Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I personalierna öfver Peder Jensson Gjedda, hvilken såsom pastor i Nafverstad afled 1645 i en ålder af 90 år, förekommer följande:
Natten förr än han sista gången predikade, såg han i drömmen flera af sina förfäder, hvilka förkunnade honom hans snart stundande hädanfärd.
Hörsammande den ur andeverlden gifna vinken, tog han i sin predikan afsked af sina församlingar, och afled ett par dagar derefter.
Hans sonson, som skref sig Peter Gudeson Gädda, och var kyrkoherde i Wårdsnäs församling, säges före sin död 1788, vid öfver 80 års ålder, ha haft samma uppenbarelse som fadern.
Då svenska vapnen segrade vid Landskrona, den 1 September år 1677, blef general Helmfelt dödligt sårad och dog.
En tradition förmäler om en dödsaning, som H. skulle haft före slaget, och hvaraf han gaf Carl XI del, hvilken förgäfves bad marskalken ej blottställa sin person.
Om en hed mellan Tirup och Rönneberga, der slaget stod, har vidskepelsen hvarjehanda underbart att berätta, och allmogen tror sig stundom nattetid der se krigare vandra fram och tillbaka.
Schefferus, som blifvit kallad svenska lärdomshistoriens fader, höll år 1678, utan att vara prest, såsom professor ett sluttal till akademiska ungdomen om Kristi mandomsanammelse, och förklarade efter hemkomsten, att han nu tagit afsked af akademien samt hoppades, att om han nu fick fira julen hos de sina på jorden, skulle han få tillbringa påsken hos de utkorade i himmelen.
Han dog ock vid påsktiden.
Här torde ock kunna omnämnas superintendenten Hans Endislöf på Gotland, hvilken dog ögonblicket efter sedan han förklarat sitt embete ledigt.
Han fick nämligen slag i Juli 1680 och blef sängliggande, hvarför Spegel sändes till Gotland, för att bli hans efterträdare.
Då Endislöf fick höra, att Spegel ankommit till Wisby, skall han hafva yttrat: “Så, så, han skall vara välkommen.
Jag vill ej vara honom till hinders, mitt rum är ledigt“; hvarpå han straxt vände sig mot väggen och gaf upp andan.
En förutsägelse om sin död afgaf ock på sätt och vis erkebiskopen, doktor Johannes Bazius, en höglärd, from och i sitt umgänge angenäm prelat, till hvars råd Carl XI gerna lyssnade, emedan han fann dem kristliga, mogna och välmenande.
Då han 1681 blef kallad till hufvudstaden att afgifva sitt utlåtande öfver vissa kyrkans angelägenheter, yttrade han sin mening i ett långt samtal med konungen, och sedan han om aftonen vid hemkomsten till sin vän, pastor Vultejus, i profetisk anda derom talat, bjöd han god natt med dessa ord:
“I morgon skola vi i Guds namn fara med Kristo till himla.“
Om morgonen derpå, Kristi Himmelsfärdsdag den 12 Maj 1681, fanns han död af slag i sin säng.
Alla de hittills omtalade historierna handla om prestmän.
De flesta af de personer, som i förevarande hänseende varit märkvärdiga, hafva ock tillhört det andliga ståndet eller åtminstone mycket sysselsatt sig med religionen.
Många andra personer finnas emellertid, som berättas hafva profeterat om sin snara hädanfärd.
Se här en af dessa, som tillika är märkvärdig för sin höga ålder.
Det var stovaktaren vid Kungsör, Henrik Finne, hvilken dog den 26 September 1684.
Han hade uppnått den ovanligt höga åldern af 136 år.
I den nu afbrända kungsbyggningen på Kungsör satt hans porträtt med följande vers derunder:
”Så såg han ut, stovaktarn Henrik Finne,
Som lefde i dubbelt mannaminne.
Han tjente i sju kungars tid,
Utan att han leddes dervid”, o. s. v.
Carl XI lät måla honom.
