Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kollegii ofvannämnda skrifvelse den 9 December 1819 innehöll korteligen, att förrbemälde Stadsfysikus hos Kongl. Kollegium anmält, huruledes namngifne personer befattat sig med medicinsk och chirurgisk praktik, till största våda för de personers lif och helsa, som af dessa qvacksalvare blefve betjente; att, då Magistraten i Norrköping väl låtit utgå Kungörelse med förbud emot obehöriga personers utöfning af läkarekonsten, dock utan att deri stadga något vite, och deraf händt, att qvacksalveriet likasom förut, fortfarit, Stadsfysikern funnit sig böra hemställa, huruvida icke Kongl. Kollegium åt denna vigtiga angelägenhet ville lemna nödig åtgärd, i hvilken hemställan två andra läkare i samma stad instämt; att, i följd häraf, Kongl. Kollegium anmodat Konungens Befallningshafvande i Ostergötlands län, dels att föranstalta om behörig undersöknings anställande rörande det uppgifna förhållandet, i ändamål att de personer, hvilka befattat sig med oloflig utöfning af läkarekonsten, måtte befordras till det ansvar, Medicinalordningarne utstaka, dels ock att till förekommande af de vådliga följder och olyckshändelser, som härröra af läkarekonstens utöfning af personer, hvilka sakna erforderliga insigter och urskilning, förmedelst särskild Kungörelse och med stadgande af vite Sexton Riksdaler 32 skillingar Banko, utfärda förbud i länet emot all befattning med läkare-åtgärder af andra personer än sådana, som dertill vore lagligen berättigade.
Med ofvanåberopade »Medicinal-ordningar» afsåges, förmodade jag, hufvudsakligen de »Privilegier, som Kongl. Maj:t förunnat Collegium Medicunx 102 den 30 Oktober 1688.»
I 19 § af dessa privilegier stadgas böter af Femtio Daler Silfvermynt, hvilka böter, enligt hvad en mångårig granskning af Fångförteckningarne gifvit vid handen, alltid och öfverallt i riket blifvit ådömdaicke allenast »olegitimerade främmande läkare», »Apothekare», »barberare och badare», hvilka i Medicinalordningarne uttryckligen omtalas, utan äfven alla andra, som obehörigen utöfvat läkarekonsten eller befattat sig med qvacksalveri, beräknats uti gångbart mynt, i öfverensstämmelse med Kongl. Brefvet den 20 December 1776, så, att sex daler svarat emot en Riksdaler Banko, eller Femtio Daler emot Atta Riksdaler 16 skillingar Banko eller Tolf Riksdaler 50 öre Riksmynt.
I afseende åter på uppkomsten af det vitesförbud, hvarom fråga är, inhemtades af det, som redan blifvit anfördt, att samma förbud vore utfärdadt af Konungens Befallningshafvande, på Kongl.
Sundhets-kollegii begäran, och att bemälda Kollegium till och med föreslagit vitcts belopp; menjernfördes § 28 i Kongl. Maj:ts Instruktion för Kongl.
Sundhets-kollegium den 6 December 1815 med nyssåberopade Medicinal-ordningar samt med Instruktionerna för Öfverståthållare!!, för Landshöfdingarne och för Poliskammararne, ville det synas som skulle bemälde
Kollegium icke ägt att förlägga vitén för andra, än dem, »hvilka vore under Kollegii tillsyn stälde» samt för att förmå dem att hörsamma hvad Kollegium, »i afseende på deras sysslors och befattningars beskaffenhet, vetenskapen angående, dem tillsade och befalde.» Hvaremot i öfrigt, för vidtagande af nödiga åtgärder till befordrande af de helsovården rörande lagars och författningars efterlefnad, Kongl.
Kollegium tycktes hafva haft att vända sig till Konungens Befallningshafvande eller öfriga ofvanuppräknade myndigheter.
Det ifrågavarande vitesförbudet måste följaktligen betraktas såsom ett Konungens Befallningshafvandes påbud, ehuru Kongl.
Sundhets-kollegium begärt dess utfärdande och hufvudsakligen föreskrifvit dess innehåll.
Att det tillkommit i följd af ett särskildt undantags-förhållande ådagalade ofvanberörda af Kongl. Sundhets-kollegium till Konungens Befallningshafvande aflåtna skrifvelse.
