Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den nya bördsrätten blir blott ett uttryck af lagens aktning för en känsla, som ej skall utslockna förr, än de ställen, der förfäders minnen lefva, ej mera ega något värde för svenske män.» Talaren har väl ändrat åsigter; men sanningen i de uttalade orden är en tillfyllestgörande anledning för Utskottet att vördsamligen afstyrka bifall till Nils Larssons motion, sä vidt den afser upphäfvande af rättigheten att i börd lösa försåld arfvejord ä landet. livad åter vidkommer bördsrätten i stad, sä finner Utskottet, lika med Herr Dahlman, att denna rätt ej kan försvaras ur något af de motiver, hvarifrån bördsrätten ä landet hemtar stöd.
Ifrågaställde rätt, jemlikt 5 kap. 1 § JordaBalken, utsträckt till sä vä! ärfd som allod fastighet, synes blott vara en genklang af landets.
Och dä densamma, på sätt antydt blifvit, ej synes i sin användning i någon mån vara det allmänna till gagn, utan ostridigt är, att flere olägenheter deraf härflyta, torde anledning till bibehållande deraf äfven saknas.
Derföre tillstyrkte äfven Lagkommittén dess afskaffande, oansedt bördsrätten till jord å landet bibehölls.
Afskaffas emedlertid omförmälde rätt, upphöra i följd deraf åtskilliga stadganden i lag och författningar att gälla till efterrättelse; och böra andra åter derefter lämpas.
I sednare hänseendet måste bestämmelsen om liden, hvarinom viderboende och nabo böra göra deras rätt till lösen till försåld eller förpantad fastighet gällande, ändras.
Enligt 7 kap. 1 § och 9 kap. 3 § J.
B. beräknas nu denna tid i från det den tid, hvarinom bördeman bordt väcka bördes- eller lösnings-anspråk, förflutit.*
En närmare redogörelse är emellertid icke nödig för de förändringar, som i lagen påkallas; utan tillstyrker Utskottet vördsamt att Rikets
Ständer måtte besluta det skall rättigheten att i börd lösa jord, hus och tomt i stad ehvad det är arf eller aflinge, upphöra, samt nedannämnde lagens rum således förändras, som följer: Jorda-Balken. 3 kapitlet 2 Sista punkten i denna §, eller orden »om skifte i staden vare lag samma», utgå. 5 kapitlet.
Huru jord ä landet bördas och lösas må. 1 §.
Andra punkten i denna lydande sålunda: »I staden ege ock bördeman rätt att lösa jord, hus och tomt, ehvad det Lay-Utskollels Betänkande, JYs 40. 3 iir ari' eller aflinge, inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet», samt de i tredje punkten förekommande orden: »så å landet som i staden», utgå. 7 §.
De i första punkten af denna § förekommande orden: »eller hus och tomt i staden», utgå. 6 kapitlet. 3 §. orden: »hus eller tomt» i tredje punkten af denna § utgå. 4 §.
Ur sista punkten af denna § utgå orden: »hus och tomt.» 7 kapitlet. 1 §.
Denna g kommer att erhålla följande lydelse:
Häfver man köpt hus eller tomt i staden, då skall han den åt viderboenden och nabon hembjuda, förr än derå uppbud tages; och håfve viderboende eller nabo rätt att inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet det hus eller tomt att lösa. 9 kapitlet. 3 §.
Fjerde punkten i denna § ändras sålunda: »Löser ej han, då må viderboende eller nabo fjorton dagar ther ef t er t het pantsatta hus eller tomt lösa, och sätte han i Rätten in både pantskilling och hvad panten högre värderas före, ther utbrytning ej ske kan, som i Utsöknings-Balken urskiljs.
Rät t eg äng s-B alken. 6 kapitlet, sådant detta kapitlet lyder i Kongl. Förordningen den 18 April 1849. 2 §.