Då han en gång var uppe på slottet och konungen talade med honom, bad honom sitta och lät undfägna honom med ett glas vin, insomnade härunder den gamle, och när han vaknade, förklarade han, att han nu skulle gå hem och lägga sig på sin dödssäng.
Detta gjorde han äfven, ty följande dagen afled han.
Man berättar om pastor Hans Hansten, som var kyrkoherde i Rangwar och Hall på Gotland, att han af sin aflidna första hustru, Catharina Schmidt, på sin andra bröllopsdag, om natten, fått veta sin dödsdag, hvarför han den 8 Juli 1692, en söndag, på predikstolen offentligen tog afsked af sina församlingar.
Dagen derpå var han hos sitt slåtterfolk ute på marken, gick derifrån hem att äta middag, och dog straxt derefter, den 9 Juli.
Severin Pedersson Ström, pastor i Korreby i Bohus län, är isynnerhet märkvärdig för sin död.
Att han, ännu frisk och sund, i början af år 1712 hemkallat sina söner från akademien och förutsagt dem, att han skulle dö den 13 Februari, hvilket ock slog in, är visst, såsom intygadt af ögonvittnen.
Det är ett psykologiskt rön, att en fix idé, genom inbillningens verkan på organismen, ofta framkallat just samma förändring i denna senare, som den haft till föreställning, och med alldeles samma omständigheter.
Han var för öfrigt en grundlärd och utmärkt man, som lemnat pålitliga anteckningar till Bohus läns historia.
Att äfven filosofen och andeskådaren Emanuel Svedenborg förutsagt sitt frånfälle, finnes omnämndt i den vittnesattest öfver hans död, som den 24 November 1785 aflades inför magistraten i London.
Då denna vittnesattest är ett i sitt slag ganska märkligt aktstycke, kunna vi ej neka oss nöjet att här i dess helhet meddela detsamma.
“Richard Shearsmith, boende i London uti qvarteret Cold-Both- Fields, perukmakare, och Elisabeth Shearsmith, född Reynold, nu hans hustru, bedyra med ed, samfäldt och särskildt, och bejaka, att den aflidne hedersmannen Emanuel Svedenborg kom för andra gången att bo i den förstnämndes hus, N:o 26, uti Cold-Both-Fields, i Juli eller Augusti månad 1771, och fortfor att bo der ända till sin dödsstund, som timade den 29 Mars följande året.
Att någon liten tid före jul 1771 fick bemälde herr Svedenborg en anstöt af slag, som betog honom målet och försatte honom uti ett letargiskt tillstånd, hvaruti han förblef åtminstone i trenne veckor.
Att han under hela denna tid icke njöt någon annan föda än litet thé, utan mjölk, och friskt vatten då och då, undantagandes en enda gång, då han intog två théskedblad af rödt vinbärsmos.
Att efter ungefär bemälde trenne veckors förlopp, sedan han fått berörde anstöt af slag, blef han åter något bättre, återfick målet och återtog sitt vanliga lefnadssätt, att bruka kaffe med rostadt bröd.
Att ifrån den stunden, då han blef bättre, ända till dess han dog, besöktes han af ganska få personer, allenast sina förtrognaste vänner, och tycktes han alltid önska att icke se främmande hos sig.
Att, ungefär en månad innan han dog, sade han till Elisabeth Shearsmith (då Reynold) och till förenämnde Richard Shearsmiths första hustru, då lefvande, att han skulle dö på en viss dag, hvilken han gaf dem tillkänna; och så mycket Elisabeth Shearsmith kan erinra sig, och hvilket hon sannerligen tror, timade hans död verkligen på samma dag som han förutsagt.
Att patienten kommunierade på sängen fjorton dagar eller tre veckor före sin död, att det var en utländsk prest som förrättade kommunionen, att han på fullkomligaste sätt egde hela sitt förstånd, minne och sunda förnuft i behåll, allt ifrån den stunden, då han blef återställd från slaget, ända till sista ögonblicket af sin lefnad.
