Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarje mandag gaf hon middag för konstnarer och hvarje onsdag for filosofer och skriftstallare.
Till denna krets hörde d ' Alembert, Mairan, Marivaux, Marmontel, Raynal, Belvétius, Grimm, Holbach m. fl.
N&amp;gra " grands seigneurs " voro alltid inbjudna till dessa middagar och en dam - Mademoiselle de L9Espinasse.
Madame Geoffrin gaf dess- utom en eller tv&amp; supéer i veckan, dA alltid en mangd damer vor0 närvarande.
De moderna religiösa och sociala fragorna voro s&amp; godt som enda -
samtalsiimnet i Madame Geoffrins salong.
Ned största omsorg vakade hon öfver, att hennas vänner, de hetsige reformatorerne, ej slrulle kom- promettera sig sjalfva eller henne genom att alltför Baftigt löpa till storms mot den bestaende ordningen.
Ofta afbröt hon en oförsigtig talare med en kort, men bestamd uppmaning att sluta.
M&amp;nga funno det band hon salunds lade p&amp; yttrandefriheteil allt för tungt och drogo sig i f r h hennes " salon ", för att vid Baron Holbachs middagar, der friheten niistan urartade till sj8lfsvald) halla sig skadeslösa för det tvang de hos Madame Geoffrin mast underkasta sig.
En af hennes hldsta vanner - och en af de mest upptuktads - Burigny, medlem af " Academie des Inscriptions " hjtilpte henne med att utöfva en slags polisuppsigt öfver hennes krets.
Hade niagra oför- sigtiga yttranden blifvit fallda, som viickt uppseende, s i lat hon honom ratt eftertryckligt känns sitt missnöje öfver att han s i illa vakat öfver ordningen.
Likas&amp; gjorde hon allt hvad hon kunde för att hindra sina gaster att gifva ut böcker, som kunde vacka oro eller skandal.
S&amp; berattar man, att da Abbé Ruhlihres en dag i hennes " salon " laste upp ett stycke af ett historiskt arbete öfver Ryssland, som han vas sysselsatt med, och som hon ansåg för " farligt ", erbjöd hon honom en ratt be- tydlig summa, om han ville afsti frAn att gifva ut det.
DS - abbén gjorde invandningar inföll hon lifligt: ' Jas&amp;, ni sill ha mer - n&amp;, huru mycket vill ni d&amp; ha? "
Hade nBgon af hennes gaster genom oförsigtighet Bdragit sig f (lrfOlje !ser, kunde han vara saker p i att sedermera blifva faga vanligt mottagen af Madame Geoffrin, och hade nBgon fBtt gora ett besök p&amp; Bastiljen, kunde detta för alltid beröfva honom hennes vanskap, en fOrlust, som hennes uppriktiga deltagande i allt, som rorde hennes vanner, äfveusom hennes stora hjiilpsamhet, gjorde högst kännbar.
Madame Geoftrin hade ett ofantligt iuffytande.
Detta hade sie grund ej endast i hennes vtilviljs och bjiilgsamhet; det var fast mera hennes stora mlnniskokiinnedom, som satte henne i stand att behers- ska sin omgifning.
Hela hennes krets slrulle kunna instlmma i det svar abbé de Sainte Pierre gaf henne, di % hon en gAng komplimenterade den gode a b b h visste allt honom för hans angenamrs konversation för val, att han i allmlnhet var mycket trakig, som siillskapsmannisko - " Madsme, jag iir blott etut instrument, p&amp; hvilke?
ni har spelat med mycken talang. "
Madame Geoffrin fordrade af dem, som itnjöto hennes glistfrihet, att de skiille bemöta henne med den största vördnad och uppmark- samhet.
Den eukla borgarfrun blef alltid behandlad, som hade hon -
' varit en drottning - ej blott inom sin egen krets, utan äfven utanför densamma.
DB hon &amp; r 1766 - hon var dS 67 Br ga.mma1 - företog en resa till Polen, dit lion var inbjuden af konung Stanislaus Ponia- towsky, som under en längre vistelse i Paris, varit hennes dagliga gast, blef hon öfverallt der hon under resan uppehöll sig, mottagen, som hade.
hon varit en furstinna.
