Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den otröstliga makan stod en- sam med sin sorg, ty hvad vänner i dylika stunder kunna göra, huru litet är ej detta!
Nu började först i verkligheten visa sig, hvad ekonomiska bekymmer betyda.
Äfven därvid- lag kunde vi ej göra något af betydelse.
Den sörjande kvinnans krafter brötos nu alldeles.
Då erbjödo sig två i landsorten boende be- släktade familjer att taga till sig de två flic- korna.
Med blödande hjärta måste modern tacksamt antaga tillbudet, skilja sig från de båda kära för att återse dem kanske — aldrig.
Denna skilsmessa var lika bitter som en begrafning!
Jag såg min väns enka några gånger.
Sin- nets spänstighet, allt intresse för lifvet var borta.
Hon dog ock efter ett par år.
Hade min vän i tid lydt mitt råd, hade hans hustru insett sakens betydelse och med mera ifver påyrkat lifförsäkringens afslutande, hade, mänskligt att döma, all den sorg, allt det elände, jag här i största korthet sökt skil- dra, kunnat förekommas.
Kvinnorna och rösträttsfrågan.
Svenska kvinnornas nykterhetsförening hade i lördags e. m. anordnat ofientligt möte å lokalen i n:r 13 Norr- landsgatan för diskussion öfver frågan: » Skulle all- män rösträtt vara till fördel äfven för oss kvinnor? » Samtliga i diskussionen deltagande besvarade frågan jakande, framhållande att den allmänna rösträtten skulle sätta kvinnan i stånd att bevaka sina många intressen, hvilka sammanfölio med sådana frågor som nykterhetsfrågan, sedlighetsfrägan, samundervisnings- frågan, fredsfrågan m. fl.
Någon resolution antogs ej, utan den förda diskussionen fick utgöra svaret på frågan.
Som mötets ordförande fungerade fröken Nanny Helgarzon.
En af hufvudstadens äldsta invånare, fru A.
S. Fahlcrantz, afled härstädes i lördags.
Anna Sophia Hagström var född den 12 februari 1804.
Ar 1848 ingick hon äktenskap med den då redan 75-årige, berömde landskapsmålaren Carl Johan Fahlcrantz, hvilken afled 1861.
Den aflidna egde fin bildning och mycket konstsinne samt öfvade till sitt och sitt umgänges nöje både målning, musik och poesi.
Hon sörjes af en broder och en ogift syster samt af sin aflidna systers barn, bland hvilka äldste sonen är direktör G. Fredrikson.
* T Damernas eget Idun. '
Sällskapet Nya Idun hade förliden lördag sitt sista samkväm före hösten, hvarvid ett dramatiskt majskämt: » En re- ception i Valhall », författadt af fröken Amalia Fahl- stedt, uppfördes af några af sällskapets medlemmar.
Musik utfördes af fru H.
Friman och deklamation af fru Winterhjelm.
Till höjande af den festliga stämningen bidrogo fröknarna Lotten Dahlgren och Henrika Widmark genom en af dem för tillfället utgifven » Tidning för damernas eget Idun ».
Taflor voro för aftonen ut- ställda af fru M. Bredberg, fröken A.
Holsteinson och fröken E. Bergström.
Ett gifvet resultat.
Skiss för Idun af D o l l y R o o n.
f an var högst missbelåten med sig själf och för resten äfven med hela universum, härads- höfding Arvid Werenius, där han stod framför sin spegel uti rätt enkel toilette, bearbetande sitt hår energiskt med två hårborstar och där- under görande, som ofvan antydt är, sorgliga betraktelser öfver världen i allmänhet och sig själf i synnerhet.
Det var sannerligen på tiden, att han blef rangerad karl.
I dag blef han 30 år.
Han var utledsen vid det lefnadssätt, som han nu förde.
Skulder hade han egentligen inga, och något arf hade han ej att förvänta; han hade genomgått hela sitt släktregister, och resultatet hade varit tämligen nedslående.