Att då klockan var slagen 5 (det var söndag) den 29 Mars, frågade han Elisabeth Reynold (nu Shearsmith) och Richard Shearsmiths aflidna hustru, som då lefde, båda sittande bredvid hans säng: hvad klockan vore? och när de svarade: att klockan var 5, sade han:
Nå väl – – jag tackar eder – – Gud välsigne eder! – eller ungefär sådana ord.
Och vid pass 10 minuter derefter märktes hos honom en lätt suck, och han uppgaf andan under en stor stillhet.
Bemälde vittnen förklara jemväl, samfäldt och särskildt, att, så vida de kunna erinra sig och sannerligen tro, mottog framlidne herr Svedenborg icke något besök, hvarken dagen före sin död eller sjelfva dödsdagen.
Och de förklara uttryckligen, att de hvarken direkt eller indirekt för någon i verlden yttrat sig, att bemälde Emanuel Svedenborg återkallat eller motsagt någon del af sina skrifter, såsom man sanningslöst uppgifvit.
Äfven att de lika litet någonsin hört den aflidne säga, eller tro, att han någonsin framfört ett ord, som gaf tillkänna, eller deraf man med minsta liklighet kunde härleda en sådan tanke.
Vidare förklara de, att ingen någonsin gjort dem någon enda fråga härom, förrän den 22 Oktober i detta år, då herr Thomas Wright, ifrån qvarteret the Poultry i denna stad, urmakare, och herr Robert Hindmorsh, ifrån qvarteret Clerkonwell, boktryckare, båda kommo till dem, för att blifva visst underrättade om sanningen eller osanningen af det rykte, som gifvit anledning till deras efterfrågan.
Hvarpå bemälde vittnen gjort dem samma förklaring, som de nu af egen drift bekräfta med ed: förklarande det ryktet, så vida dem veterligt är, utan allsköns grund.
Richard Shearsmith.
Elisabeth Shearsmith.“
Vittnesed aflagd i London den 24 November 1785 i min närvaro.
T. Wright, Mayor.
(Stadens vapen.)
Det berättas, att Gabriel Kihlgren, sedermera fader till Johan Aron K. som blef adlad till af Borneman, i sin barndom, 1730–1732, haft en engla-uppenbarelse.
Då han sedan som gubbe 1790 låg på sitt yttersta, sade han: “Jag dör ej, förrän min engel, som var min lekkamrat i min barndom, åter visar sig.“
En natt syntes i rummet ett sken.
“Nu dör jag“, sade gubben; “engeln visade sig i natt.“
Han dog också verkligen dagen derpå.
Constantia Carolina Amalia Strussenfelt, känd såsom diktarinna och romanförfattarinna, förutsade på slaget stunden för sin bortgång, som inträffade i Motala den 24 Mars 1847, klockan half 11 på aftonen.
Detsamma berättas äfven om en annan vitter författare: Carl August Nicander, liksom ock Fredrika Bremer säges ha förutsagt sin död.
Skendöda och lefvande begrafna.
Döden är hemsk redan genom det stela, orörliga lugn, hvari den plötsligt försätter denna nyss kraftfulla, rörliga och tänkande varelse, denna vår närmaste, vår vän eller bror; men ännu hemskare förefaller den vid tanken på, att detta dödens lugn ofta är falskt, att det plägar inträda redan innan lifvet flytt.
Tanken är så förskräcklig, att man vanligtvis söker slå bort den, och kanske lika mycket af fruktan för ämnet, som af oförlåtlig liknöjdhet, har man inbillat sig och andra, att skendöd är lika sällsynt som den är fasaväckande.
Sanningen är dock, att fall af skendöd, långt ifrån att vara sällsynta, säkerligen uppgå till några tiotal om året endast inom vårt land.