I Wien tätlade till och med kejsar- huset med allmänheten om att visa henne uppmärksamhet .. Konung Stanislaus gjorde allt för att göra hennes vistelse i Warschau SA angenam, som möjligt.
För att hon skulle lriinna sig hemmastadd hade han latit möblera de rum hon bebodde i slottet alldeles lika med hen- nes enskiida rum i Paris.
Hennes vanner tycks h a h a fruktat att all denna uppmarksamhet och dessa ärebetygelser, för livilka hon vtir föremal skulle för-ndra henne och göra henne likgiltig för sina mera ansprhkslösa bekantta.
De tycks hafva uttalat sina farhagor, ty i ett bref till Marmontel sager hon: " Nej, min van, intet af allt detta kommer att iutriiffa.
Jag kommer alltid att blifva mig lik, och mitt hjarta blir lika öppet för vänskap, som förut. "
Och hon blef sig alltid lik; snarare blef hon mera enkel och an- sprAkslös, ju mera firad och eftersökt hon blef - hon koketterade annu mera med sin anspriikslöshet, phstodo hennes vedersakare.
Som alla storheter hade Madame Geoffrin m4nga fiender.
Kanske var hennes enkelhet mera ett yttre satt, än en verklig anspriikslöshet; kanske hade Madarno ' de Maintenon afven i dett.a fall tjiinat henne till förebild.
Man kallade ocksh hennes religiositet för koketteri.
Hon gick alltid i messan som en rattrogen katolik, - till stor harm för sina vanner emyclopedisterna - fast hon omgaf sig med religionens .och kyrkans bittraste fiender och understbdde dem p&amp; det frikostigaste, hvilket naturligtvis Adrog henne de frommes högsta ogillande.
Men detta vacklande mellan tidens tvii ytterligheter var ej niigot f6r henne egen- domligt; det delades af en stor del af henues samtids, hvilka sasom hon, sletos emellan sin gamla religiösa öfvertygelse, som de ej kunde eller ville frigora sig i f r h och de nya, larorna, - soni biide lockade och skramde, - och som de ej helt vBgade hiingifva sig At.
Hennes religiositet, vare sig att den var skrymteri eller att den utgjorde en del af den respektabilitet, som det var henues högsta straf- van att omgifva sig med - tilltog med Aren.
Hon kunde ej förmiis att insttilla sina dagliga kyrkobesök, ens d&amp; hennes helsa blifvit angri- pen.
Sommaren 1776, dii hennes krafter redan vor0 starkt medtagna ansträngde hon sig sii mycket vid ' eu kyrkofest, att hon Sdrog sig ett slaganfall, friin hvilket hon ej mer hemtade sig.
Hennes dotter, markisinnau de la E ' erté-Itubault, som skyndat till sin mors sjuksikng, stiingde genast hennes dörr för hennes vanner, filo- soferna, hvilkas inflytande pil sin mor hon fruktade.
Xadarne Geoffrin milste underkasta sig sin dotters vilja och atersag aldrig de henne s&amp; kara vilnnerna, men sin dotter ovetande, skickade hon dem helsningar och försakringar om en ofbranderlig vansbap, - hon lat till och med tillst&amp;lla nhgra af dem vackra och dyrbara gåhor.
Hon skamtade ofta öfver att hon var likasom under bevakning.
" Min dottern, sade hon en g&amp;ng, " ar som Gotffrid af Bouillon, hon vill försvara min graf mot Efter uaigot mer an ett års aftynande, dog hon g8 hö- de otrogne ".
sten 1777.
Hon hade blott ett barn, en dotter, den nyss ornngmnda markisinnan de la Ferté-Imbault.
Hon var en fullkomlig motsats till sin mor, likrasii harmonisk och sansad denna var, likash obettinksam och extravagant var dottern.
- Elle parle comme un livre Composé par a n homme ivre, heter det i ett af de rn&amp;oga epigram, som Sinnu finnas kvar om Nar- kisinnan de la FertB-Imbault, och dctta t p k s vara en traEanide bild af hennes persoiilighet och begifning.