Hans inkomster voro visserligen ej så små, men hans behof voro tyvärr i proportion större, och jämnvigten emellan debet och credit började att rubbas.
Han ville allt bra nog gärna gifta sig, göra ett rikt parii, men sådana äro nutilldags gunås ganska sällsynta; för resten att gifta sig endast för pengarne, nej, det kunde han ej.
Han skulle uppbjuda allt för att vara en god man.
Naturligtvis hade hans forntid ej varit så fläck- fri, men männen voro nu en gång inga englar, han var ej sämre än andra och dessutom så — — — » Stig in! » Hans monolog afbröts af en knackning på dörren och en herre, af samma ålder som We- renius, inträdde.
» Hallå, Arvid!
Är du ej färdig ännu, just då jag ämnar bjuda dig på festfrukost?
Du ser i mig en bedröfvad gräsenkling, ty min hustru och barnen äro nedresta till Vårnäs, dit jag äfven återvänder i morgon.
— Hvad nu då? » » Drag för katten i våld », svarade Werenius, misslynt öfver att vännen kunde vara vid godt lynne, då han själf var vid ett uselt.
» Hvad befalls!
Hvad fattas dig? » Werenius suckade på ett sätt, som kunde rört en riktig krokodil till tårar.
» Skämta ej Järnfält, jag är utledsen på hela lifvet! » » Pin du siécle! » sade Järnfält djupsinnigt, » du borde gifta dig och fä ett godt hem. » » Jag har ej råd, jag är uttröttad på allt ihop », jämrade sig Werenius.
Det var ledsamt!
Någon särskild?
Nej! » Werenius skakade hufvudet.
» Hör du Arvid, du är en besynnerlig figur.
Hvarför gifter du dig ej med någon rik, väc- ker flicka då?
Du har ju sådan tur hos da- merna », sade Järnfelt tröstande.
Werenius gjorde en grimas och fortsatte sin toilette, under hvilkens pågående Järnfält stir- rade än på honom och än upp i taket, under det han hvisslade på ett mera bullrande än melodiöst sätt.
Plötsligen slog han sin käpp i bordet, ut- ropande: » Eureka! » » Hvad har du funnit », frågade Werenius melankoliskt.
» En hustru åt dig, och en som är charmant och rik till på köpet! » * Glömmen ej Iduns skollofskoloni!
Minsta bidrag- emottagas taeksamt.
* Vårnäs den 15 juli.
Kära Bella!
Du lofvade mig att besöka oss.
Infria nu ditt löfte och kom snart.
Claes har fått uti sitt hufvud, att han vill bortgifta sin gode vän och f. d. kamrat, häradshöfding Werenius, som för resten är en komplett gentle- man, 30 år, den vanliga stilen, du förstår, hvad jag menar.
Detta tjäne dig till varning, ty Claes har anslag mot din frihet.
Clara Järn fält.
Kära Clara!
Hemta mig torsdag vid sta- tionen.
Claes kan gärna få gifta bort sin vän; jag anhåller endast, att det ej blifver med mig.
Jag är för resten ej rädd, hvarken för härads- höfdingen eller någonting annat.
Din Bella Järnfält.
Vårnäs den 20 juli.
Hedersbror Werenius.
Eftersom du lofvat mig lydnad, så är du god och infinner dig här på onsdag.
Jag äm- nar gifta bort dig med min kusin Bella Järn- fält, som du ju redan känner.
Signalement: 25 år, ser bra ut, 300,000 kr., men har felet att veta, hvar skåpet skall stå.
Din tillgifne Claes Järnfält.
Anledningen till dessa tre bref var en längre underhandling, som baron Järnfält, vid sin hemkomst, haft med sin hustru.
Denna på- stod, att Järnfälts plötsliga människokärlek en- dast var framkallad af tanken att vilja häm- nas på sin kusin Bella Järnfält, hans forna flamma, emedan hon förr i tiden kallsinnigt tillbakavisat hans artigheter.
