Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För sitt eget lugn nöjdt med sitt eget vittnesbörd, känner det väl ett högre förnuft finnas utom sig, men det är ett föremål för dess vördnad.
Det känner det Gudomliga i Religionens sanningar, som alla hafva en röst för hjertat, men att med svaga ögon söka intränga i djupet af dess hemligheter anser det med rätta såsom ett vådligt högmod.
Det är i detta fall altid åtföljdt af en resignation, som ej illa blifvit kallad ett tillfångatagande af sig sjelf.
Men om, förändrande sin natur, sedan dess rena känsla blifvit qväfd eller förderfvad, det uppsätter sig sjelf till en fri och sjelfständig magt: om Sens commun, förklarande kort och godt, att det finnes ganska litet Sens commun i Religionen, sjelf framställer sig såsom dess högsta domare: om utan aning om ett högre förnuft det uppträder med alla anspråk af det högsta, ikläder sig vishetens kjortel och förklarar sig för lagstiftare innom hela hennes område; visserligen skall då detta Sens commun i himmelen och på jorden finna många saker, som aldeles ej vilja jämka sig efter dess begrepp; i synnerhet kan man förutse att det angående Religionens höga, uråldriga sanningar skall göra alldeles förvånande upptäckter och gripa sig an med förbättrande, förädlande, bildande – tills det får en Religion lika hvardaglig som det sjelft är.
Om en sådan Revolution, hvarigenom egenteligen le Tièrs État i tankans rike gör uppror och tillrycker sig högsta magten – eller hvarigenom Sens commun constituerar sig sjelf till Philosophi – om en sådan
Revolution någon tid inträffat, så kunde det blott ske derigenom, att begreppet om deras verkliga motsats hade gått förloradt.
Det kunde åter ej ske utan att både Sens commun och Philosophien hade förlorat sin renhet och hela sin ursprungliga bemärkelse.
Med det samma voro äfven gränsorna upphäfna emellan Philosophi och Religion, emellan Vetenskap och Tro.
Följderna af en sådan
Revolution, hvilka lätt kunde blifva sådana, att ingendera mer funnes, förtjente utan tvifvel att betraktas.
Den är nu mera öfverstånden.
Vi äro på tillräckligt afstånd att kunna betrakta den.
Vi böra vara i stånd att bedömma den; ty Philosophien har kommit till sig sjelf och åter upptändt den heliga elden i templets helgedom, der hon framgent, dold för hopens ögon, kommer att vistas.
Hon har dragit sig ur societeten, liksom ifrån torgen och allmänheten, hvaraf somlige tagit sig anledning att tro det hon verkeligen gått ur verlden eller förlorat förståndet.
Vi tro oss dock i det afseendet äga säkrare underrättelser.
Men det vissa är, att hon för evigt uppgett all tanka på beröm hos folket och på pöbelvälde: och efter hennes vaknande till sans, skall också Religionen inträda i sina rättigheter.
I medvetande häraf vilje vi skrida till betraktelsen af den Revolution i begreppets verld, hvarom vi talat.
Vi torde få att göra med ett helt tidehvarfs odling, som blef en följd däraf.
Vi hafve låtit förstå, att det redan vore förbi, och det är så i Chronologiskt afseende.
Men med så kall opartiskhet kunne vi ej yttra oss deröfver, som i fall frågan vore om en död person, hvars efterverld vi skulle föreställa; ty funnes ej detta tidehvarf med sin upplysning och sina fördomar ännu lefvande i en hel allmänhet, midt ibland oss, så hade säkert denna lilla Skrift blifvit oskrifven; och i fall det skulle anses som oförskämdt, att den i sin ringhet tillvällat sig domsrätt öfver århundraden, så må denna allmänhet gerna tro, att det egenteligen är fråga om henne sjelf.
Vi vilje således ej fördölja att det i synnerhet är det adertonde seklets odling, hvarmed vi skole sysselsätta oss.
Det tidehvarf, hvarom vi här tale, var, som det sjelf ofta lät förstå, ibland annat märkeligt för den egenhet: att i intet annat gagneliga kunskaper varit så allmänt spridde, och i intet annat likgiltigheten för Religionen så allmän; det har säkert lika ofta blifvit kalladt otrons sekel, som upplysningens.
Man må ej invända mot den förra benämningen, att klagan öfver otro är så gammal som verlden, och gemensam för alla tidehvarf.
Förr stridde man mot falsk tro, här klagade man att ingen tro fanns.
