Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hälsa Hugo. » Tigande tryckte pastorn den lilla tärda hand, som räcktes honom.
Nästa dag låg den för alltid orörlig.
1897 ort .vidfogades, utan att rättigheten att söka finge utsträckas till i landets alla delar boende fattiga och hjälpbehöf vande kvinnor.
Om en dylik fond en gåns komme till stånd, skulle därigenom tröst, glädje och hopp ingjutas i månget betryckt sinne och en stråle af lifsglädje få lysa in i många kvinnors tunga och ensamma lif.
Från en kvinnlig b a g a r e har tillsändts oss följande skrifvelse, hvilken nog torde innehålla ett uppslag att behjärta: Många reformer äro utförda och ännu flere påtänkta af nutidens goda och lyckligt lottade damer, för kvinnans utveckling i flere afseen- den, men till allt detta fordras penningar, och då är det af stor vikt att förtjäna sådana.
Genom att anlägga mindre bagerier och anställa endast kvinnliga arbetare skulle de många hundra kvin- nor, som nu samarbeta med männen i de nu- varande bagerierna, få en lycklig tillvaro emot nu.
Många flere skulle då ock få sin utkomst i bageriyrket, hvilket naturligtvis borde tillhöra kvinnan såväl i städerna som nå landet, där hon oklanderligt och uteslutande utför detta arbete.
Det inses lätt, att betydlig vinst på dylika ba- gerier skulle uppstå.
Mönster för ett dylikt bageri ha anlagts i Stockholm af fröken Erikson, Grefturegatan n:r 54, samt af fru Forsman, Bra- hegatan n-r 45, där användes en flyttbar bakugn; kallad » Bravo », som kan grädda 400 kilogram om dagen med en vedåtgång af endast 40 öre.
Dessa damer lämna säkert alla upplysningar, som kunna erfordras.
Ugnarna lära kosta, af den storleken som där användes,- 600 kr.
och kunna fås hos fabrikör Svensson, Bagvaldsbro.
Tänk, om vi kvinnor skulle få öfvertaga hela tillverkningen af brödet!
Det önskar Mry, bagerska.
Våra läxor.
l a g såg henne, den ömma, uppoffrande makan, den ädla, högsinta kvinnan, vid sin sjuke mans sida, lindrande kvalen med sitt milda, kärleksfulla deltagande, förkor- tande de långsamt framkrypande timmarna En r o p a n d e s röst.
med sin aldrig svikande glädtighet, sitt in- Stockholm har sin asyl för » pauvres honteux », nerliga, sympatiska medlidande, tröstande, landsortens städer sina större eller mindre hem styrkande, uppmuntrande, glömsk af sig själf, och välgörenhetsinrättningar, dit fattiga och sjuk- sitt eget behof af hvila och förströelse, ve- liga äldre kvinnor af den s. k. bättre klassen kunna vända sig för att finna fristad eller hjälp derkvickelse och ro, utan någon annan ön- och understöd i sin nödställda belägenhet.
Men skan än den att lian måtte lida mindre, att det finns oek inom vårt land en skara af dessa han skulle besparas alla obehag, all anled- mindre lyckligt lottade människor, som vi kalla ning till oro och bekymmer.
Tålig som » pauvres honteux », hvilka ej hafva förmånen af att tillhöra något stadssamhälle; boende på blott en sant älskande kvinna, ägnade hon landet, kunna de af flere orsaker kanske ej få sina dagar och nätter åt att aktgifva på Ella var mycket rädd att förråda något förändra vistelseort, gömda för världen och glöm- honom, lyssna till hans minsta önskningar da af världen framlefva de där sitt lif, utan att illabefinnande.
Då skulle ju mamma få veta värmas och stärkas af den kärlek och gifmild- villigt rättande sig efter hans kanske ibland det, bli utom sig och hämta hem henne.
het, som människovännerna utsträcka till alla — som ju ofta är fallet med sjuklingar — Allting var så godt och bra hos m a m m a; behöfvande och lidande, som komma inom räck- mindre billiga fordringar, aldrig klagande, hos prostens var icke alls komfortabelt, men vidden för deras blickar.
