Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emb.-Berättelse för år '1849. att med de anledningar, som före oroligheternes utbrott den 18 Mars 1848 förefunnos, att befara allmänna säkerhetens störande i hufvudstaden och derigenom äfven våldsamheter emot Medlemmar af Rikets här då församlade Ständer, syftande att störa friheten i deras öfverläggningar, Herr Friherren likväl, i egenskap af Öfverståthållare, icke låtit sig angeläget vara att från dessa oordningars första början personligen följa desamma med sin uppmärksamhet och deremot låta använda lämpliga militäriska försigtighetsmått, hvarigenom kunnat förebyggas verkställigheten af de i Storkyrkobrinken föröfvade våldsamheter, enligt den anvisning, som redan på Brunkebergstorg lemnades af den församlade folkhopen om stället, dit den ämnade begifva sig; att när Herr Friherren sålunda underlät den omedelbara tillsyn och vaksamhet, som honom under sådana omständigheter ålåg, och i stället begaf sig att på Kongl. Operan bevista aftonens skådespel, han icke till det minsta drog verksam och ofelbar försorg derom, att underrättelse om utbrottet af de väntade och förberedda oroligheterna genast och utan ringaste uppehåll kom Herr Friherren tillhanda i skådespelshuset, utan dermed fick dröja, ända tilldess minst en half tima förllutit, efter det folkmassan från Brunkebergstorg framkommit till Storkyrkobrinken, der våldsamheter företogos mot den persons boning, hvilken såsom föremål för anfallet hade blifvit uppgifven redan före aftågandel från Brunkeberg; att Herr Friherren genom en sålunda sjellFör vållad okunnighet satt sig ur tillfälle att till våldsamheternes förebyggande vidtaga den åtgärd, som af förhållandet syntes naturligen påkallad, nemligen att skyndsamare, än folkhopen färdades från Norrmalm, föranstalta derom, att det hotade huset blifvit genom krigsfolk skyddadt mot de illasinnades anfall; att sålunda genom Herr Friherre Sprengtporten försummelse minst en half timas, men troligen ännu något längre dröjsmål inträffat med användande af sådane ändamålsenliga för hand varande medel, hvarigenom våldsamheterne mot nämnde hus kunnat antingen förebyggas och uteblifva eller ock i sjelfva deras början dämpas och afstyras på lika sätt, som slutligen skedde; att ehuru både de tillkännagifua, ordningsstörande afsigterne och talrikheten, af den folkmängd, som till deras befrämjande samlat sig, från första början omisskänneligen utvisade behofvet att utan dröjsmål uppbåda till motstånd en större styrka af krigsfolk, än som vid vakterna i grannskapet fanns under vapen, inberäknad den förstärkning, Herr Öfverståthållare» der R.
Emb.-Berättelse för år 1849. 125 föranstaltat.
Friherren likväl icke om ett sådant tidigt uppbådande dragit försorg; hvarföre ej heller, vid folkmassans återtågande senare på aftonen från Storkyrkobrinken till Norrmalm, någon verksam anstalt blifvit vidtagen att med krigsfolk från flera sidor bevaka eller i dess fortsatta rörelser följa och återhålla denna folkmassa, hvilken sålunda, utan allt motstånd af väpnad styrka, fått på flera ställen i Norra förstaden utöfva våldsamheter ända till sent på natten, då oväsendet lyckligtvis af sig sjelft upphörde.
Dessa fel och försummelser, till hvilka Herr Friherren J. W. Sprengtporten i sin egenskap af Öfverståthållare gjort sig skyldig, har jag funnit fullständigt utredda och erkända, så att jag för min del icke ansett behöfligt att, enligt Herr Friherrens hemställan, härom begära vittnens börande, och vid fråga om ansvar för ett sådant åsidosättande af embetspligt, under omständigheter af så allvarsam betydelse, ej kunnat annat finna, än att Herr Friherren härigenom, derest han ännu innehade nämnde embete, vore åtminstone förfallen att för någon längre tid mista dermed följande löneförmåner; hvarföre jag, sedan han under rättegången från embetet tagit afsked, yrkat, att Pierr Friherren måLte ådömas motsvarande böter, hvilkas belopp jag ansåg ej böra blifva mindre, än löneinkomsterna af Öfverståthållareembetet för tre månader.
