Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rättegångs-balken bestämda tid till anmälan af missnöje emot Hofrätts dom och utslag, för att få söka konungens pröfning deraf, måtte frun sju dagar utsträckas till en månad efter domens eller utslagets ulgifvande; till stöd för hvilket yrkande motionären anfört, att förstnämnde tid vore alltför iuskränkt för parter, som, boende i de norra länen eller på Gottland, sjelfva önska bestämma, huruvida de finna skäl att i underdånighet fullfölja deras tvister och ej vilja i denna del ställa sig under deras antagne rätfegångs-ombuds godtycke; — Men dä i betraktande tages, att enahanda tid, som i omförmälde hänseende är utsatt, äfven af lagen bestämmes för tillkäunagifvande af missnöje och förvarande af rätt till talan emot öfriga domstolars hufvudsakliga beslut i tvistemål; att dessa tidsbestämmelser, hvilka hvila på samma grund, stå i oskiljaktigt sammanhang med åtskilliga andra i afseende på rättegångsordningen meddelade föreskrifter; samt att förändring deri följaktligen ej partielt kan vidtagas, utan rubbning af enheten i gällande system, eller i ena fallet bör ega rum utan en utsträckning till de delar, som dermed sammanhänga; så får Utskottet, sorn af motionens inskränkta syftning är hindrad att föreslå en så beskaffad vidsträcktare förändring samt dessutom anser mindre lämpligt att en dylik tillvägabringa i en tidpunkt, då fråga är att, genom rättegångsordningens omarbetning i sin helhet, söka lämpa densamma efter nu varande samhällsskick, vördsamligen tillstyrka, att herr Kröningssvärds förslag icke måtte till någon åtgärd föranleda.
JVs 31.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående skyldighet för fästehjon att, inom viss tid efter slutad lysning till äktenskap, detsamma genom vigsel fullborda.
Då någon bestämmelse i berörda hänseende för närvarande ej finnes i lag, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 32. 3 men en sådan bestämmelse likväl skall vara behöflig, enär erfarenheten visade, huruledes fästehjon mången gång dröja flere år med vigsel efter skedd lysning, hvilket åter föranleder osedlighet; har herr prosten Tranceus, uti ett hos högv.
Presteståndet ingifvet samt till Lagutskottet remitteradt memorial, föreslagit, att 7 kap.
Giftermåls-balken måtte tillökas med en ny g af följande lydelse:
Äktenskap, till hvilket i laga ordning lyst är utan jäf, bör, inom ett år efter tredje lysningen, med vigsel fullbordas.
Underlåtes detta utan skäl, som af domaren godkännes, böle den af fästehjonen, som uppskofvet vållat, 20 daler till tveskifte emellan kyrkan och de fattige.
Utskottet, som tagit detta förslag i öfvervägande, får i anledning deraf anmärka, att, då 5 g 1 kap.
Giftermåls-balken stadgar, att icke någon må till äktenskap tvingas, utan att »så qvinnans som mannens frivilliga ja och samtycke bör giftermålet fästa» , ett påbud för fästehjon att inom viss tid vid ansvar fullborda deras tillämnade äktenskap skulle stå i uppenbar strid med berörda lagrum.
Olämpligheten af tvångsmedel uti omförmäldte hänseende har lagstiftaren jemväl insett, och han har derföre bemödat sig att på annan väg förekomma de olägenheter, hvartill långa dröjsmål med fullbordan af äktenskap kunna föranleda.
Så har han i 13 kap. af 1686 års kyrkolag ålagt presterskapet att förmana folket mot «i lång tid anstående trolofningar» och i Allmänna Lagen (3 g 12 kap.
Giftermåls-balken) vid ansvar förbjudit fästehjon att före vigseln «flvtta i hus och bo samman».
Och härmed har den frihet, som utgör hufvudvilkoret vid ingåendet af äktenskap, blifvit af lagen bevarad.
Nu emedan en inskränkning i denna frihet således ej allenast vore oförenlig med äktenskapets natur, utan äfven innefattade en afvikelse från de grundsatser, hvarpå gällande lagstiftning är byggd, får Utskottet, enär en lag i den syftning, motionären föreslagit, i sjelfva verket komme att medföra en sådan inskränkning, vördsamt tillstyrka, att herr prosten Trancei förevarande motion icke måtte vinna Rikets Ständers bifall.
Ank. till Etp. Utsk. den 13 Mars, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, angående vilkorliga utmätnings-resolutioner i vissa fall.