Slutet af denna § kommer att lyda sålunda: vdock så, att lagfarts-, intecknings-, äktenskapsförords-, boupptecknings-, arfs-, testaments- och förmynderskaps-ärenden samt frågor om rätt till lösen af fast egendom för hela staden till en och samma afdelning höra.» 1 öfrigt kommer allt hvad genom serskilde författningar i afseende på rättigheten att i börd lösa jord, hus och tomt i stad, att till verkan förfalla.» Stockholm den 1 Augusti 1831.
Reservation: af Herr Friherre Rehbinder, F. XV.: »Jag reserverar mig emot delta Betänkande, i ii vad det angår bördsriitten till fastighet i stad: 6 Lag-Utshotlets Betänkande, M il. l:o.
Enär jag, så vidt görligt är, vill bibehålla fastigheter inom familjerna, det vare sig på landet eller i staden, och 2:o.
Emedan det gamla ordspråket, »Hadie mihi, eras tibi», här sannolikt kommer att besannas.
Om Rikets Ständer bifalla Lag-Utskottets förslag i sin helhet, återkommer man nämligen nästa riksdag otvifvelaktigt med någon motion att borttaga bördsrätten, äfven på landet, och ett af de förnämsta skälen för bifall dertill blir då ganska riktigt att bördsrätten i stad icke mera äger ram.
Jag tar mig således friheten yrka och hemställa att ej mindre Nils Larssons, än ock Herr Dahlmans motioner mätte, såsom onyttige och skadlige, lemnäs utan afseende.» M 41.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 1 Aug. 1881, kl. 11 f. m.
Betänkande i anledning af vackt motion om förklaring af stadgandet i 5 kap. 1 § Jorda-Balken angående bördeskillings beskaffenhet.
Sedan Lag-Utskottet uti nästföregående betänkande afstyrkt upphäfvande af rättigheten att i börd lösa arfvejord, som å landet såld är, anser sig Utskottet böra till besvarande upptaga en af Riksdagsfullmäktigen Lars Olsson från Stora Kopparbergs län hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion angående den förklaring af 5 kap. 1 <§ Jordabalken »att en i laga ordning anställd bördestalan ej må ogillas derföre att bördeskillingen blifvit insatt i privatbanks-sedlar».
Efter hvad motionären förmenat skulle en sådan förklaring vara oundgängligen nödig.
Domstolar skola nemligen (lera gånger förklarat, att berörde sedlar ej kunde anses såsom sådana bevis på insatte penningar, som allmänt i riket gälla, och förthy ogillat väckta . bördsanspråk.
Sådant syntes dock vara en orättvisa, serdeles som det på vissa trakter af riket vore nära nog omöjligt att kunna hopsamla en större summa i riksbanks-sedlar, enär de blifvit ur rörelsen utträngde af privatbanks-sedlarna.
I denna omständighet ligger emedlertid icke ett giltigt motiv till den lagförklaring motionären äskat.
Enligt det lagrum, hvarom fråga är, skall den bördeman, som vill lösa såld arfvejord, i rätten insätta fulla köpeskillingen i det mynt, som i köpebrefvet står eller framlägga på insatta penningar, sådana bevis, som allmänt i riket gälla; och till dylika bevis lära privatbankernas sedlar ej kunna hänföras.
Då med dessa bevis afses de kreditpapper, för hvilkas fulla värde Lag-Ulskoltels Betänkande, M 42. 7 och giltighet staten garanterat, kunna berörde sedlar deremot ej betraktas annorlunda än såsom enskilde personers löpande förbindelser.
Att serskiide vilkor för deras utgifvande måste iakttagas, förändrar lika litet arten deraf, som den omständigheten, att de i dagliga rörelsen fått ett utsträckt bruk.
Det måste derföre bero pä den enskilde att emottaga desamma eller ej; och lagstiftaren kan följaktligen derom ej förordna.