N a d m e Geoffrin brukade saga om sin dotter: " Nar jag betraktar henne, tycker jag mig vam en höna, som kliickt ut ett ankäggn.
Madame Geoffrins man ar föga känd, han var ej ens kand af sin hustrus krets, om man f&amp;r tro följande anekdot.
Nilpon fragede en dag Madanie Geoffrin: " hvart har den tystlitno herrn tagit viigen, han som alltid satt der vid ena bordsilndan? "
- ' Han ä r död. "
- " Hsem var han? "
- " Det var min man ", svarade Madame Geoffrin.
E t t par anekdoter L [r det enda ininne, som fins kvar af en man, hvars förmö- genhet sB, ofta rilddade frAn sviirigheter personer, som ej ens kände igen honom.
NBgon af Madame Geoffrins vanner sökte förrn&amp; BIonsieur Geoffrin att bilda sig genom Iiisning.
Man gaf honom första delen af ett, histo- riskt arbete.
Ban 18ste ordentligt igenom det och begarde att f&amp; fort- siittningen.
Sannolikt af misstag fick han första delen tillbaka.
Han laste samvetsgrant igenom den ännu en g&amp;ng och ' fann arbetet mycket godt ", han hade blott den anmarkningen att göra, ' att författaren ibland repeterade sig. '
En annan g&amp;ng IAnade man honom ett filosofiskt arbete, der sidorna vor0 indelade i spalter.
Herr Geoffrin laste raden ut p&amp; en @ ng, men beundrade i alla fall mycket fbrfattarens " mOnga goda idéern, eburu
han tyckte att det var skada, att de stundom voro litet osamman- hangande. '
Flere " salonger " fonnos samtidigt med Madame ~eoffrins, men ingen af dem alla bar ingripit s&amp; djupt i adertonde Arhundradets kultur, som hennes, hoilken mera an nAgon annan bidragit till spridande af de idéer, som skapat den nya tidens ordning.
Dertill har Madame Geof- frin personligen kraftigt bidragit derigenom att dessa idéer genom hennes lugnande inflytande i hennes ' salon " ikladdes en modern form, som skaffade dem sympatier och auhangare bland den stora allmtinheten.
Minnen från amerikanska inbördes kriget.
Z y story of the W a r: A zoontnn ' s narrative of four years perso~ta.1 experience as Iturse h2 the ' union army etc, By BIary Lioernzore.
Hurtjord.
1SSS.
" My story of the war " är en bok på sjuhundra sidor, som sistlidne höst blifvit publicerad i Amerika.
E n mängd L I ~ - ländska tidskrifter hafva redan haft utdrag lir den.
Den liar öfver allt väckt stor uppm~rksamhet.
Författarinn&amp;, Mrs Mary Livermore, var 11resid.ent i en afdelning af den stora Sanitary Commission, denna ofantliga association till soldater- nas hjalp, som genast efter det inbördes krigets utbrott bilda- des af Alnerikas kvinnor, och som nästan blixtsnabbt genom hundratals filialer bredde sig som ett barmhertighetsnät öfver nordstaterna.
Genom denna bok, hvars författarinna har till sitt för- fogande uton1 ett ögonvittnes auktoritet en penna, lika må- lande då det gäller att skildra det gripande som det humo- ristiska, ffir man en lefvande bild af hvad ett W g ar.
Hoii beskrifver, huru oberedda nordstaterna vor0 på, att kriget verkligen stod för dörren, då man allmäiit ansett sydstater- nas hotelser och rustningar som tomt skryt.
Då telegrafen lördagen den 13 April 1861 meddelade Fort Saunters bombar- demang och intagande, kom detta som ett oväntrtdt åskslag.
Men denna åskblixt föll i en krutfjarding.
Följande dag Söndagen den 14 April dundrade friin hvarje predikstol kungörelser om upproret.
Presterna insago i allmänhet f r h början att hiifvudfrågan gälde slafvesi eller frihet, och deras predikningar applåderades.
