Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derpå gick han längs kusten, dels på land dels på is, mot öster.
Efter 14 dagar träffade han en stor tschuktschisk här.
Sedan han förgäfves uppmanat den att gifva sig, levererade han d. 18/7 juni ett slag och besegrade fienden fullständigt.
Under fortsättningen af tåget längs kusten nödgades han inlåta sig i ytterligare tvenne träffningar, den ena den 11 juli/30 juni och den andra den 25/14 juli vid sjelfva Tschukotskojnos, öfver hvilken udde han ville tåga till Anadyrs utloppsvik.
Båda utföllo lyckligt för ryssarne, hvilka enligt Müllers, på officiela aktstycken grundade berättelse i alla tre träffningarna ej förlorade mer än tillsammans 3 kosacker, 1 jukagir och 5 korjäker.
Men oaktadt alla dessa nederlag, vägrade tschuktscherna att underkasta sig och betala skatt åt ryssarne, hvarför vinsten af fälttåget blef endast äran att hafva hämnats Schestakows nederlag och triumferande kunnat gå öfver Tschukotskojnos.
Härtill åtgingo tio dagar.
På näset hade man att öfverstiga temligen betydande berg.
Det tyckes, som om Paulutski följt stranden af Koljutschin-bay mot söder och derpå tågat öfver landtungan, som skiljer denna vik från Anadyr-bugten eller, om man så vill, förenar Tschuktsch-halfön med Sibiriens fasta land.
Mycken förvexling i uppfattningen af äldre färder till dessa trakter har uppkommit derigenom, att man ej kände Koljutschin-vikens betydliga utsträckning mot söder, och att samma namn så ofta begagnas för att beteckna helt olika ställen af Sibiriens kuster.
Sålunda finnes på den karta af A.
Arrowsmith, som bifogas Sauers beskrifning öfver Billings resa, ett Serdzekamen på södra sidan af Tchuktschhalfön, och det torde just vara detta, af invånarne vid Anadyr kända och benämnda Serdzekamen, som omtalas i Müllers berättelse om Paulutskis härnadståg.
Den 1 nov./21 okt. återkom Paulutski till Anadyrsk, visserligen segerkrönt, men utan att hafva varaktigt kufvat sina motståndare.
Något nytt försök att förmå tschuktscherna att underkasta sig förekom ej, kanske derför att Paulutskis härnadståg ådagalagt, att det var lättare att vinna segrar öfver tschuktscherna än att besegra dem, och att hela folkets alla skatter af hvalrosständer och skinn knappast förslogo att betala omkostnaderna för det obetydligaste ströftåg.
Så helt var det kanske ej heller med Paulutskis segrar, åtminstone blef tschuktschernas gamla rykte såsom ett vildt och modigt folk fortfarande oförminskadt.
Sålunda säges det i den förut åberopade noten till s. 110 i Histoire généalogique des tartares18: »Nordöstra delen af Asien bebos af två beslägtade folk, tzuktzchi och tzchalatzki, och söder om dem vid Österhafvet ett tredje kalladt olutorski.
De äro de vildaste folk i hela norra Asien, vilja intet hafva att skaffa med ryssarne, hvilka de omenskligt döda, då de få fatt på dem, och då några af dem falla i ryssarnes händer, döda de sig sjelfva.»
På Lotteri karta (1765) är Tschuktschhalfön färglagd på ett från det ryska Sibirien afvikande sätt.
Här finnes skrifvet:
Tjuktzchi natio ferocissima et bellicosa Russorum inimica, qui capti se invicem interficiunt.
Ännu 1777 säges det i Georgii Beschreibung aller Nationen des Russischen Reichs (del. 2, s. 350) om tschuktscherna: »De äro mer vilda, råa, stolta, obändiga, tjufaktiga, falska och hämndgiriga än de omkringvandrande korjäkerna.
De äro lika onda och farliga som tunguserna äro godmodiga.
Tjugu tschuktscher fördrifva femtio korjäker.
