Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte svanorna och gässen häcka en mängd vadare, ett par Lestris-arter, en uggla m. fl. på Gåslandets slätter, samt en eller annan tejst eller mås på strandklippornas krön.
För öfrigt är fogellifvet här vid sjelfva kusten temligen fattigt.
Åtminstone saknar man de vika fogelfjell, som med sina millioner invånare, med den strid och det kif som der råda, vanligen gifva en så egendomlig prägel åt de högnordiska kustklipporna.
Verkliga alk- och kryckjefjell har jag på Novaja Semlja först sett längre norr ut, vid södra stranden af Besimannaja bay.55
Oaktadt Gåslandet, sedt från afstånd, tyckes vara alldeles jemnt och lågt, höjer det sig dock från kusten inåt landet långsamt och vågformigt till en med otaliga grunda sjöar öfversållad grässlätt af omkring 60 meters höjd.
Slätten stupar nästan öfverallt mot hafvet med en tvärbrant, 3 till 15 meter hög afsats, nedanför hvilken under vinterns lopp bildar sig en väldig snödrifva eller s. k. snöfot, som först sent bortsmälter.
Verkliga isbräer finnas här icke och ej heller några erratiska block, som skulle antyda, att förhållandet fordom varit annorlunda.
Ej heller synas några snöbetäckta bergstoppar från hafvet.
Man kan derför en viss tid på året (under hela augusti månad) segla från Norge till Novaja Semlja, göra jagtutflygter derstädes och återvända utan att hafva sett spår af is eller snö.
Detta gäller visserligen endast om den lågländta delen af södra ön, men visar i alla fall huru oriktig den allmänt rådande föreställningen om Novaja Semljas naturförhållanden är.
Redan i slutet af juni eller början af juli blir större delen af Gåslandet nästan snöfritt, och kort derpå utvecklar den arktiska blomsterverlden under några få veckor all sin färgprakt.
Torra, gynsamt belägna ställen täckas nu med en låg, men mycket rik, af intet högt gräs och inga buskar dold blomsterbädd.
På fuktigare ställen möter man verkliga gräsmattor, hvilka, åtminstone sedda på afstånd, likna gröna leende ängar.
Till följd af den tidsförlust, som förorsakats af dröjsmålet under seglingen utmed norska kusten och uppehållet vid Måsö, hunno vi ej denna gång landstiga, utan fortsatte genast vår färd längs Novaja Semljas vestkust mot Jugor
Schar under ett för det mesta härligt och stilla väder.
Hafvet var fullkomligt isfritt och landet bart, på några mindre i dälderna qvarliggande snöfält när.
Här och der sågos äfven vid de branta strandafsatserna lemningar af vinterns snöfot, hvilka ofta, då de nedre luftlagren voro starkare uppvärmda af solen, hägrade starkt, så att de på afstånd sågo ut som väldiga, mot hafvet brant afslutade isbräer.
När vi kommit längre söderut, hade vi i det klara vädret en god utsigt öfver Waigatsch-ön.
Denna tycktes, sedd från hafvet utanför vestkusten, bilda en jemn grässlätt, men när man nalkades Jugor Schar, såg man, att på östra sidan af ön framgingo låga höjdsträckningar, troligen de sista utgreningarna af det under namn af Paj-koi kända norra utsprånget från Ural.
Då vi voro utanför inloppet till Jugor Schar, varskoddes en ångbåt.
Efter många gissningar igenkändes Fraser.
Jag blef i början ganska orolig och fruktade, att en olycka inträffat, då den nu ångade en kurs rakt motsatt dess bestämmelse, men fick, då kapten Nilsson kort derpå kom om bord, veta, att han endast gått ut att söka oss.
Express och Fraser hade sedan den 20 väntat oss vid den utsatta mötesplatsen.
De hade den 13 juli lemnat Vardö samt lika litet som vi mött någon is under öfverresan.
Vega och Fraser följdes nu åt till hamnen vid Chabarowa, der ankaret fäldes den 30 juli om aftonen på 14 meters djup och lerbotten.
