Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man måste opp för den här trappan (går upp men stannar i trappan, fonddörrarne öppnas och Lic htone, i lysande hofskrud, inträder.
Alla rusar till sina platser).
44 L I C H T O N E .
Här i mitt hus ... det är omöjligt.
F Ö R S T A T J E N A R E N . J o, stränge, nådige h erre...
Vi sågo honom allihopa.
A N D R A T J E N A R E N . Skona oss, ers höggrefliga nåde, ... låt oss inte komma till Rätten ... men vi sågo den lede frestaren l ifs lefvande och han var förfärlig! F Ö R S T A T J E N A R I N N A N .
Jag darrar i alla leder ... han var alldeles hisklig.
L I C H T O N E .
Här inne i rummet ...
Jag ville väl se honom.
Ack, ers höggrefliga nåde, der hjelper det föga att som ni vara ansedd för den starkaste i v år s tore konungs armé...
Hin håle snärjer alla i sina garn.
L I C H T O N E . Och ni sågo honom alla?
Ja, eders höga nåde.
L I C H T O N E . Hu r mycket det smärtar mig, j ag måste dock inberätta s aken...
Här skall strängeliga undersökas . A L L A . Gud nåde oss ... då bli vi brända allihopa.
De med djefvulen besatte skola utstryk as u r de l efvandes antal . B Ä C K (nedkommer). Ä' ni rakt galna?
Der är han -- der är h an ... hjelp -- hjelp! B Ä C K . Seså v ar lugna...
Jag är skomakare har jag sag t ... jag g år och går och vill ut ur detta dårhuset.
A L L A . Skomakare!
Ack, det är den olycklige Jerusalems skomakare...
Gud nåde oss, nu är det väl slut med verlden.
B Ä C K . Ja, klockan fem i dag är det slut.
Hv ad s äger h an?
Kapellanen (med messbok).
Mitt hus är en jemrens boning...
Läs pres t! K A P E L L A N E N (ställer sig bland de an dra).
J mörksens makter alla, Jag himlen vill åkalla
Mot sv artan afgrundsmakt.
Min själ jag icke säljer
Om djefvulen mig qväl jer Och knyta vill sitt pact.
(Under sången draga alla sig förskräc kte bort.) (B Ä C K flyr återigen till trappan.) (K A P E L L A N E N ser sig omkring.)
(Mel .:
Nordiska Folk visor N:o 228.)
Sigrid.
S I G R I D .
Hv ad är på färde?
K A P E L L A N E N .
Jag vet ej ... j ag vet ej om h ela verlden är galen eller om det endast är j ag, ( faller på knä och kysser hennes klädn ing).
Om den ramlade, denna galna verl d, j ag skulle icke röra mig ur stället ... jag skulle ligga här qvar och g å f rån jordens salighet till himlens.
S I G R I D . Du talar så -- som icke Andans män få tala.
Det var ju för din skuld, för att få vara nära dig, som j ag vigde mig åt dödsberedelsens kall ... det var fö r att qväfva hvarje misstank a, för att l ägga det svarta bårtäcket öfver mina förhoppningar.
Nu se dig kring , står icke hela landet under inflytande af dess a g alna inbillningens f asor.
O kunnigheten mö rdar och bränner och dess dystra väg heter
46 blod och fö rstö relse...
Se der en fördom, tusende andra återstå -- och en af dessa ligger mell an dig och mig...
J ag, din like inför Gud, är bondsonen inför Guds barn och du, du, denna sj äl, som jag väckt åt mig ... du är Baron Robert Lichtones höga dotter och vår kärlek är ett brott.
Fly -- fly i denna dag ... må straffet endas t drabba mig... J a, min älskling, fly!
KAPELLANEN. O, fly med mig, jag beder, Fly bo rt f rån kulen nord!
Hvart helst oss ödet leder, Nog finns en fläck på jord, Der trogen kärl ek blomstrar fri Förutan tvång och tyranni.
Bry er inte om hvad de säga...
Gift ni
SIGRID.
Ack, h ämnden skall os s hinna Hvart heldst vi oss bege.
Vi få i tysthet brinna
Och ingen skall det se.
Och tusen lida såsom vi, Tills en gång verlden blifver fri.
