Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 tages, så afser detta förslag dock endast att bereda större säkerhet derföre 12 Lag-Utskottets Betänkande, N.o i5. att förmyndaren fullgör skyldigheten att uppgöra ocli aflemna läkning öfver sin förvaltning, utan att dock derigenom förskringring af den omyndiges medel fÖrekommes, för hvilket ändamål mera noggranna föreskrifter borde uti 22 Cap.
Arfda-Balken inrymmas; att, derest, såsom uti Betänkandet säges och äfven velat bevisas, den säkerhet omyndig åtnjuter genom den nuvarande tysta förmonsrätten, är mera skenbara än verklig, och lätt eluderas, den svårligen torde för allmänna crediten kunna anses så menlig, som på ett annat ställe uti Betänkandet påstås, ocli förändringen följaktligen vara af mindre vigt, än man i allmänhet föreställer sig; att deremot, så vida det lagstadgande, hvars upphäfvande nu är i fråga, verkligen, såsom jag vågar påstå, vid många tillfällen åt omyndige, räddat deras egendom, sedan den utan deras förvållande, råkat uti mindre ordentlige förmyndares händer, det skydd, värnlöse sålunda uti Lagen åtnjutit, icke billigtvis torde böra utan all ersättning dem fråntagas; att, då man, till stöd för förslaget, åberopar den större trygghet, som inteckningar i några andra länder medföra, man icke torde böra förbise hvad nämnde lagar å den andra siden stadga om säkerhet för omyndig persons åt förmyndaren anförtrodde medel, såsom då Fransyska lagen vid ansvar ålägger förmyndaren att sjelf låta uti sin fastighet inteckna hela myndlingens arf och, i händelse af underlåtenhet härutaf, tillägger myndlingen en tyst förmonsrätt i förmyndarens egendom; att ett stadgande i sådan syftning, som det nyssnämnda, men dock icke af så vidsträckt omfattning, utan hvarigenom endast förmyndaren förpligtades att för hvad han af myndlingens reda penningar sjelf innehade och i sin rörelsa använde, lemna denne inteckning i sin fastighet, om förmyndaren egde någon sådan, kunde, enligt min tanka, så mycket mindre anses obilligt, som det måste vara fullkomligt öfverensstämmande med den vårdnad om omyndige och deras gods, som Staten sig åtagit; att Staten för omyndigs penningar fordrar samma säkerhet af förmyndaren, som denne är i tillfälle alt åt andra sina fordringsegare utfästa; samt ändtligen att, derest äfven ej tvifvelsmål skulle kunna ega rum derom, huruvida icke de allt mera och mera lättade utvägarne att anlita crediten i dess yttersta utsträckning oftare visat sig vådliga för den låntagande sjelf, än de befästat dennes välstånd, det åtminstone lärer kunna få anses tvifvel underkastadt, huruvida, då man skall välja emellan att låta den olägenhet qvarstå, hvilken långifvare nu äro underkastade genom svårigheten att erhålla tillförlitlig kännedom,
om en låntagare är med förmynderskap besvärad eller icke, eller att, med långifvarens fritagande från allt bekymmer i detta hänseende, i stället utsätta de omyndige för det äfventyr, som oundvikligen kommer att drabba dem derigenom, att, då förmyndarens ställning börjar att försämras, alla hans myndiga fordringsegare kunna hasta Lag-Viskottets Betänkande, N:o i5.
