Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sin undervisning fick Augusta i bokliga kunskaper och musik af enskild lärarinna, men för öfrigt var det modern, hvilken handledde sin dotter, och under denna för- träffliga moders ledning uppväxte hon till en blomstrande ungmö, sund till kropp och själ, enkel och naturlig.
Barnsligt glad med sina jämnåriga, men dock med ett djupt drag af allvar hade hon ett sinne öppet för allt skönt och ädelt.
Koketteri och all för- konstling voro henne däremot fullkomligt främmande.
Redan som barn visade hon så stor praktisk duglighet, a t t hon af de äldre syskonen kallades » lilla förståndet ».
Tidigt fick hon deltaga i hushållsbesty- ren och stiga upp med solen.
Redan kloc- kan 5 på morgonen kunde man finna den unga fröken Augusta i kök eller visthus, där hon ställde i ordning för folkets fru- kost.
Dessemellan surrade spinnrocken, var väfstolen i gång eller idkades annan huslig slöjd, men för dessa arbeten glömdes hvar- ken den ideella utvecklingen eller var gläd- jen därför bannlyst, tvärt om.
I fru Tigerschiölds hus samlades gran- narna gärna, ty man trifdes där så godt och roade sig af hjärtans lust, icke minst med musik, särskildt vacker sång.
Bland traktens ungdom befann sig vid slutet af 1850-talet ingeniörerna vid den då under byggnad varande västra stambanan.
Till dessa räknades ock skaldens, profes- sor Atterbom, ende son d. v. löjtnanten vid Väg- och vattenbyggnadscorpsen, sederme- ra majoren och distriktchefen Ernst Atter- bom, hvilken var nog lycklig a t t den 6 au- gusti 1863 som sin brud få hemföra Augusta Tigerschi öld.
I mynt medförde hon ej någon stor hem- gift, men i vaggan hade en god fé gifvit henne ett trollspö, hvilket med sina medel kunde framkalla stora verkningar.
Detta begagnade hon flitigt.
De unga makarnes första lilla bo reddes i Södermanland, men snart fick den unga STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
frun lära sig, a t t hvar hälst hennes mans arbetsfält var beläget, i hast kunna slå ned sina bopålar och tillkalla hemmets penater.
Så fick hon från Skånes sydligaste strand och upp till Helsingland flytta omkring i en hel del af Sveriges provinser, på 16 år byta vistelseort icke mindre än 11 (elfva) gånger, ej sällan boende i trakter, där mat knappast kunde fås för pengar, och under tider, då efter hand 7 små barn togo mo- derns krafter och tid i anspråk.
Hennes make hann knappast mera än anskaffa det folk, som skulle verkställa själfva flytt- ningarna, det öfriga fick fru Atterbom själf besörja, och hon gjorde det med oförlikne- lig hurtighet och praktisk duglighet.
Denna senare egenskap framträdde allt mera- i den mån hushållet växte, och hon öppnade sitt hem för de sällskapskretsar, som där så oändligt väl trifdes, därför a t t värdinnan var sa behaglig.
Hennes takt var så fin, hennes älskvärdhet så hjärtevinnande, och hon ägde den oskattbara förmågan a t t kun- na glömma sig själf och helt gå upp i an- dras intressen.
Sedan major Atterbom blifvit utnämdtill chef för västra distriktet, flyttade han den 2 okt.
1879 med sin familj till Göteborg, och från den dagen var det slut med van- dringslifvet.
Ogärna, utom för mindre ut- flykter, lämnade sedan majorskan sitt kom- fortabla hem, alltid beläget så a t t grönska smekte hennes öga och där hon var i till- fälle a t t odla sina kära blommor.
Huru väl hon förstod sig på dessa visas däraf, a t t hon vid landtbruksmötet i Göteborg 1891 valdes till prisdomare i gruppen trädgårdsväxter, särskildt blommor.
Allt skönt tilltalade henne ju, och liksom i barndomshemmet njöt hon i det egna i fulla drag af musik och samlade gärna mu- sici, framför allt sångare, omkring sig.