Lena saknades ännu.
Vi fruktade för, att den lilla ångbåten haft svårt att reda sig i den sjö, som mötte på andra sidan om Nordkap.
En brottsjö hade till och med på den större Vega slagit öfver relingen och brutit sönder en af de på däck surrade kistorna.
Vår fruktan var dock obefogad.
Lena hade gjort sina konstruktörer samt
Motala verkstad heder och redt sig bra i sjögången.
Orsaken till dröjsmålet hade varit en kompassdeviation, hvilken till följd af jordmagnetismens ringa horisontela intensitet i dessa nordliga breddgrader varit större än den, hvilken erhölls vid de undersökningar, som för ändamålet anstäldes innan afresan från Gröteborg.
Den 31 kastade
Lena ankar bredvid de andra fartygen, och hela vår lilla ishafseskader var således nu samlad vid den utsatta mötesplatsen.
Chabarowa är en liten by, belägen på fastlandet söder om Jugor Schar, vester om mynningen af en mindre, vissa tider ganska fiskrik elf.
Om sommaren är stället bebodt af en hop samojeder, som låta sina renhjordar beta på Waigatsch-ön och den kringliggande tundran, samt af några ryssar eller förryskade finnar, hvilka hitkomma från Pustosersk för att idka byteshandel med samojederna och för att med dessas hjelp fiska och jaga i det kringliggande hafvet.
Om vintern drifva samojederna sina hjordar till sydligare trakter, och handelsmännen föra sina varor till Pustosersk, Mesen, Archangel m. fl. ställen.
Det har troligen så tillgått sedan århundraden tillbaka, dock hafva de fasta bostäderna först på senare tider blifvit uppförda.
De omtalas nämligen ej i beskrifningar om holländarnes resor till dessa trakter.
Nu består byn, eller »Samojedstaden» såsom fångstmännen storståtligt kalla den, liksom andra stora städer af tvenne stadsdelar, de förnämas stad – några af trä uppförda och med platta torftak täckta kojor – och folkqvarteret, en hop smutsiga samojedtält.
Dessutom finnes der en liten kyrka, vid hvilken, liksom flerstädes på stranden, votivkors äro uppresta.
Kyrkan är ett trähus, som af en mellanvägg indelas i tvenne afdelningar, af hvilka den inre, den egentliga kyrkan, är föga öfver 2 ½ meter hög och ungefär 5 meter i qvadrat.
På östra väggen finnes, under den tid trakten är bebodd, en mängd af fångstmännen för tillfället uppstälda helgonbilder.
En bland dessa, som förestälde St.
Nikolaus, var ganska dyrbar, af drifvet förgyldt silfver.
Framför bilderna hängde stora buckliga gamla kopparlampor eller snarare ljushållare, liknande omvända, på tre kedjor upphängda bysantinska kupoler.
De voro fullsatta med en mängd smala och några få tjocka vaxljus, som vid vårt besök tändes.
Strax ofvanför det ställe, der vi landstego, funnos en mängd slädar, lastade med varor, hvilka de ryska handlandena här tillbytt sig och som nästa höst skulle afgå till Pustosersk.
Varorna utgjordes hufvudsakligen af tran samt skinn af fjellräf, vanlig räf, hvitbjörn, varg, järf, ren och säl.
Björnskinnen hade ofta en mycket tät, hvit vinterfäll, men de voro förderfvade derigenom, att hufvudet och labbarne blifvit afskurna.
Några af de vargskinn, som man visade oss, voro äfven synnerligen täta och vackra.
Vidare hade handelsmännen samlat betydliga förråd af gåspennor, fjäder, dun och vingar af ripor.
Hvad dessa senare skulle användas till, kunde jag ej få reda på.
Man sade mig blott, att de skulle säljas i Archangel.
Kanske gå de derifrån till vestra Europas modehandlare för att sedan användas såsom prydnader på våra damers hattar.
