Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Månne jag väl vågar tro på de lugnande ord, som den vördnadsvärde Presten, tillika med detta bref gaf mig?...
Ja, evige Fader!
... på din nåd, och på löftet af värnlöse! ... och om brottslingens böner, från te sakna tröst och deltagande.
ditt ords tjenare, vill jag bygga mitt hopp för de grafvens tröskel, kunna beveka menniskor, ska de inHaraldson (vaknande).
en gräslig dröm!
... mig tycktes dagen var kom-
Talar du med någon, son?...
Hu! -- det var
men, och vi affördes till afrättsplatsen; men vid vår framkomst dit, tyckte jag mig se mitt eget hufvud, let.
Usch!... ohyggligt grinande, redan sitta uppspikadt på stegBirger. dunkelt.
Inom få timmar, skall denna er dröm, vara en ryslig sanning! -- Haraldson (springer förskräckt upp).
Stackars gubbe! ert minne har i fängelset blifvit
jag med denna dag hunnit målet för min sextioåriga lefnad.
Men är du säker Birger?...
Hoppas du då ingen förändring?...
Birger. kan, för flera veckor sedan, afslagen återkommit; -- men hvarföre verkställigheten af vår dom, ända tills i dag blifvit uppskjuten, är mig obekant.
Nu Tvifla inte min far! -- ni vet att vår nådansö-
Ah!... du har rätt!
... jag hade glömt, att
92 ändtligen, är stunden nära; -- gör er derföre redo, till den sista vandringen.
Haraldson. kare!
... och hustru din?
... hvad skall det väl bli af dem?...
Birger (suckande).
Ja, ja! -- men flickan, Birger?... flickan stac-
mig döden bitter.
Den Allsmäktige, tage dem i sitt
Ja! -- det är endast tanken på dem, som gör
beskydd! ...
På den hederlige Kyrkoherden Schmidts för att åt hans ädelmod öfverlemna dem.
Gifve blir för sent!...
uppmaning, har jag låtit hitkalla löjtnant Askenberg, Gud! ... att han blott hinner komma, innan det Haraldson. ämna sig hit?...
Vet du då inte, om Erika eller Gabriella sjelfva, Birger. -- deras närvaro här, skulle endast försvåra de sirättade om dagen för den blodiga högtiden.
Haraldson. der en.
Förbannelse öfver den vanvettingen, som bragte oss till detta slut! -- Ve mig sjelf! -- och Ja, så går det, när ens eget kött och blod förråJag tror inte det, -- och önskar det inte heller;
sta ögonblicken.
Dessutom lära de inte vara under-
min glömska, då jag lät dessa flaggstumpar, -- dessa utslitna seggellappar, i flera år ligga qvar i sjöboden, utan att förstöra detta onyttiga djefvulstyg!
93 ... ja, ve mig! och min blindhet! -- som närde
en orm i min egen barm, och inte dräpte denna
usling, innan hans fördömda tunga förde oss till
stupstocken.
Och ve äfven dig, svage dåre! och din
fega bekännelse! -- hade du ihärdigare nekat, skulle kunnat fälla oss.
de genom dessa lumpna bevis, åtminstone inte ännu Birger. med detta vanmäktiga raseri! -- Hvem annan än er sjelf, har ni att tacka för det öde som drabbat oss?
Var det inte er egen lystnad efter rof och byte, som förledde er den olycksaliga natten vid paStilla, min far! -- ohelga inte edra sista stunder,
ter-noster-skären, att, mig ovetande, bemäktiga er till vårt ödes upplösning?...
Var det inte er egen
och undandölja detta lumpna skräp, som nu bringat oss kortsynthet, som bedrog er, då ni på den rysliga
färden, medtog denna förut svage och eländiga varelse, hvars förnuft derigenom råkade i förvirring?
Ni förebrår mig, min bekännelse: -- det är
sannt: -- jag har, sedan bevis redan voro framlagda, inte förnekat mitt brott, -- men jag hoppades derigenom bereda oss en mildare dom; ...
Jag bedrog mig!...
Lagarna fordra vårt blod, -- låbens hand.)
