Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kjöllerström, som, under åberopande af de skäl, hvilka Herr Kapten G. M. Stiernsvärd uti första afdelningen af en under innevarande riksmöte, angående förändrad organisation af rikets landtförsvar, afgifven motion anfört, i afseende på olämpligheten af nu brukliga årliga vapenöfningar med beväringsmanskapet, ansett desamma otjenliga och iindamålslösa, och såsom ytterligare skäl för denna åsigt uppgifvit, dels att det vore omöjligt att af en vid vapenöfning och militärisk manöver helt och hållet ovan yngling på tolf dagars tid hilda en duglig eller blott något så när användbar soldat; dels alt för den händelsen staten till sitt försvar behöfde använda dessa unga män, det blefve nödvändigt alt låta dem ånyo inöfvas oell då både grundligare och under längre tid, än förhållandet vore vid de nu brukliga vapenöfningarne, hvilka följaktligen icke kunde sägas uppfylla det med dem afsedda ändamål; dels ock slutligen att dessa vapenöfningar vore så väl i moraliskt som ekonomiskt hänseende skadliga, enär de icke allenast inträffade på den tid af året, då landt— mannen hade en ganska trägen och maktpåliggande sysselsättning, samt derigenom droge en betydlig arbetskraft frän jordbruket för att samlas uti ett läger, der beväringsmanskapet, som borde inöfvas i vapenföring, hvilket dock, enligt hvad motionären härlörut anfört, icke uppnåddes, insöpo fältlifvets lättsinniga vanor, utan äfven kostade staten omkring en half million Riksdaler årligen; hvadan motionären yrkat, att beväringsmanskapets exercis under fredstid mätte upphöra, men dock ansett nyttigt, att detta manskap årligen enrullerades i behörig ordning, emedan derigenom en nödig kännedom vunnes om de beväringsskyldiges antal, namn och hemvist m. m.
Prol. 1830 & 1831. 8 Sami., 11 Haft. 1 o Allm.
Bcsv. o. Ekon.-Ulskotlels Betänkande, M 57. 2:o från Hedervärda Bondeståndet: o) Af Riksdagsfullmuktigeii Johannes Nilsson från Malmöhus Län, med hvilken Anders Andersson och Johan Johansson från Östergöthlands, Johan Westermark från Westerbottens, Olof Larsson och Eric Ericsson från Gefleborgs och Johan Andersson frän Stora Kopparbergs
Län, sig förenat; varande af motionären anfördt. dels att, genom stadgandet uti Kongl. Kungörelsen den 13 Februari 1849, om ändringar och tillägg uti Kongl.
Kungörelsen den 27 Oktober 1812, angående utskrifningssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet, alt alla beväringsynglingar, som finnas i de till hafvet angränsande socknar, borde, utan afseende på fallenhet och håg, underkasta sig aktiv sjötjenst, hade beväringsskyIdig— heten blifvit en tryckande börda, emedan, bland annat, ganska många personer funnes, hvilka hade en snart sagdt medfödd rädsla för sjön, och det vore mindre välbetänkt och nära obilligt att, vid sådant förhållande, genom en bestämd lag vilja tvinga någon till sjötjenst, samt, då beväringsskyldigheten ifrån början vore af folket sjelfvilligt åtagen, den härmed afsedda vackra syftningen, eller fäderneslandets försvar, skulle gå förlorad; dels ock att föreskriften i 19 § af samma Kongl. Kungörelse, att Mönsterherren egde utse de beväringsskyldige, hvilka skulle tilldelas kavalleriet, artilleriet eller sappör-depöterna, och hvartill i första rummet borde uttagas de, som sjelfva önskade tjenstgöra vid ettdera af dessa vapen, i så måtto icke efterlefdes, som, genom Mönsterherrens rätt att pröfva ynglingarnes duglighet till visst vapen, deras egen önskan i detta afseende icke komme i fråga; och har motionären i anledning häraf föreslagit den förändring af högstberörde Kongl. Kungörelse, alt det måtte öfverlemnas åt de beväringsskyldige, antingen de bo nära eller längre från hafvet, att sjelfve bestämma, om de vilja tillhöra fotfolket eller rytteriet, eller vilja exercera till lands eller sjös. h) Af Riksdagsfullmäktigen Anders Pehrsson från Östergöthland, med hvilken Magnus Mänsson, Lars Magnus Knutsson och A. W- Svartling från samma Län, samt D. Danielsson och J. P. Sandstedt från Jönköpings Län instämt.
