Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pröfvas gäldenär hafva visat uppenbar vårdslöshet mot sina borgenärer derigenom 1. att han till sitt hushåll eller sina personliga utgifter användt, eller på spel eller andra dermed jemförliga företag, der utgången berott af ren tillfällighet, eller genom vingleri i vexelrörelse eller lättsinnigt ingångna ansvarsförbindelser förlorat belopp, som icke stått i skäligt förhållande till hans ställning eller tillgångar; 2. att han inom de sista trettio dagarna förr än han sin egendom afträdde eller borgenärs ansökning derom honom kungjord blef, indragit penningar, borgat varor eller sålt egendom och ej kan nöjaktig reda derför visa; 3. att han, der han idkat handel eller annan rörelse, hvaröfver bok hållas bör, sådan bokföring icke ordentligen fullgjort; 4. att han, sedan han på sådant obestånd kommit, att han inse bort, det han ej kunde rätt för sig göra, genom försäljning af egendom till uppenbart underpris eller på annat sådant sätt beredt sig penningetillgång, eller gynnat någon borgenär till de öfrigas förfång med betalning, pant eller annan säkerhet för fordran, som ej förfallen varit eller hvarför viss förfallotid ej varit utsatt och kraf ej heller hos gäldenären skett, eller, i uppenbar afsigt att fördröja konkursens utbrott, sin rörelse fortsatt och derunder penningar eller varor upplånat; straffes med fängelse. 4 §.
Har gäldenär rymt för skuld och ej kommit åter inom tre månader från det han rymde; vare lag, som i 2 § sagdt är. 5 §.
Brott, som i 2 och 3 §§ omförmälas, må ej åtalas af annan, än måls ägande. 2A Kap. Om åverkan; så ock om olofligt jagande eller fiskande. \ §.
Hvar, som olofligen bygger, grafver, plöjer, sår eller planterar å annans jord, eller deraf något intager, straffes rped böter.
Det, som sådt eller planteradt är, vare förverkadt till den, som jorden lagligen innehafver. 2 §.
Den, som å annans skog eller mark olofligen svedjar eller verkställer torfeller ljungbränning, straffes med böter, dock ej under femtio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Fäller, syrer eller bläcker man olofligen träd å annans skog eller mark, i uppsåt att det sig eller annan tillegna, eller olofligen tager der vexande gräs, torf, näfver, löf, bast, ållon eller nötter; böte högst fyra gånger värdet af det sålunda åverkade, 0 52 ehvad han det bortfört eller ej: går fyradubbla värdet ej till femtio Riksdaler; må dock böterna till det belopp sättas.
Lag samma vare, om man olofligen tager vindfälle eller ris, gren eller annat sådant, som ej till bruk upphugget eller beredt Sr. i §.
Gör någ on tredje gåingen eller oftare åverkan, som i 3 § sögs; dömes till straffarbete i högst sex månader. 5 §.
Delägare i samfäld skog eller mark, som olofligen derå svedjar eller verk ställer torf- eller ljungbränning; bote från och med tjugo till och med tvåhundra Riksdaler. 6 §.
Säljer delägare i samfäld skog eller mark derifrån olofligen bort något af hvad i 3 § nämndt är, eller missbrukar han eljest sin rätt i sådan samfällighet; böte högst två gånger värdet af hvad han olofligen sålt eller an vändt: går dubbla värdet ej till tjugofem Riksdaler; må dock böterna till det belopp sättas. 7 §.
Svedjar brukare eller verkställer torf- eller ljungbränning olofligen å legd jord, eller gör han derå annan åverkan; vare lag. som i 2, 3 eller 4 § sägs
Säljer han (rån legd jord bort något af hvad i 3 § omtalas, eller öfverläder eljest sin nyttjanderätt; varde, med afseende å värdet af det han olofligen sålt eller användt, straffad efter ty i 3 eller 4 § skils. 8 §.
Släpper någon med uppsåt olofligen kreatur på annans ägor; böle' från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler.
Missbrukar man betesrätt å samfäld mark; vare bot högst etthundra Riksdaler 9 §.
Den, som genom försummelse i den vård om egna eller andras kreatur honom åligger, eller på annat sätt vållar, att kreatur olofligen på annans ägor inkom mer, böte högst femtio Riksdaler. 10 §.