Ripvingar uppköptes för öfrigt redan 1611 vid Pustosersk af engelsmän.56
Derjemte såg jag bland deras förråd hvalrosständer och linor af hvalrosshud.
Märkligt är, att dessa varor redan omnämnas i Otheres berättelse.
Chabarowas kyrka.
Efter fotografi af L.
Då jag sjelf ej var tillräckligt mäktig det ryska språket, anmodade jag hr Serebrenikoff att af här varande ryssar taga reda på lefnadssättet och hushållningen på platsen.
Han har till mig derom meddelat följande:
Byn består af några kojor och tält.
I kojorna bo nio ryska husbönder med sina arbetare, hvilka äro samojeder.57 Ryssarne medföra dit hvarken hustrur eller barn.
I tälten bo samojederna med sina familjer.
De nämnda ryssarne är hemma i byn Pustosersk vid
Petschorafloden, hvarifrån de afresa strax efter påsk, och anlända till Chabarowa omkring slutet af maj månad, sedan de tillryggalagt en väglängd af mellan 600 och 700 verst.
Under uppehållet i Chabarowa sysselsätta de sig med renskötsel, hvalfångst och byteshandel med samojederna.
Allt husgeråd och alla handelsvaror frakta de med sig hemifrån på slädar dragna af renar, och då i Chabarowa finnes ett eländigt och förfallet bönekapell, så medföra de äfven bilder af St.
Nikolaus och andra helgon.
Den helige Nikolaus figurerar till och med såsom delegare i ett bolag för hvalfångst.
En del af deras renar lemnas under sommaren på Waigatsch, och ännu efter ankomsten till Chabarowa föras renar öfver isen till denna ö.
Mot slutet af augusti, då kylan börjar inträda, drifvas renarne simmande öfver Jugor Schar från Waigatsch till fasta landet.
Inemot den 1 oktober g. st. återvända ryssarne med sina renar till Pustosersk.
Waigatsch-ön anses af dem såsom en särdeles god betesplats för renar; derföre låta de en del af dessa under uppsigt af några samojedfamiljer öfvervintra på ön, hvilken prisas äfven derföre, att renstölder derstädes icke förekomma.
Dylika begås deremot ofta af samojeder på fastlandet.
Sedan trettio år tillbaka har den sibiriska pesten härjat svårt bland renarne.
En ryss berättade, att han nu egde blott två hundra renar, då han för några år sedan hade tusen; och detta bekräftades af de andra ryssarne.
Äfven menniskor angripas af denna sjukdom; så hade två eller tre dagar före vår ankomst en samojed och hans hustru ätit kött af ett sjukt djur, till följd hvaraf qvinnan dött påföljande dag, och mannen låg ännu sjuk och skulle troligen, såsom folket på platsen sade, komma att duka under.
Några af samojederna anses såsom rika, t. ex. stammens »äldste» (starschina), hvilken har ett tusen renar.
Samojederna sysselsätta sig, liksom ryssarne, äfven med fiske.
Om vintern begifver sig en del af dem öfver Ural till vestra Sibirien, der »säden är billig», och en del går till Pustosersk.
De nio ryssarne bilda ett bolag (artell) för hvalfångst.
Detta består af 22 andelar, af hvilka två tillfalla den helige Nikolaus och de öfriga 20 fördelas mellan delegarne.
Bolagets vinst uppgår vanligen för fångsttiden till 1,500 à 2,000 pud tran af hvithvalen (belugan), men detta år hade ingen fångst blifvit gjord på grund af uppkomna misshälligheter mellan bolagsmännen.
Inom det ryska »artell» lyder nämligen såsom regel:
»samma skyldighet, samma rättighet», och då de rika aldrig vilja foga sig efter regelns första del, är det deras öfvermod och vinningslystnad, som förorsakat strid här, såsom öfverallt annorstädes i verlden.
Hvarken ryssarne eller samojederna bedrifva något åkerbruk.
De förra köpa mjöl till sitt bröd från Irbit.