Var en man, min far! -- försona er
tom oss möta döden med lugn! -- (fattande gubmed Gud och med er sjelf, -- och kom ihåg, att det ges ett annat lif, dit vi redan i dag ska inträsyndaskuld i detta!... da, hvarest uppriktig ånger tages i afräkning på vår Haraldson. nu.
Gud vare oss nådig, och ge mig det lugn som Du har rätt, son!... det är för sent att rasa
94 både du och prosten sökt intala mig.
Mod fattas mig ej; -- alldrig har jag darrat för döden, så ofta jag än skådat honom i ansigtet; -- och ehuru-
väl jag just inte önskat göra bekantskap med bödeln och bilan, skall ändå ingen få säga, att gubben Haraldson gått till galgbacken som en feg kruka.
Fångvaktaren inkommer.)
(Man hör skrammel af nycklar utanför fonddörren.
De förre, FÅNGVAKTAREN.
Haraldson!...
Kom ni emedlertid hit in, gubbe.
Gud jag tackar dig!... det är Askenberg.
Birger (för sig sjelf).
Här är någon som önskar tala med er, Kapten
(Fångvaktaren insläpper Haraldson genom en sidodörr, går derefter ut, hvarpå Arnman inträder.)
TREDJE SCEN. ARNMAN, BIRGER.
Birger (uppger vid åsyn af Arnman ett utrop af smärtsam öfverraskning).
Arnman (med ädel värdighet).
Han!...
Ni har låtit kalla min salig' faders ungdomsvän,
95 Löjtnanten Askenberg, -- men som han af sjukdom är urståndsatt, att personligen, efterkomma er begäran, låter han helsa er, det ni åt mig kan anförer önskan, Birger Haraldson? -- Birger. ädelmod, min Herre, då ni ännu kunnat förmå er Djupt känner jag i denna stund värdet af ert tro, hvad ni tänkte säga honom.
Hvad är således
att besöka, den man, som sölat sina händer i er faders blod, och hyilkens blotta åsyn sjelfva naturen befaller er afsky och förbanna.
Men huru mycket än i dessa ögonblick hvilar tungt på mitt hjerta, hade jag likväl en böa att göra er, om jag vågat
hoppas, att denna bön inte med förakt blefve tillannorlunda, må allt slutas och dö inom mitt eget bröst.
Jag önskar således af er -- intet! -- Arnman (efter en paus).
bakavisad, -- men då det vore en förmätenhet, att tro
nom er stränga redlighet, och de många välgerningar ni spred omkring er, hade tillvunnit er allas dast i ett fall kunde jag inte förklara ert gåtlika tacksamhet, och min obegränsade högaktning.
Enuppförande, nemligen: er motvilja för min kärlek till er syster. -- -- Sedermera har mycket blifvit ljust, som då var mig dunkelt; -- och ehuruväl detta ljus till aska nedbrännt för mig hvarje förliskt ädel bevekelsegrund för er motvilja till den
Birger Haraldson!...
Det var en tid, då ni ge-
hoppning på lycka, har jag dock funnit en moraförbindelse jag önskade knyta med er slägt.
Detta ert handlingssätt, -- i förening med den sträfvan fens vandel, bereda frid åt ert samvete, -- ställer jag hos er bemärkt, att genom en ädel och rättskaf-
96 edra brott, så förfärliga de än äro, inför mig, i en -- förlåta er! --
mindre svart dager.
Jag måste således beklaga och Birger (gladt rörd).
uppfyllt den enda bön, jag önskade göra er....
Ädelmodige man! -- ni har, utan att höra mig,
genom mig, förkunnar er, -- frågar jag ännu en Birger.
Och nu, då jag uttalat, hvad min faders ande,
gång: hvad önskar ni af den man ni efterskickat?...
dela er de bekymmer, jag endast önskade nedlägga i löjtnant Askenbergs bröst.
Säkert skall äfven ni sat sig öppen för deltagande och tillgift.
Arnman! jag har en hustru och en syster, hvilka gemed godhet afhöra dem, då er ovanliga karakter vi-
Nå väl! ... hvarföre skulle jag tveka att med-
nom mig, den af lagen stämplade mördarn, oskylbeskydda dem, för smälek och förakt?...
digt stå brännmärkta inför verlden.