De nära deras land liggande ostroger (befästade orter) äro till och med i ständig fara för dem och kosta så mycket, att regeringen nyligen dragit in det äldsta ryska etablissementet i dessa trakter, Anadyrsk.»
Andra lika betecknande uttalanden kunde anföras, och ännu i vår tid äro tschuktscherna med rätt eller orätt i Sibirien kända för styfsinthet, mod och frihetskärlek.
Men hvad våldet ej kunde uträtta, det har till fullo lyckats på fredlig väg.19 Visserligen betala tschuktscherna icke någon annan skatt än obetydliga marknadsafgifter, men en ganska liflig handelsförbindelse eger nu rum mellan dem och ryssarne, och flere resande hafva utan olägenhet genomfarit deras land eller färdats längs dess temligen tätt bebodda hafskust.
Bland föregående besökare af Tschuktsch-halfön må här, utom Bering, Cook m. fl. sjöfarande, som besökt kusttschuktschernes tältplatser, nämnas:
Kosacken Peter Iliin Sin Popow sändes 1711 med två tolkar att utforska tschuktschernas land och har lemnat några intressanta meddelanden om sina iakttagelser derstädes (Müller, Sammlung russischer Geschichten, III s. 56).20
Billings med sina följeslagare Sauer, Sarytschew m. fl. besökte Tschuktsch-landet år 1791.
Bland annat gjorde han, i sällskap med dr Merk, två tolkar och 8 man, en resa från Metschigme-bay öfver det inre af tschuktschernas land till Jakutsk.
Beklagligen är den berättelse, vi hafva om denna märkliga resa, ytterst ofullständig.21
Ferdinand von Wrangel var under sin berömda sibiriska resa mycket i beröring med tschuktscherna och reste bland annat om vintern 1823 i hundslädar längs ishafskusten från Kolyma till Koljutschin-ön (Wrangels Reise, II s. 176– 231).
En mängd notiser om tschuktscherna finner man dessutom på andra ställen i samma arbete (I s. 267–293; II s. 156, 158 o.s.v.).
Friedrich von Lütke kom under sin verldsomsegling 1826–29 i beröring med folket på Tschuktsch-halfön, hvilket han närmare beskrifvit i Ermans Archiv (III s.
446– 464).
Härvid bör anmärkas att, medan befolkningen på nordkusten utgöres af verkliga tschuktscher, består kustbefolkningen i den trakt
Lütke besökte, sträckan mellan Anadyr och Kap Deschnew, af en från tschuktscherna skild folkstam, Namollo, närbeslägtad med eskimåerna på amerikanska sidan af Beringhafvet.
Den engelska Franklin-expeditionen med Plover, förd af kapten Moore, öfvervintrade 1848–49 vid Tchukotskojnos och kom dels vid vinterqvarteret dels under vidsträckta utfärder med hundar längs kusten och till det inre af landet i mycken beröring med infödingarne.
De härunder gjorda iakttagelserna finnas offentliggjorda i ett för kännedomen om de ifrågavarande folkstammarne synnerligen vigtigt arbete af löjtnant W. H. Hooper:
Ten months among the tents of the Tuski, London 1853.
C. von Dittmar22 reste 1853 i norra delen af Kamtschatka och kom dervid i beröring med dervarande rennomader, i synnerhet korjäker.
De underrättelser han meddelar om tschuktscherna (s. 126) har han inhemtat af köpmannen i Nischni-Kolymsk Trifonow, hvilken i 28 år drifvit handel med dem och upprepade gånger gjort resor i det inre af landet.
Intressanta bidrag till kännedomen om ren-tschuktschernas lefnadsvanor äro äfven insamlade af baron G. von Maydell, hvilken åren 1868 och 1869 jemte dr Carl von Neumann m. fl. gjorde en resa från Jakutsk öfver Sredni Kolymsk och Anjui till Koljutschin-viken.
Beklagligen har jag med afseende å denna expedition endast haft tillgång till några notiser i Proceedings of the R. Geographical Society (Vol. 21, London 1877, s. 213) och Das Ausland (1880 s. 861).
