Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
' Inackorderingen ', vanligen kallad ' mar- En sådan sonhustru, hälft engel, hälft dämon, Det är vår pligt, och pligten åtföljes alltid förr morbilden ', sade ingenting, men upphörde ett hade fru Ternitz aldrig tänkt sig, och ej heller eller senare af en redogörelse, hvilket förhål- ögonblick att räkna stygnen på sitt broderi, trodde hon, att hennes djupt känslige och lande gifver en allvarlig betydelse åt det motto, ' evighetsblommor ' benämdt, emedan det al- allvarligt anlagde son skulle blifva lycklig med en sådan qvinna.
Doktorn deremot var hvarmed vi började.
» Timmarna förgå och drig tycktes vilja blifva färdigt.
läggas oss till last ».
» Jag ber Stina gå ned på kontoret och hennes stora favorit, och innan ' den der lilla säga till, att vi vänta på honom, » sade den vackra hopptossan ' — som hon inom sig kallade hans syster — kommit dit och koll- lifliga Maria och skyndade ut i köket.
rat bort alla menniskor, hade den goda frun Efter några minuter återkom Stina med i sitt stilla sinne tyckt, att den moder vore det svar, att kamrern ' va inte inne '.
bra lycklig, som finge en sådan hedersman » Var kontoret stängdt? » frågade Maria.
» Nej, vars, å båga lampo ' sto ' å brann, till måg.
a f I d u n s f e m t e pristäfling.
Stina uppenbarade sig nu och frågade, om så han kommer fäll snart, » menade Stina.
Inom den utsatta tiden ha 43 täflingsskrifter in- Fruntimren återtogo sitt arbete, och Maria man skulle vänta på kamrern — annars var kommit.
Af dessa ha 4 rört sig inom den första lät knyppelpinnarne nästan blixtsnabbt flyga det nog ' dukdags ' och plättarne färdiga.
ämnesgruppen, omfattande uppsatser från något qvin- mellan fingrarne.
Men efter en stund sköt » Ja, jag vet inte, » började fru Ternitz.
ligt yrkesområde eller qvinlig verksamhet utom hemmet, » Jag undrar, om kamrern kan ha gått upp 7 inom den andra gruppen, » den bästa skildring ur hon bort arbetet och sprang upp.
eller uppsats öfver societets- och sällskapslif », samt ej » Nej, det här är odrägligt! » utbrast hon.
till doktorns, och då stannar han väl der — » mindre än 25 täfiat öfver det tredje ämnet, Tiden bä- » Algot har bestämdt gått bort. » Det trodde inte Stina, ty då hon var inne sta och rikhaltigaste samling af praktiska råd och på kontoret med cigarrer, som kamrern bedt » Då säger han alltid till, » afbröt modern.
rön för hus och hem ».
I täfiingen om det utsatta henne hemta i boden, var just doktorn der » För öfrigt kommer han visst nu. » extra priset för den bästa beskrifning öfver skandina- visk badort eller sanatorium ha 7 skrifter deltagit.
Någon kom uppför trappan.
Maria och talade om, att han fått sjukbud och Inom första gruppen har ingen af de insända skrif- sprang ut. '
skulle åka bort.och bad att få låna vagns- terna synts ega så framstående egenskaper, att den » Det var bara vedpojken, » sade hon miss- lyktorna, ty hans egna voro sönder, » och fas- derför ensam förtjenat det utsatta priset.
Bedaktio- nen har derför beslutat dela detta pris, så att fru lynt, » och han säger, att ingen är på kon- ligt illa lät han öfver, att han måste ut i C / ara Romdahl, Linköping, för uppsatsen: » Må exemp- toret, men lamporna brinna ännu.
Det är mörkret och halkan, » slutade Stina.
len tala! » erhåller 15 kr, och fröken Inga Schen- nästan underligt, att Algot inte skulle släckt » Nej, det här är förskräckligt, » utbrast fru felt, Vexiö, för en artikel, benämd: » Qvinlig verksam- ljusen, när han gick. » Ternitz.