De hafva ingen att aldrig hysande en tanke på sig själf.
Jag vända sig till för erhållande af hjälp.
Vänner såg henne sålunda under en följd af år, orons där var roligt.
och släktingar hafva måhända tröttnat eller ge- och smärtans tunga år, gå pröfningens väg nom motgångar, sjukdom eller dödsfall själfva Safven steg i björkstammarne.
Marken tog en lätt skiftning i grönt.
Solen lyste blifvit urståndsatta att bringa vidrfre hjälp, och stilla fram, och jag tyckte mig kring hen- landtkommunerna hafva sina många understöds- så där omutligt klart, som hon gör det på tagare, för hvilka » kassan » endast räcker till att nes panna se likasom en gloria strålarna från vårsidan.
Då stod Ella en dag på förstu- lämna ett ringa bidrag till det nödtorftiga uppe- en sann och ädel kärlek, en aldrig svikan- gutrappan och matade dufvorna.
De voro hället.
Leivande i ett dagligt ekonomiskt be- de trohet, en själfförgätenhet utan alla grän- Ofrivilligt runno mig därvid i minnet Hugos skötebarn — och så hade de blifvit tryck och af omständigheterna tvingade till en ser.
motbjudande skuldsättning, blir för dessa öfver - hennes.
Tamare dufvor kunde ej finnas.
Sire- gifna dagen tung och bitter; hopplöst och mod- kardinal Wisemans ord på dödsbädden: » Jag känner mig lik en skolgosse, som kan na och Gloria brukade sitta på axeln och löst motses framtiden.
— — — sina läxor och nu reser hem för att fira ta hvetebrödet ur mun på Ella, och Don Den, som nedskrifvit ofvanstående, vill af var- Quixote och Bayard följde med in i rum- maste hjärta bedja de människovänner, som För- ferierna, » och jag tänkte: hon håller nu på men, där de voro lika hemmastadda som i synen gifvit medel och makt, att tänka på dessa med sina läxor, dessa svårlärda läxor, som landsbygdens stackars fattiga, hvilka måhända vi alla måste genomgå för att en gång vinna dufslaget.
genom sjuklighet eller en framskriden ålder äro betyg i den sista stora maturitetsexamen.
Då kom prostinnan ut och ställde sig att oförmögna att försörja sig själfva.
Tidningarna se på, hur Ella, som stod midt i solens omnämna ofta, huru ädelsinnade och tiarmhärtiga Och lifvet har för oss många sådana lä- strålande ljusflöde, matade dufvorna.
Hvad personer skänka stora summor till milda stiftel- xor, bittra, motbjudande, svårfattliga läxor, ser och välgörenhetsinrättningar så väl i hufvud- var det för en förändring i det unga ansik- staden som landets öfriga städer.
Om någon vid och det vill till att vi för att icke tröttna tet med sin gloria af gyllne hår?
De blå en sådan utdelning också ville tänka på lands- eller uppgifvas rätt må fatta innebörden ögonen hade det icke-jordiska uttryck, bygdens pauvres honteux!
Vore början en gång af dem och det pris som är fäst därvid, som ibland blixtlikt röjer sig hos dem, hvil- gjord, så skulle nog fortsättningen växa fram nämligen vår egen andliga utveckling och därur till en räntebärande fond, hvaraf berätti- kas dagar redan äro räknade.
gade sökande skulle erhålla bidrag i mån af förädling, vårt oupphörliga framåtskridande Prostinnan blef offer för en förfärande tillgångar och antal sökande, och önskligt vore från mörker till ljus, från lidande till säll- ångest.
Så hämtades doktorn och — mamma.
att ingen bestämmelse om viss trakt eller hem- het.