Den egentliga skildringen af resan finnes i Iswestija, utgifna af den sibiriska afdelningen af ryska geografiska sällskapet, Bd 1 och 2.
Rörande de öfriga resande, hvilkas skrifter pläga åberopas såsom källor för kännedomen om tschuktscherna, må nämnas, att Steller och Krascheninnikow endast i förbigående uppehålla sig vid de verkliga tschuktscherna, men i stället lemna mycket sakrika och utförliga underrättelser om korjäkerna, hvilka äro lika nära slägt med tschuktscherna som spaniorer med portugiser, men dock skilja sig betydligt från dem i lefnadsvanor; äfvensom att en del författares uppsatser om tschuktscherna alldeles icke hänföra sig till detta folk, utan afse eskimåerna.
I sjelfva verket tyckas under senare tider, efter det den forna nationalfiendskapen lagt sig, blänningsraser uppstått emellan dessa folk.
Men man bör ej glömma, att de tillhöra vidt skilda folkstammar, om ock tschuktscherna, såsom senare trängda till ishafskusten, nästan fullständigt antagit eskimåernas jagtredskap och husgerådssaker, och eskimåerna åter i gränsdistrikten upptagit åtskilligt af tschuktschernas språk.
Liksom lapparne och de flesta andra af Europas och Asiens polarfolk, sönderfalla tschuktscherna i två afdelningar, hvilka tala samma språk och anse sig tillhöra samma folk, men föra ett betydligt olika lefnadssätt.
Den ena afdelningen utgöres af ren-nomader, hvilka med sina ofta mycket talrika renhjordar ströfva omkring mellan Beringssund, Indigirka och Penschina-viken.
De lefva af renskötsel och handel samt betrakta sig sjelfva som den tschuktschiska stammens förnämligare del.
Den andra afdelningen af folket är kust-tschuktscherna, hvilka icke ega några renar, utan bo i fasta, men lätt flyttbara och ofta flyttade tält längs kusten mellan Tschaun-bay och Beringssund.
Men bortom Ostkap träffas längs kusten af Beringhafvet en annan folkstam, närbeslägtad med eskimåerna.
Det är Wrangels Onkilon, Lütkes Namollo.
Numera hafva dock äfven tschuktscher slagit sig ned på några punkter af denna kuststräcka, och en del eskimåer hafva antagit den förnämare tschuktschstammens språk.
Invånarne vid S:t Lawrence bay talade sålunda tschuktschiska, med föga inblandning af främmande ord, och skilde sig till lefnadsvanor och utseende obetydligt från de tschuktscher, som vi under vinterns lopp lärde känna nästan från alla trakter af Tschuktsch-halfön.
Det samma var förhållandet med de infödingar, som kommo om bord på Vega, under det hon färdades förbi Ostkap, och med de båda familjer, som vi träffade i Konyam-bay.
Men infödingarne på nordvestra delen af S:t Lawrence-ön talade en eskimåisk munart, helt olika tschuktsch-målet.
Äfven den var dock uppblandad med en mängd tschuktschiska ord.
Vid Port Clarence bodde deremot rena eskimåer.
Bland dessa träffades en tschuktschisk qvinna, som berättade, att tschuktschbyar finnas äfven på amerikanska sidan af Beringssund norr om Kap Prince of Wales.
Synnerligen många och folkrika måtte dessa dock ej vara, då de ej omtalas i berättelserna om engelsmännens flerfaldiga expeditioner till dessa trakter, t. ex. ej i dr John Simpsons innehållsrika uppsats om eskimåerna vid Beringssund.
Någon ledning för bedömande af ren-tschuktschernas antal hafva vi ej kunnat erhålla under Vega-resan.
Men antalet af kust-tschuktscher kan man uppskatta på följande grunder.
Löjtnant Nordqvist insamlade af de talrika formän, som rastade vid Vega, underrättelser om namnen på de tältplatser, som för närvarande träffas vid kusten mellan Tschaun-bay och Beringssund, och om antalet af tält, som finnas i hvarje by.
