Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Drakes efterlemnade enka högre eller annan pension, än sorn tillkommer enka efter tjensteman i Rokhållare-grad; med anledning hvaraf och då denna pension endast utgjorde 233 R:dr 16 sk. banko, samt enkan Drake hade tyra minderåriga barn att försörja, hvilket under nu rådande dyrhet på alla lifsförnödenheter icke vöre' för henne möjligt utan att anlita slägtingars biträde, föreslagits alt, af det belopp 2,500 R:dr banko årligen, som Rikets Ständer, genom 189 § i Banko-reglementet anvisat, bland annat, till pensioner ät enkor och barn efter tjenstemän och betjente i Banken och Diskontverken, hvilka antingen icke äro berättigade till understöd från Verkens Pensionskassor eller anses böra åtnjuta högre pension, än dessa kassor lemna, Rikets Ständer måtte tillägga henne skillnaden emellan den pension, hon från Banko-statens Enke- och Pupillkassa uppbär, och den, som bordt henne såsom enka efter Kamererare tillkomma, att utgå retroaktift från ock med 1855 års början.
Jemte vitsordande deraf, dels att Kamereraren Drakes enka, Sofia Drake, född Löfvenius, i Banko-statens Enke- och Pupillkassa eger pensionsrält endast i likhet med enka efter tjensteman i tredje eller Bokhållare-graden, och dels att som Drake, ehuru utnämnd till Kamererare i Banken, likväl af anledning motionären uppgifvit vid dödstillfället tillhörde omförmälde tjenstegrad, någon uppflyttning för enkan till högre pensionsrum icke kunnat komma i fråga i denna Banko-staten enskildt tillhöriga kassa; Banko-Utskottets Utlåtande N:o -i2. 3 får Utskottet anföra, att, enär ett så beskaffadt fall, sorn det förevarande, högst sällan torde förekomma och således icke bör leda till något prejudikat för framtiden samt dertill kommer, att Kamereraren Drake, hvilken alltifrån den 29 September 1853, på förordnande bestridde den tjenst, hvartill han utnämndes, långt före utnämningsdagen skulle hafva derå erhållit fullmakt, så vida ej en reorganisation af tjenster och göromål inom Banken förestått, äfvensom att Drake, sedan år 1830 anställd i Bankens tjenst, åt hvilken han odeladt egnat sin tid, enligt hvad Utskottet inhemtat varit en skicklig och pålitlig tjensteman, synes billigheten tala derför, att något särskildt årligt understöd lemnäs hans enka; hvarföre Utskottet vördsamt tillstyrker, att Kamereraren Drakes enka må, så länge hon lefver ogift, från Bankofullmäktiges s. k. dispositions-räkning undfå ett ärligt understöd af 116 R:dr 32 sk., motsvarande skillnaden emellan den pension hon nu uppbär, eller 233 R:dr 16 sk., och den, som för närvarande tillkommer enka efter Kamererare i Banken, eller 350 R:dr, allt banko, att beräknas och utgå från och med 1855 års början.
\ STOCKHOLM, tryckf, hos Isaac Marcus, 1857. Banlw-Utskottets Memorial M 13.
I N:o 13.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 20 Januari 1857, kl. 11 f. m.
Memorial, i anledning af erhållen återremiss af 12 § i Utskottets Berättelse M 8.
Vid föredragning den 7 innevarande månad hos Hedervärda Bonde-ståndet af Utskottets under M 8 afgifna berättelse, angående Rikets Ständers Banks styrelse och förvaltning, har bemälda Riks-stånd beslutat att till Utskottet återremittera 12 § i samma berättelse, innefattande redogörelse för Banko-fullmäktiges åtgärder med afseende å prägling af kopparskiljemynt; men som öfriga Riks-stånden, enligt Utskottet tillbandakomna protokolls-utdrag af den 10 dennes, ansett berättelsen i omförmälda del böra läggas till handlingarne, och sålunda funnit deri anmälda förhållanden icke påkalla någon åtgärd; så och enär i frågor af förevarande beskaffenhet, tresine Riks-stånds sammanstämmande mening utgör Rikets Ständers beslut, har den emottagna återremässen icke kunnat till annan åtgärd från Utskottets sida föranleda, än att Utskottet, jemlikt 49 § 4 mom.