Motionären har fästat uppmärksamheten på de oerhörda summor, som fäderneslandet årligen måste uppoffra för upprätthållandet af sitt försvar, under den långvariga fredstid, hvilken fo; tfarit och ännu fortfor, och hvaraf kostnaderna för beväringsmanskapets möten och mönstringar medtogo en betydlig del, utom de mångfaldiga dagsverken, som härigenom ginge förlorade för jordbruket; och ehuru det icke vöre motionärens mening, att nalionalbeväringen borde upphöra, helst han erkände det fullkomligt rättsenliga deri, att försvarsverket bör kunna påräkna hvar och en stridbar ynglings hjelp för att skydda oss emot utländskt förtryck, i falt något sådant skulle hota oss, har motionären ansett, att de nuvarande 12 Allm.
Besv. o. Elion.-Utskottet* Betänkande, JTs 57. 3 dagars exercis årligen, under freden vore för ett allvarligt och i så många andra hänseenden tungt beskattadt folk, ett allt för mycket i ögonen fallande bittert gyckel, helst denna exercis borde sparas, intilldess man behöfde väpna sig till landets försvar, samt af sådan anledning föreslagit: l:o. att nationalbeväringen hädanefter såsom hittills fortfore att årligen inmönstras; 2:o. att Kongl. Maj:t endast vid befarade krigsoroligheter måtte sammankalla beväringen till allmän exercis eller vapenöfningar; och 3:o. att för öfrigt alla årliga allmänna vapenmöten för de bevaringsskyldige hädanefter måtte upphöra. c) Af Rikdagsfullmäktigen Johan Hörnfeldt från Westernorrlands
Län, med hvilken A. W. Svartling från Östergöthlands och Johan Westermark från Westerbottens
Län sig förenat, att, då det vore kändt, att, Rikets Ständer, till bestridande af kostnaderne för beväringsmötena under de sista åren, nödgats föröka det förut varande anslaget af 80,000 R:dr årligen till 120,000 R:dr; att utom denna direkta kostnad beväringsinrättningen medfört ganska betydliga indirekta utgifter icke allenast för statsverket, utan äfven i vida större mått för folket i allmänhet; att beväringsmanskapets sammandragning på några få samlingsplatser fördröjde dess frånvaro ur hem och tjenster, just under en tid, då dess armar behöfdes vid landtbruket, samt försvårade möjligheten för de tjenstsk y ld ige ynglingarne, att få privat tjenst, hvarigenom tvifvelsutan kunde antagas, att denna inrättning vore för folket ganska dyr och besvärlig; att säkert ingen skulle detta oaktadt undandraga sig dessa kostnader och besvärligheter, om man af erfarenheten öfvertygades, att genom dem någon verklig säkerhet för större stridbarhet hos nationen, samt derigenom en betryggande styrka för rikets försvar åstadkommes, men att af inrättningens trettiolem-åriga tillvaro, och de till minst sju millioner
R:dr derför utgångna statsomkostnader och troligen till vida mera uppgående enskildes uppoffringar, ingen större kraft och skicklighet eller krigsvana vunnits hos nationen, än den, som, genom ett vanligt uppbåd af nationens unge män, några veckor före krigsbehofvet skulle kunna vida säkrare vinnas, så funne motionären, sorn ansåg orsaken til! inrättningens brister och olägenheter, och alt densamma ej motsvarade sin bestämmelse, härleda sig från den felaktiga organisationen af försvarsverket på det hela, och för att vinna en önskvärd besparing uti kostnaderna för de ändamålslösa vapenöfningarne i stor och kostsam skala, och då den nya organisationen af beväringsmanskapets vapenöfningar syntes vara anbefalld, mycket afvikande från Rikets Ständers yttrade afsigt, sig böra föreslå: »att Rikets Ständer, som funnit, att beväringsmanskapets vapenöfningar icke motsvarat de uppoffringar, som för 4 Allm.