Bryter eller nedkastar någon olofligen annans hägnad eller grind; böte högst tjugo Riksdaler, der ej gerningen, efter 19 Kap £0 §, med högre straff beläggas bör. 11 §.
Tager någon oloflig väg eller gångstig öfver annans ägor; böte högst femtio Riksdalor. '12 §.
Jagar någon olofligen i annans hägnade jagtpark eller djurgård; dömes till böter.
Har han dervid fällt, sårat eller fångat elg, hjort, rådjur, ren eller svan; straffes med fängelse i högst sex månader eller böter, dock ej under femtio Riksdaler.
13 § För oloflig jagt å annans ma/k, som ej till jagtpark eller djurgård in hägnad 8r, bötes högst etthundra Riksdaler.
Är djur, som i 12 § 2 mom. sägs, dervid fäldt, såradt eller fångadt; vare bot från och med tjugo till och med tvåhundra Riksdaler.
14 § Den, som olofligen fiskar i annans fiskvatten, eller genom gräfning eller annorledes, drager till sig annans fiske, eller genom stängsel afhåller fisk från annans fiskevatten; böte från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler.
Missbrukar delägare sin rätt i samfäldt fiske; vare bot högst etthundra Riksdaler. 53 1 5 §.
De brott, som i föregående §§ sagda aro, må ej, der de endast förnärma enskild persons rätt, åtalas af annan, än målsägande. 16 §.
Sätter, i något af de fall, som i 1, 2, 3, 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13 eller 14 § sagda äro, förbrytare sig till motvärn emot den, som egendomen äger, innehaf ver eller vårdar, eller emot dess folk, då någon af dem vill honom Irån gerningen hindra, eller af honom taga åter hvad han åtkommit, eller ock fråntaga honom det, som till vedermäle af gerningen qvarhållas må; dömes till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år. 17 §.
Den, som till straffarbete efter 4 eller 7 § sig förfallen gjort, varde ock dömd medborgerligt förtroende på viss tid förlustig. 25 Kap. Om brott af embetsman. 1 §.
Gör domare, Konungens Befallningshafvande eller annan embetsman i dom eller beslut uppsåtligen orätt; varde afsatt och förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas. 2 §•
Plar domare uppsåtligen fällt till straff den han visste oskyldig vara; då skall, utom afsättning och påföljd, som i 1 § sägs, honom ådömas straff efter 16 Kap. 1 §, och, om den oskyldige undergått straffet till fullo eller till någon del, efter 3 § i samma kapitel. 3 §.
Ställer Konungens Befallningshafvande, eller annan, scm å embetes vägnar äger att brott åklaga, den, han vet oskyldig vara, under åtal vid Domstol; varde afsatt, förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och dessutom straffad såsom i 16 Kap. om falsk angifvelse stadgadt är. 4 §.
Viger prest utan att laga lysning till äktenskap föregått; dömes till af sättning.
Viger prest dem, hvilkas äktenskap för laga hinder återgå måste, och var det hinder honom veterligt; varde afsatt och förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas. 5 §.
Har embetsman tagit eller betingat sig muta, för att i embetet orätt främja; varde, ändå att ingen skada skedde, afsatt och förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Tager eller betingar han sig eljest för sin embetsåtgärd någon belöning eller sportel, dertill han ej berättigad är; straffes med afsättning eller böter. 6 §.
Embetsman, som, för egen vinning, sjelf eller genom annan, intalar eller förleder Rikets invånare till sammanskott, utgift, kostnad eller arbete, dömes till afsättning eller böter.
Tager han sådant emot, då det såsom af fri vilja bjudes; vare straffet böter. 54 7 §.
Muta eller annat, som embetsman, den der efter 5 eller 6 § straffas, olofligen tagit, tillfälle Kronan. 8 §.
Tager embetsman gåfva eller förläning af främmande Makt, och har han ej förut, eller straxt derefter, sökt Konungens lof dertill; varde afsatt.
Lag samma vare, om han, der lof vägradt blifvit, ej ställer sig till efterrättelse hvad Konungen om gåfvan eller förläningen förordnar. 9 §.
Embetsman, som uppsåtligen å annan lägger eller af honom uttager annan eller högre skatt, tull eller annan allmän utskyld, än beviljad och påbuden är, eller utfordrar hvad han vet af skatt, tull eller utskyld redan guldet vara; varde afsatt och förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Gör embetsman uppsåtligen orätt genom afkortning, vid bestämmande eller uppbörd af skatt, tull eller annan allmän utskyld; straffes med afsättning eller böter.
