Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
var rådande, vida skild som närmast från det före vår tid men ej heller lik de ofta hänsyns- skildringar, fattare af rent mensklig o c h — som många af våra nya f ö r - framställa.- Menniskan för tusen är menniska i dag så väl s o m år sedan o c h k o m m e r väl att så för- o m o c k yttre förhållanden vexla från den ena tidsåldern gå äldsta in på.
Jag medger gerna, att de ej äro till författare den andra.
A f de allra o c h filosofer finnas j u tusen- särdeles effektfulla, men de äro liffulla skildrin- tals episoder o c h uttryck, hvilka passa så för- gar ur ett enkelt träffligt in äfven på oss, att man deraf tydligt egentligen på familjelif; — j a g tänker nu » Unga qvinnor » o c h dess fort- ser, att det ej är menniskan blott på den tiden, flickor ».
utan menniskoslägtet i sin helhet, som åsyftas.
vid nära 40 års ålder läser j a g dem m e d oför- remnorna uppfattning bli, sig beklagades djupt i dagspressen och en fins qvar literaturriktning, i sättning samt » E n krona bland samling eller detta ämne nyligen förebrådde d e m, kan j a g ej det han kunde röra sig på glatt is, gick ner af ett för- sedan äro försvunna o c h en- som ett exempel på denna tids lösa otrolig grad.
om folkundervisningens en det de fleste af vår tids känslosamma pjåsk, den gamle sva- i år- efter i barndomen o c h man b ö r ej för- en frisk redan nerationer dast — lefvat öfver t. o. m.
nyttig.
gäta, att namn o c h skola bevaras ännu många ge- tas att regelbundet närvara.
F å de vana dervid, männa bildningens syfte och mål.
nom fl., hvilkas rapporterade i detta ögonblick en miste om att få veta herr Hadrians egna mängd m. hundraden fattare för länge stillasittande m e d t. e x.
flicka en b o k, den må vara aldrig så oskadlig eller L o u i s e A l c o t t s berättelser i ej komma att göra bekantskap ler Framför För gång att man endast skulle Shakspeare, Moliére, Dickens, Thackeray, Schil- naturlig han, som lefvat för växa upp med olika åskådningssätt.
högt, böra heller aldrig 8 ä 10 års flickor tillå- är mycket att författare, ofta sett sådana i folksagor, hemtade omedelbart kapten, att vi äro klara nu till ret s k y l d i g — då läsa ur kropp.
af våra sjömän, och jag blef resa, att ju mig på det? » tankar intet A t t värdera det slående meuniskovärdigare derigenom.
gå (jag har uttryck är en annan ålder leder?
slutar nyligen i en upp- den åsigten, att det tjenar o c h qvicka i sådana slappa Här uttryckte ämne vårdadt uttryckssätt.
tygellösa generationer afgå, » En författarinna sats i detta herravälde menniskan des att svagheter o c h När man skrattar, skrattar man oftast Har ni kanske, liksom våra och från i D i c k e n s typer menskliga hålla sig till literaturen för dagen, skulle man varit i tillfälle att se, hur menniskolifvet Dock lika tråkig, som b ö r man först se igenom böckerna, att deri ej ett själ- och meningslöst kunskapsväsen alstra- reformerande berättelser — Man känner egna i sin då, att han var fande, lätt kunna g e barn vana vid ett mindre skaffade sjelf Sagor o c h roande äro enligt min tanke långt ifrån skadliga.
hur skulle man kunna öfver sig sjelf!
» Bud och humoristiskt.
men- bildadt, förfäder, åttonde o c h nionde år, deras Kunna dessa kraftfulla rent gamle såg på mig, som om han fattat att flickans berätta, att de men tyckte o c h tråkig andras.
man, art, från långtrådig bör man vara ytterst noga m e d livad hon får in i utbrast han: folk o c h det är j u alltid ett steg framåt.
utförda af, som det tyckes, smärre misstanke unge sedan igen både sina inte Den flickan den tid då hon börjar kunna läsa för sig sjelf, sinnen och lidelser råka i uppror? » en Anda g ö r, att den unga se t. ex. på de många nyodlings- föreningar!