P&amp; gatorpa höl-
los tal i syfte att hellre bryta föreningen an tillåta att slaf- veriet infördes öfver hela republiken.
Och så kom mandagen den 16 April, en dag, som enligt förf.
aldrig kan förgätas af clen som upplefvat den.
Ty nu hördes öfver Söderns triiunf- rop 0c.h kanonader Abraham Lincolns röst kallande p&amp; sjut- tiofem tusen frivillige på tre manader, ett upprop som snart följdes af en ny kallelse på tre hundra tusen nian.
Man bör läsa beskrifningen pi, hur denna arm6 samlades.
Bonden lem- nade plogen i fåran, bokhållaren sin disk, studenten sina böcker, f r h hvarj e samhallsklass strömmade man till fanorna, och man trodde, att segren skulle bli latt och upproret snart kufvadt.
Annorlunda visade erfarenheten.
Det kostade tio tnseii och åter tio tusen offer fallne i strider, som i början oaktadt ursinnig tapperhet blefvo nederlag - omkomne af brist p&amp;.
föda, kläder, tält, sjukvård - all t.
Det var da kvinnorna re- ste sig öfver hela landet och bildade trots allt * iiiotstiricl och all misstro, trots misstag och inviindniiigar Sanitarx Commis- sion, en förening hvars dimensioner för oss europocr niistaii iiro ofattliga.
Inom kort vann den shdan inom landet, att järnvagarile förde dess sändningar fraktfritt, tele- grafen dess budskap och exyresstAgen dess persontrafik.
Vi kunna icke har upprepa alla siitten för kommissio- nens verksamhet.
Den underhöll fyratio soldathem eller her- bergen, hvarest öfver Atta hundra tusen soldater emottagits och fyra och en half million måltider utdelats.
Efter slaget vid Antietam, hvarest fjorton tusen skrade lago p&amp; platsen utdelades 27,000 s k j o r t ~ r och andra linnepersedlar, 5,000 skAl- y und kalfkött, 3,000 butelj er vin, 4,000 sjukhusclragter fik- utom tusentals skålpund kokt frukt, kondenserad mjölk, te, socker, guttaperkatyg, tennskålar, kloroform, opiater, fiiltskiiss- instrument och andra nödvändighets artiklar för sjukvird.
Under kriget utkämpades 600 strider, alla lemnande mer eller mindre rika skördar af sårade och döende.
Och p&amp; dessa ofantliga sändningar genom kommissioiiens agenter fans aldrig någon brist.
Ås efter Ar, under de fyra som kriget varade, var det med undantag för en kort tids missmod och slöhet, samma ihärdiga, outtröttliga, inra tillflöde fr&amp;n fattig och rik, ung och gammal.
Det ar med saknad man måste afstå från att anföra ett och annat af de m h g a '
exemplen på den mest uppfinningsrika offervillighet.
E t t li- tet utdrag af en dag tillbringad i kommissionens byrA i Chi- cago måste tillåtas oss.
" Tidigt på morgonen, säger förf., sedan jag i ett gat- hörn gifvit mina barn, som äro på väg till skolan, en afskeds- kyss, tar jag .en omnibus och beger mig till byrån.
Men hur tidigt jag ä n kommer, har dock en lastvagn hunnit före mig.
Man bër in dess stora och små lårar, dess korgar och knyten.
Sidoghgen ar barrikaderad med högar af packsaker, mellan hvilka den trogne portvakten John söker att bereda mig väg till packrummet.
Har börjar nu ett hamrande och uppbry- tande a.f lock för att ordna de olika sakerna, stämpla dem, packa om dem!
och föra dem till deras olika afsändningsor- ter.
De få aldrig st % kvar mer all ett par tre timmar.
J a g intriider i mottagningsrummet.
Der vhnta mig re- dan damer, som sanilat några hundra dollars och gro ifriga att få veta, hur de bäst böra användas.
De vilja också f ' å reda på kommissionens medel och arbetsmetod för att tysta munnen på nkgra misstrogna, som betvifla dess nytta.