Han fick sålunda reda på, att tältens antal i kustbyarna uppgår till omkring 400.
Antalet inbyggare i hvarje tält kan enligt vår erfarenhet i medeltal anslås till fem.
Hela folkantalet på den ifrågavarande kuststräckan skulle således uppgå till ungefär 2000, högst 2500 män, qvinnor och barn.
Ungefär lika stort anses rentschuktschernas antal vara.
Tschuktsch-landets hela befolkning torde således nu uppgå till 4000 à 5000 personer.
Den förut anförde kosacken Popow beräknade 1711, att samtliga tschuktscherna, så väl de ren-egande som de bofasta, uppgingo till 2000 personer.
Under de sista två århundradena skulle således, i fall dessa uppskattningar äro riktiga, folkmängden hos denna polarstam hafva fördubblats.
För att gifva läsaren ett begrepp om folkets språk, har jag redan i ett föregående kapitel lemnat ett utdrag ur den betydande ordlista, som Nordqvist här uppgjorde.
Några mycket afvikande dialekter tyckas ej förekomma.
Om främmande ord, lånade från andra asiatiska tungomål, upptagits i tschuktschernas språk, hafva vi ej kunnat afgöra.
Några ryska ord begagnades helt säkert icke.
Mig förefaller språket artikuleradt och välklingande.
Det är närbeslägtadt med korjäkiskan, men så skildt från andra, så väl ost-asiatiska som amerikanska munarter, att språkforskarne ännu ej lyckats utreda tschuktschernas slägtskapsförhållanden till andra folk.
Tschuktschiska ansigtstyper. 1.
Manschetsko, man från Pitlekaj. 2.
Ung man från Irgunnuk. 3.
Tschajdodlin, man från Irgunnuk. 4.
Ren-tschuktsch. 5.
Gubbe från Irgunnuk. 6.
Man från Jinretlen.
Tschuktschiska ansigtstyper. 1, 2. Nantsing, qvinna från Pitlekaj. 3, 4. Rotschitlen. 5.
Ung man från Vankarema. 6.
Ung man från Irgunnuk.
Liksom de flesta andra polarfolk, tillhöra tschuktscherna numera sannolikt icke någon oblandad ras.
Man öfvertygas derom genast, i fall man uppmärksamt betraktar invånarne i en större tältby.
En del utgöras af resliga gestalter, med tagellikt, korpsvart hår, brun hy, hög krokig näsa, kort sagdt med ett yttre, som erinrar om de beskrifningar man läser öfver Nordamerikas indianer.
Andra åter påminna genom svart hår, svag skäggväxt, insjunken näsa, eller snarare utstående kindknotor, och sneda ögon, tydligen om den mongoliska rasen, och slutligen möter man ibland fullkomligt ljusletta ansigten, med anletsdrag och hudfärg som gifva anledning att misstänka, det de äro ättlingar af rymmare eller krigsfångar af rent ryskt ursprung.
Den vanligaste typen är: medellängd, rakt, groft, svart hår, upptill afsmalnande panna, fint bildad näsa, hvars rot dock ofta är tillplattad, horisontelt liggande, ingalunda små ögon, utpräglade svarta ögonbryn, långa ögonhår, utskjutande, ofta af frostskada uppsvälda kindknotor, som i synnerhet äro märkbara, då man ser ansigtet från sidan, ljus, föga brun hy, hvilken hos de unga qvinnorna ofta är nästan lika röd och hvit som hos europeerna.
Skäggväxten är alltid klen.
Nästan alla äro fylliga och välväxta; krymplingar sågo vi icke.
De yngre qvinnorna förefalla stundom ganska täcka, om man kan frigöra sig från det oangenäma intrycket af smutsen, som aldrig aftvättas annat än genom vinterns snöyra, och af den vidriga transtank, som de om vintern föra med sig från den qvafva tältkammaren.