B Å D A (förskräckte).
En fattig s yndig menniska liksom ni, det syns väl på mig?
Ja väl, men f å de tag i dig, så är du dödens.
Jag skall väl ak ta mig...
Men gift dig med henne.
Jog är blott ofrälse ... mig väntar sedan döden, då allt blir upptäckt.
-- Jag borde fly, men j ag står h är ändå.
Det v ar fasligt... jag har lust att gifta min son med en adelsdam ... och tag mig hin om
47 han hvarken skall beh öfva rymma eller låta döda sig.
(Sorl ock ro p från gatan, ett starkt rödt skimmer inströmmar genom fönstren).
K A P E L L A N E N . Folket sorlar och sk riar?
se fl ammorna från bålen, der de arma brinna, -- de stiga mot himlen och ropa om upplysningens sken åt jordens barn...
Ve -- ve -- de arma offren vrida sig i förtviflan och likväl är det nu sexton hundra sjuttiofyra år sedan Christus, v erldens ljus, föddes! (eld från facklan vid dörren fattar i väggarn e.) S I G R I D . Eld!
Eld! K A P E L L A N E N . Eld u tom och inom mig...
Kom min brud! (sluter henne i sina armar.)
B Ä C K . Verlden förgås!
Verlden förgås! (eldskenet utifrån och f lammorna inom tilltaga under musik.) _______
Femte Akten.
(Samma rum som i andra akten.
So lljuset bryter in.
På bordet, vid hvilket Knorr sitter sofvan de, stå ljusen n edbrunna.
Bäck ligger sofvande på go lfvet ett stycke fram på scen en.)
Första Scenen . Bäck . Knorr (båda sofvande).
Anna (inkommer tyst och utbreder en duk på ett bord till venster.)
A N N A . D e sofv a ännu...
Och jag vågar inte väcka f ar, ehuru han li gger på golfvet...
Vår verld består ändå helt lugn och dansar som vanlig t och jag är glad och nöjd att lefva, ty han lefver ju ... men bryr han sig om min tro? han har väl s ett så många skönheter deru te, s å att lilla stackars Anna B äck är alldeles glömd ... och j ag var ju bara barnet när han res te...
Nu undrar j ag just hurdan dag vi få i dag, då far vaknar från sin hårda bädd...
Stack ars far! han pratade och pratade här i natt med Alfred, den stollen...
Kanske inte kaffebordet, min k äre bror till ära, är fiffigt?
Skulle tro det ... med blommor och blad...
Stackars gosse, om jag vore rik, så skulle han få komma till Upsal a...
Andra Scenen . De förra.
Fru Bäck (i dörren).
Är pappa vaken än?
Nej , ingen af dem...
Tyst, nu rör han på sig...
Han v aknar nu.
B Ä C K (reser sig häftigt).
Det här är min sista stund.
Fru B Ä C K . Sansa dig, min gubbe.
49 B Ä C K :
Hv em är du?
Fru B Ä C K . Susanna, din hustru ! B Ä C K . Hvad ha vi för dag och år?
Det vet du väl , den 13 Juni, den rysliga olycksdagen och k lockan är sju . B Ä C K .
Trettonhundratalet eller sextonhundratalet?
Fru B Ä C K ( leende). 1857, min vän.
Eric och A lfred.
A L F R E D . God morg on! vill ni se på en myndig karl! E R I C . Nå, f arbror?
B Ä C K . Ja, j ag vet inte om jag lefver eller är död ... och verlden är sig lik...
Alldeles som då jag somnade ... ljusen ha brunnit ned och gl asen och Knorr...
Kno rr...
Knorr! vakna du ... vi lefva ... verlden är likadan ... men f an så konstig känner jag mig... J ag är alldeles li fs lefvande och j ag har hållit på att bli både mördad och bränd. (för sig) Gillestugan... (ser sig förundrad omkring) Hexorna!...
Jag har v äl drömt alltsammans ... fan så konstigt är det, Kno rr.
K N O R R (gnuggar sina ö gon).
Hu r är det?
Jo, du är i denna verlden, bror... K N O R R .
Jag undrar hur de h a det hemma i T rosa?
Lik a bra som vi ha det här.
