Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I onsdags gafs för första gången vårrevyn » En séance vid Saltsjöbaden », tillfällighetsskämt med sång i 1 akt; som förpjäs » Herre, tag bort er dot- ter! » lustspel i 2 akter, fri bearbetning från fran- skan af Frans Hedberg.
Till detta program få vi återkomma i nästa n:r.
» Men hör h a n väl till s l a f v a r n a s r a s, hvil- k a v ä r d e r a s efter den n y t t a de göra, såsom oxen och h ä s t e n?
H a r j a g v ä l födt honom till a r b e t s r e d s k a p?
H a n ä r ett b a r n och s p ä d!
Ä n sen, I s ö n d e r t r a m p e n icke som o n y t t i g d e n s p ä d a p l a n t a n, ty hon s k a l l bli en väldig träd- stam.
O m e d r a m ö d r a r och edra m a k a r s m ö d r a r s k u l l e t ä n k t som I, h v a r s k u l l e v ä l e d r a b r ö d e r och m ä n n u v a r a, h v i l k a äro e d r a ögons ä r a, e d r a hems stöd och v å r t folks försvar?
A c k, d å s k u l l e csesarernas le- g i o n e r icke påträffat stora s t ä d e r eller t a l r i k a släkter i Germaniens skogar.
o Aulinska kvartettens femte och sista kammarmusik- soaré gifves om måndag i Vetenskapsakademiens hörsal.
En m o d e r s b e v i s f ö r i n g.
Dialog af Etigenio Sellés.
» Med den m a k t, som s t a m m e n s öfverhuf- v u d äger, och med öfversteprästens a u k t o r i t e t k o m m a vi till dig, k v i n n a, för a t t b l a n d d i n a b a r n utse det som m å s t e offras. » » H ä r ä r o de a l l a f e m; väljen, s t a m m e n s m ö d r a r, såsom om I h a d e n a t t välja b l a n d e d r a egna. » » Vi s k u l l e välja, om det g ä l l d e a t t utse m a n n e n till en dotter, men i n g a l u n d a d å det gäller d ö d e n.
V i s k u l l e v a r a d e n valdes m ö r d e r s k o r, ty den som utväljer en, d å hon k a n välja en a n n a n, h o n m ö r d a r d e n n e.
M å vi alltså ö f v e r l ä m n a d e t å t ö d e t; det m å m ö r d a, ty d e t h a r inga ögon för m ä n n i s k o r n a s olyckor eller öron för d e r a s j ä m m e r.
» » D e t b i t t r a ödet s k a l l g å d i r e k t till den mest olycklige.
Och hvarför måste denne d ö?
Ä r v ä l o l y c k a n ett b r o t t som förtjänar döden?
» » Du talar väl.
M å den dö, som hittills varit lyckligast.
N å g o n o l y c k a bör h ä n d a honom.
Det är väl den förstfödde.
Han h a r m y c k e t l ä n g r e ä n d e öfriga njutit af lif- vets g l a n s, sin faders g o d h e t och sin moders smekningar. » » J u s t därför n e k a r j a g er h o n o m.
J a g är så v a n a t t se h o n o m, a t t om I t a g e n h a n s lif, skolen I äfven t a g a större delen af mitt.
G u d a r n e b e g ä r a, a t t m a n s k a l l offra ett b a r n, men icke dess moder. » » M å d e t d å bli den yngste, eftersom d u m ä t e r k ä r l e k e n efter a n t a l e t å r och n ä t t e r, liksom om den s n a r a r e vore en v a n a, som H a n k a n icke j a g a v i l d d j u r; men m e d a n a n d r a j a g a dem, kan- h a n v a k t a b o s k a p s - hjordar.
T y om h a n ock s a k n a r k r a f t a t t f ö r s v a r a dem m o t v a r g a r n a, h a r h a n dock förstånd a t t r ä d d a d e m från b r å d d j u p e n.
O c h till a l l t d e t t a k o m m e r, a t t h a n ä r den mest o s k y l d i g e till faderns s k u l d e r.
Hvad vet h a n v ä l om förräderi och m e n e d?
H v a d s k u l l e h a n s offrande b e t y d a inför g u d a r n e, o m h a n s t u n g a, som ä n n u icke lärt sig a t t t a l a rent, ej ens k a n säga dem anledningen till h a n s d ö d?