Detta påstående förklarade Jäinfält endast vara ett nedrigt för- tal, och att han aldrig svärmat för någon an- nan än sin hustru.
Denna hans djärfva för- klaring hade till följd, att hon på fingrarne började uppräkna en del namn, men innan hon hunnit till halfva dussinet, sträckte Claes vapen och anhöll ödmjukt om nåd och för- sköning, hvilket äfven omsider beviljades.
» Ser du, Clara, jag ville så gärna, att min gamle universitetskamrat Werenius skall blifva lika lycklig som jag.
Han är en bra mänska och en gentleman från topp till tå, och dess- utom finner jag, med min kännedom om bäg- ges karaktärer, dem vara liksom skapade för hvarandra », tillade han med ett listigt små- leende.
» Jaså, du tror det », sade Clara tvinande.
» Alldeles, vi få allt se », menade Claes.
» Jag tvår mina händer », förklarade Clara.
» Jag tycker den bör vara grön! » » Ursäkta fröken, men rödt passar obetingadt bättre till de blå fötterna och på framsidan gula liljor och tulpaner. » » Nej, då hellre ljusblått med rosa och år- talet, anno 1890, uti hvitt. » » Nåja, huru som helst, nu börja vi då », svarade Werenius undergifvet.
Bella Järnfält och Werenius sitta på golfvet uti trädgårdspaviljongen.
Omgifna af Aspinalls färgburkar och beväpnade med penslar, äro de i färd att omdana ett blygsamt, omåladt furu- skåp till en möbel i prålande bondstil.
De kommo ej rigtigt öfverens uti denna viktiga angelägenhet och meningarne voro, som vi sett, mycket delade.
De båda kontrahenterna hade nu dagligen varit tillsamman öfver en veckas tid, och Werenius hade verkligen funnit sig mycket intresserad utaf den glada, rättframma Bella.
Denna tyckte rätt bra om honom och be- traktade honom med en viss nyfikenhet, som var en följd af Claras förrådande af Claes ' plan, samt visade sin orädda karaktär genom att tämligen skarpt kokettera med den gode häradshöfdingen.
Målningen framskred fort, sedan ändtligen resolution fattats, och snart stod skåpet färdigt uti sin nya glänsande skrud.
Men nu började en diskussion om, hvarthän det skulle flyttas.
Slutligen gick Bella seg- rande ur striden.
I detsamma inträdde Claes och ögonblickligen fattande situationen, utro- pade han mera sanningsenligt än diplomatiskt: » Hallå Werenius, det var ju det jag skref till dig, att Bella visste, hvar skåpet skulle stå ».
Claes hastade ut, högst förlägen; Werenius fick plötsligen mycket att syssla med det om- tvistade skåpet.
» Hvad menar han väl? » frågade Bella oskyl- digt.
Hon förstod sammanhanget mycket tyd- ligt och njöt utaf Werenius ' skuldmedvetna ut- seende.
Claras inträdande med ett bref i handen räddade honom från att svara.
» Här är en bjudning från Vråröd till mid- dag i morgon.
Jag har antagit för oss alla fyra.
Ekenhjelm är återkommen från Egypten och är nu där på besök, hör du Bella », säger Clara med ett litet elakt småleende.
Werenius spetsade öronen bakom sitt skåp.
Han kände nog Ekenhjelm.
» Den fördömde rikskurtisören, han skulle nog o. s. v.
» mum- lade han.
» Det gläder mig verkligen att åter få träffa honom », sade Bella, som sett Werenius ' mörka min och naturligtvis var färdig att genast draga nytta däraf.
* * * En stor sval matsal med mattbelagdt par- kettgolf.
Sommarsolen var utestängd medels tunga draperier och rummet upplystes däm- padt af spetsbehängda lampor.
Luften var upp- fylld af vällukten från den mångfald af Gloire de Dijon, som i låga silfverskålar prydde mid- dagsbordet.
Dinern nalkades sitt slut, och stäm- ningen var mycket animerad.
