Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I följd häraf hafva industriidkare och handlande för hvarje år tillvext, storartade fabriks-, såg- och flera andra slags inrättningar blifvit anlagda, men det oaktadt har likväl ej någon ändring skett i lagens stadgande i afseende å skyldigheten att bygga och underhålla tingshus.
Denna skyldighet hvilar ännu uteslutande på en del hemmansegare, änskönt alla, som i häradet bo, hafva nytta och behof deraf.
Då i så många afseenden upplysta och rättänkande medborgare af alla stånd och klasser erkänna värdet af alla gemensamma fördelar och likhet inför lagen samt inbördes skyldigheter och rättigheter, så bör väl icke bidrag till sådana byggnader förvägras af de samhällsklasser, som ännu äro derifrån befriade, då alla hafva lika nytta af laglig ordnings upprätthållande.
Om befrielse från sådana skyldigheter en gång genom särskilda tidsomständigheter blifvit medgifna, måtte de väl ej för alltid kunna blifva beståndande.
Detta skulle innefatta en stor orättvisa mot den samhällsklass, som har sig dessa skyldigheter ålagd, och som derigenom skulle oskäligt betungas, ju mera folkmängden tilltager och anspråken på husens utrymme och förbättrade skick stegras.
Jag får derföre föreslå att 26 kap. 4 § Byggninga-Balken måtte få följande lydelse:
Tingshus skall hvarje härad bygga å vanlig tingstad eller der Konungens Befallningshafvande pröfvar lämpligast, sedan Rätten deröfver hörd är.
Der skall vara en stuga så stor, som tai'fvas, och två kamrar; och vare hvar och en, som i häradet bor, skyldig att i denna byggnad deltaga efter det fyrktal hvar och en har sig åsatt.
Vid hvart tingsställe skall ock ett fängelse vara, der missgerningsman må i förvar hållas, så vida ej gemensamt ransakningshäkte för flera härader finnes.
Då vid sistlidne riksdag åtskilliga motioner väcktes om förändrad lagstiftning, angående förmyndares förvaltning af omyndigas egendom, äfvensom kontrollen derå, afgaf i följd deraf Höglofliga Lag-Utskottet ett förslag till ny författning derom, hvilket förslag väl vann Bondeståndets bifall, men icke Med-Ståndens. Jag Pehr Ericsson, från Gefleborgs län.
UTo 15.
Af Pehr Ericsson från Gefleborgs författning angående tillsyn omyndiges egendom. län, om förändring i gällande ä förmyndares förvaltning af 20 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 16. anser likväl berörda förslag ega betydligt företräde framför stadgandet i Kongl. Förordningen af den 24 September 1861.
Uti sistnämnde förordning föreskrifves i 2 §, att Rätten i stad och domaren på landet skall öfver förmynderskap bålla serskild förteckning, utvisande de omyndigas födelseår samt förmyndares namn och hemvist, äfvensom i 4 § stadgas, att om förmyndare ej fullgör de skyldigheter, som enligt berörde § honom åligger, förclägge honom Rätten vid lämpligt vite att sin skyldighet fullgöra, Dessa åligganden för domaren anser jag, äfven med bästa vilja, ej stå i hans förmåga att uppfylla.
Icke kan domaren ega kännedom om alla de myndlingar inom hans domvärjo, som med döden afgått före myndighetsåldern eller dem af qvinnokönet, som genom äktenskap undandragits förmyndarevården.
Om domaren eller Rätten vid vite ålägger alla förmyndare, som ej aflemnat det föreslcrifna summariska utdraget, så torde derigenom många förmyndare, hvilkas förvaltning upphört, blifva tvungna att hos Rätten styrka, att deras förvaltning upphört, hvilket ej aflöper utan besvär och kostnad.
Jag tror att kontrollen öfver förmyndarevården långt bättre kan utöfvas af gode männen inom hvarje kommun, emedan dessa bättre känna de förändringar, som inträffa hvarje år och gode männen dessutom förpligtas att hålla årliga förteckningar samt afgifva anmärkningar mot de förmyndare, som försummat fullgöra sina åligganden.
Genom den af Utskottet i 4 § föreslagna förändring i fråga om räkningarnes aflemnande och meddelandet af recepisse derå, beredes äfven förmyndaren en väsendtlig lättnad och fördel.
