Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När d e unga båda dagen därpå reste sin v ä g från V e s t a n å s u t p å s i n b r ö l l o p s r e s a, n ä r h a n s å g Vestanås ' hvita slottsgafvel försvinna vid kröken af v ä g e n, d å s a d e h a n till s i g själf: » A l d r i g, a l d r i g m e r a dit, d ä r d u k a n r å k a d e b r u n a ögonen! » • * * De v o r o i s i t t eget h e m, o c h d e t b e g y n t e å t e r att bli vinter.
Kurt h a d e ärligt försökt a t t glöm m a, o c h h a n t r o d d e själf, a t t d e t h a d e l y c k a t s h o n o m.
N u s å g h a n d e b r u n a ö g o n e n m e r a säl- lan.
S å e n d a g s a d e C e c i l i a till h o n o m: » Kurt, " j a g h a r e n glad n y h e t a t t b e r ä t t a d i g.
A n n a k o m m e r h i t i vinter, o c h naturligtvis b o r h o n h o s oss. » Han måste gripa tag i stolen, bredvid hvilken h a n s t o d, för a t t ej r y g g a t i l l b a k a.
M e n h a n b l e k - nade.
» H v a d g å r å t dig, K u r t, d u ä r s å b e s y n n e r l i g, » s a d e h a n s h u s t r u.
» Det s e r u t, s o m o m d u ej ville ha Anna hit.
H a r d u något emot henne? » » Nej.
n e j.
. » » Nå, d å d e t s k u l l e g ö r a m i g glädje a t t h a h e n n e h ä r s å.
s å ä r d e t afgjordt, eller h u r, Kurt? » » Ja, d e t ä r a f g j o r d t!
» Då h a n kom i e n s a m h e t i s i n atelier, l ä t h a n s i n förtviflan b r y t a u t.
D e t v a r f ö r f ä r l i g t!
I l å n g a månader hade h a n kämpat, och han hade kanske S y l b e l i ö r s - oeh 18 Htimlegårdsgatan 18
IDUN 392 l y c k a t s!
O c h n u.
n u k o m h o n själf, h a n s e g e n h u s t r u!
Och att inte kunna, inte h a rätt att säga n å g o t!
Det v a r j u förfärligt.
Ä t e r b e g y n t e d e g l ä n s a n d e b r u n a ö g o n e n för- följa h o n o m.
H a n r e s t e b o r t p å n å g r a d a g a r.
Det f ö r s t a, s o m m ö t t e h o n o m, n ä r h a n k o m h e m igen, v a r d e b r u n a ö g o n e n s t r o l s k a s t r å l g l a n s.
H a n v a r n ä r a förtviflan.
M e n h a n s vilja k u f v a d e s m ä r t a n.
I u g e n fick a n a något, ingen anade heller något.
Han sökte d ö f v a s i n a l i d a n d e n g e n o m a t t a r b e t a s o m e n slaf.
Men d e t blef i n t e t r e s u l t a t af h a n s r a s t l ö s a ifver.
M å n a d e r n a gingo.
Kurts själkval gjorde h o n o m kroppsligen sjuk.
Cecilia blef o r o l i g.
H a n lug- nade h e n n e ömt.
Han v a r alltid ö m mot henne, d e t g j o r d e h e n n e s å lycklig.
Det v a r j u förfär- ligt a t t b e h ö f v a h y c k l a p å d e t t a s ä t t!
H a n förak- t a d e sig själf.
Men att h o n inte märkte, n å g o t!
Nej, nej, hon litade på h o n o m med den mest b a r n a s t a r k a hängifvenhet.
A h, om h o n ville resa!
Men h o n gjorde ingen m i n d ä r a f.
H o n trifdes s å g o d t, s a d e h o n.
Och h o n k u n d e j u v a r a s y s t e r Cecilia till g o d h j ä l p, nu då Kurt var klen.
H a n sökte döfva s i n a k v a l i g l a d a v ä n n e r s lag.
H a n b e g y n t e g å u t ofta, v a r a b o r t a till s e n t p å natten.
M e n d å g r ä t Cecilia.
