två timmar stiger upp, har han så mycket kraft, att han hinner gå fram till sin säng och kasta sig ner.
Då ligger han såsom om döden kramat honom.
Det är icke vederqvickande sömn, icke dvala; det är en lång svimning, men medveten, följd af fasan att känna krafterna borta, nerverna slappa, hjernan tom.
Då ringer det i hotellpensionens klockor.
Voilà le facteur!
Posten är kommen.
Han spritter upp och raglar ut.
Mottager en packe.
Der finnas korrektur att läsa genast.
En bok från en ung författare, som begär utlåtande, ett tidningsnummer med polemik att besvara, ett bref med anhållan om bidrag till en kalender och ett varnande bref från förläggaren.
Allt detta skall nu expedieras af en magtlös.
Barnpigan har nu stigit upp, klädt barnen, druckit kaffe med smörgås med honung på, som hotellet kokat och lagat åt henne.
Så drar hon ut på promenad i det gröna.»
Efter denna inledning får man veta, att frun är en rå, hjertlös, cynisk qvinna, som herrn dyrkat, som han velat ge hela sin själ, med alla dess tankar, alla dess fina känslor; hon hade kännt hans öfverlägsenhet och derför spottat ut honom och förnedrat honom, och släpat honom i smutsen, dragit honom i håret och smädat.
Blott en enda gång hade han slagit igen, när hon offentligen hånat honom, och då kände han sig så brottslig, som om han mördat sin bästa vän.
Frun super7, hvilket anses vara den härtill alldeles oskyldige mannens fel.
Ty det gjorde hon, innan de blefvo gifta, och giftermålet åter skedde derför, att han älskade henne och att hon, som skulle blifva målare, men icke dugde till detta vitæ genus, ville kachera sitt nederlag med giftermål.
Hon beräknade då också, att han skulle skrifva fram henne som artist.
Hon ville äfven draga honom från sitt arbete och förnedra honom med superi, men det har icke lyckats, derför hatar hon honom äfven såsom moraliskt öfverlägsen, såsom han är.
Hon bestämde ensam öfver barnen, pigorna och hela huset, som hon vanskötte och han fick bara se på, huru det gick mot ruin.
Så flyttade de i pension på ett hotell.
Hustrun och hennes väninna hade haft en plan att få in mannen på ett dårhus, men slutet blir i stället att han gör af med sig.
Och sensmoralen i berättelsen är:
»Vet hut, qvinnor, och respekt för familjeförsörjaren!»
När man läser inledningen, tänker man ovilkorligen:
Det här är ju hr Strindberg sjelf lifslefvande.
Men när han sedan talar om hustrim, undrar man, om det verkligen kan vara en sjelfbiografi.
Herr Hjalmar Branting, som ju bör vara inne i förhållandena, tar emellertid ifrån den undrande all tvekan.
I Januari-numret för i år af »Ur Dagens krönika», utgifven af Arvid Ahnfelt, recenserar hr Branting andra delen af Giftas.
Jag bekänner, mig öppet ej vara nog »frigjord» för att begripa hvarför man formligen skall inbjuda en skandalhungrig allmänhet, att, säkerligen till stor del oförtjent, ytterligare smutskasta den som står närmast.
Om nu »Familjeförsörjaren» ej kan berga sig med mindre han offentligen lägger fram sitt lidandes historia, hade dock finkänsligheten bort mana till yttersta omsorg vid fördelningen af ljus och skugga.»
»Familjeförsörjaren» är verkligen alltså hr Strindbergs sjelfbiografi såsom olycklig författare och äkta man!
Ja, då måste hr Strindberg i sanning vara lika djupt olycklig som beklagansvärd.
Ty det går bra långt, när en man känner sig gripen af en så vanmägtig förtviflan, att han totalt lösgör sig från till och med den stolthet, som sjelfuppehållelsedriften drifver äfven den eländigaste menniska att i det längsta fasthålla, lösgör sig från den ända derhän, att han gör den stora allmänheten till sin förtrogne i sina lidanden under toffelväldet af en hustru, som super och lättjefullt förslösar den förtjenst, som den stackars mannen, familjeförsörjaren, med svett och möda skrifver ihop.
En barmhertig menniska skänker eller bjuder till att skänka åt en sådan olycklig hvad han tigger om, nämligen medlidande.
Men derför kan hon icke hysa någon misskund med den olyckliges verksamhet såsom författare, då denna är af det slag som hr Strindbergs.