Riksdagsordningen, skolat hos Rikets Ständer härom göra vördsam anmälan.
Brot. 1856 & 1857. 6 Sami. 1 Afd, 7 Haft. 1 2 Banko-Utskottets Utlåtande M 14.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 9 Febr. 1857, kl. 2 e. re.
Utlåtande, i fråga om afskrifning af 3 stycken frän I/me-konloret i Malmö utgifna diskontlån.
Hos Utskottet har Direktionen öfver Rikets Ständers Låne-kontor i Malmö hemställt, att nedannämnde, såsom osäkra inom linien förda 3:ne lån, hvarför någon godtgörelse icke vore att förvänta, matte med tillsammans 920 R:dr Banko varda utur räkenskaperna afskrifna, nemligen Lånet JYI 643 Ola Andersson, förfallet 1830 å R:dr 400: — « « 729 Anders Svensson « « 400: — « « 31 Jöns Persson 1835 « 120: — l)å Utskottet af de för hvarje särskildt lån meddelade upplysningar inhemtat att, med undantag af ena löftesmannen för sistberörda lån, Jöns Eskilsson, som är blind och underhålles af fattigvården, samtliga öfrige för lånen ansvarige gäldenärer i utfattigt tillstånd aflidit, (inner Utskottet sig höra tillstyrka, att ofvan omförmälda 3 stycken lån måtte till deras sammanlagda kapital-belopp, R:dr 920 banko, få utur Låne-kontorets räkenskaper afskrifvas.
Stockholm den 3 Februari 1857. Banko-Utskottets Utlåtande J\t 15. 3 N:o 15.
Ank. till Exp.-Ut9k. d. 9 Febr. 1857, kl. 2 e. m.
Utlåtande, öfver väckta förslag om vissa förändrade föreskrifter, angående silfverutmyntningen, Bankens sedlar, m. m.
Riksdag beslut fattades att, med fastställande af räkne-enheten till värdet af en fjerdedels riksdaler silfver enligt mynt-ordningen den 9 Maj 1835, denna räkne enhet, motsvarande en riksdaler riksgäld eller trettiotvå skillingar banko, skulle benämnas »Riksdaler
Riksmynt« och räkne-enheten indelas i etthundra lika delar, benämnda «Ore«, förordnade Rikets Ständer tillika, bland annat, det skulle, vid tillämpningen af det nya räknesättet, dels utmyntas följande Silfvermynt: i st. om 4 R:dr R:mt eller 400 Ore — 1
R;dr l » 2 » » 200 »
R:dr i Silfver el. 2 ort tolflödigt x> 5 y> » 1 i » 10 )) )) 10 » » 2* YJ 20 » 50 » X) 12* )) 100 )) » 100 » » 25 » 200 » X) 500 » )) 125 )) 1000 » X) 1000 » » 250 » 2000 >) å hvilka sedlar texten skulle lyda sålunda: »Sveriges Rikes Ständers Bank inlöser, vid anfordran, denna sedel å Riksdaler 00 Riksmynt med 00 Riksdaler i Silfver eller 00 ort tolflödigt myntadt Silfver.»
Sedan under innevarande Riksdag förslag blifvit väckte om ändring i en del af dessa föreskrifter, bar Utskottet, enär Fullmäktige redan fastställt ritningar till
Bankens nya sedlar och vidtagit åtgärder för anskaffande af graverade stämplar till samma sedlar, hvadan angeläget är att, i händelse något beslut nu skulle af Rikets Ständer lättas, hvarigenom texten å sedlarne komme att förändras, sådant måtte kunna vid graveringens utförande iakttagas, ansett sig, utan att afvakta tiden för den granskning af Banko-reglementets stadganden i hithörande delar, som det åligger Utskottet att verkställa, böra omförmälda förslag särskildt behandla.