Hvem skall väl skall deltagande mildra deras olyckliga öde?...
O, Arnman! -- det är tanken härpå, som in i sjelfva döden, jagar lugnet ur min själ.
Jag förstår edra känslor, ... men fortfar!...
Birger. från Götheborg, hvilken vi serskildt begärt och erFör vår värdige själasörjare, Kyrkoherden Schmidt
hållit, för vår beredelse till den död som väntar oss,
uppen-
97 uppenbarade jag denna sorg, som under vår fångenskap med centnertyngd hvilat på mitt hjerta.
Han har varit en gammal vän till vårt olyckliga
hus, och bevisat det många tjenster, hvaribland äffaderligt deltagande lyssnade han till mina utgju-
ven den, att emotta' min styfmors sista suckar.
Med telser, och då jag talade om medlemmarne af den
familj, som vi, genom vårt brott, gjort så djupt be-
klagansvärd, och dervid af en händelse, kom att nämna löjtnant Askenbergs namn, blef han plötsligt uppmärksam, och efter åtskilliga frågor, rörande honom, lofvade han mig, att genom sin bemedling hos denne er vän, skaffa mig lugn i sorgen för dem jag efterlemnar.
Uppgaf han då ingen anledning till detta löfte?
-- Birger. löjtnant Askenberg, dervid han sjelf ville vara närliga underrättelsen, att vigtiga angelägenheter, för Han uppmanade mig att begära ett samtal med
I går meddelade han mig likväl den sorgnågra dagars tid, kallade honom till sitt hem i sta-
den, -- men i händelse af löjtnant Askenbergs ankomst, skulle jag lemna honom detta bref, (han framtar det förutnämnde brefvet.) hvars innehåll, Kyrkoherden personligen ville närmare förklara, och som han mer. hoppades skulle bereda mig tröst i mina bekymArnman (tar brefvet).
hvad jag kan, för att tillfredsställa er önskan.
Jag emottar detta bref, och skall sjelf göra allt
98 Birger (öfverraskad).
ja utsträcka ert ädelmod ända derhän... omöjligt!...
Arnman. inte för er, -- ta dem båda i försvar för verldens Jag lofvar er, Birger, -- att, för deras egen skull,
Ni?... (osäker.) ...
Ni skulle vilja!... vil-
fördomar och orättvisa.
Er hustrus värde känner galagt till ert bästa, bevisar storheten af hennes jag inte mer tala om.
Ödet har upprest en oöfverstiglig skiljemur oss emellan; ... min kärlek
jag; den verksamhet hon under er fängelsetid ådaförträffliga själ.
Hvad jag känner för Gabriella, vill
måste således stum slutas inom mitt eget hjerta, och dö -- först en gång med mig sjelf.
Obemärkt skall jag likväl för henne blifva en tröstare och ett stöd; -- och om menniskors obarmhertighet, skulle förfölja dem, skall jag, så vidt jag förmår, vara deras -- ni har mitt löfte!... var lugn!... beskydd.
Således, ännu en gång, Birger Haraldson, Birger (med blicken mot himlen).
att stå så förkrossad, så förödmjukad inför denne man!...
Jag har gjort er faderlös, ... och ni! ...
ni har i dag, hämnats er värdigt! --
Evige Gud! ... är då äfven detta ett straff,
ovanlige man. (med dämpad röst.)
Jag tackar er, Arn-
FJERDE SCEN. De förre, FÅNGVAKTAREN.
Fångvaktaren. ka er; ...
Önskar ni se dem?...
Er hustru och er syster, hafva tillstånd att besö-
99 Birger.
... (till Fångvaktaren.) ... de må komma! -- Arnman (rörd).
Ha!... äfven den kalken, måste ännu tömmas!
Fångvaktaren går.)
Farväl, olycklige man! -- och Gabriella.)
(Han går hastigt, mötande vid utgåendet Erika
FEMTE SCEN. BIRGER, ERIKA, GABRIELLA.
Birger!...
O, min Birger!
... min make! ...
Erika (störtar fram till Birger).
är det sanning?...
Finns ingen räddning mer?
... ingen barmhertighet?
... ingen förskoning?
... säg! ... är det i dag?