Ty en barmhertig menniska måste också tänka på de många, som genom en sådan usel litteratur förderfvas, och icke blott på den olycklige familjeförsörjaren, som af den har sin föda.
Hvad vi emellertid af hr Strindberg sjelf om hans författareskap få veta i den sjelfbiografiska berättelsen Familjeförsörjaren är i korthet följande:
Hr Strindberg nedskrifver för att få bröd hallucinationer och fantasier, alstrade af hans febersjuka och öfverretade hjerna, och han försörjer sig sjelf, hustru och barn med att offentligt i skrift smutskasta sin hustru.
Genom detta erkännande har hr Strindberg, synes det mig, dömt sig sjelf såsom författare.
Hur kan han ändå gälla så mycket som han gäller?
Jag har förut svarat på den frågan, men jag vill lemna ännu flera svar; och härvid kommer jag in på ett delvis nytt kapitel.
En orsak till att hr Strindberg bibehåller, så pass han gör, sitt anseende som författare, är hans tidigare litterära verksamhet.
Den som skrifvit här intagna recension i Dagbladet har redan påpekat den saken, som bäst visar, hur osjelfständig och omyndig den läsande allmänheten är i smak och omdöme.
Det har nu en gång blifvit en dogm, att hr Strindberg är en talang, som oförfäradt säger samtiden obehagliga sanningar.
På den räkningen skrifves också hans senaste författareskap.
Hungern efter skandal, efter det rafflande, det smutsigt pikanta kallar man för sanningskärlek, kanske rent af på god tro, och så slukar man med god smak och med godt samvete de sanningar, som sanningsvittnet
Strindberg serverar i sin Giftaslitteratur.
Och läsaren förhjelpes till denna falska uppfattning och detta sjelfbedrägeri genom ett kotteri unga s. k. litteratörer, hvilka hysa samma intensiva beundran för Strindberg, som judegossen Levi för kandidaten Borg i »Röda Rummet».
Med ungdomlig energi bearbetas opinionen af dem i tidningar, tidskrifter och tid efter annan utkommande böcker, och – trägen vinner.
Genom sitt ihärdiga oväsen tillverka dessa ungherrar opinionen alldeles som claquen tillverkar opinionen på teatrarna i Paris.
Vi tyranniseras bokstafligen af dessa litteratörer, som kallas »det unga Sverige» – vi tyranniseras derför, att vi helt beskedligt låta tyrannisera oss, och det låta vi ske, derföre att vi genom maklighet hafva blifvit osjelfständiga, och förslöade.
Kommer en »realistisk» bok ut, som den städade delen af publikum tycker vara betänklig, straxt är »det unga Sverige» framme med recensioner än här, än der.
Och publikum tiger och samtycker, läser och fäster sig efter recensenternas fingervisningar just vid »ljuspunkterna».
Det andra fäster det lydiga publikum sig icke mycket vid.
Det är nämligen en egenhet hos de litterära representanterna för »det unga Sverige», att, fastän de annars se och måla allting i svart, de i recensionerna öfver sina egna arbeten alltid äro mycket angelägna om att påpeka »ljuspunkterna».
Är ett sådant arbete så underlägset eller dåligt, att man befarar, att till och med det eljest så tåliga publikum möjligen skall visa tänderna af missnöje med den litterära födan, och fruktar man således för att den goda saken skall råka i misskredit, då börja alltid recensionerna visligen med ogillande, men sluta också alltid med – »ljuspunkterna».
Och publikum låter lura sig.
Det kan väl hända, att den städade och tillika mera tänkande delen af publikum icke precis blir alldeles öfvertygad.
Den behåller kanske ändå sin egen mening om arbetet i fråga, men den behåller också den meningen för sig sjelf.
Arbetet har kanhända, som recensenterna visat, »ljuspunkter», och hvad är det då värdt att bråka!
Så gick det till, när andra delen af Giftas kom ut.
Osedligare än de föregående arbetena af samma slag var boken icke.
Men den var råare och sämre hopkommen.
Strindbergsrealisterna drogo öronen åt sig och recenserade mycket riktigt efter ofvanstående recept.
