Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erfarenheten hade nemligen utvisat, hurusom lägrad qvinna esomoftast af blygsel, af fruktan för den skymf hennes tillstånd medförde och af bekymmer för sitt framfödda barns öde, ej låtit sig afskräckas från barnets afdagatagande genom det i lagen utsatta dödsstraff, hvilket hon deremot betraktade som »en önskad utväg alt på en gang varda håde skam och bekymmer qvitt»; och derför ansåg Kongl. Maj:t nödigt att söka undanrödja de anledningar till ökande af en vilseförd men olycklig qvinnas blygsel och vanära, som förelunnos uti lagstiftningen och uti från fordna tider ännu bibehållna fördomar.
För detta ändamål utkom 1778 års Kongl. Bref, hvilket alltså stadgade: att den hemliga kyrkoplikt, som å lägersmål borde följa, må af hvilken prest, som derom anmodas, verkställas uti vittnens närvaro, med förbud för dessa alt sådant upptäcka; att ej någon för omförmälda förseelse må utestängas från församlingens gemenskap eller hindras från salighetsmedlens nyttjande, oansedt åtal är vid domstol anhängigt; att ej skillnad må göras vid dop emellan äkta och oäkta barn; att häfdad qvinna uti lysningar till giftermål, eller andra handlingar, ej må utmärkas såsom mindre ärlig, eller med annat menligt, eller sorn lägersmålet betecknar; alt den qvinna, som för lägersmål tilltalas, må ega alt skriftligen svara, med åliggande för domaren, derest hennes inställelse ovilkorligen fordras, att ej genom otjenliga och onödiga frågor blottställa henne för skymf och begabberi; att när häfdad qvinna upptäcker sitt tillstånd för fader eller moder, husbonde eller matmoder, den, för hvilken hon sig yppat, bör ej allenast dölja hennes tillstånd, utan ock hafva vård om henne samt befordra barnet till dop och christendom; att ej någon, vid ansvar, må förebrå lägrad qvinna hennes förbrytelse, hvarken före eller efter förlossningen; samt slutligen att qvinna, som vill å okänd ort förlossas, må i sådant uppsåt lemnäs ostörd, utan någons åtal eller efterfrågan om hennes person eller tillstånd; hvarförutan författningen innefattar föreskrift till lättande af den förlägenhet, hvaruti en fattig qvinna, som framfödt barn, sig befinner.
Sådant är innehållet af omförmäldta Kongl. Bref.
Alla dess föreskrifter gå tvärtom uppenbarligen ut på undanrödjande af de motiver, som vanligen drifva till berörda brott, på förmildring af de lidelser och känslor, som ofta så öfverväldiga den vilseförda qvinnan vid den tidpunkt, då följderna af hennes felsteg bekräftats af ett lef Bih. till R.
Fröt. 11136 & 1637. 7 Sami. 1 Afd. 16 Hafi. <2 10 Lag-Ulskollets Betänkande JK 36. vande vilfne, att man i vissa lagstiftningar funnit henne ej kunna fullt tillräkna» de gerningar, hon i detta tillstånd begår.
Om derföre flere barnamord det oansedt nu föröfvas, än före författningens tillkomst, så mäste orsaken sökas i andra, utom densamma liggande förhållanden, bland hvilka en ökad folkmängd i första rummet torde böra tagas i betraktande.
Visserligen kan, det medgifves dock, ett och annat häfdande, under skydd af denna lag, döljas, men, på sätt deri förklaras, är denna «olägenhet mindre, än att, genom sträng efterfrågan i dylikt tillfälle, betaga ett blödigt sinne all utväg alt kunna dölja sin förbrytelse.»
Bemödandet alt, i sådant fall som detta, få vara obemärkt, uppenbarar dessutom en blygsamhet, hvilken åter vittnar om en sedlighetskänsla, den der ingalunda underhålles genom den stränghet i behandling, sorn författningen velat förekomma; och dea offentliga sedligheten vinner ej på sedeslöshetens allmängörande.« 1 enlighet med detta yttrande afstyrktes äfven förslaget och afslag derå blef äfven följden af Rikets Ständers öfverläggningar i ämnet.
Ständerna vidhöllo dermed en åsigt, som vid särskilda tillfällen förut blifvit af dem uttalad, då fråga uppstått om upphäfvande af ifrågaställa författning; och då Utskottet ej kan anse de af sista Riksdagens Lag-Utskott anförda skäl jäfvade af nu gjorda framställningar, föranlåtes Utskottet vördsamt hemställa, om icke Rikets Ständer läcktes förklara, alt ifrågavarande motioner ej kunna bifallas. ■ ' Slockholm den 22 Maj 1857.
