Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
DB SISTA INLÄGGEN OCH REDAKTIONENS SLUTORD.
" ÖLAND skatterna i mitt rum tinnes en reproduktion af en förtjusande tafla uppifrån fjällbygden: skuggande ögonen med ena handen står den unga, väna säterjäntan i dörröppningen.
Hon ser ner emot skogsstigen, glad bidan ligger öfver de öppna dragen, ljus längtan talar ur ögats blick.
Skimrande solskensdager falla öfver hela den fagra uppen- barelsen.
Det hvilar som en stämning af helg öfver det alltsammans.
Hvad konstnären gifvit för namn åt denna dikt i färger, vet jag ej, men jag skulle vilja skrifva dit två ord: i väntanstider.
Ju mer jag ser på denna tafla, dess mer klarnar det för mig, allt det, som slutes inne i detta: Vän- tanstider.
Jag anar de leende drömmarne, jag för- står glädjen och fägringen, jag känner solen och doften.
Dessa tider af bidan och längtan äro för hjärtat som den blommiga våren, hvilken ju måste gå före rosig sommar.
Våren med allt sitt vemod, med hvita anemoner, med fagra björkar, med skif- tande dagrar och ljusa nätter, det vackraste, det renaste, det finaste af allt!
Denna tid af jublande hopp, af skimrande blomsnö, af glada löften, af solvarm kärlek, af tro och sånger.
Denna tid, då allt det bästa inom oss blir väckt till lifs, då vi begynna ana något af lifvets stora hemlighet, då ögat ler och kinden står i brand, då hjärtat klappar i namnlös fröjd.
Vi sträcka oss i dessa väntanstider mot ett ljus- nande fjärran med vår själs hela längtan, men icke otåligt, icke fordrande.
Nej, det är oss nästan, som ville vi något litet, om möjligt, fördröja den dag, som vi se rodna i öster.
Vi tycka oss icke ännu T vår familj ha vi en gammal tant, som alltid strängt - * - hållit på sina fri- och rättigheter, och som be- gagnar sig af hvarje tillfälle att för oss yngre tala sanningens osminkade språk.
För resten är hon en sällsynt varmhjärtad och rättänkande tant med ett sinne, betydligt yngre än hennes kroppshydda, Häromdagen, då jag såg den rysligt blodiga satir, som Sara Videbeck ägnade den stackars Ysabel, kom det för mig, att allas vår tant borde säga, hvad hon tänkte om » Väntanstiderna ».
Följaktligen pas- sade jag på, när hon satte sig ned med sin stick- ning, då hon vanligtvis är upplagd för att dela med sig af sina lifserfarenheter.
Jag stack Ysabels skiss i hennes händer och sade: » Se här, tant, hvad säger tant om det här? » Hon läste betänksamt, och när hon var färdig, gaf hon sitt utlåtande med ett: &gt;Hm!
Bättre har jag läst och sämre också. » » Vänta bara, tant, det är inte slut än, » sade jag och drog fram alla inlägg i frågan.
» Hvad, är det fortsättning i nästa nummer?
— Aha! » — Och tant fördjupade sig med synbart in- tresse i historierna.
Under tiden betraktade jag henne noga för att af uttrycket i hennes ansikte sluta mig till, hvad hon tänkte.
Men hon satt med sin vanliga litet stränga min; endast en gång " veknade dragen något; jag antog, att hon då borde vara vid den unge blyge teknologen, och vid tanken på den historien kände jag mig själf bli rörd.
Slutligen lade tant ifrån sig tidningarna och såg ut genom fönstret, medan hon.
log stilla för sig själf; ett leende, som sade mera än alla satiriska inlägg tillsammans om » Väntanstiders Därpå sade hon lugnt: » Det är ju löjligt allti- hop.
Människorna äro sig lika i alla tider.
Där gå de omkring och döma andra och mäta deras handlingar hvar och en efter sin egen måttstock, och så skria de högt af harm öfver det, som inte passar in med deras begrepp. » » Men bästa tant, hvem har rätt i det här fallet? » » Rätt? » Tant såg fortfarande ut genom fönstret.