Gör han det för egen fördel; varde afsatt, förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och dessutom dömd till straffarbete i högst två år: äro omständigheterna synnerligen försvårande; må tiden för straffarbetet till fyra år höjas. 11 §.
Tillgriper och förskingrar embetsman penningar eller annat, vare sig
Statens eller annans tillhörighet, som han i kraft af sitt embete till förvarande, förvaltning eller redovisning emottagit, dömes till afsättning och straffarbete från och med sex månader till med fyra år: vare och förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Gitter han det förskingrade genast ersätta, eller sådan säkerhet derför ställa, att någon skada af tillgreppet ej komma kan; varde afsatt. 12 §, Har embetsman, som i 11 § omtalas, genom falska räkenskaper eller böcker sökt dölja sitt tillgrepp, såsom att han uteslutit influtna medel eller upptagit dem såsom restantier, eller å räkning uppfört utbetalningar, som icke skett, eller har han, till bristens döljande, undanskaffat handlingar, företett veterligen oriktiga verifikationer, eller föröfvat annat sådant bedrägeri; dömes, ändå att han det förskingrade ersätter eller säkerhet derför ställer, till afsättning och straffarbete från och med sex till och med tio år: vare ock dömd medborgerligt förtroende för alltid förlustig. 13 §.
Lånar förman af underordnad embetsman veterligen sådana medel, som honom å embetets vägnar anförtrodda äro; dömes till afsättning och vare, om skada af brottet kom, tillika förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Lånar förman i uppbördsverk medel af underordnad uppbördsman eller redogörare; varde afsatt, ändå att de medel ej till uppbörden hörde. 14 §.
Släpper embetsman, som öfver fånge eller häktad person inseende häfver, honom med vilja lös, eller hjelper honom att undkomma; dömes till afsättning och straffarbete från och med sex månader till och' med fyra år: vare ock förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
Släpper han fången eller den häktade af vårds - 55 löshet; dömes, om vårdslösheten grof var, till afsättning, så ock till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år, och, om den mindre var, till böter. 4 5 §, Underlåter eller försummar embetsman vid Statens kanal- eller slussverk eller annan sådan vattenbyggnad eller jernvägsanläggning hvad honom, till förekommande af olyckshändelse, åligger att iakttaga, så att skada lätteligen ske kan; varde afsatt och dessutom dömd, om skada sker, till straffarbete i högst två år, men, i annat fall, till fängelse i högst sex månader.
Sker sådan underlåtenhet eller försummelse uppsåtligen; då skall, utom afsättning, straff efter 4 9 kap. 1 1 § den brottslige ådömas, och vare han tillika förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas. 4 6 §.
Begår embetsman uppsåtligen, på annat sätt, än förut sagdt är, förbrytelse i sitt embete, för egen fördel, eller för att annan gynna eller skada, eller eljest till kränkning af allmän eller enskild rätt eller säkerhet, eller underlåter embetsman uppsåtligen, i afsigt som sagd är, sin embetspligt; varde afsatt och, om brottet det förtjenar, tillika förklarad ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas: var det af förhastande, som embetsmannen sig förgick, och kom deraf ingen eller ringa skada; då må han till böter dömas. 47 §.
Visar embetsman vårdslöshet, försummelse, oförstånd eller oskicklighet i sitt embete, och är ej särskildt ansvar derå satt; straffes med böter eller afsättning. 48 §.
Innefattar förbrytelse, som i 46 eller 47 § sagd är, tillika annat upp såtligt brott eller sådant vållande, hvarå straff efter denna lag följa bör; gånge som i 4 Kap. 2 § stadgas. 49 §.
Nu har embetsman, utan lof eller tillkännagifvet förfall, sig från tjenstgöring afhållit och ej kunnat med kallelse träffas eller inställas: kommer han ej inom tre månader, sedan kallelse i allmänna tidningarna ågätt; varde afsatt 20 §.