Vid sådant förhållande och då detta vitesförbud, enligt hvad här ofvan antyddes, icke i någon annan del af riket, än i Ostergötlands län, syntes vara gällande, och det således utgjorde en undantagslag i ett ämne, hvilket vore föremål för allmän lagstiftning, borde någon tvekan om detsammas olämplighet ej kunna förutsättas, hvilken åsigt än hystes om rätta förståndet af Kongl, brefvet den 10 Maj 1815 och om Konungens Befallningshafvandes behörighet att i dylikt ämne lagstifta.
På grund häraf, och med hemtadt stöd af 7 mom. i Kongl- Förklaringen den 23 Mars 1807, uppdrog jag åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. 103 Göta Hofrätt, uti skrifvelse dea 23 Februari 1863 af härofvan anförda innehåll, att hos Kongl. Hofrätten göra framställning derom, att Kongl. Hofrätten måtte, med ogillande af berörda vitesförbud, förständiga Konunens Befallningshafvande i Ostergötlands län att genast låta Kungörelse utgå till alla dem, som vitet anginge, hvarigenom detsamma till all kraft och verkan återkallades.
Genom utslag den 12 Februari 1864 har Kongl. Hofrätten sig yttrat och funnit Konungens Befallningshafvande hafva saknat stöd af lag att ifrågavarande vite stadga samt förklarat det meddelade vitesförbudet böra af sådan anledning till all kraft och verkan förfalla, hvarom Konungens Befallningshafvande hade att allmän kungörelse utfärda.
Enligt hvad jag sedermera inhemtat, har Konungens Befallningshafvande fullgjort Kongl.
Hofrättens nyss anförda föreskrift.
I sammanhang härmed bör jag omförmäla, hurusom jag i nedannämnda två fall ansett mig, af föreskriften i 19 § utaf den för Justitie-Ombudsmannen den 1 Mars 1830 utfärdade instruktion, föranlåten att hos Kongl. Maj:t göra underdåniga framställningar, nemligen rörande l:o Organisationen af Ofverståthdllare-embetet för Polisärenden och samina Embetes arbetssätt.
I detta ämne anförde jag uti underdånig skrifvelse den 25 Juni 1864, hurusom klagomål öfver hufvudstadens polis icke sällan och synnerligen under senaste tiden låtit förnimma sig, så väl i allmänna tidningar som i den enskilda sammanlefnaden.
Det vore icke osannolikt, och det hade äfven i ett och annat fall blifvit uppenbarligen ådagalagdt, att i dessa klagomål legat ej så obetydlig öfverdrift, men icke destomindre hade jag trott mig i dem finna någon sanning.
De brister, som sålunda med skäl öfverklagades, vore dels sådana, som ägde sin grund i underlåtenhet eller försummelse i fullgörandet af ostridiga, i lag stadgade skyldigheter, dels ock sådana, som vidlådde sjelfva organisationen af nämnde inrättning.
De förra hade en och annan gång påkallat, hvad de på sin höjd kunde påkalla, laga åtal: de senare åter hade jag ansett icke kunna afhjelpas utan lagstiftningens mellankomst; och dessa utgjorde föremål för min underdåniga framställning.
Till detta sistnämnda slag af brister räknade jag företrädesvis ej allenast det olämpliga sätt, hvarpå en del af de ärenden, som dagligen förefölle i Poliskammaren, handlades, utan ock poliskorpsens mindre tillfredsställande beskaffenhet, i afseende ej mindre på de särskilda medlemmarnes insigt och 104 erfarenhet, i hvad till deras tjenst hurde, än ock synnerligast på hela korpsens disciplinering.
Min anmärkning rörande behandlingen af en del bland ärendena syftade på sådana, i hvilka Poliskammaren ej ägde domsrätt, utan som, efter hållna förhör, öfverlemnades från Poliskammaren till domstolarnes handläggning.
För att tydligare angifva de bristfälligheter i detta hänseende, hvilka jag ansåge förefinnas, valde jag att framställa förfaringssättet i ett dylikt mål.
Jag antog, sålunda, att en person blifvit häktad för stöld eller annat gröfre brott.
Han inställes påföljande dag i Poliskammaren.
Der hålles då med honom förhör inför öppna dörrar: en Poliskommissarie uppträder såsom åklagare; vittnen afhöras, likväl utan ed.
Men alla inkallade vittnen äro icke tillstädes; eller nya hafva blifvit upptäckta; någon omständighet fordrar närmare utredning; medbrottslige skola efterspanas m. m., och förhöret uppskjutes på flera eller färre dagar.
Åter fortsättes förhöret — och nya anledningar till uppskof förete sig.