Bondeståndet ingifvet memorial har riksdagsfullmäkti - 4 Lag- Utskottets Betänkande, N:o 32. gen Ola Månsson från Malmöhus län anfört, att, ehuru den i berörda författning meddelade föreskrift], att Konungens befallningshafvande må, vid utsökning af fordringar, som härledas från inrop af varor å offentlig auktion och grundas på ordentligen fördt auktionsprotokoll, förständiga vederbörande under-exekutor att, i händelse gäldenären, då sökandens påstående varder honom delgifvet, icke bestrider riktigheten af krafvet eller deremot något invänder, uttaga beloppet jemte af Konungens befallningshafvande bestämd ränta och kostnadsersättning, har till ändamål att befordra skyndsamhet vid utsökning af omförmälde fordringar, samma ändamål likväl helt och hållet förfelats genom det i sammanhang med nyssnämnde föreskrift förekommande stadgande, att berörda behandlingssätt icke i något fall, och således ej eller i den händelse, att gäldenären emot krafvet gör invändning och målet förthy kommer att fortgå, på sätt eljest är i allmänhet föreskrifvet, må för gäldenären medföra någon ökad kostnad utöfver den, som skolat uppstå, derest utmätnings-resolutiouen icke varit gifven.
— Erfarenheten hade nemligen ådagalagt, hurusom gäldenärer i medvetande, att de icke behöfde vidkännas hvarken någon påföljd eller ökad kostnad, derest de genom invändningar hindrade uttagandet af rättmätiga auktionsfordringar, sällan tvekat att begagna denna utväg för vinnande af anstånd och gäckande af fordringsegares rätt.
Till förekommande af denna olägenhet och för uppnående af det ändamål, som med ifrågavarande författning varit åsyftadt, har motionären alltså föreslagit, att sistnämnde stadgande måtte upphäfvas och ett nytt tilläggas af följande innehåll:
Gäldenär, som vid ifrågavarande efter behörig resolution anställdt utmälningsförsök, nekar krafvet, eller deremot nugot invänder, samt derefter genom målets utredning vid domstol varder funnen med osanning, vare skyldig ersätta, genom resolutionen tillkomne och sökanden åbragte kostnader, utöfver de rättegungsutgifter, domstolen för målets handläggning derstädes kan finna skäligt ålägga, samt i öfrigt stånda enahanda ansvar, 9 kapitlet 11 § Handels-Balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 30 Maj 1835, stadgar för den, som nekar sin hand och förskrifning och varder funnen med osanning.
Lag-utskottet, till hvars granskning och yttrande detta förslag blifvit öfverlemnadt, har tagit detsamma i öfvervägande; och som det ej öfverensstämmer med rättvisa och billighet, att en gäldenär kan, genom obefogade invändningar, uppehålla sina fordringsegares rätt och dymedelst öka deras kostnader i och för fordringens utsökande, utan att behöfva vidkännas den förökning i kostnaderna, han sålunda obehörigen förorsakar; alltså och då ifrågaställa författning likväl befriar gäldenär ifrån skyldigheten att godtgöra den ökade kostnad, som uppkommer genom utverkande af en så beskaffad vilkorlig utmätnings-resolution, som Lag-Utskottets Betänkande, A/.o 33. ö berörde författning medgifver, derest han vid delgifvandet af resolutionen emot krafvet gör invändning, ändå att han slutligen varder ålagd detsamma betala; finner Utskottet, lika med motionären, att en förändring af författningen i denna del är behöflig.
Men ehuru Utskottet i sä måtto biträder motionären, kan dock Utskottet ej understödja hans förslag, att gäldenären i ornförmälda händelse, utom full ersättningsskyldighet, måtte ådömas enahanda ansvar, som den, hvilken nekar sin hand och förskrifning samt varder funnen med osanning.
Ett sådant förnekande innefattar nemligen en högre grad af oredlighet och är för allmänna säkerheten af vådligare art, än bestridandet af de skulder, hvilkas betalning gäldenären icke skriftligen sig åtagit; och anser Utskottet det ej eller vara lämpligt att i författningen införa ett ovilkorligt stadgande om gäldenärens ifrågaställa ersättningsskyldighet.
Då densamma alltid måste komma att pröfvas efter de allmänna grunder, som lagen angifver för bedömande, om och huruvida en dylik skyldighet bör i lagsöknings- och rättegångsmål åläggas, tror Utskottet en föreskrift härom i författningen vara öfverflödig.