Werenius hade, mörk i hågen, under hela middagen betraktat Bella, som af Ekenhjelm forts till bordet och med denne underhållit en särdeles liflig konversation.
De adjektiver, hvarmed Werenius, under denna jämförelsevis korta tid, uti tankarne för- sett Ekenhjelm, voro rent utaf häpnadsväckande uti såväl kvantitativt som kvalitativt hänseende och voro ett ej vidare vackert vittnesbörd om häradshöfdingens mänskovänliga sinnelag.
Bella var intagande, klädd uti en ljus silkes- dräkt, som i mjuka veck föll kring hennes smärta gestalt.
Slutligen såg Werenius henne taga en ros och lemna den åt sin kavaljer, hvilken med hänryckning fäste den uti sitt knapphål.
Vår häradshöfding skar tänder utaf raseri och svor ve och förbannelse öfver denna koketta varelse, som snart skulle lyckas att göra honom svartsjuk som en turk.
Senare på aftonen dansade man, men We- renius hade uti sin förbittring gått ut i par- ken för att ensam med cigarren få gifva luft ät sina känslor.
» Werenius, hvar är du? » hördes Järnfält ropa.
» Du måste komma in för att dansa; damerna fråga efter dig; för resten är du bra ohöflig, som så här undandrager dig dina ka- valjersplikter.
Kom nu! » Werenius åtföljde honom motvilligt och in- trädde i salongen just i rätta stunden för att se Bella dansa förbi med Ekenhjelm.
Han bet sig förargad i läppen och uppbjöd Clara Järnfält samt visade sig så pessimistiskt och sa- tiriskt anlagd under denna korta stund, att hon förvånad blickade upp på honom, men då hon följde riktningen af bans blickar och sig Bella inbegripen uti en liflig flirtation med Ekenhjelm, förstod hon sammanhanget och hade svårt att dölja ett småleende.
Werenius ' sinnesstämning var ej afundsvärd, men han lugnade sig något, då vid hemfärden Claes på ett högst märkvärdigt sätt intrigerat sig själf och sin hustru på det främre sätet uti den lätta jaktvagnen, då naturligtvis Bella med häradshöfdingen fingo placera sig bakom.
Hvar och en försjönk uti sina egna tankar, såsom det ofta händer, när man efter flere timmars oafbruten sällskaplig konversation åker hem en varm sommarnatt.
Bella tänkte på Ekenhjelm och kunde ej undgå att jämföra honom med Werenius, en jämförelse, som, trots allt hennes koketterande med den först- nämnde, utföll till den senares fördel.
Hon tyckte egentligen utmärkt bra om Werenius, satte värde på honom, hade lärt sig att upp- skatta och högakta hans många goda egenska- per, och när hon nu ändå en gång skulle gifta sig, ty det måste hon ju antagligen, så kunde hon lika så väl taga honom som någon annan.
Men att Claes skulle få rätt, det var harmligt, och därför hade hon ju visat sig så intresse- rad af Ekenhjelm, fastän hennes hjärta sved vid tanken på häradshöfdingens kval.
(Ports.
o. slut i nästa n:r.)
ska visorna, hvilken ännu alltjämt aftryckes i våra större vissamlingar samt säkerligen ännu lefver på mången åldrig kvinnas läppar, ett känsligt och melodiskt minne från barndomens eller ungdomens tid, den tid, då till pianots eller helst guitarrens accompagnement ljöd: Mossbelupen hydda står vid Heklas fot; mörka granar skydda den mot stormars hot.
Men där inne — sorgsna minne — lifvets storm en ros bröt afl A n vid strand vi finne kors på Idas g r a f.
» Kors på Idas graf » är väl det enda af Charlotte Bergers för en 40 k 60 år tillbaka så rikligt inom den periodiska pressen kring- strödda poetiska blomstergåfvor, som numera lefver och i en framtid kommer att lefva.