Så fortgå ofta förhören veckor igenom, och, när allt detta är slut, öfverlemnas ändtligen ransakningen till domstolen, med en mer eller mindre kortfattad redogörelse för hvad i målet förekommit, hvilken redogörelse kallas remiss.
Under den tid, förhören sålunda pågått, hafva ofta utförliga berättelser om brottets omständigheter, huru det tillgått och blifvit upptäckt, hvilka personer kunna anses i detsamma delaktiga eller misstänkta och förthy böra ytterligare efterspanas, med mera dylikt influtit i allmänna tidningarne; och desse personer, desse misstänkte eller ännu må hända helt och hållet okände deltagare i brottet, så ock de, som, der fråga är om stöld eller rån, angående det olofligen tillgripna godset äga vetskap eller dermed tagit befattning, hafva på nämnda sätt erhållit den bästa anvisning, huru ej mindre brottslingarne än ock det orättfångna godset skola undandöljas, och spåren efter brottet igensopas.
Sedan undersökningen i Poliskammaren omsider är slutad, och målet till domstol hänskjutet, inställes fången ändock icke omedelbart vid domstolen, utan han ditkommer först efter åtta, fjorton, ja någongång ännu flera, dagars förlopp, det vill säga, först då ofvannämnda remiss hunnit författas och afsändas till domstolen, och denne haft rådrum att inkalla målsägare, vittnen med flere.
Derefter begynner vid domstolen ransakningen å ånyo, såsom hade icke någon föregående undersökning ägt rum.
Och på fråga, hvartill hela den sålunda beskrifna polisundersökningen gagnat, svaras, att densamma bidragit att få de med brottet förenade omständigheter närmare utredda och dermed brottets art och den tillgängliga bevisningen i dagen bragta.
Utan att bestrida vigten och fördelen af de upplysningar, som sålunda vunnes, ifrågasatte jag dock, huruvida icke desamma blifvit köpta med alltför 105 alltför stor uppoffring af tid, och om icke genom denna tidsutdrägt, i förening med den omnämnda offentligheten vid undersökningen, några utvägar till brottens fullständigare upptäckande äfven gått förlorade.
Att för ett dylikt förfaringssätt icke något stöd af gällande lagstiftning kunde hemtas, vore jemväl en omständighet att taga i betraktande.
Men förfarandet hade häfd för sig, och dess uppkomst och utbildning förmodade jag härleda sig från ett för vår lagstiftning och vårt rättegångssätt fremmande begrepp om så kallade Instruktions-domstolar, Från detta begrepp och en deraf i sin mån alstrad benägenhet hos Poliskammaren att föreställa domstol härledde sig mer än sannolikt de nu påpekade olägenheterna.
Först sedan dessa mål blifvit, med afseende på behandlingssättet, helt och hållet skilda från dem, i hvilka Poliskammaren hade domsrätt, och erhållit en handläggning, lämpad efter den befogenhet, som i thy mål, enligt lag, tillkomme Poliskammaren, det vill säga, samma befogenhet, som åklagare i allmänhet ägde, nemligen att genom förhör och undersökning skaffa sig upplysning rörande brottmåls art och omfång och samla den bevisning, som till den eller de brottsliges öfvertygande vore af nöden, trodde jag en raskare gång och i många fall en lyckligare utredning af målen vara att emotse.
Hvad åter beträffade anmärkningen emot Poliskorpsens beskaffenhet i afseende på ej mindre medlemmarnes duglighet i tjensten än ock deras disciplinering, så, om ock all möjlig rättvisa gjordes enskilda aktningsvärda bemödanden, och tillvaron af ett och annat undantag villigt medgåfves, kunde det dock, enligt min tanka, icke förnekas, att denna personal i allmänhet ej fått sig bibragt eller nog manats att förskaffa sig den bildning, den kännedom om personer, om lokala och andra förhållanden, som, i förening med vaksamhet och påpasslighet samt den icke minst vigtiga egenskapen af lugnt och fogligt väsende, skapa en duglig polisman.
Härifrån syntes mig tvifvelsutan den uteblifna upptäckten af gerningsmännen till icke få brott, till och med af grofsta beskaffenhet, kunna i någon mån härledas.