H u r u s k u l l e h a n k u n n a försona dem med faderns brott, d å h a n ä r så liten, a t t h a n k a n s k e v a n h e l g a r ceremonien genom a t t inför själfva a l t a r e t högt r o p a sin faders n a m n, för a t t h a n m å t t e s k y d d a h o n o m m o t prästerna? » » M å det d å bli den ä l d s t a af d i n a d ö t t r a r.
» » A c k!
M i n T u r i s m u n d a ä r alltför s k ö n, för a t t m a n s k u l l e å t knifven öfverlämna d e n n a h v i t a, r u n d a h a l s, a f u n d a d af v å r a u n g m o r och en l y s t n a d för v å r a y n g l i n g a r.
Frågen först e d r a söner och h ö r e n, om de ö n s k a gifva g u d a r n e, h v a d de vilja b e h å l l a för sitt hjärta.
S k u l l e hon evigt sofva b l a n d m a s k a r n a i j o r d e n, hon, som v å r a y p p e r s t a med förtjus- n i n g ö n s k a till sin ä k t a h ä l f t?
Viljen I med offerknifven förstöra d e n n a k r a f t i g a, förhopp- ningsfulla k v i n n o k r o p p, som af ödet m å h ä n d a ä r b e s t ä m d a t t föda en ä t t af hjältar, h v i l k a s k o l a g ö r a heder å t G e r m a n i e n?
H o n, så mild i freden, så b e h j ä r t a d i k r i g e t!
H o n, som e n s a m v u n n i t flere strider än alla v å r a - anförare, e m e d a n, d å h o n åtföljer v å r k r i g s - h ä r, de fege blifva t a p p r e, för att icke e r - h å l l a en föraktfull blick från h e n n e, och de t a p p r e blifva h j ä l t a r, för a t t sedan se sig b e l ö n a d e m e d d e n l a g e r af h e l g a d t eklöf, som hon v i r a r k r i n g d e r a s hufvud! » » Offra din a n d r a dotter.
H o n ä r hvit och röd, men h a r icke den förstas s k ö n h e t eller mod.
K ä d d som rådjuret, h v i l k e t d a r r a r vid h u u d a r n e s s k a l l, s k a p a r hon i n g a hjältar i striden. » » Men, a r b e t s a m som en m y r a, är hon hem- mets k o r n b o d.
U t a n hennes omsorger, h v a d s k u l l e det bli af oss den d a g, d å å l d e r n för- försvagar m i n a h ä n d e r?
U n d e r hennes h ä n d e r
f ö r d u b b l a s slafvarnes, m i n s k a s lefnadsomkost- n a d e r n a och ö k a s j o r d e n s a f k a s t n i n g.
Hon v a k a r, för a t t j a g m å sofva, och a r b e t a r, för a t t hennes syskon m å hvila sig.
A l d r i g h a r solen funnit h e n n e sofvande, a l d r i g h a d e första stjärnorna sett h e n n e overksam.
I begären m e r af m i g ä n g u d a r - ne, t y d e ö n s k a a t t ett h u f v u d m å falla, men I viljen a t t en h e l familj s k a l l g å u n d e r.
» » Gif dem din tredje s o n!
M e d h v i l k a s k ä l, u t g å n g n a från e t t modersbjärta, skulle d u v ä l k u n n a försvara h o n o m?
H v a d godt k a n d u väl finna hes d e n n e för a t t r ä d d a honom, om d u också b e t r a k t a r honom med k ä r l e k e n s ögon?
» » J a g vill medgifva, a t t h a n h a r en o t y m p - lig k r o p p och en s v a g själ. » » H a n h a r slutit sig till ditt h e m, icke som en bjälke, för a t t stödja det, u t a n som en parasit, för a t t u t a r m a det.
H a n förstör i fråsseri, hvad du samlat med måttlighet.
H a u förtär de s k ö r d a r, som h a n s syster fram- k a l l a r, och njuter af d e t j a k t b y t e, som h a n s syskon hemföra. » » J a g medger, a t t j a g hellre ser honom u n - der sängfällen ä n b l a n d p i l a r n e p å berget, och a t t utför h a n s r o m e r s k t r a k a d e a n s i k t e oftare rinner g a l l i s k t vin ä n m ö d a n s svett. » » Ä l s k a r h a n d i g k a n s k e, eller ä l s k a r h a n ditt f o l k?