Framför oss å arbetsbordet ligger emellertid en prydligt inbunden volym: samling af bortåt 150 poem i manuskript af Charlotte Berger samt originalbref från henne till den bekante journalisten Paul Fritz Mengel, sprittande kvicka och spirituella bref, men af väl enskild natur att offentligen kunna intressera — en unik sam- ling, tillhörig grosshandlaren C.
M. Carlander i Stockholm.
Som sagdt, brefven äro af ringa intresse för allmänheten, men af poemen torde ett och annat förtjäna ätergifvas, t. ex. nedan följande, hvilket så att säga är ett åpropos för årstiden; sista versen är en hyllning åt minnet af författarinnans broder, grefve Otto August Cronhjelm, en af sin tids mest upp- märksammade män, född 1800, löjtnant vid från svenska skaldinnors b l o m p a r t e r r.
sjöartilleriet, en af de främste riksdagstalarne inom det första ståndet, riddarehusdirektör, För I d u n af Birger Schöldström.
ordförande bland fullmäktige i riksgäldskonto- III.
ret, död af kolera i Stockholm 1834.
Liten efterskörd Grefvinnan Bergér.
f p r f p framstående svensk författare * har sagt, Ss^fe att man kanske kan finna det vara att gifva för mycken vikt åt en enda visa, då man lemnar lefnadsuppgifter om den, som i det hela icke utfört någon annan vitter bedrift än diktat den.
Därtill drista vi oss svara, att, så framt diktarstil mätes med annat än längd- mått, en populär visa alldeles icke utgör nå- gon ringa vitter bragd.
Atterbom säger ock, som vi vilja minnas, att » Ich denke dein » är en större gärning än den stora literaturhisto- rien af G-ervinus.
Under det inom poesiens öfriga arter talang och konstnärligt förstånd till viss grad kunna insättas i stället för ur- sprunglig danande kraft, minskas inom lyriken dessas betydelse, under det å andra sidan for- dringarna stegras på den primitivare kraften, den första af skaldens egenskaper.
Till att frambringa ett äkta poem fordras en elan, af hvilken icke många äro mäktiga, och dess po- pularitet betyder så till vida mera än andra vittra alsters, som dess oäkthet lättare ertap- pas, därför att det är så föga sammansatt.
Må penningmannens namn utplånas, hans, som blott lefde för sig själf — han hade godt, medan han lefde — men ett minnets tack åt den, som kännt för andra och utsjungit, hvad han erfor djupare än de!
Dessa reflektioner äro närmast fällda i an- ledning af den kända visan » Lilla, vackra flicka, om du vill, hörer dig mitt hela hjärta till », författad 1824 af den vermländske prest- mannen Bernhard Alstermark — hvilken, i förbigående sagdt, ju gamla vermländingar säga stått delvis modell till Gösta Berlings b i l d —; men de kunna delvis äfven tillämpas på en annan af de på sin tid allra populäraste sven- * Richard Bergström: Literatur o. Natur, sid. 162.
Till B l o m s t e r k r u k o r n a i m i t t fönster, i mars månad.
Vintern sorgligt kring min boning hvilar, frostig drifva öfver fältet rår, och man hör den kalla stormens ilar; men uti mitt fönster är det vår; blomman där med vårens färger prålar, grönskan står så frodig där, så rik, och för ögat alla dagar målar mången aning frisk o c b sommarlik.
Passifloras rika krans, så nära kring det hvita korset delar sig, om odödlighetens hopp och ära mången gång den gladt påminner mig; fritt snöflingorna må slå mot rutan, sorgens pilar nå mig i sitt lopp!
Ack, hvad vore detta lifvet utan religionens tröst och ljusa hopp?
Obemärkt vid passifloras sida står resedan, anspråkslös och mild, för att ambraljufva ångor sprida ifrån ytans tomma fägring skild; lik välgörarn, som i tysthet skänker vård och hjälp i nödens ögonblick och, då han det goda gör och tänker, döljer sig för tacksamhetens blick.
Stolt resedans granne, höga lilja, skjuter du din rika stängel där!