Det är väl just icke så vanligt att höra t. ex. omtalas, att, vid öppnandet af en viss graf, likets läge häntydt på den dödes återvaknande till lifs inuti sjelfva kistan, att kroppen vändt sig om o. s. v., men detta bevisar icke sällsyntheten af sådana fall; ty, först och främst: hvem ser ej helst att en kär afliden får ligga orörd i sin djupa bädd, och sedan: om en tillfällighet blottar hvad jorden en gång mottagit, huru många äro väl i stånd att af några halfruttnade qvarlefvor döma, huruvida något lif verkligen funnits deri sedan de graflades?
I vissa länder, exempelvis Österrike, har man fäst uppmärksamheten vid detta förhållande samt inrättat särskilda bårhus, der liken en viss tid inställas och genom ett om handleden fästadt snöre sättas i förbindelse med en ringklocka.
Man har uppgjort en formlig statistik öfver de fall af skendöd som sålunda blifvit uppdagade.
I vårt land går man visserligen tillväga med temlig försigtighet, genom att dröja åtminstone några dagar med begrafningen eller till dess tecken till förruttnelse börjat inträda, men i främmande länder, såsom Ryssland, der bruket stadgar, att liken skola jordas 2 à 3 dagar efter dödsfallet, har man antagit att många menniskor årligen begrafvas lefvande.
De exempel på skendöd, som vi här uppräkna, utgöra endast ett fåtal af dem som i andra källor finnas upptagna.
Huru stor del utgöra de af de verkliga?
Åke Axelsson Natt och Dag, född år 1594, steg ända till riksmarskalk och upphöjdes kort före sin död, 1655, i friherrligt stånd.
Såsom endast fyra års barn, skall han, på Hofva gästgifvaregård, hafva blifvit qväfd af någon för häftigt nedsväljd köttbit, som fastnat i hans hals; men som han bibehöll kroppsvärmen, hastade man ej att begrafva honom; efter åtta dagar uppvaknade han i likkistan och lefde sedan i 57 år.
Fröken Bergenhjelm (förnamnet okändt), dotter till borgmästaren i Upsala Nils Svensson, som dog 1669.
Hennes bröder voro hofkansleren Johan Bergenhjelm och kanslirådet Göran Bergenhjelm, hvilka blefvo adlade.
Systern finnes dock ej upptagen i Adelsmatrikeln, hvarför hon egentligen måste hafva hetat Svensson, efter fadern, men låtit kalla sig Bergenhjelm.
Hon blef i sitt tolfte år farligt sjuk och ansågs för död.
På begrafningsdagen, då locket skulle läggas på kistan, trodde sig arkiater Rudbeck, som var en bland begrafningsgästerna, hos liket förmärka något tecken till lif och började anställa några försök till den dödas vederfående.
Detta ansågs med misshag af de öfriga närvarande; synnerligast föreställde teologie professor Schütze sin kollega det olämpliga uti, att med onödiga upptåg oroa en död kropp.
– Men Rudbeck syntes vara temligen säker på sin sak; han fortsatte sina experimenter, och det med den framgång, att den skendöda uppvaknade och återskänktes åt sina sörjande föräldrar.
– Hon blef från den dagen frisk och rask, blef sedermera gift och uppnådde en ålder af öfver 90 år.
Löjtnanten Israel Olofsson Färling, på Nible i Tillberga socken af Westmanlands län, var i lifstiden en svår, snarsticken och sträng man, som oaktadt sin höga ålder lefde i stor oenighet med sin hustru, i anseende till hennes fallenhet för starka drycker.
Åtta dagar efter Mikaeli dag, år 1664, befallte Färling, som då var mycket sjuk, att tvänne drängar skulle fara till Falun för att sälja säd.
Då de på nionde dygnet derefter kommo hem, funno de Färling död och liggande uti en s. k. “bänklår“ i en stor oeldad sal.
Kort derefter lades kroppen i likkistan och sveptes, och skulle begrafningen ega rum första söndagen i adventet.