I följd häraf tillstyrkes vördsamt att ifrågavarande motion ej må någon lagstiftningsåtgärd föranleda.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 1 Åug. 18S1, kl. 11 f. m.
Betänkande i anledning af vackt motion om upphåfvande af lagens stadganden angående morgongåfva.
Vallöf!.
Borgare-Ståndet har infordrat Lag-Utskottets utlåtande öfver berörde, af Herr Rönblad, G. P., framställda motion.
Deruti har motionären anmärkt, att, ehuru Kongl. Förordningen den 19
Maj 1845 angående arfs- och giltorätten, haft till föremål, bland annat, att införa likhet i makars rättigheter, samma lörordning likväl medgifvit rätt för den hustru, som mannen öfverlefver och ej efter honom liar barn, att åtnjuta morgongåfva, utan att någon motsvarande rätt blifvit förunnad mannen; och då nu omförmälde olikhet i makars rättigheter saknade all rättsgrund, har motionären yrkat att allt hvad lag och författningar innehålla i afseende på morgongåfva må upphäfvas.
Hä rigenom har en vid sednaste
Riksmöte behandlad fråga således blifvit åter upptagen.
Då yrkades nämligen likaledes, att den hustru i vissa fall medgifna rätt till morgongåfva måtte upphöra; och således är det redan andra gången, som frågan om förändring af de förhållanden, som Ständerna vid 1844 års Riksmöte sökte ordna, blifvit hos Rikets Ständer bragt å bane.
De åsigter, som hos sednast församlade Ständer blefvo rådande, synas emedlertid ej böra af de nu varande frånträdas.
De uttalas i Lag-Utskottets i ämnet då afgifna och af Ständerna bifallna betänkanden.
Sedan Utskottet deri tillkännagifvit att förevarande
Iråga blifvit af 1844 års
Ständer pröfvad i sammanhang med förslaget om införande af lika giftorätt, yttrar nemligen Utskottet: »Ehuru jemlikhetsprincipen i sednare fallet, eller hvad giftorätten angår, dervid gjorde sig gällande, ansåg man likväl hustrus nu ifrågaställa rätt med någon jemkning böra fortfara; och skälen dertill lago dels i den bekymmerfull ställning, hvari en hustru genom förlusten 8 Lag-Ulskottels Betänkande, Jtä 42. af sin man i allmänhet försättes, och dels i den omständighet att i de stånd, der makars giftorätt alltjemt varit lika, hustru njutit morgongåfva, utan att fråga skall blifvit väckt om förändring deri.
Att dessa skäl ej äro utan vigt, torde vara obestridligt.
Om än å ena sidan morgongålva för sednare tiders lagstiftning förlorat dess ursprungliga betydelse, och följaktligen ur sådan grund ej kan försvaras, så lärer man likväl å den andra ej kunna förbise att, då ett äktenskap af döden upplöses, den efterlefvande mången gång skulle förlora icke allenast ett stöd, utan ock den utväg till bergning, som fanns i det gemensamma begagnandet af makarnes egendom, derest den förre derefter ej egde annat än sin giftorätt.
Då emellertid äktenskapet utgör en betydelsefullare och innerligare förening än ett sådant bolag, deri kontrahenterne väl hafva gemensamma sträfvanden, men enskilda intressen, synes det föga öfverensstämmande med naturen af denna förening, om den efterlefvande makan, målet för den hängångnes kärlek och välvilja, i och med den större förlusten äfven undanrycktes alla medel mot behofvet.
Nyare lagstiftningar hafva ock erkänt detta; och Lagkommittéens förslag till ny civillag, deri morgongåfva ej nämnes, innehåller det stadgande att, om efterlefvande maka af sin enskilda egendom och giftorätt, icke kan njuta tarflig bergning och ej heller eger tjenst eller näringsfång, hvaraf hon kan sig försörja, den aflidnes arfvingar skola vara förbundne att af den egendom, som till dem öfvergår, lemna hvad i nämnde hänseende brister.