Forntiden ifrade mot villfarelser i Religion, mot kättare; och denna klagan öfver Gudlöshet är den gamla.
Men i middagsljuset af det 18:de seklets upplysning ansåg man ej en gång mödan värdt att vara kättare, och att vilja disputera om Dogm, Tro och Uppenbarelse, var att aflägga bekännelse på att man ännu var långt ifrån den äkta Upplysningen, ej emedan dessa ämnen voro för höga för ett vanligt förstånd, utan emedan i sjelfva verket ingen ting rimligt kunde sägas om dem, trodde man likväl i all enfalldighet.
En positiv Religion ansågs af nytta för Staten.
Tolerantsen hade sluteligen gått så långt, att den till intet gjordt sig sjelf.
Ty det fanns ej mer någon ting att tolerera, om ej just sjelfva denna Religion.
– Hade då Upplysningen orätt? eller Religion? eller kanske båda?
För att inse detta, behöfver man blott undersöka och beskrifva endera af dem.
Till en karakteristik af den senare fordrades ett arbete, troligen fullt af philosophiska undersökningar, i hvilka en populär scribent med rätta har betänkande vid att inlåta sig.
Att karakterisera den förra väljer Författaren så mycket häldre till ämne, som han är god protestant, och sann upplysning och protestantism äro till sit väsende ett.
Hvad var då karakteren af 18:de seklets upplysning? och hvad inflytande hade den på Religionen?
Sådana äro de frågor, som vi blott i sin största allmänhet skole söka att besvara.
Vi vilje derjämte förekomma Läsaren med den försäkran, att man föresatt sig att äga den största tydlighet i föreställningssätt; och hvad man rätt föresätter sig, deri misslyckas man ej gerna.
Först väcker det uppmärksamhet, att detta Tidehvarf just genom titeln af Upplyst hälst skiljde sig från alla öfriga.
– I hvilken af tidens vanliga skrifter finner man ej de orden:
”i våra upplysta tider” – ”sedan upplysningen stigit så vida” o. s. v.
– Var denna upplysning blott till grad, eller kanske till natur, skiljd från förra tiders?– De hade också sin; men den kallades då vetenskap och lärdom; och man drömde knapt om, att någon annan kunde finnas.
– Men dess ämnen troddes så höga, att den genom kunskap bragte dem, som dermed sysselsatte sig, närmare Gud; hopen ansåg den väl också hafva någon gemenskap med Svartkonst – allmänheten väntade att riktas genom resultatet af dessa djupa forskningar, utan att sjelf vilja deltaga i de tillredelser, till hvilka ingen profan borde nalkas – och stundom bröt äfven lågan fram ur Vestas tempel på en gång till ljus och brand, såsom t. ex. vid Reformationen.
– Men bröt den också ej i dagen, så trodde man i alla fall det vara menniskan värdigt, att sysselsätta sig med höga och heliga ting, om också ingen märkbar verldslig nytta deraf bereddes.
Man trodde att det blott fanns en väg till ljuset – Promethei väg, som hämtade det från himmelen; men att hvar och en skulle vilja tända sin dank vid solen, för att därmed lysa sig till sängs: det ansåg man vara nog mycket begärdt.
Om således i den tiden, då upplysning och vetenskap ansågs för det samma, denna var inskränkt till vetenskapens idkare; ehuru inträdet i denna klass var öppet för hvem som hälst, som hade förmåga att dit höja sig; så är deremot känneteknet på den nyare, att den var allmännare spridd, att den var, och var ämnad att allt mer och mer blifva allmänhetens egendom.
– Men för att den skulle kunna nå, eller ens kunna tänka sig ett sådant ändamål, följer nödvändigt, att den sjelf äfven skulle ligga helt och hållet innom gränsorna af det vanliga förståndet eller sens commun.
Detta är den karakteristiska skillnaden.
– Men på detta fält ligger ej någon vetenskap i sträng och egentelig mening; ty på sens commun gör hvar och en anspråk, ehuru många aldeles ej göra anspråk på vetenskap.
Att denna sednare i sjelfva verket befinner sig i en högre region, är hvad framdeles skall tydligare visa sig.
– Då denna bildning således ej var vetenskaplig, men likväl skulle bestå i förvärfvande af kännedom, så utmärktes den med rätta under ett nytt namn, som omfattade alla de kunskaper som för det vanliga förståndet voro fattliga och användbara.
– Detta var upplysning.