— niskor Detta vid mognare år gjort b e - minskadt Marlitts lämpliga; Ännu nöje.
D å den unga år, tycker romaner äro i mitt skada torde de tycke mindre väl ej precis göra, och man kan j u gerna låta den unga läsa en eller annan flickan af d e m, men göra henne flickan hunnit till 17 eller 18 j a g det är lämpligt att låta henne börja lite m e d » realisterna » såsom Ibsen, Björn- son, Ernst A h l g r e n o c h främst Äfven Zola bland dem L i e.
Thackerays tid är nu k o m m e n.
o c h Strindberg beträffar, känner Hvad j a g ej uppmärksam på det öfverspända o c h romaneska, mycket till någondera, men i min ungdom sade som deri förekommer.
mig Att vid de åren flickor så väl som gossar en äldre dam, att j a g aldrig borde läsa något, som jag ej ville tala o m för hvem s o m ha benägenhet att läsa i smyg, vet väl hvarje helst uppfostrarinna, o c h att det tillika är en m y c k e t o c h j a g undrar, om det ej kan finna sin tillämp- bekymmersam sak, måste j u erkännas.
ning Dock att j a g läst.
på dessa D e t rådet fann j a g godt, författare.
Ingen tror j a g för
tion ske ä närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör öfrigt anser en ung flicka obildad eller obeläst; om hon känner till cn försvailig del äldre och nyare författare, men ej läst vare sig Zola, Strindberg, Bang, Geijerstam, eller hvad allt de nu heta.
Nog tycker jag för min del, att det skulle vara lite qvistigt att (enligt ofvan nämnda författarinnas åsigt) beskrifva för mina döttrar innehållet i dessa författares skrifter — så mycket har jag sett af deras författare- skap —.
Bättre tycker jag då man förbereder den unga flickan på hvad hon kommer att möta i lifvet genom att berätta henne sannsagor ur verkligheten — berättelser om personer, hvilka man med egna ögon observerat; sådant är till- förlitligare och, enligt min uppfattning, till vida större nytta.
Svårt är ju att ge direkta anvisningar, att den författaren bör läsas och den icke läsas — de äro ju så olika, både utvecklingsgraden hos de unga och deras anhörigas åsigter.
Det schema jag här ofvan något antydt, har dock den för- tjensten, att det är pröfvadt.
Jag har sjelf användt det för mina döttrar och funnit det godt.
Säkert är, att saken är af största vigt, och önskligt vore att få erfara andra upp- fostrarinnors tanke derom.
» Lille bror &gt; Skiss af M a t h i l d a L a n g l e t.
jftftf / a voro alldeles icke glada deråt i början, Edith och jag.
V i tyckte nästan, att det var en skandal, när man kom ' och frågade, om inte vi höllo af » lille bror ».
Jag var sjutton år och Edith var femton — stora, vuxna flickorna, och så skulle vi hafva en liten bror, gudbevars!
Det var ordentligt försmädligt.
Men det skulle blifva värre ändå.
Förut hade vi hållit rätt mycket af vår styfmor, och hon var en vänlig, blid qvinna, som visst ingen kunde vara tillsammans med utan att hålla af.
Men nu voro vi nära att hata henne, för det hon skaffat oss » lille bror » på halsen.
Ty det var inte menskligt, så det fjäskades med den ungen!
V i kunde väl inte påminna oss något från den tid, då vi voro så späda, Edith och jag, men vi voro fullt öfvertygade om, att det inte gjordes hälften så mycket väsen af oss, när vi så der nyligen gjort vårt inträde i verlden.
Och om det ändå hade varit en liten, flicka, så kunde man väntat sig någon glädje af henne i framtiden — men en pojke!