De förslag, hvaröfver Utskottet således nu går att sig utlåta, innefattas i följande från vederbörande Riks-stånd till Utskottet remitterade motioner, nemligen: l:o af Herr Grefve Frölich, D., som i sammanhang med väckt fråga derom, att guld hädanefter må antagas såsom utgörande del af Rikets gångbara mynt, och att åtminstone ett mynt, motsvarande i värde tio Riksdaler Riksmynt, med benämning »Krona» må af berörde metall utmyntas — öfver hvilken fråga Utskottet kommer att framdeles afgifva utlåtande —, yttrat beträffande nu varande myntfot, att denna torde böra förändras så, att silfver-riksdalern till sitt innehåll af bergfint silfver blifver fullkomligt lika med Hamburger Banko eller tre ass bergfint silfver mindre, än silfverriksdalern nu innehåller; Banko-VIskottets Utlåtande JVf 15. 2:o af Herr Grefve Lewenhaupt, S., som föreslagit, bland annat, att, vid utmyntning i Riksmynt, En Riksdaler må göras lika med En Fjerdedels Riksdaler Hamburger Ranko, hvaraf följer, att en Kölnisk mark fint silfver skulle utmyntas i Trettiosju Riksdaler Riksmynt; samt att myntning af Specier här i riket måtte inställas, enär sådana ej serdeles begagnades i allmänna rörelsen och myntningskostnaden derför kunde anses vara förspilld; 3:o af Herr A. O. Wallenberg, hvilken tillstyrkt att Svenskt mynt-silfver skall bestå af Nittio delar finsilfver och
Tio delar koppar och ett skålpund sådant myntsilfver utmyntas till Sextio Riksdaler Riksmynt; att prägling må ske endast af stycken å Fem och En Riksdaler Riksmynt; att Tolflödiga halten må bibehållas för mynt å Femtio öre och derunder samt dessa lägre valörer betraktas såsom skiljemynt; 4:o af Herr Ehrenhoff, G. H., som hemställt, att texten å de nya sedlarne må erhålla följande lydelse: »Sveriges Rikes Ständers Rank inlöser, vid anfordran, denna sedel å Riksdaler 00 Riksmynt med 00 Riksdaler i Silfver, enligt 1830 års myntfot;» samt 5:o af Herr Friherre Tersmeden, W. F., som föreslagit, att den minsta sedelvalör, som Banken skall utgifva, må bestämmas till Fem Riksdaler Riksmynt.
Hvad nu först angar de till förändring i gällande myntfot af Herr Grefve Frölich och Herr Grefve Lewenhaupt framställda förslag, den förres att hela Specier och den sednares, som utesluter myntning af hela Specier, att fjerdedelar deraf, eller Riksdaler Riksmynt i silfver, måtte.till silfver-innehållet blifva lika med Hamburger Banko, så anser Utskottet sig till en början böra fästa uppmärksamhet derå, att, som 9J R:dr Hamb.
Banko, utgörande å 128 sk:s kurs 24 R:dr 32 sk.
Banko, eller 37 R:dr Riksmynt, motsvara en mark fint silfver, Kölnisk vigt, men en sådan mark utmyntas till endast 9^ R:dr Svenskt Specie, som utgör 24 R:dr 21 sk. 4 rst.
Banko eller 36| R:dr Riksmynt, skulle, genom bifall till omförmälda förslag, Svenska silfvermyntet blifva i värde nedsatt med omkring 14 rst. banko för hvarje Specie.
Genom en sådan myntets värdeförminskning, hvarför något skäl i de väckta motionerna icke ens är vordet antydt, synes afsigten vara dels att förekomma, det Svenska specier må exporteras och, i följd af deras närvarande högre silfver-innehåll, i utlandet nedsmältas i stället för att kursera såsom mynt och vid förändrad konjunktur återgå till eget land, dels ock att, enär Norrska och Danska specier utmyntas till likhet med Hamburger Banko, samt i närvarande tid sträfvandet att åstadkomma full öfverensstämmelse i åtskilliga andra förhållanden de Nordiska Rikena emellan är omisskänneligt, bereda en sådan överensstämmelse äfven i hvad dessa Rikens mynt angår och på samma gång förebygga de förluster, som härflyta deraf, att Svenska specier, vid liqvider med brödrafolket eller i Danmark, icke antagas till det värde de i sjelfva verket ega.