Begår embetsman brott, derför han till straffarbete eller svårare straff dömes; varde tillika dömd till afsättning från embete, som han innehafver, ändå att brottet utom embetet begånget är. 24 § Böter, som efter 5, 6, 4 0, 4 4, 4 6 eller 47 § ådömas, må sättas högst till beloppet för ett år af den lön och öfriga inkomst, som åtfölja det embete, hvari den skyldige sig förbrutit.
Är ej med det embete viss lön eller annan inkomst förenad; vare bot högst ett tusen Riksdaler. 22 §.
Hvad om Statens embetsman här stadgadt är, gälle ock om dem, som öro satte att förvalta städers, menigheters eller allmänna af Konungen stadfästade kassors, verks eller andra inrättningars eller stiftelsers angelägenheter, om de tjenstemän, som under embets- eller förvaltningsmyndigheterna lyda, och om andre, som förordnade äro att embete eller tjensteärende lörrätta.
Skall, till följd af Konungens förordnande, hvad i 49 Kap. 4 4 och 42 §§ om Statens kanal- eller slussverk eller annan sådan vattenbyggnad eller jernvägsanlägg - 56 ning stadgadt 8r, tillämpas å dylik inrättning, som af enskilda personer, menigheter eller bolag gjord är; varde och dervid anställd person för brott af sådan beskaffenhet, -som i 15 § nämnd är, straffad efter de i samma § stadgade grunder; och må den brottslige eller felaktige, om brottet uppsåtligen skett eller skada genom groft vållande timat, ej sedermera kunna i dylik allmän befattning nyttjas. 4-*><•*- Utdrag af Protokollet öfver ett Justitieärender hållet uti Kongl.
Maj:ts Högste Domstol, Onsdagen den 30 April 1862.
Första Rummet.
Närvarande: Justitie-Råden Quensel Södergren Friherre Leuhusen Berg Adlercreutz Bolin Sedan granskningen af förslag till ny strafflag den 15 i denna månad afslöts, hade Högste
Domstolens nu närvarande Ledamöter skriftligen ordnat sina yttranden och deraf lemnat del åt Justitierådet Gyllenhammar, som, i anseende till iråkad sjukdom, måst afbryta deltagandet i förenämnde granskning, hvaruppå Justitierådet Gyllenhammar uppsändt en så lydande skrift: »Af fortfarande sjukdom är jag urståndsatt att infinna mig i Högste
Domstolen vid den slutliga handläggningen af det till dess utlåtande remitterade förslaget till strafflag.
Jag har under tiden inhemtat kännedom af ej mindre de sista Kapitlen, i hvilkas granskning, efter skedd föredragning af dem, jag utaf mitt insjuknande blef hindrad att deltaga, än äfven Högste Domstolens öfrige Ledamöters nu mera skriftligen sammanfattade åsigter i ämnet; Och får jag härmed till Protokollet afgifva det förklarande, att jag, rörande de serskilde paragrafer, i afseende å hvilka fråga om anmärkning uppstått, instämmer uti de utlåtanden, hvarom Högste Domstolens fleste Ledamöter sig förenat.
Axél Gyllenhammar.a 1 2 Och sora, efter hvad kändt vore, Justitie-Rådet Gyllenhammar sjukdom är af sådan beskaffenhet, att, äfven med snart inträdande förbättring, nödig försigtighet fordrar en längre tids hvila från tjenstgöromålen, än lämpligen borde med afslutande af detta ärende fördröjas, företog Högste
Domstolen detsamma till slutlig behandling.
Ifrågavarande förslag, sora finnes detta Protokoll bilagdt, ansågs föranleda följande anmärkningar, nemligen vid 2 Kap, 5 §.
Justitie-Rådet Berg yttrade: »Då den lindrigaste urbota straffgraden, motsvarande Lagberedningens sjunde fängelsegrad, enligt förslaget, utgöres af fängelse i högst sex månader, synes straffarbete, som följaktligen ej bör användas i andra fall, än då nyssnämnde lindrigaste frihetsstraff ej anses tillfyllestgörande, icke böra få ådömas under tre månader, som, enligt den i 4 Kap. 6 § antagna jemnförelsegrund, motsvara sex månaders fängelse.
Jag hemställer derför, att ordet »tuå» i 5 § måtte utbytas emot Uren. 9 §.