Snart vände man om satsen: att alla de kunskaper, som för detta förstånd, hvarken voro fattliga eller användbara, utgjorde ej någon upplysning, och hörde ej till ljusets, utan till mörkrets chaotiska region, för hvilken man borde taga sig till vara.
Sedan detta allmänna förstånd, detta sens commun gjordt sig sjelf till vetenskapens källa, sjelf blifvit ett lärdt sens commun, och stämplat sina påstående i dogmatisk och vetenskaplig form, var det andra steget snart gjordt, hvarigenom det förklarade sig sjelf för ofelbart, och att utom dess område ingen sann kunskap fanns.
Detta var ett ännu betänkligare symptom.
Ty att det härigenom hade upphört att förtjena det hedervärda namn, som eljest tillhör det, att det härigenom ej mera var Sundt Förnuft, är ett påstående som jag vill bevisa.
– Man skiljer emellan sundt förnuft och lärdom eller vetenskap; ty äfven den aldraolärdaste kan äga det sunda förnuftet i högsta grad af renhet och förträfflighet.
Det består ej uti samma kunskaper i alla ämnen, ty det är aldeles ej nödvändigt att det skall känna alla ämnen: den som blott låter sig ledas deraf, gör ej en gång anspråk på allmänt gilltig och i sakernas natur grundad insigt i något ämne – allt nog, att dess kunskaper, för honom sjelf och ur dess egen synpunkt betraktade, äro sanna och för hans behof fullkomligt goda och brukbara.
Om de ej för philosophien skulle äga oundvikelig giltighet, det bekymrar honom ej, ty han har aldrig gjort anspråk på någon sådan; om ifrån ett högre läge hans synpunkt till och med skulle synas förvänd, däraf låter han likaså litet förvilla sig, som det olärda ögat förvillas af optikens bevis, att tingen i sjelfva verket enligt optiska lagar på näthinnan måste målas uppnedvända.
Hans begrepp äro helt och hållit utvecklade ur hans egen erfarenhet; och de reglor han derigenom gör sig, har omdömet så mycket lättare för att använda på erfarenheten åter.
Betraktar man hans kunskaper i och för sig, så synas de utan allt system; betraktar man dem åter i förhållande till hans läge och verksamhet, så är i dem det fullkomligaste system, ehuru ett system, som man blott kan kalla lokalt.
– De äro för hans plats fullkomligt sammanhängande och lämpeliga.
Ännu mer: hans omdöme är ej blott innom denna krets träffande och sundt; denna förmåga, i hvilken användbarheten af alla våra kunskaper ligger, van, att hos honom beständigt lita på sig sjelf, utan alla konstiga hjelpmedel, utan förvirringen af en half lärdom (all sådan förslöar oundvikeligen omdömet; om vetenskapen heter det: drick djupt, eller smaka icke!) har derigenom äfven i allmänhet blifvit liflig, skarp och uppfinningsrik.
– Anvisa honom ett annat fält för sin verksamhet, sätt honom i ett annat läge, blott ej i ett sådant, som ovillkorligen fordrar de stora och allmänna utsigter, som endera äro Snillets egendom eller ej utan studium kunna vinnas – men eljest öfverallt i samhället, der han blott kan och behöfver verka som enskild; och han skall säkerligen öfverallt, genom den naturliga sundheten och smidigheten i sin Omdömesförmåga, finna sin väg och vara på sitt ställe.
– För nya omständigheter i sådant fall, fattas det honom ej nya reglor för sitt uppförande.
Han uppfinner dem.
Men alla hans reglor hafva det utmärkande, att de äro växta ur tillfället och således gällande för tillfället, att de bära omständigheternas färg, att de äro enskilda.
– Förelägg honom en allmän uppgift att lösa: han skall ej svara er, emedan han ej förstår er.
Men visa honom tiden, stället, omständigheterna, bestäm för honom den enskilda handlingen: och han skall säkert ge er det bästa rådet, eller vara den bästa som ni kunde välja att handla i ert ställe.
– Är denna beskrifning sann, så följer af sig sjelf, att det blotta sunda förnuftet, långt ifrån att anse sig sjelf som vetenskapens grundval, fast mer aldeles ej tillmäter sig sjelf något omdöme i alla vetenskapliga ämnen.
– Dess reglor äro alla enskilda: vetenskapen uppställer regeln i sin rena, högsta allmänhet.
De förra hänga fast vid tid, omständigheter och förhållande, och förgå med dem.
Vetenskapen gäller för all tid, och känner ej andra förhållande än sanningens.