Naturligtvis skulle han vara en riktig skrikhals att börja med, och sedan, när han blef större, o, huru han då skulle plåga oss!
Våra föräldrar voro icke rika och hade ej flere tjenare, än som oundgängligen behöfdes, och vår far sade rent ut, att han räknade på, att vi flickor skulle passa upp på » lille bror », så att tjenstepersonalen ej för hans skull behöfde ökas.
V i vågade ingenting säga, ty med all sin stora godhet, kunde vår far dock vara ganska bestämd, och i hvad han ansåg vara rätt och förståndigt tålde han ej gerna motsägelser.
Men vi skyndade in i vår gemensamma lilla kammare för att der få utgjuta våra känslor.
» Anna! » utropade Edith, » det här är ju förfärligt!
Hvad tänker pappa på, som kan fordra sådant af oss? » » Det är ordentligt grymt! » instämde jag.
» Det värsta, jag vet i verlden, är så ' na der små kräk. » i I LJ I I M \ J IN användas och marginal lemnaa.
» Jag kan inte t a ' i dem! » bedyrade Edith.
» Jag tror alltid, att de skola gå sönder, när jag rör vid dem.
För resten ha ' vi ingenting med den der barnungen att göra, tycker jag — han är ju inte vår riktiga bror. » » Jag begriper inte », återtog jag, » hvarför inte pappa kan taga hit en barnflicka.
Maja- Lottas äldsta flicka skulle nog mycket gerna komma hit utan lön, det är jag viss på. » » Huru gammal är Maja-Lottas flicka? » sade en röst från soffhörnet.
» Faster! » utropade vi med en mun, helt förskräckta.
I halfskymningen hade yi icke, der vi upprörda gingo fram och åter på golf- vet, märkt, att någon satt i soffan invid ka- kelugnen.
Det var vår fars syster, som vi både älskade och vördade, och för allt i verl- den hade vi ej velat, att hon skulle hört vårt oförståndiga tal — ty nu tyckte vi sjelfva, att det var oförståndigt.
» Ja, faster! » upprepade hon.
» Var nu det så märkvärdigt?
Jag har inte sofvit så godt i natt, och nu sätter jag mig här en stund för att få vara i ro.
Men säg mig nu, hur gammal är den der flickan, som skulle passa så bra till barnjungfru här? » » Hon är visst tolf år — det vill säga, hon blir visst snart tolf år, » stammade jag, ty jag visste, fast jag icke såg det, att fasters skarpa ögon icke flyttade blicken från mitt ansigte.
» Och du, Anna, du är ju sjutton år?
Och Edith är femton? » V i måste erkänna detta obestridliga faktum.
» Och det som ingen af er anser sig kom- petent att utföra, det skulle man anförtro åt en elfva års flicka?
Men, för resten tror jag nog, att hon, bättre än någon af er, duger dertill.
Du, Anna, tycker ju, att så ' na der kräk är det värsta, som fms, och Edith kan ju inte ens hålla i små barn.
Ni borde just skämmas. » » Men, söta faster, » började jag.
» Äh, söta ' mig inte, » snäste faster.
» Jag har inte tålamod med sådant pjoller! » fortfor hon i föga mildare ton.
» Tänk om ingen hade kunnat taga i er, när ni voro så der små, eller haft förbarmande med er hjelplös- het, hvar hade fröknarna varit nu då, om jag får fråga?
Kanhända usla krymplingar eller idioter, som man så ofta ser vanvårdade barn blifva, ifall ni hade varit bland de lef- vandes antal.
Och det vore inte heller för mycket, om någon af er bjöde till att göra litet nytta i huset och sökte minska utgifterna för hushållet. »; » Men, faster ... » » Ja, bevars, jag vet, hvad du vill säga!
Den der utmärkta, elfvaåriga barnpigan skulle komma hit utan lön!
Men jag skall berätta dig, att din far aldrig skulle tänka på att lemna sin gosse i händerna på en slarfvig flickslyna.