Enligt Utskottets tanke innebära förenämnda omständigheter emedlertid icke tillfyllestgörande skäl för vidtagande af en så genomgripande och till sina följder betänklig åtgärd, som förminskning af svenska myntets värde.
Då erfarenheten ådagalagt, att den enskilde, äfven när det stått honom fritt att verkställa sina liqvider på utrikes ort med antingen hela 6 Banko-Utskottets Utlåtande JYi 15. specier, eller omyntadt silfver, föredragit att från Banken uttaga silfret i sistnämnda form, oaktadt detsamma till honom utlemnats efter Hamburger prof och vigt, torde detta förhållande bevisa, att det Svenska silfyermyntet åtminstone icke i någon större mån varit föremål för export; och hvad åter beträffar den iorespeglade fördelen af full öfverensstämmelse mellan de Nordiska rikenas mynt, så synes det vara klart att, då för närvarande Svenska specien, vid mindre liqvider i Norrige och Danmark, står til! och med i lägre värde, än Hamburger Banko samt Norrska och Danska specier, ehuru den förra, efter hvad ofvan är visadt, innehåller mera silfver än dessa, måste en minskning i Svenska speciemyntets silfverinnehåll verka till ett ännu ofördelaktigare förhållande, och sålunda ett större agio, än för närvarande, emellan detta mynt samt det Norrska och Danska derigenom uppkomma.
Om en reduktion af Svenska myntfoten till öfverensstämmelse med beräkningen af Hamburger Banko ansetts lämplig och fördelaktig, hade den bordt verkställas vid realisationen och myntbestämnings-lagens utfärdande; men sedan denna lag är vorden af Konung och Ständer antagen och ligger till grund så väl för inlösen af Bankens sedlar, som för fullgörande af alla förbindelser äfven enskilde emellan, lärer någon ändring deri icke, utan nödtvång, böra vidtagas.
Hvarje rubbning i ett lands bestående myntvärde är betänklig och bör derföre af lagstiftningen med sorgfällighet undvikas.
Det Svenska myntet torde, efter sednaste myntbestämning, vara i handelsverlden kändt och en förminskning i detta, nu mera stadgade värde, om också i så ringa mån, sorn här blifvit ifrågasatt, skulle otvifvelaktigt, åtminstone till en början, menligt inverka på vära förhållanden till utlänningen.
Inom landet komme förändringen jemväl att medföra rubbningar och förvecklingar af flerfaldig art, såsom exempel hvarå Utskottet anser sig blott behöfva nämna, att, enär Bankens, före förändringens vidtagande, utgifna sedlar, ställda att inlösas med silfver enligt 1830 års myntfot, komme att innefatta anvisning på ett högre silfvervärde, än de sedlar å motsvarande valörer, som efter den nya myntfotens antagande blefve utfärdade, skulle en kursskillnad mellan dessa sedlar sannolikt uppkomma och Banken vara förbunden att invexla de förra efter annan grund än de sednare; hvilket allt skulle föranleda olägenheter, kostnader och förluster, vida öfvervägande de förmodade fördelar, sorn det väckta förslaget åsyftar att bereda.