Den större eller mindre bristen af ofvan uppräknade egenskaper hos manskapet ökade, efter min öfvertygelse, behofvet af tillsyn och ordnande vaksamhet hos befälet; och utan ofullkomlighet äfven i detta hänseende ansåge jag det beklagliga förhållande icke hafva kunnat inträffa, hvartill hufvudstaden nyligen varit vittne, att nemligen, sedan vid timade gatuoordningar polispersonalen i särskilda fall obestridligen förgått sig och i ordningens namn föröfvat upprörande våldsbragder, det icke varit möjligt att upptäcka och till straff befordra flere af de brottslige bland ifrågavarande personal.
I detta förhållande låge, efter min tanka, en så stor våda för den personliga säkerheten, att den ensam påkallade allvarliga åtgärder.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag. 14 106
En ordningsmakt, sorn icke kunde uppehålla ordningen inom sig sjelf, icke kunde skydda medborgare för våld af ordningens egna väktare, eller, hvad som minst läte sig försvaras, när slikt våld skett, icke förmådde upptäcka och till straff befordra dem, som våldet föröfvat, uppfyllde icke sitt ändamål, och densammas fortvaro i sådant skick skadade, i stället för att gagna, emedan en så beskaffad ordningsmakt eggade och holle vid lif harmens och hämndens lidelser hos den befolkning, öfver och för hvilken hon skulle vaka.
Så mycket det allmänna förtroendet stärkte ordningsmakten, lika mycket försvagade och förlamade misstroendet hennes verksamhet.
Detta misstroende, i hvilket sjelfsvåldet och det enskilda hatet hade ett så vidsträckt fält för sin verksamhet, samt smädelustens och hånets utsäde funne en så tacksam jordmån, förmodade jag icke skulle upphöra att förfölja den inrättning, som en gång blifvit dess föremål, innan åtminstone allvarliga försök visat sig vara å bane för att bringa samma inrättning i ett sådant förbättradt skick, att hon återvunne anspråk på tillit och förtroende.
Till förklaring af nu antydda brister i polismanskapets personliga duglighet och detsammas disciplinering åberopades det förhållande, att, till följd af dålig aflöning och många från tjensten oskiljaktiga besvärligheter, en så stor omsättning af personalen skulle äga rum, att ända till en tredjedel deraf årligen ombyttes.
Denna förklaring, likasom den hade sannolikhet för sig, förtjente ock, i och för sig sjelf, mycket afseende; men om hon också i sin mån urskuldade de öfverklagade förhållandenas uppkomst, finge hon dock icke tjena till ursäkt för deras fortvaro.
Nämnda olägenheter trodde jag nemligen hunna i väsentlig mån undanrödjas och, om de utgjorde hinder för nödig förbättring i polisväsendet, äfven böra undanrödjas.
Uppoffringar för ett så vigtigt ändamål skulle ett samhälle, som önskade att se lag och ordning inom sig rådande, säkerligen icke undandraga sig.
För de nu antydda bristernas upptäckande hade endast fordrats någon tids aktgifvande på den ifrågavarande inrättningens verksamhet; men för att med tillräcklig fullständighet framställa en plan till samma inrättnings ombildning, så att hon måtte komma att bättre motsvara de många och stora anspråk, sorn på henne vore stälda, dertill behöfdes ej allenast en mer omedelbar och grundlig kännedom, än den jag besutte, rörande inrättningens krafter och medel till utveckling och ombildning, utan äfven en öfversigt af de särskilda dithörande ärendenas mängd och beskaffenhet, hvilken allerfarenlioten ensam bibragte.
Jag hade derföre ej kunnat annorlunda, än i männadrag, antyda några förändringar, hvilka synts mig böra leda till en bättre sakernas gång och ordning, samt icke vara med oöfvervinneliga svårigheter förenade. 107 Hvad först anginge sättet att behandla de mål, i hvilka Poliskammaren ej hade domsrätt, sådant jag härofvan skildrat detsamma, så förestälde jag mig, att utredningen af en brotts art och omfång samt gerningsmännens efterspanande och öfvertygande om brottet, eller allt, som härutinnan tillkoinme och ålåge polismyndigheten, skulle kunna försiggå, utan att bemälda myndighet derunder antoge skepnaden af en domstol och pålade sig alla dermed förenade formaliteter af offentliga förhör, afmätta uppskof mellan dessa och mera dylikt.
Den tjensteman, som vid domstolen skulle uppträda såsom allmän åklagare, borde, efter anvisning af brottets angifvare eller upptäckare, eller ock af Polisens chef och med det biträde, den sistnämnde åt honom anordnade, kunna förskaffa sig sådäna upplysningar, som för åtalets utförande vore af nöden.