I anledning af Herr Polismästaren och Riddaren B. C. Bergmans förklaring inskränkte jag mig till hvad jag emot honom anmärkt, nemligen att han, som från början af oväsendet på Brunkebergstorg ofvanskrifne afton den 18 Mars 1848 haft derom kännedom och erfarit syftningen af folkrörelsen, så fort densamma kom i gång, icke genast och utan allt uppehåll härom underrättat Herr Öfverståthållaren, utan dermed dröjt minst en half timas tid, hvaraf den vid tillfället inträffade försummelse i nödiga anstalters fogande tillkommit; och ansåg jag detta innefatta en sådan uraktlåtenhet af tjenstepligt, att jag ej kunde undgå att derå fordra laga ansvar; hvarföre jag yrkade, att bern alte Herr Polismästare måtte för minst tvenne månaders tid mista de till dess innehafvande Polismästaretjenst hörande löneförmåner.
Härjemte ansåg jag det vara en oundviklig följd af de åtalade tjensteförsummelserna, att den skada borde godtgöras, som genom våldsamheterna uppkommit, så vidt denna skada icke kan af våldsverkarna sjelfva gäldas, eller desse icke blifva upptäckte och lagligen om brottet öfvertygade; hvarföre jag i detta afseende förbehållit vederbörande målsägare öppen talan emot f. d. Öfverståthållaren Herr Friherre Sprengtporten och Herr Polismästaren Bergman, om och när omförmälte anledning dertill inträffar. 126 R.
Öfver detta slutpåstående hafva förklaringar blifvit afgifna, hvilkas innehåll sålunda i utslaget upptages, alt Herr Friherre Sprengtporten, i afseende å anmärkt underlåtenhet att söka hindra de å Norrmalm inträffade fenslerinslagningar, anfort, att när anledning förekom, att folksamlingar bildade sig på Norrmalm och att våldsamheter på Gustaf Adolfs torg voro att befara eller börjat föröfvas, den sqvadron af Lifgardet till häst, som under en del af aftonen varit uppställd på Riddarhustorget, genast begifvit sig till förstnämnde torg, hvarest den äfven blifvit satt i verksamhet och gjort åtskilliga anlopp för att skingra folksamlingarna på torget och angränsande gator; att då underrättelse erhållits, att militärtrupp erfordrades, för att styra det våld, som började föröfvas mot det hus vid Röda Bodarna, som beboddes af Herr Generallöjtnanten m. m. C. F. Lorichs, manskap för detta ändamål dit beordrats; att likaledes kavalleriet följt folkhoparnes rörelser nedåt Blasiiholmen, för att i möjligaste måtto förebygga våldsamheter derstädes, samt slutligen alt femtio man af Lifgardet till häst och omkring ett hundrade man infanteri intill långt fram på natten varit att tillgå å Gustaf Adolfs torg, hvilket varit den punkt, hvarifrån Norrmalm bäst bevakats, i ändamål att lemna det biträde, som kunde erfordras; att om, oaktadt dessa förfoganden, det icke lyckats att förekomma fensters inslående hos åtskilliga personer, och om icke en gång dylikt våld kunnat förhindras vid Gustaf Adolfs torg, oansedt ett hundrade man infanteri, som icke förblefvo overksame, höllö vakt vid torget, anledningen dertill icke varit den, att trupp till erforderlig styrka saknats, utan endast den, att i sådant fall blott fordrades några ögonblick för att förvandla det okända uppsåtet till fullbordad handling, hvilken sålunda icke annorlunda än tillfälligtvis eller högst ofullkomligt kunnat förekommas; samt att Herr Polismästaren Bergman åter, i fråga om det emot honom åtalade förhållande, sig yttrat, att då på aftonen den 18 Mars 1848, såsom ofvan är anfördt, Stadsfiskaleine af Herr Polismästaren fått befallning att med Polisbetjeningen begifva sig till Storkyrkobrinken, dit ropen antydde, att folkmassan styrde kosan, samt desse aflägsnat sig, tillförordnade Polismästaren Limnelius inträffat nästan samtidigt hos Polismästaren Bergman i dess bostad vid Brunkebergstorg och, underrättad derom, att Herr Öfverståthållare!!