Men – kunde man invända – låt vara, att Sunda Förnuftet vanligen ej uttrycker sig i allmänt giltiga, utan i tillfälliga reglor: det är likväl nödvändigt, sakens natur säger det, sjelfva detta namn, äfven som det lika lydande Sens commun, ger tillkänna: att detta sunda förnuft likväl hvilar på någon ting, som är hos alla menniskor gemensamt.
Detta gemensamma, som i hvar menniskas förstånd finnes, borde man uppsöka och derpå grunda vetenskapen, t. e. Philosophien, så vore man säker att hon sjelf och alla de öfriga vetenskaper, som blott äro tillämpningar af henne, en gång blefve både allmänt begripeliga och användbara, och således utan tvifvel kunde vinna ändamålet att göra upplysning allmän i alla stånd.
– Detta tyckes äfven hafva varit den slutsats, som man verkeligen gjorde.
– Jag nekar ej den satsen, hvarifrån man här utgick, men jag nekar den följd, som man ville draga deraf.
– Härmed förhåller sig så; att för det Sunda Förnuftet innom dess erfarenhet väl allting är ljus och sammanhang och reda; men det gemensamma, som gör all denna erfarenhet möjlig, och sjelf aldrig kan förekomma i erfarenheten, det yttersta, hvarpå sluteligen alla dess kunskaper hvila, är sjelf ej kunskap, utan Tro.
För att ge ett exempel, så beror möjeligheten af all erfarenhet på Naturens egen konsequents och visa inrättning; jag kan ej erfara någon ting förnuftigt i en verld, som ej vore inrättad efter förnuftiga afsigter; men denna supposition om ett beständigt sammanhang i naturen, eller om dess Upphofsmans vishet, hämtar jag så litet ur någon erfarenhet, att jag måste tro derpå, innan jag kan få någon erfarenhet2.
Att det högsta, öfversinnliga, i det sunda förnuftet blott kan fattas såsom trodt, öfverensstämmer fullkomligt med den ärliga anspråkslöshet på vetenskap och allmänt gällande sanning, som vi anmärkt såsom dess karakter.
Ty hvad jag tror, inser jag ej i och för sig sjelf; men det äger sanning för mig.
Att vilja grunda vetenskap på tro, är åter en motsägelse.
Men jag påstår ej blott, att detta högre vanligen innom sunda förnuftet finnes såsom tro; jag påstår äfven att det omöjligen innom dess sfer kan finnas under annan form.
Det finns der blott såsom dunkla, outredda föreställningar; och der slutar gebietet för Sens commun, och vetenskapen tar vid, som derigenom, att den ser dem med andra ögon, förstår att ge dem full klarhet.
– Med detta högre må man i allmänhet föreställa sig, att jag menar det öfversinnliga och andeliga.
All vetenskap, som förtjenar namnet, är öfversinnlig.
Äfven de, som ännu äro vetenskaper mer i sin uppgift än i sjelfva verket, äfven de, som man vanligtvis tänker sig som mäst materiella, äro öfversinnliga.
– Hvad söker Chemisten?
Ej den eller den blandningen, äfven om den för godt köp kunde uttränga indigo (ehuru, i fall han påfann den, det kunde vara en rätt vacker och riksgagnelig upptäckt); han söker naturens eviga lagar, han älskar dess vishet, och går henne i spåren.
– Jag sade att det öfversinnliga, innom Sens commun, endast förekommer under dunkla och outredda föreställningar.
– Det kan ej heller annorlunda förekomma; ty dessa föreställningar äro af den egna beskaffenhet, att om det vanliga förståndet vill bestämma och utreda dem, de ofelbart för det upplösa sig i motsägelser, äfven af den besynnerliga natur, att man har svårt vid att neka någon af de hvarannan motsägande satserna, ehuru de tydeligen upphäfva hvarann.
– Man kan taga Geometriens första definitioner till exempel.
En mathematisk punkt har inga delar.
Låt förståndet söka att bestämma denna föreställning.
Det kan räsonnera ungefär så här:
En punkt kan jag föreställa mig som yttersta delen af en linea.
Men en punkt har inga delar.
Det som har inga delar, har ingen utsträckning.
Således skulle oräkneligt många punkter ändå ej utgöra någon linea.
Derföre kan icke en punkt ej hafva några delar.
– Å andra sidan:
Det sammansatta måste nödvändigt först uppkomma genom sammansättning af det enkla.