Besv. o. Ekon.-Ulskoltels Betänkande, M $7. »delta ändamål blifvit gjorda» så väl af det allmänna, som af enskilta, och sörli wanse, att de från ursprungliga vilkoren för beväringsmanskapets inrättning skilj— waktige, detta manskap ålagda» skyldigheter, gjort det till en Rikets Ständers pligt watt erinra, huru indelningsverket grundades på allmogens befrielse från all personwlig utskrifning, för deras del besluta, att de hittills vanliga vapenöfningarne med »allmänna beväringsmanskapet tills vidare må inställas, så vida icke i och för krig »detta manskaps uppbådande skulle blifva behöfligt; samt att Rikets Ständer måtte »hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att ingen beväringspligtåg, under andra »än krigstillfälligheter, må tvingas att tjena vid annat vapen, än det hau frivilligt »väljer, till lands eller sjös.» d) Af Riksdagsfullmäktige!!
Jöns Månsson frän Malmöhus län, med hvilken Pehr Ahlsson från Christianstads, Nils Jeppson och Christen Andersson från Malmöhus, Ola Pehrsson frän Blekinge, Anders Medin från Kronobergs samt Johan Jansson från Westerås län sig förenat.
Jemte hufvudsakligt instämmande uti Johan Ilörnfeldts här förut intagne motion, har motionären ansett åtskillige förändringar uti Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 15 Februari 1849, angå ende allmänna beväringsmanskapets mönstringar och möten, böra ega rum, enär densamma vore dels stridande emot Rikets Ständers den 8 Juli 1848 afgifna underdåniga svar på Kongl.
Maj:ts den 18 derförulgångne November till Ständerna adåtna nådiga proposition i ämnet, nemligen i afseende på stadgandet om bevä ringsmanskapets uttagande till vapenöfuingar under fredstid tillsammans med de värfvade trupperne, emedan Rikets Ständer till svar å den nådiga propositionens 2, 3 och 4 punkter förklarat, »att med beväringsmanskapets uttagning till vapen»ölbingar bör förhållas hädanefter som hitintills»; dels ock olämpligt, ej allenast i hvad anginge bestämmandet af vissa områden för utgörande af beväringsmanskapet för arméens och (lottans behof, då erfarenheten visat, att sådane områdens gränsor icke kunde bestämmas, emedan det funnes många ynglingar inom sjödistrikten, som icke tålde sjol i fvet» hvaremot många inom landdistrikten skulle halva lust och håg att på sjön våga lifvet för fosterlandet, hvarföre den af Rikets Ständer vid 1810 och 1812 årens riksdagar lagda grund för beväringsskyldighetens uppfyllande, att det skulle bero af fritt val, huruvida de beväringsskyIdige ville tjena till lands eller sjös, borde återställas, till undvikande af ett stort missnöje inom en mängd landsorter; utan ock hvad, beträffade den mönsterherrn tillagda rättighet att utse hvilka af de beVäringsskyldige, som borde tilldelas kavalleriet, artilleriet eller depéterna, under vilkor att i första rummet uttaga dem, som sjelfva önska tjena vid dessa vapen, hvilken föreskrift, som visat sig medföra ett alldeles onödigt godtycke å ena, samt missnöje å andra sidan, borde upphäfvas; och har Allm.
Besv. o. Ekon.-Ulskoltels Betänkande, J\/3 57. 5 motionären, i sammanhang härmed och då i hans tanka hufvudsakliga ändamålet med beväringsmanskapets öfningar vore att inlära dem att försvara sig med geväret och att skjuta, föreslagit, att de årliga vapenöfningarne måtte tills vidare upphöra och de heväringsskyldige af alla klasser endast inom församlingarne eller socknarne öfvas i målskjutning under tillsyn af deri kunnigt befäl af indelda arméen. e) Af Riksdagsfullmäktigen från Hallands län Bengt Gudmundsson, med hvilken David Andersson från samma län sig förenat, att, vid betraktande af de olägenheter och uppoffringar för folket, som nuvarande anordningen af beväringsmanskapets vapenöfningar medförde, i synnerhet sedan de nu blifvit anbefallde på ett förändradt och med Rikets Ständers vid sista riksdag uttalade åsigt icke öfverensstämmande sätt och då ändamålsenligheten och nyttan deraf icke nu mera erkändes, enär dessa öfningar, såsom de nu anställdes, tjenade till föga eller intet, hvad anginge framtida kännedomen och färdigheten i vapenbruket, som deremot, efter några få veckors öfning näst före ögonblicket, då manskapet skulle marchera i fält, kunde inläras och skulle uträtta vida mera, an hvad äfven genom långvarigare föregående öfning kunde vinnas, samt då härtill komme, att kostnaderne för beväringsexercisen äfven vore för staten så kännbara, att en förändring deri jemväl vore af behofvet påkallad, funne motionären sig böra föreslå: »att manskapet »endast på det sätt öfvades, att, efter skedd mönstring, beväringsynglingarne sochmevis sammandroges till högst sex dygns öfning i målskjutning, under ledning af »underbefäl och skicklige korporaler eller vice korporaler vid indelda arméen, samt »inspektion af indelda regementernes officerare»; och förmenade motionären, att genom denna förändring ej allenast betydliga kostnader skulle besparas, utan äfven det väsendtligaste ändamålet med skjutöfningar, äfvensom tillräckliga begrepp om vändningar, marcher och gevärets bärande vinnas.