Reservation er: af Herr Adlercreutz: »Under sken af att söka förekomma barnamord, lemnar den ifrågavarande författningen åt häfdad qvinna, som önskar dölja sitt hafvande tillstånd och göra sig qvitt det för hennes framtid besvärliga barnet, uttrycklig frihet alt kasta det ut i veilden utan vård af sin moder eller ens kännedom om henne, ja än mera, den bereder den lättsinniga och samvetslösa modren det yppersta tillfälle att, okänd och ostörd af andra, genom våldsam eller vårdslös behandling sluta det arma barnets lif; och att författningen blifvit för sådant ändamål begagnad, derom finnes månget ojäfaktigt vittnesbörd.
Om nu det medgifves, att lagarne böra vara så inrättade, alt de ej stå i strid mot sedlighets-buden, så tyckes det mig ock vara hög tid alt återtaga ur lagstiftningen dessa medgifvanden, under hvilkas skygd till och med de grofsta brott föröfvas, utan att blifva åtkomliga för lagens straffande hand.
Utom dessa och ännu flera i författningens anda liggande skäl att ej låta den oförändrad qvarstå, synes mig densamma ej heller stå väl tillsammans med sedermera uti Förordningen den 4 Maj 1855 meddelade stadganden i afseende på kyrkotuktens upprätthållande, hvarföre, och då det Kongl. Brefvet finnes i vissa andra delar föråldradt, jag för min del skulle finna särdeles önskligt, alt det blefve till Lag-Ulslcollets Betänkande Jtf 56.
11 liela sitt innehåll upphäfdt, med undantag endast af 5 morn., deri stadgas, att lägrad qvinna eger alt skriftligen erkänna sin förbrytelse.» af Herr Biskop Annerstedt; af Herrar Dornprostarne Björling och Bring samt Herr Prosten Ljungdahl, hvilka förklarade att de instämde uti den af Herr Adlercreutz afgifna reservation.
Härjemte skulle antecknas, alt Herr Sparre, Sigge, icke deltagit uti ärendets afgörande.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOll. RECKMAN, 1857. Lag-Utskoltets Betänkande N:o .77. I I:o ST. Ant. till Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående stiftande af en lag emot misshandling af djur.
Dessa motioner äro väckta, inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Hagströmer, J. J., inom Högvördiga Preste-Ståndet af Herr Prosten Carlander samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmäktige Sven Ersson från Stera Kopparbergs län, Gustaf Johansson från Kronobergs län, Paul Fritz Mengel från Upsala län och Pehr Östman från Wester-Norrland, af hvilka de fyra förstnämnde blott yrkal, alt en lag måtte utfärdas emot misshandling af husdjur, under hemstäl lan af Gustaf Johansson om icke straffet för dylikt förfarande må bestämmas till böter från fem till och med tjugufem Riksdaler Riksmynt, med rätt för hvarje välfrejdad person, att till åtal angifva förfarandet, hvaremot det af Paul Fritz Mengel och Pehr Östman, af hvilka den sistnämnde ansett misshandling af djur i allmänhet böra bestraffas, blifvit föreslaget, nemligen: Af Paul Fritz Mengel, ”att, med upphäfvande af straffbestämmelsen i 22 Kap. Byggniuga-Balken, stadgas måtte:
Hvar som misshandlar eget eller annan tillhörigt husdjur, vare sig genom att vid arbete uppenbarligen öfveranstränga dess krafter, så alt det deraf lider mehn, eller genom uppenbar missvård, eller otillräcklig föda, då rätter nöd ej dertill skuld är, eller genom ändamålslös eller öfver behofvet sträckt hård behandling och medfart — straffes med böter, efter som om ständigheterna äro, ifrån fem till tjugufem Riksdaler Riksmynt.
Bik. lill B.
Prot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 1 Afd. 17 Höft. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 37.
Den sorn andra resan, eller oftare, beträdes med sådan brottslighet, plikte efter omständigheterna tio till och med femtio Riksdaler.
Tillhör kreatur annan person, vare dess rätt till skadestånd efter lag alltid förbehållen.
Förbrytelser af denna art eger en hvar, och åligger det allmän åklagare, att åtala, och varde böterne fördelade till tveskiftes emellan den som förbrytelsen åtalar och socknens fattige.