Hr Hjalmar
Branting uttalar, såsom redan är anmärkt, i »Ur Dagens Krönika» sitt missnöje med detta arbete, som »så disharmoniskt sticker af mot den harmoniska sjelfbiografien i Tjensteqvinnans son och Jäsningstiden, denna återblick från höjden af lefnadens branter på lyckligt genomkämpade svåra strider och kriser 8, och han talar sedan om »galenskaperna i företalet och här och der i diverse-notiser, hvarmed några ark mot slutet fylts.» »Men om man lemnar detta åt sitt värde och läser sjelfva berättelserna», förklarar hr Brantingkritikern, »så är visserligen der ej allt af prima qvalitet, i det att den qvinnofiendtliga tendensen som ett löst påhäng skämmer det hela eller förvrider teckningen, så att den blifvit onaturlig, men dock finnas äfven perlor i samlingen»9
En enda sådan perla omtalas, nämligen »hingstfrieriet» i en af berättelserna.
Men sedan får man också veta, att en hvad innehållet beträffar snuskig berättelse om onaturlig otukt hör till »de allra bästa styckena».10
Det tycks således finnas många perlor i samlingen, då en klassifikation mellan de bästa och de allra bästa kan göras.
När allt kommer omkring, är det kanske – »bara perlor».
Hr Brantings slutomdöme är, att »Giftas’ andra del således visst icke saknar ljuspunkter, den heller», hvarför »vi ännu alltjemt kunna vänta nya, värdefulla arbeten af hans rika begåfning», hans, som enligt hr Brantings förklaring på ett annat ställe i recensionen är »vår främste nu lefvande författare.»
Denna hr Brantings dom öfver Giftas’ författare är visserligen icke litteraturhistoriens, men säkerligen går den förklaringen ändå i åtskilliga individer af det beskedliga publikum.
En annan recension af ungefär samma sort, d. v. s. med samma tendens som hr Brantings, fastän vida menlösare, läsa vi i N:o 46 af Ny Illustrerad
Tidning för 1886, undertecknad af Georg Nordensvan.
Denna recension har till öfverskrift:
Ur ett bref om »Giftas», andra delen, och börjar så: »....
Du yttrar: »Hvarför kan inte Strindberg skrifva som en menniska?
Han som kunde göra bättre saker än vi allihop och slå oss alla ur brädet, om han bara ville!»
Han är den största begåfningen bland oss, och det är derför sorgligt, att han ej är mera rädd om sitt rykte, att han ej alltid tänker på huru talang förpligtar.
Den nya delen af »Giftas» kan ej försvaras, hvarken till sin tendens eller till sitt skrifsätt.
Tendensen, uttryckt med mer än önsklig skärpa i det olyckliga förordet, är så ensidig och öfverdrifven, att jag tycker man ej ens behöfver påvisa dess haltlöshet .....
Jag lemnar förordet i dess värde.
Att de aderton novellerna i allmänhet äro slarfvigt och föga konstnärligt skrifna och att de ej gå upp emot de bästa stycken i arbetets förra del hör man uttalas allmänt – och tyvärr med skäl.
Men jag har nu en gång den der böjelsen att bedöma ett arbete efter det bästa det innehåller.
I mörkt eller dimmigt hållna målningar är det just ljuspunkterna10, som dra blicken till sig.
Och jag vill derför bli den förste, som påminner dig om, att det finns bra saker i denna bok – inte många, det är sannt, men de finnas likväl – och dessa af den mest äkta halt.
– Sedan framdragas dessa »bra saker» med de amplaste loford: »värme och poetisk kraft från den första raden till den sista», »det mest nobla konstnärskap» etc. etc. »Och», fortsätter hr Nordensvan, »för min del har jag lätt att för ett par äkta perlor11 af den halt, som dessa båda skizzer ega, glömma hela det öfriga innehållet i boken och dess tendens likaså.
Försvarar den gör jag ju inte – långt derifrån.»
Men hr Nordensvan tycker dock, att »det vore verklig skada, om det goda som här finns förblefve obeaktadt, endast derför att det presenterar sig i mindre väl valdt sällskap.»
Hr Nordensvan rekommenderar således ändå till slut boken, också han, för dess – »ljuspunkter» och »perlor».
Den som förstår hvad han läser inser genast att hrr Brantings och Nordensvans fördömelsedom öfver Giftas No. 2 ej är synnerligen sträng.
»Tendensen» ogillas, men den tendens som menas är de galna utfallen mot qvinnan, ingenting annat.
Och likaledes grämer det de båda Strindbergsbeundrarne, att stil och skrifsätt verkligen är tarfligt, så att det ena med det andra kanske kommer att skada deras mästares rykte.
Den genomruttna moraliska verldsåskådningen och bokens egentliga sedeslösa tendens, som är en konseqvens af denna åskådning, är naturligtvis icke föremål för recensenternas tadel.