Mjölprisen äro vexlande; i år kostar varan 1 rubel 10 kopek för pud i Pustosersk.
Salt föres nu från Norge till Mesen, hvarest det kostar 50–60 kopek för pud.
Samojederna köpa nästan allt af ryssarne.
Man frågade mycket efter krut, bly, billiga skjutgevär, rom, bröd, socker och kärl (tekoppar m. m.).
De samojediska qvinnorna begagna kläde af olika färger, i synnerhet rödt.
I utbyte mot dylika varor kan man erhålla fisk, tran, renskinn, hvalrosständer och pelsverk, nämligen skinn af röda, bruna och hvita räfvar, vargar, isbjörnar och järfvar.
De ryssar, hvarom här är fråga, äro gammaltroende, men skilnaden mellan dem och de ortodoxa består blott deri, att de icke röka tobak, och att de göra korstecknet med tummen, ringfingret och lillfingret, då deremot de ortodoxa ryssarne göra det med tummen, pekfingret och långfingret.
Alla samojeder äro döpta till den ortodoxa läran, men dyrka derjemte äfven sina gamla afgudar.
Öfver tusen verst vandra de såsom pilgrimer till sina offerplatser.
På Waigatsch ligga några sådana platser, hvarest deras afgudar befinna sig.
Ryssarne kalla dessa afgudar »bolvany».58
För öfrigt äro så väl ryssarne som samojederna mycket fördragsamma i sin tro.
Ryssarne säga t. ex., att samojederna tillägga sina »bolvaner» samma betydelse, som de sjelfva fästa vid sina helgonbilder, och finna deruti intet anstötligt.
Samojederna hafva sånger och sagor, i hvilka bland annat deras vandringar behandlas.
Samojeden har en eller flere hustrur; äfven systrar kunna vara gifta med samme man.
Giftermålet ingås utan alla högtidligheter.
Hustrurna betraktas af männen såsom lika berättigade och behandlas derefter, hvilket är ganska märkligt, då ryssen liksom alla andra kristna folk betraktar qvinnan såsom i vissa afseenden mannen underordnad.
Jag besökte stället första gången i början af augusti år 1875.
Man firade då en rysk helgdag, och vi kunde redan på långt håll från sjön se talrika ryssar och samojeder, som stodo i grupper på stranden.
Då vi kommit närmare, funno vi dem sysselsatta med flere olika slag af lekar, och oaktadt det väl var första gången i mannaminne, som europeiska herremän besökte deras »stad», läto de knappast mer störa sig i sitt förehafvande, än om några främmande samojeder plötsligt sällat sig till deras lag.
stodo i en krets och kastade turvis ett jernstycke, formadt ungefär som en merlspik, mot jorden, hvarvid konsten bestod deri att få den hvassa ändan af jernet att träffa innanför en på marken utlagd ring, så att det blef stående i jorden.
Andra voro sysselsatta med ett spel snarlikt vårt kägelspel, andra med brottning o. s. v.
Ryssar och samojeder spelade utan åtskilnad med hvarandra.
Samojederna, små, fula, med tofvigt oordnadt hår, voro klädda i smutsiga sommardrägter af skinn, någon gång öfverdragna med en grann färgad bomullsskjorta; ryssarne (sannolikt ursprungligen af finsk stam och ättlingar af de gamle bjarmerna), Samojedisk qvinno-hätta.
1/8 af nat. storl.
stora, välväxta, med långt af olja skinande hår, prydligt benadt, kammadt och krusadt samt sammanhållet med ett pannband eller täckt af en hufvudbonad, nära liknande vidstående bild, voro klädda i långa, vid lifvet med ett bälte fasthäftade, brokiga bluser eller »mekkor».
Oaktadt den i början visade konstlade likgiltigheten, som tydligen ansågs tillhöra goda tonen, mottogos vi vänligt.