Vidare och för den händelse, att detta förslag icke skulle vinna framgång, har motionären, som fästat Rikets Ständers uppmärksamhet å nödvändigheten af en rättelse i de nu varande föreskrifterne för Hallands bcväringsskyldiges indelning på stamtrupper och sammandragning till vapenöfning, emedan, hvad derom nu vöre anbefaldt, hade väckt stor obelåtenhet och måste föranleda till stora utgifter, så väl för staten som folket i orten, samt derjemte yrkat, att intet tvång måtte ega rum i afseende på beväringsynglingarnes val af tjenstgöring till lands eller sjös, framställt den anhållan, »att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet tillkännagifva, »att provinsen Hallands beväringsmanskap må till vapenöfning samlas under antingen eget, eller från indelda arméen kommenderadt befäl, inom provinsen och 6 Allm.
Besv. o. Ekon.-Ulskoltets Betänkande, J\1 57. »helst, till minskning i tid och marche-kostnader, å flera lämpliga ställen inom »länet» Utskottet, som tagit samtliga dessa motioner i noggrannt öfvervägande, får vördsamt anföra: l:o i afseende ä upphörandet af beväring ens årliga vapenöfningar.
Minnet af lidna förlaster, behofvet att möta stundande faror och för framtiden trygga rikets sjelfständighet grundade år 1812 inrättningen af allmänna beväringsmanskapet, hvarigenom åsyftades, att Sveriges stridbara ungdom skulle vara att för dess försvar påräkna och dertill beredas genom årliga vapenöfningar, hvilka under högst 30 dagar finge fortgå.
Under den tidrymd, som förflutit sedan inrättningens början, har befolkningen ökats och i följd deraf antalet beväringsskyldige, äfvensom kostnaden för deras vapenöfningar, hvilket torde tjena till förklaring i anledning af motionurernes förda klagan öfver nämnde kostnader och deras tillvext, men under samma tid har ock landets välstånd tilltagit.
Utskottet anser sig icke för öfrigt böra ingå i någon närmare granskning af uppgifna kostnadsbelopp och gjorda beräkningar af såväl statsverkets utgifter för dessa vapenöfningar, som värdet af derigenom förloradt arbete för jordbruket och näringarne, utan får, hvad de förra vidkommer, hänvisa till Rikets Ständers sednast församlade revisorers berättelse, och, beträffande det sednare, anmärka, att beväringens vapenöfningar i allmänhet infalla under en tid på sommaren, då arbetskraftens användande för jordbruket är af mindre vigt, samt att anslaget för dessa öfningar dessutom stannar till största delen inom provinserna.
Att emellertid beväringens vapenöfningar medföra kostnad och tunga, är gifvet, men utan uppoffringar kan ej ett lands försvarsverk upprätthållas.
Dessa vapenöfningar äro visserligen, på sätt anmärkt blifvit, otillräckliga för en god soldatbildning, och i händelse af krig behöfva de beväringsklasser, som till tjenstgöring kallas, att ytterligare öfvas, men den på dem nedlagda kostnad är likväl icke förlorad.
Sådane de nu äro, gifva de nemligen beväringsynglingen ett begrepp om hans pligter såsom soldat, enär han derigenom inhemtar grunderna för exercis och manöver, vänjes vid den för krigaren nödvändiga ordning och hörsamhet, samt frigöres från fruktan för militärisk diskiplin genom erfarenhet af så väl dess fordringar, som sättet för dess handhafvande.
Det har ytterligare blifvit anmärkt, att hvad under mötestiden lärts snart glömmes.
Beväringspligten räcker dock icke längre än 5 år, och sällan torde mer än 2, högst 3 klasser vid ett fälttågs början komma att användas.
Det är således endast några få år, som det lärda behöfver ihågkommas.