» Här har någon olycka händt!
het utom hemmet », belönas med ett pris af 10 kr.
» Kanske han är uppe hos inspektörens, » Maria, Ingeborg — det står inte rätt till! » Inom andra gruppen tilldelas priset 20 kr.
åt fru Ebba Larsson, Lund, för en uppsats, benämd: ' Marmorbilden ', som tycktes lystra till nam- sade modren.
» Skicka Kalle att höra efter. » Det torde anmärkas, att vi icke kunna und- vara sömnen, men mången tillbringar nio tim- mar i sängen, under det åtta skulle vara till- räckligt, eller tio timmar, fastän hans eller hennes konstitution endast behöfver nio.
Att ligga i sängen är så lätt; det är en af de få saker, hvartill vi ej behöfva några läroböcker.
Låt oss draga in på sömnen alltså till minsta möjliga qvantitet, som fordras för en god helsa, dervid uppmuntrande oss med den tanken, att morgonstund, enligt ordspråket, har guld i mun, och dessutom medför andra skatter i sina fickor.
Resultatet Redaktionen.
:&gt;
net Ingeborg, kastade häftigt bort sitt broderi och tycktes ämna säga något.
Men Maria förekom henne.
» Söta mamma, » sade hon, sjelf darrande, men bemödande sig att vara lugn, » tag då inte saken så häftigt!
Hvad skulle väl hafva händt!
Algot har kanske gått ned till bru- ket — » » Hvad skulle han göra der så här dags?
Tian har gått ut för att möta dok- torn — eller inspektören — hvad vet jag — men han har gått ut och halkat — och bru- tit benet — kanske slagit i hjäl sig — » Hon reste sig häftigt.
» Stina, » tillade hon, » tänd ljus i lyktan och följ med mig — jag skall gå och söka honom. » » Hvad tänker mamma på? » utbrast dot- tern.
» Låt då mig gå! » » Eller mig, » bad Ingeborg blygt.
» Jag måste gå, » förklarade modern.
» Du, Maria, skulle kunna stupa öfver honom och ändå inte se honom, så närsynt som du är, och hvad Ingeborg skulle kunna göra för nytta, det ville jag väl se!
Och dessutom har jag inte ro att sitta här — nej — i jag vill inte ha någon annan än Stina med mig — det vore bara till hinder — kom nu! » Medan hon talade hade hon påtagit kofta och sjal och knöt nu med darrande men be- slutsam hand väderhufvan under hakan, medan Maria drog på henne galoscherna.
» Kära, söta fröken, ställ plättfatet i ugnen och hvälf en tallrik öfver det och lägg upp sylten — burken står i — » Men hvar burken stod, förblef outredt, ty fru Ternitz drog otåligt Stina med sig, utan att bry sig om afbrottet i instruktionerna.
Maria gick ut och in, dukade och ordnade, men det tog ej lång tid.
Ingeborg satt vid fönstret och stirrade ut i mörkret; Maria tog en bok och försökte läsa, men det gick inte.
» Det här är ju ohyggligt! » utbrast hon.
» Nu kommer inte mamma igen heller!
Och Algot!
Jag tror, att han blifvit bergtagen!
Om jag kunde begripa, hvar han är!
Man skall få se, att han ändå sitter der uppe hos fröken Stefanie i allsköns ro!
Men — tänk om någon olycka skulle händt!
Det händer ju, när man minst väntar.
Hvarför säger du inte ett ord!
D u tiger, så att man kan bli galen! » » Hvad vill du att jag skall säga? » sva- rade ' marmorbilden ' saktmodigt.
» Jag tycker, att du sjelf har uttömt alla gissningar. » » Du är då för tråkig, » bröt Maria ut.
» Jag tror, att om du också finge se Algot på bår, så skulle det inte röra dig ett tecken. » Ingeborg flög upp och stod darrande och flämtande framför henne.