O c h h a n s l u t a d e upp.
I n g e n, i n g e n u t v ä g s å g h a n för sig, a n n a t ä n a t t k ä m p a s t r i d e n till s l u t — s e g r a eller d u k a under.
Segra!
Icke mot de b l i x t r a n d e b r u n a ö g o n e n!
Det v a r p å f ö r m i d d a g e n.
Cecilia och A n n a sutto i salongen.
Kurt var inne på på ateliern.
P l ö t s l i g t h ö r d e s d ä r i n i f r å n ett h e m s k t ljud.
Cecilia förde h a n d e n till h j ä r t a t o c h s a d e blek- nande.
» Min G u d, h v a d v a r d e t?
» A n n a stod orörlig.
Hon h a d e hört, att det v a r ett s k o t t.
» Det v a r v ä l i n g e n t i n g » — l u g n a d e h o n.
» J a g s k a l l se efter.
» H o n ville s k y n d a ut, m e n C e c i l i a h e j d a d e h e n n e.
» Jag g å r m e d.
» D å d e ö p p n a d e d ö r r e n, gaf Cecilia till ett b j ä r t s k ä r a n d e skri.
Nedfallen mot skrifbordet satt Kurt i länstolen.
E n s t o r m a k t j a g på jorden är, F a s t e n s a m j a g dig synes r i n g a; M e n med k a m r a t e r s hela h ä r J a g både godt oeh o n d t k a n b r i n g a.
Allt se ' n din b a r n d o m vi b e k a n t a varit, Och m y c k e t g e n o m m i g du har erfarit.
J a g k a n så m å n g e t glädjebud Utöfver hela v ä r l d e n s p r i d a, M e n äfven klädd i sorgens s k r u d, F ö r mig n o g m å n g e n k a n få lida.
D o c k m i g n o g i n g e n k a n och vill u n d - vara, D e n skulle r ä k n a s då till d å r a r s skara.
D u s ä k e r t r ä k n a r m i g som vän, Tiil både nöje och till n y t t a J a g varit och vill blifva ä n.
T a g stycken sju och n u omflytta, Så är j a g säker o m att du m i t t hela Skall finna genast ocb m i g sönderdela.
O m u n d e r eget » hvad » du d i g befinner, D u nog bör v a r a nöjd m i n s a n n.
Så k a n s k e ock du dig p å m i n n e r E t t djur som n y t t a göra k a n.
T v å a n d r a husdjur ock d u h ä r m å leta, Till feminina h ö r a alla t r e.
Och så d u låter m i g k a n h ä n d a veta H v a d i en segelbåt man k a n få se, Som seglaren bör riktigt sköta k u n n a, Så det ej bär o m k u l l vid första, h v a d?
H v a d du a r b e t a r e n bör r i k l i g u n n a.
H v a d i d i n r y g g du m å n g e n h a r, i rad.
H v a d h ö r tilt s m ö r g å s b o r d e t, d e t är gifvet.
Och h v a d d e n kallas, d e n som ej är klok.
H v a r i f så m å n g e n mistat lifvet.
Och så h v a d h ö r till ref o c h k r o k?
E t t g a m m a l m o d i g t mått n u mera, M e n ock e n k r o p p e n s l e d a m o t.
H v a d du en god n o g vet värdera.
isy 3 E n a h a n d e n h ä n g d e slapp ned utefter s i d a n.
På golfvet, m i d t i e n b l o d s t r ö m, l å g r e v o l v e r n.
» Kurt, K u r t!
» C e c i l i a k a s t a d e sig öfver h o n o m.
» Kurt, Kurt, h v a d h a r du g j o r t!
Kurt, v a k n a, t a l a till m i g!
S ä g m i g, a t t det ä r e n o h y g g l i g dröm. » Hon h a d e tagit h o n o m om p a n n a n.
Hennes h a n d blef b l o d i g af s k o t t s å r e t i t i n n i n g e n.
Då i n s å g h o n d e n f ö r f ä r a n d e s a n n i n g e n o c h föll g r å - t a n d e till s y s t e r n s b r ö s t.