Utskottets förslag upptager äfven i de öfriga §§ bestämdare föreskrifter än i nu gällande författning, hvadan jag får föreslå: att det af Lag-Utskottet vid sistlidnc riksdag uti dess betänkande N:o 32 afgifna förslag till ny författning, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigas egendom, måtte af Rikets Ständer antagas.
N:o ut.
Af .Iohannes Andersson från Skaraborgs län, om ändring i lagens stadgande i 2 kap. i § Rätteg ångs-B olken angående tiden för hällande af Härads-Ting.
Att en skyndsammare lagskipning i vårt land är af behofvct påkallad känner hvar och en, som vid lagtima Härads-Ting är nödsakad gå till Rätta med Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 17. 21 sin vederpart för att med lagens hjelp göra sina rättigheter gällande; och då lagtima Ting af Häradsrätten icke hållas oftare än två eller tre gånger om året, allt efter som för olika orter serskildt är vordet stadgadt, samt hända kan att vederparten ser sin vinst af att uppehålla rättegången i åratal, föijer häraf att rättegången kan utdragas på ett sätt, som blifver störande för samhällets lugn och trefnad och vållar dem en betydlig skada, hvilka nödgas vänta långa tider för att utfå sin rätt.
Af sådan anledning får jag till befordrande af en skyndsammare lagskipning vördsamt föreslå: att 2 kap. 1 § Rättegångs-Balken måtte ändras i den syftning att ett Ting i häradet hålles i hvarje al de fyra första och de fyra sista månaderne af året.
Johannes Andersson, från Skaraborgs län. No 1?.
Af Anders August Anderson från Östergötlands län, om rättighet för tillverkare af svenskt bränvin att återbekomma tillverkning saf giften, då sådant bränvin till utrikes ort ut föres.
Då erfarenheten i sednare tider lärt, hurusom åtskilliga bland vära grannländer vetat genom beviljande af restitution för erlagd bränvinstillverkningsafgift bereda de respektive länderne en riksvinst genom export af bränvin; så torde tiden numera våra inne för Sverige att tillgodose landet genom en dylik anordning.
Om en sådan lag funnits under den närmast förflutna tiden, då blokaden i Tyska hamnarne omöjliggjorde utskeppningen från Preussen med flera Tyska Stater, så är det icke otroligt att Sverige skulle kunnat exportera flera millioner kannor bränvin och dymedelst tillskyndat riket en alltför behöflig inkomst.
Då numera alla länders sträfvan gå ut derpå att utvidga varubytet och framkalla exportabla varor af alla slag, efter hvarje lands naturliga produktionsförmåga, hade man väntat att i den Franska handelstraktaten se uttalad en reciprocité i afseende på utbyte af viner och spritdrycker, sådana desse i de respektive länderne framalstras; men som denna förhoppning synes vara besviken återstår 22 Motioner i Bonde-Ståndet 1865. i\:o 18. för oss ingen annan utväg än att följa Danmarks och Preussens exempel samt förty lagstifta i afseende på Drawback.
Ur tillförlitlig källa har man inhemtat, hurusom andra länder, för att befrämja exporten af bränvin, återbetala till producenten den erlagda tillverkningsafgiften, då denne styrker sig hafva utfört och afyttrat bränvinspartiet i annat land.
Man påstår att man anser denna åtgärd så lönande för ett land, att man blundar för det kända faktum att producenten åtnjuter dubbla afgiftsbeloppet restitutionsvis tillbaka vid utskeppning af dylik vara, ett förhållande, som eger sin sannolika förklaringsgrund i den omständigheten, att en bränvinsbrännare i andra länder kan tillverka dubbelt det belopp, hvartill mäskekaren beskattas.
Om nu, som jag har all anledning förmoda, förhållandet är sådant i andra länder, derom full visshet inhemtas deraf att det är möjligt under närvarande bränvinstull hit införskrifva bränvin från Preussen; så vågar jag taga mig friheten föreslå: att Rikets Ständer ville till Kongl. Maj:t aflåta underdånig skrifvelse med tillkänuagifvandc, att Ständerne för sin del beslutat, det hvar och en, som bevisligen till annat land utfört i Sverige tillverkadt bränvin, skall vara berättigad att af Statsverket återfå ett belopp, svarande emot tillverkningsafgiften för det till annat land utförda bränvinspartiet, sami slutligen att Ständerne anslagit för berörda ändamål ett lämpligt förslags-anslag till betäckande af de institutioner, som i form af Drawback under kommande Statsreglerings-pcriod kan blifva behöflig^
Stockholm den 8 November 1865. A. A. Anderson, från Östergötlands län.