Vid bristande tillgång hos den sakfällde, skola böterna förvandlas till enkelt fängelse, efter hvad i 10 kapitlet i § Utsöknings-Bajken och 8 punkten i Kongl.
Förklaringen den 25 Marti i 1807 sägs.” Och af Östman: att en förordning måtte utfärdas af följande innehåll: ”Ilen som på ett rått sätt misshandlar djur och derigenom väcker förargelse, skall vara förfallen till böter från och med en till och med femtio daler.” Omlörmälda motioner hafva öfverleninats till behandling af Lag-Utskottet, som af bilagde protokolls-utdrag inhemtat, hurusom åtskillige ledamöter inom Rid— derskapet och Adeln samt Preste-Ståndet förordat de af Herr Hagströmer och Herr Prosten Carlander gjorda framställningar; och, efter ämnets öfvervägande, har Utskottet äfven funnit sig böra instämma med dem eller med de motionärer, som anse djurs misshandling böra beläggas med straff.
Icke som skulle vi för det närvarande helt och hållet sakna stral!* derå, ty i Byggninga-Balkens 22 kapitel stadgas redan ansvar å den som ”sargar annans fä men delta stadgande har uppenbarligen endast till mål att förekomma skada å hvad annart tillhörer.
Sker nemligen ej skada, kan något ansvar icke komma i fråga.
Grymhet i behandling af kreatur vittnar dock om ett rått och omenskligt sinne, hvaraf, om det lemnäs otygladt, de vådligaste utbrott äro att befara.
Den sårar den bättre hos menniskan inneboende känslan och är oförenlig med mildare seder.
Derföre hafva ock andra länders lagstiftare betraktat sådan grymhet såsom en brottslig yttring af menniskans frihet och följaktligen upptagit den bland straffbara handlingar.
I Norrige har man redan länge derå haft straff; och innevarande år är en lag i samma syftning jemväl antagen i Danmark.
Att här i landet äfven är behof af en sådan lag, derom lemnar, tyvärr, dagliga erfarenheten bevis.
Redan vid 1844 års riksmöte väcktes ock fråga om en dylik lag.
Frågan föll emellertid på den grund, bland annat, att man fruktade, att icke med nog tydlighet kunna uppdraga den gräns, då den måttliga, ofta nödiga agan kunde anses öfvergå til! straffbar misshandling.
Men i delta likasom i flere Lag-Utskottets Betänkande N:o 37. 3 andra likartade fall kan lagstiftaren blott uttala den allmänna regeln, hvars tillämpning på konkreta fall måste öfverlemnas åt domaren.
Honom tillhör att urskilja huruvida djuret blifvit handteradt på ett förnuftigt sätt eller om icke ändamålet kunnat vinnas genom andra, känslan ej upprörande medel.
Af sådan anledning tvekade ej eller 1848 års Lag-Utskott, att tillstyrka införandet i strafflagen af ett stadgande, som innefattade straff för kreaturs misshandling; och nu väckta särskilda förslag, samt det understöd de inom Riks-Stånden rönt synas innebära ett ojäfvigt vittnes börd derom, att en lag af ifrågaställa art är af allmänna tänkesättet påkallad.
Det är således i öfverensstämmelse härmed, sorn Utskottet nu till pröfning öfverlemnar nedanstående förslag.
Detsamma afser så vål egna som andras kreatur, d. v. s. alla de djur, som man i hemmet vårdar.
De kunna benämnas hus- eller hemdjur; och på så sätt har Utskottet sökt medla emellan de väckta förslagen i denna del.
Meri då det lika litet i detta fall, sorn i allmänhet kan öfverlemnas åt den enskilde att uppträda såsom åklagare, der han ej är målsegare; då någon särskild föreskrift här ej erfordras om rättigheten att till åtal angifva misshandling af djur; då lagens stadgande i 22 Kap.
Bvggninga-Balken, om skyldighet för den som skadar annars kreatur, att ersätta skadan, kommer att qvarstå oförändradt; då Utskottet ej anser lämpligt att bestämma någon särskild grund för förvandling af de böter, som kunde komma att ådömas efter föreslagna författningen; och då den latitud i bötes-straffet, som Utskottet funnit nödig, omintetgör behofvet af särskild bestämmelse för iteration af ifrågaställda förbrytelse, har Utskottet ej eller i förslaget upptagit något i dessa delar •. utan får Utskottet, med anledning af väckta motioner, tillstyrka det måtte Rikets Ständer besluta en författning så lydande:
Med ändring af straffbestämmelsen i 22 Kap. 2 § Byggninga-Balken, stadgas som följer:
Visar någon i behandling af egna etter andras kreatur uppenbar grymhet; straffes med böter frän Fem titt och med Etthundra Riksdaler Riksmynt.