Härmed skulle visserligen den hustrun nu förbehåll ne ovilkorliga förmån framför mannen upphöra, men en till båda makarne utsträckt rättighet utöfver giftorätten, föranledd af samma grunder, hvarpå morgongåfva bibehållits, komme deremot att qvarstå.
Införandet af en sådan rätt skulle emellertid, hvad hustrun vidkommer, i sjelfva verket endast innebära en modifikation af hennes rätt till morgongåfva; och om ett helt och hållet upphörande deraf, annat än till namnet, blefve således ej då fråga.»
I följd häraf och då lagstiftande makten nyss förut, medelst vidtagna förändringar i lagstiftningen, sökt ordna makars förhållanden och rättigheter, samt täta förändringar i en så vigtig och i enskildla lifvet djupt ingripande lagstiftningsgren, som omförmäldte, lätteligen kunde leda till osäkerhet och oreda, blef framställningen afstyrkt.
Och med åberopande af berörde yttrande, får Utskottet vördsamligen tillstyrka att nu församlade
Ständer äfven måtte förklara, det kan ej eller Herr Ronblads motion om upphörande af morgongåfva bifallas.
Lag-Utskottets Betänkande, JW 43.
M 43.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 1 Aug. ISSI, kl.
It f. in.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förklaring, /wrwvida 1843 ars arfslag må inverka pä fördelning af egendom, som förut blifvit emellan barn gjord af föräldrar, hvilka likväl, först efter det nämnde lag blef gällande, aflidil.
Berörde, af Riksdagsfullmäktige!!
Per Hansson från Wermland väckta och af Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottet remitterade motion lyder som följer: »Som vid sådana tvister om orf, der föräldrarne under sin lifstid och innan Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1843 utkom, redan skiftat sin egendom barnen emellan efter de grunder, sorn före nämnde tidpunkt stadgade voro, olika menin, gar yppat sig om rätta förståndet af berörde Kongl. Författning, så att en del domstolar förklarat dylika skiften fast ståndande, men andra deremot, att något afseende derå ej kunde hafvas vid det förhållandet att föräldrarnes död inträffat efter den 19 Maj 1843, så, och då det bland allmogen är mycket vanligt att före sin död skifta sin egendom barnen emellan, men domstolarnes olika menin gar och beslut härutinnan åstadkommit oreda, får jag vördsamt föreslå alt en sådan förklaring meddelades öfver ofvanomförmälde Kongl. Författning, att allmogen visste hvad den hade att rälta sig efter, och att enhet i lagskipningen deraf kunde blifva en följd».
I anledning af denna motion får Utskottet afgifva det utlåtande, att då egendom icke faller i arf förrän egendomens egare aflidit, hvadan något arfskifte emellan arTvingarne derförinnan således icke kan ega rum, då den fördelning af egendom, som föräldrar i sin lifstid kunna hafva gjort emellan barn, följaktligen icke må anses såsom ett emellan barnen verkslälldt arfskifte, då giltigheten af sådan fördelning, vid dylikt förhållande, icke beror på den vid dödsfallet gällande arfslag, utan på serskilde förhållanden, såsom föräldrarnes ratt att öfver egendomen disponera, fördelningens beskaffenhet m. m., hvilkas verkan det tillkommer lagskipningen att bedöma, och då den af motionären framställda fråga således ej utgör föremål för lagstiftningen; får Utskottet vördsamt tillstyrka, alt Per Hanssons motion ej heller må någon lagstiftningsåtgärd föranleda.
Stockholm den 29 Juli 1834. hih. lill B.
Prot. 1850 A- 1851. 7 Sam!., 1 A fä., 27 Haft. o STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN Lag-Ulskollett Utlåtande, Jtt$ ii. 1 m te.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 9 Aug. 1851, kl. 12 m.