13 att söka förvärfva sig -inteckningssäkerhet, under det ingen vårdar sig om de» omyndiges'bästa, icke de» forJmmnda digesta. -W. h— «*» “fseende vid betraktande af den sednare, mera vadliga, följden. *f Herr Ceder,stråhle: ”Uti Utskottets tillstyrkande af bifall till den Kongl. jÄsrÄm ft d<^his förmyndare innestfende medel efter intecknin. o-s]rifvare ”kan jag för min del icke instämma, helst jag anser den samhal» lH^ålioo-iade skyldighet att, genom ändamålsenliga lagbestämmelser, söka åt £ ®de,. ra, ofl. s„m de fflLjyfSe 1'Te'tfa ‘hSseende taf"Xkl® p» tvä skal, nemligen,d* att SjÄ «
J» ätt kaf af förmyndare tillintetgöras, och dels att den skulle innebära ett beydl^hWe"
7d frägot- »ta l-Semot ilning ■ '-.Ä ®5£ också den säkerhet, omyndige hittills ega, icke ar f r^kl'f. 0C“. ifke i n „a sätt fJtskottet anmärkt, tillintetgöras, hvaremot coiiectiv likväl icke saknas kan iag dock icke finna, att dessa omständigheter utgöra skal att an ÄWei mi.Ska denna säkerhet hvars behöflighet icke lärer tama ^ sältas.”
Det återstår derföre alt tillse, huruvida den svårighet, som åt on y ditr-s förmonsratt uppkommer för förmyndare att mot pant af sm fasta g is •
ifan icke eger frander hvilka värda s,g om hans ange lägenheter och controllera förmyndare, for betryggande af sin lätt icke eger arman utväg än den, som genom lagstiftningen honom beredes. 1 fta,af TnseT i ag mi - för närvarande och innan vården om omyndiges medel blir annXda ordtfad och säkrare controller ä förmyndares förvaltmng deraf tiUvaän som för närvarande finnas eller vid denna Riksdag blifvit före flagnef böra afstyrka förändring i den förmonsratt, omyndig, enligt nu gällande Jagt hos sin förmyndare eger.” Af Herr Lee t or W allmän, som förenade sig med Herr Grefve Mörner. 14 Lag-Utsliottets Betänkande, No 16.
Ank. till Exp.Utsk. d. 7 Sept., kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående ändring i straffbestämmelsen för Prest, som mV/m- tfe», ej uppnått den ålder, soto fordras för äktenskaps ingående. luder den 24 nästlidne Augusti liar Högv.
Preste-,Ståndet till LagL tskottets behandling öfverlemnat ett af Herr Contracts-Prosten Helén ingifvet memorial deruti blifvit anfördt, att, enligt Herr Contracts-Prostens omdöme, vore det i 12 §. 2 Capitlet Giftermåls-Bal ken bestämda ansvar af embetets förlust alltför strängt att tillämpa för det fall, då prest viger den, som ej uppnatt den i 1 Gap. 6 %. berörde Balk föreskrifna ålder.
Då emedlertid i sednare tider sådan tillämpning skall egt rum, ansåge motionären nödigt, att ett annat, etter felets art lämpadt, straff bestämmes; och liar han i sådant afseende uppgjort följande förslag: ”Viger prest man eller qvinna före den i 1 Capitlet 6 §.
GiftermålsBalken utsatta ålder, straffes han antingen med erhållen varning af
Dom-capit beVets förlust”'^US*)enS*0n ^ elJer kortare tid, eller slutligen med em
Vid öfvervägande af hvad sålunda anfördt blifvit, har hos Utskottet i framstå rummet fråga uppstått, huruvida icke det väckta förslaget grundade sig pa ett missförstånd om nu gällande Lags föreskrifter i de! fall, hvarom iii o tion en handfar, Hinder för äktenskap äro nemligen, antingen ovilkorlig*!j hvarmed förstås sådana oföränderliga förhållanden, som för alltid upphäfva äktenskapets laglighet och följagtligen göra detsamma, om det ändock tillkommei, ogddt, eller vilkorl/gaj det vill säga sådana, som hafva sin grund i tillfaliiga omständigheter, deder kunna undanrödjas, eller med tiden af sig sielfva försvinna.
Då nu i 2 Capitlet 12 f.
