Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Månen hade gått upp, när de voro vid källan, och månguden såg dem, när de öste mjödet.
Han och Ivalde voro icke vänner.
Ivalde hade i urtiden bortfört en af mångudens döttrar, Hildegun, och utan hennes faders samtycke gift sig med henne.
Månguden straffade nu dotterrofvet med att taga till sig Bil och Hjuke, när de, bärande den mjödfylda sån, voro på väg till hemmet.
Mjödet tog han äfven.
Barnen behandlade han med ömhet; de voro hans dotterbarn.
Bil fick en asynjas värdighet.
Det tagna mjödet förvarades i månens skeppsliknande silfverchar.
Asarne underrättades om fyndet.
Det måtte haft den egenskapen, att det föga minskades, när man drack däraf, det tyckes hafva räckt genom långa tider.
Oden inbjöds att njuta af månsnäckans mjöd och kom ofta dit, efter förrättadt dagsvärf, när charen sakta sjönk ned mot västerns rand.
Charen kallas då Söckvabäck, »det sig sänkande skeppet».
Sittande där, mottog Oden ur Bils hand i gyllene bägare den härliga drycken, medan lufthafvets svala böljor susade öfver och under honom.
Äfven Brage inbjöds dit och fick där dricka den saft, som gjort honom till skald, vältalare och visdomsman.
Ivalde vardt högligen förbittrad öfver den förlust han gjort.
Att månguden tagit de båda barnen till sig kunde betraktas som en rättvis vedergällning; men att han beröfvat honom mjödet, denna ypperliga skatt, det fyllde honom med hämdbegär.
När måncharen sjunkit djupt under jordens västra rand, ligger dess väg tvärs igenom underjorden hän emot öster till de hästdörrar, genom hvilka den sedan far upp igän på himmelen.
Ivalde, som hade sin af gudarne anförtrodda vaktpost vid den underjordiska delen af Elivågor mot Nifelheims rimtursar, kunde från sin högtbelägna borg se måncharen hvarje dygn färdas denna väg.
Han planlade ett bakhåll för den, öfverföll den och röfvade dess mjödförråd.
Sin vaktpost öfvergaf han och svek därmed den ed han svurit gudarne.
Och för att mjödet icke återigän skulle falla i deras händer, skyndade han att föra det ned i eldjätten Fjalars djupa och mörka dalar och anförtro det åt honom att förvaras i det innersta af hans bärgsalar.
Det blef öfverenskommet, att Ivalde skulle gifta sig med Fjalars dotter Gunnlöd, och att de skulle ega mjödet tillsammans.
Ivalde hade därmed för alltid gjort sig till gudafiende.
Han lämnade Fjalar, för att sluta förbund med Jotunheims jättar, men skulle på fastställd dag återkomma och fira brölloppet med Gunnlöd.
Dock, Oden är icke obekant med hvad som föregår i mörkret där nere i Fjalars rike.
Hans korpar Hugin och Munin flyga dagligen öfver Jormungrund (underjorden), och de se ej endast hvad som händer i dess sköna och ljusa ängder; de utspana äfven hvad som sker i det töckniga Nifelheim och i de dunkla djupdalar, som beherrskas af Suttung, såsom Fjalar också kallas.
Där och i Nifelheim äro korparne utsatta för faror, och Oden fruktar, att det kan gå dem illa; men hittills har deras klokhet skyddat dem, och hvarje afton ha de återkommit till Valhall, satt sig på asafaderns axlar och mält i hans öra hvad de utforskat.
Det var väl genom dem som Oden fick veta, hvar Ivalde dolt mjödet, och när hans bröllopp med Gunnlöd skulle stå.
Det bor dagskygga dvärgar i Fjalars land, som förrätta trältjenst åt honom och hans slägt.
En af dem var Fjalars dörrvaktare.
Han lofvade att vara
Oden till hjälp i det äfventyr, som han nu gick att fresta.
Dagen kom, då Ivalde skulle fira sitt bröllopp med Gunnlöd.
Fjalars fränder voro samlade i hans upplysta salar, och gäster, hörande till rimtursarnes slägt, hade kommit dit från Jotunheim.
En gyllene stol var för den väntade brudgummen framsatt midt emot Fjalars högsäte vid dryckesbordet.
Brölloppsfesten skulle också vara en förbundsfest mellan Ivalde och de gudafiendtliga makterna.
Det rådde stor fröjd bland dessa, och de tyckte sig hafva ljusa utsigter nu till att kunna störta asarne och ödelägga Midgard.
Vakten, som gudarne uppställt vid Hvergelmer, var af Ivalde öfvergifven, och Ivalde själf var en väldig kämpe, väl egnad att föra Jotunheimsskarorna till kamp.
Han var känd som den ypperste af alla spjutkämpar, lika ryktbar för den idrotten som hans son Valand för sin smideskonst och hans andre son Egil för sin skicklighet som bågskytt och skidlöpare.
Brudgummen kom i god tid.
Upp slogos dörrarna, som skilde den starka belysningen inne i eldjättens salar från mörkret, som rufvar öfver hans dalars djup, och in trädde den ståtlige Ivalde och hälsades och fördes till sin gyllene stol.
Men hedersgästen var icke den han såg ut att vara.
Han var Oden, som iklädt sig Ivaldes skepnad.
Oden hade stigit ned i Suttungsrikets dystra afgrunder och vandrat fram öfver samma villsamma marker, där Tor en gång hade sina äfventyr med Skrymer.
Oden hade icke svårt att finna vägen genom mörkret, ty han hade till ledsagare Heimdall, som ser hundra raster framför sig genom den svartaste natt.
Heimdall medförde sin eldborr, som har blixtens borrande och klyfvande kraft, när dess egare sätter den mot bärgets grund.
När de hunnit fram emot det fjäll, som är Fjalars borg, skildes gudarne åt.
Heimdall steg upp på fjällborgens tak.
Hans öra, som kan höra gräset växa, kunde också höra allt, som föregick där nere.
Den dagskygge salväktaren stod utanför fjälldörrarna, såg genom mörkret Oden komma och öppnade för honom.
Där inne firades sedan en munter fäst.
Brudgummen var gladlynt och ordrik, och aldrig hade gästerna hört en man, som lade sina ord så väl och hade att förtälja så mycket som var värdt att lyssna till.
Men det gällde för Oden på samma gång att yttra sig med mycken varsamhet, ty ett oförsigtigt ord var farligt och hans hufvud stod på spel.
Varsamhet var till en början icke så svår att iakttaga; men det blef svårare sedan.
Under fästens fortgång vardt brudgummen till ära hans dryckeshorn iskänkt med den dyrbara saften ur Byrgers källa.
Hornet räcktes honom af bruden, Gunnlöd, söm var en vacker och älsklig jättemö.
Sedan skreds till vigseln, och på den heliga ringen svuro Oden och Gunnlöd hvarandra trohetens ed.
Den glada fästen fortsattes, och hornen fylldes flitigt, isynnerhet brudgummens.
Ivalde var känd ej allena som den ypperste spjutkämpen, utan ock som en dryckeskämpe, jämngod med
Rungner och i den idrotten kommande närmast Tor.
Däraf hade han ock fått till binamn »Stordrickaren» (Svigder, Svegder).
För att i allo uppföra sig som Ivalde måste Oden fördenskull dricka mycket, mer än han ville.
Besinningstjufvens häger, som stjäl förstånd och sans, sväfvade öfver hans dryck, och han vardt, efter hvad han själf omtalat, »drucken, mycket drucken hos Fjalars».
Då var det icke godt att väga sina ord, och öfver Odens läppar kommo nu sådana, som de mindre druckne bland gästerna funno besynnerliga, för att vara yttrade af Ivalde, och som fram på natten, när de efter fästens slut öfvervägde dem, ingåfvo dem misstankar.
Gillet afslutades ändtligen, och Oden och Gunnlöd begåfvo sig till brudgemaket.