Sprengtporten vistades uti Kongl. Theaterhuset, förfogat sig dit, för att tillkännagifva lör Herr Öfverståthållare!!, hvad som förelupit, hvilken underrättelse tillförordnade Polismästaren också skyndsamligen framfört; att enär Polismästaren Bergman sålunda varit öfvertygarl, att i fråga varande underrättelse skulle blifva behörigen meddelad, han utan vidare omvägar skyndat till Storkyrkobrinken, dervid, i ändamål att R.
Emb.--Berättelse för år 4849.
127 kunna framkomma till stället hastigare, begagnande åkdon, som varit tillreds stående utanför huset; att som Herr Polismästarens närvaro bordt anses vara nödvändigare på andra ställen, än i Theatei huset, i första ögonblicken af folkrörelsen, det af sådant skäl ej skulle kunna påbördas honom såsom en skyldighet att personligen framföra den underrättelse, som dock ordentligen framkommit, och deröfver Herr Öfverståthållare», såsom hans förman, ej heller framställt någon anmärkning, och att af den anledning, att tillförordnade Polismästaren Limnelius ej stått i det tjensteforhållande till Polismästaren Bergman, att vara pligtig å hans vägnar fortskaffa meddelanden, den omständighet, att Herr Öfverståthållare!! genom honom blifvit underrättad om hvad som vid tillfället föregått, ej blifvit förr i skriftvexlingen vidrörd, samt att då nu härtill lades, att Sladsfiskalerne blifvit anbefalde att aflemna nödiga rapporter, allt torde synas vara uppfyldt, som i den vägen skäligen kunnat af Herr Polismästaren fordras.
Då jag till handlingarues fullständighet ansett nödigt, att Kongl.
Hofrätten erhöll del af protokollerna öfver den hos Öfverståthållareembetet för Polisäienden hållna undersökning om de i fråga varande oroligheterna; har jag af dessa protokoller lill Kongl. Hofrätten aflemnat ett exemplar, med erinran uti åtföljande skrift, att af desamma inhämtades, huru många i Norra förstaden belägna hus som under loppet af aftonen den 18 Mars 1848 blifvit af den oroliga folkmassan ofredade.
Att detta på flera ställen skett utan allt motstånd af väpnad styrka, bade jag i slutpåståendet uppgifvit oell Herr Frih.
Sprengtporten icke annorlunda bestridt, än att han endast omtalt två eller tre ställen, der krigsfolk blifvit lill oväsendets hämmande användt.
Jag har derföre förmält mig anse såsom medgifvet, att på alla de öfriga ställena intet motstånd skett; och någon ytterligare bevisning derom har jag ej trott kunna vara af nöden.
Denna brist af allt militäriskt motstånd emot oväsendet vid alla de deraf angripna hus på Drottninggatan och åtskilliga andra trakter af Norrmalm har jag ansett härröra antingen deraf, att tillräckligt manskap ej varit från garnisonen reqvireradt, eller ock deraf, att tillgängligt manskap icke blifvit användl; oell i båda fallen har skulden synts mig stanna på Herr Öfverstålhållaren, sorn om det ena eller andra icke anordnat.