Utlåtande t anledning af framställde anmärkningar emot Ut skottets Betänkande JYs 29 öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om ändring i vissa delar af Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818 , angående inteckning i fast egendom.
Detta ärende har af samtlige Riks-Stånden blifvit till Lag-Utskottets förnyade behandling äterförvisadt.
De anmärkningar, som mot
Ulskoltets i Betänkandet förordade förslag till förändring i gällande inteckningslag blifvit framställda, äro emedlertid endast rigtade emot vissa delar af förslaget; och då Utskottet nu går att öfver anmärkningarna sig yttra, anser Utskottet sig dervid böra följa den ordning, hvari de klandrade bestämmelserna förekomma.
Således upptager
Utskottet till en början aninärkningarne emot 14 §.
Emot sista mom. i denna §, den Högvörd.
BondeStåndet lemnat oanmärkt, hafva deremot särskilde anmärkningar blifvit gjorde inom öfrige två Riks-Stånd.
Så har herr Grefve Mörner, hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln, erinrat, att om man än icke fästade sig dervid, att genom stadgandet i be rörde mom. — att, derest gäldenärs egendom, sedan inteckning deri sökt är, till konkurs afträdes, den rätt, der ansökningen är gjord, skall pröfva densamma, och att konkursdomaren bör bestämma inteckningens. verkan, om den beviljas — samma fråga på en gång komme att af olika domare behandlas; så vore det likväl en brist i denna del af förslaget, att domstolen ej blifvit ålagdt att öfver ansökningen höra gäldenärens målsmän, helst sådant vore lika väsendtligt, sorn att, i händelse egendom erhåller ny egare, sedan inteckning deri är sökt, den nye egaren skall höras, innan ansökningen pröfvas, hvilket föreskrifves i första mom. af ifrågavarande §. lith. till II.
Prot. 1830 & 1851. 7 Sami., 1 Afd., 28 Baft. 1 ■> Lag-Utsholtels Utlåtande, M 44.
Herr Björck har inom Vallöf].
Borgare-Ståndet åter bestämdt påstått att det vore oriktigt att, om konkurs inträffar, gjord ansökning om inteckning skall pröfvas af annan än konkursdomaren.
Då nemligen ansökningen afsåge vinnande af hypotheksrätt, den der förutsatte ett domarens förklarande att inteckningshafvaren framför gäldenärens öfrige borgenärer egde rätt till betalning ur den intecknade egendomen, borde, sedan tvist om företrädesrätt emellan borgenärerne yppats och deraf uppenbart blifvit att tredje mans rätt vöre i fråga, ansökningen ej eller kunna pröfvas eller ett förklarande af omförmälta art lemnäs af den ena domaren, då den andra vid samma tid förklarade ansökningen icke medföra sådan rätt.
I allt fall vore det olämpligt att de i saken intresserade ej finge tillfälle att öfver ansökningen sig yttra; och häraf följde att stadgandet vore stridande emot den erkända regeln: att den som i sak eger del bör deri höras; att samma sak ej bör på en gång af två domstolar* behandlas; att samma sak bäst pröfvas der de flesta upplysningar äro tillgängliga; — och att en domare-åtgärd icke bör meddelas förgäfves.
Ehuru giltigheten af denna regel måste medgifvas, kan likväl Utskottet icke erkänna att föreslagna stadgandet står i strid emot densamma.
En förvexling af begrepp synes hafva gifvit anledning till den hufvudsakligaste anmärkningen eller den, som blifvit framställd emot förslaget, derom att den rätt, der ansökning om inteckning göres, skall pröfva samma ansökning, oansedt gäldenären under tiden gör konkurs, i hvilken händelse frågan, enligt gällande lag, bör öfverlämnäs till konkursdomaren för pröfning af den sökta inteckningens verkan.
Att meddela inteckning är nemligen något helt annat än att pröfva hvad rätt en meddelad inteckning medför, då tvist derom emellan borgenärer yppas.