Giftermåls-Balken stadgas: ”Viger prest dem, som aktenskap ej bygga mage, vare vigsel ogild, och miste han sitt prest-embete ; sa vill det således synas, som detta stadgande endast hade afseende pa de ovil kor liga hhidren, men icke kunde tillämpas på det i 1 Capitiet |0 §. nämnde Balk omtalade vilkorliga hinder, att contrahenterne ej uppnatt den för äktenskaps ingående bestämda ålder; och häraf skulle åter vidare följa, att, da förseelse å prestens sida emot sistnämnde lagrum icke eller au - 15 Lag-Utshottels Betänkande, iY;e 16. norstädes i Imagen finnes med serskildt ansvar belagdt, detta ansvar alltid borde mätas efter de för tjenstefel i allmänhet bestämde grunder, samt det af Men ehuru Utskottet, för sin del, funnit åtskillige skäl tala för en sådan lagtolkning, måste dock Utskottet medgifva, att, vid jemförelse af de flere hithörande stadgandena, lagens mening uti förevarande afseende icke befinnes så klart och tydligt uttryckt, att all anledning till en motsatt tydning saknas, helst det uppenbarligen visar sig, att lagen i andra afseenden icke med erforderlig noggranhet skiljer emellan de vilkoiliga och ovilkorliga äktenskapshindren samt det olika inflytande de hvar för sig, enligt sakens natur, böra hafva på ett ingånget äktenskaps ogiltighet eller 1 estind.
Och då motionären härjemte antydt, hvad Utskottet jemväl har sig bekant, att olika åsigter i ämnet vid lagskipningen gjort sig gällande, instämmer väl Utskottet i så måtto med motionären, att Utskottet anser lagstiftningens mellankomst påkallas, för att tillvägabringa en nödig rättelse, men Utskottet har härvid icke kunnat förbise, att för ändamålet erfordras en lagförändring, eller, om man så vill kalla det, en lagförklaring af större omfattning, än motionen, som afser blott ett enda fall, åsyftar.
Utom föreskriften om uppnådd viss ålder för att kunna ingå äktenskap, så framt ej Konungen meddelar dispence, upptager vår lag åtskilliga andra vilkoiliga äktenskapshinder, på hvilka större eller mindre vigt blifvit lagd, och bland hvilka, såsom mest analoga med det förutnämnda, här endast må anföras förbuden för syskonebarn och vissa besvågrade personer att med hvarandra ingå äktenskap utan Konungens tillstånd.
Alla dessa hinder hafva dock det gemensamt, att de kunna undanrödjas, och böra just i följd häraf, när hindret efteråt verkligen varder undanröjdt, hvarken för contrahenterne sjelfve medföra påföljden af äktenskapets återgång, eller ådraga den prest, som vigt, det stränga ansvaret af embetets förlust, så framt hans förseelse af misstag tillkommit.
Det rättsenliga vore således visserligen, efter Utskottets tanka, att, lika med nya Lagförslaget, stadga så väl äktenskapets återgång för contrahenterne, som embetets förlust för presten endast när ovilkorligt hinder varit för handen, men i alla andra fall hänföra prestens förseelse under den allmänna cathegorien af embetsfel, och låta det större eller mindre ansvaret ankomma på de mer eller mindre försvårande omständigheter, hvarunder förseelsen blifvit begången.
Utskottet är emedlertid icke berättigadt att, i anledning af den väckta motionen, föreslå en förändring af sådan omfattning, och den skulle ej eller kunna vidtagas utan en mera vidsträckt rubb - 16 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 16. ning af nu gällande lags theori om de serskilda äktensk? pshindrens inflytande, än som för närvarande skäligen kan komma i lråga.
Pa grund häraf, och då Utskottet i allmänhet hyllar den åsigt i lagstiftningen, att, der flere stadganden finnas, .som hvila på samma grund, partiella förändringar deraf icke äro lämplige, samt denna åsigt i synnerhet synes, i fråga om stadganden, som tillhöra brottmåls-lagen,, böra gälla i en tidpunkt, då en ny criminal-lag i sin helhet inom kort lärer komma under öfverläggning, anser Utskottet sig destoheldre nu böra afstyrka bil all till ifrågavarande motion, som vederbörande presterskap alltid måste i det speciella afseende, hvarom motionen handlar, lättare än i de flesta andra, vara i tillfälle att taga sig till vara för möjliga misstag, och äfven ty ret åt ett dröjsmål med den föreslagna lagförändringar, intilldess den kan blifva mera allmän, följagtligen icke är af någon betydenhet.