Drottningtiteln blomstren dig bevilja, och en kunglig sinnebild du är.
Oskuldens och fridens hvita ängel, dubbla egenskaper har du fått, vällukt doftar från din vackra stängel, du ej bländar våra ögen blott.
Med kanariefågelns sång du höjer, gula nejlikstånd, din stängel opp, som för blommans rikedom sig böjer, festligt omhvärfd utaf knopp vid knopp.
Lik en lycklig mor bland barnens skara, då på dem hon blickar ned så huld, tyckes blomman stolt och fåfäng vara öfver sina rika knoppars guld.
Sällsam, melankolisk bland de sköna, med de dystra, sammetslika blad, står en svart pensée ibland det gröna.
Blomma, du är vacker, men ej glad!
Ljusa glädjen likväl ej behagar alla stunder: jag är glad, men har äfven någon gång de mulna dagar, då jag älskar les pensées noires.
Friska murgrönsranka, du, som kröner bilden af en evigt saknad bror, af den ädlaste bland Sveriges söner, i ditt gröna skydd jag den förtror!
Du medborgarkronan vänligt skjuter kring de älskande, de rena drag, vid hvars anblick jag med smärta gjuter systerliga tårar än i dag.
Christina Charlotta Ulrika Berger, född gref- vinna Cronhjelm af Flakunge, såg först dagen den 21 augusti 1784, blef 1817 gift med ma- joren vid Smålands dragoner Johan Göran Ber- ger — känd o c k som lyckad k o m p o s i t ö r: bl.
a. har han tonsatt sin makas p o e m » K o r s på Idas graf » — och afled i L i n k ö p i n g den 25 maj 1852.
Hennes på sin tid m y c k e t lästa och omtyckta romaner — » Trollgrottan i San Miniatos dal » (tr. 1816), » T h i l d a o c h E b b a eller Ruinerna vid B r a h e h u s » (tr. s.
), » A l - bert o c h Louise eller D e n dubbla upptäckten » (tr. 1817), » A g n e s och Alfred eller D e trenne äpplena » (tr. 1828) och hvad de allt heta — känner numera ingen m ä n n i s k a.
blott en eller annan förtorkad bokmal.
till; hvad be- träffar hennes p o e m däremot, så » än i dag vi finna K o r s på Idas graf » — åtminstone i våra visböcker.
För Idun af (Forts.) Jämte bankiren och den unge bajraren stego två djupt sorgklädda, franska damer o c h deras kammarjungfrur in i samma omnibus.
Därtill kommer ytterligare en tysk herre, hvilken ser ut som en gammal diplomat.
Han ledsagas af en yngre man, kanske hans son eller sekreterare, tänker Bertarelli.
Vagnen är fylld, och hästarne sätta sig i rö- relse för att forsla de resande upp till den på en bergskulle belägna staden, som redan länge tett sig för deras ögon med sin höga, allt domi- nerande kyrkkupol.
Bankiren blir ängslig till m o d s, j u mera han närmar sig helgedomen, där endast den sannt troende finner bönhörelse.
Hur kan han väl räkna sig till dessa, han som varit så ljum i sin tro, ja, varit D ä r a däran att, i likhet med sin hustru, förneka jungfru Marias förmedlarekall?
Om han ändå kunde återfå sin barndoms slarka tillförsikt eller den unge tyskens o c h de franska enkornas blinda tillit — denna tillit, som kan för- sätta berg!
Huru glada äro ej dessa människor i sitt hopp att genom pilgrimsfärden frälsa sina kära ur skärs- elden samt tillförsäkra sig själfva en gång en sa- lig hädanfärd.
Tiggare omsvärma vagnen.
De tvifla ej på att erhålla hvar sin almosa a f pilgrimerna.
Huru skulle väl de, som önska vår Herres bistånd, kun- na neka den fattige medbrodern en ringa skärf?
På den stora, runda platsen framför kyrkan vimlar det af resande från alla världens kanter, komna från när och fjärran, för att bedja.
