Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svenska fartyg få äfven till skeppsbehof tullfritt intaga öfriga förnödenheter, som till skeppets behof i mån af dess storlek kunna anses oundgängliga, hvartill äfven må räknas 1 famn ved, 1 tunna tjära, i tunna beck, 2 st. år- och 4 st. spak-ämnen för hvarje 20 läster af fartygets drägtighet och derunder.
Främmande fartyg må deremot ej heller till skeppsbehof intaga sådana förnödenheter, utan erläggande af derför belöpande tullafgifter. § 20.
På det skeppare och besättningar å svenska krafvelfartyg, större eller mindre, må komma till säkert åtnjutande af den fering, sorn, uti Wårt år 60 1748 utfärdade reglemente, dem till uppmuntran blifvit tillagd, skola skeppare och besättning vid den tullkammare, der lossning sker, af den tull, som för fartygets medbragta last inflyter, mot behörigt qvitto erhålla dess forin g, utgörande, vid fart från östersjön * för en skeppare 1 riksdaler 16 sk., för en styrman 28 sk., och för de öfrige af besättningen, såväl som gossar, hvardera 21 sk.; från de vid Nordsjöny kanalen och Atlantiska hafvet belägna Europeiska orterför en skeppare sju riksdaler 9 sk., för en styrman tre riksdaler 28 sk., och för det öfriga skeppsfolket hvarje person två riksdaler 42 sk.; samt från Medelhafvet och Levanten> skepparen nio, riksdaler, styrmannen fyra riksdaler 24 sk., och för hvardera af den öfriga besittningen tre riksdaler 28 sk., allt svenskt banko; men då tullbeloppet för medförda varor icke uppgår till minst 50 riksdaler banko, bestås skeppare och besättning ej någon föling, från hvilken förmån äfven inhemska på klink bygdå samt utländska fartyg äro uteslutna.
Skeppare, som komma från Medelhafvet, men tillika intagit last uti Westersjöhamnar, njute föring, såsom från Medelhafvet, när tullen för de derifrån i svenskt fartyg medbragta varor stiger till en fjerdedel af tullbeloppet för de varor, sorn annorstädes blifvit inlastade.
Yid. ett annat förhållande bestås, endast den mindre föringen. § 21.
Anser godsegaren en sålunda förskämd vara icke kunna draga den i införselstariffen utsatta tull, må han äska laga besigtning å godset, hvilken då skall af magistratsperson, med biträde af två sakkunnige och ojäfvige män, verkställas, i närvaro af vederbörande tullkammareföreståndare, som eger att, under tjenstemanna-ansvarighet, för bevakande af kronans rätt, besigtningsåtgärden kontrollera., Befmnes godset hafva under transporten undergått förskämning, skola besigtningsmännen ej allenast härom utfärda intyg, utan jemväl, efter granskning af behöriga lasthandlingar, attestera värdet af enahanda vara i oskadadt skick.
Derest fog till anmärkning emot förrättningen icke förekommer, antecknar tullkammareföreståndaren sitt godkännande å besigtningsinstrumentet, som ej edsvurne besigtningsman äro pligtige att, der så äskas, med ed fästa.
Tullkammaren låter sedermera, efter föregången kungörelse, på öppen auktion i behörig ordning försälja hvad förskämdt är, hvarvid, under iakttagande, att godset såsom å nederlag befintligt eller oförtulladt försäljes, införselstullen för det, sorn enligt tariffen förtullas efter värde, 61 hellik nas efter faststäld tullprocent å auktionspriset, samt för annat gods ernot tariffbestämmelsen minskas i samma mån, som auktionspi’iset understiger det vid besigtningen för oskadad enahanda vara bestämda värde; kommande behållna auktionssumman att, sedan belöpande tull blifvit erlagd, godsegaren tillställas.
Försummar godsegare fullgörandet af bevisningen om varans förskämning utöfver fjorton dagar efter den preskriptionstid, hvarinom angifningsinlagan, jemlikt 30 § af gällande seglationsordning, bör vara till tullkammaren aflemnad, ansvare för tulla fgifternas fulla erläggande, derest hail icke genom skriftlig anmälan hos tullkammaren, inom samma tid, afstår sin rätt till den skadade varan, som då genom offentligt utrop för kronans räkning genom tullkammarens försorg försäljes.
Beträffande förtullningen af varor, bergade från strandade, utrikes ifrån komna, fartyg, skall iakttagas: l:o att, derest fartyget alldeles förolyckats eller så skadats, att varorna icke kunna, för befordrande till destinationsorten, åter intagas, eller om dessa till större eller mindre del finnas så sjöskadade, att de lill vidare försändning icke utan äfventyr kunna användas, godsegare eller dess ombud må ega att godset i den stapelstad, dit det beqvämligast må kunna föras, eller, om dess beskaffenhet icke medgifver sådan transport, å landet i strandningsorten, efter föregången kungörelse, genom offentlig auktion i vederbörlig ordning låta försälja; 2:o att för detta ändamål laga besigtning å godset, så fort ske kan, bör anställas, då strandningen skett inom stads område, af magistratsperson, och i annat fall af kronofogden i orten eller annan behörig kronobetjent, med biträde af två sakkunnige och ojäfvige män, och i närvaro af vederbörande tullkammarföreståndare, sorn eger att, under tjenstemannaansvarighet, för bevakande af kronans rätt, besigtningsåtgärden kontrollera, och, om fog till anmärkning icke förekommer, å besigtningsinstrumentet, som ej edsvurne förrättningsmän ära pligtige att, eler så äskas, med ed fästa, anteckna sitt godkännande; 3:q alt minst en månads tid må bestämmas för auktionens hållande, efter derom af Wår Befallningshafvande i länet utfärdad kungörelse; dock, om någon vara befinnes så skadad, att, utan äfventyr af dess förderfvande, något längre uppskof med försäljningen icke kan ega rum, må denna, så snart kungörelse derom i strandningsortens och närmaste stads kyrkor blifvit uppläst, verkställas; börande i besigtningsinstrumentet, vid slik händelse, meddelas intyg så väl om behofvet afen skyndsammare försäljning, som om kställbarheten af godsets försändande i försäljningsändamål lii! stad: 62 4:0 att alla de varor, som genom väta Icke äro underkastade förskämning, eller sorn eljest vid besigtningen finnas oskadade, skola såsom fullgoda varor enligt tulltaxan förtullas, hvaremot med tullberäkningen för de öfriga må förhållas, såsom i lista inom. af denna § stadgas; 5:o att, änskönt godset såsom oförtulladt försäljes och det är inroparen öppet lemnadt att detsamma antingen till inrikes förbrukning disponera eller inom stadgad preskriptionstid reexportera, det skall ankomma på säljaren att, medelst en gemensam inlaga,
som inom fjorton dagar efter auktionsförrättningen bör, med bifogande af auktionsprotokollet, ingifvas och serskilt upptaga hvad till återutförsel ämnadt är, å tullkammaren angifva hela det varuparti, som försåldt blifvit, och att lielöpande afgifter för detsamma inom den i seglationsordningen föreskrifna tid inbetala, vid påföljd, som i sagda författning jemväl stadgas. § 22.
Den serskilta afgift, som utgår under benämning afgift till handels - och sjöfartsfonden, uppbäres, jemte införseltullen, på sätt Wår nådiga kungörelse af den 19 Juni 1835 derom stadgar, eller Wi finne skäl att framdeles i nåder förordna. § 23.
Städernes tolag och andra dem på vissa varor beviljade afgifter uppbäras genom deras egen försorg och erläggas efter de för hvarje stad gällande föreskrifter.
Varor, sorn i allmänhet äro fria från införsels- eller utförselstull, l>efrias jemväl från tolag vid inkommande eller utgående.
Ull är från tolag fri äfven vid införsel.
För nedannämnda varor, när de till riket införas, skall tolagen beräknas, på sätt sorn följer, nemligen: för hampa till en fjerdedel, för ankare och kettingar till hälften, för bleck och spik af koppar till fartygs förhydning till en tredjedel, samt för segelduk till tre fjerdedelar af i allmänhet stadgadt belopp.
För jern och koppar samt deraf tillverkade effekter må vid export tolag ej beräknas till högre belopp än utförselstullen.
I afseende på Sveriges och Norriges inbördes handelsförhållanden länder till efterrättelse Wår den 24 Maj 1825 utfärdade nådiga förordning med 63 de förändringar och tillägg, som sedermera blifvit i nåder beslutade och kungjorda. § 2b* De svenska sjöfarten på aflägsnare orter beviljade förmåner af lindring i tull samt handels- och sjöfartsafgifter, nemligen: af (5 procent för svenska produkter och tillverkningar vid direkt utförsel lill någon främmande koloni i Westindien samt för produkter och tillverkningar derifrån och från länder, belägna på fasta landet af Amerika, norr otu 25 grader nordlig latitud vid direkt införsel i svenska skepp; af 25 procent för svenska produkter och tillverkningar, utförda i svenska skepp direkte till ön S:t Barthelemy, till orter å östra kusten af Amerikas fasta land, söder om 25 graden nordlig latitud, eller till Godahoppsudden, och för dessa länders produkter och tillverkningar, derifrån direkte införda till Sverige i svenska skepp; af 33' procent för svenska produkter och tillverkningar, sorn i svenska skepp utföras direkte till orter på andra sidan Godahoppsudden, äfvensom, till hamnar å andra sidan Kaphorn, samt för dessa orters produkter oell tillverkningar, som direkte derifrån i svenska skepp införas; komma tills vidare att fortfara, men må, vid varu införsel, ega rum endast för sådana fartyg, som, under loppet af tre års tid näst före införseln, bevisligen från svensk till transatlantisk hamn utfört last af svenska produkter, motsvarande minst fartygets halfva drägtighet. § 26.
De serskilda traktater och afhandlingar, som med främmande makter blifvit angående handelsförhållanden afslutade, tjena till behörig efterlefnad vid afgifters beräknande för fartyg och varor, under den tid, samma traktater och afhandlingar äro gällande.
V STOCKHOLM, ecksteinska boktryckeriet, 1848. Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 14. 1 N:o 14.
Ank. till Exp.-Utsk. den 9 Maj, kl. 1 e. in.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkning emot betänkandet JV:o g, angående grunderna för den blifvande allmänna bevillningen samt föreskrifterna för deras tillämpning.
Enligt protokolls-utdrag af den 8 och 12 nästlidne April, hvilka den 28:de i samma månad uti fullständigt skick kommit Bevillnings-utskottet tillhanda, har Utskottets betänkande N:o 9, angående grunderna för den blifvande allmänna bevillningen samt föreskrifterna för deras tillämpning bos samtlige riks-stånden till behandling förevarit; och som samma betänkande, med tillhörande förslag till bevillningsstadga, dervid blifvit i vissa delar till Utskottet återremitteradt, så bör Utskottet, jemlikt '71 § regerings-formen och 31 § riksdags-ordningen, deröfver meddela dess utlåtande, innan Utskottet afgifver förslag till sammanjemkning af de utaf riks-stånden i öfriga delar fattade, hufvudsakliga, men sinsemellan skiljaktiga, beslut, samt till de propositioner, öfver hvilka omröstning i förstärkt Siats-utskott kan komma att ega rum.
Ingressen och § 1 i betänkandet pag. 1-—8.
Bonde-ståndet har af Nils Strindlund ifrån Vesternorrlands län blifvit anfördt, alt, då bevillnings-summans belopp ännu icke vore faststäldt, samt tullbevillningen och bränvins-bränningsafgiften med flere af bevillnings-natur utgående skattebidrag icke heller ännu blifvit bestämda, och alltså ovisst vore, huruvida icke en brist kunde uppstå, som genom stats-bidrag måste fyllas, frågan om beskattningsgrunden borde hållas öppen och oafgjord, på det att den tilläfventyrs erforderliga fyllnadssumma!! måtte kunna förklaras böra utgöras genom progressiva avgifter af den större förmögenheten, i öfverensstämmelse med de grunder, som vid 1810 års riksdag fastställdes, deruti åtskilliga af Bonde-ståndets Bil,, lill B.
Fröt. 1847 & 1848. 5 Sami. 1 Afd. 9 Haft. 1 2 Bevillnings-Utskullels Utlåtande, N:o 14. ledamöter instämt, hvaribland Pehr Sahlström från Stockholms län, som tillika fästat uppmärksamhet derå, att i väckta motioner blifvit yrkadt, att personliga skyddsafgiften måtte till andra ändamål anvisas, hvilka motioner ännu ej voro besvarade och afgjorde och på grund af hvilket allt ingressen till det ifrågavarande betänkandet och yttrandet, angående bevillnings-stadgans l:sla §, af Ståndet återremitterats, med förklarande, att, om., sedan bevillningssumman blifvit till beloppet bestämd och inkomsterna al bränvins-bränningen, tullen, och stämplade papperet kunnat beräknas, samt personliga skyddsafgiften möjligen blefve anslagen Lill understöd åt folkskolorna, brist skulle uppstå och ökad bevillning blifva af nöden, densamma borde såsom fyllnadsafgift utgöras medelst progressiva afgifter för den högre förmögenheten eller inkomsten.
Då, på sätt häraf samt af det vid öfverläggningen inom Bonde-ståndet förda protokoll inhemtas, Ståndet, uppå framställd proposition å bifall till de ifrågavarande delarne af Utskottets betänkande, iivari allt afseende å det väckta förslaget om progressiva afgifter afstyrkes och personliga skyddsafgiftens bibehållande såsom bevillnings-grund för det närvarande tiilstyrkes, med nej besvarat samma proposition, och, med återremitterande af betänkandet i dessa delar, hvilka af de tre öfriga riksstånden blifvit gillade, formligen beslutat, att en i vissa förutsatta händelser möjligen uppkommande brist i bevillningen borde fyllas genom progressiva afgifter å den högre förmögenheten eller inkomsten, har Utskottet, som af hvad inom Ståndet blifvit anfördt icke funnit de mot lämpligheten af progressiv beskattning utaf Utskottet andragua skäl vara till deras vigt förringade och alltså saknar anledning att frånträda, hvad Utskottet i ofvanberörda hänseende yttrat och hemställt, ansett
Bonde-ståndets berörda åtgärd vara att betrakta mindre som någon återförvisning af de omförmäldta hegge punkterna för afgifvande af nytt utlåtande i de ämnen, de omfatta, än fasthällre som ett hufvudsakligt beslut öfver desamma, och att, på grund häraf, frågan bör blifva föremål för vidare behandling först i det memorial, Utskottet eger att framdeles afgifva till sammanjemkning af riks-ståndens olika beslut, angående grunderna för bevillningen. §§ 10 & 14; pag. 74 och 78.
Af Vällofl.
Borgare-ståndet bar 10 § i Utskottets förslag till bevillningsförordning blifvit återremitterad, uppå yrkande af herr Westin, som Bevillnings-Utskollels Utlåtande, N:o 14. 3 i sådant afseende åberopat de skäl, sorn finnas anförda i hans oell en annan ledamots inom Utskottet afgifna reservationer, nemligen att den i paragrafen förekommande vidlyftiga klass-indelning af städernes handtverkare vore obehöflig, enär, enligt hvad i §§ 10 och 11 är stadgadt, taxeringen i hvart fall hör ske till fem procent af inkomsten och taxeringsmännen ega att uppföra till bevillning så väl öfver den högsta, som emellan tvänne af de stadgade klasserna den person, hvilken de pröfva icke skäligen höra påföras afgift efter någon af samma klasser, hvadan endast minimi-afgiftsbeloppen bordt för de serskilda klasserna af städer bestämmas, på sätt i 9 § lör handlande m. fl. är iakttaget, hvarigenom mera öfverensstämmelse i behandlingen vunnes emellan desse och handtverkarne; och har i enahanda afseende jemväl 14 § af författnings-förslaget, uppå" yrkande af herr Rhodin, blifvit återremitterad.
Då emedlertid den ifrågavarande klass-indelningen, hvilken alltsedan år 1812 varit i utkommande bevilinings-förordningar iakttagen, blifvit utaf de tre öfriga riks-stånden utan anmärkning lemnad och alltså godkänd, anser
Utskottet sig deraf ega ökadt stöd att vidblifva dess förslag om densammas fortfarande bibehållande, och får alltså afstyrka bifall å den väckta frågan om borttagande af berörda klass-indelning och om utsättande i stället af endast minimi-afgifter. §§ 14, 27 och 29; pag. 12.
Utskottets hemställan, i anledning af herrar Hörnsteins och Tharns motioner, att nuvarande föreskrifter om afgifter efter andra artikeln af arbetsfolk och gesäller måtte bibehållas oförändrade, men med uttryckligt tillägg i 27 §, att gesäller på landet skola anses lika med dem i städerna; dock med förbehåll, att, derest nedsättning i bevillningen på det hela skulle finnas kunna ega rum, det då måtte vara Utskottet öppet att afgifva förslag, i hvad mån arhets-folk eller gesäller deraf borde företrädesvis komma i åtnjutande, hvilken hemställan Preste- och Bonde-stånden bifallit, men Ridderskapet och Adeln, i hvad som angår afgifterna af arbetsfolk, afslagit, har Borgcire-ständet i dess helhet återremitterat, sedan af ätskillige ledamöter hufvudsakligen blifvit dervid anfördt: att, genom hvad Utskottet såsom skäl för berörda hemställan yttrat icke vore besvaradt eller vederlagdt hvad herr Hörnstein i sin motion yrkat, att nemligen sådane arbetare, som icke kunna förtjena tvåhundra riksdaler årligen, måtte befrias från bevillning efter andra artikeln, hvilket yrkande emedlertid syntes vara grundadt på all billighet, enär en mängd arbetare en - 4 llevillninys- Utskottets Utlåtande, iY.-o J4. däst med största svårighet kuude förtjena så mycket, sorn oundgängligen fordrades till lifsuppehälle för dem med hustrur och barn, och hvilket kunde anses vara händelsen, då arbetsförtjänsten understege tvåhundra riksdaler om året; — alt bevillningen för gesäller måtte nedsättas till hälften samt för arbetsfolk i städerna icke antagas till högre belopp, än som är bestämdt för arbetsfolk på landet; — att för gesäller icke någon bevillning efter andra artikeln borde ega rum, enär den inkomst, de i allmänhet kunde påräkna, vore obetydlig och allsingen vid de tillfällen, då de voro stadde på vandringar; — samt att den gesäll, som låter sjelf mantalsskrifva sig och arbetar för egen räkning, bör erlägga sådan bevillning, men den åter, som låtit mantalsskrifva sig hos någon mästare, vara från utskylder fri.
I anledning af hvad sålunda blifvit erinradt, får Utskottet anföra, att, då skyldigheten att utgöra bevillning efter andra artikeln, eller befrielse derifrån i allmänhet icke är beroende på någon viss minimi-inkomst, med undantag endast för embets- och tjenstemän, i afseende å hvilka dock de serskilda förhållanden ega rum, dels att den lön, desse af staten åtnjuta, mindre lärer vara att betrakta såsom enskildt förvärf af rörelse, näring eller egendom, än såsom en för det biträde, de lemna, det allmänna jemt afpassad godtgörelse, oell dels att någon svårighet i allmänhet icke möter för utrctoande, huruvida sådan inkomst uppgår eller icke till det belopp, under hvilket bevillning ej eger rum, hvaremot ett rättvist bedömande häraf måste i afseende på arbetsfolk blifva desto svårare, som den förstjenst, hvilken dem kan tillfalla, vanligen är mindre jemn och mera beroende på tillfälliga förhållanden, än i de egentliga näringsyrkena, utan att de likväl derföre kunna anses vara genom den föreslagna beskattningen mera betungade, i förhållande till deras inkomster på det hela, än desse sistnämnde; — då arbets-förtjensten i stad otvifvelaktigt är både högre och i mindre mån underkastad inverkan af sådana tillfälliga omständigheter, än den å landet, hvaraf åtgärden att uttsätta högre minimi-afgift för arbetsfolk i städerne, än för dem å landet, synes fullt rättfärdigad;— då gesäller, som låta mantals-skrifva sig sjelfve och arbeta för egen räkning, i allmänhet lära vara att hänföra till handtverkare, hvilka utan mästerskaps eller burskaps förvärfvande med behörigt tillstånd såsom försörjnings-medel åstadkomma handtverkeri-arheten, för hvilka Utskottet föreslagit intagandet af en egen rubrik i 14 §, och den yrkade befrielsen från bevillning för alla öfriga således måste förutsätta borttagan - Bevillnings-Utskottets Utlåtande, N:o 14. 5 det af rubriken ”gesäller”; så och enär Utskottet anser den i dess förra betänkande uttalade åsigt, att äfven den arbetande klassen borde i någon män bidraga till fyllandet af statens allmänna behof, och de derför åberopade skäl synas ega fortfarande giltighet, hvadan Utskottet icke heller kan för dess del tillstyrka de gjorda yrkandena, att arbetsfolk och gesäller måtte alldeles fritagasj från bevillning efter andra, artikeln, bar Utskottet, som, i afseende å den ifrågasatta nedsättningen för gesäller till hälften, ansett sig endast böra erinra om sitt i dess förra hemställan gjorda förbehåll,
att, derest någon nedsättning i bevillningen på det hela kan komma alt ega rum, få föreslå i hvad mån arbetsfolk eller gesäller deraf företrädesvis må komma i åtnjutande, icke, af hvad anfördt blifvit, funnit anledning frånträda, hvad Utskottet förut i delta ämne yttrat.
Vidare är i sammanhang härmed anmärkt, dels att då numera icke blott handtverk, utan äfven handel, finge obehindradt ulöfvas äfven å landel, men någon afgift icke blifvit föreslagen att utgå af handlandes å landet betjente, sådant måtte ega rum,— och dels att, då styrelsen för rikets universiteter funnit nödigt förordna, att allmänna biljarder i universitets-släderna icke få vara för allmänheten tillgänglige mera än fyra timmar om dagen, det icke vore med billighet instämmande, att egarne till d essa biljarder ålades lika bevillning med dem, lör hvilka någon sådan inskränkning icke vore föreskrifven, hvadan yrkadt blifvit, att stadgandet härom borde sålunda förändras, att för biljarder, hvilkas begagnande är underkastadl inskränkning tili endast några få timmar dagligen, bevillningen måtte, på enahanda sätt som för biljarder vid helsobrunnar är föreslaget, bestämmas till hälften af hvad i allmänhet är stadgadt.
Utskottet, som anser svårighet möta för bestämmandet af ett sådant undantag, som det, hvilket i nyssberörda måtto blifvit föreslaget för biljarder, hvilkas begagnande vore i mer eller mindre mån till tiden inskränkt, och som föreställer sig, att dessa å den tillåtna delen af dagen desto allmännare besökas, anser sig icke böra tillstyrka, alt ett så beskalfadt undantags-stadgande må meddelas; men, beträffande frågan om beskattning af handlandes å landet betjente, finner Utskottet yrkandet derom böra vinna bifall och hemställer alltså, att näst ofvanför rubriken ”hofmästare” i 27 § må införas följande bestämmelse nemligen: Bevillnings-Utskotlels Utlåtande, A':o 14.
Handelsbetjente, lika med dem i andra städer än Stockholm och Götheborg samt de af usta klassen, se ,§* /4- Pag. 18.
Slutligen är, i afseende på den i oftaberörda 14 § förekommande rubriken utläiulningar, som resa omkring i landet och utbjuda eller sluta handel om utländska varor, inom Borgareståndet anmärkt: att den dessa ålagda bevillning vore skadlig för handeln och kunde föranleda lill reciprocitet i afseende på svenska medborgare, som i handelsangelägenheter besöka främmande länder; att stadgandet derom, som icke i något annat laud egde motsvarighet, mätte utgå; att de af Utskottet föreslagna nya kontroller, nemligen att afgiften borde erläggas till vederbörande uppbördsman för kronobevillningen, i stället att den förut betalats till landssekreteraren vid passets uppvisande samt att sedermera passet skulle i hvarje stad, innan någon affär finge uppgöras, hos vederbörande embetsmyndighet företes, gjorde beskattningen ännu mera betungande och alltså jemväl borde utgå; att det bötesbelopp, som blifvit föreslaget för den händelse, att någon försäljning egde rum innan afgiften blefve erlagd, vore för högt, och att detta icke bordt föreslås, utan i samråd med Lag-utskottet, hvars tanke fördenskull borde inhemtas; att svårighet mötte för en utlänning alt vinna kännedom om den uppbördsman, till hvilken afgiften skulle erläggas, och kunna hos magistraterne, hvilka i de mindre städerna mera sällan sammanträdde, uppvisa sitt pass; att skillnad borde göras emellan sådana utlänningar, som benämnas probenreuter och andra resande, hvilka sednare icke borde vara någon beskattning underkastade, samt att föreskriften, att den resande skulle för hvarje stads myndighet uppgifva den tid, han ville i staden sig uppehålla, vore af mindre granlaga natur.