» Du vet icke hvad du säger, » frampressade hon med hes röst.
» Ser man på bara! » utbrast Maria litet försmädligt, » jag tror, att ' marmorbilden ' fått lif!
Hvad är det åt dig? » » Ingenting, » svarade Ingeborg och var i ögonblicket lugn igen.
Hon satte sig åter, men hon liksom sjönk i hop — det var nå- got i hennes rörelser, som påminte om en våg, som brusar upp mot stranden men suckande sjunker till baka igen.
» Jag står inte ut längre, » förklarade Maria.
» Nu har mamma varit ute en half timma — jag måste ut och söka henne, jag — Inge- borg, låna mig din lilla lykta, så är du snäll — och titta ut i köket ett ögonblick — se efter att det inte slocknar i spisen och te- vattnet blir kallt! » Hon var borta, och ' marmorbilden ' satt ensam qvar.
Det var så ohyggligt tyst i hela huset — en liten råtta knaprade i skaf- feriet, så att det hördes in i salen — i den djupa tystnaden lät det nästan hemskt.
Inge- borg reste sig och började gå fram och till baka i rummet.
Man kunde se, att det ar- betade inom henne, och färgen gick och kom på hennes kinder.
Slutligen rullade ett par stora tårar sakta ned ur de blå ögonen, och liksom utmattad satte hon sig ned vid bordet och lutade pannan mot de sammanknäpta händerna.
Tusende tankar jagade genom hennes huf- vud, och ständigt återkom det der uttrycket, som hon nyss hört: » Och hvad nytta skulle väl Ingeborg kunna göra! » Och hvarje gång skar det - som en skarp knif igenom hennes hufvud, tyckte hon — eller var det kanske genom hjertat?
Hon hade ju så ofta hört det samma eller ungefär det samma; hon var så van dervid, att det icke rörde henne, alla sade det samma, och hon visste ju så väl, att de hade rätt.
Så långt hon kunde minnas till baka, hade hon alltid hört, att hon var dum, oduglig, slö, och hon visste också så väl, att det var sant, äfven detta.
Innan hon ännu hunnit betänka, om hon skulle våga erbjuda sin hjelp, hade alltid nå- gon annan, raskare i vändningarna, hunnit före henne.
Medan hon besinnade, om hon borde eller icke borde säga något, var redan ögonblicket förbi.
Och besinnade hon sig icke, då gick det alltid, som nyss, hon sade något dumt, som retade och sårade — — Ack, det var för olyckligt att vara så tafatt och tråkig!
En dunkel föreställning om att hon, i fall hon ej i hemmet blifvit tillbakavisad för lifligare, begåfvade syskon, i fall hon ej så ofta fått höra, huru dum och oduglig hon var, att hon kanske då kunnat blifva bättre än nu — en sådan föreställ- ning ilade genom hennes hufvud, men hon förjagade den ögonblickligen med blygsel och ånger.
Nej, det var nog hennes eget fel, allt sam- mans.
Hon var så eländigt feg — det var hela orsaken.
Hon var alltid så rädd, att någon skulle anmärka på henne — göra narr af henne — stöta henne till baka.
Så var det också der hemma.
K o m hon sig någon gång för att med en smekning närma sig fader eller moder, grep henne alltid en sådan ångest för att blifva tillbäkastött eller förbi- sedd, att hon stannade på halfva vägen, och så sade de, att hon var kall och ovänlig.
K a l l!
Hjertat brände som en het sten i hen- nes bröst, tyckte hon, och hon hade gerna dött för att en gång blifva sluten i moders eller faders famn så ömt och hjertligt som de andra syskonen.
Nej, dum och otymplig var hon, men icke kall, icke kall!
Så var det också här — nej, icke alldeles så.
Ty här fans det åtminstone en, som hyste medlidande med henne — medlidande var det naturligtvis — och som icke miss- förstod henne.
Hon hade hört det i somras, en dag.