Det åsyftade ändamålet vinnes bäst derigenom, att den, som slutligen har att bestämma ersättningsskyldigheten, göres oförhindrad att härutinnan följa berörda grunder, och derföre erfordras blott, att stadgandet om gäldenärens befrielse från de ökade kostnader, som genom den vil— korliga utmätnings-resolutionen uppkomma, ur författningen utgår.
I följd häraf får Utskottet vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, att sista momentet i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, angående vilkorliga utmätnings-resolutioner, hvilket lyder sålunda: väfvensom ett sådant behandlingssätt icke i något fall, och således ej eller i den händelse, att gäldenär emot krafvet gör invändning och målet förthy kommer att fortgå, pä sätt eljest är i allmänhet föreskrifvet, må för gäldenär medföra någon ökad kostnad utöfver den, som skolat uppstå, derest ofvanberörda utmätnings-resolulion icke varit gifven», upphört att vara gällande.
Ank. till Exp. Utsk. den 14 Mars, kl. 11 f. id. Betänkande, i anledning af vackt motion om en revision af äldre lagar och författningar.
Uti ett bos hederv.
Bondeståndet ingifvet memorial har riksdagsfullmäktigen Olof Pehrsson från Blekinge yrkat, att Lag-utskottet måtte anmodas verkställa 6 Lag-VIslottets Betänkande, N:o 33. en revision af äldre lagar och författningar, som antingen fallit i glömska eller stå i strid med nu gällande regering slagar samt derefter föreslå hvad Utskottet i saken finner tjenligt; med hemställan derjemte, för den händelse att Utskottets tid är otillräcklig för en sådan revision, att en serskild kommitté måtte för ändamålet tillsättas eller ock uppdraget öfverlemnas åt Lagberedningen, dock endast i det fall, att Rikets Ständers Justitie-ombudsman ej medhinner att fullgöra samma uppdrag.
I anledning af detta till Lag-utskottets yttrande hänskjutna memorial, får Utskottet förklara, att Utskottet anser den åtgärd, motionären af detsamma äskat, icke ligga inom gränsen för dess i grundlagen utstakade verkningskrets.
Jemlikt Riksdagsordningens 33 § är nemligen Lag-utskottets bestämmelse, att granska och utarbeta till Utskottet remitterade förslag till stiftande, ändring, förklaring eller upphäfvande af allmän Civil-, Criminal- och Kyrkolag; men att härunder ej kan begripas en förpligtelse att utan bestämdt angifvet ändamål eller närmare anvisning uppleta och revidera alla äldre lagar och författningar, lärer ej behöfva sägas.
Om emellertid motionärens syftemål är, att de lagar, som kunna fallit i glömska, måtte i kraft och verksamhet återställas eller, om de finnas utan nytta, upphäfvas, samt att de, hvilka ej stå i förening med antagna regeringslagar, må varda rättade eller till all verkan undanröjde; så torde någon ytterligare åtgärd för syftemålets vinnande ej vara lämplig, sedan Rikets Ständer i 20 § af Instruktionen för dess Justitie-ombudsman ålagt honom att anmärka och hos Rikets Ständer anmäla sådana lagar och författningar; och det är på dessa grunder, som Utskottet vördsamt tillstyrker, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Ank. till Exp. Utsk. den 16 Mars, k|.
Förordningen den 9 Maj 1836 och den 20 November 1845 i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva.
Riksdagsfullmäktige Lars Pettersson och Erik Mallmin från Westerås
Län hafva i memorial, som Hederv.
Bondeståndet till Lagutskottets utlåtande öfver - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 34. 7 lemnat, anfört att, ehuru syftemålet med ofvanberörde Kongl. Förordning af den 9 Maj 1835 var godt, visade det sig likväl snart, att man derigenom hade öppnat ett vidsträcktare fält för bedrägerier, än som tillförene funnits.
En allmän klagan öfver de missbruk och svekfulla handlingar, som, under skydd af samma författning, ägde rum samt äfven den osäkerhet i allmänna krediten, som deraf var en följd, uppmanade jemväl inom lä år lagstiftaren att söka förekomma dessa författningens menliga verkningar; och för sådant ändamål utkom Kongl. Förordningen den 20 November 1845.