» Rätt!
Det ha ' de naturligtvis allesammans, men »
— 3 — — här vände tant sig hastigt till mig — » det förstå de inte, och detta är just det löjliga.
Visst hade Ysabel rätt, när hon gaf uttryck åt sina tankar öf- ver de där väntanstiderna; den där lilla historien var ju helt oskyldig.
Men när den läses af hr A. och fröken B. och tant C. och moster D., så tänka de sig själfva i situationen, och det är ju mycket möjligt, att den i så fall inte skulle vara så oskyldig. » » Men tant, nog ligger det ju nära till hands att tänka på, hvad man själf skulle göra, om man vore förlofvad och inte finge ha några små stunder på tumanhand. » » Ja visst, kära barn, men anse det då inte som fel hos andra, att de kunna företaga sig något, som ditt samvete förbjuder dig.
Och kom ihåg, att la- garna för » det passande » och » det anständiga » äro diktade af människor, hvaremot sedligheten är oss föreskrifven af Gud.
Den, som genom uppfostran och natur är sant sedlig, kan tryggt lita på sitt eget samvete och gå sin egen väg. » » Ja, men tant, vi kunna ju icke alltid känna oss själfva så säkert. » » Nej, gunås, men så mycket större skäl ha vi då att ej sitta till doms öfver andra, för hvilket vi alltid äro benägna.
Vi upptäcka så lätt bristerna hos andra och förtjänsterna hos oss själfva, men vi böra sträfva efter att lära känna våra egna fel och nästans goda sidor; det är betydligt svårare, och därför vill just ingen ägna någon möda däråt.
I fall vi mera befiitade oss om detta, så skulle ett handlingssätt, sådant som Ysabel beskrifver, undgå mycket af det om fullkomligt oförstående vittnande klander, i hvilket grundtonen är det bekanta: » Jag tackar dig, Herre, att jag icke är som denne man- nen. » — Människorna stå alltid färdiga att gripa in vid hvarje förnärmelse mot » det passande », men osedligheten tolereras i många fall, om den blott förstår att svepa in sig i den yttre anständighetens vackert draperade mantel.
Hade Ysabel i stället skrifvit en af de moderna kärlekshistorierna utan både förlofning och äktenskap, skulle hon kanske icke i hast blifvit så uppmärksammad.
Men nu var det bara en helt vanlig flicka, som besöker sin fästman i hans ungkarlsrum!
Ack, Ysabel, om du åtminstone hade gifvit rummet en luxuös inredning med magisk belysning och låtit en finare supé med utsökta läckerheter stå dukad förde älskande!
Nej, kallt och trist var det, blott deras kärlek gaf ljus och värme • — det kan ju inte förnekas, att det hela är » opassande »!
— Men vi få hoppas, att Ysabel nu dragit lärdom ur alla de anmärkningar, som riktats mot hennes uppfattning af väntans tider, så att hon nästa gång skrifver en historia, som åt- minstone inte sårar » anständigheten »!
En sådan skiss som » Väntanstider » vågar en mor ju icke sätta i händerna på sin förlofvade dotter utan risk att förstöra hennes begrepp om det passande. » » Vet tant, det där borde tant skrifva i Idun. » » Jag!
Prata inte dumheter, kära barn.
Det där förstår ju hvem som helst, bara han tänker sig in i förhållandet.
Jag klandrar hvarken Ysabel eller någon annan, således har jag ingen mening om sa- ken, åtminstone ingen mening, som är värd att stå bland, de djupsinniga, satiriska och ironiska inlägg, som redan gjorts i Idun. » » Ja.men ändåPFår inte jag skrifva i tants ställe? » » Gärna för mig, så slipper man åtminstone den stunden se dig sitta med händerna i kors och göra ingenting.
Men skrif då hellre hvad du själf tänker. » » Ack, tants åsikter stämma ju så precis öfver- ens med mina egna. » » Gå då din väg och gör mig till ett åtlöje för andia.