Det v ar en besynnerlig natt, den här.
Eric du ... vet du att gu bben far hade tagi t sig till bäs ta i natt och var så der i halfsömn, då jag gick in för att s e om ljusen och jag satte mig ner och skulle lugna honom och målade ett par fantasitaflor från gamla dar, och tänk du, att han både frågade och svarade och sprang u pp, men slutli-
50 gen bar det omkull der...
Gubben Knorr, han sof som en stock hela tiden.
Har ingenti ng alls händt?
Det v ar en hemsk qväll i går...
Kors att det gick så lätt...
Nå, men kometen?
Den kunde inte ha den äran, farbror!
B Ä C K . So m j ag s agt... en underlig natt var det ... J ag är som en annan menniska, jag . A L F R E D (för sig).
Det Gud gifve! A N N A .
Men ef ter nu verlden är qvar, så låt oss inte glömma att i dag för 21 år sedan kom bror Alfred till denna verlden... B Ä C K .
Du har rätt, men se det sk a vi tala om sedan... emedlertid Gud välsigne dig, pojke... blif en bra k arl ...
Mamma du, tag fram hvad huset förmår och fråga våra hyresgäster, kaptenens deruppe, om de vilja ti tta till oss...
Fru B Ä C K (förvånad).
Sk all jag bjuda ner dem?
Ja, min gumma...
Jah a, det är mi tt allvar Mutter!
Skynda du dig!
Fru B Ä C K ( i det hon går) .
Jag börjar verkligen tvifla på om j ag lefver.
De förra (utom fru Bäck).
Mamsell Tarlatan (i nattmössa och kofta).
Hvad tycks, mina vänner?
Jo, det gick ju galet.
Konstnärs förtviflan
Brefvet från Fredrika Bremer.
Skizz af
Strömstad, L. A. Larssons Boktryckeri, 1887.
Käraste lilla Karin!
Du blef väl litet förtretad och en smula stött på gamla tante som svarade dig litet kort och nästan snäsigt, då du aftonen före din afresa, bad så där innerligt som du kan bedja -- att jag skulle säga dig huru jag, som i hela min lifstid bott i Sunnerbo, kommit i beröring med Fredrika Bremer och huru hon kunnat invärka på mina lefnadsöden?
Att jag kunde så svara mitt hjertas kära barn kom sig deraf, att aftonens samtal om den kära Fredrika hade upprört mig, och då öfverste P. plötsligt sade: fröken W--krona kan bäst beskrifva Fredrika Bremer som ständigt var tillsammans med henne den där sommaren i Strömstad, trädde med ens en mängd ungdomsminnen fram, och oaktadt så många vintrar snöat deröfver blödde gamla sår.
Nu är allt det där bra igen, och jag fann mig vid närmare besinnande nästan löjlig som så envist satt och teg, och till straff ålade jag mig att göra dig -- en medlem af Fredrika Bremerförbundet -- noga reda för bekantskapen, och hvad mer är -- låta dig få läsa ett hittills otryckt arbete, som vår oförgätliga Fredrika gaf mig just den där sommaren.
4 1839 då 22 år -- hade jag, fader och moderlös, flyttat till gamla moster Lovisa som helt säkert aldrig varit ung, aldrig älskat någon -- ej en gång en katt, och som icke kunde förlåta mig att jag låfvat min tro åt den »högmodige galningen» Erik T.
Tante var full af gikt och skulle bada bort den, och fastän vägen från Wernamo till Strömstad är lång blef det dock dit vi reste.
Vi bodde i presthuset vid »Kalfhagen» -- så benämndes då en ung plantering på det stora torget, och tante var förtjust åt att där kunna få tillfälle att mönstra societeten med hvilken hon dock ej ämnade umgås, men ännu nöjdare blef tante då hon skulle inskrifva våra namn i badjournalen och där fann antecknade före oss hennes pensionskamrats döttrar »flickorna L.» då Enkegrefvinnorna S-- hjelm och R.
Nämnde damers bostad efterfrågades och vi gingo på visit, och hos dem kära Karin vistades Fredrika Bremer.