Utskottet får alltså vördsamt föreslå, att Prosten Heléns omförmälda motion icke må till någon åtgärd föranleda.
Af Herr Grefve C. G. Mörner: ”Utskottet har medgifvit icke allenast att någon bestämd
Lag icke finnes, som uttryckligen utstakar hvad ansvarspåfölid skall ega rum för prest, som begår den af motionären omnämnde förseelse, utan ock att olika åsigter i ämnet gjort sig vid lagskipning^ gällande och föranledt en lag-tillämpning, stridande emot hvad Utskottet ansett rätt och billigt; men Utskottet har, det oagtadt, kommit till det resultat, att Prosten Heléns motion ej må till någon åtgärd föranleda, dervid Utskottet hufvudsakligen åberopat, att motionen endast afsåg en partiell lagförändring, och att der flere stadganden funnos, som hvilade på samma grund, partiella förändringar deraf icke voro lämplige.
Ehuru jag visserligen icke i allmänhet vill bestrida riktigheten af sistberörde grundsats, skulle jag dock tro den icke rätt val passa in uppå den förevarande frågan.
Der, såsom fallet med densamma äi, bestämd lag saknas och förseelsens bedömande följägtligen hittills berott uppå huru domaren i hvarje serskildt fall uppfattat hvad som varit med lagens anda 17 Lag-Utskottets Betänkande, N;o 16. och mening mest öfverensstämmande, kan jag för min del ej finna minsta våda för möjlig rubbning af det gällande Lag-systemet vara för handen, derest -en förklaring skulle beslutas, som stadgade, huru rätteligen vid dylika måls bedömande skall förfaras:; och så mycket mera måste all farhåga i detta hänseende förfalla, om förklaringen kommer att gå ut på, att förklara för lag hvad. som Lag-Utskottet ansett vara öfverensstämmande med en rätt tillämpning af nu befinflige lagbud.
För min del skulle jag derföre vördsamt vilja tillstyrka att genom utfärdande författning måtte stadgas, att Prest, som viger man eller 'qvinna förr än de uppnått den i lag föreskrifne ålder, skall derföre straffas såsom för embets-fel med böter eller tjenstens förlust på viss tid eller för alltid efter omständigheterne.” Af Herr Friherre Stjernstedt:
Om än, i anseende till de olika åsigter, som, efter hvad kändt är, i lagskipningen gjort sig gällande i fråga om tillämpningen af ansvarsbestämmelsen uti 2 Cap. 12 §■ Giftermals-Balken, då Prest öfverträdt det i 1 Cap. 6 § samma Balk gifne förbud, det skulle synas, att lagstiftarens mellankomst vore nödig för att genom utfärdande af mera bestämdt stadgande, än uti förevarande ämne redan finnes, tillvägabringa enhet i lagens tillämpning, tror jag dock, att, då pröfning af ny Griminal-lag förestår, vid antagande hvaraf lagstiftaren blir i tillfälle, att uti detta och öfrige dithörande ämnen i ett sammanhang meddela de bud, som kunna vara erforderlige, det ej ems vore lämpligt att nu meddela lagförklaring eller lagförändring i det enstaka fall, hvarom Herr Contracts-ProSten Helens motion handlar, helst utfärdandet af ytterligare stadgande härutinnan, med afseende å sällsyntheten af ifrågavarande öfverträdelse, kan utan synnerlig olägenhet fördröjas; och har jag på sådan grund instämt uti Utskottets tillstyrkande, att ■förevarande motion icke må till någon åtgärd föranleda’.