Tala! och låt
mig höra från dina egna läppar, att man med denna förskräckliga underrättelse endast velat bedra' mig!...
Birger. dig med lugn under ödets hämnande ok! -- Den Dyra, älskade Erika!...
Sansa dig! och böj
evige
Domaren, som var ett osynligt vittne till brottet, har låtit vedergällningens dag komma.
Låt derföre intet fåfängt hopp dåra dig!...
Snart är äfven timman slagen.
Erika. rättfärdighet -- det gäller inför Gud!...
Ännu Nej, Birger, nej! ...
Du har sedan lefvat år af
100 är räddning möjlig, ... ännu har inte hoppet slocknat i min själ!... O, Birger! -- aldrig förr än vid denna olycka, har jag vetat eller kännt, huru högt, huru innerligt du var mig kär.
Jag har lidit, Birger, lidit grufligt, men lilkväl inte tröttnat, att arbeta för ditt väl.
Lagarna äro grymma och hertighet hos menniskor! -- blodtörstiga! -- men ännu finns ju nåd och barmBirger. reställt mig.
Bland de brott, för hvilka ångern unnare åren äfven varit det jag begick, då jag öfverden älskade jag dig ej så, som sedan; -- och derDina qval arma qvinna! -- har jag med fasa fö-
der vårt äktenskap gnagat mitt samvete, har de sedtalade dig till giftermål med mördaren! -- Den tiföre har jag mången gång, inom dessa murar, vehet väntar mig, om jag dermed kunnat befria dig från skammen att vara min hustru! --
lat ge den nåd till spillo, jag af Guds barmhertig-
(Erika synes tröstlös.)
ningen nära.
En ny böneskrift, understödd af Arnman och hela fiskläget, har afsått till Konungen oss hoppas! -- Ännu i dag kan den återkomma med nåd.
O, låt Birger. diga hemligheten, har jag bragt i elände! -- Kan du förlåta mig?...
Guds makt är stor, Birger; -- måhända är fräls-
Gabriella (fattande Birgers hand).
Äfven dig, min syster, som var oinvigd i den blo-
101 Gabriella. bedt för dig!... O, min bror! -- Alla, till och med Arnman, ha Erika. varit en lång bönesuck för dig! -- Det var jag
Ja, vi ha vakat och bedit, Birger.
Mitt lif har
som bringade dig i förderfvet! -- det är derföre min pligt att dra dig derutur.
Jag bidrog ju till brottet, då jag den olycksaliga aftonen, första gången, hand, räddade dig.
Minnet af denna stund, har i långa år hvilat tungt på min själ.
Jag trodde mi-
inte lyssnade till dina böner, och med löftet om min
na krafter för svaga till det kall jag då skulle ålägga mig; -- och sedan -- ville jag likväl offra allt, och i denna stund mitt lif såsom försoning för dig inför Gud.
Tröstande englar hviskade ofta i mitt betryckta bröst, att jag hunnit det mål jag eftervanära, vunnit nåd inför Honom! -- Birger.
Du var den goda engel, som ledde mig på Ja, jag vet och känner, att jag vunnit denna nåd.
sträfvat, -- att den ångerfulle, skonad från timlig
bättringens väg, och hvars förböner öppnade mig din lott?...
Ack! det jag för mig sjelf utstått,
den Eviges famn! -- Hvad har väl, derföre blifvit har jag kunnat bära, -- ty jag har lidit hvad mina gerningar förtjena; ... men den nesa, det förakt jag bragt öfver ditt lif, -- de tårar du för min skull utgjutit, bränna som eldskol på mitt hjerta.
Låt inte mitt öde plåga dig!...
Kanske skall
102 någon sällhet ännu le oss till mötes.
Hvarje medel som kunnat begagnas, ha vi tillgripit, för att utverka nåd eller mildring; -- och allt kan ju inte misslyckas! -- Birger. undergifvenhet, ingen räddning är nu mera möjlig! -- Då jag första gången vågade sluta dig till mitt skuldbelastade bröst, tänkte jag inte på denna sönka! som gjort vårt äktenskap barnlöst -- och att hof, och afsky sin far! -- -- Mitt öde är afkunnadt, och måste beseglas med mitt blod! -- Erika (hopplöst).