Riksdags-fullmäktigen Johan Lekberg från Nerike anmälde att han ej deltagit i handläggningen af ifrågavarande ärende. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 38.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 29 Maj 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående utfärdande af en lag, som förekommer olägenheterna af det i handeln rådande utborgnings-system.
Denna motion, sorn hos Vällofliga Borgare-Ståndet blifvit väckt af Herr Almgren, är af följande lydelse: ”Det nu existerande olyckliga kredit-svstemet måste så mycket som möjligt frånträdas eller förändras; och denna förändring måste gå till roten af det onda eller till det för handen varande förhållandet emellan konsumenterna och minuthandlanderne, och emellan dessa sednare och parti-handlanderne.
Gemom minuthandlandernes många och långa utborgningar till tusentals personer och till belopp från några få skillingar till hundradetals riksdaler och derutöfver, inträffar nemligen nu, att största delen af desse handlandes årliga omsättnings-belopp ligga overksamma, fastlåsta i bokföringen; och enahanda förhållande inträder i sin tour med partihandiandernes rörelse-kapital, till följd af deras utborgningar till minuthandlanderne.
Dessa oerhörda summor af flera millioner, som på sådant sätt nu ligga döda i såväl partisom minut-handlandernes höcker, mäste pä ett eller annat sätt bringas lill lif och rörlighet.
Utan lösningen af detta problem, skall hvarje försök af Svenska handlande och närings-idkare alt täfla med utlänningar i samma fack blifva vanmäktigt, ja omöjligt, enär dessa hafva icke allenast fördelen af rikligare grundkapitaler, utan äfven tillfälle att genom en liflig omsättning mångfaldiga produktionskraften af samma kapitaler.
Och för att komma till lösningen af nämnda problem, får jag föreslå såsom i min tanke den verksammaste, om ej enda utvägen, ”att alla så väl minuthandlares och parti-handlares bokföringar, som ock alla de öfriga närings-idkares, hvilka till förande af handelsböcker äro berättigade eller skyldige, Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. måtte, inom den kortaste tid efter utborgningarne sorn möjligt, förvandlas till sådana förskrifningar eller accepter af debitorerne, som kunna af kreditorerne begagnas i låneväg och således göra de sednares kapital- och varu-omsättnipgar under årets lopp flerfaldigare än under närvarande förhållanden; och får jag, i följd häraf, yrka, att Rikets Ständers Lag-Utskott måtte vid denna riksdag, i hvad fall suni helst, utarbeta och förelägga Ständerna en lag, som bestämmer sättet huru, och tiden inom hvilken fordringar på grund af handelsbok skola i förskrifningar eller accepter af förutnämnda beskaffenhet förvandlas.” Lag-Utskottet, till hvilket berörda motion, jemte deremot framställda anmärkningar, blifvit öfverlemnad, har, efter öfvervägande deraf, kommit till den öfvertygelse, att motionen ej kan föranleda någon lagstiftaings-åtgärd.
Det är .icke första gången, som klagan öfver det i handeln rådande utborgnings-system framburits till Rikets Ständer; men det öfverklagade onda lärer icke kunna afhjelpas genom lagarne.
Visserligen synes sorn borttagand.e af allt vitsord åt handlandes böcker beträffande gjorda utborgpipgar i viss mån skulle leda tili ändamålet; men en så genomgripande åtgärd har motionären ej ifrågasatt.
Hvad den större handeln angår, skulle vår lagstiftning derigenom ock råka i uppenbar strid mot andra länders; och i afseende på den mindre handeln eller på förhållandet emellan de handlande och konsumenterne torde åtgärden här svårligen kunna genomföras.
Ej heller har mer än en och annan röst derföre låtit sig förnimmas vid de tillfällen, då detta ämne varit föremål för Ständernas öfveriäggningar; hvaremot den allmänna meningen visat sig obenägen för vidare inskränkning af vitsordet, än den, som under sednare tider egt rum.
Det första steget till sådan inskränkning togs genom Kongl. Förordningen den 6 Oktober 1848 och det sista genom Kongl.