Ho 18.
Af Johan Persson från Upsala län, om andag till frivilliga skarpskytteföreningarne i riket samt om indragning af andra årets bevärings-öfningsmoten.
Ibland de vigtigare frågor, sorn nu böra taga Rikets Ständers uppmärksamhet i anspråk, torde med skäl kunna räknas skarpskyttefrågan.
Skarpskyt.tesaken är icke längre nu en blott idé, den är något mer, den är en lefvande och lifvaude verklighet!
Öfverallt, bland ädla qvinnor, bland Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 18. 28 åldriga mån, bland 6tojande pojkar — icke mindre än bland fosterlandets kraftiga manliga befolkning —, på samhällets höjder, i fattigmans koja —, öfverallt har det frivilliga skarpskytteförs varet omfattats med lika varmt och i handling lefvande deltagande!
Och förtjenade icke vissheten om att nu, först nu, fanns möjlighet för oss att försvara ett älskadt fosterland mot rofgiriga grannar vårt högsta, vårt varmaste deltagande!?
Tanken förde oss oemotståndligt bort utanför våra stränder; der sågo vi bland skarptandade klippor och skär vår Ericssons monitorer — Svenska allt igenom: till idé, till materiel och arbete — och slutligen äfven, som vi hoppas, en gång till försvar! — och bakom dessa dödsbringare en efter stranden sig ringlande ogenombrytlig mur af skarpspetsiga, gnistrande bajonetter, frivilligt för ett älskadt fosterlands försvar förda af män med varma, modiga hjertan, med säkra ögon och stadiga händer.
Hvem skulle väl då våga i fiendtlig afsigt nalkas det gamla Svealandet!?
— Utanför skarpskvtteringen skulle våldet finna lika säkert sin vissa, ärelösa graf, sorn friheten derinom skulle bjuda den sanne medborgaren allt herrligare frukter!
Hittills hafva hufvudsakligen de enskilda uppoffringarna hållit denna vår lifsfråga vid lif.
— Det torde nu vara tid på, att
Staten på ett mera verksamt sätt understödjer det frivilliga försvaret.
En skarpskvttekorps, fördubblad sedan Rikets Ständers sednaste sammanvaro och nu uppgående till 40,000 man, kan omöjligen bestå af sig sjelf eller genom frivilliga sammanskott; ty jag kan och vill ej räkna sednaste
Ständers obetydliga och nu alldeles otillräckliga anslag!
Vi äro ett fattigt folk — och derföre måste anslagen hafva en gräns —, men med klok hushållning torde vi dock kunna anslå medel för det verkligt nödvändiga — och härtill räknar jag det frivilliga försvaret!
Fullt kompetenta personer ställa skarpskyttarnes manöverfärdighet och exercis i jemnbredd med gammal trupps och säkert i allmänhet öfverträffande beväringens.
— Med anledning häraf vågar jag vördsamt föreslå: att andra årets beväringsöfningar måtte upphöra och de dertill anslagna medlen tilldelas de frivilliga skarpskyttekorpserna, som med ett sådant understöd säkert skola draga alla dugliga och modiga beväringsynglingar till sina leder, der frivilligheten och hedern torde blifva lika starka band som nu det lagliga tvånget.
Billigheten fordrar att dugliga målskjutningsgevär böra hållas de gamla och de säkert härefter öfverallt uppstående nya frivilliga skarpskyttekorpserna tillhanda af Staten, hvarföre jag vördsamt föreslår: att Rikets
Ständer till målskjutningsgevär af de indragna beväringskostnaderna måtte anslå 150,000 R:dr R:mt årligen under nästa anslagsperiod; hvarjemte till målskjutningspremier, ammunition och aflöning af instruktörer likaledes under samma tid årligen 50,000 R:dr R:mt böra utgå.
Äfven om den här ofvan föreslagna indragningen af andra årets beväringsöfningar ej skulle kunna bifallas, vågar jag vördsammast anhålla: 24 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 19. att 200,000 R:dr R:mt årligen, på sätt här finnes motioneradt, måtte tilldelas de frivilliga skarpskyttekorpserna.
Johan Persson, från Upsala län.
N:o 19 Af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, att tull måtte åsättas vissa landtmannaprodukter samt tullen A bränvin höjas.