Ar- tigt och tåligt upprepas nu för hundrade gången p&amp; en må- nad kommissionens sätt att arbeta, dess syften, dess misstag och dess framgångar och damerna taga afskad.
En liten sjuirig flicka kommer med fem dollars, som hon fatt af sin morfar att bjuda sina vänner på; hon vill gifva pengarne till ' soldaterna, men önskar bara veta hvad de kunna f&amp; för dem.
J a g tar henne upp p&amp; knäet och förklarar saken för henne.
.Då öppnas dörren och en liten välkänd trasvarg, som dagligen plågat mig med sitt gälla skrik: " tiindstickor, tänd- stickor ", klifver in.
nDe stackars shrade soldaterna kunna fån, säger jag till den lilla, " vin, kaffe, tobak, och nar de iiro mycket hungriga en god, varm soppa. "
Nu stiger den lille tändsticksförsäljaren fram, han gräf- ver i sin trasiga ficka, får upp d g r a småmynt, som han med ' en duns liigger på bordet och säger: " Se här, gif dem soppa. "
J a g stryker undan hans tofviga hår och böjer mig just ned för att kyssa ' hans smutsiga ansigte, då han förskräckt vrider sig ur mina armar och utbrister: " jag är inte en toc- ken, som tycker om att pussas, jag inte. "
Och dermed sprin-
ger han sin vag, &amp; ny0 med gäll röst iitbjiidande sina:; ' Mat- ches, matches!
n E t t expressbud inträder, visar sin avis, f&amp;r kvitto och betalning och går utan ett ord.
Derefter kommer posten.
Ett bref ' nmäler ankomsten af flera koffertar, ett annat gr&amp; lar öfver ett fördröjdt svar, ett tredje berättar att filtskarer och sköterskor p&amp; ett lhngt aflagset sjukhus sjalfva iita upp allt hvad som skickas soldaterna, i ett fjärde anhaler en kvinna p % det bevekligaste att blifva skickad som sköterska p&amp; det uslaste och sämsta, sjukhus som finns, i ett sjiitte, be- stiinkt med tarar, bönfaller en enka att om möjligt f&amp; under- rättelser om hennes ende son, i ett sjunde anhålles om hjillp vid upprättande af en filial i en afliigsen stad, i ett åttonde önska barn veta hur de skola bast anvanda sina sparpengar i kommissionens tjänst, i ett nionde anhålles att någon medlem från kommissionen ville besöka ett samhälle för att npplifva de arbetandes sjunkande krafter, i ett tionde underriittas vi att en af vara bästa sköterskor aflidit o. s. v. genom buiid- tar af ' ända till femtio bref, hvilkas besvaraende för det me- sta måste uppskjutas till nattens timmar.
Och detta %r blott en af dagens poster.
Emellertid sätter man sig för att börja korrespondansen med afbrott hvar femte minut.
I n kommer en gammal man, som jag känner.
Han har hört efter flere gånger förut.
Det är hans son, som ar ute i kriget.
" Det behöfs intet telegram, min frun, siiger han och hans läpp darrar.
J a g förstår - han har fatt unclerriittelser.
' Han liar gktt litet före er ", säger jag och trycker hans hand.
" Ja och för en god sakn, säger den gamle mannen.
" Om han också, varit mig tio tusen gånger karare an han var, s i sälger jag and&amp;, att han föll för en god sak.
Värst &amp; r det med hans * mor - hon vet det inte än - men hon skall dö af det. "
Och den gamle ghr suckande hem.
En gosse kommer in med släpande g b g.
Han faller i en stol.
Han är sänd till oss f r h en kanonbgt, der han tja- nat som springpojke.
Han har varit med om mllnga strider trots sina tretton hr.
Men s&amp; blir hen sårad - ranvArc1, fe- ber, umbäranden ha gjort sitt till.
Han ar förlamad i ena '
sidan.
Vi sända honom till ett " soldathemn, der han får mo- derlig vård.
Och vidare - ett sällskap sköterskor som skola inspek- teras, utrustas och afsändas, - och SA detta hvita, ångest- fulla ansigte som synes der borta i hörnet.