Jag har inte förtjänat bättre, då jag suttit och pratat med en barnunge om saker, som ingen af oss behöfver bekymra sig om.
Ja, när skola vi lära oss, att låta andra ha sitt för sig? » EKUY.
&amp; Och härmed — med » allas vår tants » för- ståndiga och sammanfattande inlägg — nöd- gas vi förklara diskussionen afslutad.
En hel del insändare, vittnande om det lifliga intresse frågan väckt, hvila visserligen ännu på vårt bord, men som de i hufvudsak upprepa det redan sagda och vårt för så många olika in- tressen anlitade utrymme ej tillåter, att diskus- sionen i denna sak längre utspinnes, måste vi nu sätta punkt.
V i våga, hoppas, att den medfört sin nytta, såsom hvarje öppet och ärligt meningsutbyte är ägnadt att skingra fördomar och utjämna stridigheter.
O m så är, har också Ysabels lilla skiss — man må nu gilla dess tendens eller förkasta den — ingalunda varit skrifven förgäfves.
REDAKTIONEN ".
EN KVINNORNAS IDUN 1899.
PRÄST.
VIOLER.
SKISS AF AMY PALM.
U TE V A R SOL OCH V Å R, blå himmel, ljumma vindar, svällande knoppar och spirande grönt.
Blåsippor lyste som leende barnaögon i backsluttningar och snår, hvit- sippor stodo i klunga på ängen och tussilago stack upp sitt guldgula hufvud vid vägkanten, där små rännilar sipprade och porlade fram.
Hvita dufvor kuttrade och flaxade kring grann- gårdens röda tak och från skogen ljöd trastens lockande toner.
Men till den stora byggna- dens rum, dit solen också sken in, trängde intet af naturens vår jubel och fröjd därute.
En stämning af resignation, något dämpadt, hvilade inom det stora husets många korrido- rer och höga rum.
Florman foto.
H OFPRED1KANTEN G U S T A F EMANUEL B E S K O W, den i vida kretsar uppburne prästmannen, afled härstädes tisdagen den 11 dennes, efter en tids sjukdom, 65 år gammal.
Född 1834 på Örby i Brännkyrka socken, bestämde han sig till en början för den mili- tära banan; därefter studerade han under ett par år medicin i afsikt att bli läkare, men fann slutligen, att hans lifsverksamhet hörde hemma på det religiösa området, hvadan han, efter att med allvar ha bedrifvit teologiska studier, år 1857 i Upsala anade de för prästens kall nödiga kunskapsprofven.
Efter sin prästvigning år 1859 företog han en resa till de bibliska länderna, hvilken färd han sedermera skildrade i en mycket läst resebeskrifning.
Beskow tog aldrig någon fast anställning i kyrkans tjänst, utan talade som uppbyggelse- predikant till alltjämt växande åhörareskaror, hvilkas hjärtan han värmde med sina öfver- tygelsestarka föredrag.
I främsta rummet var Beskow en kvinnornas präst; i deras mera subtilt danade religiösa känslolif förstod han som ingen annan att m e d sina varmt hållna och formfulländade predikningar väcka ögon- blicklig resonnans och förståelse.
Det var också m e d pekuniärt understöd af åtskilliga anhängarinnor inom de högre klas- serna, som han under åren 1 8 6 4 — 1 8 6 8 lät bygga den efter honom uppkallade Beskowska kyrkan, inom hvars murar han hållit sina flesta föredrag.
Likaså var han stiftare af den s. k. Beskow- ska skolan, som han ledde från dess begyn- nelse 1867 intill 1882, och hvilket berömda läroverk äfven kunnat räkna vår nuvarande konungs söner bland sina lärjungar.
För hofpredikantens ämbete, hvilket han efter hand erhöll, lämpade han sig förträffligt med sitt fina väsen och sin eleganta andliga vältalighet.
Brorson till den framstående skalden, min- nestecknaren och hofmannen Bernhard v o n Beskow, sörjes han närmast af maka, född Emanuelsson, en son, lektorn vid Norra latin- läroverket och rektorn vid Wallinska skolan, Bernhard Beskow, och två döttrar.