För språkets välljud hade hon äfven sinne.
Hon läste gärna och hon läste väl, j a så vac- kert, a t t det var en njutning a t t få lyssna till hennes i allt så sympatiska och fängs- lande föredrag af en författares tankar.
Så långt hennes mångsidiga verksamhet tillät, följde hon med sin tid, och särskildt på ett område följde hon alltid med den, och det var, när fråga väcktes om, huru man skulle fostra ett andligen och lekamligen starkt och sundt släkte.
Därför var hon så intres- serad af skolorna, särskildt elementarläro- verken för flickor; och i det, där hennes egna döttrar fingo sin undervisning, var hon af föreståndarinnan en gärna sedd mamma, med hvilken lärarinnorna tyckte om a t t i uppfostringsfrågor få utbyta tankar.
Från ' ungdomen hade hora varit van vid allt slags arbete, och med sina tjänarinnorf hjälp sydde hon, ända tills barnen blefvo vuxna, deras kläder, och ända till sitt lifs slut väfde hon åt make och söner kostym- tyg och klädningar till döttrarna; men med hennes utpräglade sinne för skönhet, äl- skade hon dock framför allt a t t pryda sitt hem med konstväfnadcr.
Handarbetets vän- ner hade i henne en af sina bundsförvanter.
Besök där gjorde hon gärna, och försedd med nya mönster återvände hon hem för a t t med spole och nål skaffa ännu flere vackra textilarbeten, eller för hvad de inbragte på annat sätt öka hemmets trefnad.
Kort före sin död fick hon se en person väfva flamskt, och strax var hon färdig a t t skaffa sig en väfstol och själf lära sig väfnadssättet.
Hur mycket ho.n än älskade detta sitt vackra arbete, så när hälst hon behöfdes på ett annat område, var hon färdig a t t skynda dit.
Majorskan Atterbom var född sjukskö- terska och hade de läkares, som vårdade de sjuka, fulla förtroende.
Vid ett tillfälle då hon efter flere operationer skötte sin man, sade den värderade kirurgen dr. Alle- rik Lindh: » Fru Atterbom, det bra, som om jag själf hade gjort det. » I första hand var det naturligtvis make, barn och tjänare, som fingo vid sina sjukläger mot- taga hennes behagliga, ömma omsorger, men äfven släkt och vänner kunde så långt hälsa och krafter tilläto få räkna på hennes hjälp.
Fru Atterboms deltagande för de lidande glömmes aldrig.
Hon förstod så väl andras smärta och hade.
en ovanlig förmåga a t t för andras bekymmer glömma sina egna och med det hjärtligaste deltagande försöka att hjälpa eller åtminstone lindra det svåra.
Detta, hennes förgätande af sig själf, var hennes vackraste sida och grunddraget, kan man säga, i hennes karaktär.
En sådan husmor var det en glädje a t t få tjäna, i synnerhet när man lägger därtill, att eftersom hon själf lade hand vid husets sysslor, så förstod hon a t t värdera arbetet.
I sina tjänare såg hon sina hjälpande med- människor och bemötte dem därefter.
I allmänhet, hade hon genom sin godhet, pa- rad med fasthet och allvar, lätt a t t vinna underordnades kärlek, aktning och förtro- ende, och detta visste hon a t t uppskatta.
Två tjänarinnor, som ännu outvecklade vid unga år kommo i hennes tjänst, ha stan- nat där den ena i 35, den andra i 31 år.
Båda mottogo på hennes födelsedag 1889 Patriotiska sällskapets medaljer.
När hon fastade den på hennes bröst, hvilken i tjän- sten var äldst, sade hon leende: » Lilla Titti, du har så innerligt väl förtjänt den, men jag kunde kanske också ha en liten del i den. » Dessa tjänarinnor blefvo med åren nästan som medlemmar af familjen.
På julafton deltogo de så väl i undfägnaden som i hus- andakten och julklapps utdelningen.