Justitieråden Södergren och Friherre Leuhusen förenade sig om följande yttrande: »Nu gällande stadgande i detta ämne, 5 Kap. 8 § Straffbalken jemte den i Kongl. Brefvet den 29 November 1744 meddelade förklaring, synes gifva rum för antagande af den mening, att till böters gäldande icke skall utmätas sådan egendom, som utgör det oundgängliga medlet för det yrke, — vare sig jordbruk, handtverk eller hvad lofligt näringsfång som helst, — hvaraf den bötfäldé har sin försörjning, utan, om annan tillgång saknas, brottet med kropps-straff umgällas.
Ordalydelsen i nämnde lagrum synes berättiga till antagande af en sådan allmän grundsats, hvilken ock naturligen kunnat häruti utan svår betänklighet göra sig gällande, då fråga icke var om annat, än att bland två straff, hvilka efter allmänna grunder antagits vara hvarandra fullt motsvarande, sätta det ena i stället för det andra, i det fall, att detta sednare straff, i följd af den döm des enskilda ställning, skulle med långt svårare följd, än som med samma straff i och för sig var afsedt och i allmänhet borde förmodas inträffa, försätta honom och de af honom beroende personer i redlöst tillstånd och fara af framtida elände.
Väl kunde det icke afhjelpas, att bötesstraffet skulle, i mon af olika förmögenhetsvilkor, drabba serskilda förbrytare med olika tyngd; men den ytterliga ojemnhet, att den ene skulle försänkas i nöd för framtiden, då den andre led en förlust, som för det närvarande kunde kännas tryckande, men icke betoge honom möjligheten till fortgående förvärfvande af det för fysi - 3 ska lifvet nödvändiga, kunde hafva varit tagen i uppmärksamhet af den lagstiftare, som i en annan del af Stralfbalkens nu åberopade Kapitel, 5 §., uppställt sådan regel för val emellan olika arter af förvandlingsstraff, att väsendtligt afseende fästats på ett rent personligt förhållande hos den ene brottslingen, till skillnad från den andre, i afseende på straffartens i den dömdes framtida val mer eller mindre ingripande verkan; likasom ock i föreskriften uti 5 Kap. 2 § Utsökningsbalken, i fråga om utmätning för skuld, visats ett bemödande att, så långt naturen af enskild fordringsägares strängare rätt medgåfve, förekomma gäldenärens försättande ur tillfälle att med sitt yrke försörja sig.
Att för de närmaste dagarne efter bötesutmätningen qvarlemna födoämnen och kläder, kunde ej vara nog att afvärja fara för nöd.
Om någon gång vore möjligt, att den i förevarande förslag beräknade tid af en månad bletve tillräcklig för den bestraffade att förvärfva nya medel till fortsättande af sitt yrke eller grundlägga ett nytt, skulle dock oftast hända, att han efter denna korta tid stöde lika redlös, som han vid utmätningen frångick sin bergning, eller fastheldre mera redlös, såsom då mera saknande de af exekutorn åt honom besparde lifsmedlen, serdeles om äfven hustrus och barns välfärd hvilar på hans omsorg, utestängande honom från tillfälle att hos annan tagas i tjenst.
För den genom bötesutmätningen från hus och hem drifna bonde eller torpare-familjen, — för den från sin ödelagda verkstad utvandrande handtverkaren — står väl slutligen, om annan utsigt brister, vägen öppen till kommunens fattighus; men bre’dvid och nära intill denna väg löper en annan, på hvilken den af nöd tyngde och hopplöse lätt förirrar sig.
Den leder till fängelse och straffinrättningar.
I lagskipningen har, med olika tydning af Stralfbalkens ofvan åberopade stadgande, förekommit tvifvel, om grundsatsen vore så långt erkänd, som nu är anfördt.
Skulle ock detta icke antagas, borde dock tillfället af ny strafflags utfärdande böra begagnas för tillvägabringande af en föreskrift, som uppfyller rättvisans kraf och iakttager det allmännas fördel, med hvilken det synes icke vara förenligt, att af equivalenta straffarter för de lindrigaste lagöfverträdelserna begagnas, der det kan undvikas, en sådan, som hotar att öka proletärernas ändock allt för talrika, för sjelfva samhällsordningen högst oroande, klass.
Det vore öfverflödigt att här närmare erinra derom, att Kronans inkomst af böter alls icke är, icke kan vara, något i lagstiftningen om straffen och deras verkställighet framstående ändamål, utan blott en tillfällig, i sjelfva lagstiftningsgrunderna angående straffarternas val utan all uppmärksamhet lemnad följd deraf, att egendomsförlust tillämpas såsom straff.