Barnen göra genom sina friska utseenden, sitt vänliga och anständiga väsende nästan alltid ett behagligt intryck.
Folket är hårdfördt, men ytterst makligt, när brist på föda ej tvingar det till ansträngningar.
Männen tillbringa under sina jagtfärder hela dygn i –30° till –40° köld ute på isen, utan skydd och utan att medföra mat eller bränsle.
Härunder släckes törsten med snö, hungern, om jagten utfallit lyckligt, med blod och kött af det djur, som dödats.
Nästan oklädda qvinnor lemna ofta äfven under sträng köld för en stund det inre tältet eller tältkammaren, der tranlampan underhåller en tidtals tryckande värme.
En främlings besök lockar de fullkomligt nakna barnen att till hälften krypa fram under det förhänge af renskinn, som skiljer sofkammaren från det yttre tältet.
I detta, som är oeldadt, råder oftast en temperatur föga högre än den yttre luftens.
Mödrarna hysa ingen betänklighet att i denna låga temperatur för några ögonblick visa besökande nakna barnungar af ett eller två års ålder.
Sjukdomar äro detta oaktadt sällsynta, om jag undantager, att nästan alla om hösten, innan den stränga kölden inträffat, voro besvärade af en svår hosta och snufva.
Ytterligt svåra hudutslag och sårnader förekomma äfven så ofta, att uppehållet i det inre tältet härigenom vanligen blir för europeen vämjeligt.
En del af sårnaderna utgöras dock endast af kylskador, som de flesta ådraga sig genom den sorglöshet, med hvilken de under stark blåst utsätta den bara halsen, bröstet och handlofvarne för den strängaste köldgrad.
Då en frostskada inträffat, behandlas den, äfven om den har betydlig utsträckning, ytterst vårdslöst.
Man söker blott att upptina det frusna stället så fort som möjligt, dels genom gnidning dels genom uppvärmning.
Deremot sågo vi aldrig någon, som varit utsatt för djupare gående frostskada på händer och fötter, ett förhållande som måste tillskrifvas den ändamålsenliga beskaffenheten af deras skodon och vantar.
Från början af oktober 1878 till medlet af juli 1879 tycktes något dödsfall ej hafva inträffat på de oss närbelägna tältplatserna.
Under samma tid ökades invånarnes antal med två eller tre nyfödda.
Under hustruns hafvandeskap var mannen mycket öm mot henne, höll henne oafbrutet sällskap i tältet, kysste och smekte henne ofta i främmandes närvaro samt tycktes med stolthet visa henne för de besökande.
Någon begrafning eller något bröllop hafva vi ej varit i tillfälle att bevittna.
Det synes, som om man stundom skulle bränna de döda, stundom lägga ut dem på tundran till spis åt rofdjuren, med vapen, slädar och husgerådssaker.
Man har kanske börjat att öfvergifva den gamla seden att bränna liken, sedan jagten försämrats så, att tillgång till späck för bränningen minskats.
Jag har förut beskrifvit de gropar, fylda med brända ben, som dr Stuxberg träffade den 9 september 1878 vid randen af en uttorkad bäck.
Vi antogo dem för grafvar, men sågo sedermera ej flere sådana vid vårt vinterqvarter, hvarför vi började hysa misstankar om vår iakttagelses riktighet.23
Säkert är åtminstone, att invånarne i granskapet af Pitlekaj begrofvo sina döda uteslutande genom att lägga ut dem på tundran.
Rörande den på detta sätt begrafna eller utlagda man, som Johnsen fann den 15 oktober, meddelar dr Almqvist, som den följande dagen sjelf besökte platsen, följande:
»Stället var beläget 5 till 7 kilometer från byn Jinretlen, nära bottnen af den lilla dal, som från nämnda by sträcker sig i sydlig riktning inåt landet.
Kroppen var utlagd på en liten låg kulle af blott ett par famnars genomskärning.
Den var öfvertäckt med lös snö och ej särdeles starkt fastfrusen.