Lördagen förut, under det ringare och dödgräfvare sutto och trakterade sig i sterbhuset, gick en torparehustru in i liksalen med ett fång ved, då hon fann Färling sittande uppe i kistan, yttrande till henne: “Hustru Kerstin, gif mig mina byxor och tofflor“, hvarvid hustrun dånade.
En dräng, som från det midt emot salen belägna stallet såg henne falla omkull, skyndade in, hvarvid Färling äfven till honom sade: “Gif mig, Olle, mina byxor och tofflor.“
Drängen framlemnade bäfvande ett par svarta sammetsbyxor; men i detsamma lyfte Färling benen ur likkistan, hvarvid det befanns att mycket blod och svett runnit af honom.
På Färlings tillfrågan, hvad det var han låg uti, svarade drängen, att han legat lik; men Färling betviflade detta, och undrade om det verkligen vore sannt.
Han var i början mycket svag; men sedan han någorlunda hemtat sig, skickade han återbud till begrafningsgästerna.
Färling ändrade sedan sitt lefnadssätt, varnade folket och förmanade dem till bot och bättring, och dog slutligen den 2 Februari 1666.
Uti arkiater Johan v.
Hoorns “Svenska Jordegumma“, tryckt år 1697, omtalas, att några år derförut fanns uti Stockholm i en förnäm mans hus en person, som blef dödligt sjuk och, såsom man trodde, snart derpå afled, hvarvid man lade liket på ett bord; men då liket tredje dagen derefter, fastän det var under heta sommaren, ej började lukta af förruttnelse, tviflade man, att personen var död, och lät honom derför orörd qvarligga, hvarest han, åtta dagar efter den förmenta dödsdagen, åter öppnade ögonen och kom sig före igen; men var så förändrad och affallen, att ingen under två års tid kunde känna igen honom.
Då biskop Samuel Wirenius i Wexiö en dag i Februari 1703 satt till bords i sitt hem, erhöll han ett bref från konung Carl XII och med samma post den underrättelsen, att hans son, Johan Cederstjerna, kort förut stupat vid Thorn.
Denna sorgepost grep honom så djupt, att han kort derefter afled.
Biskopen begrofs mycket hastigt i Wexiö domkyrka, utan att man känner orsaken dertill; men påföljande dagen, som var en söndag, säges klockaren efter aftonsångens slut hafva hört nedifrån biskopens graf ett ömkligt läte, såsom af någon gråtande eller qvidande.
Detta berättade han för några andra; men ingen ville lyssna dertill.
Om måndagen har man dock ändtligen låtit öfvertala sig att öppna grafven, då till allas bestörtning det befanns, att den begrafne brutit sig ur kistan, samt låg utanför på golfvet af den murade grafven.
Enligt en annan uppgift låg liket väl qvar i kistan, men omvändt och blodigt, samt med fingrarne på ena handen illa sargade.
Follin i “Nerikes Herdaminne“ nämner, att den lärde polyhistorn biskop Johan Bilberg också blifvit lefvande begrafven, och således måst dö två gånger, liksom biskop Wirenius.
Den namnkunnige läkaren Nils Rosén v.
Rosenstein blef vid 4 års ålder angripen af pesten och lades såsom död på ett bord, men kom sig till allas förvåning.
Då han sedan fick se det ställe, der pestens offer blifvit begrafna, väckte detta hos honom en smärtsam tanka derpå, huru många af dem kunnat räddas, om skicklig hjelp mellankommit.
Denna föreställning lärer icke litet bidragit till hans beslut att utbyta den teologiska banan, hvartill hans föräldrar bestämt honom, mot den medicinska.
En lackerare i Stockholm vid namn Wilhelm v.
Droys, som ofta plågades af kolik, fick en morgon i April 1728 ett så starkt anfall, att han af alla, utom af den frånvarande hustrun, ansågs såsom död.