Öfverallt hvita bäddar — insjunkna kinder — bleka ansikten — lidandet i en eller annan form, hvart blicken än såg.
Man talar m e d halfhög röst, då man träder in, det kommer vemod i ögat, hur gladt det än strålat bland den vaknande naturen därute.
Man vet, att man är i dödens närhet och den tanken dämpar.
En ung dam med violer i handen stannar framför en sköterska för att fråga efter någon.
» Var så g o d och följ, jag skall visa, hvar det är, » svarar den tillfrågade vänligt och går före den unga damen genom korridor, trappa och åter korridor.
» Här är det — var så god och stig på! » Hon öppnar dörren och stänger den åter efter den besökande.
Den unga damen stannar tvekande därinnan- för, vet knappast, o m hon gått rätt, ty den magra gestalt, hon här ser, kan väl omöjligt vara Erik Varne.
Den sjuke hade vändt på hufvudet, då hon trädde in.
Hans stora blå ögon stirra först förvånade, tvinande, undrande — men så lyser det till i dem en blixt af glädje och igenkännande • — han gör en häftig rörelse, som kommer röda fläckar att brinna på hans kinder, och en skarp hosta skakar hans kropp.
— Men hostan är snart öfver och han räcker gladt båda händerna mot henne, som deltagande skyndat fram.
» Ni!
Själfva våren, » sade han hjärtligt, » själfva våren, som kommer till mig, stackars sjukling. » » Åtminstone vårblommor, » svarade hon le- ende och försöker se ut, som o m hon ej känt sig gripen af hans förändrade utseende, » och en god vän, som kommer för att prata bort en stund, om ni har lust, » tillade hon gladt.
» Ni vet inte, hur godt det gör mig, att ni kom — så innerligt glad jag blef — jag trodde, att jag aldrig skulle få se er mer i denna världen » » Jag skulle kommit förr, om jag vetat, att ni varit sjuk, » svarade hon sakta, och så tyst- nade hon och tänker, att o m några veckor hade hon kanske kommit för sent.
Men hon har ej kommit hit för att låta ho- n o m ana de dystra tankar, som hvälfva sig i hennes hufvud.
H o n vill finna upp något att tala om, som hon vet kan glädja honom, trö- sta honom och fängsla hans intresse.
Hon rätar upp sig och börjar tala — först sakta och osäkert, liksom sökte hon efter ord, men så småningom har hon blifvit sig själf igen och samtalet flyter lätt och naturligt med en underström af sympati, ty de två förstå hvarandra väl.
Gemensamma barndomsvänner passera revy, gamla minnen genomlefvas på nytt, små förgätna episoder dragas åter i dags- ljuset, och det är förunderligt, hur färgrik och harmonisk deras dräkt ter sig ur minnenas kamrar.
Tiden flyr hastigt undan, och då stora gårds-
IDUN A. Kydiu - 1899.
4 foto.
» VÄFVARNE » klockan slår, reser den unga damen sig ha- stigt och säger, att nu måste hon gå.
Men han låtsas ej höra, utan frågar, o m hon kommer i håg,, när de träffades sist.
» Skulle jag ej det? » småler hon, » en sådan dag glömmer man väl aldrig — det var j u på mitt eget bröllop.
Ni var min systers mar- skalk och dansade hela kvällen som en förryckt, fastän läkaren förbjudit er att dansa — mig höll ni på att valsa ihjäl — ni ville j u aldrig stanna, utan bara valsa och valsa! » Han smålog med en underlig glans i ögat.
» Ja, ni valsar j u så väl, » sade han och förde violbuketten smekande mot ansiktet för att inandas dess doft.
» Ni också, » nickade hon.
» Men nu är det slut med dans och ungdom — slut med lifvet — slut med allt! » af bröt han häftigt, och blickarne irrade sökande, spör- PÅ SVENSKA TEATERN!
FJÄRDE A K T E N S SLUTSCEN.
jande genom fönstret öfver den närbelägna sko- gen, där våren nu strödde sin doft och grönska.