» » H a n h a r s å l ä n g e lefvat l å n g t b o r t a från mig och sin h e m b y g d.
H a n v a r r e d a n som liten i R o m.
» » J a, h a n föddes v a n s k a p l i g, och d u ville a t t den italienska l ä k a r e k o n s t e n s k u l l e för- b ä t t r a n a t u r e n.
H a n föddes med e t t förstånd, mera skeft ä n k r o p p e n, oc i h a n s fader ville a t t R o m s retorer skulle b i b r i n g a honom e t t a i a r o r t a r.
J e Redigeras af Sophie Bidrag mollagas med Linge.
I alla » damers egen » Det är väl ej ur vägen, Att min historia skrifs i korta drag.
Nå — i familjekretsen Jag oftast står i spetsen För många goda, vackra företag.
De flesta handarbeten, Som fliten, sparsamheten Samt smak och mod ha skapat i ett hem — Så låga som i höga — Det först och sist mitt öga Dock var, som stads ' var fåstadt uppå dem.
Den rol, som jag får spela, Ar den, att noga hela Hvad söndradt blifvit under tidens gång, Det skingrade förena, Att fru och döttrar tjäna, Att gå än nätt oeh än i långa språng.
D U Men som det går i lifvet: Mig tack blir sällan gifvet.
Man tänker nu, som förr, nog just som så: Hvad gör det, om du brister; Ty om ock en man mister, Det många tusen andra återstå.
Hvad ock jag kallas bara.
Och hvad han plägar vara Den väg, som ofta framför mig är sträckt.
Samt hvad jag då får göra, Då andra med mig köra.
Och så, hvem kallas kan min tjocka släkt?
Kvinnliga arbetares löneförhållanden.
Stockholms allmänna kvinnoklubb hade hos Lo rénska stiftelsen anhållit om understöd för att närmast inom hufvudsfaden verkställa undersök- ningar rörande kvinnliga arbetares löneförhållan- den samt upprättande af en statistik öfver dessa.
Klubbens ansökan är nu beviljad så till vida att understöd skall utgå från stiftelsen i mån af ar- betets fortgång till ett belopp af högst 700 kr.
med rätt för stiftelsens styrelse att öfverse och kontrollera undersökningarnas resultat.
Tolda Alström, född Hammarström; af Amanda Leffler.
— Serenad; poem af Ernst Högman.
— Den moderna kvinnodräkten — ett hinder för själfständighet; fö- redrag hållet å Dräktrefonnföreningens sammanträde den 20 dennes af fru Maria Bolin.
— Engelskorna och politiken; af E. R — y.
— Viviers &amp; C:o; för Idun af Jna Stockenstrand.
— Handarbetets vänners vårutställning.
— Morsgrisar; af Emy.
— Från Iduns läsekrets: En promenad och dess följder; ett gif akt till föräldrar, af A.
— E n moders bevisföring; dialog af Eugenio Sel- lés.
Dock viktigt är att en mitt hela Med skäl mitt första nämnas kan, Men icke så i brådskan gräddad, Att för mitt andra man den fann.
Triangel-aritmogryf.
1 2 Bokstafsfyrkant.
Så är min enkla saga.
Som jag, kan du nu laga Att fylla utan knot ditt lefuadskall.
Hvad mer om mig kan sägas, Det kan nu öfvervägas I gåtorna, som här jag gifva skall: 1 2 3 4 2 1 2 5 a 2 0 4 i 5 4 1 — i hvad det säg — ock Det hör till undantaget Ändock.
Ty af det slaget Jag är, som trogen blir i lust och nöd.
Jag kläda vill den nakna.
En aktenskapskonflikt i forntiden.
Framstäld af Yggdrasil.
våra dagar, då sa mycket talas och skrifves i äktenskaps- frågan, torde tillåtas att inbjuda Dagnys läsare att förflytta sig halftannat årtusende tillbaka i tiden och se hur den frågan då löstes, i forntidens mest storslagna äktenskapsdrama.
