Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inrättningen uppehålles numera, utom af egendomens afkastning, genom frivilliga bidrag från alla håll samt genom inkomsterna af ett tryckeri, hvarifrån bland annat utgifves en tidning, «der Menschenfreund», och en månadsskrift, «Magazin fur Kinder».
Den nämnde presten återkom nu från en resa till England.
Han hade företagit denna på inbjudning af den bekante arbetaren för slafveriets utrotande, qväkaren William Allen, som nyligen besökt Düsselthal.
Resans ändamål var kännedom om dylika och dermed närbeslägtade anstalter i England.
Mannen var aktningsvärd genom sin ifver för den sak, han tjenade, samt för sin karakter, äfven om denna hade någon släng af den hos de väckte vanliga intoleransen.
Vi färdades från Harburg genom natten, af hvilken större delen tillbragtes i diskurser och dispyter i de allvarsamma ämnen, som närmast rörde hans kall och till en del mina studier.
Vid ankomsten till Bremen steg han först ur hos en handlande af sina bekanta, och genom bådas artighet tvangs jag att göra likaledes samt begagna mig af Bremarens välvilliga gästfrihet.
De begåfvo sig snart båda bort till en middagsmåltid i närheten af staden, der handelsmannen förut hade sin familj, icke utan stor ehuru onödig förlägenhet och hjertliga ursäkter till mig, som endast skulle dröja ett par timmar i staden och derföre ej kunde vara med om partiet.
Menniskovännen från Düsselthal önskade mitt namn i sin minnesbok.
Jag hade ingen sådan att framlägga, men skall derföre icke mindre minnas honom och min hjertligt välvilliga värd i Bremen med aktning och tacksamhet.
Jag hoppas den värde läsaren kommit till Bremen, utan att veta huru det gått till.
Då har han gjort den färden på samma sätt som förf., som dels under ifriga samtal, dels under sömn icke kunde hålla reda på huru vägen gick.
Natten var mörk, och endast de vagnen närmast omgifvande föremålen kunde ses.
Dessa lönade åter icke mödan att se uppå, emedan större delen af vägen endast erbjöd tallskog och ljunghedar.
Närmare
Bremen blef landet odladt, men fortfor allt att vara en enformig slätt.
Här och der – en backe och 3 à 4 köpingar göra något afbrott i enformigheten.
I Harburg skedde temligen sträng visitation, hvilken i Münster på preussiska området förnyades.
Men sedan lemnades kappsäcken i ro, ända till Lindau vid Bodensjön.
I Bremen, likasom till en del i Hamburg och i Kiel, ser man huru husen uppstått ur den holsteinska, förr beskrifna bondarkitekturen.
Die Tenne har blifvit en stor förstuga, hvilken ibland derjemte begagnas såsom magasin, någongång hyser ett litet salustånd, men vanligast blott är uppfylld af kistor och skåp.
Fähus och stall äro förvandlade till flera kamrar, af hvilka hvar och en har sin serskilda ingång från förstugan, vanligen utan att stå i förbindelse med hvarandra.
Öfver denna gamla stam har dock en ny våning uppvext och låtit uppfostra sig i den nyare tidens anda.
I sjelfva Hamburg ser man ännu hus, som skyllra med sparrverket mellan teglen.
Karlarnes drägt bland landtfolket är både i Holstein och Hannover den vanliga – en lång tröja eller korrt rock, utan någon egenhet.
Qvinnorna i Holstein utmärka sig genom de nämnda karlhattarna; de i närheten af Bremen äro helt och hållet svartklädda, med svart sidensalopp och svarta omslag kring halmhatten.
Mellan Osnabrück och Münster hade de till och med sidenhattar med svarta plymer.
Från alla dessa fula drägter stack de nämnda Vierländerinnornas Schweitzerdrägt behagligt af.
I Bremen är väl ej mycket att se; men äfven om så varit, skulle jag ej haft tid dertill.