Men erfarenheten skall emellertid nogsamt ådagalagt, att detta lagstiftarens bemödande varit förgäfves, emedan möjligheten för mindre redlige gäldenärer att genom svekfulla afhandlingar undandraga sin egendom från utmatning ännu qvarstår.
I anledning häraf oeh då ändamålet ej synes kunna uppnås genom några ytterligare föreskrifter eller tillägg, hafva Lars Pettersson och Erik Mallmin föreslagit, att ifrågavarande Kongl. Förordningar måtte upphäfvas, sä att ett upprättadt köpekontrakt om lösegendom ej må hindra utmätning af samma egendom, utan att härutinnan måtte förfaras på sätt skett före utfärdandet af 1835 års omförmälta författning.
Vid lörehafvandet af detta memorial har Utskottet inhemtat, hurusom de stadganden, hvilka före berörde författning i omförmälde hänseende tjenat till efterlefnad, innefattas i 7 kap.
Utsökningsbalken, som förmår, att annan mans gods, som finnes i bo, der utmätning sker, ej får tagas, samt att, i händelse tvist uppkommer om det, som undantagas bör, Konungens Befallningshafvande skall skjuta saken under domarens pröfning och emellertid sätta godset i qvarstad.
I)å likväl lagen, för giltigheten af ett köpaftal om lösegendom, icke fordrar hvarken egendomens öfverlemnande till köparen eller annan bevisning än säljares och köpares ömsesidiga samtycke, hade mindre redliga gäldenärer ett gynnsamt tillfälle att genom föregifna köp draga egendomen undan utmätning för deras skulder.
Svekfulla tillställningar af denna art blefvo ock allt mer och mer allmänna; och detta förhållande gaf anledning till Kongl.
Förordningen den 9 Maj 1835, hvarmed åsyftades att föreskrifva sådan form och offentlighet å köp om lös egendom, som qvarblef i säljarens vård, att dels några olägenheter af antidaterade köpeafhandlingar ej skulle vara att befara, dels ock den, som innehade lös egendom, den han till annan afyttrat, ej skulle kunna genom sådana skenbara tillgångar bereda sig en kredit, som han icke förvärfvat, derest borgenären egt tillfälle att förvissa sig om rätta förhållandet.
Ändamålet var dock härmed icke vunnet.
Erfarenheten ådagalade deremot, att de missbruk, som till författningen gifvit anledning, snarare deraf befordrats, ty utvägarne för oredlige gäldenärer att, genom svekfulla afhandlingar, kränka borgenärers rätt eiler gynna 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 34. en borgenär på andras bekostnad, kunde nu beträdas under skydd af samma formaliteter, som varit ämnade att tillstänga eller åtminstone försvåra dem.
Följden var äfven den, att Rikets Ständer, fem år efter författningens tillkomst, beslutade dess upphäfvande, men att i sammanhang dermed införa åtskilliga bestämmelser i annan syftning, till förekommande af ifrågavarande missbruk.
Härom upprättade lagförslag vann dock icke Kongl. Maj:ts nådiga bifall; och saken förblef således oförändrad.
Några års ytterligare erfarenhet af författningens menliga verkningar uppenbarade emellertid i en högre grad nödvändigheten af lagstiftarens mellankomst, hvilket föranledde frågans återupptagande vid sista riksmöte inom samtlige Riksstånden.
Men härvid sökte två motsatta åsigter att göra sig gällande, 'dera ena, att med bibehållande af Kongl.
Förordningen den 9
Maj 1835 utfinna ytterligare bestämmelser och föreskrifter i enahanda syftning, som de, samma författning meddelar till förekommande af bedrägliga och svekfulla aftal utaf nu ifrågaställde art, och den andra, att, med författningens upphäfvande, om möjligt genom andra stadganden afhjelpa den brist, som i denna del vidlåder 1754 års lag; och den förra åsigten blef den segrande.
Man kunde icke lemna åsido hurusom omförmälte köpeafhandlingar småningom blifvit ett allt vigtigare hjelpmedel för erhållande af kredit bland de mindre bemedlade personer, hvilka ej egde annan tillgång än den lösegendom de för sitt dagliga bruk sjelfva behöfde.
Då nemligen pantsättning skulle medföra nödvändigheten att till borgenärer öfverlemna egendomen; hade en annan utväg derföre blifvit begagnad eller den, att ställa förhandlingarne i form af köp, med dervid på god tro å ömse sidor förenadt vilkor, att gäldenären vid skuldens betalning skulle återfå eganderätten till egendomen, den der emellertid fick förblifva i dennes vård.