Kyrkans inre med sina guldmosaiker och al- frescotaflor skiljer sig ej särdeles från andra gam- la tempel.
Uppmärksamheten dragés därför strax till midtelskeppet med den stora marmorbalda- kinen.
Men blott få ge sig tid att studera det konstar- bete, Italiens störste mästare nedlagt på marmor- hölstret, o m man så får kalla det fodral, som in- nesluter » la casa santa ».
Fyra små, fint mejslade dörrar öppna sig i mar- morn o c h föra in i det allra heligaste.
Utanför ligga flere personer på knä, bland dem en kvinna, ihopkrupen, så att hon nästan liknar ett klädbylte.
Händerna skyla ansiktet och en- dast, när hon någon gång vrider dem liksom i förtviflan, ser man, att hon är ung och äfven skön.
Hon tyckes fullständigt oberörd af allt, som omger henne.
Hon blickar ej ens upp, när Ber- tarelli kastar sig på knä bredvid henne, gripen af hennes brinnande andakt.
Han känner sig såsom aldrig förr inspirerad till bön, och ur djupet af sitt hjärta anropar han madonnan o m nåd att värdigt träda inför henne.
Styrkt o c h med nyvaknadt hopp reser han sig slutligen upp.
Grannen dröjer där ännu i samma ställning.
Nu vrider hon ånyo sina händer, så att det nä- stan knakar i de fina lederna.
Hvad månne är orsaken till denna unga, sköna kvinnas ytterliga förtviflan?
Är det kanske nå- gon svår synd hon har på sitt samvete?
Strax innanför dörren upptäcker Bertarelli sin tyske vän, på hvars uppåtvända ansikte spåras den mest lågande andakt, parad med salig hän- ryckning.
Den lycklige!
N:R 86 LÖRDAGEN (661).
PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: IDUN ' — - KR.
» 3: - FRÅN UTGIFNINGSDAGAR: HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
ETT ARTISTBO DEN 28 O K T O B E R REDAKTÖR OCH UTGIFVARE: F R I T H I O F H E L L B E R G TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
PÅ: JOHAN NORDLING 12:TE ÅRG.
BYRÅ O C H EXPEDITION: KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALL- KLARA S.
SÖDER, STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
med fel och förtjänster och en lika outtömlig guldgrufva att ösa ur för den konstnärliga skaparlusten.
Då drömde man helst om allt det där i en fransk bondby eller i skuggan af Firenzes gamla palats.
Men nu börjar konsten trifvas här hemma — till en viss grad åtminstone, och konstnä- rerna också.
De senare, de som blifvit riktigt stockholmiserade, ha slagit ned sina bopålar i de mera pittoreskt belägna stadsdelarne, där gatorna orma sig uppför bergsknallar mellan stämningsfulla gamla hus, på hvilkas fasader seklers vintrar och somrar etsat en säregen patina, mellan lutande plank och så godt som hängande trädgårdar, bakom hvilka staden rullar ut sin stora fondkarta af vatten, kajer, parker och husmassor.
Det var däruppe på högsta bergskrönet, i ett hus, smyckadt med torn och trappgaflar å la gammal riddarborg, som Idun här om dagen, med sin oskiljaktiga kamera i handen, ringde på hos artistparet Georg och Hanna Pauli.
Deras nu pågående vackra utställning hade nämligen gifvit oss en lika osökt som kärkom- men anledning att störa dem i deras privatlif, och vi hade under vägen förberedt oss på att möta deras eventuella invändningar mot vårt fotograferingsförslag med hela styrkan af vår journalistiska bevisföring.
Efter en älskvärd skärmytsling, ty älskvärd- het är något, som utmärker konstnärs folk i allmänhet och det artistpar, hvarom här är fråga, i synnerhet, erhöllo vi det önskade raed- gifvandet, och därefter bar det af uppför många trappor till ateliern, ty den rätta milieun skulle vi förstås ha kring porträtten.
A, isiuiuDcr^ IOLO.