Den betryckta ställning, hvaruti jordbrukaren under de sednare åren kommit, och hvilken under den sednast förflutna tiden så försvårats, att en ofantligmängd af denna samhällsklass redan befinnes ruinerad, och samma öde synes förestå största delen af de öfrige, så framt icke snar hjelp står att vinna, har inom hela landet framkallat den största oro; och det år på Rikets nu församlade Ständer, som de hafva sina blickar fästade, för att erfara hvilka medel, som desse kunna uttänka, för att afhjelpa eller åtminstone så mycket som möjligt lindra den öfverhandtagande nöden.
Säkerligen hafva många riksdagsmän, lika med mig, blifvit uppmanade, att efter yttersta förmåga verka för deras betryckta ställning och för sådant ändamål begagna alla lofliga och utförbara medel, men sättet är icke lätt att påfinna, helst orsakerna äro mångahanda och flera af dem räkna sin uppkomst sedan lång tid tillbaka, hvaribland i främsta rummet må nämnas den goda financiela ställning, hvaruti landet befann sig före 1857 års kris, då egendomspriserna och arrendena uppjagades till en omåttlig höjd och ett spekulationsbegär uppkom, söm icke visste några gränser.
— Så länge jorden fortfor att stiga i pris gick allt väl, men denna gyllene tid räckte icke och kunde icke räcka länge.
— Att nu förebrå dem, som läto förleda sig till svindlande spekulationer, tjenar till intet; det gjorda kan icke omgöras, men att i möjligaste måtto lindra de svåra följderna, det är den lagstiftande magtens skyldighet, så mycket heldre som denna icke helt och hållet kan frisäga sig från att hafva medverkat till den förlägenhet, som uppkommit dels genom rikets belastande med en* tryckande utländsk skuld, som vi hade kunnat undvika, om, på sått vid 1853 års riksdag förespegla des, bränvinsskatten användts till jern vägsbyggnader i stället för att dermed till öfverdrift höja tjenstemänuens löner, dels genom inrättande af låneanstalter, som först inledde allmogen på skuldsättningsbanan, och, sedan detta väl var gjordt, genom felaktig organisation ställa så till att den flytande guldådern skulle på en gång tillstoppas, så att mången skulle se sig sviken i sina beräkningar Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 19. 25 beräkningar, dels genom indragning af fastigbetslånefonden i Rikets Ständers Bank, som egentligen var afsedd för de smärre jordbrukarnes räkning, dels genom en förböjd bevillning å jorden ocb arbetet, dels genom tull-lagstiftningar som skulle nedtrycka priserna å alla jordbrukets alster, dels genom upphörande eller försvårande af statsunderstöd till jordens förbättrande, och slutligen genom anslående af oerhörda summor till stats- och militärlyx, vida utöfver ett penningefattigt lands tillgångar och krafter; och då härtill kommer, att största delen al arbetarne blifrit dragna ifrån jordbruket till jernvägsbygguaderna, och arbetslönerna derigenom uppdrifna till en höjd, som icke står i skäligt förhållande till lefnadskostnaderna och varuprisen, så må man icke undra öfver om jordbrukarne skjuta en god del af skulden till sina bekymmer på den lagstiftande magten.
Att nu föreslå bot för den öfverklagade nöden i sin helhet, kan icke vara meningen med denna motion, helst, enligt Grundlagen, hvarje motion icke får behandla mer än ett ämne, men liksom orsakerna äro mångahanda, så måste också medlen att afhjelpa betrycket bestå af flera slag; jag vill således nu endast afhandla ett ämne, och det är på mina kommittenters begäran, hvilka hafva föreställt sig, att en förändrad tull-lagstiftning i hvad som rörer jordbrukets alster, åtminstone i någon mån skulle kunna förbättra deras belägenhet.
Jag vet allt för väl, att det icke öfverensstämmer med nyare tiders åsigter att tala om skyddstullar, men jag vet också, att det icke finnes någon regel utan undantag, och till stöd för denna mening har jag Rikets Ständers vid sista riksdag, om också genom votering i förstärkt Utskott, fattade beslut.