Huru lycklig kände jag mig ej som sedan rätt ofta fick vara med henne, blef som en like behandlad af denna goda ädla qvinna, uppmanades af henne att uttrycka mitt omdöme öfver hvad detta varma hjerta tänkt och diktat, och genom hennes åtgörande och den välvilja hon visade mig kom sjelfva tante på den tanken att Anna ändå kunde blifva »en menniska».
En morgon helt tidigt kom Fredrika och föreslog mig att vi tillsammans skulle vandra till den
5 gamla ättehögen »Grönhögen» kallad, som ligger helt nära Blomsholms egendom, mer än en half mil från Strömstad.
Tante var missbelåten, men lät slutligen öfvertala sig eftersom hon den dagen hade ett extra tidsfördrif, det att beskåda badsocieteten som skulle hafva »kärrparti» till Ögården och skulle samlas på torget.
Vi vandrade af.
Fredrika bar som vanligt på armen sin »valleri» väl fylld med pepparkakor, af hvilka hon utdelade till alla barn hon mötte och språkade med, och jag hade en väska med färska semlor som jemte mjölk köpt vid Blomsholm blef vår middag.
Dagen var förtjusande, och just så -- fri från alla konventionella pligter och ute i naturen och bland gamla historiska minnesmärken borde alla sett och hört Fredrika Bremer.
Med sina goda kunskaper, sitt varma hjerta och sin klara uppfattning af allt, var det i hög grad angenämt och lärorikt att vara tillsammans med henne.
Vi besågo de stora jättegrytorna, vandrade rundt omkring -- icke blott den stora »Grönhögen» utan äfven de tio små ättehögar som omgifva den, och Fredrikas fantasi gjorde långa förtjusande utflygter.
Slutligen gingo vi hem.
Plötsligt afbröt Fredrika sig midt uti en berättelse, såg mig stadigt in i ögonen och sade: jag känner till hela din lilla hjertehistoria.
»Moster
Lovisa» har uppdragit åt mig att söka öfvertala dig att bryta din förbindelse med Ingeniör T., men
6 först ville jag gerna höra dig berätta något om honom och om eder båda.
Vi satte oss vid vägkanten.
Jag omtalade huru jag icke kunde minnas den dag då icke Erik varit mig kär, huru han fullkomligt utan tillgångar sjelf brutit sin väg, huru han stridt och kämpat med fattigdomen, men aldrig varit modlös, huru han nu slutligen af sin gudmoder fått ett testamente på 4000 rdr och ämnade sig till Amerika där han hoppades att med arbete och ihärdighet kunna förvärfva oss båda ett hem.
Skulle resa den kommande veckan, hade önskat att dessförinnnan få se mig, men att moster förbjudit honom att komma.
Fredrika satt länge och teg och ritade i sanden med sin parasoll då vi plötsligt blefvo störde af ett åkdon som närmade sig och hvem tror du åkte deri om inte just Erik.
Förvåningen och glädjen var stor!
Sedan presentationen försiggått skickades den skramlande Bohuslänskärran in till stadens gästgifvaregård, och vi tre följdes åt.
Samtalet rörde sig naturligtvis kring allmänna ämnen, men Fredrika såg ständigt skarpt och forskande på Erik.
Efter en stund sade hon »jag skall marschera i têten och ni två kan gå bakom och språkas vid».
Emellertid hade stora åskmoln samlat sig och just som vi kommo till staden bröt ovädret löst hvarföre vi på Fredrikas anmodan skyndade upp i hennes rum.
7 Sedan regnet upphört och jag ansåg mig tvungen att gå hem uppsteg
Fredrika, neg ganska djupt och sade: »ursäkta moster Louisa men edra ärenden går jag ej nu».
Vände sig derefter till oss: sade att hon väl såg att jag valt en stolt och kanske hård make -- men du Anna är mjuk och kärleken -- den sanna rätta kärleken -- affilar lätt kantigheter.
Sedan lofvade hon oss att den kommande förmiddagen få hos henne taga afsked af hvarandra, och gaf då Erik ett bref till vår store landsman John Ericson, som redan då var känd i Amerika och mycket bidrog det brefvet att allt gick så väl för honom, som jag lofvat min tro.