Då hustrun på aftonen hemkom och underrättades om hvad som tilldragit sig, svarade hon: “Jag kan väl tänka, att det lärer vara den vanliga döden.“
Hon begaf sig derefter till den förmenta döde, som låg alldeles stel i sängen, ställde sig öfver honom på knä och började att med båda händerna knåda hans mage, liksom hon velat knåda deg, och fortfor dermed en hel timma.
Detta hade den verkan, att det förmenta liket “släppte väder“, började småningom öppna ögonen och kom sig åter före.
Han lefde derefter till sommaren 1732, då han verkligen dog, hvilket man slutade deraf, att “han tå luktade rätt illa“.
Hvad olägenhet modersjukan förorsakar qvinnorna, är en känd sak.
Exempel på dem, som under sådant tillstånd ansetts såsom döda, saknas ej heller.
En förmögen handlande i Stockholm räddade sin egen hustru vid ett sådant tillfälle.
I September 1736 fick hustrun en så stark modersjuka, att alla ansågo henne för död.
Mannen, som var hemma och inkom från ett annat rum, fann alla gråtande och sörjande och blef af förskräckelse medvetslös för en stund.
Sedan han hemtat sig, påstod han att hustrun ej kunde vara död, och försökte uppväcka henne medelst stinkspiritus och slagvatten; men då detta ej hjelpte, påminte han sig, att bäfvergäll och tobak, inblåst i munnen, torde göra bättre gagn.
Till all lycka låg den döda ännu qvar i sängen.
Han blandade bäfvergäll och tobak i en pipa, påtände den och stack skaftet i hustruns mun, samt blåste sedan ifrån piphufvudet röken in i hustruns mun, så att den gick ut ur näsborrarne, hvarvid hon började harkla.
Härefter uppkastade hon en mängd slem, började sedan öppna först det ena och sedan det andra ögat, och sade slutligen: “O huru illa I gjorden mot mig, som ej låten mig dö en så stilla död.“
Hon blef sedan frisk och födde derefter ännu trenne barn.
Nathanael
Thenstedt, prost i Tuna, föddes år 1731 och dog vid den ansenliga åldern af 93 år.
Han var emellertid i sina spädare år utsatt för lifsfaror, som han endast genom särdeles lyckliga tillfälligheter undgick.
En gång var han nära att blifva ihjältrampad, men slapp undan med en krossad hand.
Kort derefter nedsväljde han en blykula, som nästan hade förqväft honom, om icke snar hjelp emellankommit.
Sjuknade sedan i en svår fläckfeber, och ansågs flera timmar för död, så att anstalter gjordes till hans svepning och begrafning, då en läkare lyckades återställa honom till lifvet.
Dessutom var han vid trenne särskilda tillfällen i fara att drunkna.
Prosten i Tierp, C. J.
Lohman, har år 1750 uppsatt en berättelse om en drunknad person, som blifvit begrafven, men vid detta tillfälle ännu torde kunnat återkallas till lif.
Denna berättelse lyder:
“Jag underteknad påminner mig, liksom det nyligen vore skedt, at, tå jag skulle en Söndag gå i Aftonsången i S:t Mariæ Magdalenæ kyrka i Stockholm, hvarest jag både är född och tå för tiden gick i scholan, först i Juli månad, antingen 1706 eller 1707, och efter then tid almänt, på Malmarne vidertagit bruk, en dagen förut vid Skepsbron drunknad båtsmans lekamen, strax efter sammanringningen och innan Aftonsången i kyrkan begyntes, på södra sidan om kyrkan blifvit jordfäst, genast therefter med något rasel botnen af kistan utsparkad, med alla omkringståendes och äfven Prestens, så väl som min, häpenhet, och som en otalig myckenhet folk kring grafven sammanträngdes, såg jag fuller kistan öpnas och sveplakanet helt blodigt; hörde ock, at öfveralt sades, af them, som varit grafven närmare, at then döde under jordfästningen sprutat ut hjertblodet, som ännu vid lockets öpnande varit varmt och rökt.“
Doktor Samuel Nauclér berättar till Vetenskapsakademiens handlingar för år 1756, pag.