IDUN 1897 Man kan lätt föreställa sig att den en- gelske prelaten, för att kunna fälla ett ytt- rande sådant som det här ofvan anförda, måste hafva pröfvat lifvets många bittra erfaren- heter och därigenom kommit till en andlig mognad, som förvissade honom om det pris han eftersträfvat, ferierna i det himmel- ska fadershuset.
Och för hvar och en af oss, som icke tro på den ändlösa sömnen, utan äro nog lyck- liga att kunna fästa vårt hopp vid en fort- satt tillvaro efter detta jordelifvets slut, där vi med dem vi älskat och sympatiserat med här nere skola allt mer och mer ut- vecklas till fullkomning och förädling, tills vi vinna vårt mål och blifva hvad vi från tidens början voro utsedda till, för hvar och en af oss är det af vikt, huru vi lära våra läxor, de läxor lifvet ger oss, hvar och en i sin stad och på sitt sätt, på det att det slagg, som vidlåder oss, må mer och mer försvinna och vår andliga människa må ut- bildas till den idealmänniska vi ursprung- ligen voro ämnade till.
Detta skola » våra läxor » förhjälpa oss till, och besinna vi blott detta rätt, så förlora de mycket af sin udd och blifva oss mindre motbjudande, ja, kan- ske till och med kära.
Vi veta, att utan dessa läxor skulle vi aldrig hinna den and- liga mognad, vi dock så gärna eftersträfva, och därför se vi också en och annan from pilgrim med glädje böja sig under det kors, som kan synas andra utomstående så tungt, ja, outhärdligt att bära.
Iduns porträttgalleri skänker oss många dyrbara, uppmuntrande och stärkande lär- domar till hjälp i vårt sträfvande härutin- nan, ty ett ädelt fördöme är att likna vid en stödjande hand i lifvets irrgångar, och till detta porträttgalleri kunde med skäl äf- ven min i anonymitetens slöja höljda hjäl- tinna räknas, alldenstund hennes föredö- me är af samma verkan för alla dem, som med henne komma i beröring.
Lifvets stig är, som vi redan sagt, ej all- tid strödd med rosor, såsom vi i början af vår vandring så gärna vilja föreställa oss, och ju längre vi komma fram på den, desto oftare såras vår fot af törnen och ojämnheter och vi känna oss mången gång trötta och uppgifna.
Men må vi då ihåg- komma, att allt detta är blott läxor, som vi till vår egen och andras nytta hafva att genomstafva och inlära, och att, då vi som flitiga skolbarn allvarligt arbeta därpå, vi ock en gång, likt den engelske prelaten, skola kunna fröjda oss åt de väntande ferierna.
För damvärlden ej minst torde den nya sevärdhet, som tillförts hufvudstaden genom den i dagarne öppnade s k. Birger-Jarls-passagen, blifva till lockelse och en flitigt besökt prome- nad- och affärsled.
Länge har man gått och stir- rat på inskriften » Passage Birger Jarl » öfver por- tarna till hörnhuset nr 9 Birgerjarls- och nr 10 Små- landsgatan, och att meningen vore att här få en be- kväm och treflig gatugenomgång bade man ju ganska klart för sig.
Men hur det inre tedde sig, därom hade man ingen aning.
Då man kom- mer in genom den ståtliga porten i romersk stil, finner man att nedre våningens gård är apterad till en med glas öfverbyggd genomgång, som leder tvärs igenom bygnaden från Smålandsgatan till Birgerjarisgatan.
A ömse sidor om denna breda, ljusa gång äro i rad placerade butiker med stora utställningsfönster och afdelningar för montrer af allehanda slag.
De fria delarna af passagens väggytor äro afsedda för brokiga skyltar och re- klamer, hvarjämte noga speglar här och hvar äro uppsatta.
En bland de största butikerna är för 15 närvarande upptagen af Svenska segelsällskapel.
som där anordnat en utställning af båtmodeller, hedersskänker och priser.
Dessutom kommer ett elegant kafé i pompejansk stil att i passagen an- ordnas.