Fåfängt! min Erika.
Bemanna dig med mod och
derslitande stund! -- Men, tacka himlen, älskade maingen varelse finnes, som skall rodna öfver sitt upp-
min redan brustna lifskraft.
Ensam stöttes jag ut i verlden -- ensam går jag också bort!...
Så het i min själ.
Det var längtan!...
Jag läng-
Så är då det hopp förbi, som hittills uppehållit,
långt jag kan minnas tillbaka, bodde en stor tomtade efter något, som jag aldrig ägt: -- en föräl-
drafamn!
Ingen moder har vyssat mig på sitt knä; ingen fader välsignat mig! -- -- Ensam gick jag genom lifvet, och ensam sökte jag ljusets väg.
In-
gen kände, ingen brydde sig om, hvad den modertan var blott hennes.
Då lärde jag känna min Gabriellas mor: -- jag kom i ert hus, och sedan hon derlösa, (fattar Gabriellas hand) började sluta all
lösa, den af hela verlden utstötta, led; hennes träng-
var hädangången, och jag omkring den späda moden kärlek som bodde i min själ, och ännu mer,
sedan mitt öde blef förbundet med ditt, min Bir-
ger, -- då fann jag, att Gud inte utan ett stort än-
103 damål satt mig hit i verklen.
Jag beslöt att helga mig häråt!
... att lefva för er båda!
... och nu!
...gode Gud!. ..
(djupt skakad.)
Gabriella. sta på Honom, som är de värnlösas, fader! -- Älskade Erika! -- fatta mod! -- Låt oss förtrö(Fångvaktaren inkommer.)
De förra, FÅNGVAKTAREN.
Fångvaktaren (sedan han uppläst dörren till det rum hvarigenom
Haraldson blifvit insläppt, stannar han nära fond-utgången).
Birger. vet, för mig så bitter!...
Du ser att stunden är Goda Maka!... gör inte skilsmässan från lif-
Tiden lider!...
Man väntar er!...
kommen, -- var ståndaktig! den ädelmodige Arn-
man, har lofvat vara er jordiska beskyddare.
I himlen, der den skönaste belöning väntar dig, ska vi ju alla återse hvarandra!...
(Han sluter dem bäda i sin famn.)
Ja, -- snart!... snart!...
Och nu!... ett afskedsord till min far!...
104 (Han visar på sidodörren.) ...
Och sedan ... må den allsmäktige vara med er!... (De slita sig båda rörda ur hans famn och ingå
till Haraldson.
Birger står förkrossad.
Efter en händer till afsked.)
stund utkomma de åter och trycka ännu en gång hans Gabriella (med dämpad röst).
Erika (visande mot himlen).
... farväl!...
Der!... mötas vi!...
(De gå ut med staplande steg.
Birger drar en djup suck, stumt seende efter dem.)
(Vakt inkommer genom fonddörren och gubben Haraldson genom sidodörren.)
SJUNDE SCEN.
BIRGER, HARALDSON, Vakten.
Son, ... jag är redo!...
Äfven jag, min far!... vakten.)
Birger (med lugn).
(De skaka hvarandras händer, och gå, åtföljda af
105 Changement.
Theatern förvandlas till en skogstrakt.
Tvärs
öfver
Scenen landsväg.
I fonden synes en
vik utaf hafvet, och på högra sidan derin-
vid, en utskjutande bergsklippa, på hvilken märksamt synes betrakta vågorna.
Anton sitter och sjunger, under det han upp-
"I hafvet är jag född, och der är jag buren, ANTON (med klagande läte).
Och der har jag fått min hofklädning skuren.
Mina vänner och fränder äro stickor och strå." uppstämma sina jubel för min ankomst till Neckens perlsal....
Jag kommer ... jag kommer! -- Först jag så dyrt köpt mig inträde till er!...
Och seer får hvila och frid.
Hvila?... jag hvila?
... måste jag dock se det verk fullbordadt, hvarmed dan ... är min förlossningstimma inne, då jag hos (Han uppstiger, och vändande sig åt Theaterns högra sida, betraktar han afrättsplatsen, bortåt Landsvägen, inne i skogen.)