» Säg inte så •. — u n g d o m och dans komma åter, då ni blifvit frisk, » sade hon försagd med en pinsam känsla af att säga hvad hon visste var osant — en önskan att finna goda, trö- stande ord, något att förlita sig på för honom, som låg där och såg upp på henne med stora frågande, bedjande ögon.
Hon ville finna visa ord — och så fann hon ej på annat än denna usla platthet.
Ack, människohjärta, människoförstånd, hur litet har du ej att dela med dig af i stunder som denna!
» Frisk! » upprepade han, » frisk!
Nåja, det är bäst att säga så — — » Och han försjönk i tankar med ögonen half- slutna, liksom ville han hvila, men med blicken fäst på det vänliga ansiktet framför sig.
Hon kände en lätt dimma fördunkla ögonen och reste sig åter för att säga farväl.
» Hjärtlig tack för att ni k o m — det var en stor glädje för mig, » sade han sakta och tryc- te hennes hand till afsked.
» Vill ni inte komma åter ännu en gång — ack, gör det? » » Gärna — och m e d nya vårblommor! » » Vill ni!
Hvad ni är g o d!
Och eftersom ni tänker skämma bort mig med nya blommor, så låt det bli violer som nu.
Jag vet ej huru, men de påminna så mycket om er. » » A c k, ni smickrare!
— Nåja, ni skall få dem, de vackraste jag kan finna. » » Tack — och kom snart! » » Ja, jag lofvar — så snart jag kan. » Ä n n u en vänlig blick, ett soligt leende och hon var borta.
Då hon nästa gång med händerna fulla af violer steg in i Erik Varnes rum, stannade hon bestört.
Det hängde lakan för fönstret.
En egendomlig svag doft af vissnade violer slog emot en, då man steg ditin, men hon kände det ej — att den kom från en stackars hoptorkad bukett, omsorgsfullt g ö m d under den hvita hufvudkudden, visste ingen, och hon, som nu stod där blek och tårögd m e d händerna fulla af vårblommor, hon hade ej en aning om den enkla lilla saga, som gömdes bland Erik Varnes vissnade violer.
ÄNNU EN HADAN- - t * - GÅNGEN TEA- TERCHEF.
Den 10 dennes afled i Göteborg öfverintendenten och landssekreteraren i Gö- teborgs och Bohus län Henrik Wesiin vid 74 års ålder.
Redan tidigt började han göra sig bekant som skriftstäl- lare, framför allt så- som öfversättare, bl.
a. af Paludan-Mullers &gt; Abels död », som .ut- gafs 1859.
På 80-talet utkommo hans öfver- sättningar af Lamarti- nes » Jocelyn&gt;, Victor KONUNG OSCAR 1 BIARRITZ: 49:E I.INIEREGEMENTETS PARAD.
HENRIK WESTIN.
OTELLAS UNDER- ° GÅNG.
Från den förfärliga olyckshändel- se i Engelska kanalen, då ångaren Stella i dim- man grundstötte på Ca- sketklipporna, hvarvid omkring 80 personer omkommo i vågorna, meddela vi några bil- der efter en af Londons förnämsta illustrerade tidskrifter.
Ej minst bör porträttet intressera af ångarens hjältemodige kapten Reeks, hvilken med storslagen själf- uppoffring ledde rädd- KAPTEN REEKS.
ningsarbetet, men själf som siste man stanna- de på sin post och gick till bottnen med spillrorna af sitt fartyg.
Det sista man såg af honom var, att han stod lugn som förut på ångarens kommando- brygga med händerna sträckta mot himmelen.
F L Y T T N I N G S D A G.
IDUN TORTS.
I. GRUNDSTÖTNINGEN PÅ III.
ROCHE DE NOlRiä.
RÄDDADES II.
KUSTVAKTEN LANDSTIGNING.
Hugos » Ruy Blas&gt; och » Marion Delorme », hvilka tre vunnit hedersomnämnande i Svenska akademien.