A n n a s t o d d ä r blek o c h a l l v a r l i g.
H o n f ö r s t o d icke, h v a d d e t t a v a r.
H o n f ö r m å d d e i c k e s a n s a sig g e n a s t, u t a n förde d e n k o n v u l s u v i s k t g r å t a n d e s y s t e r n till e n c h a i s e l o n g u e.
H v a r f ö r, h v a r f ö r?
— f r å g a d e h o n sig.
S å föll h e n n e s blick pä ett staffli, s o m s t o d m i d t i a t e l i e r n.
Det v a r ö f v e r h ö l j d t m e d e n r ö d d u k.
H o n gick d i t o c h ref b o r t d e n.
En s e k u n d fästes h e n n e s blick på bilden där bakom.
Så prässades hennes läppar samman, h e n n e s b l e k h e t blef h v i t h e l, d u n k e l l a d e sig öfver h e n n e s blick, o c h m e d e n h a s t i g r ö r e l s e h ö l j d e h o n öfver b i l d e n i g e n.
M e n Cecilia h a d e sett, h v a d h o n g j o r t.
H a s t i g t s p r a n g h o n u p p från s o f f a n.
» Hvad är det Anna? » » Nej, n e j, d u får i c k e s e d e t, d u s k a l l icke se det! » » Jo, j o, j a g vill! » » N e j, låt o s s g å h ä r i f r å n.
L y d m i g, Ceci- lia, m i n ä l s k a d e s y s t e r.
» Det v a r, s o m o m Cecilia a n a t n å g o t.
Med kraf- tig a r m förde h o n u n d a n s y s t e r n o c h s l e t å n y o b o r t d u k e n från staffliet.
Därbakom stod en kvinnobild, en h ä n f ö r a n d e sådan.
Det v a r d e n s a m m a, s o m K u r t p å b ö r j a t den där s o m m a r e n.
Där var mörkt svallande hår, d ä r v a r s a m m e t s l e n r o d n a n d e h y, d ä r v o r o friska l ä p p a r.
d e t v a r Cecilia.
C e c i l i a.
m e n ögo- nen.
ögonen voro stora, bruna, blixtrande!
Och på dem fästes de blå likasom i fasa.
De sågo p å bilden, på h e n n e, som stod där s t u m, med h a n d e n mot den böljande b a r m e n, på h o n o m, s o m låg d ä r m o t b o r d e t m e d blodet kring tinnin gen.
H o n v ä r j d e ifrån sig m e d h ä n d e r n a, h o n f a m l a d e k r i n g sig.
H v a r m e d bekläder d u d i n fot?
Af hvarje s k o g e n s t r ä d tag t v ä n n e delar.
H v a d eget du så g ä r n a b y g g a vill.
H v a d i en s å n g k v a r t e t t j u aldrig felar.
O c h h v a r u p p å m a n d i g serverar sill.
H v a d sin till södern s t y r en fåglars skara, D å n u i n o r d e n det h a r blifvit höst.
H v a d för d i n fot plär o b e h a g l i g t vara, M e n som k a n hjälpas, det ä r dock en tröst.
D e t u n g a frun så ledsen gjorde A t t h e n n e s e t l misslyckades en gång.
Och n u k a n h ä n d a a t t d u finna torde M i n logogryf bli r e d a n allt för lång.
B yrå: Klarabergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 ö r e p r p e t l t r a d (
Ingen) ösnummerfÖrsäljning.
Redaktör o c h u t g i f v a r e: FRITHIOF HELLBERG.
1 0 — 1 1 o c h 4 — 5.
XTtg-ifniugrstidr Prenumeration sker: b-varje lielgfri fredag.
Infaller h e l g d a g på fredagen, ut- gifves tidningen näst föreg.
I landsorten: ä postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, &amp; Stads- postens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren.
" Rammas älskling ".
# ~ (En af våra yngre, mest begåfvade skulptörer, hr Augustinus Wallenberg, exponerade för någon tid sedan här hufvudstaden en förtjusande Hten byst, » Mammas älskling » benämd, hvilken såväl från den stora publiken som af den ofta mera kinkiga tidningskritiken rönte varmt erkännande.