Med den saken tiga de så länge, ty ännu anse de ej den recension-läsande allmänheten mogen att få till lifs ett öppet beröm af det förtjenstfulla i detta Strindbergslitteraturens hufvudsakliga innehåll.
Taktiken påminner starkt om s. k.
»trollkarlars» hokus pokus för att få publikens uppmärksamhet riktad på ett håll, på det att de ostördt skola kunna preparera trolleriet på ett annat håll.
Skillnaden är blott den, – och det är mycket nog – att trollkarlens taktik är en lek, som icke gör något ondt, men den liknande recensenttaktiken ett ondt, som bidrar till samhällets förderf.
Ingen menniska, som läser och litar på dessa recensioner får någon aning om den egentliga halten af den recenserade litteraturen, utan tror, att det icke är så farligt med Giftas-osedligheten, som en och annan påstår.
Detta är just meningen också.
Ty om det beskedliga publikum följer recensenternas råd och för »perlornas» skull tar »det andra» med på köpet, så sprids Giftas-giftet och den Strindbergs-realistiska åskådningen vinner alltmer terräng.
Den der grundsatsen, att man för det goda skall förbise det dåliga och att man skall bedöma ett arbete efter det bästa det innehåller, är egentligen en den missriktade idealismens älsklingssats, af hvilken dessa »realister» – vi återkomma ånyo till denna sak, ty den förtjenar att uppmärksammas – af hvilken, säga vi, dessa realister med mycken fyndighet begagna sig, när det gäller att beskrifva och bedöma deras egna arbeten.
Ty när de författa dem, då fabriceras alltid verklighetsskildringen af verlden och menniskorna efter den motsatta, genuint »Strindbergs-realistiska» grundsatsen, att allt skall bedömas efter det sämsta innehållet.
Då hafva de minsann icke så lätt att »för ett par äkta perlor glömma hela det öfriga innehållet.»
Nej, men publikum skall snällt taga emot all möjlig ömklighet och uselhet, blott det får något, som är bra eller åtminstone passabelt.
Vi behöfva endast bläddra i våra prononceradt realistiska julkalendrar, illustrerade tidskrifter och tidningar, så märka vi snart, att i regel utgifvaren räknar på det välvilliga publikums tillmötesgående tillämpning af den der idealistiska grundsatsen 12.
Ja, publiken är mycket snäll och beskedlig, det kan icke nog erkännas.
Ty hurudana äro i allmänhet dessa »realistiska» litteratörer och publicister och hvadan äro de komna?
Vi lärare torde kanske bäst kunna svara på den frågan.
Såsom förr i verlden den, som lyckats krafla sig igenom studentexamen, men sedan icke dugde till något annat, alltid ändå kunde »slå sig till prest» och dermed blifva målsman för de högsta sanningarna, så duger i våra dagar, sedan presterna blifvit satta af väldet och litteratörerna regera, den, som icke duger till något annat, alltid till att – blifva »litteratör» och dermed de stora samhällsfrågornas tolk och målsman.
Fordringarna för att blifva litteratör äro på visst sätt liberalare, ty till denna inflytelserika ställning behöfs icke en gång studentexamen såsom kompetensvilkor.
Gör en pojke icke sina pligter i skolan, läser han icke öfver sina lexor, skrifver han dumma krior och presterar litet emellan lappar från pappa och mamma, isynnerhet från mamma, intygande, att han varit borta från skolan till följd af än den åkomman, än en annan, och lyckas han ändå ändtligen, kanske efter en och annan kuggning, eller lyckas han icke alls blifva »mogen förklarad», är det i hvilket fall som helst numera ingalunda något ovanligt, att hans lärare en vacker dag, kort tid derefter, öfverraskas af den nyheten, att »de unges förbund» rekryterats af en ny »litteratör», som är ingen mer och ingen mindre än just den der pojken.
Till att ordentligt sköta sina studier duger han lika litet som tili något ordentligt s. k. praktiskt arbete; dertill känner han ingen »kallelse».
Men till »litteratör» duger han, till att besvara äktenskapsfrågan, arbetarefrågan samt för öfrigt alla möjliga sociala och religiösa frågor; han duger med ett ord till förmyndare för samhället, till att – »bilda den allmänna opinionen».
Detta är hans »kallelse», det känner han tydligt.