Jag visste icke, huruvida Herr Frih.
Sprengtportens yttranden i förklaringen syftade att sätta i fråga det ditintills obestridda förhållande, att vida större truppstyrka, än som blef använd, lanns i garnisonen att tillgå, och att råderum till dess framskaffande, innan oroligheterne förflyttade sig lill Norrmalm, ej saknades.
Då imedlertid 128 B.
Emb.-Berättelse för år '1869.
Friherren tycktes vilja draga någon fördel af bristande officiel uppgift på den truppstyrka, sorn för tillfället på hans reqvisition funnits under vapen; fann jag nödigt att i detta ämne förskaffa och bifogade en Kommendantsembetets uti skrifvelse härom mig meddelad uppgift, omförmälande beloppet af de den 18 Mars förstärkta vakterna i staden.
För öfrigt har jag, i afseende på dröjsmålet med anstalt mot våldet i Storkyrkobrinken, anmärkt, att uti den lidsberäkning, som Herr Friherren sjelf i första förklaringen uppställt, men sedermera sökt ogilla, tycktes röja sig, det Herr Friherren visste sig hafva användt något längre tid, än som efter hans egen beräkning bordt åtgå.
Imedlertid hade jag uti Herr Polismästaren Bergmans förklaring funnit väl uppgifvet, men icke styrkt, att Herr Friherren blifvit utan allt dröjsmål underrättad om oroligheternes utbrott; och detta förhållande var ej heller genom ett bestämdt medgifvande af Herr Friherren utredt.
Jag hemställde derföre, att ett ytterligare förklarande härutinnan måtte Herr Friherren affordras, och Herr Polismästaren derefter, i fall af behof, lemnäs tillfälle att för sin uppgift använda den bevisning, han möjligen ville söka åstadkomma. —-
I anledning häraf hafva ock förklaringar blifvit från Herr Friherren och Herr Polismästaren infordrade och afgifna, deruti den sistnämnde för sin del förbehållit sig den upprättelse, som den af åklagaremakten på obehörigt sätt antastade fått sig i lag tillerkännd.
På denna skriftvexling följde Kongl.
Hofrättens ofvanförmälte utslag, gifvet den 8 Maj 1849, hvars innehåll är: öfver den af Herr Öfverståthållare!!
Friherre Sprengtporten gjorda hemställan, huruvida Öfverståthållarens Instruktion den 25 Augusti 1791 kunde anses innebära något hinder för Kongl. Hofrätten att målet till pröfning upptaga, att enär stadgandet i 32 § af berörde Instruktion, att Öfverståthållare!! vore Kongl. Maj:t allena ansvarig för stadens gubernation och styrelse, icke kunde anses innefatta någon ändring i stadgandet uti 8 kap. 2 §. 7 mom.
Rättegångsbalken, enligt hvilket Konungens Befallningshafvande, hvartill Öfverståthållare!! vore alt hänföra, i och för åtal af embetsfel lydde under vederbörande Hofrätts dom värjo, omförmälte hemställan alltså blefve af Kongl.
Hofrätten ogillad; och beträffande sjelfva saken, att emedan uti detta mål, der det icke kunnat föras Herr Öfverståthållaren Frih. Sprengtporten och Herr Polismästaren Berg man till last, att hafva vid i fråga varande tillfälle öfverskrida eller underlåtit fullgöra någon i lag eller författning bestämdt stadgad eller i och för tillfället - R.
Emb.-Berättelse för år 48A9.
129 fället dem särskildt meddelad föreskrift, hvad emot Herr Öfverståthållare!! och Herr Polismästaren blifvit anmärkt och åtaladt anginge endast sådana deras förfoganden och åtgärder till förekommande och dämpande af de oroliga uppträden, som den 18 omförmälte
Mars sig yppat, hvilkas ändamålsenlighet och verksamhet varit beroende icke allenast på Herr Öfverståthållarens och Herr Polismästarens egen förmåga att förutse och beräkna möjligen inträffande händelser, utan äfven och åtminstone i lika måtto på tillfälliga och vexlande infall hos en i upplopp stadd folkhop; ty och som, vid granskning och jemförelse af hvad jag anfört samt Herr Öfverståthållaren Frih.