Nedan stående lilla poem ansluter sig till hr Wallenbergs vackra arbete; konstnären har sjelf tecknat vignetten, der våra läsarinnor återfinna en skiss af » Mammas älskling ».
) ^ i gmgo i konstsalongen - det var en öppnings - dag — förnumstige recensenter och » hela staden » — och jag.
Får g bj er t a jättedukar i dämpadt middagsljus, och rundt om sorlande ska- ror och dryftande tungors brus.
Mitt gamla vana öga var redan genomtrött: det gamla vanliga non- sens den nya ledan födt.
Just då i ett hörn af salen, af mängden förbisedt, jag fann i dracenans skugg en enkel statyett.
emellan fyra väggar — hur låga och kära dock ser dina blåa ögon och ser din gula lock I gråa leran formad en pyssling, ur vaggan väckt, leker med späda fingrar i naken oskuldsdrägt ... och dina hvita händer så ömt och samvetsgrant svepa varma täcket om liten kärlekspant.
Jag vet ej, hur det begaf sig: mig blef så varmt i håg, och strax mitt klarnande sinne en annan tafla Mig blir så brådt att skynda; hur vägen jemnar sig till mamma och » mammas älskling ?.
som hemma vänta mig T Johan Nordling.
Idun utkommer I hufvudstaden hvarle helgfri freda » och kostar for ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— En kinkig » qvinnofråga ».
e t f f w l fins väl knapt någon kinkigare qvin- SSM nofråga än den om kläderna.
Någon har yttrat, att, om vi gifva akt på, hur en man betraktar penningar och handhafver dem, så kunna vi läsa hela ha^s karaktär, och vi tro det vara lika sant, att om vi få reda på, hur en qvinna eller flicka känner och handlar beträffande kläder, så skola vi hafva en för- träfflig nyckel till hennes natur och historia.
Der hafva vi qvinnan, för hvilken kläder äro hufvudsaken i lifvet.
Det innebär icke nödvändigt, att hon är rik och kan gifva ut mycket penningar, ej heller förstås dermed, att hon lyckas vara väl klädd.
Hon är kanske en af dem, som pryda sig med hvad poeten kallade » det fåfänga armodets be- dröfliga lappverk », eller söm låta en stackars klädning passera femtio » moder », eller hon må ega millioner och alltid vara på vift för att uppfånga det senaste moderna våldet mot god smak och sundt förnuft — i båda fallen är toaletten alltid främst i hennes tankar.
Den första fråga hon framställer om någon publik tilldragelse är: » hur voro damerna klädda? » Hennes första omsorg vid någon afgörande vändpunkt i hennes eget lif är: » hvad skall jag sätta på mig? » I kyrkan kommer hon ihåg hattarna men icke texten, och i samma ögonblick hon inträder på en aftonbjudning, taxerar hon alla närvarande toaletter och känner sig djupt olycklig, om hennes ej är den mest moderna och dyrbara bland alla.
Om hon märker, att man klandrai^hennes slöseri af tid och penningar i och för klä- derna, så försvarar hon sig på följande sätt: hon är skyldig sällskapet att vara snygg; det är hvars och ens pligt att göra sitt utseende så behagligt som möjligt; det är bra att skaffa folk arbete och sätta penningar i om- lopp etc. etc. Till en annan ytterlighet går den qvinna, som ej det ringaste bryr sig om sin drägt; som säger sig önska, att vi vore födda med svart skinnpels på kroppen, eller att vi kunde klippa hål i en säck för våra fötter och armar, knyta den kring halsen och der- med vara klädda.
H o n fullföljer sina ord så långt, att hon vanligen uppträder i plagg, som äro synnerligen olämpliga för det till- fälle, då de användas, och förekommer ut- styrd i gamla qvarlefvor och kostliga kosty- mer, valda utan afseende på ålder, hy eller förhållanden.
Att göra sig en spetsfichy anser hon för » tidspillan » och tycker det är » onödigt bråk » att begagna de små prydnader, hvar- med anhörigas kärlek försett henne.