Således blef frågan icke att hindra ett ärligt bruk af förevarande köp, utan att i lagen inlägga sådana kontroller, som ej allenast i möjligaste måtto förekommo de öfverklagade missbruken, utan äfven betogo innehafvaren af en betydlig, men i hemlighet grundad lösegendom, tillfället att tillnarra sig en kredit, den han icke förtjenar.
I förenlighet med denna grundsats öfverenskommo ock Rikets Ständer om den lag, som innefattas i Kongl. Förordningen den 20 November 1845 och som, med bibehållande af principen i 1835 års författning, föreskref en större offentlighet af lösöreköp, samt i öfrigt meddelade sådana bestämmelser, hvilka borde afvärja ett bedrägligt användande deraf.
Om man, efter denna öfverblick af lagstiftningens utbildning i förevarande ämne, deri söker en ledning för svaret på den af motionärerne uppkastade frågan, om lämpligheten att, med upphäfvande af hvad åren 1835 och 1845 blifvit - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 34. 9 vit i iimnet stadgadt, åter försätta lagstiftningen på den punkt, den förut innehade, eller huruvida de enkla bestämmelser, som 1734 års lag i denna del innefattar, nu mera kunna anses tillfvllestgörande, lärer detta svar ej kunna blifva annat än nekande.
Det är visserligen obestridligt att 1835 års författning, då den fordrade en skriftlig handling för giltigheten af ett köpaftal om lös egendom, gjorde en afvikelse från en i lagstiftningen antagen grundsats; men nödvändigheten af denna afvikelse synes bekräftad i de förhållanden, som ofvan blifvit antydda.
Saken kan nemligen nu mera icke ensamt betraktas ur en juridisk synpunkt, utan måste äfven skärskådas ur en allmännare; och ser man derpå, torde en återgång från den år 1835 beträdda banan icke låta sig göra.
Att de genom 1845 års författning föreskrifne ytterligare formaliteter och bestämmelser till förekommande af svekfulla köpaftal och desammas missbrukande, varit otillräcklige för ändamålet, hafva motionärerne väl påstått; men, enligt den kännedom Utskottet sökt sig förskaffa, lära anledningarne till klagan härutinnan i betydlig mån i allmänhet försvunnit.
Att helt och hållet hindra alla missbruk är emellertid icke möjligt.
Såsom ostridigt kan dock antagas att, derest motionärens syftemål vunnes, ett vidsträcktare fält för bedrägerier lemnades den oredlige, än som under nu varande förhållanden kan ega rum; och det är på dessa grunder som Utskottet vördsamt tillstyrker, att ifrågavarande motion icke måtte vinna Rikets Ständers bifall.
Stockholm den 16 Mars 1848. lith lill B.
7 Sam . 1 Afd. 11 Hä/t. 2 STOCKHOLM, TRYCKT HOS L. J. HJERTA, 18J8.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o *5.
1 JIS 35 Ank. till Exp.-TJtsk den 4 April, kl. 10 f. m.
Belänkande, i anledning af väckta motioner om ändring af 2 § samt upphäjvande af 5 och 6 i 2 Kap.
Giftermålsbalken, angående deni, som äktenskap med hvarannan ej hygga må.
Uti serskilde lios höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt hederv.
Bonde ståndet ingifna Memorial har blifvit föreslaget: a) af herr friherre Cederström, A. och riksdagsfu 11 mäkligen Pehr Nilsson från Christianstads län_, att skyldeman ä sidone, utom sj^skon, må, med Konungens lof, få med hvarandra ingå äktenskap, och att 2 § i Giftermålsbalkens 2 kap. således måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”1 äktenskap å sidone må man ej taga till hustru sin syster, och ej, utan Konungen gifver der lof till, sin broders eller systers dotter, eller deras affödo, faders eller moders syster, faderfaders syster eller moderfaders syster, fadermodets eller modermoders syster, och så vidare;” och h) af riksdagsfullmäktige!! P. Bergström från Skaraborgs län, alt rättigheten att ingå giftermål i svågerlag å sidone, såsom med sin broders, brodersons eller systersons enka, och i andra svågerlaget, eller med sin hustrus stjufmoder, sin stjuffaders enka, eller sin stjufsons eller sljufsons sons enka, måtte ovilkorligen medgifvas och således ej vidare bero på Konungens tillstånd, på sätt stadgas i 5 och 6 §§ af ofvanberörde kapitel och balk, efter den lydelse dessa lagrum erhållit genom Kongl, förordningen den 10 April 1810.