D e sutto der ute på verandan, mor och son och dotter, och visste icke, att hon med sin bok satt i förmaket vid fönstret upp öfver dem.
Hon gaf just icke akt på sam- talet, men så hörde hon sitt namn och en röst, för henne den vackraste, manligaste stämma i verlden, yttra: » Kall?
Ah, visst icke!
Tillbakadragen är hon och kanske litet stel, men se på hennes ögon!
Om icke ur dem talar ett varmt hjerta, så har jag myc- ket misstagit mig.
Jag tror snarare, att hon är känslig, ytterst känslig, och jag undrar, om mamma och Maria ändå behandla henne riktigt rätt. » Visserligen hörde hon hans mor med en liten öfverlägsenhet förklara, att hon helt säkert bättre än han förstod att uppfostra och behandla unga flickor; visst hörde hon den yra Maria skrattande föreslå brödren att uppsätta en större flickpension för känsliga naturer, men det rörde henne icke det minsta.
Hennes sinne var så öfver- svallande af någon ny känsla, att hon måste springa in i sin kammare och gråta högt, nästan utan att veta hvarför.
Och huru vän- ligt hjelpte han henne icke ur så mången för- lägenhet, hvari hennes tafatthet försatte henne!
Hur ofta yttrade han icke något, som tydli- gen var ämnadt att trösta och stärka henne!
Icke längre sedan än i går, då de talade om något, som han nyss läst för dem, hade han j u sagt: » Om jag skulle söka mig en hustru, skulle jag icke så mycket fråga efter skönhet och begåfning, utan se mest på ett godt hjerta och ett fromt sinne. » Och der- vid hade han sett på henne med en så vac- ker blick — om någon var god, var det väl han!
Och hvar var han nu?
Hade någon olycka verkligen händt?
Och här satt hon med hän- derna i kors och kunde ingenting göra — ingenting!
Hon som velat dö för honom, för hans lycka!
Fans det då alls intet för henne att göra?
Hon sprang upp, tog en lampa och gick ut i förstugan, i hvars fönster hon stälde den.
Den borde lysa ganska vidt omkring och åt- minstone vägleda någon på hemvägen.
Derpå gick hon ut i köket och sysslade litet der; så in i salen och stökade.
Hon vågade ej sätta sig ned och grubbla igen.
» Jag måste hålla modet uppe, » tänkte hon, » ifall någon ting skulle hafva händt. » Hon tvärstannade, ty hastiga steg hördes i trappan, dörren rycktes upp, och den sak- nade och väntade stod på tröskeln.
» Algot!
V i trodde — v i tänkte — tant och Maria — jag — » Hon sträckte upp armarne och blef alldeles dödsblek.
Algot såg, att hon svigtade och han sprang fram just i rattan tid, för att hon skulle hamna i hans armar och icke sjunka till golfvet.
Glömmen ej, ärade läsarinnor, som prenumererat på Idun endast för ett qvartal, att i lid för- nya prenumerationen, på det att intet af- brott i tidningens sändande till eder måtte behöfva ega rum!
I n:r 14, som är andra qvartalets nummer, begynner andra delen af första följetongen Ett storstadsbarn, som under det förflutna årets sista qvartal väckt så stort intresse.
För dem, som ej hafva första delen af nämda följetong, finnes den samma att tillgå hos redaktio- nen mot insändande af en (1) kr.
i spar- märken eller ännu hellre i postanvisning.
Lösa permar dertill å 1 krona.
Om qvinnan, hennes rättigheter o c h ställning inom familjen o c h samhället.
Tvänne föredrag, hållna af pastorn i franska reformerta kyrkan i Stockholm Rodolf Österman.
(Med föreläsarens benägna tillåtelse för Idun gjordt utdrag ur hans anteckningar.)
Talaren gjorde icke anspråk på att komma med något nytt, han ville endast göra sig till talsman för en vidt utbredd opinion och gifva uttryck åt, hvad många tänka för sig sjelfva eller säga sins emellan.