Hon försvarar sig mot hvarje beskyllning för vårdslöshet genom att påpeka den dy af lum- pen ytlighet, hvari alltför många qvinnors lif nedsjunkit, samt försäkrar, att hon försmår den aktning, som kan påverkas af hvad hon bär eller icke bär.
Till hennes fördel kan sägas, att hon vanligen blir mer ordentlig och putsad med åren och visar sig mycket mer foglig mot » sina ungdomars » kritiska anmärk- ningar, än hon var gen t emot skolkamraters och kusiners gyckel, samt ofta är en matrona med ärbart och tilldragande väsende.
Sedan återstår den stora mängden emellan dessa ytterligbeter, en mängd som ej kommit riktigt på det klara med sig sjelf och ej kunnat finna någon grundsats att rätta sig efter; som gerna vill behaga och se bra ut, men dock såras i sitt samvete, då den betän- ker det syndiga i fåfängan och det ansvar, I |-v I U I I Kl U IN tidningen innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlagg en krona, sa er- vi bära för de själar och kroppar, som förgås utanför vår dörr; en mängd som bedröfligt slites mellan de stridande argumenterna hos de mer hållningsfasta damer vi nyss beskrifvit, med det demoraliserande resultat, att den vanligtvis i praktiken lutar åt den förstnämda och i teorien åt den senare.
Det är denna stora hop af flickor och qvinnor, som vi gerna skulle vilja hjelpa ge- nom att erbjuda några få allmänna grund- satser till deras öfvervägande; ty det är en- dast genom att omfatta grundsatser, som vi genom ständigt vexlande omständigheter kunna vägleda oss på pligtens väg.
Låt oss med ens säga, att det är hvars och ens rättighet att vara väl klädd, ty der- med menas att kläda sig passande till det klimat och de förhållanden, under hvilka man lefver, så ock till verksamhet, ålder och utse- ende.
Ett fruntimmer kan vara lika väl klädd i kattun och ylle som i sammet och siden.
När ni hör folk klaga öfver, att » nu för tiden vilja alla gå så väl klädda », så ligger häri ett missbruk af uttryck; slapphet i ut- trycken är en farlig sak, ty det leder till slapphet i begreppen.
Ingen har rättighet att klaga öfver, att någon är väl klädd.
Hvad de i sjelfva verket mena, är, att dessa äro olämpligt klädda, och det fins en hel del olämplig klädsel till i verlden.
V i erinra oss anekdoten om dottern till en amerikansk parveny-millionär i Vestra Sta- terna, hvilken kom till ett förståndigt nyeng- elkst seminarium, der de unga damerna voro vana att passa upp sig sjelfva, och som steg ned i diskrummet iklädd sammetsrobe och diamantörhängen.
Ingen är derför väl klädd, hvars drägt gör henne oförmögen till det, som borde vara hen- nes pligt.
Den snörda, utpyntade och släp- beprydda damen kungör för verlden sin full- komliga oqvinlighet.
Barnkammaren skulle snart förstöra hennes grannlåt.
Låt oss hop- pas, att hon aldrig skulle föra den med sig in i ett sjukrum, och i köket vore den till hinder och dåligt exempel.
Men — » är den ej vacker att begagna under de timmar, då man ingenting företager? » V i vilja svara med andra frågor: » borde det finnas timmar, då vi ingenting företaga oss?
Och — » när vi förse oss med kläder, som endast passa för sådana tillfällen, falla vi ej då i samma vill- farelse, hvilken vi ofta le åt hos arbetsklassen, som köper sig stela, olämpliga söndagskosty- mer af kläde, i stället för att skaffa sig en högtidsdrägt af något förståndigt tyg, som sedan kunde användas i dagligt bruk.
V i började med att säga, det hvar och en eger rättighet att vara väl klädd i ordets sanna bemärkelse.