Några år före sin död hade Bernhard Crusell för sin helsa besökt Strömstad och då till förmån för fattiga badgäster bildat en fond hvilken allt sedan tillökats på så sätt att lyckligare lottade arrangerat -- än en bal, än ett societetsspektakel, än en bazar.
Detta år skulle gifvas bal, men före dansens början en prolog hvilken Fredrika Bremer åtagit sig att skrifva, och den gamla nygifta grefvinnan L. ville nödvändigt utföra den ena rolen och hade sjelf till den deri förekommande sången satt musik -- lika tjusande som de toner hvilka kommo Tegnér att i sitt poem kalla henne »En näktergal från Arnos dal».
Kort före festen blefvo de som skulle uppträda i prologen oense och ville ej spela emot hvarandra, och Fredrika föreslog att jag skulle taga fruntimrets rol.
Ne-
8 kande och böner hjelpte inte fallde mig att spela, och då just det konsept till prologen öfverstelöjtnant E. skref efter som nu följer här.
ty moster Louisa befick jag att öfverläsa som Fredríkas kusin hennes diktamen och
Konstnärns förtviflan.
Ha, bravo!
Charmant min vän! mycket mycket roligt!
Som sagt
Rudolf vi träffas i afton efter aftal.
Adjö, adjö! (Inne på scenen).
Fördömt! förtviflat! rasande! elende!
Gud ske lof jag är då ensam!
Jag får då ge mig luft, och slipper förställning, tröstare, anmärkare, fiender, vänner, hela verlden!
Det är förbi!
Min opera förolyckad!
Natten genomvakad med tärningar, champagne och galna bröder har knappt mäktat draga en slöja öfver min olycka och nu vid dagens nyktra ljus står den där och stirrar på mig mörkare än någonsin.
Min opera -- mitt hjertas, mina bästa varmaste känslors verk -- mina nätters ljus, mitt lifs förhoppning, mitt barn, min gudinna, min -- -- min opera förolyckad.
Mina skönaste ställen kallt emottagne -- melodier, toner som skulle göra stenar till bröd för min Aline och mig -- -- ingen gripes, ingen smälter för er!
O! att jag kunde gråta!
Edvard , kompositör.
Aline hans hustru.
Edvard (bakom scenen).
9 nej!
Jag skall bli kall och hård som verlden.
-- Rudolf har rätt -- lifvet är för kort att nöta bort i fåfäng sträfvan och suckan.
Han har rätt -- det finnes lättare vägar till lyckan.
Välan, jag vill försöka dem.
Efter konstens Gud nekar mig sin gunst, vänder jag mig till lyckans Gudinna.
Hon gynnade mig i natt.
I afton vill jag kasta hennes tärningar ånyo.
Jag slår upp med en konst som skänker mig hvarken bröd eller heder.
Jag rifver sönder min opera och rifver mig med den lös från konstnärens otacksamma kall!
Farväl du mitt hjertas barn!
Du skall ej lida smälek mer -- farväl (ville rifva sönder noterna). (som inkommit hindrar honom).
Hvilken tragedie spelas här?
Men Edvard är du alldeles galen?
(rycker noterna från honom).
Galen?
Först nu är jag förnuftig Aline.
Förr var jag en dåre, men nu har jag insett det.
Jag duger icke för musiken eller ock verlden icke för min musik hvilket kan komma på ett ut.
Kort och godt, jag öfverger mitt gamla yrke och tänker försöka ett mera lönande.
(afsides).
Jag vet väl!
Den förledaren Rudolf. (Högt).
O nej Edvard.
Icke kan du öfverge din älskade konst, och det för en öfvergående motgångs skuld!
Ty ganska visst -- det säger dina bästa vänner -- skulle din opera ännu lyckas, om du blott ville arbeta om vissa delar, och ändra några -- -- --
10 Ändra?
Jag hatar det ordet!
Jag ändrar ingenting alls.
Jag vill icke ändra någonting.
Man skulle ändå klaga och anmärka derpå.
O Aline!
Konstnärens lif är uslare på jorden än den fattigaste skoflikares.
Denne betalar man för sitt arbete och lämnar honom i fred dervid.
-- Men den som vågat förråda Gudomligheten han bär inom sitt bröst, honom tro sig alla berättigade att öfverfalla, klandra, rätta, mästra.