Till stöd för förstnämnda förslag hafva motionärerne åberopat, att ej allenast i Norrige, utan ock i flere andra länder ega alla i skyldskap å sidone, med undantag af syskon, att sinsemellan bygga äktenskap, äfvensom att föregående regeringar här i landet, skola tillåtit personer i sådan skyldskap alt taga hvarannan till äkta; hvarjemte F.
Bergström såsom skäl för sin framställning andragit, det stadgandet, att Konungens lof erfordras för rättigheten alt ingå giftermål i förenämnda svågerlag, vore dels orimligt, emedan, om sådant stod i strid med Guds lag, verldslig makt ej kunde dertill lenina bifall, hvaremot denna makt ej egde förbjuda omförmälda giftermål, derest de af den gudomliga lagen tillåtas; dels ock ändamålslöst, enär Bih. Ull R.
Prof. 1847 4 1848, 7 Sami. t Afd. 12 Baft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 35. erfarenheten skall ådagalagt, alt ingåendet af äktenskap emellan besvågrade personer aldrig förnekas, så framt kontrahenterne i öfrigf, enligt lag, äro behörige alt träda i gifte.
Dessa till Lag-ulskotlels behandling remitterade framställningar har Utskottet i ett sammanhang under öfverläggning förehaft; och får nu Utskottet deröfver sitt utlåtande afgifva.
Då möjligheten och exemplet af könsförbindelser emellan närmare anförvandter skulle hafva ett menligt inflytande på uppfostran oell sedlighet, och då det således hvarken vore Staten värdigt eller med dess sanna väl öfverensstämmande att lemna sådane personer frihet att med hvarannan ingå äktenskap, hafva jemväl borgerliga Jagarne utmärkt vissa skyld- och svägerskapsleder, inom hvilka äktenskap antingen ovilkorligen förbjudas eller ock af Slaten, ulan serskild tillåtelse, icke erkännas.
I denna del innefattade emellertid fordna lagstiftningar större inskränkningar, än som i de senare förekomma.
Uti äldre tider, då hvarje familj utgjorde eLt hell, då ett förtroligare och närmare umgänge emellan en slägts alla medlemmar egde rum, var äfven en större försigtighet i omförmälda hänseende nödig.
Men liderna förändrades, slägterna spriddes och banden kunde i sammanhang dermed småningom lossas.
Man finnér således, hurusom äktenskapsförbindelser varit ovilkorligen förbjudne i skyldskap emellan till och med syskonebarn intill dess Kongl, förordningen den 30
December 1680 öppnade tillfället för desse att med Kongl. Maj:ts serskilda tillstånd kunna få ingå äktenskap.
Och med denna dispensationsrätt för syskonebarn bibehölios i 1734 års lag öfrige dittills gällande ovilkorliga lörbud emot giftermål emellan ej allenast öfrige närskylde, än ock personer i rätt ned- och uppstigande svågerlag, i svågerlag å sidone och i andra svågerlaget.
1810 års lagstiftare ansågo sig emellertid ytterligare kunna lossa på banden.
Det ovilkorliga förbudet emot äktenskap i svågerlag å sidone och i andra svågerlaget förvandlades derföre tili el t vilkorligt; och i enlighet med Rikels sist församlade Ständers beslut,, bar Kongl.
Majrt förklarat, att serskildt tillstånd nu mera icke erfordras för syskonebarns giftermål, efter det likväl frågan derom vid flera riksmöten varit å bane.
Häraf inhemtas., med hvilken varsamhet lagstiftaren i förevarande ämne gått till väga; och den synes jemväl vara af yttersla vigt, då fråga är om lagar, som hafva till föremål alt bevara siägtets sedliga renhet och som ostridigt utöfvat ett djupt inflytande på folkets moraliska tänkesätt.
Väsendtlig skillnad förefinnes ock i förhållandet emellan de personer Lag-Utskottets Betänkande, N:o 35. 3 lill hvilka det ovilkorliga förbudet sig sträcker, oell dem, hvilkas förening v il kori ig t v is blifvit tillåten.
Till de förra höra nemligen de, som äro i skyldskap å sidone eller broder och hans broders eller systers dotter och så vidare; och i afseende å dem torde äfven den af Utskottet ofvan antydda grund för lagstiftningen i denna del hafva sin största tillämplighet.