På samma gång f2 vi tillfälle att lära kanna en af den nordiska fornliteraturens skarpast utmajslade qvinnokaraktarer.
Brynhild hade svurit ed att aldrig gifta sig med någon annan man an den, som icke kunde radas: hon omgaf sin borg med höga eldsl3gor.
Forntidens ypperste Iijdte Völsungen Sigurd och Gjukes söner Gunnar och Högne hade gifvit hvarandra trohetseder.
Gjukes dotter Gudrun vardt bjuden åt Sigurd till akta.
Gunnar red nu i friarefärd till Brynhild: i hans följe var Sigurd.
Men Gunnars hast bar ej Gunnar genoni eldslågorna.
D i bjöd Sigurd Gunnar sin hast, Grane.
Ej heller Grane bar Gunnar genom elden.
D5 beslöts att Sigurd skulle föreställa Gunnar och i Gunnars namn akta Brynhild.
Nar Grane kände Sigurds sporrar, sprang han geliom lägoriia, och Sigurd inträdde till Brynhild.
Han påminde om hennes löfte att akta den man, som rede genom lågorna.
P i Brynhilds fråga hvem han vore, svarade Sigurd, att han vore Gunnar Gjukesson.
Dermed vardt Brynhild Gunnars hustru, och i Gunnars namn stannade Sigurd hos Brynhild och höll bröllop: &gt;åt Gjultes ättling han den unga hägnar.
P Nu var Brynhild Gunnars hustru och Gudrun var gift med Sigurd: Pstränga norner styrt det såo, och deri sök.te Brynh.ild att finna sig.
Men smed is ' i hjertat~ och med &gt;gräman.de tankar, åsåg hon Sigurds och Gudruns sammanlefnad; och sörjde.
hon sin lefnads lycka.
Det hände stundom, att längtan vardt henne Dagti y.
I 8
för våldsam, så att hon sville Sigurd ega eller svälta ihjäl., Men hon återkom genast till sin pligt: mu sade jag ett ord, och jag 8ngrar det redan, Gudrun ar hans hustrp och Gunnars jag., Slutligen, efter åratal, hade hon utkämpat striden mellan den sociala qvinnans pligt och sin personlighets rätt, och vunnit klarhet enligt sin - ståndpunkt.
Hon sade till Gunnar, att han måste gå niiste om allt, det gods hon medfört, och henne sjelf; lycklig kunde hon aidrig lefva med honom; hon ville tillbaka till sitt gamla hem, och der ville hon sitta och sofva bort lifvet: om Gunnar ej ville slå Sigurd till döds.
Sorgsen vardt Gunnar, visste ej hvad han skulle göra, såg sig sakna Sigurd mycket, ville ej mista honom.
Men så segrade kärleken till Brynhild, hon var honom bast af alla,; &gt;förr mitt lif jag låta skall an mön mista - och möns skatter.&gt; Han bad sin broder Högne om r i d och frestade honom med Sigurds guld.
Men Högne sva- rade, att det ej bofdes dem att så bryta svurna eder, och var- nade Gunnar för Brynhilds aggelse.
Gunnar lockade då till dråpet deras yngre broder, som ingen del hade i de eder som svurits.
Och snart stod svärdet i Sigurds hjerta.
jag vet val hvadan det kommer: Brynhild ensam vallar det.
Mig har mön framför hvar man älskat; dock grep jag ej in i Gunnars ratt, jag svek ej fränder, ej svurna eder.&gt; Gudrun miste sansen, och Sigurd lifvet.
Nar Brynhild sporde Sigurds död, log hon, Ben g h g log, hon .af all sin hug^; men på samma gång bleknade hon.
, Den gången ville Gudrun dö, då hon satt sorgfull öfver .Sigurd; maken., Jarlar och jarlahustrur sökte stilla hennes sorg - genom att tälja hvad bittrast de upplefvat.
Men Gudrun &gt;kunde icke gråta, var djupt qvald, hjertat ville brista.&gt; D5 tog Gudruns syster höljet från höfdingens lik och lade hans kind mot Gudruns knä.
Upp s5g Gudrun ett ögonblick, &amp; g konungapannan klibbad af blodet, klara blicken brusten i döden.