– I den till julen af hrr af Geijerstam, Jæger och Møller utgifna tidningen »Julrosor» får man se ungdomsporträtt af nu lefvande skandinaviska litteratörer och konstnärer.
Utom af V.
Rydberg och grefve Snoilsky är den svenska litteratörverlden här representerad endast af hr August Strindberg och fru Anne-Charlotte Edgren.
Är det derför, att blott hr Strindberg sjelf och den med honom mest befryndade qvinnliga representanten för vår moderna litteratur äro de enda bland Strindbergs-realisterna, som »hafva sin ungdom bakom sig»?
Ungdomsporträtt af sällskapets öfriga medlemmar skulle kanske hafva framstält ungdomar i kolt?
– Ja, det är visst och sannt, att publiken är mycket snäll och beskedlig!
Men äfven tidningarna, t. o. m. de bättre, hjelpa till att af de mycket unga männen i en handvändning göra mycket stora män.
När någon försöker sig på tiljan, tvärt blir han »scenisk artist», och när någon börjar skrifva och trycka, genast blir han »en af våra litteratörer».
Och dessa sjelfgjorda och af tidningar tillklippta storheters göranden och låtanden omtalas som »fashionables news».
Så fick man för någon tid sedan läsa i en af hufvudstadens främsta och äldsta tidningar den »konstnotisen» om en af dessa allra färskaste »litteratörer», att han lemnat den »litterära banan för att öfvergå till den scenisk-artistiska».
Den som har reda på saken, tycker att humbugen är både ynklig och löjlig, men den stora allmänheten sväljer nog humbugen på sitt vanliga oreflekterade vis.
Dylika notiser kunna näppeligen förklaras på annat sätt än att någon »litteratörens-artistens» skolkamrat eller goda vän, som fått någon underordnad plats i redaktionen, lyckats gäcka hufvudredaktörens vaksamhet och få in notisen i bladet.
Men hvarken de riktiga litteratörernas eller artisternas anseende höjes just genom sådana notiser, och icke tidningarnas heller13.
Men vi återvända till ett ord i hr Nordensvans recension.
»Hvarför kan inte Strindberg skrifva som en menniska?» frågas det, och på denna fråga svarar hr Nordensvan i de sista raderna af recensionen, hänvisande på Strindbergs tidigare författareskap: »Han kan skrifva som en menniska, när han bara vill.»
Detta svar är emellertid alldeles oriktigt.
Det rätta svaret lyder så:
»Han har kunnat skrifva som en menniska, nu kan han det icke längre.»
Den som på fullt allvar påstår, att alla menniskor äro djur, den är det åtminstone sjelf, och ett djur kan icke skrifva som en menniska.
Den som utan blygsel och anständighet ställer sina närmaste vid skampålen till allmänt begapande, den som rent af lägger an på att blotta sådana partier i sitt lif, som en vanlig menniska skäms for, och den slutligen, hvars fantasi alstrar oupphörliga »hallucinationer» af det snuskiga slag som hr Strindbergs och nedskrifver dem på ett språk, som har ett visst tycke med parisergaminernas, den kan icke åstadkomma något annat än »Giftashistorier», så länge förmågan räcker till att åstadkomma något, som »går» i bokhandeln.
Hr S. har ju försökt sig på både historieskrifning och socialt skriftställeri.
Har det »gått»?
Nej, ty hr Strindbergs förmåga och underbyggnad sträcker sig icke längre än till vara missnöjd och skrifva mer och mindre rafflande noveller.
När Strindberg börjar politisera, resonnera och komma fram med positiva idéer och förslag till något nytt i stället för det gamla, blir han tråkig och »går» icke längre i bokhandeln.
Men då får han icke heller någon förläggare, ty förläggaren vill att han skall »gå».
Jo, kanske dock hr Strindberg kan åstadkomma något annat som »går», än giftashistorier, om han nämligen gör sig till förespråkare för socialism och nihilism i samma stil, som han gjort sig till förespråkare för liderlighet.
Det kan ju också blifva rafflande.
Förläggaren; ja, han är också en betydande orsak till att vår litteratur riktats med dessa smutshistorier och dessa usla åsigter, som förstöra den uppväxande ungdomen, och hans skuld är dessutom större än författarens.
Strindberg bekänner ju om sig sjelf, att han är genomsjuk, med förstörda nerver, och således i egen hög person just ingen lefvande rekommendation för det lefnadssätt han rekommenderar.
Han är ju alltså i viss mån otillräknelig, om man bedömer honom som menniska och icke helt objektivt som författare.