Om så skett med dig, hade du i denna stund kanske varit både sned- och krokryggig.
Äh, det fins inte för två styfver qvinlighet hos nutidens unga damer! » » Äh, faster!
Men mamma.
» » Tala bara inte om mamma! » afbröt faster genast.
» För det första .är hon ju klen, stac- kars liten, och så vet du väl, huru mycket af hennes tid pappa tager i anspråk.
Skulle hon nu ensam sköta gossen och passa på honom, måste pappa sakna henne alltför myc- ket — och vid det stora arbete han nu håller på med, vet du väl, att han icke kan und- vara hennes biträde.
Hvilken skulle hon då försumma, barnet eller fadern?
Var god och säg mig det! » » Ack, faster, låt mig då få säga ett ord! » utbrast jag i förtviflan, och faster, som all- deles icke var oresonlig, fast hon var häftig, gaf mig med ett hälft vresigt, hälft godmodigt brummande genast tillåtelse att yttra mig.
» Jag ville bara säga, att om mamma visar mig och hjelper mig, så skall jag gerna för- söka, » sade jag, med en tyst förhoppning om, att försöket skulle slå illa ut.
» Det skall jag också, » försäkrade Edith, nästan med gråten i halsen.
» Nå, det är då någon reson uti, » sade • faster, » och ni äro ett par snälla töser, båda två, när man bara tager er från rätta sidan.
Jag blir här ännu ett par veckor och skall taga er till mina adjutanter, så länge jag kommenderar i barnkammaren, och så skall allt nog gå bra. » * Det var omkring fyra månader efter vår lilla kalabalik med faster, och nu var hon åter på besök hos oss.
Klockan var ungefär sju på qvällen, och hela familjen hade blifvit inkallad för att bevittna det märkvärdiga skå- despelet: » lilla bror badar ».
Äfven pappa hade måst lemna sina folianter och stod nu med glasögonen på näsan för att beskåda den son, som blifvit honom född på hans ålder- dom, och hvars oförlikneliga kyrkengelsgestalt nedlades i badbaljan.
Mamma sänkte honom med högst egna händer i det ljumma vattnet, Edith stod redo med hans filt, och jag satt på en pall bredvid mamma med den lilles nattdrägt fullt ordnad.
När han till sin fulla belåtenhet sprattlat i vattnet, låtit sig intvålas och afsköljas, blin- kat mot ljuset, » skrattat », när pappa hviss- lade åt honom, räckt upp armarne mot mamma — med ett ord förevisat alla sina konster och blifvit tillbörligen- beundrad, upptogs han ur vattnet och insveptes i filten, som Edith höll i beredskap.
» Gif honom åt mig, Edith, » sade jag; » i dag är det min tur att kläda honom. » » Det säger du alltid, » genmälte Edith miss- lynt; » men kom ihåg, att jag var borta i går! » » Hvem kan hjelpa det?
Jag rår inte för, om du inte är hemma och passar på din tur.
Hit med min lilla rara socker-gull-juvel- unge nu! » » Det är orättvist, » knotade Edith, men hon lade ändå den lille i mitt knä.
» Säg, faster, är det inte orättvist? » tillade hon.
» Ja-a, jag vet inte, » svarade faster lång- draget.
» Jag mins, att jag hörde dig en gång säga, att du egentligen inte hade något att göra med den der » » Fa-a-ster! » ropade Edith, rusade upp och slog armarne om hennes hals.
» Om faster säger ett enda ord till, så — stryper jag faster! » » Hvad står på? » frågade min far helt för- vånad.
» Ä h, ingenting, » sade faster.
» Jag vill blott minnas, att flickorna i början icke voro så förtjusta i att passa på lille bror. » » Det var bara för det vi inte visste, huru rysligt söta så ' na här små englaungar äro, » sade jag.
» Och inte hur rysligt roligt det är att hand- skas med dem, heller, » tillade Edith.