Han vunne sålunda sjelf om målet från dess begynnelse en noggrann och åskådlig kunskap, som blefve både honom och domstolen till båtnad.
För att åstadkomma en fullkomligare utveckling af Polisväsendet, i hvad som rörde personalens bildande till större duglighet och densammas disciplinering, syntes mig en förändring af mera genomgripande art vara nödvändig.
Denna skulle, enligt min tanka, bestå deruti, att chefskapet för polispersonalen helt och hållet skildes från domarebefattningen i de mål, som till Polisdomstol höta.
För detta förslag funne jag, två skäl, som syntes mig företrädesvis afgörande: det ena, att det nuvarande förhållandet, då åklagarens chef sutte domare öfver ett åtal, hvilket samme chef kunde anses hafva förordnat, svårligen undginge att i någon mån såra rättskänslan och väcka misstroende emot domslutets oväld ej mindre hos den anklagade än ock hos allmänheten; — och det andra, att en persons hela kraft och odelade verksamhet erfordrades, för att, med tillbörlig vaksamhet och noggrannhet, utöfva tillsyn öfver en talrik Polispersonal, som under sin verksamhet funnes spridd inom en vidsträckt stad.
Denna tillsyn vore, i min tanka, så ytterst väsendtlig, att derpå berodde, huruvida hela inrättningen skulle uppfylla sitt ändamål, eller icke.
En, om ock underordnad, fördel af nämnda förändring skulle möjligen blifva den, att chefskapet öfver Polispersonalen icke ovilkorligen fordrade en person, som vore till yrket lagfaren, hvarigenom en vidsträcktare krets öppnades för valet af en sådan person, hos hvilken, om han skulle vara kallet vuxen, ändock måste finnas en ganska sällsynt förening af egenskaper.
Huru förhållandet skulle ordnas emellan Polischefen och den allmänna åklagaren; om sättet, huru de förhör, som, om ock under annan form, måste hållas med brottslingarne, skulle försiggå; om urskiljandet af förekommande måls rätta forum, antingen det skulle vara Polisdomstolen eller 108 allmän domstol, — om allt detta oell mera dylikt förmodade jag, att särskilda bestämningar, efter sig företeende omständigheter, borde stadgas.
Ehuru jag af ofvanomförmälda orsaker endast i de allmännaste drag kunnat antyda de förändringar i hufvudstadens polisinrättning, som af omständigheterna påkallades, hade jag dock, i betraktande deraf, dels att ett ämne af dettas omfång och vigt näppeligen skulle i en framställning sådan som den då förevarande kunna och böra fullständigt afhandlas, dels ock att saken svårligen egnade sig att, utan förutgången vidlyftigare utveckling och pröfning, af Kongl. Maj:t omedelbarligen afgöras, trott mig böra i första rummet afse behofvet af åtgärders vidtagande, ju förr desto heldre, i den antydda syftningen. *) 2:o angående öfverståthållare-embetets
Kanslis organisation och arbetssätt.
Uti ett af mig genom skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt den 4 Juni 1862 anhängiggjordt åtal emot Öfverståthållareembetets kansli, för hvilket åtal jag närmare redogjort i den år 1864 utgifna berättelser (sid. 41 och följande), hade jag lagt sistbemälda embete till last, bland annat, dels långsamhet i publika handräckningsärendens behandling, och dervid, med antagande af tre månaders tid, såsom tillräcklig för besvarande af bref rörande dylik handräknings meddelande, samt under förutsättning, att den begärda handräckningen under tiden före svarets aflåtande blifvit verkstäld, ådagalagt, att svaren i en mängd dylika ärenden dröjt öfver nämnda tid — dels ock försummelse i eftersyn och kontroll å dy - *) Å denna underdåniga framställning har jag ännu icke bekommit nådigt svar; men sedan Kongl.
Majitä Justitiekanslers-embete inkommit med underdånig framställning i ungefärligen samma syfte, och Öfverståthållare-embetet likaledes ingifvit underdånigt förslag till omorganisation af hufvudstadens polisväsende, upprättadt efter väsendtligen enahanda grunder, som här ofvan blifvit antydda, så har Kongl. Maj-,t i nådigt bref till Ofverståthållare-embetet den 30 Augusti 1804 gillat nämnda förslag; hvarefter, och sedan Ofverståthållare-embetet, den 8 påföljande December till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning öfverlemnat, bland annat, förslag till instruktioner för Polismästaren, Polisdomaren och en Polisintendent, Kongl.