Efter dess lösbrytande syntes i den underliggande snön och isen ingen egentlig grop.
Liket låg utsträckt i rättvisande NNV till SSO, med hufvudet åt det förstnämnda väderstrecket.
Under hufvudet lågo två svarta rundade stenar, sådana som tschuktscherna använda i sina hushåll.
För öfrigt fans intet spår till underlag eller betäckning.
Kläderna voro af rofdjur slitna från kroppen, ryggen alldeles orörd, men ansigtet och bröstet illa åtgångna, armar och ben nästan fullständigt uppätna.
På kullen sågos tydliga spår af varg, räf och korp. Tätt intill likets högra sida hade de vapen och husgerådssaker legat, hvilka Johnsen dagen förut hemfört.
Nära fötterna fans en fullständigt sönderslagen släde, tydligen ny och sönderbruten på platsen.
Ej långt ifrån funno vi liggande löst ofvanpå snön bitar af päsk och fotbeklädnad, båda nya och af utmärktaste beskaffenhet.
Rofdjuren hade utan tvifvel nyligen lösslitit och kringsläpat dem.
På kullen funnos dessutom fem till sex andra grafvar, utmärkta genom små stenar eller en träkubbe, liggande på släta marken.
Ett par af grafvarne voro prydda med en samling renhorn.
Den starka kölden hindrade mig att undersöka, huruvida dessa stenar dolde lemningar efter nedgräfda lik.
Tschuktschens hufvud ansåg jag mig kunna taga, då utan tvifvel vargarne eljest skulle hafva ätit upp det.
Det medtogs om bord och skeletterades.»
Om våren 1879, sedan snön bortsmält, blefvo vi ytterligare i tillfälle att se en mängd grafplatser eller rättare ställen der döda tschuktscher blifvit utlagda.
De voro betecknadePlanritning af en tschuktschisk graf.
med egendomliga stenläggningar, som uppmättes och närmare undersöktes af dr Stuxberg, hvilken om dem lemnat följande beskrifning:
»De tschuktschiska grafvarne på höjden söder om Pitlekaj och Jinretlen, som af mig undersöktes den 4 och 7 juli 1879, voro till antalet nära ett halft hundrade.
Hvarje graf bestod af en oval krets af större liggande stenar.
Vid ena ändan deraf fans oftast en på kant upprest större sten och från den motsatta ändan utgingo en eller två träbitar, liggande på marken.
Området inom stenkretsen var än belagdt med mindre stenar, än fritt och gräsbevuxet.
Vid alla grafvarne fans på ett afstånd af 4 till 7 steg från kantstenen i grafvens längdaxel eller något på sidan derom en annan mindre krets af stenar, omslutande en hög af renhorn, vanligen innehållande äfven söndriga sälskallar och andra benfragment.
Endast i en graf funnos benbitar af menniskor.
Grafvarne voro tydligen mycket gamla, ty träpinnarne vid ändan voro ofta starkt multnade och nästan helt och hållet omslutna af jord, och stenarne voro på öfversidan fullständigt lafklädda.
Jag uppskattar dessa grafvars ålder till omkring två hundra år.»
Tschuktscherna bygga ej snöhyddor, och ej heller hus af trä, emedan byggnadsvirke ej finnes i kust-tschuktschernas land, och emedan trähus föga passa för ren-nomaden.
Tältstomme vid Pitlekaj.
De bo så väl om sommaren som om vintern i tält af ett egendomligt och hos andra folk ej förekommande byggnadssätt.
För att lemna skydd mot kölden är nämligen tältet dubbelt, i det att det yttre höljet omsluter ett inre tält eller en sofkammare.
Denna är parallelipipedisk, omkring 3,5 meter lång, 2,2 meter bred och 1,8 meter hög.
Den är omgifven af tjocka varma renskinn samt på taket ytterligare täckt med ett lager af gräs.
Golfvet utgöres af ett hvalrosskinn, utspändt öfver en trossbotten af ris och strå.