I afseende å den med omförmälda förslag sammanhang egande fpågan om förändrad legering i det större silfvermyntet har Herr Wallenberg anfört hufvudsakligen, att stora kostnader kunde undvikas genom att nu åstadkomma någon jemkning i legeringen, som inom en icke aflägsen tidpunkt blefve oundviklig; att då ädla metaller begagnades till mynt, bland annat derföre, att de i anseende till vigt och volym egde ett jemförelsevis högt värde, hvilket vore förhållandet i större grad med silfver än med koppar, så måste tillsatsen af sistnämnde metall i silfvermyntet onödigtvis öka myntets tyngd, utan att i samma proportion öka dess värde; att, med afseende å finsilfrets mjukhet, någon koppartillsats visserligen vore nödvändig för att göra det präglade myntet hårdare och derigenom i stånd att bättre uthärda slitning, men att en så stor tillsats af koppar, som tjugufem procent, härledde sig icke från nyss angifne orsak, utan från de förvirrade begrepp, man för några dec-ennier tillbaka allmänneligen hyste om hvad som verkligen förlänade det präglade myntet Banlto-Vt skot tets Utlåtande M 15- 7 sitt värde, enär i offentliga förhandlingar från den tiden städse förekomme ett bemödande att undvika då rådande farhåga för »godt mynt», det vill säga för mynt, innehållande mycket finsilfver; att, efter motionärens öfvertygelse, den tid skulle komma, då man uttryckte sin förundran öfver att hafva bortslösat koppar för att göra silfvermyntet tyngre och följaktligen för sitt ändamål olämpligare; att såsom bevis derför, att en halt af tio procent koppar och nittio procent silfver tillräckligt motstode slitningen, endast behöfde åberopas erfarenheten i Frankrike, Belgien och Sardinien, der myntadt silfver vore vida mer gängse i rörelsen än hos oss och således mera utsatt för slitning, samt att den af motionären föreslagna förändring vore lätt verkställbar, emedan, då en Riksdaler Riksmynt motsvarade två ort af sjuttiofem procent silfverhult, så komme, ifall halten förhöjdes till nittio procent, 15 ort så beskaffadt myntsilfver att svara mot en Riksdaler Riksmynt.
Vid sednaste riksdag var hos Rikets Ständer jemväl å bane fråga om förhöjning af silfverhalten i specie-myntet från sjuttiofem till åttio å nittio procent.
Förslaget derom biel' likväl af Rikets Ständer då förkastadt, i enlighet med Banko-utskottets hemställan i utlåtandet M 14, hvaruti anfördes, bland annat, att Utskottet af ett från Ofver-direktören vid Kongl. Mynt- och Kontrollverken infordradt yttrande vunnit den upplysning, att nedsättning i kopparhalten icke kunde göras, utan att något litet af hårdheten eller uthålligheten mot nötning på samma gång förlorades; att den minskade utgift för koppar, som genom förändringen uppkomme, möjligen icke motsvarade förlusten af myntets hastigare förnötning, samt att förslaget skulle förorsaka rubbning i det enkla och lätt uttryckta förhållande, hvaruti mynt- och räkne-enhetén stöde till mynt-silfver-marken, enär en R:dr Specie väger xutf ® viktualievigt, och således 25 R:dr Specie eller 100 Riksmynt väga jemnt 2 ffi.
Af åberopade yttrande visar sig, att vid sistförtlutne riksdag någon bestämd visshet icke var vunnen i fråga om silfvermyntets långsammare eller hastigare nötning såsom följd af större eller mindre koppartillsats deri, och ehuru Utskottet, elter Öfver-direktörens vid Kongl. Mynt- och Kontrollverken förnyade hörande, icke heller nu kunnat komma till någon sådan visshet, saknar Utskottet likväl giltiga skäl att frånträda den förut yttrade åsigten, att silfvermynt med högre än 12-Iödig halt är utsatt för en hastigare slitning. lie fördelar, som genom den föreslagna förändrade legeringen kunde vinnas, synas egentligen komma att bestå deri, att myntet blefve mindre tungt och dess tillverkning något mindre kostsam genom den ringare tillsatsen af koppar.