Af Herr Lector Wallmänt ”Jag anser det af motionären afsedda fall, ehuru af domstolarne belagdt med ansvar efter 2 Cap. 12 § Giftermals-Balken, höra till embetsförseelsev, som med ringare straff, än tjenstens förlust, borde kunna försonas, och något hinder för rättelse i ett lagbud, hvars ol orenlighet med billighet erkännes, synes mig icke kunna möta af den omständigheten, att analoga stadganden förekomma, hvilka icke bli t vit y motionsväg töremål för uppmärksamhet, lika litet, som jag finner det rättvist, att en lag, hvarigenom enskildtes hela välfärd kan äfventyras, bibehalles, undei afvagtande af en ny criminal-lag.
Jag tillstyrker derföre, att, med bifall till motionä Bih. . till R.
7 Sami 1 Afd. 6 Höft. 3 18 Lag-Utskotteti Betänkande, N:o IS. rens framställning, allmänna Lagens stadgande i 1 Cap. 6 §.
GiftermåfcBalken ett tillägg, på sätt han föreslagit, antages.
Af Herr Professor Knös, som biträdde Lector Wallman.
Af Herr Lagergren: ”Ehuru jag, lika med Lag-Utskottet, är af den tanka, att Herr Contracts-Prosten Helens motion ej kan till någon åtgärd föranleda, stöder jag dock denna min tanke på andra grunder, dem jag ansett mig böra serskild! anföra. 1 Cap. i Giftermåls-Balken handlar om laga giftermål ocb om giftomannarätten.
I dess sista § är den föreskrift intagen, att man eller qvinna ej må förr i äktenskap träda, än han häfver fyllt tjuguett år och hon femton, utan Konungen pröfvar skäligt att lof dertill gifva.
Förbehållet om Konungens dispensationsrätt, jemnfördt med de allmänna undantag ifrån denna föreskrift, som genom Kongl. Förordningen den 8 December 1756 och Kongl. Brefvet den 15 Februari 1745 varit medgifne för ynglingar af allmogen och Lappdrängar, synas mig utmärka, att lagstiftaren väl förklarat den stadgade åldern utgöra ett vilkor för giftermåls ingående, men deremot icke ansett minderårigheten innefatta sådant absolut hinder, att äktenskap mellan yngre personer, än Lagen här säger, så vida det tillkommit genom ömsesidigt samtycke af begge makarne och med giftomans tillåtelse, borde, blott för endera makans minderårighet, höfvas eller blifva ogildt..
Annorlunda är förhållandet med de fall, som i 2 Cap. Giftermåls-Balken uppräknas.
Der handlas om dem , som äktenskap med hvarandra ej bygga mäge; och att äktenskap i något af de der uppgifne förhållanden, med undantag kanhända endast af fallet i 10 g., blifver ogildt, om än vigsel tillkommit.
Den prest, som viger personer, hvilka äktenskap ej bygga mäge, mister, enligt 12 §. i detta Capitel, sitt embete.
Jemn för man Lagens ord i begge dessa capitel med hvarandra , samt fäster tillbörlig uppmärksamhet på lagbudens indelning och på det rum i 2:dra Capitlet, som innehåller straffbestämmelsen för prest, så kan det, efter min tanke, ej vara tvifvel underkastadt, att lagstiftaren aldrig har velat, att straffbestämmelsen i 2 Cap. 12 §. skulle tillämpas på prests åtgärd , att, under för öfrigt lofliga förhållanden, sammanviga personer, som för minderårighet ej få i gifte träda.
I båda de fall, der lagen, i anseende till vissa civila påföljder, förbudit äktenskapets fullbordan genom vigsel, innan de der föreskrifne åtgå»- Lag-Utskottet» Betänkande, N:o iG, der föregått, såsom i 7 Cap. 2 §. och 12 Cap. 1 §.
Giftennåls-Balken, bar Festens ansvar blifvit utsatt i sammanhang med sjelfva förbudet, hvaremot Lagen i 1 Cap. 6 §. tiger om ansvaret för prest, som sin pligt häruti åsidosätter.