Först inbjödos vi att i tur med de andra försöka vår lycka och skicklighet i spelen, hvarvid det snart visade sig, till ej ringa fröjd för våra värdar, att vi på detta fält alldeles icke kunde inlåta oss i täflan hvarken med ryss eller samojed.
Derpå bjöd oss en af ryssarne att stiga in i hans stuga, der vi undfägnades med te, ryska hvetekringlor af ojäst deg och bränvin.
Några smärre presenter lemnades med en artig antydan om hvad som skulle vara välkommet i stället, en antydan som jag, så vidt mina tillgångar det medgåfvo, med nöje efterkom.
En fullständig endrägt var i början rådande mellan våra ryska och samojediska värdar, men den följande dagen höll ett svårt gräl på att uppstå med anledning deraf, att de förra bjödo en af oss att åka med ett i närheten af en rysk stuga stående renspann.
Samojederna blefvo mycket förnärmade häraf, men förklarade tillika, så godt sig med tecken göra lät, att de gerna sjelfva skulle köra för oss, om vi så önskade, och att de hade allvar med sin förklaring, visade de genom att då och då afbryta grälet för att med renspannen företaga en körtur i skenande fart bland tälten.
Samojedisk släde.
Efter en teckning af Hj. Théel.
Samojedernas slädar äro afsedda så väl för vinterfart på snön som för sommarfart på tundrans mossbädd och vattendränkta myrar.
Den är derför helt annorlunda byggd än lapparnes akjor.
Såsom figuren å motstående sida utvisar, liknar den fullkomligt en hög kälke, hvars rede bildar en kort och låg låda, som i beqvämlighet, stil och värme ej kan jemföras med lapparnes välbekanta fordon.
Vi hafva här tvenne alldeles olika typer för släddon.
Lapp-akjan tyckes sedan urminnes tid vara egendomlig för den skandinaviska norden; den höga släden deremot för norra Ryssland.
Sålunda finner man akjor, af samma slag som de ännu brukliga, afbildade hos Olaus Magnus (Romaupplagan 1555, s. 598); samojedslädarna åter redan i de första arbeten vi hafva om dessa trakter, t. ex. i Huyghen van Linschotens Schip-vaert van by Noorden etc., Amsterdam 1601, såsom sidobild på hufvudkartan.
Dylika höga slädar begagnas äfven på Kanin-halfön, på Jalmal och i vestra Sibirien.
Tschuktschernas slädar äro deremot, såsom synes af en bild som längre fram skall meddelas, lägre och derigenom mera lika våra kälkar eller arbetsslädar.
Lappsk akja.
Efter original i Nordiska museet i Stockholm.
Samojedisk släde och afgudar.
Efter ett gammalt holländskt kopparstick.
Vid tälten vimlade det af små svarta eller hvita långhåriga hundar, med spetsig nos och spetsiga öron.
De användas uteslutande för att valla renhjordarne och tyckas vara af samma ras som renvallhunden.
På några ställen af Hvitahafs-kusten begagnar man dock hundar äfven som dragare, men, enligt de underrättelser jag förskaffade mig före afresan till
Spetsbergen 1872 – det var då fråga om att använda hundspann under den tilltänkta isvandringen – äro dessa af en annan, större och starkare ras än de egentliga lapp- och samojedhundarne.
Strax efter det Vegas ankare fallit, gick jag äfven denna gång i land, till en början i afsigt att vid kyrkan, för bestämmande af kronometrarnes gång, taga några solhöjder.
Jag hade nämligen under 1875 års resa varit i tillfälle att bestämma detta ställes läge så noga, som med vanlig reflexionscirkel och kronometer är görligt, och erhållit det till:
Kyrkan vid Chabarowa ⎰bredd 69° 38′ 50″
⎱längd 60° 19′
49″ o. fr.
Sedan observationerna voro afslutade, skyndade jag mig att förnya bekantskapen med mina gamla vänner på stället.