Det förra är blott en formel actus. då det sednare åter innebär ett bedömande af hvad verkan denna formella actus må medföra i hänseende till andras rättigheter; och derföre har man ock i flere länder ansett sjelfva intecknings-åtgärden, såsom endast en inregistrerings-åtgärd, dermed domaren ej har att skaffa; hvaremot pröfningen af åtgärdens verkan blifvit öfverlemnad åt domaremakten.
Vore det dock sannt, på sätt anmärkt blifvit, att fastställandet af inteckning, efter våra lagar, innebure ett förklarande alt inteckningshafvaren derigenom vunnit en ostridig företrädesrätt uti intecknade egendomen framför gäldenärens alla öfrige borgenärer, så hade något skäl funnits för anmärkningen; men så är nu icke förhållandet; och beviset derom finnes dels i 8 § af HandelsBalkens 17 Kap., den der uttryckligen förklarar att barnaarf hos föräldrar och förmyndare, kyrkors och fattighus fordringar hos deras föreståndare, så ock skuld till kronan för uppbörd, utgå före intecknad fordran, så framt inteckningen icke beviljats förr än gäldenären, förmyndare, föreståndare eller uppbördsman blef; dels ock i samma kapitels 12 §, enligt hvilken i laga ordning beviljad inteckning icke med - Lag-Ulshottels Utlåtande, M M. 3 för förmånsrätt, derest gäldenärs fattigdom allmänt kunnig varit, då beviljandet skett; och häraf uppenbaras att inteckningens beviljande ingalunda innefattar ett sådant förklarande, som det omförmälte, eller m. a. o. att beviljandet och pröfningen om hvad företrädesrätt inteckningen i tvist med andra borgenärer må medföra, äro särskilda åtgärder, för hvilkas behandling i den föreslagna ordningen, de i Nådiga propositionen åberopade skäl synas vara tillfyllestgörande.
Endast derigenom förvissas man nemligen att en inteckningsansökning kommer att bedömmas af den domstol, hvarest de flesta upplysningar, som i saken erfordras, äro tillgängliga; och således är dermed äfven den fordran, som i denna del blifvit framställd af Herr Björck, uppfylld.
Det föreslagna behandlingssättet är ej eller något nytt i vår lagstiftning.
Konkurslagen stadgar redan i 93 § att om borgenärs anspråk beror på annan rätts pröfning, må konkursdomstolen fastställa hans betalningsrätt för det belopp, som genom dom i den särskilda rättegången bestämdt varder.
1 detta fall vore tilläfventyrs mera anledning till påståendet att samma sak på en gång är föremål för två domstolar; men nyttan och nödvändigheten af omförmälte stadgande lära ej kunna bestridas.
Det kan emedlertid lika lätt hända, att fordringen i den särskilda rättegången ogillas, som den händelse kan inträffa att inteckning icke meddelas; men konkursdomarens fastställelse i förra fallet af det belopp, som i den särskilda rättegången bestämmes, lärer lika litet, som förklaringen i det sednare om den förmånsrätt inteckningen må medföra om den beviljas, kunna kallas förgäfves.
Skulle det emellertid vara en brist i det föreslagna stadgandet att föreskrift ej finnes deri om skyldighet för domaren, att öfver skedd ansökning höra gäldenärens målsmän, eller hafva de i saken intresserade derigenom betagits tillfälle att deri sig yttra?
Båda delarne har man anmärkt, men man synes dervid hafva förgätit den redan i inteckningslagens början, om hvars förändring fråga ej är, gifna allmänna föreskrift i afseende på vederbörandes hörande, hvilken föreskrift, såsom fullt tillämplig på ifrågaställa fall, utesluter behofvet af någon ytterligare.
Annorlunda är deremot förhållandet i den händelse, hvarpå l:a mom. uti ifrågaställde § har afseende, eller, om eganderätten till den egendom, deri inteckning sökes, derefter, men innan ansökningen blifvit pröfvad, öfvergår till ny egare.