. _Häraf s)'lies ,det 111 ;g vara klart och uppenbart, att prests förseelse att viga dem, som ej hunnit laga ålder, ej bör eller kan hänföras till jemnförlighet med det grofva fel, att prestman lemnat sitt embetsbiträde till mVot af de antingen incestueusa eller eljest forbudna giftermål, hvarpå i det efterföljande 2 Cap. Giftermåls-Balken hafves afseende.
Den förstnämnda förseelsen är ett ringare tjenstefel, hvilket bör beifras och straffas , såsom andra fel och försummelser i embetets utöfning.
Enär lagens mening i detta fall är alltför tydlig, att den af Herr Prosten Helen föreslagne förklaring kan anses vara af behof påkallad, tillstyrker jag att Hen Piostens motion ma, på sådan grund, Iemnas utan afseende.” Af Herr Eklund, hvilken instämde i Herr Lagergrens yttrande.
Åf Herr Bills t rom, som förenade sig med Herr Friherre Stjernstedt.
STOCKHOLM, tryckt nos W. F. Dalman, 1844. Lag-Ulskollels Betänkandej N:o 17. N:o 17. i Ank. till Exp, Vtsk. den i5 Oct. kl 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i 8 Cap. 7 S- Ärfda-Balken.
Under förmenande, att 7 §. i 8:de Cap, Ärfda-Balken vore orättvis, «när den utesluter oäkta barn från arf efter sin egen moder, och såmedelst straffar barnet för föräldrarnes fel, har Riksdags-Fullmägtigen Ola Svensson från Malmöhus Län, uti ett hos Heder v.
Bonde-Ståndet ingifvet och den 24 näsllidne Augusti till Lag-Utskottet öfverlemnadt, Memorial, hvilket Jons Månsson från Skåne understödt, yrkat den ändring i berörde lagrum, att oäkta barn måtte tillerkännas arfsrätt efter sin egen moder.
Uti enahanda syftning blef äfven framställning vid sistlidne Riksdag gjord.
Densamma afstyrkles likväl af dåvarande Lag-Utskott uti afgifvet och af Rikets Ständer bifallet utlåtande, på följande grunder : att, enär äktenskapet utgör en bland grundvalarne för Statens styrka och bestånd, måste det vara af högsta vigt, att detsamma gynnas, under det hvarje annan, utan iagttagande af föreskrifne former, ingången förening, äfven i sina följder, mötes af lagens ogillande; att ifrågavarande klandrade lagbestämmelse hvilar på den grundsats, alt laglig arfsrätt uppkommer endast genom laglig förening emellan man och qvinna; att den betydliga afvikelse, som ifrån omförmälda, i allmänna tänkesättet djupt fastade, grundsats komme att ega rum, derest förslaget om rättighet för oäkta barn till arf efter moder antoges, skulle otvifvelaktigt verka till minskad aktning för äktenskapet och såmedelst för samhället medföra skadliga följder både i moraliskt och religieust hänseende; äfvensom deraf ofta skulle föranledas tvister angående oäkta barns härkomst, i händelse den ej blifvit af föräldrarne godvilligt uppenbarad, samt att lagstiftaren tillbörligen sörjt för sådana barns naturliga rätt, då det blifvit förordnadt, alt de skola af fader och moder njuta nödtorftig föda och uppfostran, till dess de sig sjelfve nära kunna; och som berörde vid sista Riksdag yttrade åsigter öfverensstämma med Utskottets egna, anser Utskottet sig endast böra åberopa desamma såsom grund för sitt vördsamma tillstyrkande, att motionen måtte lemnas utan afseende.
Stockholm den 24 September 1844 Bih. till R.
Prat. 1844. 7 Sami. t Afd. 7 Hä/i. 3 1 Lag-Ulshollels Betänkandej N';0 IS.
Betänkande, i anledning aj vackt motion om ändringar i Ansvarighets- lagen för Stats-Rådets Ledamöter.