117:
“Under min vistelse i Skärgården hände följande, som jag anser förtjena uppmärksamhet.
En man af 60 års ålder hade den 23 sistlidne Mars blifvit af stormen kastad på en klippa.
Han hade supit mycket och föll omedelbart derefter i sömn, så att han ej förr än följande dagen blef påträffad.
Han fördes då såsom lik till en stuga, der jag noga undersökte honom för att utröna huruvida något tecken till lif fanns qvar hos honom.
Fötterna voro förfrusna, tårna svartnade, med undantag af stortån på högra foten.
Armar, ben, mage, bröst och ansigte – allt var iskallt.
Käkarne voro alldeles fast sammanslutna, lederna stela, ögonen stillastående och ögonlocken rörde sig icke då de vidrördes; ingen andedrägt kunde förmärkas, ingen puls, ingen rörelse i hjertat, men i maggropen kändes ännu någon värme, hvilket gaf mig anledning att försöka återkalla blodomloppet, hvarför jag lät starkt gnida hans armar, ben och lår med ylle.
På magen och bröstet lade jag servetter, som småningom uppvärmdes, men i tilltagande, så att slutligen varmare ditlades.
Emedan jag befarade att värmen i rummet skulle verka skadligt på patienten, lät jag upptaga honom ur sängen, dit han blifvit lagd, och lägga honom, något underbäddad, på golfvet.
Om fötterna bekymrade jag mig icke, emedan jag antog att han i alla händelser skulle förlora dem, om han också kunde bringas till lif.
Men jag stod på en aflägsen ort, utan tillgång till läkemedel!
Det torde likväl varit så, att, om jag haft sådana till hands, de icke gjort samma lyckliga verkan som de enkla medel, jag hade att använda.
Jag erinrade mig att husmödrar, när de hafva frusen frukt eller ägg, lägga dem i vatten, som långsamt upplenar frosten, utan att någon rutten smak dervid uppkommer, såsom eljest händer.
Fördenskull borde jag försöka detsamma vid detta tillfälle.
Men svårigheten låg i dess användande, då mannen var så stelfrusen, att han icke kunde på något sätt böjas, och fötterna kunde följaktligen icke bringas ned i något vattenkärl.
Jag lät derför indränka handdukar i kallt vatten och lägga omkring fötterna.
Efter någon stund började mage och bröst bli varmare, men andedrägt kunde icke förmärkas förrän efter fyra timmars arbete, och vid pass kl. 2 på eftermiddagen.
Pulsen förmärktes icke, ej heller var det möjligt att öppna käkarne.
Omkring kl. 4 började jag märka pulsen, och kl. half 5 kunde jag med en silfversked bringa käkarne åtskiljs, ifrig att utröna huruvida patienten kunde svälja.
Jag värmde en liten portion vin, och emedan det fanns droppar (den tiden), så kallade “Gratia probatum“, i huset, dröp jag 20 sådana i vinet och gaf honom.
När han fått det i munnen, bölade han som en tjur, och de kringstående yttrade att han uppgaf andan.
Men tvärtom; han sväljde snart vinet och dropparne.
Derefter andades han något och fick någon svag rodnad på kinderna.
Kl. 5 började han blinka när någon kom åt ögonen på honom, och kl. 6 började han röra ena armen något litet.
Nu fick han läggas litet närmare till eldstaden, hvarjemte varma kläder lades på hans armar och ben.
Han fick nu en matsked varmt vin.
Kl. 8 började han tala, fastän i början otydligt.
När han kunde tydligare tala, funno vi att han yrade, trodde sig ha varit i en skog, der han “fått ond fäng“, såsom folkuttrycket var.
När jag nu undersökte fötterna, hade frosten alldeles försvunnit, ehuruväl de, likasom benen, ännu voro mycket kalla.
10 på aftonen var han i stånd att något röra på benen, men klagade öfver smärtor i dem, likasom i fötterna.
Jag lät åter lägga kalla dukar på dessa partier.