Men • — som Ruskin säger i sitt » Bref till unga flickor » — » ehuru i ett sant kristligt land alla unga flickor skulle vara vackert och prydligt klädda, så är det i detta vårt hedniska och Baal-dyrkande land ej en flicka bland tio, som har tillräckliga eller helsosamma kläder, och tills detta blifvit afhjelpt, ha vi ej sjelfva rättighet att begagna något vackert. » Och Jean Ingelow utkastar denna beskyllning mot vårt kön: » för dem hufvudsakligen är den prålande ståten till, dyrbara kläder, guldspetsar, mjuka sammets- mattor, diamanter och all verldens herlighet.
Det är lyxen, som står i vägen för den civi- liserade verlden, så att män icke kunna gifta sig unga och blifva lyckliga.
T y jorden frambringar icke obegränsade rikedomar åt några få, under det den stora mängden ändå kan hafva det tillräckligt.
Jemnlikhet är ett ord utan mening eller möjlighet; men icke desto mindre kunde osnygghet och armod vara saker utanför vår erfarenhet likaväl som slöseri och lyx. » Detta leder oss till den grundsats, som borde regera våra utgifter, antingen den summa vi hafva att förfoga öfver är stor eller liten.
A f materiel skulle vi köpa det bästa och mest varaktiga, som vår kassa kan sträcka sig till.
V i hafva ingen rätt att hålla menniskor sys- selsatta med att väfva eller tillverka onyttiga och sköra struntsaker.
Det är förnedrande för dem att göra sådant arbete, och om de äro tvungna dertill för sitt lifsuppehälle, så hålla vi dem i det värsta slags slafveri.
Att vi betala dem derför, förbättrar lika litet sa- ken, som om vi betalade dem för någon annau förnedrande och öfverflödig tjenst.
V i föro- lämpa dem genom att taga deras flit och trampa den under våra fötter, som om de ej sjelfva hade någon andel i sitt arbete, utan blott sina löner.
Huru kunna de industri- idkande klasserna bibehålla aktning för sig sjelfva under sådana förhållanden?
Och har man förlorat aktningen för sig sjelf, så för- lorar man den också snart för andra.
Helt nyligen sågo vi en dam sitta uppe hos en sömmerska och betrakta arrangerandet af något, som ansågs för en mycket ståtlig toalett.
Dess beståndsdelar voro visserligen af det dyrbaraste slag, men den hade många alnar ömtåligt siden släpande på golfvet till en längd, som försäkrade om en snar under- gång äfven vid det minst högtidliga tillfälle, och öfver den korta framvåden hängde i festoner massor af tyll, besatt med konstrikt utförda, skiftande glasdroppar, värdiga att pryda en gud från Söderhafsöarna.
Vid åsynen af vår väns allvarsamma uttryck frågade vi henne, hvad hon tänkte på, och hon svarade: » Jag tänker på de män, som väfde detta siden för att trampas, på de qvinnor, som sydde dessa perlor för att krossas.
Stackars menniskor!
Hellre ville jag vara den tarfli- gaste, mest utsläpade piga, som trälar för verkligt menskliga behof, eller den simplaste skräddare eller skomakare, som arbetar för att betäcka ärlig mensklig nakenhet. » Låt alla kläder derför göras så varaktiga som möjligt, både till qvalité och snitt.
Hvad nu modet beträffar, så är äfven det grundadt på nödvändighet och suhdt förnuft, ty kläde- drägten måste förändras, liksom sociala vanor och bruk förändras.
Ruskin råder till att ej bortlägga något plagg, derför att det är omodernt, och att inte något dyrbart mode någonsin skulle följas.
Besinna hvad det ordet » dyrbart » innebär.
Trånga snörlif, tunga garneringar, urringade lif, höga klackar o. s. v. som kosta helsa, döda fåglars vingar och allting annat, som kostar lidande, invecklade garnityr, som kosta menniskors tid och energi i en verld, der tu- sentals små barn växa upp illa undervisade, tusentals sjuka bli illa skötta och tusentals flitiga menniskor slafva sig till döds för en lumpen skärf.
Det förefaller oss, att när ett fruntimmer en gång upptäckt den drägt, som bäst passar hennes ålder, utseende och vilkor — den ideal-klädning, i hvilken hon skulle önska blifva afmålad för kommande generationers ögon — så skulle hennes studium hädanefter blifva, icke huru mycket hon kan » följa mo- det », men huru litet hon behöfver följa det, utan att synas egen.