Tiden emellan det man får anledning befara ett fredsbrott och krigets början kan, enligt hvad historien och en dyrköpt erfarenhet lärer oss, ofta vara ganska kort.
Behofvet att röra Allm.
Besv. o. Ekon.-Utskottets Betänkande, JYt 57. 7 stridskrafterna för deras samlande på vissa punkter kan, med afseende p§ vårt lands utsträckning, vara ögonblickligt.
Den uppbådade beväringen, om ej färdig alt möta fienden, är dock till följd af redan undergången vapenöfning i ståud att, bevarad och utrustad, följa stamtruppen för att i mån af ytterligare öfning i den bästa skolan, det verkliga fälllifvet, deltaga i försvaret.
Sådant vore icke möjligt, om all exercis för beväringen skulle uppskjutas till beholvets stund.
Den full komligt odiskiplinerade massan måste då qvorlemnas i hemorten, och stamtrupperne vid uppbrottet minskas med det för beväringens öfning nödiga befäl och manskap.
Utom dessa omedelbara fördelar af beväringens årliga vapenöfningar finnas äfven andra af vigt, hvilka ej heller böra förbises.
Nationens håg och fallenhet för krigareyrket, förut underhållna genom ständiga eller ofta återkommande krig, har under en trettiosexårig fred icke förlorats, hvartill dessa öfningar tvifvelsutan hufvudsakligen bidragit, hvarföre, om freden till landets lycka länge fortfar, denna militäriska uppfostran blifver för ungdomen alltmera behöflig för att fortplanta nämnde egenskaper och inskärpa pligten att försvara fäderneslandet.
Genom de årliga vapenöfningarne liar arméen fått vana och färdighet alt umgås med detta unga manskap, att ordna och inlära det, och sålunda har emellan stam och beväring, länge för hvarandra främmande, småningom uppkommit ett förtroende, lika nödvändigt att bereda, som vigtigt att underhålla.
Om en långvarig fred försvagat intrycket af fordna stormiga tider och deras förnyande synes aflägset, bör dock ett allvarligt och länkande folk icke döfvas af stundens lugn, utan, va roadt af erfarenheten, vara beredt alt möta de faror, som framtiden kan medföra.
Utskottet, som anser giltiga skäl sålunda vara anförda för ådagaläggandet af nyttan och nödvändigheten utaf beväringsmanskapets årliga vapenöfningar, hemställer derföre, att den väckta frågan om deras upphörande må förfalla 2:o 1 afseende u inskränkning af tiden för beväringsmanskapets exercis samt om dess öfvande i målskjutning.
I stället för nu brukliga öfningar för beväringsmanskapet har blifvit ifrågasatt, dels att i allmänhet det måtte socknevis öfvas i målskjutning, dels ock att det borde samlas till högst sex dagars öfning i målskjutning och exercis inom socknarne.
Skjutfärdighet är en vigtig del af soldatbildningen, men torde, då serskild fallenhet icke finnes, fordra lång öfning för att vinnas och ytterligare öfning för att underhållas.
Den ringa vana härutinnan, som af beväringen kunde ernås utan skjutöfningar af stor och kostsam utsträckning, förenade med betydlig tidsförlust, tror Utskottet endast i ringa mån skulle uppväga de väsendtlig», här ofvan antydda, fördelar af nuvarande öfningar för detta manskap.
Om beväringen under endast sex dagar skulle öfvas både i 8 Allm.
Besv. o. Eicon.-Utskollels Betänkande, JW 57. exercis och målskjutning, kunde föga gagneligt i någotdera afseendet medhinnas.
En jemförelse emellan socknarnes antal i Sverige, och antalet af det för ändamålet disponible befäl ur indelda arméen visar, att, på sätt äfven af en motionär blifvit föreslaget, dessa sockenmöten komme att till stor del ställas under korporalers och vice korporalers befäl.
Ehuru pålitlige dessa än må vara, kan dock ifrågasättas lämpligheten deraf att, utan annan uppsigt än en officers tillfälliga inspektion, åt dem anförtro vården och ledningen af den beväringspligtiga ungdomen, synnerligast under så vådliga öfningar, som målskjutningar af ynglingar, ovane vid gevärets handterande.
I afseende å förslagens verkställighet möta dessutom ej ringa svårigheter, hvilka torde härvid böra lagas i noggrann! betraktande, såsom anskaffandet af erforderligt antal öfningsplatsér i förening med lämpliga målskjutningsslällen, skottvaIlars uppförande och underhåll, beväringens inqvartering och förplägning, betydlig slitning af målskjutningsgevär, stor förbrukning af ammunition, gevärs-, utrednings-, med (lera persedlars förvarande, ökade utgifter för transport och underhåll, invecklad uppbörd och redovisning m. m.