På knä sjönk Gudrun - tårarne flödade.
Systern qvad: &gt;ädlare var eder kärlek än alla menskors ofvan mullen; aldrig du trifdes ute eller inne, var - hos Sigurd d u ej., Då qvad ock Gudrun, en lofsång öfver Si- gurd, hur hans glans lyst äfven öfver henne, hur hon nu, sedan ' hennes konung fallit, vore, så liten som löfvet ar på vide- .qvistar~ '; hon anklagade Gunnar, som så svikit Sigurd.
Brynhild stod med styrka samlad, och hennes ögon brunno af eld, då hon såg såren på Sigurds lik.
Det var svårt för henne att se d e t onda hon vållat, att höra Gudruns klagan.
Ve böd hon öfver den mö, ' som lärde Gudrun att grata och som bröt hennes tungas band.
Nu kunde Brynhild få yppa sitt hjerta, nu bands hon ej langre af nigon hänsyn.
Den ' man hon älskat kunde hon ej f; ega i lifvet: det otillåtna grep hon aldrig efter.
Men i döden var han hennes, der nådde dem ej norners dom ' slut.
Det var till honom hon gifvit sig,, höge kungen, som guldprydd satt på Granes bogar: ej äro edra ögon så adla som halis.&gt; wEn jag älskat, och ingen iner.&gt; I lifvet hade hon böjt sig för pligten:, ej höfs hustru att, i hugen flyktig, i lifvet ega en annans man., Men nu hade hon löst gåtan: döden skulle gifva dem hvar- andra.
Det förutsätter visshet om Sigurds kärlek till henne: derom tyda afven Sigurds sista ord, d2 han i dödsstunden för- klarar, att han ej grep in i Gunnars rätt, ej svek svurna eder.
Han hade alltså behoj9 hafva denna rätt och dessa eder i åtanke.
Nar Gunnar förnam Bryninilds afsigt att följa Sigurd, vardt han högligen bedröfvad och försökte allt att afstyrka henne.
Men hon höll från sig en hvar, lat sig ej lockas från langa färden.
Gunnar bad Högne om råd i den stora nöden och bad honom med alla hans man stiga in till Brynhild och hindra henne,, tills samtal bragt henne till sans.&gt; Men Högne svarade, att, ingen ma locka henne f r h långa farden, och måtte hon aldrig återvända., Sorgsen gick Gunnar åter in till Brynhild, som delade ut sina skatter och ordnade för döden.
Tärnor och tjenare dråpos, enligt tidens sed, för att med Sigurd och Bryn- hild inträda i Valhall: stort följe, kostbart utrustadt, var, äro- fullt.
Sex af Brynliilds tärnor och åtta af hennes svenner vor0 nu dräpta.
Brynhild hade rikligen delat guld, liela sitt faderne- arf, till dem, s i Sigurd med en lysande skara finge tåga frani till gudarne.
, Valhalls guldringsglansande portar må då ej höge kungen på halarne slå, nar med honom de mina hädan draga, ej komma vi d5 med kraftlöst följe.
w Nu stack Brynhildavardet i sitt hjerta, och sjönk ned döende.
Än en gång frågade hon, om flere ville följa med dem.
De tego alla; men så svarade de: oför många du fält, oss fröjdar lifvet, dem du har äro dig heder iiog.,, Ingen svårbedd, och ingen motvillig må döden smaka för Sigurds och min skuld.
Men farre skatter månde brinna på edert bål; och glans af guld.
skall glimma föga fran eder den dag, då I dragen till mig., - &gt;I dragen till mig,: de vor0 således hennes tjenare afven efter: döden.
- &gt;Sitt neder, Gunnar, nu glad jag säger dig, att din brud ej langre lefver.
E j seglar ert skepp i sank, fast jag låtit mitt 1if.r~ Så sade hon tröstande till Gunnar, att Gudrun snart skulle försona sig med honom och söfva sin sorg, ja, gifta sig med Brynhilds broder.
, Mer höfdes då Gudrun att i döden följa sin första mana, menade Brynhild.
E n enda bön ville Brynhild bedja Gunnar, sin sista bön har i verlden,, låt resa ett bål s i bredt, att ruin derpå kan redas oss alla, som nu med Sigurd somna i döden.