* Många år hafva flytt sedan dess.
» Engla- ungen » går redan med studentmössa och gry- ende mustascher, och både Edith och jag hafva
Manuskript, som e] antages till Införande, återsändes, s ä v l d a p o r t o bl- f o g a s.
i eget hem pysslat med mer än en så der » rysligt söt unge ».
Men båda hafva vi i vårt sinne hjertligt tackat gamla praktiska faster, som förmådde oss att öfvervinna vår dumma fördom och lärde oss icke blott vårda och älska de små, utan ock gaf oss en rätt blick för det ljufva och sköna i detta kall.
Beklagligtvis måste jag erkänna, att » lille bror » icke är ett grand förståndigare än hans systrar voro vid hans år.
Inviterad att be- skåda huru mina » kyrkenglar » förnöjdt plaska i badbaljan, förklarar han som oftast, att han inte begriper » hur nå ' n men ' ska kan vara så förtjust i så ' na der små grodor ».
För att vara fullt rättvis, måste jag dock medgifva, att han anser min äldste, fyraårige son hafva öfvervunnit grodornas stadium, och är för denne en vänlig och tålmodig lekbroder, när han — ofta nog — är på besök hos oss.
» jätJptt äta är väl den naturligaste sak i verlden — ' jJ och ingen konst, blott man har matlust och god mat att dermed tillfredsställa den samma » — tänker måhända en och annan!
Visserligen erfordras först och främst såväl lust att äta som » material » derför, men dernäst en viss färdighet eller skicklighet att rätt tillgodogöra sig » materialet ».
Naturligt är ju också, att man äter, men huru sker det under- stundom?
Mången innehar verkligen icke den önsk- värda och behagliga skicklighet, som innefattas i be- tydelsen af konsten att äta; önskvärd, om ej för eget, så för andras välbefinnande, alldenstund en och annan för egen räkning ej synes bekymra sig om, huru mål- tiden intages.
Observera blott, huru det ofta tillgår, t. ex. vid det för oss svenskar hardt när oumbärliga s. k. smörgåsbordet!
Der kommer en och tager munnen — nej, ursäkta — knifven full med smör; alldeles för stor portion till det bröd, hvarför det är ämnadt.
Följden?
Ja, den låter ej vänta på sig, obehaglig nog i skepnaden af en nersmord duk eller tallrikskant, så vida ej en öfverseende, tjenstvillig bordskamrat genast förbarmar sig öfver den öfverflödigt nersmorda knifven; till föga båtnad i öfrigt, antagligen.
En annan serverar sig ett » lille hönseben » eller annat benigt föremål, och sedan det njutbara inmundigats, lägges återstoden — tror man kanske — på en der- till afsedd tallrick, som vanligen står nära till hands?
Nej, den placeras helt behändigt, men otillständigt, bredvid osten, eller på sillfatet, eller med ett ord, livar som helst.
Apropå sill eller anjovis — hur mången tager ej med den gaffel, han spisat dylikt, sig till bästa ur både stek- och hummeranrättningar?
Hummer!
ja då sådan i burk intages, är det nästan märkvärdigt se, med hvilken aptit man låter sig den samma väl smaka, oaktadt en mindre smaklig omröring af både en och fleres » gaffelhugg ».
(Mången skulle väl helst se, att hummer ej serverades i burk, utan å fat, då en livar lättare finge sigte på det » sökta föremålet », och förvisso uteslötes derigenom de » upprörande scener », som eljes förekomma).
Vidare, der konsten att äta ej synnerligen beaktas, får man stundom blifva vittne till de allra » konstiga- ste » sammanblandningar af maträtter, samtidigt förda i munnen — allt annat än smakligt för åskådaren, det må för den njutande sjelf smaka än så läckert!
Att äta är väl, om någon, en smakfråga!
Men att äta med smak är mången ej så mån om, som att få utsökta, smakliga rätter till lifs.