Att i denna händelse inteckning ej bör kunna fastställas innan nye egaren är börd, äfven om medgifvande dertill är gjordt i sjelfva den handling, hvarpå inteckningsansökningen grundas, eller förre egaren blifvit, före eganderättens öfverflyttning, hörd, synes vara lätt att inse; hvaremot nödvändigheten att, om konkurs inträffar, höra borgenärerne, måste bero af särskilde omständigheter; och derföre lärer man ej heller, lika med Grefve Mörner, från den ovilkorliga föreskriften i förra hänseendet kunna hemta bevis för 4 Lag-Utskottets Utlåtande, JYs 44. behofvet af en föreskrift i den anmärkta syftningen.
Den vore öfverflödig, fy, efter hvad nämndt blifvit, är derförutan allas rätt af lagen bevarad, isynnerhet sorn borgenärer, eller »de i saken intressade» ega tillfälle att, under behandling af konkursmålet, derest anspråk på sökt inteckning deri framställes, bevaka deras i frågan beroende rätt; och härmed torde de emot den 14 § rigtade anmärkningar vara tillbakavisade af Utskottet, som alltså öfvergår till den emot 16 § 2 mom. framställda anmärkning.
Detta mom. berättigar den borgenär, som innehar inteckning, att, så vidt för fulla gäldandet af hans fordran nödigt är, njuta säkerhet i den intecknade egendomen till fulla det belopp, hvarå inteckningen lyder, ändå att fordringen ej uppgår till så stort belopp.
Det är anmärkt att detta stadgande saknade all rättsgrund och vore ledande till vingleri.
Men ingendera delen är dock bevisad.
Stadgandet är föranledt af det bruk att intecknade skuldsedlar pantsättas för fordringar, som ej uppgå till hela inteckningsbeloppet; och för detta fall är detsamma behöfligt.
Man tanke sig t. ex. den händelse att egaren af en fastighet, emot särskildt skuldebref, upplånar ett belopp och lemnar i hypothek derför en i fastigheten intecknad revers å dubbelt så stort belopp; att andra inteckningshafvare emellertid finnas, hvilka för deras inteckningar hafva samma rätt, som den hypothicerade inteckningen efter tiden bör medföra, men att fastigheten vid försäljning ej uppgår till den summa att alla inteckningshafvare kunna utfå deras fulla fordringar.
De måste då, efter lag, njuta lika rätt; men om, vid de.tta förhållande, hypothekets innehafvare ej skulle vara berättigad att vid liqviden tillgodonjuta sin rätt efter inteckningens lydelse, utan endast i mån af hans verkliga fordringsbelopp, så kunde följden blifva att han icke utbekomme delta belopp, oansedt den utdelning, som borde falla på den pantsatta inteckningen, vore fullt tillräcklig för gäldande af beloppet; och likväl är det en sådan inskränkt rätt som anmärkaren påyrkat såsom rättsenligare än den föreslagna.
Då emedlertid panträtten är utsträckt till fulla inteckningen, och rättigheten att pantsatta en af gäldenären sjelf utgifven och i hans egendom intecknad revers icke lagligen kan honom betagas, torde anmärkningen derom, att stadgandet saknar rättsgrund, förtjena lika litet afseende, ,som det på bevisning blottade påståendet alt detsamma skulle leda till vingleri.
Också är någon dylik anmärkning, som kden nu ifrågaställde, den der utgått från Herr Björck, inom Borgare-Ståndet, icke framställd inom något af öfrige Riksstånd, hvilka lemnat omförmälte stadgande utan anmärkning.
Lag-Utskottets Utlåtande, M 44. 5 18 och 19 §§.
Hos två af Riks-Stånden, nemi.
Borgare- och Bonde-Stånden, hafva anmärkningar förekommit i afseende på dessa §§.