Gör tjall öfver bålet med bonad och sköldar, bred lysande svep- ning öfver likens mängd.
Vid min sida Sigurd brannen.
Vid Sigurds andra sida brannen mine svenner, med smycken höljde.
Ligge oss emellan: afven höljdt med guld, agghvassa svärdet, åter så l a g d t ~, sorii nar Sigurd friade för Gunnar.
rösten sviker, såren svalla.^ Hadriani bildhuggare.
Efter Emanuel Geibel.
er skimrar teniplet nu i solen med kolonnader och portik; bronsgjuten hvalfver sig kupolen utöfver murens mosaik.
Den Zevs, som jag ur marmorn väckte der ofvan högt sin vigge för.
Din hand du tacksamt nyss mig räckte, och folkets bifallssorl jag hör.
Dock - nar det glanser mot initt öga, det verk hvars mastare jag ar, o, herre, vet: det fattas.
föga, att blygsel jag inom mig bar.
Fast sann och ärlig var min strafvan att forma synerna jag såg, ej griper rysande i bafvan onämnbar skaparfröjd min håg.
Ve öfver denna tid ma falla, i hvilken intet hjärta slår; d i ingen längtan, kand af alla hos konstnärn till gestaltning trår, tills han i marmorn uppenbarad sitt slagtes strafvan lösgjord ser och sa i skönheten förklarad p % tidens gåta lösning ger.
Va1 fornia stenen vi och reda det skrofliga till harmoni, men huru lätt vi inäjseln leda blott på ett fordom lefva vi.
tiingt att tröstlöst kloke famla i mörker utan blixt och bloss!
Hvad soin ar skönt det ar det gamla och härmning hvad som lyckas oss.
Ack, Hellas ande, vingebruten, har dödstrött slutit ögat till och fsfängt ar att oförtruten till.
lif du honom väcka vill.
Hvar sprakar nu en offergnista?
Hvar flammar nu ett altarbål?
tron försvunnit till det sista och krupit hop till död symbol!
Ej åldern slappat an min sena, och soin du ser ar brunt mitt har, men för en Fidias ' dag allena jag gåfve alla mina år!
Ej för det han sin kosa banat mot branter dit vi rika nå.
men, ack!
den Zevs hans majsel danat, som guddoni trodde han uppå.
fröjd, o!
lycka utan like att höja sig till himlafärd och blicka iii i ljusets rike, viilkoinnad af en gudaverld!
Den tro, som i hans tanke glödde gaf honom kraft att allt förmå.
men vi, vi stackars efterfödde, af gudar öfvergifna g %.
Då himlen för vårt öga lycktes försvann ock salig skaparfröjd.
Vi veta mycket nu, men rycktes för evigt dock frin solig höjd.
Den gamla konsten, ' graflagd vorden, ej uppstår %ter i en ny, förr ' n molnen glesna öfver jorden och guden syns i himlens sky!
Edvard Fredi~z.
Huru vardas vara s m % barn?
Af Eva Wigström.
i@ &amp; edan både yngre och äldre ogifta qvinnor ur de bildade klasserna ifrigt blicka omkring sig för att finna nya verk- samhetsfalt, förbigå de helt och hållet ett af de allra när- maste och låta det ligga som ett rof åt de mast olämpliga personer.
Vården om de små barnen ar ju ännu till allra största delen anförtrodd åt unga, tanklösa ' och okunniga tjenst- flickor.
Här föreligger en stor och behjärtansvärd uppgift för de bildade klassernas arbetssökande qvinnor.
Ryggen ej s2 häftigt tillbaka, I kunskapsrika qvinnor, utan tanken allvarligt öfver saken!
Just den sorgliga belägenhet i hvilken barnvården inom så många familjer befinner sig, gör det till en lifsfråga för oss att radda den.
Knappast finnes en vigtigare och mera maktpåliggande sysla, an vården om de små barnen, och likväl har den sys- lan på något oförklarligt satt råkat i en sådan missaktning, att vanligen blott sådana unga tjenstflickor, som ingenting veta och ingenting kunna, söka plats i hemmen som barnsköterskor.