Den frågan af- handlas alltför ofullständigt och vårdslöst af mången i öfrigt med takt och belefvenhet uppträdande.
Den enklaste måltid, med smak serverad och för- tärd, kan dock skänka stor njutning ej blott för den spisande sjelf, utan äfven åt bordsgrannen, hvars aptit derigenom höjes; hvaremot en illa utförd spis- ning lätt väcker och underhåller en motsatt verkan.
Vid en gemensam måltid, den må försiggå i privata hem eller å offentliga lokaler, borde man anse sig förbunden äfven tillgodose andras njutning och till- fredsställelse och ej, i sjelfvisk godtycklighet, mena sig hafva rätt att tänka blott på eget bästa, eller, som oftast torde vara händelsen, sorglöst uraktlåta att tänka på, huru man beter sig.
Vid hvarje sam- manvaro borde tanken på andras välbefinnande löpa jemnsides med tillgodoseende af egna jaget.
Tvifvels- utan främjas såmedels bäst allas intressen.
Mödrarna eller andra uppfostrarinnor torde det i första hand tillkomma att i hemmet noga öfvervaka i i k I \ J IN Annonser mottagas endast mot kontant 11 q vi d 1 förskott af 2 6 öre pr 4 spalt, petltrad (
Ingen annons Införes under I krona.
bordsvanorna och se till, att dessa blifva de allra bästa; framförallt att inga dåliga sådana derstädes innästla sig för att sedan, likt ogräs, skjuta fart i vida kretsar.
Det är ju förnämligast i hemmet som goda vanor skola grundläggas, och bland sådana torde konsten att väl skicka sig Ull bords vara i allo värd att tidigt inlära och städse omsorgsfullt utöfva.
Vare det långt ifrån förf:s mening att med ofvan- stående enkla råd och fingervisningar vilja sprida oro och väcka storm i ett lugnt » matläger », tvärtom!
Månne ej en liten räfst » inombords » dock hos hvar och en borde anställas, pröfvande och granskande de vanor, eller rättare ovanor, som möjligen insmu- git sig i sättet att spisa?
Mer än en torde dervid finna skäl till erkännandet: ännu återstår mig myc- ket att lära i konsten att äta, men med något, hit- tills förbisedt, aktgifvande på mig sjelf och fästadt afseende vid mina medspisandes » smakfulla fordrin- gar », bör mitt önskningsmål vid hvarje; &gt;måh allt framgent blifva: större öfning i den ej betydelselösa, dock af mången alltför ofta ringaktade konsten att äta.
J Konsten att äta.
| r i I \ j a g Berättelse e l l e r d u?
af M a r i e v o n O l f e r s.
(Forts.) Man ej min rock i trasor slitit, Det vore synd pä plagget blott, Ej heller mig i kinden bitit Af hjerteve iorutan mått.
Det kändes mycket hårdt för Klas att gå.
Han lemnade bakom sig allt skönt och godt, ett välbefinnande för alla sinnen, vid hvilket han nu sedan länge hunnit vänja sig.
Visser- ligen tilläto honom hans inkomster, nu mera stora, en annan bostad än den gamla.
Han kände, huru menniskans anspråk växa; bort- skämd trädde han nu ut i denna råa luft, mycket mera bortskämd än den första gången.
Men det måste så vara.
Sigfrid led ännu mer, det visste han.
Hans känsliga hjerta slets mellan dem båda.
Äfven för honom var arbete den bästa utvägen, han hade tillrådt honom det, och med glädje märkte han, att han allt mera tog sina affärer i egen hand, och att man der började erfara honom som en makt.
Då och då möttes de dervid; en blick, ett ord voro tillräckliga att uttrycka deras ovansk- liga kärlek.
Om Käthe talades ej — först efter ett år, då Sigfrid var i stor ångest för henne.
En liten dotter föddes honom.
» Jag skulle inte ha kunnat bära att för- lora henne, » sade han till Klas.