I april 1881 förordnades Westin till chef för de k. teatrarne, en befattning som han innehade till juli 1883, då han återgick till sin landssekreteraretjänst i Göteborg.
Westin var en välvillig chef och en utmärkt teaterledare, som ägnade mycken kraft i synnerhet åt operan, för hvilken under hans korta chefstid uppsattes flere nya stycken, som länge hållit sig på repertoaren, såsom » Konung för en dag », » Nordens stjärna » och » Mefistofeles ».
Han var dess- utom känd som en mycket kvick karl och tillhörde på sin tid de bekanta » Juvenalerna ».
Hans maka Maggie Gibson jämte flere vuxna barn stå sörjande vid hans bår.
AF VAR TIDS E N ÄDLASTE KVIN- BARONESSAN HIRSCH.
NOR, baronessan Olara Hirsch, änka efter den bekante filantropen ba- ron Moritz Hirsch, har aflidit i Paris efter en längre tids sjukdom.
Hennes bortgång skall säkerligen väcka sorg i hela den civiliserade världen, som af den i IV.
TARDEHEU EN BLICK UPPTÄCKER DE SKEPPSBRUTNE.
TILLBAKA.
aflidna mottagit så många upphöjda bevis på ädelmod och nära nog gränslös välgörenhet.
Förenad med en exempellöst frikostig människovän, fick baronessan Hirsch på rätta stället lära sig välgörenhetens stora konst.
Af hela sitt hjärta tog hon under sin makes lifs- tid del i de otaliga humana företag, dem baron Hirsch till lindring af mänskligt elände dels tog initiativet till, dels fullständigt genomförde, och i den aflidne makens anda fortsatte den högsinnade frun hans hu- manitetsverk.
Så skänkte hon 2 millioner francs till Institut Pasteur.
Kort därefter gaf hon en liknande summa till ett filantropiskt sällskap för pauvres honteux.
Vidare har hon skänkt flere millioner till ett sällskap i Österrike-Ungern, som tager sig af nödlidande ämbetsmän, hvilka äro för stolta att själf va begära hjälp.
På hennes bekostnad uppföres för närvarande en fattigskola i Paris.
London har hon riktat med ett sanatorium, hon har i Newyork upp- rättat ett hem för kvinnor och unga flickor, som komma från Europa till Amerika för att söka skaffa sig en existens, i Bayern har hon upprättat en asyl för fattiga hustrur.
Ännu på sjukbädden afstod hon icke från att personligen taga del i bestämmandet af större gåfvor och från den allra senaste tiden daterar sig en millionstiftelse till understöd åt fatti- ga, som gjort sig förtjänta däraf.
På sjukbädden mottog baronessan Hirsch också från högsta ort beviset på kungligt erkännande för det goda hon verkat, nämligen den nyinstiftade österrikiska Eli- sabethsorden.
SARA FÖREO.
SKISS FÖR SCHWARTZ.
N:R., ET ÄR BARå.
DUMHETER och konster med den där sjukvården, » mumlade hon bittert, » hvarför kunna de inte ha beskedliga gamla gummor att passa de sjuka liksom förr i världen — eller åtminstone nunnor, som katolikerna?
Detta är bara humbug. » Då gled ett af de gröna slipade glasen ur hennes hand, och vid den hastiga rörelse, hon gjorde att uppfånga det, stötte hon med arm- bågen till en hög kristallskål på en smal fot.
Den föll omkull med ett skarpt klingande ljud, den dyr- bara skålen låg i tvänne stycken på bordet.
Mam- mas favoritskål, som tillhört mormor I Det var för mycket för stackars Märta 1 Trots alla hjärtekval, trots löjtnant Hillberg och Dagmar Kurt, lefde dock Märtas kvinnliga ambition, och hon ville, att allting skulle vara bra ombestyrdt, när mamma kom.
Det brukade vara hennes stolthet, när denna lilla oroliga moder med en gillande blick sade: » Jag är så lugn, när Märta tagit någonting om hand, ty då vet jag, att det blir bra gjordt. » Utledsen, trött och öfverretad, kastade Märta sig i en länstol, som stod där, spöklikt omlindad med hvita lakan för att skydda dess vackra broderi, och brast i den vildaste gråt.