Ifrågavarande § synes böra erhålla ungefärligen denna lydelse:
Ej må i mät för böter tagas den sakfålldes ende fasta egendom, hvaraf han sin bergning häfver, der samma egendom ej år större än härtill oundgängligen fordras, så att böterna kunna af öfver skjutande värdet utgå; ej till jordbruket nödiga lösören; ej eller från någon hvad han nödvändigt behof ver att sin näring dermed bedrifva; och skall från sådan utmätning alltid undantagas hvad för den sakfällde och hans husfolk till lifsuppehälle och kläder i en månads tid erfordras.» 4 10 §.
Domstolens fleste ledamöter anförde: »Enär, enligt 1 §. i nu förevarande Kapitel, böter utgöra den lindrigaste straffarten och således böra ådömas endast för jemförelsevis mindre förbrytelser, synes det vara af vigt, att den, som saknar tillgång till ådömda böter, ej i stället för dem ålägges hårdare bestraffning, än lagen för svårare brott utsätter.
— Att, det oaktadt, såsom förvandlingsstraff blifvit föreslagen en straffart, fängelse vid vatten och bröd, som ostridigt är af vida svårare beskaffenhet, än den för urbota brott lindrigaste, eller enkelt fängelse, kan väl hafva sin förklaringsgrund i omsorgen att genom fängelsestraffets skärpning kunna förkorta tiden för detsammas varaktighet, och sålunda undgå att under allt för lång tid beröfva den bötfallde sin frihet.
Men denna förklaringsgrund, hvars giltighet, såvidt fråga endast är om kortare fängelsestraff, ej kan bestridas, synes dock ej tillåta en så långt utsträckt tillämpning af det skärpta fängelsestraffet, som förslaget antager.
Fängelse vid vatten och bröd är nemligen af beskaffenhet, att för hvarje dag det till tiden ökas, straffet äfven i intensivt hänseende i stigande proportion försvåras.
I början, jemförelsevis lindrigt, tillväxer det således sä småningom i skärpa och dess hittillsvarande högsta mått 28 dagar har alltid betraktats, som ett särdeles strängt straff, hvilket derföre tillämpades vid verkligen grofva förbrytelser och till och med för vissa brott varit alternativt med dödsstraff stadgadt.
Vatten- och brödstraffets användande såsom förvandlingsstraff i nyssnämnde utsträckning har dock kunnat försvaras så länge sådane gröfre brott, såsom t. ex. stöld, vissa arter af förfalskning, försök till förgiftning, edsöre m. fl., hvilka enligt förslaget medföra straffarbete under längre tider, voro med böter belagda; men då enligt förslaget bötesstraff blifvit bibehållet för endast mindre förseelser under det böterna till beloppet mångdubbelt ökats, synes den skiljaktiga uppfattning angående bötesstraffets betydelse, som sålunda inom lagstiftningen gjort sig gällande, äfven böra visa sitt inflytande på förvandlingsstraffet och föranleda en mildring i detsamma.
Hvad i afseende å längre tids fängelse vid vatten och bröd här ofvan blifvit erinradt, eger dock ej tillämpning å detta slags straff i allmänhet, utan synes fastheldre sådant fängelse under kortare tid företrädesvis lämpligt att i stället för böter begagna.
Om derföre det föreslagna maximum af straffet nedsättes från 28 till 20 dagar och förvandlingsskalan derefter rättas, torde alla betänkligheter angående det föreslagna förvandlingsstraffets stränghet böra förfalla, utan att å andra sidan behöfde befaras, att den bötfallde, som ej eger tillgång till böter, komme att undgå tillbörligt straff, eller något missförhållande emellan förvandlingsstraffet och det lindrigaste urbota kunde anses äga rum.
På grund häraf hemställes således, att 10 § i 2 Kap. måtte erhålla denna förändrade lydelse:
Saknas hos den, som blifvit till böter fälld, tillgång till deras fulla gäldande; då skola böterna, utom i de fall, som i 11 § detta Kap. och 7 § 4 Kap. nämnas, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas.
Vid sådan bötesförvandling svare mot hvarje dags fängelse vid vatten och bröd under de första fem dagarne