Under den 20 nästlidne Augusti har Högv.
Preste Ståndet tili LagUtskottets behandling öfverlemnat ett af Herr Prosten Säve ingifvet memorial, deruti hän andragit, hurusom behofvet af de rättelser och förändringar i ansvarighets-lagen för Stats-Rådets Ledamöter af den 10 Februari 1810, som vid sisthållna Riksmöte påyrkats af Herr Prosten, jemte en Ledamot af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, för undanrödjande af ej allenast de felaktigheter i samma lags redaction, som uppkommit i följd af Stats-Rådets förändrade organisation, än ock andre väsendlligare brister, blifvit ytterligare bekräftadt, genom det åtal, som Rikets Ständers Justilhe-Ombudsman, i enlighet med Constitutions-Utskottets vid nämnde Riksmöte fattade beslut, anställt och utfört emot flere Konungens Rådgifvare.
Förhandlingarne i delta åtal uppenbarade nemligen, huruledes de mest skiljaktiga begrepp om rätta meningen af ifrågavarande lag i flere delar vore rådande hos personer, hvilkas upphöjda ställning i samhället kräfde tillit till deras omdömen, och ådagalade dermed, efter Herr Prostens tanke, saknaden af den fullständighet och bestämdhet i lagen, som utgjorde vilkoret för den garanti, som med densamma åsyftades.
Denna brist läge emedlertid hufvudsakligast deri, att lagen icke med noggrannhet upptager alla de vigliga bestämmelser uti Regerings-formen, hvilkas öfverträdande, med afseende å det constitutionelia samhällsskickets natur, syntes påkalla lagligt ansvar, samt att erforderliga stadganden icke funnos för de fall, då ansvar efter allmän lag borde ådömas.
Nu enär Konungens Rådgifvares ansvarighet utgjorde en af de största garantier, som ett lagbundet Styrelsesätt hade att erbjuda, ansåge motionären det vara en nödvändighetens fordran, att lagen om denna ansvarighet blefve på det omsorgsfulllaste granskad; och har han, i anledning häraf och under åberopande af de skäl, som blifvit utvecklade i Lag-Utskottets vid sista Riksdag, under N:ris 127 och 179, uti omförmälda ämne afgifne betänkande!), ”till granskning och godkännande” framställt det i sistnämnda Betänkande innefattade förslag till ansvarighetslag för Konungens Rådgifvare, med hemställan likväl, om icke den i 3 §. influtna mening, ”dock härunder icke begripne sådane i denna 60 §. ej omnämnde afgifler, hvilkas föremål äro inrättningar till enskildes gemensamma nytta och beqvämlighet, såsom båk-, bro-, färj- och andre afgifter af dylik be - 3 Lag-Utskottets Betänkande, N-o 18. skaffenhet,” borde, enligt fleres vid omförmälde Riksdag tillkännagifva åsigt, ur berörde § helt och hållet utgå.
I anledning af detta memorial, i hvars hufvudsakliga syftning Herr Biskop Hallström instämt, har Utskottet tagit kännedom angående ofvanberörde betfinkanden och till granskning och godkännande framställda förslag, hvilket alltså måste beLraktas såsom en af Herr Prosten Såve, vid innevarande Riksdag, väckt motion om de förändringar, detsamma innefattar; och då Utskottet nu går alt utlåtande i ämnet afgifva, anser Utskottet ledande till ordning och redighet i framställning, alt serskildt för hvarje fall, deri förändring uti gällande ansvarighets-lagen blifvit ifrågasatt, omedelbart i sammanhang med redogörelsen derför uttala sitt omdöme.
Den af åsyftade förändringarne, som först påkallar uppmärksamhet, har till föremål att, i afseende på benämningen af Konungens Rådgifvare, bringa ansvarighets-lagen till öfverensstämmelse med Rikets Grundlagar; och skulle, i enlighet med förslaget, dels ansvarighels-lagens rubrik erhålla denna lydelse: