Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag kan inte förstå annat, än att det måste kännas förödmjukande för en man att ej vara familjens ekonomiska representant. » » Och du tror inte, att det kan kännas för- ödmjukande för en hustru att få af mannen, hvad hon själf en gång ägt, att taga sina egna medel liksom i lön.
Jag tror, att det känns mycket mera förödmjukande än att ej föra ett öre med sig i boet.
Ja, detta senare behöf- ver ej smaka det ringaste af förödmjukelse, ty en god hustrus plikttrogna arbete i hemmet är väl värdt hennes och barnens försörjande. » » Ja det kan väl så vara, allt det där.
Emellertid känner jag mig lycklig, öfver att vi inte ha något paktum, och att jag aldrig behöfver lägga mig i affärer. » » Ja, hvad den saken beträffar, tror jag, att äktenskapsförorden äro af ganska stor praktisk betydelse.
Hvem tror du reder sig bättre vid mannens eventuella frånfälle, den hustru som har någon vana i att sköta ekonomiska ange- lägenheter, eller den, som aldrig » lagt sig i affärer? » Min hustrus väninna blef svaret skyldig.
» Nå Ellen, » frågade jag den blifvande lilla frun, i det jag slöt mig till sällskapet, » har du nu kommit på det klara i den här saken? » » Ja, jag vill ha äktenskapsförord, » svarade hon energiskt, » ehuru jag tror, att i ett lyck- ligt äktenskap frågan om handhafvandet af fa- miljens ekonomi reglerar sig nästan af sig själf.
Men då gör i alla händelser ett sådant där förord alls ingen skada.
Och i många fall kan det göra oberäknelig nytta.
Jag tyc-
ker därför, att hvar och cn bör genom sitt exempel bidraga till att det kommer allt mer i bruk. » » Ja visst ska ' vi ha paktum, Ellen min, » hördes en glad röst utropa, och i dörröppnin- gen visade sig den blifvande äkte mannen.
Germund.
S k i s s f ö r af I d u n Alvar Sten.
(Forls.
o. slut fr. föreg.
4 [g)) är gick han igen förbi med en portion fågelstek åt Lida.
I förbifarten stannade han framför sin hu- stru och frågade hastigt: » Vill du, att jag hämtar dig något?
Du äter j u inte. » » Nej, tack, » svarade hon isande kallt.
» Jag får nog alltid, om jag vill ha. » Och när en minut därpå doktor AVallin kom fram till henne med en portion ärter och skinka, tog hon emot den och försökte äta, fastän hon tyckte, att hvarje bit måste fastna henne i halsen.
Och så log hon så uppmuntrande, att den unge lärde, fastän fruntimmersskygg, bad om tillstånd att få slå sig ned vid samma bord.
» Ja, bevars, mycket gärna. » Han satt en stund och betraktade sina stöfvelspetsar.
Man hade sagt, att doktorinnan Stark-Bou- chardt var mycket intelligent och mycket inne i tidens alla frågor.
Och han tyckte, att detta var ett ypperligt tillfälle att få ett intressant samtal till stånd.
Och han började: » Fru doktorinnan känner naturligtvis till Darwins teori om arternas uppkomst. » » Ja, något, » mumlade Evi och försökte se intresserad ut.
Och doktorn fortfor: » Just inDan jag kom hit, läste jag ett ar- bete, skrifvet emot darwinismen.
Men för min del kaD jag omöjligt icke gilla det.
Darwins idéer, som förkunna en utväckling till allt högre och högre fullkomning, äro ju så ofant- ligt mycket mer tilltalande än de af ortodoxien förfäktade.
Det är så tröstande att tänka sig, att vår svaghet, vår ofullkomlighet och våra brister kanske ej mer komma att vidlåda de generationer, som se dagen tusental år härefter.
Anser inte ni också darwinismens idé vara tillfredsställande, ja, sublim? » » Jag, jag vet inte.
Jag har så litet syss- lat med fysik. » Hon hade tyckt sig höra ordet galvanism och svarade på måfå.
T y för henne hade han lika gärna kunnat tala om hypnotism eller pessimism eller hvad som hälst på » ism ».
Hon satt och knöt handen i vanmäktig för- tvifian och önskade doktor Wallin och hans konversation dit pepparn växer.
Ty kunde hon väl tänka på något annat nu än på honom, den trolöse, som knappt mer hade en blick för sin stackars öfvergifha hustru.
Doktor Wallin stirrade på henne ett ögon- blick alldeles oafvändt.
Så vred han sina mustascher och sökte en förevändning för att slipppa sin väg.
Men inte hade han fått högre tankar om kvinnokönets begåfning.
Ty om stadens intelligentaste kvinnor inte hade en aning om darwinismen, hvad visste då de andra?
Supén skred framåt.
Evis nye riddare, en ung häradshöfding, kom emot henne från matsalen, på kypare- maner balanserande en tallrik, som han bu- gande räckte åt Evi.
De blå ögonen logo, och hela ansiktet log.
Han hade litet flammat för Evi i forna tider, och det var helt lifvadt att påminna sig flydda sällare dar.
» A c k!
hvem bringar väl dessa dagar, dessa kärlekens första dagar ack!
hvem bringar en enda timme åter af denna sälla tid! » deklamerade han och såg på Evi på sitt obe- svärade sätt.
Men strax därpå vände han sig bort igen.
» Nej, fru Evi, här i salen är inte alls trifsamt.
Öfverfullt öfverallt.
Hvart ska ' vi ta vägen?
Befall, och jag lyder. » Evi bjöd till att le.
I vanliga fall skulle hans förtrolighet kännts sårande.
Men nu var det j u henne så innerligt likgiltigt — allt- sammans.
Häradshöfdingen gick på rekognoscering, och Evi följde honom mekaniskt.
Han lyfte upp en portiére till kabinettet innanför salen, och de tittade båda in på samma gång.
Och Evis kinder blefvo för ett ögonblick alldeles krithvita, ty allt hennes blod strömmade till hjärtat.
Därborta, tätt invid andra dörren, satt hon, den förhatliga.
Hennes yppiga gestalt med den smärta, snörda midjan hvilade i en öfver- dådigt hänsjunken ställning i den låga soffan.
Den hvita klädningen aftecknade sig pitto- reskt mot en purpurröd portiere som bakgrund.
Händerna lekte lättjefullt med dess silkestofsar, munnen log, och de praktfulla mörka ögonen blickade uppåt med ett smäktande uttryck.
Och på en stol midt emot henne sattWolter med hennes solfjäder i handen.
Evi visste inte, om han observerat henne, ty hon kunde inte se uttrycket i hans ansikte.
Men nej, han kunde inte ha sett henne, ty då hade han ej ändå kunnat ha hjärta att med ett sådant tonfall säga åt den andra, troligtvis såsom en fortsättning af deras sam- tal: » Tror ni inte, att man njuter den renaste lyckan i sina minnens värld? » Åh, huru kunde Wolter!
Huru kunde han!
Evi höll sig krampaktigt fast i en stols- karm.
Hvad hon var utpinad!
Om hon ändå sluppit hem.
H o n ville intet annat mer än få gråta där, ensam, i tysthet, blyg- selns och svartsjukans bittra tårar.
Men hon kunde inte skylla på illamående.
Hon måste upprätthålla skenet.
Glad skulle hon se ut, och le skulle hon, om det ock kändes, som om hon skrattat på sin egen begrafning.
Ty den förödmjukelsen skulle hon inte ändå lida, att någon skulle ana hennes kval.
Häradshöfdingen hade stannat, oviss om hvilken min han skulle göra vid den ovän- tade synen.
Men innan han ännu hunnit märka Evis plötsliga blekhet, hade hon gifvit honom ett tecken och ljudlöst dragit sig tillbaka ur salen.
» Vi ska ' inte störa, » sade hon sorglöst med en beundransvärd själfbeherskning.
» Ser ni, gift folk får så nog af hvarandras sällskap i hvardagslag, och ombyte förnöjer. » » Jaså, ni tycker ock på det sättet.
Det var förnuftigt! » Och helt förtjust fäste han på henne en blick af hemligt förstånd.
* * Evi hade slitit af sig sin bröllopsdräkt utan förbarmande för trånga handskar, silkes- snodder och bräckliga spetsar.
Brydde hon sig om all världens grannlåt nu kanske?
Wolter hade ej ännu kommit hem.
T y när hon inte mer kunde härda ut, hade hon skyllt på trötthet och obemärkt försvunnit i härads- höfdingens sällskap.
Men huru trött hon än var, kunde hon inte förmå sig att gå till sängs.
Huru skulle hon väl kunnat somna i en sådan sinnes- stämning.
Hälft mekaniskt klädde hon sig i en mjuk, blå morgonrock, som hon alltid brukade finna sig väl i.
Och så kastade hon sig ned på soffan och tryckte öfvergifvet sitt brännande ansikte mot armarne.
Hon kunde inte gråta, som hon hade trott.
Det kändes bara så underligt ödsligt inom henne, så iskallt och förlamande.
Ty om Wolter inte mer brydde sig om henne, hvad var då hela lifvet värdt!
Och hon, som för några dagar sen så trotsigt hållit på en konsekvent frihet för båda parterna, äfven om det skulle gälla att för- älska sig i någon annan!
Men hon hade inte kunnat drömma om, att det skulle komma så snart.
Huru kunde Wolter!
Huru kunde han.
För princips skull hade hon hållit på det, men hon skulle ändå aldrig kunnat fästa sig vid någon annan än honom.
Och aldrig, aldrig mera skulle hon bry sig om någon, när han svikit sin kärlek.
Häradshöfdingen — — åh, han!
— — Han hade tryckt hennes hand så betydelsefullt vid afskedet, och hon hade låtit det ske.
- Det skulle ju vara hämnd hämnd på Wolter.
Som om sådant någonsin kunde hämnas.
Hvad hou blifvit lumpen ändå, mycket, myc- ket mer än han, ty han var ändå verkligt intresserad af Lida Bergfors.
Och hvad skulle häradshöfdingen tänka om henne!
Ja, hvad kunde han inte allt tänka.
Marterad af blygsel, ånger och svartsjuka kastade hon sig fram och tillbaka på soffan som under oroliga feberdrömmar.
Det hördes steg i salen.
De närmade sig.
Evi reste sig upp på armbågen och stirrade mot dörren.
Det var Wolter.
Skulle han komma in?
Han knackade på och öppnade dörren.
Evi vände sig mot väggen och slöt ögonen.
Han kom fram till soffan.
» Evi, » sade han i sin vanliga hjärtliga ton, » huru, har du inte lagt dig ännu, Evi? » » Och hvad du är b !ek, » fortfor han, utan att vänta på svar, och böjde sig ned öfver henne.
» Mår du illa, stackars liten? » Hon skakade bara på hufvudet, men sade inte ett ord.
Hon hade inte kunnat få fram ett enda ljud nu.
Ah, den hycklaren!
Där stod han och låtsade ömhet och deltagande, medan ännu alla hans tankar voro hos den andra.
Och hon satte sig upp i soffan och stirrade på honom trotsigt och främmande med stora feberglänsande ögon.
Men när hon mötte hans kärleksfulla, be-
kymrade blick och hörde hans oroliga fråga: » Evi, säg då för allt i världen, hvad fattas dig? » så var det åter slut med hennes själf- beherskning.
Hon kastade sig åter ned i soffan och vände bort sitt ansikte.
Och så brast hon ut i gråt — tyst och stilla, men så oändligt bittert, som om hennes bjärta hållit på att brista.
» Och det kaa du ännu fråga — — du — Nanna på Sköndal.
(En förbiskymtande skugga från det Stock- holm som gått.)
Mitt hela är en redaktör, som måste vara god aktör, kan vara med i hvarje kör, men — är en gruflig critiqueur.
Kan öfver kunskaper befalla, är ung och vacker, om ni vill, samt mycket kvick och roar alla, som ej hans pilar riktas till.
— du — — » Mera blef det inte.
Men hela hennes stolt- het var som bortblåst.
H o n ville bara dö och fort komma ifrån allt3amman.
Hennes man stod en stund alldeles orörlig och stirrade på henne.
Så flög det en ljusning öfver hans ansikte, han satte sig på en stol bredvid soffan och fattade hennes motsträfviga hand.
» Var det bara det!
Evi, lilla Evi, kunde det verkligen ta dig så djupt?
Förstod du då inte, att det bara var en illustration till ditt högstämda föredrag här om dagen om den absoluta frihetens konsekvenser?
Och du trodde, att jag på allvar kunde vara intresse- rad af den där koketta, intetsägande grann- låtsdockan!
Om du visste, hur tröttsamt det blef i längden att underhålla henne, men j a g ville troget spela min roll till slut.
Och j a g trodde, att ock du var inne i situationen, när du såg så glad ut och tog emot häradshöf- dingens hyllning. » Evi satte sig åter upp i soffan.
Hälft skamsen kände hon sig, fastän ögonen strålade och tårarne torkade på kinden.
H v a d det med ens blifvit ljust och glad t inom henne!
Det var, som om hela världen blifvit en annan.
» Hon var så vacker, och du såg så intresse- rad ut, att jag tänkte — jag t r o d d e —, » bör- jade hon.
Men så råkade hon se en glimt af god- modig humor, som lyste till bak glasögonen.
Och hon drog undan sin hand och utbrast förebrående: » W o l t e r!
Tror du inte jag vet, att du ge- nomskådade mig hela tiden.
Men du ville bara bevisa, att det var du som hade rätt.
Åh, Wolter! » Han satte sig bredvid henne i soffan.
» Förlåt, Evi, » sade han och kysste hennes ännu fuktiga kind.
» Jag kunde ju inte veta, att det skulle gripa dig så djupt, då hade jag inte varit så grym.
Men tycker du då, att j a g hade bort vara smickrad af ditt stolta påstående, att det inte skulle bekomma dig det ringaste, om j a g ock skulle förälska mig i hvem annan som hälst.
N u ger du mig inte mer så vidsträckt frihet, E v i?
» H o n lutade sitt hufvud mot hans frackärm och svarade » nej ».
Och » nej » upprepade inom henne ett tusenstämmigt eko.
Ty om han svek henne, skulle kamratskapet, som hon skrutit med, inte bli någon ersätt- ning alls för det hon förlorat.
Nej, det skulle bara bli en lögn, då hennes hjärta ändå med alla fibrer för alltid hängde fast vid honom allena.
Och hon böjde sitt hufvud bakåt och såg upp på honom med ett par stora, klara strå- lande ögon.
Hon var så glad.
Så jublande glad.
Och hon tänkte inte alls på, att den kvinnliga logi- ken åter lidit ett ohjälpligt nederlag.
— GS$gD — Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
men kan dock nyttjas ganska prydligt och någon nytta med sig bär.
Om man ett ädelt hjärta har, ger man det endast åt mitt andra, och ingen kan ens känsla klandra, om den så troget lefver kvar.
I förbigående må nämnas, att R o s é n besva- rade denna skälmska artighet m o t h o n o m o c h hans namn genom att komponera o c h till den unga charadförfattarinnan dedicera ett förtju- sande musikstycke: Nannas väls, som för o m - kring 50 år sedan allmänt spelades ocfe dansa- des i vårt land, men som nu sedan länge lig- ger g ö m d o c h — glömd i en eller annan gam- mal notpacke.
Bland de otaliga namn, hvilka m e d det be- tydelsefulla svarta korset öfver sig under sena- ste tiden stått att läsa i våra tidningar, har ett särskildt tilldragit sig uppmärksamhet, men en uppmärksamhet egentligen på äldre Stock- holmsboars sida, deras sida, hvilka hafva fem- tioåra eller ännu äldre minnen från den svenska hufvudstadens sällskapslif.
Frågar ett yngre släkte dessa ofvannämnda få ännu kvarlefvande efter de unga damer, hvilka pä d e r a s ungdoms- tid — 3 0 - o c h 40-talen — gåfvo glans o c h lust åt umgängeslifvet, får man i främsta rum- met höra namnet Nanna på Sköndal såsom typen för hjärtegodhet o c h älskvärdt behag, blixtrande intelligens o c h betydande musikalisk talang.
Denna periods o c h dess umgängeslif spiritu- elle skildrare, den härom året bortgångne audi- tör J.
R o s é n, på sin lid bekant som fram- stående skriftställare o c h tonsättare, har i sina memoarer ett kapitel ägnadt åt ett besök, som han i medlet a f 1830-talet * en vacker sommar- dag, i sällskap med notarien S c h ö n m e y r, s. m. rådman i Stockholm, gjorde å det vackra landt- stället Sköndal utanför Skanstull, » där v i » — säger R.
— » en gång på vintern varit bjudne hos ställets ägare, häradshöfding B i r g e r Strid- b e c k, o c h dit vi nu gingo att tacka för s i s t ».
Dottern i huset — fortsätter R o s é n — den intagande Nanna, stod då i sin första fägring, var kvick o c h liflig, musikalisk som få o c h saknade icke heller poetiska anlag såsom kan synas af följande, a f henne midt under k o n - versationen i salongen skrifna charad: Mitt första lefver i n a t u r e D, se ' n vinterns kulna dagar flytt, på vårens ljusa vingar buren till gamla jorden, ung på nytt.
— Ett härligt barn!
I syskonringen främst, skönast, doftrik allra mest, beundrad, förbisedd af ingen.
Och underligt — den vackra bäst, liksom onekligast briljerar med det, som andra enlaiderar, ty mossan — ålderns förebud — klär h e n n e i sin bästa skrud.
P å ännu ett ställe i sina minnesblad nämner Rosén Nanna Stridbeck, s o m emellertid d l, genom äktenskap m e d s. m.
amiralitetskammar- rådet P.
B ä c k s t r ö m, bytt o m namn.
D e t är vid hans beskrifning a f Lindebergska teaterns — n. m.
Dramatiska — invigning 1843.
Såsom redaktör af Stockholms Dagblad — säger han — var äfven j a g bjuden o c h fick min plats på första raden, lyckligtvis bredvid den spiri- tuella o c h m y c k e t musikaliska fru B ä c k s t r ö m, född Nanna Stridbeck, hvarigenom j a g icke hade mycken känning af L i n g s ändlösa » A g n e » eller Onkel A d a m s » P r ö f n i n g e n ».
I det nämnda äktenskapet föddes en son — den bekante skalden E d v a r d Bäckström — o c h en dotter, gift med en af de arderton i Sven- ska akademien, med prof. A.
Denne son, sin moders arftagare äfven m e d hänsyn till de ovanliga själsegenskaperna, o m - fattade hon med all den ömhet o c h kärlek, hvaraf endast en m o d e r är mäktig, o c h allt från hans födelse ägnade hon åt honom hela sitt lif.
H a n s framgång på såväl den sociala banan som inom diktens värld var hennes högsta lycka.
M e d ett kortvarigt afbrott de första åren han redigerade Posttidningen, bodde han i väl ett tjugutal år hos henne i hennes lilla anspråkslösa, men fridfulla hem vid Jakobsbergs- gatan; dit återflyttade han, när dödens skym- ning bredde sig öfver hans lefnad, o c h där skref han sin sista — åtminstone den sista i hans tidning tryckta — sång, till den outsäg- ligt älskade m o d e r n: Tänk på din mor, närhelst du går på vägen, när ner du lägger dig, när upp du står; tänk på den hand, den röst, som from och trägen har rört din vagga, läst ditt Fader vår.
Tänk på din mor, ty hon har företrädet, om än din far dig gaf mer kraft och tukt.
När han dig förde fram till kunskapsträdet, lät hon dess grenar bära känslans frukt.
Tänk på din mor, som helst dig följt i spåren, ju mer din stig blef törnig, brant och sträng.
När du var blott en knopp, då var hon våren, när du var tufva, var hon blomsteräng.
Glöm ej din mor, men sök i hennes boning ett heligt rum, en hvila, blid och skön!
Törhända vann din vilda dag försköning på grund af hennes milda morgonbön.
Mitt andra se ' n, ett obetydligt, ett litet ord, knappt märkbart, är, * Det är från denna tid Idun meddelar Nanna Stridbäcks intagande bild, efter en i Kongl.
bibliote- ket förvarad blyertsteckning af Maria Böhl.
Tänk på din mor, ty om du själf dig gömmer i jorden snart som stoftets arfvedel, hon blir den enda då, som aldrig glömmer ett drag af dig förutan dina fel,
Glöm ej din mor, glöm ej ett silfverhårigt, ett bleknadt ansikte, en böjd gestalt, ett samvet, men som log, ett femtiårigt förbarmande, som såg i dig sitt allt.
Tänk på din mor, när du af hvilan svalkas, när striden stundar, faran tycks dig stor, när sträfvan tröttnar, frestelsen dig nalkas, i lif och död tänk på din mor, din mor!
» Hon blir den, som aldrig glömmer ett drag af dig, » sjöng den sin skilsmessa härnere, anande skalden.
Ett bevis härpå må meddelas.
För ett år sedan hade en författare — en gammal vän, trogen Edward Bäckströms ljusa- minne — i ett sitt arbete sökt samla några spridda drag till hans karaktäristik såsom skald och enskild person.
Han mottog då nedanstående i sanning rörande bref, som meddelats Idun, ett nytt bevis på att ingen kärlek i världen öfver- går en moders.
Brefvet — med uteslutande af några fullkomligt privata uttalanden — lyder: » Nyligen uppkommen från ett långvarigt illa- mående, har jag först nu kunnat taga del af Edert sist utkomna arbete, hvilket — — — hade specielt för mig en sådan lockelse som namnet Edward Bäckström — detta oförgätliga namn, för mitt hjärta dyrbarast af alla.
Läs- ningen af den lilla skizzen, tecknad af Er med så mycken sanning, friskhet och sympati, att jag därvid erfor endast intryck af ljuf tillfreds- ställelse och erkänsla, ingaf mig därjämte en liflig önskan att få säga Er, hvilken glädje Ni skänkt mig.
Därför beder nu Edwards moder, att Ni ville emottaga hennes varma, uppriktiga tack för den vackert träffade bilden af hennes son.
Den är framställd med så ledigt behag, så ädel uppfattning af hans personlighet och så likt, äfven i vidrörandet af hans små egen- domligheter — utan öfverdrift åt ett eller annat håll — att bilden står fram klar för hvar och en, som kände honom nära — huru mycket kärare då för henne, som älskar ho- nom öfver allting här på jorden och hvars lif fick af honom sin bästa, färgrikt skiftande rikedom!
Ä n såg hon upp till honom med beundran för hans höga begåfning; än log hon godt åt hans i grunden barnsliga lynne; än måste hon söka att skydda hans mycket opraktiska väsen, illa rustadt mot alla slags bedrägerier och otillbörliga anspråk; än ägnade hon sin uppmärksamhet åt att skingra det svårmod, hvilket ofta tyngde hans sinne, sär- deles då, när han kände sig icke förstådd, eller när honom undandrogs hvarje verkligt erkännande af hans sång; än uppbjöd hon hela sin uppfinningsförmåga att mildra och förströ hans långa lidande under sömnlösa nätter och, sist, mångfaldiga kval på sjukbädden, där han likväl vid minsta lättnad kunde blifva glad som ett barn och på sitt älskvärda vis strö omkring sig kvickhet och behag, I sanning: ett så skiftande rikt, af tillgifvenhet städse öfvergjutet själslif som mitt var genom och med honom — det kan fylla en moders exi- stens så helt, att den yttre världen med dess kif eller nöjen föga beröra henne!