— Såsom en utanför stående, men intresserad iakttagare ville han skissera konturerna af sitt ämne icke med någon direkt hänsyn till speeielt svenska för- hållanden, utan sådana de i allmänhet te sig inom samtliga Europas och Amerikas civilise- rade nationer.
Hans första fråga blef då: hvad är qvinno- emancipation?
och: hvem bör benämnas » en emanciperad qvinna »?
— Är det hon, som i sitt uppträdande, sätt och tal åsidosätter den takt, tillbakadragenhet och blygsamhet, som ut- märker hennes kön?
Dylika qvinnor föraktas af sina medsystrar och anklagas med rätta för att bringa i misskredit en ädel sträfvan.
Emancipera betyder: tillerkänna en omyndig förvaltningsrätt, d. v. s. att vara sin egen herre.
Om emancipationen i denna betydelse var det föreläsaren främst ville tala.
Om qvin- nornas klagan öfver deras beroende ställning, om deras fordran på större rättigheter, flere privilegier, med ett ord på större verkningskrets.
Talaren kom då till sin andra fråga: Ega qvinnorna de nödvändiga förutsättning- arna för förverkligandet af sitt ideal?
Historiens vitnesbörd och våra dagars erfa- renhet intyga, att så väl inom konster och vetenskaper som i utöfningen af de yrken, hvilka äro för henne tillgängliga, kan qvinnan upptaga striden med mannen med jemna vapen.
Det återstår då blott att utröna, huruvida hon besitter tillräcklig fysisk styrka och ut- hållighet för att i längden kunna gå framåt på dessa banor.
— Detta kommer framtiden att utvisa.
I hufvudsak kan man dock redan nu förut- säga, att dä qvinnan en gång får samma upp- fostran, samma bildning och samma kunskaper som sin manlige kamrat, kommer hon i intet afseende att vara honom underlägsen.
Häraf framgår, att ' qvinnan med fog kan göra anspråk på en mera framskjuten plats i samhället än den, som hittills tillerkänts henne.
Hon kan fordra social och politisk likställig- het med mannen; hon kan fordra tillträde till alla lifsområden med rätt att följa sina anlag och utöfva dem i alla yrken, embeten och sysselsättningar, som hittills förbehållits det andra, starkare könet.
— Detta om hennes rättigheter.
Det förefaller ju mycket enkelt och logiskt.
Men likväl pågår i våra dagar faktiskt en kamp mellan könen, hvilka ömsesidigt angripa hvar- andra med kränkande beskyllningar.
— Att följa utvecklingen af denna konflikt och efter- forska några af dess ursprungliga orsaker kunde väl vara af intresse, men blefve för vidlyftigt och hör dessutom icke direkt till ämnet.
— Nu är frågan: kan man hoppas en lösning på denna konflikt?
Föreläsaren besvarade denna fråga jakande och trodde, att många med honom hyste den öfvertygelsen, att det blott behöfdes att man en smula sökte att förstå hvar andra för att komma till verkliga och goda resultat.
* Jag har här angifvit gången af det första föredraget, hvilket, såsom synes, mera berör frågan i dess allmänhet.
I sitt senare föredrag, till hvilket jag skall återkomma i nästa nummer ingår föreläsaren mera i detalj, följande emancipationen i dess tillämpning på samhället, familjen och särskildt qvinnan sjelf, och de konseqvenser, till hvilka — enligt hans uppfattning — en till sin spets drifven emancipation skulle leda.
Jag har ansett det vara af ett visst intresse för oss svenska qvinnor att taga kännedom om, hvad en prestman, tillhörande en främ- mande kyrka och en främmande nation — pastor Österman är fransk schweitzare — • tänker i en fråga, som i våra dagar mer eller mindre nära berör hvarje tänkande svensk qvinna.
eller beströddes den nyfödde med salt.
Bruket har intill våra dagar bibehållit sig i Skot- land, Ryssland och delar af Asien.