I kyrkorna finnas altertaflor af Holbein den yngre och Tischbein.
Fysiska sällskapets museum skall vara väl försedt.
Lärda anstalter för öfrigt äro tre förenade skolor, en elementar-, en handels- och en lärdomsskola, samt några vexelundervisnings-skolor.
– Folkmängden är 30,000, således ej ens hälften mot i Hamburg (120,000); men Bremen skall likväl ega flera egna fartyg än sistnämnda stad, med hvilka handel drifves förnämligast på Nordamerika och lifligast med passagerare och tobak.
Af skeppen ser man dock intet, emedan dessa ej kunna gå uppför den grunda Weserfloden, utan stadna, de största vid det 7 mil aflägsna Bremerhafen, de mindre vid det 2 mil från staden belägna Vegesach, der varfven finnas.
Staden har på venstra flodstranden några vackra hus; men hela den del deraf, som ligger på högra stranden, är gammal och ful.
Rådhuset är en gammal, obetydlig byggnad.
Framför detsamma står en kolossal och illa gjord sten-Roland, med ett vapen (jag vet ej, om det var stadens), der eljest fikonalöfvet plär finnas.
Rådskällaren var som bäst under reparation, och jag fick endast se en af «de tolf Apostlarne».
Den ande, hvaraf dessa äro uppfyllda, är Rheinvinets, som ingenstädes finnes äldre och dyrbarare.
Påfyllningen sker successivt ur den ena Aposteln i den andra, och öfver dem alla står ännu «Rosen», hvars vin ingen utan Rådets serskilda tillstånd får smaka.
Min börs och jag flydde lyckligt de falska Apostlarnes frestelser.
Resan till Osnabrück gick, ungefär som den till Bremen, i mörkan natt, dock i postvagn och i sällskap af annat slag, idel affärsmän samt ett par matronor.
En af de förra, en borgare från Osnabrück, slagtare eller så bortåt, talade med mycken sans om ställningen i Hannover och försäkrade, att åtminstone borgerskapet i Osnabrück skulle stå fast vid sin opposition.
Ty de visste, sade han, alt de hade rätt på sin sida, och det rätta skulle förr eller senare segra.
«Hvad vill man göra oss?
Vi sitta lika så fast vid gård och grund, som kungen på sin thron.»
Man får leta vida i Tyskland, för att hos en borgare höra ett sådant språk.
Antingen var denne en man af synnerlig art, eller har konung
Ernst på kort tid uppfostrat sina Hannoveranare till eftertanka i ämnen, om hvilka de eljest föga skulle brytt sig.
Man hör vanligen den hannoverska posten tadlas, jemförd med den preussiska, sachsiska o. s. v.
Efter den erfarenhet, jag häraf hade, var vagnen lika rymlig, fastän ej så väl försedd som en preussisk «Eilwagen».
I dessa har man nemligen dynor med ressorter och för öfrigt en utmärkt god stoppning.
Men ifrån Bremen till Osnabrück, 16¾ mil, for hannoverska posten på 13½ timma, hvaremot den preussiska, från Münster till Düsseldorf, på 15¾ mil dröjde 15 timmar.
Hannoverska posten går med fyra hästar, och den i rödt uniformerade postiljonen rider; den preussiska har 3 hästar, och postiljonen, klädd i blått, åker från kuskbocken.
Mellan Osnabrück och Münster åtgingo för 7 mil sju och en half timma, dels med hannoversk, dels med preussisk post.
Till Osnabrück kommo vi sömniga och trötta på morgonen.
En timmas hvila vid frukosten och kaffekoppen var derföre angenämare, än att löpa kring staden och bekika dess gamla, ruskiga husrader.
Här upptäcktes, att till sällskapet hörde en handelsexpedit från Bremen, hvilken nu återkom från en resa i Sverge och Norge och temmeligen ledigt talade ett språk mellan båda dessa länders.
Denna omständighet förskaffade oss båda nöjet af hvarjehanda ogenerade anmärkningar, isynnerhet som en grefvinna, hvilken härifrån medföljde och genom en förnäm dragning sökte neutralisera missödet att sitta i en postvagn bredvid kammarjungfrun, härigenom och genom sitt tal till denna gaf mångfaldiga anledningar till vår munterhet.
Det är något besatt uti att, såsom här måste ske, med den allvarsammaste min säga hvarandra de löjligaste saker, att peka utåt skog och backar och tala om sin granne.
Då vi kommo närmare Münster, visade sig vägen uppfylld af pilgrimer.
De vallfärdade dock ej till denna stad – ehuru äfven der, som jag sednare såg, aflat lofvades alla, hvilka följande dagen ville besöka dômen – utan till Telkte, en liten ort hitom Münster, som i sin kyrka har någon serdeles helig benbit.
Då vi anlände dit, var redan hela orten uppfylld af andäktiga, fastän de ej sågo så ut, deribland isynnerhet en stor mängd med de omtalta svarta hattarne och svarta plymer.
På södra sidan om staden åtföljdes landsvägen till höger utaf en allee af gamla tallar, den enda jag sett, uti hvilken på bestämda afstånd funnos dels höga krucifix i sten, dels små helgonkapell, inför hvilka talrika skaror knäböjde.
Sådana såkallade stationer finnas i närheten af alla katolska vallfartsorter.
De knäböjande gåfvo sig dock god tid att vrida på hufvudet, först åt ena sidan, sedan åt den andra, för att bese postvagnen och dess innehåll.
En stackars gumma, som just var på väg mellan tvenne stationer, gjorde i följd af sin naturliga nyfikenhet och hufvudvridningen en kullerbytta, hvaråt de öfriga endast förstulet skrattade: så bjöd andakten, som skulle finnas, men icke fanns.
Münster är en ålderdomlig stad, men af det intressantare slaget – d. ä. här finnas stora, vackra ålderdomliga hus, större öppna platser och, som det tycktes, lif och rörelse.
– På de timmar vi dröjde besökte jag domkyrkan, en ståtlig byggnad, både imponerande och smakfull.
Anblicken af dess inre vore äfven upplyftande, om det ej öfverhöljdes af de mångfaldigaste prydnader, altaren, helgonbilder, votivtaflor, grafvårdar och andra verldsliga saker, såsom t. ex. ett ur, hvilket visar hela planetsystemet i rörelse.
– Ännu vackrare är dock stadshuset med sina mångfaldiga marmorhvita spiror.
Här finnes den ryktbara fredssalen från 1648, hvilken jag dock ej såg.
Vid husets port äro marterverktyg fastkedjade, och i ändan på gatan ser man Lambertstornet, med ur dess gluggar nedhängande jernburar, i hvilka Vederdöparnes hufvudmän fordom blifvit inspärrade.
Hänga de der såsom papismens triumftecken eller blott för att påminna folket om kyrkans bevisningsmedel, i händelse det höjde sin röst efter bevis?
– Münster täflar, såsom katolicismens i Tyskland hufvudort, med Köln och Munchen.
Dessa hafva glansen och namnet, men Münster gör gagnet.
Här finnes nemligen ett så kalladt Katolskt Universitet, med en (äfven så kallad) filosofisk fakultet och en teologisk.
Det hela är endast en anstalt, för att bilda katolska prester.
Till hvad slags upplysning de här föras, dertill kan man endast gissa.
Att det varit det enda Tyska universitet, Österrikare fått besöka, talar mycket för dess visa inrättning.
– Münster har 19,000 invånare.
Närmare Osnabrück visade landet här och der några kullar.
För resten omvexlade vida åker- och ängsfält med lågländiga skogssträckor, merendels endast småskog.
Bortom Münster hade skogen alldeles försvunnit, äfvensom kullarne; endast den enformiga odlade slätten var att skåda.
Byggnadssättet på landsbygden är det minst pittoreska man vill se.
Inga landtliga boningar, utan dåliga stadshus.
Materialierna desamma, som i största delen af Tyskland, korsvirke och tegel.
Vid dessa utsigter var mörkret icke ovälkommet, emedan man mera ogeneradt kunde öfverlemna sig åt sömnen.
Men äfven detta ville ej gå, ehuru, eller kanske just emedan det var tredje natten på landsvägen.
Preussiska «ilvagnen» är såsom sagdt högst omsorgsfullt stoppad och med dynor försedd, men sedan man suttit tvenne dygn i vagn, blifva äfven ressortdynor hårda.
Till en början åkte jag denna natt i en Beywagen tillsamman med den omtalta Barmaren.
Sedan han skiljdes från den allmänna stråten, placerades jag åter i postvagnen.
En bivagn är alltid sämre, om den upptages af fyra personer; men sitta der blott tvenne, så vinner man i utrymme och besväras ej af den hetta, som vanligen råder i postvagnen.
Mitt öde gaf mig alltid godt sällskap.
Så blef jag nu granne till en ung, hygglig flicka, med litterär uppfostran, hvilken ej hade fruktat att tillbringa sin natt på resa mellan Münster och Düsseldorf. I Tyskland är det något högst vanligt, att unga flickor sålunda på egen hand göra äfven längre resor.
Ske dessa med posten, som ingenstädes dröjer öfver ett par timmar, så är ett sådant kurage lätt förklarligt; ty de resandes antal gör, att ingen kan tillåta sig något otillbörligt.
Men förf. såg äfven exempel på, huru en fjorton à femton års flicka, som af fader och syskon åtföljdes till Linz, några mil från hemmet, härifrån på ångfartyg ensam fortsatte resan till Pesth. Hon måste då dröja ett dygn öfver i Wien, der hon aldrig förut varit och icke heller egde några bekanta, samt således måste bo på värdshus, besörja om passvisering, plats på ångfartyget derifrån till Pesth o. s. v.
Man måste medge, att sådant ser något vågadt ut och i sjelfva verket är det.
Äfven vid detta tillfälle aflopp det ej utan ämne till äfventyr.
En Böhmare, efter egen utsago gift man, som snart gjorde faderns och flickans bekantskap, kultiverade sedermera ifrigt den sednare.
Vid ankomsten till Wien tog han genast en vagn för båda (för sig och henne), och de afreste.
Mannen hade genom sitt uppförande gjort sig misstänkt äfven i detta afseende, och deltagandet för flickan blef allmänt.
Tvenne närvarande Ungrare, som kommo från Italien, åtogo sig, under det litet hvar af det öfriga sällskapet, äfven förf., var på sitt håll derifrån hindrad, att följa dem omedelbart i spåren, för den lillas beskydd.
Ifvern var så allmän, att en äldre Schweizisk handelsman, som tog logis på samma ställe med förf., ännu före aftonen skaffade sig notis om hennes belägenhet, sedan han förut erhållit underrättelse, att Böhmaren i det värdshus, der vi bodde, sökt ett rum, men, misstänkt äfven af värden härstädes, blifvit afvisad.
Efter den enas af Ungrarne utsago, då förf. senare råkade honom, hade dennes råd och mellankomst varit serdeles påkallade.
Men denna episod berätta vi ju i postvagnen till Düsseldorf, nära ett år förr än den tilldrog sig.
Här var ej tillfälle till så ridderliga tjenster, utan det stadnade vid en prosaisk kaffekopp, hvarmed jag på morgonen uppvaktade min rara sidokamrat, som ej ville lemna vagnen och gå in i skänk- eller gästrummet på den station, der konduktören förunnade oss ¼ timmas dröjsmål för detta nöje.
– Vid morgonsolens påhelsning befunno vi oss i ett kuperadt landskap, som snart öfvergick till en verklig bergstrakt.
Ett rätt skönt och romantiskt läge hade den lilla staden Düisburg vid Ruhr-floden, nära dess utlopp i Rhein.
Här fanns fordom ett litet universitet, som upplöstes 1802.
Bergen, som på högra Rheinstranden begränsa floddalen och stundom framtränga ända till dess bädd, äro strödda utgreningar från Westerwalde, en låg bergssträcka, som fortsätter Taunus-bergen åt norden.
Resan från Bremen till Düsseldorf, 39½
Tyska mil, hade tillsamman upptagit 38 timmar, det är ungefär en Svensk mil på l½ timma.
Det går således icke serdeles fort, men man har i stället den glädjen att se hästarna behandlas mildt och menskligt.
Endast uppför backe få hästarne gå, men i stället åker man aldrig fortare än i jemnt lunk, så att de sällan blifva svettiga på det vanligen 2 mil långa hållet.
Piskan smäller oupphörligt – i toma luften och träffar sällan någon af de stora, starka kavåserna.
Vagnarne äro, till sin storlek, lätt byggda på liggfjedrar och pröfva derföre ej alltför mycket krafterna hos 3 à 4 hästar.
På längre stationer händer det, att hästarne afbetslas vid något värdshus eller posthus och trakteras med mjöldricka.
De blifva sålunda på allt sätt skonande och omsorgsfullt behandlade.
De Tyska kuskarnes försigtighct i backar är dock nästan förarglig.
Ingen så liten backhympel finnes, att de ej stiga af och ställa hjulskon (die Hemmschuh) i ordning.
Till en del är sådant påbjudet, dels för de resandes säkerhet, dels för att skona chausseen.
Düsseldorf, med 27,000 invånare, är en till stor del nybyggd stad.
Isynnerhet förtjenar den vackra esplanaden med derinvid liggande hus att berömmas.
Staden utgör hamnplats för de berömda fabriksstäderna Elberfeld och Barmen, till hvilket förra ställe en ännu ej fullfärdig jernbana leder.
Invånarne, till största delen katoliker, anses för serdeles religiösa.
Äfven hela traktens protestanter skola vara ifriga pietister.
Qvinnorna anses för de vackraste vid Rhein.
Verkligen sågs också en mängd sköna tärnor vandrande två och två, med blickar, som vittnade att de nyss sett i spegeln, och i handen psalmböcker, som deremot påstodo, att de kommo från kyrkan.
– Den här residerande målareskolan är mest utmärkt för sina katolska tendenser.
Den räknar en mängd katolska proselyter, med Overbeck och Schadow, dess nuvarande föreståndare, i spetsen.
Galleriet har inga serdeles taflor, men en utmärkt samling af de största mästares teckningar och kartoner.
Förf. såg här Sohn’s berömda tafla «die beyden Leonoren», men kan derom endast säga, att färgläggningen var utmärkt skön samt siden och sammet förträffligt.
Reflexioner rörande
Tyska nationen och na- tionalandan.
Preussen; dess institu- tioner och förhållande till det öfriga Tyskland.
Hvar och en, som besöker fremmande land, önskar gerna att derifrån medföra ett totalintryck, hvilket ger honom begrepp om landets allmänna ståndpunkt i kultur, om dess invånares nationella egendomlighet i åsigter, lefnadssätt o. s. v., och icke ens den för allt sådant likgiltigaste affärsman vänder tillbaka, utan att, ur hvad han upplefvat och erfarit, draga allmänna slutsatser angående den ifrågavarande nationens lynne och seder.
För den, som första gången lemnat hemmet, ega, om han ej är förderfvad genom makliga vanor, vanligen det fremmande landets bruk, jemte nyhetens behag, många sidor, dem han anser för fördelar, jemförda med sättet i hemlandet, och i honom träffar man ofta en enthusiastisk loftalare öfver utlandet.
Men om han redan gjort sig bekant med flera nationers egenheter, eller om han blott vistas ute länge nog eller i förhållanden, som komma honom att sakna sitt lugna lif i hemlandet, så blickar han redan mera fördomsfritt omkring sig, och det är sällan han ej slutar med att i sitt sinne upphöja fäderneslandet på det fremmandes bekostnad.
Med ett ord: i hvarje land gifves det mången njutning och tillfredsställelse, hvilken står öppen för den inhemske, men hvari fremlingen ej kan deltaga, så att denne, om han bedömer landet efter som han funnit det, säkert förr eller sednare skall finna mycket tadelvärdt.
Ofta blir sålunda just det för hvarje nation egendomliga, det som uttalar dess nationalitet, dess nationella lifsprincip, ett föremål för tadel, under det man lofordar blott den högre eller mindre grad af öfverensstämmelse, som finnes emellan henne och andra nationer, förnämligast den, till hvilken bedömaren hörer.
Det blir derföre, om fremlingen i sitt bedömande ej vill misstaga sig, nödigt att han äfven rådfrågar andra källor, än sin personliga erfarenhet.
Ingen kunskap är öfverflödig, och resebeskrifningar af andra utlänningar, som besökt landet, eller samtal med dem, kunna för jemförelsens skull vara ganska nyttiga.
Men af ännu mera vigt är det att veta, hvad en nation säger om sig sjelf, genom sina skriftställares och genom folkets mund.
Det, hvarpå de sjelfva i lynne och seder lägga serdeles vigt, måste också alltid vara det hos dem utmärkande; ty bäst känner ett folk sjelf sitt sträfvande, och hvad det allmänt anser böra vara en nationaldygd, det finnes äfven i dess tanke- och lefnadssätt förverkligadt.
Den enskilde kan hafva idealer och lefva i fantasier, men ett folk lefver endast i verkligheten.
Fransosen är stolt öfver sitt mannamod, sitt språk och sin bildning, emedan nationen verkligen eger krigisk ära, språket är den europeiska bildningens, och fransyskt umgängesvett är de bildades non plus ultra i hvarje land.
Deras skriftställare sätta Frankrikes ära uti att stå i spetsen för Europas nationer, emedan i sjelfva verket franska seder och Frankrikes litteratur gifvit förra seklet, samt Frankrikes politiska utveckling det närvarande deras pregel.
Engelsmannen anser sig stå öfver alla Europas nationer, emedan han verkligen gör det i afseende å medborgerlig frihet, upplyst religiositet och materiell rikedom, fördelar, som måste göra nationen stark, och af hvilka hvar och en dess medlem omedelbart kan hafva erfarenhet.
Men engelsmannen har allt detta oberoende af sitt förhållande till andra, och hans sjelfkänsla är frånstötande stolthet; fransosen anser sig kallad att lyckliggöra verlden, med hvad han sjelf eger, och urbanitet är en ingrediens i sjelfva hans nationalfåfänga.
Hvad engelsmannen hos sig prisar är, hvad han eger blott för sig sjelf; Fransosen skryter af företräden, som endast kunna framträda i hans förhållande till andra.
Dessa och dylika reflexioner visa, att det utmärkande hos ett folk icke ligger utom dess eget medvetande af sin nationalkarakter.
Det vore lätt att mångfaldiga exemplen, men andra skulle kanske ej ega samma vitsord, som de anförda, emedan den här antydda åtskilnaden mellan den engelska och fransyska nationalkarakteren är snart sagdt ett axiom, som numera är i allas mun, utan att af någon förnekas.
Vänder man sig deremot till Tyskland, så blir det svårt att använda den gifna regeln, för att lära känna det utmärkande hos Tyska folket.
Man hör väl landets lärde yrka, att Tyskarne äro «Europas mest intelligenta nation», men hos folket skall väl hvar och en hafva svårt att upptäcka några spår till medvetande om denna Tyskens intelligens par preference.