Denna högtid firades på samma sätt som den i släktled firats inom Atterbomska och Tiger- schiöldska familjerna.
Allt i huset skulle dagen förut vara undangjordt, så att, när morgonsolen på julafton lyste in, var det full helg.
I allmänhet höll majorskan på gamla goda traditioner, och så väl allmänna som enskilda högtidsdagar ville hon fira så, a t t det uppväxande släktet af dem fick in- tryck för lifvet.
Till och med söndagen skulle ha sin egen prägel.
Hon tyckte ej om, att man den dagen bar sin hvardags- klädning eller tvärt om.
Den utmärkta husfrun var den bästa ma- — 2 — ka och moder.
Hennes natur var moderlig.
Alla sina barn hade hon själf närt och fo- strat, och små barn i allmänhet väckte hen- nes intresse.
Det påstås, a t t det var ett nöje att se henne handtera sådana där små hjälplösa varelser.
Hennes hand var alltid varm och mjuk, men ägde på samma gång denna fasthet, som inger en känsla af trygg- het.
Fru Atterbom hade af naturen ett jämnt och godt lynne, paradt med djupt allvar, men så väl hon som hennes man voro glada och skämtsamma.
Mildare tillrättavisnin- gar åt barnen skedde därför gärna med skämt, men voro till följd af allvarets un- derström, som genomgick det hela, ändå mycket verksamma.
Den ömhet, hvilken enligt tidens sed hen- nes man icke lagt i dagen, visade fru Atter- bom i rikt mått sina barn, men något fjäsk liksom koketteri ville hon ej höra talas om, icke heller pryderi.
Flickorna uppfostra- des till ansvar för sig själfva.
» Dessutom, » så föllo hennes ord, » när nu också flickorna åka velociped, kan man verkligen inte längre hålla ut a t t vara förkläde åt dem. » Sönerna följde hon så långt hennes mo- dersöga kunde nå och ändå längre, ty hvad hon ej såg, det kände hon på sig, äfven i detta en äkta gammal-nordisk kvinna, och hvad hon angående de sina.
anade, slog säl- lan fel.
Sönernas liksom döttrarnas kamrater om- fattade hon med moderlig välvilja, och de slöto sig i gengäld med förtroende till hen- ne.
Hon förstod så väl de iinga, därför a t t hon till sinnet alltid var jämnårig med sina barn.
Detta var kanske, mänskligt sedt, bå- de hennes lycka och olycka, ty därför a t t hon glömde, a t t lifvets sommardagar voro förbi, tänkte hon aldrig på a t t spara sig.
Endast någon enda gång undslapp henne ett ord om trötthet.
Så yttrade hon, när hennes fjärde son tagit studentexamen: » Det ä r väl, a t t de icke äro flere, ty nu or- kar jag ej med längre. » I dessa sina söners och deras kamraters kamp- och segerdagar deltog hon lifligt, och sin vana trogen ville hon fira studenten så, a t t han ej glömde sin festdag.
I Göteborg brukades det ej att blomstersmycka de unga, när de väl approberade kommo ner på gården till sina där väntande fränder och vänner, men sedan fru Atterbom med en hel blomstergärd mottagit sin äldste son och dennes kamrater, blef detta snart bruket.
För hvad fru Atterbom ansåg rätt eller vac- kert, drog hon aldrig i betänkande a t t rödja väg.
Den ordnande, praktiska husmodern framlyste öfverallt, och man böjde sig för henne, äfven där hennes uppträdande icke ansågs påkalladt.
I hemmet var hon allas auktoritet, och hennes praktiska förstånd och goda omdö- me visade sig på flere områden kunna er- sätta bristande fackkunskap.
En så praktiskt dugande och mot alla hjälpsam dam kunde ej undgå att äfven för offentliga värf blifva anlitad; och så långt hon kunde, utan a t t svika de plikter som lågo henne närmare, mottog hon dessa uppdrag.
Så var hon en energisk och myc- ket intresserad ledamot af Styrelsen föl beredande af pension och lifränta åt gamla tjänare.
1897 hade hon i uppdrag a t t som en af de ledande vid utställningen i Stockholm ordna Göteborgs konstslöjdutställning och att vara en af prisdomarne för hemslöjden.
Hur väl hon förstod denna, syntes vid ett af hennes besök p å Skansen.
Medan de flesta af besökarna där i stu- gorna pliktskyldigast beundrade minnena från förgångna tider, utropade hon vid åsy- nen af det gamla husgerådet: » Kära ni, hvad detta är roligt, » och så började hon beskrif- va, huru i hennes eget föräldrahem något dylikt haft sin plats, eller vid ännu äldre saker, huru det sett ut i mormors och åld- mors tid, allt så lifligt, a t t hennes följesla- garinnor kände sig helt hemmastadda.
Majorskan Atterbom hade i allmänhet god hälsa, och blef hon någon gång sjuk, kurerade hon sig snart.
Hennes omgifning fäste därför ingen vidare uppmärksamhet vid, a t t hon några dagar före sin död kla- gade öfver ondt i armen, så mycket mindre som hon själf ansåg det för reumatism, hvil- ket hon ville bota med flitiga slag i väf- stolen.
Den 3 nov.
skulle hon fylla 60 år och vec- kan förut hade våningen för vintern blifvit iordningställd.
När majorskan söndagen den 29 okt.
kom ut till frukosten, berättade hon för sin yng- sta dotter: » Jag hörde så tydligt en röst hviska i mitt öra — du gode och trogne tjä- nare, öfver en ringa ting har du varit tro- gen; gå in i din Herres glädje, jag vill sätta dig öfver mycket — eller hur är det Hedvig, du får hjälpa mig a t t slå upp stället »; och så gick fru Atterbom in efter den bibel hon fått som flicka och läste sedan under dagen flere gånger det anförda stället i Matt.
25: 21.
På onsdagsmorgon var hennes gamla ko- kerska icke-riktigt frisk, hvarför majorskan för a t t spara henne själf gjorde torguppkö- pen.
Sedan lade hon sista handen vid hem- mets ordnande och begaf sig framåt aftonen ut för a t t besöka en sjuk.
På vägen dit kände hon sig illamående, hvarför hon i en droska återvände till hemmet.
Inkom- men i sin sängkammare, gaf hon själf order om, huru hon skulle behandlas, och den an- komne läkaren sporde hon, om hon ej fått en svårare hjärnblödning.
Han kunde ej neka härtill, men tröstade omgifningen med, a t t det därför icke behöfde vara nå- gon öfverhängande fara.
Fru Atterbom där- emot kände dödens omedelbara annalkande.
» Gud vare min ande nådig, » utbrast hon, drog smekande handen öfver dotterns, som med hennes i sin satt vid sängen, och för- lorade medvetandet.
E t t par timmar senare, den 2 nov., hade hennes friska, lifskraftiga själ lämnat det förgängliga.
När hennes äldsta dotter, hvilken för stu- dier vistades i England, eftertelegraferad hunnit hem, sof redan i det vackra hemmet, omgifven af blommor och ljus, hennes oför- gätliga moder den sista tunga, djupa söm- nen.
I ' örsamlingens kyrkoherde bjöd där frid öfver den döda, och sedan anträddes hen- nes sista flyttning upp till universitetssta- den vid Fyrisån.
I kapellet på den vackra kyrkogården jordfästes hon af doc. J.
A. Eklund, som vid hennes bår talade om det friska, fulla lifvets betydelse, när det lefves ej för oss själfva, utan för andra; och så bars kistan ut och nedsänktes i Atterbomska grafven.
Den ligger nära Carolinaparken, från hvil- ken i den höstljumma vinterkvällen sån- gerna för hjälten vid Lutzen klungo.
Det var nationens fest, den 6 nov., också den en dödsfest, men dock en segerfest, ty det goda, hvarhälst det uppenbarar sig, dör icke.
AMANDA LEFFLER.
— 3 — SMÅSKOLELÄRARINNORNAS S SAK.
OM EN VERKLIGT glädjande under- rättelse kom det, a t t Iduns redaktion välvilligt öppnat sina spalter för belysan- det af en sak, som i sanning mer än de flesta är behjärtansvärd — nämligen små- skolelärarinnornas löneförhållanden såväl på landet som i staden.
Att en snar förbättring härutinnan är lika berättigad som på det högsta af nö- den, torde följande upplysningar kunna be- visa.
Vi afse här närmast småskolelärarinnor- nas ställning i rikets tredje stad.
Under de f e m första tjänsteåren utgöres lönen af 50 kr.
i månaden.
Af denna re- spektabla summa göres dessutom ett må- natligt afdrag till pensionskassan, så att lönen på detta sätt reducerad slutligen ut- göres af 4 8 k r.
6 6 ö r e.
(Efter de fem åren blir lönen 57: 30 i månaden.)
Inga vidlyftiga haranger behöfvas egent- ligen för att bevisa, huru otillräcklig den- na är.
Siffror tala härvidlag tydligare än ord.
Beräknas inackordering efter gängse pris till 40 kr.
pr månad, så återstår — 8 kr.
och 66 öre.
Att r ä t t kunna använda dessa, så att de räcka till tvätt, kläder, skatt e t c, därtill fordras sannerligen en större beräknings- konst än den, som inhämtas i matemati- kens högsta stadium.
Hvad som blir öfver till a t t använda på den intellektuella ut- bildningen — hvilket småskolelärarinnorna såväl som hvarje framåtsträfvande individ ha behof af ' — är lätt uträknadt.
Skall då verkligen i ett land, där regeringen satt folkupplysningens höjande till sitt förnäm- sta mål, deras arbete, åt hvilka mödrarna först lämna sina små, så underskattas, a t t de betalas med en penning, så ringa a t t de omöjligt utan hjälp från sina hem kunna reda sig därpå?
E t t af de förnämsta » skälen » mot löner- nas höjande har alltid varit, » att de ha sina hem i (ifrågavarande) stad och således ej behöfva så stor lön. » I sanning ett talande argument!
Hemmen skola således bidraga till deras underhåll, och skall lönen (såsom höga vederbörande låta påskina) endast be- traktas såsom n å l p e n g a r åt välbergade familjers ' döttrar, ja, då, ' skulle vi ha skäl a t t anse den för stor.
Men detta är väl ej ur- sprungligen afsikten.
Borde det ej ur både kristlig och social synpunkt vara tvärtom, eller a t t dottern, för hvilka föräldrarna gjort uppoffringar, sedan i sin mån återgäl- dade desamma?
Och därför kännas dessa dåliga löneförhållanden mest tryckande för de småskolelärarinnor, som hafva fattiga hem och få betala sin inackordering efter gängse pris samt sålunda äro hänvisade till sig själfva.
Om b e t y d e l s e n och v i k t e n af det arbete, som nedlägges i småskolan, därom talas vidt och ofta, men ytterst sällan hö- jes någons röst för » grundläggarnas » löne- förhöjning.
Det har ofta inträffat på tal härom, a t t småskolelärarinnornas arbete jämförts med telefon-, telegraf- och fabriksarbeterskor- nas arbete, och a t t de då befunnits jämfö- relsevis högt aflönade.
Det vore önskligt, a t t man vid jämförelser ville — såsom sun- da förnuftet bjuder — taga hänsyn till ar- b e t e t s b e s k a f f e n h e t och jämföra dem med de i detta hänseende närmast stå- ende, nämligen folkskolelärarinnorna.
Hvar och.
en, som aldrig så litet sysslat med undervisning, vet huru i hög grad tåla- modspröfvande och just genom sin enfor- mighet tröttande arbetet är i skolans lägre klasser.
Vi tro, a t t alla mödrar, som själfva sysslat med sina barns undervisning, skola ge oss r ä t t härutinnan.
Småskolelärarinnornas oproportionerligt låga löner framgå bäst af följande fall.
I Malmö haiva nämligen dessa — för a t t spara stadens medel — erhållit tillåtelse att äfven läsa i 1 kl. folkskola.
I detta fall finnes alls i n g e n o l i k h e t mellan en små- och en folkskolelärarinnas arbete.
Barnan- tal lika, " lektionstid lika, hemarbete lika!
Men då en folkskolelärarinna betalas med 100 kr.
pr månad, erhåller en småskolelä- rarinna endast en tillökning af 8 kr., såle- des 57 kr.
eller knappast 25 öre i timmen.
Finnes någon rimlig proportion härutinnan?
En småskolelärarinna måste således för att s j ä l f kunna försörja sig söka sig extra inkomster.
Och just detta jäktande efter privatläs- ning etc. har af den öfriga lärarepersonalen framställts såsom ett kraftigt skäl till löne- förhöjning.
Således hänvisas småskolelära- rinnorna till det, som af den öfriga lärare- kåren anses förkastligt samt hämmande för skolarbetet!
Hvad beträffar förslag till missförhållan- denas afhjälpande, så finnes endast e t t: tillräcklig löneförhöjning.
Vi skulle kunna framdraga fakta, huru en ung kvinna nyligen — vi tveka ej a t t säga till följd af öfveransträngande n ö d t v u n - g e n privatläsning — brutits i förtid.
Och så kan ingenting sparas undan under de » goda åren ».
Taflan är mörk, men sann.
Det vore önskligt, om kvinnornas förnäm- ste målsman i vårt land, Ellen Key, ville i Idun låna sin penna åt » de smås » talan, eller att någon ville uttala sina tankar om en mi- nimilön, en lön, som kunde föda sin inne- hafvare utan försakelse af det nödvändiga- ste, då denna år efter år plikttroget upp- fyller ett mödosamt och ansvarsfullt arbete.
X. ERIK XIV I DIKTEN.
ANTECK- NINGAR AF GEORG NORDENSVAN.
RIK XIV, » sade en målare, som hette I J Figge, » Erik XIV var en snobbig kung — siden och mårdpälsar, båtfärder i månsken, rödt skägg som jag. » Allt detta till skillnad från Gustaf Adolf, som var » inte alls.
pittoresk, bara kyller och grått — och tjock och fet och religiös ... » Nå, det där får stå för Figges räkning.
Ett faktum är, a t t Erik XIV varit ett af den svenska diktningens älsklingsbarn — hvilket är ett bevis bland andra på, a t t det ej är de sympatiska och vördnadsvärda mä.nniskorna, som äro de mest intresseväc- kande och lockande till poetisk behandling.
Bland den svenska häfdens personligheter är kung Erik onekligen en af de mindre sympatiska, men detta, har ej hindrat att han gång på gång blifvit idealiserad till romantisk hjälte.
Hans olycksöde, straffet som drabbade honom i lefvande lifvet, har fått öfverskyla hans ogärningar, och hans otillräknelighet urskuldar ju n å g o t.
Som bekant började en lofvande skolyngling en kria med orden: » Vansinnig och omgifven af dåliga rådgifvare kan jag ej annat än be- klaga Erik XIV. » D e l t a g an d e har han liksom andra olyckliga r ä t t a t t fordra.
» Han har också varit föremål för deltagan- de och för försök till psykologisk förklaring från skalder och författare af både högre och lägre rang.
Gustaf III intresserade sig mycket för honom, äfven om den kungliga författaren ej kom a t t behandla hans öde i dikten.
L i d n e r gjorde det däremot i sitt sorgspel » Erik XIV », skrifvet i Paris 1781 men tryckt först 1800, 7 år efter skaldens död, och uppfördt först 1843 på dåvarande Mindre teatern i Stockholm.
Sedan har B e r n h a r d v o n B e s k o w 1827 och, J.o.hn B ö r j e s ö n 1846 och 1861 behandlat den olycklige konungen, hvar och en i t v å femaktsdramer, det förra skildrande Erik som konung, det andra som fånge.
Börjesons » Erik XIV » gjorde på sin tid stor lycka på kungliga scenen.
E d- v a r d B ä c k s t r ö m upptog år 1870 i det lilla skådespelet » En krona » Erik och Ka- rin som föremål för en dramatisk dikt.
Efter honom följde J u l i u s S e l l m a n m e d dramat » Kung Erik », uppfördt på gamla operan 1886, och nu senast ha, som bekant, A u g u s t S t r i n d b e r g framfört Erik i två dramer och A d o l f P a u l i en.
Och i romanform äro Erik och Karin be- handläde af V i l h e l m i n a S t å l b e r g (» Karin Månsdotter », 1848), af G u s t a f B j ö r 1 i n (» Prokuratorn », utgif ven anonymt 1886), af pseudonymen K a r l B l i n c k (» Erik XIV och Johan III », två romaner, 1892), af P e r T h o m a s s o n och kanske af flere.
En holländsk författare (författa- rinna?)
vid namn W a 11 i s har ock behand- lat Erik XIV i romanen » Furstegunst », som utkom i svensk öfversättning 1887.
För det manliga släktet är den lustiga parodien » Erik XIV » en gammal bekant från studentspexen.
Det är där, Karin Månsdotters fader kallas » den bekante korpral Månsdotter ».
Nu skall läsaren inte frukta a t t få till lifs någon redogörelse för alla dessa olika va- rianter af kung Eriks saga — detta är en- dast några anteckningar om den olika upp- fattning af Erik och hans samtida, som i dikterna kommer till synes och som har sitt intresse för den, som i dikten söker en återspegling af olika individualiteter och af olika tiders synpunkter och karaktär.
Ty den Erik, Lidner, Beskow, Wilhelmina, Börjeson, Björlin, Strindberg framställt - är lika många olika personer som de olika för- författarnes antal, och en hvar af dessa per- soner är en produkt af sin tids åskådnings- sätt och af sin skalds personliga tempera- ment.
Någon fotografiskt trovärdig bild af den verklige Erik XIV, sådan han gick och stod, skall man; ej vänta i n å g o n af dik- terna — en på sträng och intim historisk källforskning baserad utförlig framställ- ställning af honom finns ej i vår litteratur, äfven om ansatser åt det hållet ej saknas i rent historiska studier.
Lidner redan anger de dominerande dra- gen i Eriks personlighet, sådan denne sedan ingått i det allmänna medvetandet.
I grund och botten ädelt anlagd och rikt begåfvad men svag och misstänksam har han sin far- ligaste fiende i sitt eget jag.
I tidens stil — den för känslosamhet svärmande tidens — har han många granna ord a t t säga om ädelhet och om hjärta, och som en äkta Lidnersk hjälte fäller han — liksom för öf- rigt äfven de andra i stycket uppträdande — gärna tårar öfver alla mänskliga olyc- kor, däribland ej minst öfver tvånget a t t visa hårdhet, hvilket tvång är härskarens pålagdt.
» Ack, hvad det hjärtat sårar, att nödgas vara hård! »
— 4 - Klemmmij folo.
MATSALEN.
KAFÉET.
F R Å N D E T NYA GRAND H O T E L.
säger Erik.
(Samma känsla går igen hos Strindbergs Gustaf Vasa, fastän naturligt- vis klädd i helt annan dräkt.)
Lidners känslofulla Erik har ett allt för lättrördt hjärta, det bidrager till hans olycka: » Att, som jag har gjort, med känslor kronan bära, Det är att störta sig och folkets otack nära. » Han m å s t e bli tyrann, om han skall kunna hålla sig kvar vid makten.
» Vid Gud, jag blifva vill barbar! » utropar han.
Det är hos figurerna i detta skådespel tårögd sentimentalitet öfver hela linien.
Man gråter och mördar och fäller en tår på den mördades stoft.
Johan III:s ord, då.
han tar kronan från Erik, äro betecknande för stilen: » Hur rör mig ej hans fall!