Sprengtporten och Herr Polismästaren Bergman i deras förklaringar andragit, desse sistnämnde icke kunde anses hafva vid merberorde tillfälle i deras embeten felat på något af de sätt, hvilka uti 9 kap. 5 §.
Utsökningsbalken och 1 kap. 12 §.
Rättegångsbalken rörande Konungens Befallningshafvandes och domares felaktighet i embetet omförmälas; funné Kongl. Hofi attén, det min emot Herr Öfverståthållaren och Herr Polismästaren anställde talan icke kunde bifallas; varande dock Herr Polismästarens yrkande om upprättelse för det emot honom väckta åtal af Kongl. Hofrätten jemväl utan afseende ieinnadt.
Med detta utslag har jag ej kunnat åtnöjas.
Mig har det nemligen förekommit oemotsägligt, att om en polismyndighet kan undgå ansvar på de grunder, som här blifvit använda, man också då måste antaga, det polismakten icke tillhörer att utröna och bedöma, när den väpnade styrkan skall, till folkrörelsers hämmande användas, och följaktligen ej heller att härom anlita densamma.
Huruvida en sådan sats må finnas grundad, har synts mig vara en fråga, som utan mycken svårighet borde kunna lösas, om än af Kongl.
Hofrättens nu gifna beslut skulle följa, att allmänna reflexionen hittills föga fästat sig vid denna fråga.
Ehvad det gäller att skydda allmän säkerhet, eller att i hvilket annat fall som helst göra rätt gällande; så måste dertill kunna ytterst påräknas en materiell styrka, färdig att undanrödja materielt motstånd.
Denna styrka är den väpnade.
Emot egna medborgare får den aldrig i annat ändamål användas, och aldrig annorlunda, än efter föreskrift i lag (gällande författning), eller ock anmodan af civil myndighet.
Konungen Sjelf befaller derom icke i kommandoväg, utan förordnar derom i Statsrådet (i händelse dylik handräckningsfråga möjligen kommer under Hans afgörande).
Än mindre kan någon Konungen underordnad krigsbefälhafvare, utan civil myndighets anmodan, vända vapen mot egna medborgare i andra fall, än der genom allmän laglig föreR.
Emb.-Rerätlelse för år 1849. 130 R St.
Emb.-Berättelse för år 1849. skrift är sådan befälhafvare uppdraget att vidtaga bestämda åtgärder till mindre våldsamheters afstyrande.
Så snart större truppstyrka behöfver användas, än hvarom dylik föreskrift handlar, erfordras anmodan dertill af behörig civil myndighet (polisstyrelse).
Om beskaffenheten af trupprörelserna kän polismyndigheten behöfva rådföra sig med krigsbefälhafvaren; men af ingen annan än polisstyrelsen kunna dessa rörelser autoriseras och anordnas.
Af denna styrelse måste det afgöras, huruvida de behöfvas, huru stor styrka som får sältas i rörelse, hvar och när den skall operera, huru länge operationerne må fortsättas.
Uraktlåter polismyndigheten denna sin befattning; så mäste följden blifva, att med den väpnade styrkan ingen ting kan uträttas, i laglig och behörig väg.
Den civila styrelsen frånträder i och med detsamma sin myndighet, såsom exsekutif makt och vårdare al ordningen.
Den väpnade styrkan upphörer alt kunna lagligen användas mot egna medborgare, och kan endast användas efter enahanda ordres, som den kommenderas mot rikets fiender.
I detta begrepp om förhållandet ligger grunden till mitt yrkande, att Herr Öfverståthållare!!