Det var då genom Ridderskapet och Adeln, som till en del består af jordbrukare, jemte Bonde-Ståndet, som beslut fattades om skyddstullars, om än låga, åsättande å vissa landtmannaprodukter, och rättvisan häraf har jag icke kunnat finna vara vederlagd, hvarken af sistlidne riksdags Bevillnings-Utskott ej heller af den Komité, hvars digra betänkande vi under riksdagen emottagit; ty påståendet att någon införsel af utländsk spanmål nu mera icke ifrågakommer annat än till obetydliga qvantiteter för utsäde och vid det olyckliga förhållandet af missvext, vederlägges genom statistiska upplysningar, hvilka gifva vid handen, att emellan två och tre hundratusen tunnor i medeltal årligen införas i riket, under det vi sjelfva hafva ett öfverskott af emellan 2 och 3 millioner tunnor; och att detta stora parti icke åtgår till utsäde är alldeles påtagligt; utan är det således endast för att nedtrycka priserna inom landet under produktionskostnaden för oss, med vårt hårda klimat och färre arbetskrafter, som denna stora införsel sker.
Samma förhållande är det med bränvin; den tull som derå, likaledes genom omröstning, bestämdes, tyckes icke vara låg, och vore det icke heller, såvida icke de länder, hvarifrån denna vara hufvudsakligast till oss inkommer, hade sådan lagstiftning, att de icke allenast få skatten tillbaka för hvad de utföra, utan dertill hafva verkliga exportpremier, dels genom det sätt hvarefter tillverkningskostnaden beräknas och dels genom det sätt på hvilket förtullningen verkställes.
På dessa vilkor är det för utländningen möjligt att, äfven under de låga priserna som detta år hos oss existerat, med vinst införa bränvin här i landet.
Följden häraf har blifvit, dels att ändamålet, åtminstone det föregifua, att genom varans fördyrande minska förbrukningen, förfelats, dels att en mängd bränvinsfabriker blifvit nedlagda, hvarigenom jordbrukarne mistat afnämare till sina produkter, och dels att Staten gått i mistning af den påräknade bränvinsbränningsskatten.
Allt detta synes åtminstone icke vara klokt handladt, hvarken i afseende på Statens, bränvinsbrännarnes eller jordbruBih. till B.
Prot. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 4 26 Motionär i Bonde-Siandet 1865.
N:o 19. karnes fördel.
Är meningen att utrota allt bränvin, hvarföre då icke så gerna förbjuda all tillverkning deraf inom landet, och på samma gång införsel deraf från utlandet, då vore meningen ärlig; — är återigen meningen att genom denna handtering förskaffa Statsverket inkomster, må då vilkoren för fabrikanterne blifva sådana, att de kunna utan förlust sysselsätta sig med sitt yrke, hvartill höra i första rummet möjligheten af konkurrens med utländningen.
Hvad Tullkomitéen resonerar derom, “att den ena näringen icke bör gynnas på den andras bekostnad11; “att det vore mera enligt med ett lands egna intressen att nedlägga de näringar, som ej bära sig sjelfva utan skydd", med mera dylikt, kan väl näppeligen tillämpas på jordbruket, såsom landets modernäring, synnerligast sedan arbetslönerna numera, efter hvad förut är nämndt, stigit till den höjd, att ingen skälig proportion förefinnes emellan dessa och lefnadsbostnaderna, och det väl ändå icke skulle gå an att nedlägga jordbruket och köpa hela sitt behof af landtmannaprodukter från utlandet.
Detta kan väl ändå icke vara frihandelsvännernas allvarliga mening, ehuru det så skulle kunna synas, men må man då också betänka den olika ställning, hvari vårt lands jordbrukare sig befinna, jemförelsevis med flera af våra grannländer; ett hårdare klimat, färre arbetskrafter, mindre tillgångar till jordens uppodlande och skötande, och drygare transportkostnader, oaktadt de kommunikationsmedel, som vi på sednare tider förskaffat oss med lånta penningar, och hvilka vi aldrig skola kunna återgälda, om icke våra förnämsta hufvudnäringar skyddas.
Det är således, enligt min tanke, en oafvislig nödvändighet att tillräckliga skyddstullar åsättas de flesta af våra jordbruksalster, så att priserna icke nedtryckas långt under produktionskostnaden; och då vi vid denna riksdag förmodligen hafva att invänta en Kongl. Proposition i samma syftning som det redan erhållna Tullkomitéens förslag, så har jag på förhand ansett mig böra genom denna motion tillkännagifva min och mina kommittenters, och, vore det för mycket sagdt: hela landets jordbrukares åsigt i denna vigtiga sak, nu medan motionstiden räcker.