Hos armenier och georgier tvättas ej ens de ny- komne medborgarne, utan de endast ingnidas med salt.
På Island brukar man ännu lägga salt i den nyföddes badvatten.
Efter badet inkallades husets hund för a ' t helsa på den lille.
Den ära, som sålunda vederfors ett djur, — ofta förr än barnets fader — berodde på den tro, att det var en lycka att så tidigt som möjligt få se en hund.
Lät man den slicka barnets ansigte eller den lilles hand klappa dess rygg, fick barnet hun- dens goda egenskaper och särskildt ett godt läkhull.
Äfven hästen ansågs lyckobringande.
Men det hade sin svårighet att sätta barnet i be- röring med en sådan.
I Skåne brukade man likväl ännu i detta århundrade, att, om det fans ett föl i huset, hemta in det i stugan, hvarpå den nyfödde sattes upp på dess rygg.
Alla hästar, barnet sedan red på, skulle då trifvas väl.
Desutom var det af vigt att hålla allt hvad kattor heter borta.
Katten förde olycka Den nyfödde.
med sig, rörde barnet vid en katt, blef det sjukligt, » om den också endast kröp under Några bilder från forna dagar.
dess vagga, så kunde ingen veta, om den ej förut rört vid en likkista och kunde förderfva barnet för lifstiden genom att gifva det böjel- det enligt skick och sed gick till förr i verlden, se till att blifva en mara. » då en ung verldsborgare blifvit född.
D e Barnets första drägt var förr i verlden små anteckningar, vi här nedan delgifva, be- mycket trång och obeqväm, en verklig svep- röra olika tider och folk, men skildra egent- ning.
Mycken vigt fastades vid, att dess ligen skick och bruk i de skandinaviska län- hufvud var väl täckt.
derna under 14- och 1500-talen.
Likväl ansåg man, att kläderna borde vara Till barnets födelse har ett stort antal kalla.
Enligt ett arbete från 1847 om folk- qvinnor samlat sig på stället.
Hos adeln lifvet i Skytts härad i Skåne heter det: » bar- voro de qvinliga slägtingarne inbjudna, ofta nets första linda skall värmas på förstugu- långväga ifrån, att öfvervara den väntade dörren, så fryser det aldrig ».
tilldragelsen.
Hos bönderna kom allt hvad I Tyskland var det en gammal sed att grannqvinnor hette för att hjelpa — i Dan- för ett ögonblick lägga barnet naket ned på mark ansågs 1561 trettio hjelpande hustrur golfvet, hvarigenom det ansågs blifva härdadt.
vara ett lämpligt antal.
Dessa togo kom- Barnets linda ansågs åtminstone i Danmark mandot i huset, och att det ej gick vidare ej böra vara hvit, utan af skrikande färger, stillsamt till lär vara antagligt.
helst röd.
» Svepte de mig i skarlakan röd », En otalig Emellertid är den väntade tilldragelsen heter det i en gammal visa.
lyckligt öfverstånden, och den nyfödde skall mängd band knötos härs och tvärs öfver den samma.
ha sin första vård.
Emellertid var barnet nu skyddadt mot köld, Den lilles första bad var ej blott en vigtig förrättning, utan ett afgörande ögonblick för men ej mot trolldom.
Det var en hedning, den lille verldsborgaren.
Barnet doppades och om man ej värnade om det, skulle den onde ned i ett fat med vatten, som ofta nog var komma och taga det.
Det gälde derför att alldeles kallt.
Öfvertron förordnade likväl, iakttaga försigtighetsmått.
De minst rädda att vattnet ej fick intagas i rummet, sedan nöjde sig med att fästa en synål i lindan barnet var födt, ty om man då öppnade dörren eller ännu hellre två i kors, andra sydde in för att bära in vattnet, kunde onda andar en silfverslant eller stoppade in, hvar det föll begagna tillfället att följa med in och vålla sig, en sax, en tång, ett par blad af en bibel skada.
Hade man ej i tid sörjt för bad- eller en hel psalmbok.