Men då i allmänhet endast silfvermynt å de lägre valörerne, hvilka, enligt motionärens förslag, skulle fortfarande blifva 12-lödiga, begagnas i rörelsen, och kostnaden för den koppar, hvarmed silfvermyntet nu uppblandas, ej är serdeles betydlig, uppgående, enligt ofvanbemälde Ofver-direktörs uppgift, till icke mera än 1§ öre i hvarje Specie, så torde de ofvan antydda fördelarne få anses blifva af jemförelsevis ringa betydenhet, serdeles om i betraktande tages dels att nedsättning i kopparhalten, hvarigenom silfvermyntet blefve till vigt och omfång förminskadt, möjligen skulle i det allmänna betraktas såsom myntförsämring, och dels att för invexlingen i Banken af de sedlar, som skola inlösas efter 1830 års myntfot eller med 12-lödigt silfver, enahanda olägenheter och förvecklingar i följd af en förändrad legering kunde uppstå, som, efter hvad redan 8 Banko-Utskottets Utlåtande M 15. i det föregående blifvit yttradt, komme att af nedsättning i sjelfva silfverinnebållet härflyta.
På dessa skäl, och då Rikets
Ständer tillförene ansett alla silfvermynt-valörerne böra ega lika halt, samt Utskottet ej funnit skäl att biträda de väckta förslagen om upphörande af hela Speciers utmyntning eller om prägling af silfvermynt å 5 R:dr Riksmynt, hemställer Utskottet vördsamt l:o. att, med afslag å Herr Grefve Frölichs,'Herr Grefve Lewenhaupts och Herr Wallenbergs ofvanberörda förslag, den genom nu gällande mynt-ordning för silfvermyntet bestämda utmyntningsgrund måtte oförändrad bibehållas.
Såsom skäl för den förändring i texten å de blifvande Banko-sedlarne, som af Herr Ehrenhoff' är vorden tillstyrkt, har han yttrat: att, enligt nämnde text, sådan densamma vid sednaste riksdag till sin lydelse bestämdes, Banken vore förbunden att, om sedelhafvaren så yrkade, inlösa sina sedlar med silfvermynt efter bestämd vigt, men att, om äfven silfvermyntet kunde utpreglas så, att det, nytt, innehölle en bestämdt gifven vigt, vore det likväl naturligt, att denna vigt, i män af slitning, förminskades, hvarigenom
Banken för framtiden kunde ådragas oberäkneliga förluster, såvida icke Banken förbehölle sig att äfven efter vigt emottaga dit ingående silfvermynt, hvilket dock motte ännu betänkligare svårigheter, såsom förluster för enskilde, förvecklingar vid liqvider man och man emellan, och slutligen allmänt missnöje.
Då med ifrågavarande förslag åsyftas, att den å Bankens sedlar nu brukliga text skulle å de blifvande sedlarne bibehållas, anser Utskottet sig böra fästa uppmärksamhet derå, att, såsom af Banko-Utskottet vid sednaste riksdag jemväl anfördes, berörde text, som innefattar, att Banken vid anfordran inlöser sedeln med 00 R:dr Silfverspecie, enligt 1830 års myntfot, visserligen uttrycker det belopp i R:dr silfver, innehafvaren eger att för sedeln af Banken utbekomma, men icke lemnar honom någon säker anvisning å verkliga värdet af denna valuta, ehuru en sådan anvisning synes vara både nyttig och nödvändig, serdeles som den stora allmänheten tvifvelsutan saknar kännedom om den gällande myntfoten, och sedelhafvaren endast genom kunskap derom försättes i tillfälle att sjelf kunna kontrollera att det silfvervärde, han för sedeln erhåller, verkligen utgör så mycket, som, enligt myntbestämningslagen, bör honom tillkomma, alltid naturligtvis med de i samma lag tillåtna remedia i finhet och vigt.
Derigenom att texten i bestämda ordalag upptager sedelns silfvervärde i afseende å så väl halt som vigt, tryggas således sedelhafvaren i sin rätt att utbekomma den valuta, honom blifvit af Banken utlefvad; och då det å andra sidan måste vara Bankens ovilkorliga skyldighet att vid anfordran tillhandahålla denna valuta oförminskad, så följer deraf nödvändigheten att låta om mynta det mynt, som genom slitning förlorat allt för mycket i vigt — en nödvändighet, som visserligen förutsätter kostnader för det allmänna, men medför den fördel, att myntet alltid bibehålies vid sitt rätta värde.