Ni förstår nog, att sådana minnen gömmas allt för djupt att någonsin kunna förblekna — likaså, att hvar och en, som med hjärtligt minnesgod hand berör dem, uppväcker en mindre vanlig erkänsla, som gärna vill få uttryck.
Därför hoppas jag, att Ni icke skall misstyda från Edwards gamla moder dessa rader; men i fall de synas Er alltför många, öfverse därmed för hans skull, som äfven af Er sä vackert ihåg- kommes, oaktadt fem hela år förflutit sedan han gick bort.
• — — — Slutligen har jag att framföra ännu en tacksägelse: för Edert vänliga omnämnande, jämte Edward, af mig och mitt lilla hem, och som fägnade mig så lifligt!
Måtte Ert eget hem bereda E r lika mycken trefnad o c h frid!
— är en sista ön- skan från Edwards moder. » P å ungefär årsdagen af denna skrifvelses datering remnade tidens förlåt för Edwards moders slocknande jordiska blick, o c h hon gick att inom de ljusnande rymderna i löftets land söka den älskade sonen.
Frågan » fritt vivre ».
Flere gånger har frågan » fritt vivre » under olika rubriker varit synlig i » Idun », o c h alla gånger har där endast påpekats den orättvisa, som matmödrar göra sig skyldiga till, då de mot » fritt vivre » taga unga flickor i sitt hus.
Det är j u äfven en sida af saken, o c h bra är det, att den blir påpekad till den verkan det hafva kan.
Men så en annan sak: hvad som i en tidningsannons synes vac- kert och bra, är det icke därför i verkligheten.
Och därför är det förlåtligt, o m man ställer till veder- börande den frågan: hvad kunna då alla de hun- dra unga flickor, hvilka äro tacksamma att från den trånga, osunda vindskupan o c h det ofta knappa brödet i staden få komma ut till ett hem t. ex. på landet och få lilllräckligt med föda och frisk luft?
I allra flesta fall kunna de under första året icke betala ens sitt underhåll, långt mindre betinga sig någon lön.
Nutidens kvinnouppfostran går j u ut på, att den unga flickan alls icke skall få lära sig att blifva huslig och i ingå händelser få lära det i hemmet.
Hon går igenom sin fruntimmersskola eller ock blott genom några klasser, ifall hon af ekonomi- ska skäl måste afbryta skolgången.
På hvad sätt kan hon då, äfven med den bästa vilja, vara sin matmoder till nytta i ett eller annat, då hon j u aldrig fått lära vare sig sy eller sticka, långt mindre lappa eller stoppa, för att ej alls tala o m att laga en enkel maträtt, stryka, lägga upp gar- diner o.
s. v. Rika flickor, som af nyfikenhet vilja ut i världen, skola vi ej tala o m, men hvem hindrar den beroende flickan att stanna i sitt hem och där taga emot arbete af främmande o m det lönar sig bätlre?
Blefve det för henne förmånli- gare, så gjorde hon väl det äfven, ty i c k e.
ä r det väl kärleken titl nästan, som drifver henne ut i världen.
Jag känner er ung, värnlös flicka med ungefär 100 kronors årlig pension.
Nämnda flicka fösökte att Iifnära sig med sömnad, ty hon var en af de få, som kunna sy, men sedan hon en tid försökt detta, föredrog hon att mot fritt vivre taga plats, först hos en militär i staden, sedan på en herrgård på landet som sällskap för större barn.
Hon berättade för mig, att hon som » sin egen » fick arbeta tungt från morgon till kväll, utan att kunna bestå sig annat än ett mörkt, trångt rum samt en mycket tarflig t. o. m. otillräcklig föda.