Dessa förlattningar öfverensstämma emellertid deri, att handelsbok medför blott halft bevis angående utborgning, gjord till annan än affärsman: att delta vitsord förloras, derest räkning ej inom viss tid tillställes gäldenären; samt att om denne underlåter att inom foreskrifven tid klandra räkningen, densamma skall anses lika gild som förfallet skuldebref; men tiden för räknings utfärdande och för klander var utsträcktare i den äldre än den yngre författningen, som stadgär, alt räkning skall utfärdas inom tre månader efter utborgnings-året och klandras inom lika tid efter emottagandet.
Genom den inskränkning, som sålunda i så väl ena som andra fallet blifvit gjord, har man bland annat sökt att, så vidt sig göra låter, minska olägenheterna af utborgningar eller att förekomma långvariga bokfordringar och således göra deni så snart möjligt är för fordringsegaren användbara; ty alt helt enkelt förklara, att hvarje i handelsbok antecknad fordran efter någon kort tid ”förvandlas i sådan Bih. till B.
SL Prgt. i856 $ 1857. 7 Sami. 1 Afd, 17 Höft. (5 Lag-Utskotlels Betänkande N:o 38. accept eller förskrifning, som kan af kreditorn begagnas i låneväg” ligger ej inom lagstiftningens befogenhet.
En dylik förvandling kan nemligen ej ske ensidigt.
Genom underlåtenhet att klandra räkning, varder den väl, efter hvad redan är antydt, lika utmätningsgild som accepterad räkning eller utfärdad förskrifning; men gäldenären liar haft tillfälle att bevaka sin rätt; och detta är alltså det enda sätt, hvarpå, efter Utskottets omdöme, det af motionären sökta mål lämpligen kan nås.
Detsamma synes vara att framkalla kurserande kredit-papper; men erhållandet deraf måste bero på frivilligt aftal.
Det står fördenskull den handlande öppet att utborga sina varor antingen på hok eller mot för honom i låneväg användbart papper; och det ankommer följaktligen ytterst på honom sjelf att afhjelpa de öfverklagade olägenheterna.
Lagen kan ej, utan att ingripa i det fria sedliga aftalet, deremot lägga något hinder; och det är på grund häraf, som Utskottet ej anser sig, med anledning af ifrågavarande framställning, hafva anledning att tillstyrka någon förändring i gällande lagstiftning; hvadan Utskottet vördsamt hemställer, om icke samma framställning må lemnäs ulan afseende.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. 1 !*:o 39.
Ank. till Exp.-Dtsk. d. 15 Juni 1857, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af framställda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 8 öfver väckt motion, angående förändrad lydelse af 4 § 1 Kap. Giftermåls-Balken.
Berörda Betänkande, hvilket Höglofliga Ridderskapet och Adeln afslagit, men Vällofliga Borgare-ståndet och Hedervärda Bonde-ståndet bifallit, har deremot inom Högvördiga Preste-ståndet gifvit anledning till anmärkningar, sorn föranledt den i betänkandet behandlade frågans återförvisning lill Lag-Utskottet.
Dessa anmärkningar kunna sammanfattas till följande: l:o Att motionärens förslag om giftomanna-rätteus utöfning af “välviljaude fosterföräldrar och husbondefolk“, då känd giftoman ej finnes, desto mindre bordt, på sätt skett, af Utskottet lemnäs utan uppmärksamhet, som detta förslag ej allenast i fråga om fosterföräldrar öfverensstämde med hvad Lag-kommiltéen och Lag-beredningen föreslagit samt en i glömska fallen författning stadgade, ulan äfven hade till syftemål att förekomma den långsamma och med kostnader förenade nödvändigheten att anlita domstol i det fall, att någon saknar giftoman, hvilket fall städse inträffade i afseende på mö af oäkta börd, enär, på sätt förut vore anmärkt, gällande lagstiftning, beträffande giftomanna-rätten, endast afsåge mö af äkta säng; — samt 2:o att andra punkten i Utskottets förslag, som innefattade två raomenter, saknade Bih. till R.