Jag sökte äfven af samojederna tillhandla mig drägter och husgerådssaker, men då jag ej hade med mig varor för byteshandel och reda penningar bland dem icke tycktes vara synnerligen värderade, blefvo prisen mycket höga, t. ex. för en vacker fruntimmerspäsk 20 rubel, för en hufva med messingshängen 10 rubel, för ett par renskinnsstöflar 2 rubel, för kopparprydnader till hufvorna 2 rubel stycket o. s. v.
Emedan jag visste, att samojederna alltid under sina vandringar släpa med sig gudar, frågade jag dem, om de ej kunde sälja mig några sådana.
Alla svarade i början undvikande.
Det var tydligt, att de dels af öfvertro voro hindrade att ingå på min begäran, dels för vest-europeen smått skämdes för sina gudars beskaffenhet.
Metallglansen af några rubelstycken, som jag tillvexlat mig i Stockholm, förmådde dock slutligen en gammal gumma att åsidosätta alla betänkligheter.
Hon gick till en af de pålastade slädarne, hvilka tycktes användas som magasiner, och letade länge, tills hon fick fatt på en gammal obrukbar skinnstöfvel; ur denna framtog hon en vacker skinnstrumpa, hvarur slutligen fyra gudar kommo upp i dagen.
Efter ytterligare underhandlingar försåldes dessa till mig för ett ganska drygt pris.
De utgjordes af: en miniatyrpäsk med bälte, utan kropp; en 13 centimeter lång skinndocka med ansigte af messing; en annan docka med näsa af en viken kopparplåt; samt en i trasor inlindad, med messingsplåtar behängd sten, hvars ena kant bildade ansigtet på den menniskogestalt, det hela skulle efterlikna.
Samojedgudar.
1/3 af nat. storl.
Äfven vackrare formade gudar, dockor temligen väl gjorda, med bågar smidda af jern, har jag sett, men icke lyckats förvärfva.
I det nu ifrågavarande fallet underlättades handeln derigenom, att det gamla trollet Anna Petrowna, som sålde sina gudar, var döpt, hvilken omständighet naturligtvis af mig begagnades för att förehålla egarinnan det oriktiga att som kristen fortfarande dyrka sådant otyg som »bolvaner» och nödvändigheten att genast göra sig af med dem.
Men mina på en gång sofistiska och egoistiska påståenden möttes med ogillande af kringstående så väl ryssar som samojeder, i det de förklarade, att någon synnerlig skilnad på det hela taget ej funnes mellan samojedens bolvan och de kristnes helgonbild.
Det tycktes till och med, som om ryssarne sjelfva skulle betrakta bolvanerna som representanter för något slags samojedhelgon i den andra verlden.
Samojedisk qvinnodrägt.
Sedan gudahandeln emellertid blifvit slutförd, ehuru ej fullt till min belåtenhet, emedan jag tyckte mig hafva fått för litet, bjödos vi, liksom år 1875, af en bland ryssarne att dricka te i hans stuga.
Denna bestod af en förstuga samt ett rum, ungefär fyra meter i qvadrat och knappt två och en half meter högt.
Ett hörn upptogs af en stor spis; vid sidan deraf fans den mycket låga dörren och midt emot denna en fönsterglugg, under hvilken voro uppstälda några kistor, för tillfället tjenande som tebord.
Längs rummets båda återstående sidor voro väggfasta sängställen af bräder, beklädda med renskinn.
Fönstergluggen tycktes fordom hafva varit stängd med glasrutor, men af dessa voro nu de flesta sönderslagna och ersatta med bräder.
Man kan väl knappast förvåna sig, om glas här är en sällsynt lyxartikel.
Samojediska hårprydnader.
Genast efter det vi kommit in i stugan, började anordningarna för tekalaset.
Socker, kringlor, tekoppar med fat samt en bränvinsflaska uttogos ur ett vanligt ryskt resskrin.
Eld uppgjordes, vatten kokades och teet bereddes på vanligt sätt, hvarvid en tjock rök och svårt kolos utbredde sig i öfre delen af det låga rummet, som under tiden blifvit fullproppadt af nyfikna.