En punkt är den enkla delen af en linea.
Således måste väl ändå en punkt ej hafva några delar.
– På samma sätt går det med definitionerna af linea och yta.
Skall man säga, att det ej är sundt förnuft i de hvarann uphäfvande bevis som jag anfördt?
De äro likväl ovederläggliga genom alla bevis, som från samma håll kunna hämtas.
Men det korollarium skulle man kunna draga häraf: att Geometrien, ehuru dess figurer kunna ritas på tafla, likväl, såsom vetenskap, aldeles ej vistas i det utom oss varande sinnliga rummet; och att således den också, om man så behagar, är andelig.
– Den som ej fattar henne så, kan kanske genom henne bli landtmätare; men beviset till första propositionen i Euklides har han ej begripit.
– Gäller denna svårighet om Geometriens första satser, så är klart, att den äfven skall gälla om hela vetenskapen.
Det samma gäller om alla andra verkliga vetenskaper: och mitt exempel på de motsägelser, hvari Sens commun oundvikeligen förvirrar sig, så snart det, på sitt sätt, vill behandla vetenskapliga begrepp, hade jag lika lätt kunnat hemta ur Physiken, Chemien, Astronomien, eller Medicinen 3; ehuru jag visst ej är hemmastadd i alla dessa vetenskaper.
Men de äga alla sin grund, sitt lif i ideen om Naturen, såsom ett enda helt, fullkomligt organiseradt System.
Men gäller detta om de lägre vetenskaper, så gäller det så mycket mer om den högsta, om den, hvarifrån alla de öfrigas strålar, som ifrån en brännpunkt, utgå, om Philosophien; och att ideerna:
Gud, frihet, evighet, eller hvad för ett philosophiskt begrepp som hälst, bryta sig i kontradiktioner, så snart det vanliga förståndet söker bestämma dem, ehuru dessa kontradiktioner ej finnas för blotta känslan och Tron, vore lätt att visa; och att det således i dessa ämnen omöjligt kan finnas någon kunskap, om ej förnuftet från denna lägre region höjer sig upp till vetenskapens.
Men hvad är då Philosophien, om Sens commun aldeles ej der äger någon domsrätt?
Finnes det mer än ett slags förnuft?
Vill man då ge ett splitternytt förnuft åt verlden?
Nytt är det väl så litet, att det åtminstone är lika så gammalt som menniskoslägtet.
Men sjelfva frågan kan endast Philosophien sjelf besvara; och der må man söka den upplysning, som denna skrift ej åtagit sig att ge.
Med den distinktionen emellan Sundt förnuft och Philosophi: att det ena är ett troende, det andra ett seende förnuft, vore man, förmodeligen föga belåten.
– Eller skulle skillnaden bli tydligare på följande sätt?
Sens commun består af Tro och erfarenhets- eller vanliga räsonnerade kunskaper.
På tro kan man ej grunda vetenskap.
– Med vanligt räsonnement kommer man heller ej åt den.
Derpå kan man emellertid taga mathematiken till exempel.
Ty man må företaga sig begreppet om en triangel, man må bestämma det och räsonnera dervid så konsequent som möjligt; genom analys af sjelfva begreppet, och dess jemnförande med andra, genom räsonnement uppdagar man likväl alldrig någon af dess inre egenskaper, t. e. den, att i hvar triangel vinklarna äro lika stora med tvenne räta.
Det kommer deraf, att
Mathematiska sanningar ej äro grundade på räsonnement, utan på intuition eller åskådning: Hvad?
om det förhölle sig så med Philosophien!
Härmed må vara huru som helst, så bevisar det anförda redan hvad det skulle bevisa: att vetenskapen så litet ligger på det vanliga förståndets fält, att detta förstånd i vetenskapliga ämnen blott kan hafva meningar, aldrig insigt, och således aldrig rättighet att dömma.
Det verkeligen sunda förnuftet tillegnar sig också aldrig någon sådan rätt.
Häraf följer: att det Sens commun, som tillegnar sig den, ej mera är sundt, och att det, som ej blott tillmäter sig en sådan rätt, utan kallar sig sjelf Philosophi, och påstår, att utom dess horizont ej någon sanning finnes, ej blott förtjenar namn af osundt, utan i sjelfva verket är förstockadt.
En af anledningarna till en sådan Philosophi, som helt och hållet skulle uppehålla sig innom det vanliga förståndets fält, var Lockes lära om menskliga kunskapernas uppkomst.