Ehuru beloppet af de härigenom uppkommande kostnader ej med säkerhet låter sig beräknas, kan dock antagas, att det skulle uppgå till en högst betydlig summa, utan att, såsom ofvan blifvit anfördt, verkligt gagn kan förväntas af en sådan förändring i beväringsmanskapets öfningar; hvarföre Utskottet vördsamt hemställer, att motionärernes förslag i delta hänseende icke mätte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda. 3:o. Emellan Kongl.
Maj:ts nådiga förordning af den 13 Februari 1849, angående allmänna beväringsmanskapets mönstringar och möten, och Rikets Ständers vid sednaste riksdag fattade beslut, rörande detta manskap, hafva några af motionärerne förmenat olikhet ega rum, i hvilket afseende hufvudsakligast blifvit anfördt, att beväringsmanskapets fördelning på vissa indelda och värlvade stamtrupper under fredstid och vapenöfvande tillsammans med de värfvade, icke öfverensstämde med Rikets Ständers förklarande, »att med beväringsmanskapets uttagande till vapenöfning bör förhållas hädanefter som hittills.»
I nådig proposition af den 18 November 1847, har Kongl. Maj:t till Rikets då församlade
Ständer öfverlemnat ett förslag till förändrade grunder för beväringsmanskapets tjenstgöring m. m., och i underdånig skrifvelse af den 8 Juli 1848 förklarade Rikets Ständer sig icke hafva något att erinra mot den i förslagets Irsta punkt nådigt uttalade åsigt, »att arméen bör bildas af stamtrupper, så väl värfvade, som indelda, i förening med beväringsmanskapet,» hvaremot Rikets Ständer i afseende å samma förslags 2:dra, 3:dje och 4:de punkter, som hand - Allm.
Besv. o. Ekon.-ipiskQtlels Betänkande, JM 57. 0 handlade om utsträckta vapenöfningar för en del af de beväringsskyldige, och sättet för denna dels uttagande, tillkännagåfvo, pä sätt anfördt blifvit, deras äsigt vara, »att med beväringsmanskapets uttagande till vapenöfning, bör förhållas hädanefter såsom hittills,» hvilket tillkännagivande således ensamt rörde de ifrågasatte forändringarne för manskapets uttagande, men hvarken afsåg eller kunde afse sjelfva vapenöfningarnes verkställande.
Med anledning häraf får Utskottet tillstyrka, att hvad motionärerne i detta ämne anfördt måtte lemnäs utan afseende. 4:o.
I afseende ä rättigheten för leväringss/cyldige att välja tjenstgöring till lands eller sjös:
Den härom framställda önskan synes härflyta från farhågan att ynglingar med afgjord motvilja för hafvet skulle, om de tillhöra flottans beväringsområden, blifva underkastade en, mot deras fallenhet och böjelse stridande, sjötjenst.
I högstberörde nådiga proposition till Rikets sednast församlade Ständer, angående förändrade grunder för beväringsmanskapets uttagande till vapenöfning, har Kongl. Majit uttryckt den åsigt, »att större delen af det till allmänna beväringen hörande manskap, inom de till sjöbevärings utgörande utsedda områden, både erfordras, och, i följd af de årliga ölningarnes beskaffenhet, blifver mest användbar för tjenstgöringen, dels på roddflottan, och dels såsom marinsoldater,» och derföre, till afhjelpande af bristen på tillräcklig, fullt duglig och användbar bemanning för flottans seglande fartyg, föreslagit åtskilliga bestämmelser till ordnande af beväringspligten för haudelsfloltans besättningar, hvilka äfven af Rikets Ständer antogos.
Nämnde farhåga torde således kunna anses öfverdrifven, så mycket heldre, som vid beväringsmanskapets användande till olika slags tjenstgöring för flottans behof, afseende säkerligen, äfven till tjenstens fördel, kommer att i möjligaste måtto fästas vid olika vanor och fallenhet hos ynglingarne från serskilda delar af sjöbeväringsområdena, I allmänhet och med undantag af ett mindre antal från de närmast flottans sta* tioner belägna orter, exerceras de äfven till lands gemensamt med den öfriga beväringen.