Till natten öfverdrages golfvet med en matta af renskinn, hvilken åter borttages om dagen.
Rummen på sidorna om det inre tältet äro äfvenledes afstängda med förhängen och tjena till skafferi.
Det inre tältet uppvärmes med tre tranlampor, hvilka, i förening med utdunstningen från de många i det lilla rummet hoppackade menniskorna, åstadkomma en så stark värme, att invånarne äfven under den strängaste vinterköld kunna vistas derstädes nakna.
Qvinnoarbetet äfvensom matlagningen verkställes om vintern i denna tältkammare, ganska ofta äfven naturbehofven.
Allt detta bidrager att göra den der rådande atmosferen outhärdlig.
Dock finnas äfven renligare familjer, i hvilkas sofkammare ej en så vämjelig lukt är rådande.
Om sommaren vistas man under dagen samt kokar och arbetar i det yttre tältet.
Detta består af hopsydda säl- och hvalrosskinn, hvilka dock oftast äro så gamla, utan hår och fulla af hål, att de tyckas hafva varit begagnade af flere slägtled.
Yttertältets skinn äro utspända öfver träribbor, som äro omsorgsfullt hopbundna med skinnremmar.
Ribborna hvila dels på stolpar dels på trefötter af drifved; stolparne äro inslagna i marken, och trefoten erhåller nödig stadga genom en tung sten eller en med sand fyld sälskinnssäck, som är upphängd i dess midt.
För att ytterligare gifva stadga åt tältet är en ännu tyngre sten på samma sätt upphängd vid en i tälttakets spets fästad rem, eller ock är takspetsen med tjocka remmar fastgjord vid marken.
På ett ställe användes härtill en talja från ett förlist fartyg, som var spänd med ett block mellan spetsen och en i marken infrusen jernkrok.
Dessutom understödjas ribborna i hvarje tält med T-formade tvärstöttor.
Ingången bildas af en låg dörr, som vid behof kan tillslutas med ett renskinn.
Golfvet i yttertältet utgöres af bara marken.
Det hålles ganska rent, och de få husgerådsartiklarne äro med omsorg och ordning upphängda längs väggarna på inre eller yttre sidan om tältet.
Nära tältet finnas några i jorden nedslagna manshöga pelare med tvärslåar, på hvilka skinnbåtarne, åror, kastspjut m. m. uppläggas samt fisk- och sälnäten upphängas.
I granskapet af bostaden är förrådshuset beläget.
Det består af en på något lämpligt ställe i marken utgräfd källare.
Ofta användas härtill tomtplatserna efter gamla onkilon-boningar.
Nedgången är vanligen täckt med driftimmer och belastad med stenar; på ett ställe utgjordes dörren eller rättare källarluckan af ett hvalskulderblad.
Till följd af det obegränsade förtroende, som eljest plägade råda mellan infödingarne och oss, voro vi förvånade öfver den obenägenhet de i början visade att lemna Vega-männen tillträde till dessa förrådsrum.
Möjligen hade ryktet om våra gräfningar efter gamla redskap på onkilon-tomterna vid Irkaipij spridt sig till Koljutschin och tolkats som plundringsförsök.
Tälten äro alltid belägna vid hafsstranden, ofta på de smala näs, som skilja strandlagunerna från hafvet.
De uppföras och nedtagas på några timmar.
En tschuktsch-familj har derför lätt att ändra vistelseort och flyttar äfven ganska ofta från en by till en annan.
Stundom tyckes den ega resvirke till yttertältet på flere ställen, och vid flyttningen tager man i sådant fall endast tältduken, hundarne samt de nödvändigaste skinnvarorna och husgerådssakerna med sig.
Det öfriga qvarlemnas utan inhägnad, lås eller vakt vid den förra boningsplatsen, och man är viss att finna allt orördt vid återkomsten.
Under kortare uppehåll på ett ställe användas, äfven vid en lufttemperatur betydligt under 0°, ytterst bristfälliga tält eller skjul, uppförda med de skinnbitar man för tillfället har tillgång till.