– Enligt den kunde man föreställa sig menskliga själen som en ren tafla, på hvilken de yttre tingen intryckte sina bilder.
En enkel sensation gaf ett enkelt begrepp: jemnförelsen af flere sensationer gaf ett sammansatt, och så kunde man af de materialier, som den yttre verlden gaf, så småningom uppföra hela byggnaden af mensklig kunskap.
– Hans efterföljare fattade hans lära ännu materiellare än han sjelf.
Man förestälte sig menniskan såsom en statue, åt hvilken man gaf ett sinne i sönder, och lät den således efterhand lukta, smaka, se, höra och känna sig till alla sina begrepp.
Man kommer ihog Bonnet’s och Condillac’s försök i denna väg, på hvilka så mycken skarpsinnighet är bortslösad.
Härvid uteblef nu visserligen hela den verld af ideer, hvilkas urbilder hvarken falla under något sinne eller någon erfarenhet.
Man hjelpte sig i början ifrån den svårigheten så godt man kunde; men för öfrigt föreföll hela läran lätt och fattlig, och var för Sens commun så mycket antagligare, som det sjelf blott äger erfarenhets kunskaper.
Man hade ej vetat att Philosophien var en sak, som låg hvars och ens förstånd så nära.
Från början tycktes det således ej vara Sens commun, som gjorde anspråk på Philosophi, utan en Philosophi, som sänkte sig ned till Sens commun och af det blef antagen.
I sjelfva verket är detta detsamma.
Men det vanliga förståndet vann ej på att herbergera den förnäma gästen.
Det vann ej blott ingen ny visshet, utan förlorade äfven den, som det förut ägt.
– Vi hafva redan anmärkt, att det yttersta hvarpå Sunda Förnuftets kunskaper hvilar, ej är kunskap, utan Tro.
Då det nu företagit sig att vara vetenskapligt, så skulle det naturligtvis en gång falla på den tankan, att göra sig reda för detta högre, hvarom det blott hade en dunkel föreställning.
Redan den antagna satsen, att endast erfarenhet är kunskap, borde väcka tvifvel om ej föreställningen om någon ting högre, än den sinnliga verlden, vore en ren inbillning.
Men vi hafve redan anmärkt att dessa högre begrepp, eller som de i vetenskapens språk kallas, ideer, då förståndet vill söka att bestämma dem, nödvändigt sönderfalla i kontradiktioner, som upphäfva hvarann.
Ingen ting är lättare, än att här finna skenbara orimligheter.
– Förr hade Skepticism i vetenskapen blott verkat på detta fält, och på allmänna lefvernet ej haft något direkt inflytande; men det var den tiden, då vetenskapen hade sitt eget fält.
Nu var detta fält en öppen allmänning, och kom elden der lös på något ställe, så var det snart brand i hela skogen.
– Sens commun hade nu sjelf förklarat sig för vetenskap, och arbetade som ifrigast på en allmänt gällande Philosophi, eller en Philosophi för allmänheten.
Då tviflet, som vi sett, låg så nära till hands, så kunde det ej heller uteblifva: och Skepticism, eller rättare tvifvelsjuka, blef snart hela tidehvarfvets esprit.
– Se! det befanns plötsligen, att verlden i årtusenden ärligt trodt på idel orimligheter, och det adertonde seklets menniskor stodo förundrade upp och berättade denna nyhet för hvarannan.
Och det hafve vi först sett! tänkte man.
Och således äro vi visare än de allesammans! tänkte man sedan.
Fördomens bojor äro brutna, vetenskapen ligger ej mer i det Scholastiska grälets lindor, tankan är nu allmän och fri, mörkret flygtar för upplysningens morgonrådnad; hvilken hop af villfarelser skola vi ej antända med dess fackla och offra åt förgängelsen och åtlöjet!
Sådant blef allt mer och mer allmänna tänkesättet.
Och derpå gick man oförtrutet till arbetet.
Man tviflade så skarpt i Religionen, och fann i hast en sådan mängd orimligheter, att af den blott ganska litet återstod, som kunde njutas af en upplyst menniska; likväl med varsamhet, så att man kunde vara på sin vagt mot alla anfall af den gamla vantron.
– Den som djerfvast kunde förkasta all tro, qväfva känslan, och, iklädd det så kallade sunda Förnuftets pantsar, hos sig döda all inbillningskraft, ansågs som en hjelte på den nya banan, förvånade hopen med sin fördomsfrihet och fick namn af Esprit fort.