Prol. 1856 ^ 1857. 7 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 1 2 Lay-Utskoltets Utlåtande \:0 39. erforderlig tydlighet, dels emedan ordet “tillstånd* i sednare momentet, likasom ordet “skicklig” i det första häntydde på en psykisk brist, ehuru förstnämnda ord synbarligen hade afseende å yttre omständigheter eller orsaker, hvilka dock kunde inbegripas under första momentet, hvadan det andra skulle vara öfverflödigt, dels ock på den grund, att, enär icke detta sednare moment, utan blott det föregående, afsåge det förhållande, att rätt giftoman jäfvas, det begagnade uttrycket “lag samma vare* vore oriktigt, helst ingen kan vara närmast den jäfvade, då icke någon är jäfvad, för undvikande af hvilken otydlighet det blifvit föreslaget, antingen att ifrågavarande momenter måtte göras (ill två särskilda punkter, eller ock att begge må sammandragas och erhålla denna lydelse: “Ar rätt giftoman ej i tillfälle att giftomanna-rälten utöfva eller vill man jäfva giftoman förthy att han ej skicklig är eller af annat skäl; varde ock detta hos rätten anmäldt, och gillas det, vare giftoman den, som närmast i ordningen är att giftomannarätt utöfva, efter thy i 2 och 3 §§ skils.” [ anledning af hvad sålunda blifvit anmärkt, får Utskottet till en början förklara, att Utskottet ingalunda lemnat motionärens framställning, att “välviljande fosterföräldrar och husbondefolk” måtte berättigas utöfva giftomanna-rätt, utan uppmärksamhet vid pröfningen af väckta motionen, ehuru
Utskottet ansett sig ej kunna understödja framställningen; Och motivet dertill har Utskottet äfven anlydt.
Till stöd för sin framställning hade nemligen motionären hufvudsakligen åberopat, att de i I Kap.
Giftermåls-Balken innefattade stadganden ej skulle hafva afseende å annan qvinna än den, som är af äkta börd; men att Utskottet ej kunde dela denna åsigt, har i afgifua betänkandet uttryckligen tillkäunagifvits.
Emellertid har motionären nu ytterligare sökt att göra sin mening gällande, och han synes egentligen stödja densamma på den grund, att oäkta barn ej hafva arfsrätt efter föräldrar; men giftomanna-rätten beror icke på arfsrätten, utan på skyldskaps-förhållandet eller blodsbandet; och detta uppkommer genom så väl äktenskap som lägersmål, på sätt i 9 § af Giftermåls-Balkens 2 Kap. sägs.
I allt fall skulle Utskottet ej kunnat förorda giftomanna-räiiens omförmälda utsträckning eller öfverlåtande till fosterföräldrar och husbondefolk.
Det är visserligen sannt, att Lag-komraittéen tillstyrkt, att denna rätt må utöfvas af fosterföräldrar; men då motionären derifrån hemtat stöd, har han förgätit att hvad kommiltéen härutinnan tillstyrkt har oskiljaktigt samband med särskilda föreslagna stadganden, angående fosterföräldrar och fosterbarn.
Dylika stadganden saknas deremot i gällande lagstiftning; och så länge den ej bestämmer hvad med fosterföräldrar förstås, samt hvilka skyldigheter deni åligga, lärer lagen ej kunna tillägga dera några rättigheter.
Dessa sednare kunna endast blifva följder af de förra; och derföre förklarar Lag-kommittéen uttryckligen, att den giftomanna-rätt, som kommittéen tillagt fosterföräldrar, “står i sammanhang med hvad särskildt föreslås om fosterbarns upptagande.”
Att något i denna del skulle finnas stadgadt i gällande lagstiftning, men vara fallet i glömska, har Utskottet ej förmått upptäcka.
Väl innehöll 1805 års lego-stadga, att till uppfostran upptaget barn ej må hindras att träda i äktenskap, så vida laga skäl La g-Utskottets Utlåtande
N:o 39. 3 emot giftermålet af fosterföräldrarne ej visas; men denna stadga är till alla sina delar upphäfd genom Kongl. Lego-stadgan den 23 November 1833, deri en sådan bestämmelse som den nyssnämnde, ej blifvit intagen.
Tilläfventyrs har man härvid tagit i betraktande olämpligheten att gifva denna bestämmelse, innan fosterföräldrars förbindelser blifvit genom lag bestämda; men vådligare vore dock, att åt husbondefolk anförtro giftomanna-rättens utöfning.
Förhållandet emellan husbonde och tjenare är till grund och väsende af helt annan art, än det, som bör grundlägga omförmälda rätt.
Det är i sjelfva verket numera ej annat, än ett legoaftal eller, med andra ord, ett koutrakts-förhållande, till tiden begränsadt med noga afmatta juridiska ömsesidiga förbindelser.
Tjenstehjonet hörer icke enligt lag till familjen; det är deraf oberoende, då det uppfyller sina åtagna förbindelser; Och familjen kan derföre ej hafva större rätt, än att fordra förbindelsernas uppfyllande.