Ja!... jag har i natt hvilat på det ställe, der deras kroppar i dag ska kläDe vänta mig dernere i djupet!...
Böljorna "Min fader och min moder äro böljorna blå:
da Stegel och hjul!. . . (visande med handen inåt.)
Det var länge sedan sömnen så välgörande tillyckte de jag mitt läger, ... och vissheten, att inom få
mina ögon som der! -- -- Invid
Schavotten beredtimmar, dödsoffren vid pater-noster-skären, der skul-
106 le försonas med brottslingarnes blod, vaggade mig i de ljufva drömmar, som sedan min första barndom aldrig hugsvalat min lidande själ. -- -- O, J de mördades andar!... hvilkas dödsskrän den blodiga natten, under långa år gnisslat i mina öron!... förnimma, huru nämnaren slutligen åt er beredt i dag ska edra bleka vålnader, der, på denna kulle vedergällningens skådespel! ...
Sen J, huru redan
stupstocken der borta, lurande väntar på deras hufvuden! -- Skåden! -- huru de spöklika resningarne höja sig bredvid vägen, på hvilka deras styckade lemmar ska mätta luftens hungriga rofdjur!..
(skrattar vildt) Ha, ha, ha! -- Jublen och fröjdens! för att bringa er hämnd! -- (Han vänder ögonen Ha!... de komma! ...
(Han stirrar uppmärk-
det är sonen och brodern, som skapat sig till furie, åt andra sidan och ger till ett utrop af öfverraskning. samt utåt vägen på venstra sidan.)
Ja! det är de! ... en folkmassa följer efter, långs åt landsvägen, för att begapa uppträdet!...
Bort!...
(Han rusar ned af klippan, fram på scenen.) ...
Enfaldiga
menniskor, -- som inspärrat mig på dårhuset!... de visste ej, att den förmenta galningen, skulle friden der nere på djupet!...
De anade inte att bevista denna blodiga högtid, för att förvissa sig om jag gäckat deras försigtighet!...
Ha, ha, ha! -- till venster bortåt vägen) ...
De nalkas!
... jag
Näcken har narrat er, och undslnppit!... (seende måste dölja mig bakom denna buske, tills de hunnit förbi mig.
(Han gömmer sig mellan småskogen till venster.
Straxt derpå framkomma från samma sida en mängd af menniskor; derefter synes Birger
och Haraldson mellan vakten, och till slut en större folksamling.
Alla gå långsamt öfver Theatern, och borta framkommer åter Anton.) ...
Nu! ... O, försvinna bakom skogen på högra sidan.
När de äro
107 evige nämnare! är stunden kommen, Gabriella!...
Gabriella!
... det var ett dyrt offer för din frälsning! -- Någon ting bränner på min panna!
... ga sig omkring mig?
Ah! -- en ring med ... sägen J.
Bort byke!...
(Han slår omkring ja, riktigt!
... det är Cains-märket.
Hvem smysmådjeflar!...
Viljen J dansa med fadermördaren! sig med händerna och fötterna) Undan!...
Släp-
pen mig fram! -- (Han rusar ånyo upp på bergs-
klippan, hvarifrån han ser uppmärksamt åt det håll Ha!
... redan! ... ja! -- det var min fars hufvud som föll! -- -- Nog!.... nog! -- Jag vill inte se mer!... J ropen mig, der nere!...
O,
folkmassan gått; slutligen uppger han ett skri af fasa.)
... helsen mig nu välkommen!...
(Han störtar dras före.)
sig i hafvet och försvinner i vågorna.
Rummet hos Arnmans.
Fru ARNMAN, ARVID ARNMAN.
Arnman. lära ni predikar?...
Det är inte försoningens!
Hvad begär ni, min mor!... hvad är det för
Vår frälsare förlät ju; -- kunna vi då känna fiender, och hata deras oskyldiga anhöriga!...
någon lindring i vår smärta, genom att fördöma våra
Arve, min son! -- Du har rätt.
Jag talade inte
108 försoningens ord; -- men det är skilnad på hvad
Guds egen son förmådde, och hvad en stackars svag menniska förmår.
Kom emedlertid ihåg min dröm, barn!...
Och märk huru tydligt
Försynens finger ledt rättvisan till seger i denna fasliga händelse.