På dessa små obehag när, förflöt festen mycket angenämt under ständigt samtal, som fördes med stor liflighet, oaktadt värden och de flesta af gästerna endast med svårighet kunde göra sig begripliga för hvarandra.
Härifrån begåfvo vi oss till samojedernas skinntält, hvilka lågo afsides från de af ryssarne bebodda timmerstugorna.
Äfven här mottogos vi vänligt.
En eller annan af tältinvånarne var nu klädd med något större omsorg i en drägt af renskinn, snarlik lapparnes.
Qvinnornas högtidsdrägt är synnerligen grann.
Den utgöres af en temligen lång, vid lifvet åtsittande klädning af renskinn, så tunnt att det från midjan nedfaller i vackra regelbundna veck.
Kjolen är försedd med två eller tre olika färgade »volanger» eller fransar af hundskinn, mellan hvilka bårder af bjert färgade tygstycken äro påsydda.
Fotbeklädnaden utgöres af höga, vackert och smakfullt broderade renskinnsstöflar.
Om sommaren går man med bart hufvud.
Qvinnorna hafva då det svarta stripiga håret baktill deladt i tvenne hårknippen, sammanflätade med remmar, brokiga band och perlor, hvilka ännu der håret slutar fortsätta som en konstgjord förlängning af flätorna, så att dessa, inberäknadt de med perlor, knappar och metallprydnader af allehanda slag belastade förlängningsremmarne, nästan nå marken.
Det hela är så skickligt gjordt, att man i början vore färdig att tro qvinnorna här vara begåfvade med en alldeles otrolig hårväxt.
En massa andra knappbeprydda perlband voro dessutom ofta på ett ganska smakfullt sätt inflätade i håret eller fästade i de genomborrade öronen.
All denna hårprydnad är naturligtvis ganska tung, och än mer nedtynges hufvudet om vintern, då det skyddas mot kölden af en tjock och mycket varm, med hundskinn kantad renskinnshufva, från hvars bakre del nedhänga två remmar, fullsatta med tunga plåtar af messing eller koppar.
Den unga qvinnan pryder sig alltså äfven här såsom öfverallt annorstädes efter bästa förmåga, men fager är hon visserligen ej i våra ögon.
Hon täflar med mannen i smuts.
Liksom mannen är hon småväxt, har svart, groft, fågellikt hår, gul ofta af smuts dold ansigtsfärg, små, sneda, vanligen sura och såriga ögon, platt näsa, breda utstående kindknotor, klena, spinkiga ben samt små fötter och händer.
Samojediskt bälte med knif. 1/6 af nat. storl.
Männens drägt, som är lik lapparnes, består af en enkel, vid och lång päsk, hvilken om lifvet hålles tillsamman af ett med knappar och messingsbeslag rikligt prydt bälte, hvarifrån knifven nedhänger.
Stöflarna af renskinn gå vanligen öfver knäna, och hufvudbonaden utgöres af en åtsittande hufva, äfvenledes af renskinn.
Sommartälten, de enda som vi sett, äro koniska, med ett hål i taket för afledande af röken från den eldstad, som befinner sig midt på golfvet.
Sängplatsen är i många tält skyld bakom ett förhänge af brokigt bomullstyg.
Sådant tyg begagnas äfven, då tillgång derpå finnes, till de inre delarne af klädedrägten.
Skinn måtte just icke vara något beqvämt klädningstyg, ty det första den skinnklädde vilden, näst eldvatten och jern, tillbyter sig af europeen är tyg af bomull, linne eller ylle.
Af de polarfolk, med hvilka jag gjort bekantskap, stå renlapparne utan tvifvel högst; der näst komma eskimåerna från danska Grönland.
Båda dessa folk äro kristna och läskunniga samt hafva lärt sig att bruka och behöfva en mängd af åkerbrukets, handelns och den nutida industriens alster, såsom bomulls- och ylleväfnader, redskap af smidt och gjutet jern, eldgevär, kaffe, socker, bröd m. m.