Modet har ingenting att skaffa med en önskan att vara behaglig i andras ögon.
V i få lof att göra oss tilldragande för
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvllka afglften Insändes till Redaktionen af dem, hvars kärlek vi åstunda, och for dem, af hvars klokhet vi önska bifall.
Men vi tro, att önskan att blifva älskad och gillad spelar en mycket liten roll i toalettens extra- vagans.
Det är väl sällan vi pynta och utsmycka oss samt för- slösa tid och penningar för att behaga våra föräldrar eller vänner, utan snarare för att trotsa och öfverglänsa de » käraste ovännerna » bland våra qvinliga bekanta.
En passande stil, nätt och prydlig ordentlighet samt smak- full omvexling skola alltid tillfredsställa kär- leken; och ett godt förstånd, paradt med en smula flit och smak, skall lätteligen kunna förskaffa dessa önskvärda föremål.
Jag på- minner mig, hvilken gillande uppmärksamhet egnades ett ungt, literärt fruntimmer, som reste under särdeles svåra och besvärliga för- hållanden och blott var försedd med ett par klädningar af enklaste beskaffenhet, men som genom skickligt varierande anordningar af musslin och spetsar, med koketta små tillägg af smakfulla bandrosetter ständigt lyckades bereda sina vänners ögon ny öfverraskning och förnöjelse.
Låt oss aldrig eftersträfva lyx af något slag, utan hellre undvika den; men låt oss dock med glädje mottaga den, då den kom- mer till oss genom kärleksfulla händer.
Dia- manten i en flickas förlofningsring, guldme- daljongen som innesluter hennes moders por- trätt, det fina filigamsarmbandet, som hennes broder skickat från utlandet, det utsökta spetsgarnityret, arbetadt af hennes käraste vänner, äro af helt annat slag än de moderna nipper och prydnader, som hon sjelf köper eller tigger sig till af sina anhöriga.
Den stora princip, som ligger under denna kinkiga » qvinnofråga » om kläder, är sjelfva den stora principen om kärlek — en kärlek, som tjenar andra, har uudseende för andra, en kärlek, som gifver, en kärlek, som mottager.
En sådan kärlek behöfver ingen lag; den är i sig sjelf den högsta lag.
Smågossarnes uppfostran.
(Till mödrar.)
^fsLet blir sällan i våra dagar en dugtig man / ffift af ett » ljushufvud ».
Det beror af l flere saker, deribland en, att » Ijushufvu- det » ofta skall vara en öfveransträngd, nervös, klumpig och opraktisk gosse, långt innan han blir vuxen, eller att han skall hafva så in- förlifvat sig med tanken att få » bästa be- tyget », att han skall duka under för sin äregirighet och känna sig olycklig och till- intetgjord vid att se andra blifva dugtigare än han sjelf.
Skolan förbereder för lifvet och lifvet kräf- ver harmoniskt utvecklade män; den har an- vändning för » flit och godt uppförande », men i icke mindre grad för arbete och mannamod, för kroppslig uthållighet och ett godt hjerta, för praktiska kunskaper och en ädel karaktär.
Detta uppnås icke i skolan allena; hem- met måste taga sin vigtiga del i arbetet med gossarnes uppfostran till goda medborgare.
Säg i skolan åt en gosse, att han är en dum- bom, och han skall snart blifva det; beskyll en gosse för att vara fuskare eller pultron, och han skall snart vara bekajad med sådana svagheter.
Ställ rimliga fordringar på en gosses mod och hjertelag, och han skall upp- fylla dem, införlifva sig med dem och känna sig bättre och lyckligare och — icke svika i pv I LJ i i K l IN Idun, erhållet cct gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken a&amp;onne mentet räcker.
Åro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera förväntningarne.
Fliten i skolan skall belö- nas icke blott med » goda betyg », utan först och främst med kärlek i hemmet, glädje hos för- äldrar och syskon.
Goda kunskaper äro dock till ingen nytta, då de ej brukas på rätt sätt.