Hans lif är en oändlig kamp med -- verlden, sig sjelf med.
Ju högre mål, ju större kamp -- ju större kamp, ju härligare seger.
Och när han gjort sitt bästa -- när han vakat och kämpat och arbetat, och likväl hans verk ej lyckas -- hvad återstår?
Aline.
Att göra bättre!
Att icke vara så ömtålig för några sår, utan våga sig ånyo i kampen och fullborda segren.
O, Edvard! huru skönt, hur ädelt är ej konstnärens mål, hur värdt att lefva för till sista andedraget!
Må han äfven förbli fattig.
-- Må samtiden ej rätt uppskatta hans förtjenst, -- det har vederfarits de ädlaste och största -- den gör sig dock väg en gång, och välsignar menniskolifvet i mångfaldiga riktningar.
När menniskan vill fastna i de jordiska bekymrens mull, då upprullar konstnärn för hennes blickar lifvets idealer, och påminner henne om sitt ursprung och sitt rätta hem!
Så står han i verlden ett medlare-ord som försonar himmelen och jorden
11 och låter evighetens ljusstrålar tränga igenom vår töckniga verld.
O, Edvard! hvilket härligt mål att lefva för!!
Härligt i sanning
Aline!
Men du glömmer den svåra törnbeklädda stigen dit. hört honom?
Han var god mot mig.
Mins du Bernhard Crusell?
Hvem mins ej honom som Aline.
Han gick fram på denna törnbeströdda väg.
Han var fattig en gång som du, hade motgångar som du, men han kämpade med dem och segrade.
Så blef han en af sitt fosterlands älsklingar, och spridde lif och hugnad så i de högas som i de lågas boningar.
Ty ädelt använde han sin konst, sin Gudagåfva.
Hans toner väckte i månget bröst ett slumrande högre lif, de jagade tråkighet -- detta gråbleka spöke -- ur hem och samqväm; de förskaffade fattiga bröd och förde sjuka och krymplingar till det Bethesda som vår Herre skänkt sina barn i Sverge, hvars vågor väl äro bittra, men hvars kraft är ljuf och helsorik.
Ännu i dag firar man i Strömstad den stund han kom dit och med sina härliga toner kallade barmhertighetens engel att röra vattnet.
Så lefde, så verkade Crusell ett skönt föredöme för alla som vandra hans väg.
Ja så lefde han!
Men nu är äfven han död och snart kanske -- glömd.
12 Död, glömd?
Den sanne konstnären?
Oh nej!
Han är -- dock detta måste jag säga dig i sång.
I sångens verld han lefver än Hans själ af Gudomsöga närd går där igen.
I melodier talar han ännu i dag till hvarje djup i menniskan, till stark och svag.
Han ger de brutna sinnen tröst ger mod och hopp, Och Engeln uti menskans bröst han väcker opp.
Han stämmer glädjens vilda rus till harmoni och bildar utaf verldens brus en symfoni.
Han löser själen ur dess tvång och fri från flärd
Han stiger med hans sköna sång mot ljusets verld.
Så lefver han för jorden än i sköna ljud
När ren han höjt i himmelen sin sång hos Gud.
(Efter någon tystnad).
Men Edvard du hör mig ej! Du skrifver.
Just emedan jag hört din sång och den gripit mig skrifver jag.
Jag skrifver
13 återbud till en god vän som jag från denna stund ej mer vill se.
Jag skall genast afsända denna billette och sedan -- börjar jag att arbeta om min opera (springer ut).
Och jag har lyckligt utfört mitt värf.
Tack vare Crusell.
(Går). -------------- Samma dag
Crusellfesten gafs försonades de båda som först ämnat uppträda och beslöto att sjelfva gifva rolerna, till stor glädje för mig, förtret för Moster Lovisa och till mycken fromma för det lilla stycket och för de åskådande.
Kort härefter återvände vi hem, och Moster träffades ej långt derpå af en slagattack som helt och hållet förlamade hennes bräckliga kropp och gjorde det kalla hjertat bittrare än någonsin.
Många varma bref från Fredrika Bremer lärde mig under denna tid att klarare se min väg, tåligare göra min pligt.