Maj:t, som öfver de upprättade förslagen till instruktioner för Polismästaren och Polisdomstolen infordrat Kongl. Svea Hofrätts utlåtande, under den 30 sistnämnda månad funnit godt att, jemte meddelande af fastställelse å det öfverlemnade förslaget till instruktion för Polisintendenten, förklara att, intilldess instruktioner för förstbemälda två embetsmän blefve faststälda, de till Ofverståthållare-embetet för Polisärenden hörande mål skola, i öfverensstämmelse med hvad Öfverståthållare embetet föreslagit, sålunda fördelas, att Polisdomaren skall äga utöfva den Öfverståthållare-embetet för Polisärenden, enligt instruktion och särskilda författningar, tillkommande rätt att handlägga de mål och ärenden angående vissa förbrytelser och lagöfverträdelser, som Öfverståthållare-embetet äger att med slut afhjelpa; hvaremot Polismästaren skall, i likhet med hvad hittills ägt rum, utöfva den Öfverståthållare-embetet för Polisärenden tillhörande myndighet, i alla öfriga frågor, der Öfverståthållare!) sjelf ej omedelbarligen beslutar; hvarjemte Kongl. Maj:t förordnat, dock utan att för närvarande medelst fullmagt utnämna, en Polisdomare och en Polisintendent.
109 lika ärendens uträttande genom underordnade tjenstemän och betjente; anmärkande jag dessutom, att hos dessa betjente visat sig, förutom senfärdighet i fullgörande af uppdrag, som blifvit dem lemnade, någongång liknelse till felande noggrannhet och nit i tjensten, hvilka anmärkningar jag med anförda exempel sökte styrka.
Under skriftvexlingen i detta mål inför Kongl.
Hofrätten ådagalades, hurusom Instruktionen för Exsekutionsbetjeniugen i Stockholm den 15 Januari 1834 innehölle föreskrifter dels för Aktuarien hos Ofverståhållare-embetet att öfver dylika ärenden föra särskildt diarium, att fördela dem till verkställighet emellan Exsekutionsbetjenterne, att dervid bestämma en lämplig kort tid, inom hvilken hvarje ärende skulle vara uträttadt, samt att, om denna tid, utan fullgiltig orsak, öfverskredes, derom genast göra anmälan inför Ofverståthållare-embetets kansli; dels ock för Sekreteraren, att, sedan ärendet blifvit verkstäldt och handlingarne till honom från Aktuarien aflemnade, besörja uppsättning af den erforderliga expeditionen, hvilken derefter skulle af Ofverståthållaren eller, i hans ställe, af Underståthållaren underskrifvas.
I de afgifna förklaringarne åberopades af vederbörande, till ursäkt för den anmärkta långsamheten i ärendenas gång, dels Exsekutionsbetjeningens fåtalighet, enär deras antal utgjorde endast Sjutton, dels ock det hinder för de i frågavarande handräckningarne, som yppat sig i svårigheten att inom en större stad anträffa de personer, som eftersöktes, helst när desse icke vore i de handlingar, på grund af hvilka handräckningarne begärdes, med tillräcklig noggrannhet utmärkta och beskrifna; hvarjemte i nämnda förklaringar förmäldes, ej mindre att, till skärpande af kontrollen å den underordnade betjeningen samt till befordrande af skyndsamhet i ärendenas gång, Aktuarien, i slutet af år 1860, fått sig ålagt att hvar tredje månad till Underståthållaren aflemna förteckning å de icke verkstälda handräckningsärendena, i anledning hvaraf förhör hvarje gång hållits med betjeningen, som då måst redogöra för anledningarne till förelupet dröjsmål och fått kort tid sig förelagd, hvarinom hvarje ärende skulle bevisligen vara uträttadt, och dessutom, då skäl dertill förefunnits, påföljd, enligt Utsökningsbalken, blifvit den försumlige ådömd, likasom ock, då anledning förekommit, att vid forskning efter personer tillbörlig noggrannhet varit åsidosatt, undersökning genom Polisen till förhållandets verificerande är vorden anbefald; än ock att Ofverståthållare-embetet för öfrigt, genom Cirkulär den 20 Februari 1862, anmodat Konungens Befallningshafvande i länen att söka undanrödja de orsaker till långsam handläggning af i frågavarande ärenden, som förefunnes i ofullständiga uppgifter uti handlingar, på grund af hvilka handräkningar begärdes.