Men så fort en sådan flicka tror sig ha lart de allra nödvandi- gaste husliga göromål, söker hon komma ifrån den ringaktade barnflickesyslan.
Många orsaker till denna motvilja för barnsköterskeplatser förefinnas, men det ar dock först och främst den usla aflönin- gen, som kommer hvarje någorlunda arbetsduglig qvinna att föredraga hvilket annat arbete som halst framför detta.
Till sbarnflickora, om hvilka det heter: de duga ännu ej till annatn, anförtror man för en ringa penning vården om det dyrbaraste man hat, sina små hjälplösa barn, medan man söker dugliga, pälitliga qvinnor att handhafva husets bohag, eller sy familjens kläder, och betalar dem val.
Också har man dagligen tillfälle att se hvilken behandling, som vederfares barn hvilka äro anför- trodda åt dylika sköterskor.
Här står t. ex. en barnvagn me,d .ett litet blinkande barn midt i solbaddet; ljusstrålarna sta som spjut rakt öfver-den.
nakna hjässan och dansa i gnistrande glans på det antingen snöhvita eller bjärt röda täcke, som, till.
skada för barnets syn, men till fägnad för en tanklös mor, pryder lillans vagn.
Barn- flickan står ingripen i lifligt samtal med någon kamrat, hvars lilla skyddsling, badande i svett, sofver inom en uppslagen.
vagnskur, hvars gardiner äro så tätt sammandragna, att knapt en luftpust kan intränga.
Ingen af barnflickorna.hyser en aning om att barn ha skada af sådant.
Här sitter en hel flock sladdrande barnflickor i skuggan af träden; barnen äro tagna ur vagnarne och hafva fJtt befallning att sitta stilla på en och samnia fläck.
En kry tvååring kilar i vag på upptäcktsfard; barnflickan efter och griper flyktingen i armen.
Han sprattlar, kastar sig på marken; hon rycker våldsamt upp honom vid armen och bär det tunga motsträfviga barnet hängande i denna stallning fram till kamraterna.
Under- ligt att barnarmar ej oftare an som sker dragas ur led!
Låtom oss gå ännu ett par steg i en offentlig promenad!
Se här ha vi en hel grupp småttingar sittande på bara marken i en fuktig vra, lekande med sina afdragna skor och strumpor eller stoppande sina munnar fulla med jord och grus, medan sköterskorna antingen ensamma eller uppvaktade af sina man- liga bekanta afhandla egna.
angelagenhiter.
Detta blott såsom prof p å den allra vanligaste och lindriga- ste vårdslöshet, som utomhus dagligen kan iakttagas, då man.
fått ögonen upp för saken.
Men hur ofta sker det ej, att barnflickan tager med sig de henne anförtrodda barnen in i bostäder med förpestad .luft, midt in bland personer, behäftade med.
smittosamma sjukdo- mar.
Eller hur ofta få ej de små tillbringa langa stunder bland råa och osedliga människor, under det, barnens mor tanklöst antager, att barnflickan leker med dem ute i fria.
luften.
Alla barnsk ' citerskor äro med- eller omedvetet äfven barnens zl$$fost~ari7znor; detta bör allvarligt betänkas, liksom o ' ckså att de första intryck barnen erhålla äro de varaktigaste.
Man skulle knappast kunna första huru så många bildade föräldrars barn kunna vara så råa, som nu ar förhållandet, om man ej viste att de fått sin första uppfostran af obildade barn- flickor, hvilka, utom alla andra oseder, äfven ' tillåtit dem öfva I.
djurplågeri, upprycka blommor och nedtrampa växter blott för att de sjalfva måtte &gt;få en stunds fred för ungarna,.
En underlig motsats till denna första uppfostran bildar för- äldrarnas stränga förbud för de äldre barnens besök i pig- kammare, dräng- och folkstuga.
Det ar sant, dessa rum, eller rättare, lifvet derstades ar i de flesta fall ej nigon uppbygglig skola för barnasinnet.
Men, I ärade moraliska, finkänsliga för- äldrar, som Etit barnflickor handskas med edra smä anda tills dessa uppnått skolåldern, anen I då ej, att åtta- och tioåringen ar fullt förtrolig med det lif och den ton, som råder i de loka- ler, hvilka ej få beträdas af skolgossen och skolflickan?