Då ett år hade gått skref Erik att han nu i Nya verlden hade hemmet i ordning åt mig, och hvad mitt hjerta klappade -- hvad det jublade vid tanken på att få lefva med honom -- för honom.
Men när jag såg min arma, sjuka hjelplösa
Kamraterna
SCENERI FÖR ALLA AKTERNA.
En målare-atelier i Paris, på nedre bottnen, med glasdörrar till en trädgård.
I fonden stort fönster, dörr till tamburen.
Stadier, väfnader, vapen, kostymer och gipsdetaljer på väggarne.
Till höger dörr till herrns rum.
Till venster dörr till fruns rum. ett staffli med tillbehör. igenom kolelden synes.
En kanapè.
En stor kamin med genomskinliga glimmer-luckor, hvarI taket en hänglampa.
Midt på golfvet något åt venster en estrad för modeller.
Till höger
PERSONER: AXEL, målare.
BERTHA, hans hustru, målarinna.
ABEL, väninna.
WILLMER, litterat.
ÖSTERMARK, doktor.
Fru HALL, dennes frånskilda hustru.
STARCK, löjtnant.
Fru STARCK.
Fröknarne HALL, hennes döttrar i senare förbindelse.
FÖRSTA AKTEN. FÖRSTA SCENEN. AXEL och DOKTORN. AXEL sitter och målar.
Och du också i Paris?
DOKTORN.
och du är gift?
Och lycklig?
Här samlas ju allt som i jordens medelpunkt;
AXEL.
förstås...
Åhja, så der.
Ja jag är rätt lycklig.
-- Det
Hvad förstås?
gift.
Hur var det att vara gift?
Hör du, du är enkling, och har sålunda varit
Mycket bra... för henne!
KAMRATERNA AXEL.
Och för dig?
och vi jemkade alltid, i det längsta.
Si och så!
Men ser du, man får lof att jemka,
Hvad vill det säga att jemka?
Det vill säga: att jag gaf efter!
Ja, du skulle inte tro det om en karl som mig!
du, du tror inte på qvinnan du?
Nej, det hade jag inte tänkt mig! -- Hör
henne.
Men jag älskar
AXEL
På ditt sätt, ja!
Ja mitt, ja!
Hur är ditt då?
Vi ha arrangerat oss som kamrater, ser du,
FÖRSTA AKTEN och vänskapen är högre och varaktigare än kärleken!
Hm! -- Nå Bertha målar också?
DOKTORN
vill säga, vi grälade alltid lite.
-- Här kommer främmande. -- Tyst!
Det är Carl med fru! AXEL (upp).
Vi voro goda vänner förr hon och jag, det
Och Bertha som inte är hemma!
Sacristi!
ANDRA SCENEN. De
FÖRRE.
STARCK, (in).
CARL STARCK med fru
alla verldens kanter.
God dag fru Starck; Ni ser ju rask ut efter resan.
Nå, välkomna!
Här ha vi ju stämt möte från
resa för oss!
Men hvar har du Bertha? CARL.
Tack, käre Axel, det har varit en verklig lust-
Ja, hvar är unga frun!
hvarje ögonblick!
Vill ni inte sitta ner!
Hon är på ateliern; men hon väntas hem
DOKTORN helsar de nykomne.
förbigående och se huru ni lefde.
Men vi äro ju bjudna till er om lördag på första maj! AXEL.
Knappast vet du.
Vi bara skulle titta upp i
Ni har alltså fått kortet?
gör Bertha nu för tiden!
Ja det fick vi i Hamburg redan! -- Nå hvad
modellen åt henne!
Så kanske -- jag inte kan be Er sitta!
Om jag ska vara upprigtig! CARL.
Jo, hon målar, hon som jag..
Vi vänta just
Tror du vi är blyga då?
Den är väl inte... afklädd heller?
Jo visst! CARL.
En karl?
Fy fan! -- Nej, det ville jag inte
FÖRSTA AKTEN låta min hustru vara med om.
naken karl?
Ensam med en
Du är fördomsfull ännu Carl! CARL,
Ja vet du...
Ja det säger jag med!
i min smak, men så länge jag måste ha qvinlig modell så...
Inte vill jag precis påstå att det är alldeles
Det är en annan sak...
En annan!
den andra, är den icke den samma.