All hennes tysta, under den sista veckan samlade sorg, all den retlighet, som dagens hopade småförtretligheter framkallat i hennes annars så friska sinne, tog sig nu uttryck i dessa våldsamma snyftningar, som skakade hennes axlar, där hon låg med hufvudet nedlutadt öfver stolkarmen.
Gossarne kommo instampande, men stannade tvärt, stirrande på henne i tyst förvåning.
Harald, som plägade vara tämligen ohyfsad, utropade: » Men, du milda tid, Märta, hvad bölar du för?
Är det för rutan, som jag slog ut?
Det är väl inte hela värl- den med den! » Hvarpå den milde, vänlige Rikard inföll: » Kan du inte se, att mammas finaste glas- skål också gått sönder, det är minsann inte roligt för Märta det.
Hvem slog sönder den? » » Jag själf, » sade Märta med djupt tragisk stämma.
» Säg, Märta, ska ' jag inte springa till glasmästa- ren och försöka få rutan isatt, innan mamma kom- mer, säg? » Han lade handen på systerns axel.
Märta reste sig upp och samlade sina tankar tillräckligt för att säga: » Ja gör det, det var snällt Rikard! » Och den ljushårige gossen, som tycktes ana, att Märta helst ville vara ensam, tog sin mössa och ropade: » Kom, Harald, så gå vi till Enelund! » Märta torkade sina ögon; hon hade inte ens litet vatten att bada dem med.
Hon insatte varligt alla sina glasvaror — den krossade glasskålen med en tung suck — i skåpet, låste och tog nyckeln i fickan.
Ah, se där, ett nytt flyttlass, denna gång med förmaksmöblerna.
Hon ilade ned på gatan och stod där i blåsten och kölden, öfvervakande afpackningen, enligt mammas order.
En gång, då hon tittade upp mot huset, såg hon mellan de välvårdade krukväxterna i andra vånin- gens fönster ett behagligt kvinnoansikte blicka ned på sig med ett visst intresse; men personen i fråga tycktes en smula generad öfver sin nyfikenhet och drog sig hastigt tillbaka.
Märta hade flere gånger under dagens lopp pas- serat förbi tamburdörren till denna våning; bakom glasrutorna voro så vackra gardiner i rosa och grönt, D FRAN » STELLAS » UNDERGÅNG.
FR. AF
IDUN — 6 — 1899. och på en skinande blank messingsplåt stod nam- net Anna Torstenson.
IIvem bodde där?
En ensam gammal fröken förmodligen.
Och så hade Märta suckat tungt och tänkt på sin egen sorgliga ålderdom.
När den tomma flytt- vagnen kört bort, återvände Märta, rysande af köld, svepte den lilla schalen hårdt om sig och gick med trötta steg uppför trappan.
(Forts.) PREMIEREN AF HAUPTMANNS » VÄF- VARNE » å SVENSKA TEATERN blef, som vi hade väntat, en lysande succés.
Den tyske diktarens drama är ett djärft, men äfven i det hela lyckadt försök att gå utom de traditionella skådespelsformerna.
I stycket finnas egentligen inga hufvudpersoner, ingen intrig i vanlig bemärkelse, inga kärleksmotiv.
Allt går ut på helhetsverkan, och &gt;hufvudpersonen », om man nu skall tala om en sådan, är » massan », den utsvultna, trasiga och bleka väfvarhopen, som i förtryckt slöhet, under jäsande missnöje, till slut i det blodiga upprorets ursinniga raseri nästan oaf- brutet böljar på scenen under de fem akterna.
&gt;Väfvarne » är en proletariatets tragedi; den skil- drar en strejk bland den schlesiska väfvarebefolk- ningen på 1840-talet, denna strejks olika skeden från det undertryckta, dofva missnöjet fram till den oförtäckta revolutionen, som, underblåst af folkliga agitatorer, till sist bryter ut med en naturkrafts förhär- jande oemotståndlighet.