» Inte bära, » svarade han, » liksom man skulle ha frågat derefter!
Himmel en skyddade dig, söndagsbarn, från den erfarenheten, att man måste fortfara att lefva med sår, som synas en sjelf dödliga. » Käthe tillfrisknade, och Sigfrids lycka växte genom barnet.
» Hon är nu alldeles utom fara, » meddelade vännen, » ehuru hon är mycket svag och ömtålig; hon har en stor bön till dig, vi uppfylla gerna alla hennes önskningar.
Vill du inte gå ned till henne, Klas? » » Dig till behag gör jag allt, Sigfrid. » Det blef honom underligt till mods, när han åter stod i de kära rummen.
Sigfrid hade lemnat honom ensam, och han blickade betagen på den vackra, bleka unga modern och det rosiga barnet i hennes famn.
Man hade beredt henne en hviloplats i trädgårds- salongen, ty der utanför blommade härlig sommar.
Då Klas kysste hennes hand, drog en flyktig rodnad öfver hennes ansigte.
» Tillgif mig, » sade hon, » jag är nu inte längre svartsjuk; jag är för lycklig derför. » » Jag har intet att tillgifva, » stammade han.
» Jag har endast att fördraga, hvad omständigheterna förde med sig. » » Nu ha de emellertid förändrat sig, » fort- for hon leende, » vi äro inte längre på tu man hand.
Denna lilla ' inkräktare har trängt sig emellan, nu skola vi vara fyra, är inte det ett skönt och trefsamt antal?
Nu skall ni komma!
Var nu ädelmodig, jag har blifvit en annan genom detta lilla väsen.
Ni skall vara vår lilla dotters gudfar; en med- lem i familjen på grund af rättigheter, pligter.
Vill ni ej? » Hon räckte honom det lilla barnet, som sträckte sina rosenfärgade små armar emot honom, knappast vaknadt ur sin slummer.
Han tryckte i rörelse sina läppar mot den lilla handen och sade: » Jag vill, fru Käthe.
Vid detta heliga, oskyldiga lif lofvar jag att göra allt, som står i min makt, för att åt detta hus bevara dess frid, dess lycka. » H o n log förtjust.
» N u är allt godt, nu skola vi helt och hållet börja om från början. » Klas kom med många goda föresatser, men redan dopet var en stor pröfning.
Han stod bland alla dessa festligt prydda menniskor som ett främmande, ruggigt höns midt upp i en fjäderglänsande racehönsgård.
Alla för- undrade sig öfver gudfadern: hvad kunde väl denne underordnade man vara för den rika lilla arftagerskan.
Anförvandterna ryn- kade på näsan, vännerna kallade honom Sig- frids narrkåpa.
Denne svarade beständigt: » Det finnes ingen rikare, ingen bättre. » Klas stod i hvit halsduk med butter uppsyn och illasittande frack och kände hvad de sade.
Käthe tog sig mycket söt och behaglig ut och lade det lilla byltet af spetsar, ur hvilket en engels hufvud blickade fram, på hans arm, i det hon sade: » Måtte vårt barn en gång löna er trogna kärlek! » Han såg ned på den lilla, och barnet slog upp ett par stora, klara ögon, alldeles lik- nande faderns.
Hvad man nu vidare sade om honom, hörde han ej längre; han var som förtrollad, hela hans barndom stod framför honom.
Då de åter förde den lilla till baka till hennes bädd, var äfven han försvunnen.
Nu gick allt sin lugna gång: man hade lärt att taga sig till vara för scener och der- med följande ordbyte.
En hvar uppträdde försigtigt, der han kände den svaga punkten hos den andre.
Samlifvet är ju alltid en konst, ty äfven den bästa menniskonatur döl- jer inom sig svaghet och otillfredsställelse.
Klas behöll ett synnerligt intresse för barnet.
Mången gång kom han fram till den lilla vagnen ute i trädgården, och barnflickan måste berätta honom alla underbara ting, som hände den lilla.