Möjligen kan man få höra det ena lilla landets små, provinciella egenheter beles af det andras innevånare, hvilka då äfven, utom frihet ifrån det förras lyten, kunna tillägga sig sjelfa någon serskild abstrakt egenskap; men om en
Tysk nationalkarakter hör man bland sjelfva folket intet.
Tysken, som beger sig «ins Ausland,» då han reser från Heidelberg till Darmstadt eller från Leipzig till Magdeburg, bemärker på sin färd skilnaden i sättet att åka, äta, dricka o. s. v., och vid sådana maktpåliggande lefnadsbestyr stadnar då vanligen äfven hans kunskap om honom sjelf och hans landsmäns utmärkande egenskaper.
Dertill kan t. ex.
Schwabaren anse sig för «witzig» i jemförelse med Bäyraren, Sachsaren anse båda dessa för mindre «gescheidte Leute», än han sjelf, Berlinaren tycka sin tråkiga stad i «Witz» öfverträffa allt i Tyskland – ja kanske alla jordenes städer: och dervid stadnar det.
Man inser lätt, hvad den lärde menar med Tysklands stora «intelligens».
Han pekar på dess många böcker, bokskrifvare och boktryckare.
Ingen annan nation kan uppvisa så många dammiga bibliotheker och rockar, så många hörsalar och studerlampor.
Ja, han kan gå än längre, peka på Tysklands skomakare (Sachs och Böhme) och försäkra, att folket är synnerligen spekulativt; hvartill då Leibnitz, Kant, Fichte, Schelling, Hegel afgifva ytterligare bevisställen.
Man kan också ej neka, att detta drag visat sig hos folket i benägenheten för religiösa spekulationer och sekterism; ehuru England i detta afseende ingalunda står tillbaka för Tyskland.
Näst detta utmärkande drag, ser man benägenheten att tjena och lyda på alfvare uppges såsom ett grunddrag i den Tyska karakteren.
Med ett annat mindre sårande namn är detta den förnöjsamhet och belåtenhet med det närvarande, hvilken redan Tacitus prisar hos Germanerna, och hvarom Machiavelli säger: «De äro nöjda, om de blott hafva nog af kött och bröd och en varm stuga, för att skydda sig för kölden.
Den som intet annat eger, än detta, lefver nöjd dermed, utan att sträfva efter något annat.»
Vi lemne alla de dygder å sido, dem en fosterlandsälskande
Tysk kunde uppräkna såsom nationella, under det vi erkänne, att folket i sedligt hänseende står så högt, att ingen osed med rätta hos detsamma kan anses för nationell.
Och der så är, kan man ju tillägga ett folk alla möjliga dygder.
Vi våge ej afgöra, om Tyskarne i sådant hänseende stå högre än andra Europas bildade nationer; men vi tro, om så är, att grunden dertill bör sökas mindre i en högre grad af intelligent bildning, än i deras nyssnämnda förnöjsamhet.
Denna är en af de negativa egenskaper, hvilka man ej kan vänta att finna innehållna i nationalmedvetandet.
Men att Tysken sätter högsta värde på fullt upp af lifvets nödiga förnödenheter, och att han finner sig med dem bäst försedd i eget land, detta har hvar och en, som umgåtts med Tyskar, lätt tillfälle att erfara.
Deras vanliga samtalsämne på en resa är, huru man lefver, äter och dricker i den eller den staden, det eller det värdshuset.
Hör man dem klandra något i fremmande land, så är det köttet, brödet, köket öfverhufvud.
I Tyskland är dock köket ingalunda konstladt och yppigt, utan enkelt, men varan är god.
Inga produkter från fremmande land, inga konstiga sammansättningar, inga kryddor, inga såser: allt är inhemskt och förtäres sådant det kommer ur naturens hand, endast enkelt förvälldt, kokt eller stekt.