Konsert gifves i afton i Vetenskapsakademien af bassångaren T. Hof er med biträde af konsert- mästaren Aulin.
Våra damers släp.
De långa promenad- kjolarnes - gatsopardagar torde nu snait vara räk- nade — ej en minut för tidigt!
Åtminstone tyc- kes själfva vår Dräktreformförening, understödd af hrr läkare och annat förståndigt folk, nu på allvar ämna upptaga striden.
Om måndag afton hålles sammansvärjningsmöte på Läkarsällskapets lokal.
Se för öfrigt den närmare inbjudningen i vår annonsafdelning!
Herden och herdinnan.
&lt;|.
o Fru Ada FalUtedt, elev af madame Marchesi, meddelar, såsom synes af vår annonsafdelning, undervisning i solosång.
Fru Fallstedt har un- der tre vintrar studerat sångkonsten i Paris un- der den berömda lärarinnans ledning och är en- ligt - hennes utlåtande » une chanteuse fort di- stinguée. » * Teater och musik.
operan återupptager i dag fredag » Val- kyrian », som sistlidet år rönte så stor och be- rättigad framgång härstädes.
Vasateatern uppförde i tisdags för första gången ett skådespel i fyra akter, » Ungdomslek », af ano- nym dansk författare.
Stycket har i Köpenhamn gjort liflig framgång och syntes äfven här slå an, delvis med allt skäl.
Ett dilettantarbete som det lär vara och nog äfven i mycket verkar, röj ei- det dock en obestridlig författartalang, har par- tier af friskt flödande humor — särskildt i den ypperliga andra akten — tecknar flere präktiga typer och scener ur kust- och fiskarlif, har med ett ord här och hvar en fläkt af uppfriskande hafsbris öfver sig, som mellan fönstergardinerna i den landtliga fisklägeskrogen — där den med berömvärd illusion spelar genom tre hela akter — med sin stämning tränger ända ut i salongen.
Utom dessa friskare element rymmer stycket vis- serligen ock bastanta tillsatser af både skepps- brott, kärleksve och hjältedöd — ja, till och med på köpet en ej så oansenlig järnvägsolycka.
Men dessa brokiga taflor torde nog endast bidraga att skänka det hela en bred popularitet såsom ett väl lagadt och underhållande folkskådespel.
Utförandet, om hvilket vi måste yttra oss i all korthet, var för öfrigt förträffligt.
Den originelt tecknade figuren, artistsjälen och strandbykröga- ren Siems, samt hans gudsnådeliga harpa till hustru fingo i hr Eliasons och fröken tiustans präktiga framställning leivande lif.
Högt lofvas förtjänar ock fröken Lundeqvist som deras dotter, den unga krögarflickan med sina naturbarnsfa- soner från sjöbodarne, men sitt olyckliga bjärte- svärmeri från Köpenhamn.
Hr de Wahl var en utmärkt ädel förste älskare — alldeles för god naturligtvis för denna jorden, från hvilken han ock under en hel chorus af kvinnosnyftningar hämtas i sista akten; och fröknarna Gottschaik och Borgström representerade med segervan fram- gång olika facer af » das ewig weibliche » i huf- vudstadsparyr.
Till sist en honnör för regissö- rens arbete, förty iscensättningen var mönster- gill.
Vi tro, att programmet skall stå sig en god tid framåt.
Aulinska kvintettens tredje kammarmusiksoaré ägde rum i tisdags inför en talrik och intresse- rad publik.
Programmet inleddes med en rätt anslående stråkkvartett, hvars egendomlighet lig- ger däri, att.
hvar och en af dess fyra satser har sin särskilde kompositör, alla ryssar, hvilka be- handlat ett och samma motiv.
De fyra ryska tonsättarne voro Rimsky-Korsakow, Liadow, Borodine och Glazuonow.
Följde så en piano- kvintett i c-dur af dansken Louis Glass, en fan- tasirik tonsättare, som till fullo behärskar sina instrument och förstår att framkalla märkliga effekter.