Sprengtporten var skyldig att vid de i fråga varande oroligheterna bedöma och förordna, huru krigsfolket till deras dämpande borde användas.
Var han icke skyldig att härom förordna och följaktligen att veta, hvad som borde företagas; så kunde, efter min tanka, något lagligt skydd för allmänna säkerheten vid tillfället ej äga rum, och i stället för detta endast ett godtyckligt skydd möjligen inträda, vare sig föranstaltadt genom militärisk åtgärd eller genom egenmäktigt tilltag af hvilken annan som ville och förmådde dermed befatta sig.
Kan vid ett tillfälle af förevarande beskaffenhet polisstyrelsens hufvudman undandraga sig att förstå, hvad som är att göra; säkerligen kan då, i de flesta fall, polisstyrelsen fritagas från skyldigheten att mot folkrörelser skydda fred och säkerhet.
Och den enda svåra följden deraf är icke den, att fred och säkerhet gifvas till spillo — ty den andra följden är icke bättre, att de kunna komma att godtyckligen skyddas.
Att jag, i öfverensstämmelse med detta föreställningssätt, icke af Herr Friherren och Öfverståthållare!) fordrat annat, än hvad han kunnat åstadkomma, hoppas jag vara lätteligen insedt vid uppmärksamhet på skriftvexlingen.
Jag har af Herr Friherren ingalunda fordrat ”sådana förfoganden och ”åtgärder, hvilkas ändamålsenlighet och verksamhet ej varit beroende på hans ”egen förmåga att förutse och beräkna möjligen inträffande händelser”, än mindre sådana, som ”berodde på tillfälliga och vexlande infall hös en i upplopp ”stadd folkhop”; utan jag har klandrat först och främst, att när folkhopens R.
Emb.-Berättelse för år /840.
131 rörelser redan voro derhän komna, att ingen tvekan mera fanns om nödvändigheten att använda våld mot våld, användandet deraf genom militäriskt biträde på Herr Öfverslåthållarens föranstaltande likväl dröjde minst en half tima, ehuru det, i fall Herr Friherren funnits på sin plats och gjort sin skyldighet, icke behöfl dröja två minuter, och kunnat, i fall det icke längre dröjt, i lid afvärja både större delen af den skada, som skedde, och all den våda, för hvilken invånarne i ett anfallet hus under hela tiden varit blottställde; — och vidare har jag klandrat, att när folkrörelsen förflyttade sig till andra skådeplatser,i en militärstyrka, så vidt tillgång fanns, mot behofvet svarande, efter åtnjuten rymlig tid till dess församlande, icke åtföljde folkhopen och använde all lämplig omsorg alt äfven på de nya tummelplatserna afvärja hopens våldsamheter.
Jag kan icke förklara, huru mitt klander blifvit så origtigt upptaget; men jag har ej kunnat undgå att anmärka, det utslaget lemnar det sålunda verkligen gjorda påståendet obesvaradt.
— Mot Herr Polismästaren och Riddaren Bergman har jag ingen annan talan fört, än att han ej besörjt, det haus förman Herr Öfverståthållare!! så skyndsamt, som ske bordt, blifvit om uppträdet underrättad; och det är således icke min skuld, att påståendet mot Tit.
Bergman blifvit i utslaget sammanlagdt med det mot Herr Friherren.
Jag vet icke, huruvida Domstolen, i fall den upptagit mitt påstående, sådant det var, skulle velat säga, att lag saknades för dess bifallande.
Nu, sådant det upptogs, fick påståendet denna utgång (att lag skulle saknas, hvarefter det kunde bifallas).
Då jag ansågs hafva fordrat, hvad ej skäligen kunde begäras — sådant nemligen, som berodde dels af förutseende och dels af en folkhops infall — befanns Herr Frih.