Jag sa' dig det förut: det var din fars blod; -- och jag arma mask prisa dig nog, som i tid lät det
henne älskade du! -- -- Himmelske Gud! huru kan gräsliga brottet komma i dagen, och skonade mitt till äkta! -- Men, jag talade, som du sa', orätt! -- Gud döme emellan oss och dem! -- Avnman. värda qvinnorna böra vi likväl inte visa obarmhertighet.
De ha ingen del hvarken i fadrens eller Och Han döme i sin mildhet!...
De beklagans-
barn från den fördömelsen att taga mördarens dotter
mannens illgerningar, och hvarföre då råga måttet af deras olycka, genom att skoningslöst visa dem afsky.
Fru Arnman. för de bofvarne, som du aldrig horde brytt dig om?
Hvarföre skulle du nu äfven föra den enes hustru och den andres dotter hit under vårt tak?...
Men var det inte nog, min son, att du lade dig ut
De må nu vara aldrig så oskyldiga, så visar du der-
igenom din olycklige fars minne, inte den vördnad folket anledning till mycket prat och förtal, som man eljest undsluppit.
och helgd som anstår en from son, och ger dessutom
Huru kunde jag annat, min mor, -- vid åsynen
109 af deras olyckliga belägenhet.
Ni har sjelf sagt, att i sanning! -- deri har ni rätt! men hon är likväl
Birgers hustru har en stark och ovanlig själ, -- och menniska, min mor, och dertill qvinna, med ädla
och upphöjda känslor, hvars krafter dukade under, la sitt lifs frid, och för hvilken hon in i sista stunden gröfsta förbrytare.
när hon såg mannen, -- för hvilken hon offrat heden, hoppades räddning, -- utföras till döden såsom Fru Arnman. rättningen?...
Hvad säger du, harn, var hon närvarande vid afArnman. nat dem i fängelset, när hon på gården såg dem Inte vid afrättningen! -- Men hon hade nyss lem-
bortföras.
Genast dignade hon sanslös i den inte
mindre olyckliga Gabriellas armar, som stod öfverskar mig i hjertat, och jag tvekade ej, att gifva
gifven och utan bistånd i detta fasans ögonblick.
Det den enda hjelp och räddning som var möjlig.
Med största varsamhet blef hon genast nedförd i båten, -- men döden tycktes mig redan satt sitt insegel på den arma makans anlete, och om jag icke velat ligt att i aftons föra dem ända till Tistel-ön.
ha ett menniskolif på mitt samvete, så var det omöjder, min mor, -- orsaken, hvarföre jag tillsvidare ömt hennes hand.)
Säg mig nu, ... hade jag väl varit er son, om jag handlat annorlunda?...
Belial et Christus
Belial ex Inferno egrediens conqueritur de imperijs Christi deuastantis Infernum et totum Regnum Sathol:[icum?]
Belial et Christus.
Belial.
Joduth wthoffuer thett stora öffuerwåld, Som skedt är minom herre så båld.
Belzebub thenn store Furste, Som rådde offuer wärdenn så widt honom luster.
Hann är nu bundenn medh kädior hårth, Och kastat i mörkreth medh eenn faarth.
Aff enom man som synthes fast ringa, Han kom j wårth huss och monde oss tuinga.
Jesuz aff nazareth kallaz hanz nampnn, Hanz fader heett Josep, en timberman.
Maria hanz moder, en quinna släth, Wij kenne granth hanz slecht, och äth. desensus Han kom och slogh wåra porthar neder, ad inferos Så heluetetz kraffter gaffz ther wäder.
Wåre bröder som kallaz* lijknattz wid Elephanter, The rucke om helwethett som andree wanther.
Och somblige sluppo medh lithett lijff, Wår öffuerste bleff fångath på samma tidh.
Wårth rooff och byte som wij hade fåtth, Medh storth omack thär effter gåth. * utstruket.
26 The fångar wij hade i wåra hennder, Them tog hann alla borth i sännder.
Och forde både fångarnar och fängsleth borth, Ther aff wårth rycke ähr skiett förkorth.
Wåår machtt ähr nu så plath försuagadt, Så haffuer thenn Manen med oss lagatt.