Det är en moder, som fått telegram att hennes son blifvit sårad för tio dagar sedan.
I dag måste jag underrätta henne, att det är förbi.
Så komma soldater utan skjortor, utan skor, konvalescenter, som endast längta tillbaka till sina regementen.
Så går dagen - med nya kistor och lådor, nya pack- ningar, balar af ylle- och bomullstyger som sändas upp till arbetsrummen för att klippas och sys.
Ölkorgar, potatis, ' kon- denserad mjölk - allt maste skyndsamt ordnas och afsändas f61 att lemna rum för morgondagens nya förråd.
Så nya bundtar med bref - och oupphörligt man och kvinnor, som- liga för att lemna bidrag, andra för att kritisera, för att gifva och få underrättelser, för att berätta sina sorger, sina för- luster.
Solen sjunker, den brännande hettan aftar, klockan visar på sex eller sju.
Andligt och kroppsligt trött, samlar jag de obesvarade brefven, anropar åter en omnibus och far hem.
Hemmets behagliga ordning och stillhet, dess efterlängtade möjlighet af hvila, dess kärlek, munterhet och glädje, allt synes s&amp; besynnerligt och zinderligt efter dagens erfarenheter.
Men icke ett ord om dem i denna krets.
Jag söker att glömma alla berättelser om skottsår, sabelhugg, strid och död, hvilka regnat öfver mig hela dagen.
Min man är lycklig att ha mig hemma, barnen hafva tusen berättelser från skolan, och jag känner mig som i himlens förgård. "
Efter en tid blef ' författarinnan skickad söderint for att inspektera sjukhiisen och utröna p&amp; hvilka sätt kommissionen * bast kunde verka till de sårades hjälp.
I St. Louis gjorde hon sitt första besök i ett faltlasarett.
Det gr lärorikt att se hur pligtkänslan är i stånd att öfver- vinna alla svårigheter.
" När jag kom in i den första sjuk- salenn, säger hon, " höll jag på att kväfvas af luktenaaf blpd och suppurerande sår.
I den närmaste biidden låg en ung man, hvars nederkiik och tunga blifvit bortskjuha.
F&amp;ltskä,ren kom för att, lägga om såret, och jag skulle lemna honom den hjiilp han behöfde.
Nar ansigtet aftäcktes var jag fárdig att svimma och måste skynda ut i fria luften.
J a g återvände tre gånger till 11-p fasansfulla syner, och tre gånger måste jag föras ut afsvimmad.
Liikaren afradde mig slutligen att försöka: " det finnes personer, In-ilka aldrig öfvervinna detn, sade han.
Men skulle jag draga mig undan %synen af hvsd an- dra fingo uthärda?
J a g lyckades tvinga mig att stanna kvar utan att svimma, och sedan den stunden har aldrig mina nes- ver svikit mig.
Men jag måste hålla mig under jarnhltrd kontroll, till dess jag blifvit van vid de fasor, hvilks iiro följ- der af det syndiga arbete, som mknniskor kalla krig.
Från en säng, der en ung gosse låg amputerad öfveï knäet hördes vilda skrik i feberyrsel: Wamma, mamma: mamma! "
E n annan grasligt lemlästad intar följande siing.
Han hade fallit i början af striden och sjunkit ned i dyn, hvarest han med hundratals kamrater imder nattens kyla och snöfall bokstafligen frös fast.
Nar andtligen ambulansen började sitt arbete måste de gräfvas upp ur jorden.
" Hur liinge lago iii dern, fragade jag.
" Tv&amp; dygnn, svarade han.
Hans ~ y g och g höfter voro förfrusna, hans ben f~rlamade.
Krigets nödtvhgs elande var ännu nytt för mig, och jag frågade med ovilja: " vem rådde för en sådan vhrd~löshet ?~ " Åh, de kunde inte ha tid med ossn, sade den t&amp;lige mar- tyren.
" De måste ju ta in fästningen.
Vi kunde inte fordra, att någon skulle stanna och se efter oss förr än det var gjordtn.
" Tänkte ni på det, medan ni låg der fastfrusen under de långa nätterna? "
" Naturligtvisn, svarade han.
" Vi visste nog, att de s k d e komma till oss så snart fästningen gaf sig.
Ti s å r ~ d e ooro lika ängsliga för det som någonsin trupperna.
Nar vi sago den hvita flaggan, så hurrade vi der vi lågo.
Ja, inte jag - för jag var så stel - men Jerry der i stingen - fast hans högra arm var borta och venstra handen afskjuten, så, lyfte han upp stumparne och skrek hiirra, s&amp; att halsen kunde spricka. "
Fr&amp;n en sang hördes förtviflade rop: V a g vet att jag måste dö, men jag kan inte, kan inte, kan inte. "
J a g drog fra.m en fällstol till den unge mannens badd.
') Hvarför ar ni rädd att dö ?n frågade jag.
" Berätta det, min stackars gosse. "
" Jag har fört ett s % gräsligt lif - jag ar så rädd att dö ", ropade han.
J a g lade mina haiider p&amp; hans axlar för att hålla honom stilla och sade i bestamd ton som till ett otåligt barn: " Skrik inte, ligg stilla, ni förkortar ert lif.
Om ni måste dö, s&amp; gör det som en man.
Var nu tyst och hör på mig. "
J a g talade till honom om Guds barmhertighet och om Kristi sändning på jorden.
J a g bad honom upprepa de böner jag förestaf- vade, hvilket han gjorde som ett ' lydigt barn.
" Skaffa mig en methodistprestn, bad han slutligen.
n J a g har affallit - men jag hörde till den kyrkan. "
Sjukhusets förvaltare var också methodist prest, och han skickades efter.
J a g besvor honom att söka lindra den döeii- des ångest skyndsamt - t y slutet nalkades hastigt.
Der blef ett kort samtal, en allvarlig bön.
" Kan ni inte sjunga? "
frå- gade jag, t y det tycktes mig som om den stackars gossen mera behöfde tröstas an öfvertygas i sin sista timma.
Med en rik, full, vann tenor tog han upp en hymn, hvara melodi ljöd genom salen och tystade jämren och klagan: Kom ödmjuke syndare, i hvars bröst Tusende tankar slites, Kom till den hiinmelska kärlekens tröst Evig glädje dig väntar.
Jesus, som min sjal älskar Lat mig fly till din famn, Mina timmar ila hastigt sin kos, Jag ar en främling och pilgrim.
Jag s&amp; fran sang till sang hur de tarda aizsigtena klar- nade, och på den döende ynglingen vid min sida &amp; g jag hur det ångestfulla uttrycket förbyttes i en niistan strhlande glans.
Mina vänner kommo för att hämta mig, men han hvi- skade: " C * a inte ifrån mig ", och jag lofvade honom att stanna.
Det dröjde icke länge - innan solen gick ned hade han hun- nit den aildra stranden.
Nar jag återkom till min vans hem, kunde jag hvarken tala, äta, sofva eller sitta stilla.
Hela natten gick jag i mitt rum.
J a g kampade med mig själf, jag ville draga mig till- baka, jag dugde icke till det, jag stod icke ut a t t se krigets fasor.
- Detta var ju blott en sal pi % åttio man, det var bara början, i morgon skulle jag se tv&amp; tusen.
Nej, jag kunde icke.
Aldrig förr hade jag förstatt hvad krig betydde. "
Men efter den dagen for hon under flere veckor från sjukhus till sjukhus, vårdade, utdelade hjälpmedel, mat, dryck, n Dagny.
6 " - '
klader, skref bref, tog emot döendes sista helsningar, var en g h g nästan midt i elden, organiserade sjukv&amp;rclsa~istalter, gick omkring bland dem som ledo af smittosamma febrar, allt utan att svigta.
D&amp; hon kom hem från denna resa blef Mary Livermore kallad till ett Irvinnomöte i Dubuque i Iowa.
Man önskade att hon skulle beratta hvad hon sett i kriget för att afven inom denna stat åvagabringa mer kraftig hjalp.
Nötet skulle äga rum i en sal, rymmande trehundra personer.