Derefter » vigdes » vatten, kunde man hellre tvätta barnet med barnet, hvilket kunde ske på olika sätt.
mjölk eller öl än öppna dörren.
Badvattnet Några nöjde sig med att göra ett korstecken fick ej heller bäras ut efter badet, utan måste öfver barnets panna och bröst.
Andra lade slås ut på golfvet, om detta var af lera, eller litet mjöl eller salt och bröd på dess tunga.
I flere trakter af Norge brukade man taga i annat fall slås under en af tiljorna.
Ingen främmande fick åse badningen, — två bitar bröd med tjära och svafvel emellan, han kunde ha onda ögon!
Badvattnet egde antända brödet och röka dermed öfver barnet, en signande kraft, och det var derför brukligt hvarefter elden släcktes och återstoden af att lägga ärfdt silfver deri, för att den lilla brödet gömdes i vaggan.
aldrig skulle komma att sakna pengar, stun- I Danmark plägade man tillika » läsa » dom också en röd tyglapp och ett friskt ägg öfver barnet.
Fruktade man af en eller annan för att gifva barnet röda kinder och len hud.
anledning någon viss sjukdom hos det, så Denna sed att lägga ädel metall i badvatt- mätte mar- det också.
Deremot vågade man net härflyter ända från Indiens: ' flägsna forn- ej väga det, ty då skulle det ej trifvas.
Som exempel på egendomliga utländska En gammal sed, som man likväl i Norden » invigningsbruk » må nämnas det skotska.
I brytt sig föga om, är att använda salt vid högländerna brukade man sticka ena ändan denna första tvagning.
Såväl hos judarne af en frisk askgren i elden och låta barnet som hos romarne under kejsartiden ingneds insupa saften, som sipprade fram ur den
(Man kommer ovilkorligen att tänka på asken Ygdrasil, lifvets träd).
I södra Frankrike var det sed att låta den lille suga på ett stycke hvitlök, genomdränkt af vin.
Detta var till exempel Henrik den fjerdes första måltid i denna verlden, och under tiden satt hans moder, Jeanne d ' Albret och sjöng: » hvilket hon efter landets sed varit tvungen att göra under hela förloss- ningen ».
Alla dessa plägseder äro tvifvelsutan qvarlef- vor af ur gamla hedniska och kristna vanor.
En af de af yngsta datum var antagligen kors- tecknet och invigningen, som påminner om bruket i Norden vid kristendomens införande i det proselyterna ofta » primsignades » och derigenom invigdes till kristna, långt innan det egentliga dopet egde rum.
Mången ansåg, att ett hedniskt — ej ännu döpt — barn ej borde få läggas i vagga, utan skulle läggas på ett bord, tills dopet var förrättadt.
En allmän tro var, att om man bäddat i vaggan, innan barnet var födt, så skulle det ej lefva länge.
Lyckobringande var det att först lägga barnet i en af de korgar, der man hade kornet, då man sådde.
Ibland strödde man också råg på barnets bröst.
D å den lille ändtligen var klädd, släpptes fadern in.
Och jemte honom ofta nog en hel svärm slägtingar och gratulanter, hvilka kallats dit af ett bud.
Och denna budbärare var rapp på foten, ty på hvarje ställe, der han förkunnade den glada nyheten, hade han rätt att få en gåfva.
Detta var sed äfven i England.
I Hamburg var det i förra år- hundradet brukligt, att nyheten skulle kring- spridas af en tjenstflicka, ledsagad af ett barnhusbarn, som bar listan på familjens be- kanta samt ett paraply, och som fick sin del af skänkerna.
Det var regel, att de som mottogo nyheten Skulle, antingen det var dag eller natt, ögon- blickligen inställa sig för att betyga sin glädje.
De kommo ej tomhändta, utan hade med sig hvad huset förmådde, » så att modern och hennes hjelpande qvinnor skulle få sig en ordentlig hj ertstyrkare ».