Därifrån gick en gång genom fjället till det dyrbara Byrgermjödets förvaringsrum.
Gunnlöd visade Oden denne skattkammare, och Heimdall, som lyssnade därofvanför och hörde hvad de sade, satte eldborren till dess tak.
Gunnlöd hade gifvit sin make hela sitt hjärta och tagit på heligt allvar den trohet hon honom svurit.
Oden yppade sig för henne och slöt den hängifna i sin famn.
Med hennes hjälp stod han nu vid sitt mål och i besittning af mjödet.
Heimdalls eldborr öppnade honom en hålväg upp igenom bärget.
Men utan strid kom han ej därifrån.
Hans ovarsamma ord hade burit frukt; en broder till Gunnlöd hade hållits vaken af de tankar, som de orden väckt hos honom och kom, då allt var färdigt till flykt, in i bärgkammaren, där Oden och Gunnlöd voro.
Oden måste kämpa och fälla honom.
Allt det öfriga, som skedde därinne, är numera höljdt i dunkel; men själf har Oden sagt, att utan Gunnlöds bistånd hade han aldrig kommit ut ur jättegården.
Nu kom han ut, och i örnham flög han med Byrgers mjöd upp genom hålgången, som Heimdalls eldborr öppnat, ur Fjalars skumma värld genom ljusa rymder till det skimrande Asgard.
Men Gunnlöd, den goda kvinnan, satt där nere och grät öfver sin fallne broder och öfver förlusten af den make hon gifvit sitt trogna hjärta.
Aldrig talade
Oden sedan om Gunnlöd utan i tillgifna, tacksamma och själfförebrående ord.
Men öfver den lyckligt utförda bragden gladde sig alltid hans håg.
Han skänkte af det vunna mjödet till gudar och människor.
De barn, som komma till världen, för att varda visdomsmän och skalder, få, innan de inträda i jordelifvet, smaka det, och de bära det sedan inom sig som i en källa, hvarur ingifvelsen till ädla, hugstärkande, andelifvande sånger kommer.
Från Byrgers mjöd stammar i Midgard den skaldekonst, som lifvar till hjältegärningar och ger tröst åt sorgen.
Ivalde, den rätte brudgummen, kom icke långt efter Oden till Fjalars borg.
Men in kom han aldrig.
Då den salvaktande dvärgen såg den anländande mannen, sprang han emot honom och sade, att Oden var därinne.
Ivalde tyckte sig se, att ingången till bärget stod öppen, ty ljus strömmade där emot honom.
Dit skyndade han nu, men föll i ett af dvärgen lagdt försåt och vardt aldrig synlig mer.
Några säga, att han krossades under stenblock, som nedvräktes från bärget.
DOMEN ÖFVER VALANDS KONSTVÄRK.
Dagen var nu inne, då gudarne skulle afkunna dom i målet mellan Sindre och Loke.
Den egentliga frågan var den, om Loke tappat vadet och förbrutit sitt hufvud till Sindre eller icke.
Också hade Sindres broder Brock infunnit sig i god tid på gudarnes tingsplats, för att där på stället taga
Lokes hufvud, ifall domen tillstadde det.
Loke var icke älskad af Mimer och hans underjordskonstnärer.
De visste, att han åsyftade gudarnes fall, världsträdets förhärjande och världens undergång.
Domen måste stödja sig på en oväldig och sakkunnig jämförelse mellan Sindres konstvärk och Valands.
Vore Valands bättre än Sindres, så hade Loke vunnit vadet; i motsatt fall hade han tappat det.
Brock var en vältalig sakförare för sin broders värk.
Men hvarken Valand eller någon af de andre Ivaldesönerna hade infunnit sig på tinget.
De för sin del hade ju icke ingått något vad.
De hade aldrig tänkt på att täfla med Sindre eller att låta en dom afkunnas öfver de klenoder, som de af vördnad och vänskap skänkt till asarne.
Gudarnes dom vardt den, att ehuru Valands smiden voro förträffliga, vore dock
Sindres än mer värderika, särdeles för järnhammarens skull, som blifvit pröfvad i Tors strid med Rungner och befunnits så ypperlig.
Brock ville nu taga Lokes hufvud.
Loke erkände, att han förbrutit det, men han fäste domstolens akt därpå, att vadet gälde hufvudet allena, men att han aldrig lofvat, att Sindre eller hans ombud finge skada halsen.
Halsen var Lokes egendom, och öfver den hade ingen annan än han själf rätt.
Ej häller hade Brock rättighet att fördärfva hufvudet, utan blott att »taga» det.
Brock invände, att han icke kunde taga hufvudet, utan att halsen skadades.
Loke genmälde, att det skulle han ha tänkt på, när vadet ingicks; nu var det för sent.
Gudarne hade att döma äfven i denna sak, och de dömde så, att eftersom Loke icke satt sin hals i vad, så hade Brock ingen rätt öfver den.
»Med hans hufvud står det mig likväl fritt att göra hvad jag vill, om jag blott icke fördärfvar det», sade Brock förbittrad; »och det bästa jag med det kan göra är att täppa det gap, hvarifrån lögn och smädelse flyta».
Brock tog upp en knif och en tråd och ville sticka hål på Lokes läppar för att sy ihop hans mun.
Men Loke förstod att göra sig så pass hård, att knifven icke bet.
Då ropade Brock på Sindres syl.
Och är det ett bevis på hvilka utomordentliga konstvärk
Sindres värktyg voro, att sylen på kallelse kom genast från hans underjordssmedja till Asgard och stannade i Brocks hand.
Brock hopsydde Lokes läppar och gick bort, föga glad åt ärendets utgång.
Lokes läppar vordo snart åter fria; men ärren efter Sindres syl gingo aldrig bort.
Munnen fick det fula utseende, som anstår en försmädares, och Lokes fagra utseende var från den dagen skämdt.
Domen öfver Ivaldesönernas smiden vardt inom kort bekant i alla världar och uppfyllde Ivaldesönernas fiender med skadeglädje.
Men Sindre själf kände väl ingen glädje öfver sin seger.
Han var bedragen på segerpriset, och han ansåg, att domen skulle hafva farliga följder, ty Valands lynne och Valands krafter kände han från den tid, när denne gjorde sina lärospån i Sindres smedja.
FÖRSÖKEN ATT FÖRSONA VALAND. IVALDESÖNERNAS FLYKT.
Fröj vistades hos sin fosterfader
Valand, när de båda underrättelserna kommo till Ivaldesönerna, att Oden vållat deras faders död och att Valands smiden blifvit jämförda med Sindres och underkända.
Valand och Egil möttes och rådgjorde, men sade till andra ingenting.
Ej häller begärde de af Oden böter för sin faders död.
Valand var, som vanligt, vänlig mot sin fosterson och dolde de onda nyheterna för honom.
Men de guldsydde praktfulla bonaderna i brödernas salar nedtogos, och bland guldsmycken och vapen, som glänst på deras väggar, saknades efter hand de bästa.
Deras förut fyllda klenodkamrar tömdes.
Efteråt fick man veta, hvart de blifvit flyttade.
De, som icke äro återfunna af ryktbara hjältar i en senare tid, ligga ännu gömda i jordhålor och bärgsalar, där de rufvas af drakar, eller nedsänkta i djupa flodbäddar, där de vaktas af vättar, som hålla till i närbelägna åklippor eller strandåsar.
Gudarne började öfvertänka, att Ivaldes söner hade skäl till missnöje med dem.
Njord, hvars son var i Valands vård och våld, blef orolig.
Han samrådde med Oden om hvad borde göras, och de fattade det beslut, att Valand skulle hedras med ett till gudarne knutet slägtskapsband.
Njord skulle begära hans dotter Skade till äkta, och Skade upphöjas till asynja.
På detta sätt ville gudarne godtgöra den dom som blifvit fälld öfver Valands smiden, och visa, huru högt de värderade honom.
För Ivalde ville gudarne förmodligen gifva böter, ehuru han brutit sin ed till dem och själf vållat sin förtjenta undergång.
Njord skickade ett sändeskap, valdt bland vaner, som lydde under honom, till Valand.
Dennes borg är belägen på hans odalmark, Trymheim, som är ett bärglandskap i Svitiod det kalla.
Sändemännen skulle frambära Njords friareärende; men de återkommo aldrig, och troligt är, att Valand dödade dem.
Medan man väntade på dem, beslöt Oden att göra en utfärd till Trymheim, för att se huru landet låg.
Han åtföljdes af Höner och Loke.
Besöket skulle göras i all enkelhet och utan att väcka uppseende i världen.
Oden satte sig icke i gyllene rustning på Sleipners rygg, utan han och hans ledsagare iklädde sig vanliga färdemäns skick och underkastade sig sådanas vilkor.
Så kommo de till Trymheim.
Här vandrade de länge i villsamma dalar mällan snöhöljda bärgåsar och kunde icke finna vägen till Valands borg.
Denne, som hade ett skarpare späjareöga på gudarne än de på honom, var lika stor trollkarl som han var konstnär och lika hemma i Gullveigs runor som i Heimdalls.
Han ställde det så, att de tre gudarne färdades åt många håll, blott icke åt det rätta.
På ett ställe hade han ett försåt planlagdt, och dit styrde han ändtligen färdemännens gång.
Det var vid en källa i en ekbevuxen dal, där det såg inbjudande ut att hvila.
Där hade han nedlagt ett trolskt värktyg, som han smidt och som liknade en vanlig stör eller stång.
Färdemännen voro trötte och Loke alldeles uppgifven af hunger.
Valand, för hvars skull han måste vandra så här och svälta, önskade han i alla onda vättars våld.
Så kom man till en dalöppning.
Därifrån hördes klangen af en pingla, en sådan som skällkor och lockrenar bära.
När vandrarne kommo in i dalen, sågo de det behagliga stället vid källan och ej långt därifrån en betande renhjord.
Pinglan, som klingat angenämt i deras öron, bars af en fet renoxe, som gick där strax bredvid.
Det var en af Valands hjordar, och hans dotter Skade, den skidlöpande och pilslungande disen, torde nyss varit där och drifvit hjorden ned i dalen till stället, där den nu betade.
Loke föreslog, att man skulle hvila sig här och äta sig mätt.
Renoxen fångade han utan svårighet och slagtade.
En eld antändes för köttets tillredande.
Detta vardt buret öfver elden, men när det borde varit färdigt, hade det icke blifvit mört alls, och det förekom som om elden ej hade någon värkan på det.
Medan gudarne undrande talade härom, kom en örn och slog ned i ett träd därbredvid.
Örnen hade ett ovanligt stort och majestätiskt utseende, och ögonen, som framlyste ur hammen, hade icke djurets blick.
Gudarne gissade genast hvem han var.
Det var kändt, att Valand, som gjort svaneskrudar åt växtlighetsdiserna, hade gjort en örnham åt sig själf.
Oden hälsade honom med ord, som angåfvo, att gudarne erkände sig stå i tacksamhetsförbindelse till honom.
»Du, som gömmer dig i fjäderskruden», sade han, »är konstnären, som gudarne hafva att tacka för många smiden».
Han berättade därefter om den underliga tilldragelse de nu bevittnade, att elden, hvarmed maten tillreddes, likasom förlorat sin kraft, och sporde den mångvise Valand, huru detta skulle förklaras.
Valand gaf sin faders baneman icke ett enda ord till svar.
Han vände sig i stället till Höner och sade: »blås i elden, och han återfår sin kraft, om I tillerkännen mig min fulla andel i den helga måltiden».
Höner blåste, och tillredningen var nu genast färdig.
Oden bjöd Valand att taga plats ibland dem, och tillsade Loke att dela köttet i fyra delar och framlägga en del åt dem hvar.
Valand flög ned, men lade icke bort fjäderskruden, såsom väl Oden väntat.
Loke gjorde delningen, men torde varit harmsen öfver att han, som fått värdigheten af asagud, skulle betjena en, som endast hade alfbörd.
Då Loke delat, tog Valand alla fyra delarna och flög upp i trädets nedersta gren, där han i de hungrande asarnes åsyn åt med örnens stolta later och glupska matlust.
Han hade i själfva värket ingenting förtärt alltsedan han erfor sin faders död och den smädliga domen öfver sina värk.
Den fulla andel, som tillkom honom i måltiden, var hele renoxen, ty denne var tagen ur hans hjord.
Han hade icke fordrat mer än som tillkom honom, då han ej gjort sig till värd på stället.
Nu vardt
Loke ursinnig, och vreden gaf honom ett mod, som han annars icke egde.
Han tog stören, som låg bredvid honom, och gaf örnen ett slag öfver ryggen.
Stören stannade med sin öfre ände hos örnen, och Loke kunde icke få den lös.
Då ville han släppa den, men kunde det icke.
Hans händer voro som fastlödda, och i nästa ögonblick häfde örnen sina vingar och lyfte sig i rymden, medförande stören och den sprattlande Loke.
Örnen flög hän öfver skogen och upp mot fjällsidan och försvann med sitt byte ur de häpna gudarnes åsyn.
Örnen valde sin kosa så, att Lokes kropp slängde mot trädtoppar och klipputsprång.
Loke ville bedja om förskoning, men kunde endast skrika; han gjorde sig så tung som möjligt, men Valand flög likväl med honom en lång sträcka, innan han tröttnade och sänkte sig till marken med honom.
Där låg nu Loke och kröp vid hans fötter och bad om nåd.
Valand sade, att han skulle skona honom på ett enda vilkor: att Loke eftersade den ed, som förestafvades honom, att han skulle föra Idun ut ur Asgard och bringa henne till Valand.
Loke var en edsbrytare till naturen och brydde sig ej oftare om sina löften och bedyranden än det föll honom själf i smaken; men den förfärliga ed, som Valand aftvang honom, var sådan, att han aldrig skulle vågat bryta den.
Idun var i Asgard strängt bevakad, emedan asarnes läkedom mot tidens inverkan var endast i hennes händer kraftig; det kunde därför dröja länge, innan tillfälle erbjöd sig; men Loke försäkrade att vid första läglighet skulle eden uppfyllas.
Det förmäles icke hvad han efter sin återkomst till Oden och Höner hade att förtälja.
Men var han sig den gången lik, sökte han nog intala dem, att han frivilligt höll i stören och hade haft en svår dust med Valand och slutligen lyckats drifva honom på flygten.
Så aflopp Odens besök i Trymheim.
Han hade i Asgard intet godt att omtala från färden.
Njord beslöt då att själf begifva sig dit, Balder och Had erbjödo sig att följa honom.
De väpnade sig, satte sig i sadel och redo dit.
Resans ändamål var dock icke strid, utan försoning.
Fördenskull ville Njord icke ledsagas af Tor eller Tyr eller någon annan af de asar, som ha den vanan att slå hastigt till.
Had var visserligen till lynnet häftig i sina första ungdomsdagar, men hade nu länge under Balders ledning visat sig fridsam och räknades till de gudar, som kallades fredsdomare, bland hvilka Balder var främst.
De tre gudarne kommo till Valands borg, men funno den tom.
De redo då hän emot Egils vid Elivågor.
Med förvåning märkte de, att här och där på afstånd Jotunheimsvarelser framskymtade.
Hitintills hade jättarne aldrig kommit öfver Elivågor fram till kusten af Midgard.
Men Ivaldesönernas vakt vid dessa vatten hade nu upphört, och de tilläto jättarne komma, så många de ville, inpå den mark, som asarne skapat åt människoslägtet.
Njord och hans ledsagare påskyndade sin ridt och fingo syn på den de sökte:
Valand.
Han var åtföljd af Egil och den tredje brodern, Slagfinn, och de voro på väg till Jotunheim.
De tre bröderna stannade, när de sågo gudarne komma, och Valand ropade: »Hvad viljen I!» Njord svarade, att han ville försoning med sin sons vårdare och fosterfader, med gudarnes vän och smyckeskänkare.
»Ingen försoning» hördes Valands stämma; »utan hämd!» – »Hvar är Fröj, din fosterson?» frågade Njord. – »Utlämnad till jättarne».
– »Ve dig, som sviker heliga löften!»
– »Ve Eder själfve, I orättfärdige domare, I oduglige gudar!» svarade Valand. – »Hvarje ord är här spildt», ropade Had; »vapnen måste tala.
I förrädiske söner af Ivalde, vågen I hålla stånd och strida?
Då trädde Egil fram och utmanade Njord.
»Du lågättade, du träl!» ropade Had; »vågar du utmana en af Asgards yppersta?
Had grep sin båge, lade pil på strängen och sigtade på Egil.
Men denne hade kommit honom i förväg.
Ryktbara äro Egils tre pilar, smidda af honom med Valands hjälp: de återkomma till sitt koger.
Egils förste pil susade mot Hads bågsträng och sönderskar den vid öfre fästet.
Sin andre pil riktade han så, att den, medan
Had fastknöt sin bågsträng, gick mellan hans krökta fingrar och handlofven.
Hans tredje bortsköt Hads till strängen lagda pil.
Nu visade sig bakom Ivaldesönerna en mängd af deras nye förbundsvänner, en skara af de ohyggliga jättar, som höra till Beles (»skällarens») stam och hvilkas hufvuden likna hundars.
Det var till dem Fröj utlämnats af Valand.
De kommo i dimmor och töcken, som förmörkade näjden.
De flyktande Ivaldesönerna försvunno i töcknet.
Gudarne insågo, att deras ärende var gagnlöst.
De redo sorgsne tillbaka till Asgard.
Men innan Ivaldesönerna fortsatte sin väg, hade de lagt sina händer på en af Egils pilar, och Valand svor: »Det är min ed, att när jag ödelagt asarnes värld och skapat en bättre, skall ingen heta träl och ingen hånas som lågättad.»
De begåfvo sig in i Jotunheim.
DEN FÖRSTE FIMBULVINTERN.
BARNEN I ODÖDLIGHETSÄNGDEN. VALANDS HÄMDESVÄRD.
Efter Ivaldesönernas ankomst till Jotunheim började den förste fimbulvintern.
Den andre kommer kort före världsförstörelsen.
Långt bakom den yttersta bygden i Jotunheim, i den mäst aflägsna Norden, nära jordskifvans rand och invid Amsvartners haf, öfver hvilket evigt mörker rufvar, ligger ett land, till hvilket Ivaldesönerna ställde sin kosa.
Mellan isjökeltäckta fjäll draga sig dalar, bevuxna med träd af det slag, som trifves i den ryktbara Järnskogens mörker och köld.
Svarta afgrunder gapa med okändt djup.
I en af dem är en hålväg, som leder ned till Nifelheim i underjorden.
Här i ett dalstråk, som kallas Ulfdalarne, byggde sig Valand och hans bröder hus och smedja.
Här kände de sig trygge mot hvarje förföljelse, och hvad de förehade kunde icke ses från Asgards utsigtstorn Lidskjalf.
Valand hade två ändamål att vinna med sin vistelse i detta ogästvänliga land.
Han var kunnig som Gullveig, och mer än hon, i trolldomens alla hemligheter och var herre öfver alla dess krafter, fastän han ditintills ej velat använda dem.
Nu skulle han bruka dem för att sända frost och stormar öfver världen och göra Midgard obeboeligt.
Det var hans ena uppsåt.
Hans andra var att smida ett svärd, hvari han ville nedlägga hela sin konst, ett oemotståndligt svärd, som skulle bringa den af Sindre smidde hammaren på skam, fälla Tor och tillintetgöra Asgards makt.
Egil och Slagfinn gingo på skidor och jagade de vilda djur, som mäkta lefva i denna världstrakt.
Valand sysslade hela dagen med sina trolldomsredskap och sitt smide.