Kvintetten föreföll stundom något lång- dragen och erbjöd mångenstädes svårigheter i ut- förandet, hvilka dock erkännansvärdt öfvervun- nos.
Pianostämman sköttes öfverlägset af hr Stenhammar. '
Efter nyssnämnda något oroliga tonverk kände nog mången det som en hvila att få höra Schuberts härliga af melodier flödande stråkkvartett i a-moll, op. 29, hvilken upptagits för att fira minnet af tonsättarens födelse för hundra år sedan.
Kvartetten erhöll ett briljant utförande och väckte det lifligaste bifall.
Miniatyr af Elsa Lindberg.
K I. on var så fin och täck — kinderna rosiga och ögonen blå, rent blå som blåsippor i sol- sken.
Hufvudet höll hon en smula på sned, icke kokett, utan så att halsens linie smög sig mjuk och full af gratie upp under de små gula lockarna i nacken och gaf ett stilla, vemodigt behag åt den blå blicken, hvari det alltid låg som en outtalad fråga.
Munnen var liten, nästan hjärtformig.
Öfverläppen låg buktad som Amors spända båge, munvinklarna voro svängda uppåt, de röda läpparna lätt spetsade som till en kyss.
Hennes hvita händer voro förtjusande med de svagt rosiga, små graciösa fingrarna, som voro litet lättjefulla i hållningen.
Högra handen höll en ros — en skär ros med bakåtböjda, kupiga blad.
En stor hatt satt på det lilla fina hufvu- det — en stor, grön schäferhatt med brättet upp- böjdt på ena sidan och en yfvig, hyit plym, som i en mjuk bukt föll ned på håret.
Öfver pannan, under den gröna hatten ringlade sig små gula lockar ned mot ögonbrynens jämna, svarta båge.
Pannan var låg och smal, som om där endast kunde få rum små lätta, fladdrande fjärilstankar och hakan hade mjuka konturer med en liten leende grop midt uti.
Hennes skära klädningslif med de halfkorta ärmarna slutade i en liten blygsam, fyrkantig ur- ringning, där tog halsen vid, smärt och fin, böjd litet framåt, som när man lyssnar efter någon, väntar på någon.
Så stod hon dag ut och dag in med de små nätta fötterna i skor med guldspännen placerade på en grön tufva, alltid lika ung och fager med sin skära ros i handen, och så skulle hon stå än- nu i många år, tills hon gick i kras.
Hon var så bräcklig, spröd och fin.
Hon var af äkta, sachsiskt porslin — ett riktigt litet konstverk, sade man — en liten sirlig herdinna i halfkort, ljus- röd kjol och grön schäferhatt — en liten her- dinna utan herde.
I stället för sin lilla herde hade hon bredvid sig en kines.
Han passade ej alls till henne, han var ej danad af det sköra, fina sachsiska pors- linet, som så lätt knäckes.
Han var af något slags tjock och stark blandning och höll att riktigt ruska uti.
Hans kropp bildade nästan en fyrkant, som han satt där hopkrupen med benen korslagda.
Det såg ut, som om han ej hade någon hals, ty det stora, klumpiga hufvudet var nedsjunket mellan de uppdragna axlarna.
I dess ställe kun- de han nicka med det, om man gaf honom en puff i nacken, nicka fort och gladt, om det var en liten häftig puff, nicka långsamt och gravite- tiskt, om puffen var stor och hastig.
Han hade små elaka, svarta ögon, som sutto litet snedt under ögonbrynen, hvilka drogo sig uppåt, och från den långa öfverläppen under den korta näsan hängde ett par långa svarta mustascher ned öf- ver munnen.
Den lilla fina, nätta herdinnan och den fula, klumpiga kinesen — det var ett omaka par.
Det sade jag också alltid åt tant Ursula, som hade ställt dem sida vid sida på sin byrå.
Men då svarade hon endast » nej » och » barnsligheter! » Tant Ursula — hon var lång och rak och allt var hos henne som linieradt efter en linial.
Från den raka benan var håret nedkammadt som i två raka gardiner, hennes tunna näsa gick nedåt som ett rakt, lodrätt streck och munnen var ett enda långt streck i vågrät riktning.
Det var en mycket bestämd mun.
Tant Ursula var visst född med ett » nej » uti den och ett » nej » fanns där alltid till reds att uttalas när som helst, och uttalades det ej, så kunde man se, att det fanns där ändå bakom det långa, vågräta strecket.
Tant Cordula hade en precis likadan mun som tant Ursula — ett enda långt, vågrätt streck med » nej » bakom.
Tant Cordula var syster till tant Ursula,Tmen liknade henne för öfrigt ej, åtmin- stone till utseendet.
Tv var tant Ursula uppdra- gen efter raka linier, så hade man till tant Cor- dulas konstruktion uteslutande användt cirklar.
Tant Ursula och tant Cordula bodde tillsam- mans och trots alla de » nej », som de långa, raka munnarna utbytte sinsemellan, fortsatte de att bo tillsammans och förarga hvarandra.
IDUN 16 1896 kanske dessa » nej » hade blifvit för dem Det var naturligtvis jag, som upptäckte det ett oundgängligt lifsbehof och de kände sig upp- där veka och längtande i den lilla porslinsherdens lifvade af dem liksom gamla parhästar af jämt ögon.
Tant Cordula sade förstås » nej! » och fördelade, små trefligt kittlande piskslängar.
» barnsligheter! » En familj etidninff sådan som Idun, Tant Ursula och tant Cordula hade tillsam- I det lilla rummet, där herden och herdinnan mans en liten våning på tre rum, som voro små stodo, hängde det en vinkelspegel.
Det var en spridd och läst i de vidaste kretsar öfver hela lan- som tilltäppta askar och med taket tätt öfver.
lycka för de två, t} ' uti denna kunde de genom det, måste ovillkorligen vara det allra lämpligaste De voro fulla af gamla möbler, arf från föräldra- reflexionen af speglarna bakom dem se hvaran- och närmast till hands liggande organet för alla vigde hemmet, stelt och symmetriskt ordnade I de tre dras spegelbilder, då de föröfrigt voro bortskym- tillkännagifvanden om ffidite, förlofvade, rummen gingo tant Ursula och tant Cordula da- da för hvarandra genom allehanda föremål.
— och döde.
För visso är det just damerna in- gen lång och nöpo, rättade och jämkade på allt Det var naturligtvis åter jag, som inbillade mig, om familjerna, som med det lijiigaste intresset j ' olja dessa tilldragelser inom hemmets värld, hvilka ge- Pet, som den ena satte si, kom den andra ögon- det.
nom det knappa annonsspråket dock uttrycka och blickligen och jämkade så.
Sålunda gåfvo de » Precis som om porslinsdockor kunna se!
innebära så mycket, och annonser af detta slag, in- hvarandra ständig sysselsättning och hade det Nej! » sade tant Ursula — och tant Cordula sade förda i Idun, träffa där i vidare utsträckning den smågnatigt och trefligt på sitt sätt.
också » nej! » intresserade familjepubliken öfver hela vårt land Nu var det så, att tant Ursula hade fått ärfva När jag som barn hälsade på tant Ursula och tant än genom något annat svenskt tidningsorgan.
efter det gamla föräldrahemmet den lilla vackra Cordula, gladde jag mig ändå alltid åt den där Under rubriken » Familj ' emeddelandenyi ha vi där- herdinnan, men tant Cordula hade ärft hennes vinkelspegeln, och ofta tänkte jag, hvad de måtte herde.
Tant Ursula hade en byrå i empirestil längta att komma tillsamman, de, som nu en för anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår med konturerna rakt linierade alldeles som på gång äro ett par — längta att få stå sida vid annonsbilaga för dylika annonser och för dem fast- hennes egen figur, på byrån ställde hon herdin- sida på samma byrå, ty det skall man göra, om ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt nan och bakom henne en spegel med smal guld- man är ett par.
Och hör man en gång tillsam- annars beräknade annonspris eller för födelse- ram.
Men så tyckte hon, att det såg ensamt ut, mans af naturen, så är det visst bättre att gå i annons kr.
1: 50, för förlofnings- och vig- och därför placerade hon den fula kinesen bred- kras än att dömas till att stå på hvar sin byrå selannons kr.
2: — och fór dödsannons in- om ram kr.
5: —, ett pris som måste betrak- vid henne.
- och endast få se hvarandra i speglen.
tas som synnerligen moderat, då hänsyn tages till Tant Cordula hade äfven ärft en byrå, men den En gång föreslog jag verkligen tant Ursula och vår upplagas ovanliga storlek och den jämna och var i rococo, svängd och rundad efter cirkel som tant Cordula att flytta herden och herdinnan till- utbredda spridning tillkännagifvandet därigenom hon själf, på den hade hon ställt herdinnans lilla sammans på samma byrå, men tant Ursula och Redaktionen af Idun.
herde.
Han fick äfven en spegel bakom sig — Cordula brydde sig ej en gång om att svara, de erhåller.
en spegel med smal guldram, maken till tant, sågo endast på mig, och det fanns ett stort » nej » Ursulas.
— Den lilla herden hade ingen bredvid i deras långa, raka munnar.
— Tant Cordula hade väl tyckt, att han som Så stod den lilla herdinnan alltjämt med fram- karl godt kunde stå ensam och ensam blef han.
sträckt hals, som när man lyssnar efter någon, Innehållsförteckning.
Det var en vacker gosse, danad af det fina, väntar på någon, och såg in i vinkelspegeln på bräckliga, sachsiska porslinet som den lilla herdin- herden med en outtalad fråga i blåsippeögonen.
Våra ministerfruar.
(Med porträtt af grefvtiman nan, lätt och sirligt gjord som hon; de vora ju Den skära rosen, hon höll i handen, fick hon al- Anna Douglas, f. Ehrensvärd, friherrinnan Hulda Aker- hielm, f. Nyström, fru Hilda Wikblad, f. Norden, f r u He- drig gifva honom, och kyssen, hon räckte honom också ett par, ' fastän tant Ursula och Cordula lena Gilljam f. Forssberg).
— Skaldens gamla lampa; poem placerat dem på hvar sin byrå.
Han var röd och med spetsade, röda läppar, kom han aldrig och af Chicot.
— Kvinnornas utställning.
— Middagar i socie- hvit som en flicka, nästan för vacker och skär tog.
Han stod kvar på sin byrå och såg endast teten; af .Ave.
— Fashionabla bröllop.
(Med porträtt af för att vara karl, men som han var en herde och tilibaka på henne i vinkelspegeln med något läng- grefve Magnus Br.ihe och grefvinnan Anna Brahe, f. Nor- denfalk).
— På stjärnevingar; skiss för Idun af Vera.
— af porslin, så hörde det väl till.
Han hade svart tande och vekt i ögonen.
B yrå: KlSLra.bergsgata.il 54, en tr. A n n o n s pr is: 25 öre pr petitrad (
Ingen !8snummerförsäljning.
O, t y s t a kraft-, s o m utan s k r y t och buller målet når, en v ä g för ljuset mägtigt b r y t!
T y om än tusen år 2:dra årg.
TJtg-ifningrstid: hvarje helgfri fredag.
den s t o l t a k l i p p a n t r o t s a r dig, snart l i k v ä l böjer h j e s s a n sig och faller för din m a k t till slut, f a s t o h ö r d du ditt v e r k f ö rt u t!
irrans Om konsten att vara gäst.
ommaren är inne och dermed också den tid, som mer än någon annan erbjuder tillfällen att visa och emottaga gästfrihet.