Utskottet föranlåtes derföre 2:o. Banko-Utskottets Utlåtande J\i 15. 9 2: o flit 3 Herr Ehrenhoffs motion afstyrka bifall.
Beträdande slutligen Herr Friherre T er smedens förslag att minsta sedelvalören, som efter det nya räknesättets införande komrne att af Banken u(gifvas, må bestämmas till 5 rdr riksmynt, och att utgifning af sedlar å 1 rdr riksmynt således ej må ifrågakomma, hvilket förslag vid sednaste riksdag föranledde en iillig meningsstrid hos Rikets Ständer och genom votering i förstärkt Banko-utskott afslogs; så är till stöd för samma förslag anfördt att, enär Rikets Ständer redan vid 1847—1848 årens riksdag beslutat att Bankens sedlar å 16, 12 och 8 sk. samt 14 och 10 sk. kopparmynt skulle indragas, borde, i öfverensstämmelse dermed och såsom en fortsättning af det vidtagna beslutet, sedlar å 1 rdr riksmynt icke från Banken utgifvas; att det syntes böra leda till realisationens betryggande om silfvermynt funnes spridt i rörelsen och att så länge sedlar af så låg valör, som 1 rdr, vöre i omlopp, allmänheten icke förstode att uppskatta myntets värde eller rätt bedöma skillnaden mellan silfver och sedlar; att tillverkningen af ifrågavarande sedlar för Banken medförde betydlig årlig kostnad, som genom deras ersättande med silfvermynt kunde besparas, samt att de, efter någon tids cirkulation, stundom blefve så nötta och skadade, att de, till förlust lör innehafvaren, icke kunde af Banken inlösas.
Beslutet om indragning af de s. k. skillingssedlarne vidtogs, bland annat, med afseende å den dryga kostnad, uppgående till omkring 40,000 rdr banko årligen, som med deras tillverkning var förenad.
Den kostnad, Banken för tillverkning af nu varande 32 skillings-sedlar, motsvarande de blifvande sedlarne å 1 rdr riksmynt, får vidkännas, är deremot jemförelsevis mindre och synes alltså, vid bedömande af frågan om dessa sedlars utgifning, icke böra i lika mån komma i betraktande.
Sammanräknade beloppet af Bankens såsom utelöpande bokförde sedlar å 32 sk. utgjorde den 31 sistlidne December 3,062,366 rdr banko; och ehuru till deras ersättande sannolikt icke skulle erfordras en fullt motsvarande summa i silfvermynt, emedan, i fall minsta sedelvalören fastställdes till 5 rdr riksmynt, denna sedelvalör förmodligen komme att desto mera användas i rörelsen och till en del fylla behofvet af riksdalers-sedlarrie, så inses dock att för meddelande af nyssberörde ersättning, Bankens metalliska kassa måste komma att till betydligt belopp tagas i anspråk.
Sannt är väl, att ifrågasatta åtgärd skulle förminska det äfventyr, som uppstode i den olyckliga händelse, att nämnde kassa blefve utsatt för förskingring eller förstöring, enär i sådant fall åtminstone den del deraf vore räddad, som funnes i allmänhetens händer, men, hvad Bankens realisations-förmåga angår, beror denna, efter Utskottets tanke, mindre derpå, att silfver finnes i rörelsen, än att
Banken eger metallisk valuta till erforderligt belopp att sina utelöpande förbindelser dermed infria.
Med hänsigt till Bankens fördel och realisationens bestånd torde det derföre icke utan skäl kunna sältas i fråga, huruvida Banken, då dess sedlar med begärlighet af allmänheten Bih. till R 'St.
Prot. 1856 & 1857. 6 Sami. 1 Åfd. 7 Höft. 5 10 Banko-Utskottets Utlåtande JK 15. emottagas, bör bemöda sig att indraga dom, uttvinga silfver i rörelsen i deras ställe och sålunda försvaga sin metalliska fond.