Sprengtporten (och Herr Polismästaren, om hvilken här ingen fråga var) icke hafva i sitt embete felat på något af de sätt, hvilka uti lagstadgandena örn Konungens Befallningshafvandes och domares felaktighet i embetet omförmälas.
Huru detta domslut passar, icke på min talan, sådan utslaget den framställer, utan på den talan, jag verkligen framställt, bar jag trott mig böra undersöka i de besvär, jag öfver Hofrättens utslag bos Kongl.
Jag har ej kunnat skilja mig från den lankan, att polismakten måste hos oss vara laglös i rätt många fall, derest den i det här förevarande är så laglös, som den efter Hofrättens utslag skulle vara — så framt detta utslag innefattade svaret på det af mig verkligen gjorda påslående.
Att så icke förhåller sig, är hvad jag bör söka visa genom utdrag af hvad jag i mina underdåniga besvär baft att bärom anföra. 132 R.
Jag har i underdånighet anmärkt, att i den förutsättning af skyldighet, hvarom ingen tvist vid målets utförande sig yppat, (enär tvertom de skyldigheter, jag påyrkade, af svaranderna påstodos vara uppfyllda) väl icke legat en supposition af lagligen ”stadgad föreskrift” om folkrörelsens beskaffenhet, emot hvilken åtgärder borde vidtagas, eller om den lid, hvarutöfver dessa åtgärder ej finge försummas, eller det ansvar, som försummelsen kostade, eller af ”särskildt för tillfället meddelad föreskrift” om sådana åtgärder.
Men jag trodde icke, att denna förutsättning (af för hand varande skyldighet) derföre saknade grund.
Då man nemligen, såsom jag förmodade, å ömse sidor insett, att Stockholms Polisstyrelse, som i siit varande skick redan vore en temligen gammal inrättning — gjord, år 1776 — ej kunde hafva så länge bestått, utan att för allmänna säkerhetens fredande uppfylla något ändamål, änskönt den icke haft att rätta sig efter någon ständig föreskrift af ofvanstående beskaffenhet, och att ändock icke erfordrats särskildt för hvarje tillfälle meddelade föreskrifter, innan Polisstyrelsen varit skyldig att för säkerhetens och lugnets skyddande vidtaga nödiga åtgärder; torde häruti desto mindre misstag vara begånget, som den skyldighet, hvarom fråga är, synts ligga omedelbarligen i sjelfva ändamålet och bestämmelsen af en ordnings- och säkerhetspolis.
Att vara inrättad för ett gifvet ändamål, och likväl icke skyldig att uppfylla det, fann jag icke låta tänka sig tillsammans — och än mindre trodde jag det rima sig, att hafva länge bestått, såsom för detta ändamål inrättad, utan att skyldigheten till samma ändamåls uppfyllande skulle vara ännu ålagd och erkänd.
Att de af mig sålunda uppställda fordringar på så beskaffade åtgärder, dem Herr Öfverståthållare!! vid tillfället bordt vidtaga, men ej vidtagit, icke varit öfverdrifna eller i det orimliga fallande, såsom Hofrätten syntes hafva velat dem stämpla, har jag hoppats vara ådagalagdt; och med ej mindre trygghet tillförsåg jag mig, att Hofi ättens anmärkning om bristande föreskrift i lag eller författning ej vore lämplig till uteblifvandet och försummandet af dessa, i åtalet verkligen afsedda åtgärder.
— — — I frågan, huruvida de åtalade felen vore straffbara på något af de sätt, som uti 9 kap. 5 §.
Rättegångsbalken omförmälas, ansåg jag väl för onekligl, att uti det förra af dessa lagställen, hvilket hänvisar till det sednare och upptager endast de fall, att ”Konungens Befallningshafvande uppsåtligen, af hat och afund, eller för egen ”vinning, eller androm till viljes, häfver gjort den klagande orätt”, saknades R.
133 all föreskrift om händelser af nu i fråga varande beskaffenhet.