Att ingå i något detaljeradt förslag torde vara öfverflödigt, då jag i allmänhet uttalar den meningen att de flesta, om icke alla, jordbrukets alster böra åsättas en tillräckligt skyddande tull; dock vill jag här föreslå några af de vigtigaste, och börjar sålunda med artikeln:
Denna vara åsattes vid sistlidne riksdag en tull af 2 R:dr 50 öre per centner, men jag föreslår nu, enligt Bonde-Ståndets beslut vid samma riksdag, 3 R:dr per centner.
Härå föreslås nu 2 R:dr per centner.
Härå föreslås en tull af 3 R:dr per centner, enligt sista Riksdagsbeslutet.
Härå föreslås äfven 3 R:dr per centner.
Hvete, omalet, föreslås 20 öre kubikfoten.
Båg, omalen, föreslås 10 öre kubikfoten.
Hvete, malet, föreslås 1 R:dr per centner.
Båg malen, föreslås 50 öre per centner.
Andra slag malen spanmål, än af hvete och råg, härå föreslås 50 öre per centner.
Härå hade Utskottet vid sista riksdag föreslagit att samma tull som förut borde bibehållas, nemligen 45 öre per it. alkohol, hvilket af Ridderskapet och Adeln jemte Borgare-Ståndet godkändes, men Preste- och BondeStåndens mening segrade i det förstärkta Utskottet, att nemligen tullen skulle Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 20. 27 höjas till 55 öre per 4%. alkohol, hvilket motsvarar omkring 1 R:dr 34 öre kannan bränvin af 50 procents styrka.
Härå föreslås nu emellertid en tull af 1 R:dr 50 öre kannan af 50 procents styrka, vid -{- 15 graders temperatur å hundragradiga termometerskalan.
Och hoppas jag att det Utskott, som kommer att behandla tullfrågorna, tager denna motion i allvarligt öfvervägande.
Gustaf Bjerkander, från Skaraborgs län.
Nso »O. Af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, om Kronouppbördens fördelande å tvenne terminer.
Hvad som i icke ringa grad bidrager till försvårande af den skattdragande allmogens ställning, är det sätt, på hvilket skatterna indrifvas.
Att på en och samma tid, och detta just under den årstiden då alla sjökommunikationer med utlandet äro af brutna, draga alla befintliga penningetillgångar ur den allmänna rörelsen, för att nedlägga dem i Ränteriernas eller Stats-kontorets kassakistor, hvaruti de sedermera under månader blifva liggande, innan de åter så småningom utsläppas, kan icke annat än menligt inverka på den inhemska varumarknaden; också visar erfarenheten att priserna å alla landtmannaprodukter under denna tid sjunka, och understundom att en fullkomlig stagnation i rörelsen inträder och hvilken icke upphörer förr än frampå våren och sommaren, då sjöfarten hunnit öppnas och de nedlåsta penningarne åter börjat att cirkulera inom landet.
Att bota detta onda gifves, efter mitt sätt att se, icke något annat medel än att förändra tiden för den allmänna kronouppbörden.
Visserligen är, genom Kongl.
Stats-kontorets kungörelse den 8 December 1836, föreskrifvet, att Konungens Befallningshafvande eger, att, efter sig företeende omständigheter, förordna om uppbördsstämmors hållande å någon lämplig tid inom Januari, Februari eller Mars månader hvarje år, eller, der särskilda omständigheter någon gång kunde gifva anledning till längre anstånd, sist inom medlet af April månad, men erfarenheten har lärt, att detta längre anstånd högst sällan meddelas, och jag vill minnas att till och med under innevarande år, då det varit mer än väl behöfligt, Konungens Befallningshafvande blott i ett enda län föranstaltade om tidens framflyttande för uppbördsstämmornas hållande.
Men äfven om så skulle ske, qvarstår icke destomindre den förut omnämnda olägenheten, att alla landets penningetillgångar under •28 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 21. cn och samma årstid dragas ur allmänna rörelsen, och detta innan kommunikationen med utlandet ännu är öppnad, så att utländska kapitaler kunna få i stället inkomma.
Det vore således, enligt min föreställning, nödvändigt att fördela uppbörden på två terminer, hvaraf åtminstone den ena under sommaren.
Man skall troligen häremot invända, att detta kommer att öka uppbördsmännens besvär, men härpå kan svaras att desse äro Statens tjenare och, såsom sådane, rikligen aflönade efter den sista löneregleringen, hvadan det itke heller är obilligt om deras göromål i någon mån derefter ökas, då sådant sker för det allmännas bästa.