Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Målen komma ock, der lagskipningen brister, att växa till sådan mängd, ett öfverdrifvet antal medlemmar af Högsta Domstolen erfordras, emedan ovissheten om sakernas utgång uppmuntra parter, å ömse sidor, att i det yttersta försöka sin lycka.
Alldeles kunna olika beslut icke förekommas, emedan döden, om ingen annan, gör förändringar i domare-personalen, med hvilka skiljaktighet i meningar vanligen följer.
I vår Högsta
Domstol inträffar hon dessutom ofta nog, genom det täta ombytet af tjenstgörande ledamöter.
Men ännu menligare skulle skiljaktigheterne blifva, om Domstolen fördelades, och hvarje Afdelning finge sysselsätta sig med samma slags mål.
För att undvika olägenheterne af en Högsta
Domstols fördelning, har man väsendteligen begagnat tvänne utvägar, antingen 1:0 att försvåra fullföljden till högre eller högsta
Rätt af vissa ringare ärenden, eller ock 2:0 att fördela Högsta Domstolens göromål efter deras beskaffenhet, så att den ena Afdelningen sysselsattes endast med brottmål, och den andra med tvistemål allena, eller blott med vissa slag af någotdera.
Skulle den förra utvägen, å hvars begagnande vår lag redan gifver några föredömen, icke vara ytterligare användbar oell tillfyllestgörande, serdeles i tvistemål, för hvilkas pröfning i Sverige vanligen finnas fyra instantier, under det att man i andra länder anser trenne vara nog?
— Är ej, bland andra förväntade fördelar, af den tillämnade nya brottmåls-lagstiftningen, äfven att påräkna den väsendtligasle, nemligen brottens förminskning?
eller är motsatsen att befara och fördenskull behöfligt att förbereda tillgång på flere domare?
Ingendera af dessa frågor är af Högsta Domstolen utredd; öfver ingen af dem har hon gifvit sin mening tillkänna, och då svaren ej heller äro att finna i bevekelsegrunderna för den Kongl. Propositionen, hvad skall Constitutions-Ulskottets Utlåtande, A.-o ig. 7 elen enskilde Riksdagsmannen kunna med säkerhet tillstyrka?
Det lättaste medlet, nemligen att öka ledamöternas antal, är föreslaget; men hvilken trygghet äger man, att det blifver tillräckligt?
Jag anser motsatsen snarare trolig, om
Domstolens fördelning ej göres efter målens olika beskaffenhet.
Den kunde, om brottmålen äro färre, eller taga mindre tid än tvistemålen, möjeligen göras på det sältet, att alla de förra och vissa af de sednare föredroges blott på den ena Afdelningen, men aldrig samma slag på begge Afdelningarne.
All föreskrift härom fattas emedlertid. 3.
När ändring i grundlagen skulle göras, har man ej fästat uppmärksamhet vid det mindre formenliga, att låta mål i Högsta Domstolen af göras af minst Fp ra och högst Atta ledamöter. 22 §.
Regeringsformen säger: ”Uti Högsta
Domstolen kunna ringare mål pröfvas och afgörasaffem ledamöter, så ock af fyra, der alla fyra äro om slutet ense.
Om tre stadnat emot en, så är det alldeles likgiltigt, om den femte tillkommer; ty hans röst, på hvilkendera sidan hon faller, förändrar icke domslutet.
Hafva deremot två stadnat emot två: så är den femte, som tillkallas, allena afgörande.
Blifver målet så fullständigt utredt för honom allena, som för de fyra, när det först föredrogs? och Aven» tillkallar eller äger utvälja honom bland de åtta?
Äro en b vars meningar, såsom vanligt bland gamla kamrater, någorledes kända på förhand, så beror sakens utgång på den, som äger utvälja den femte.
Är denne åter på förhand bestämd, efter någon viss ordning, så beror utgången på en lyckträff.
Om sådant må föredragas i lägre instantier: så torde det likväl icke böra fortfara i den högsta, utan fem ledamöters närvaro ovilkorligen fordras.
Tillgång å detta antal erhölles ock, utan att Domstolens medlemmar i det hela behöfde ökas, om med detsamma förklarades, att flere än sju ej finge i pröfningen af något mål deltaga.
Derigenom kunde rösternas lika delning ej inträffa, med mindre någon af de sju alldeles skiljde sig från de sex öfrige. 4- sintalet af Högsta Domstolens ledamöter lemnäs obestämdt, och skulle, för hvarje tillfälle, blifva beroende på löne-anslags beviljande. i Capitlet i §.
Rättegångs-Balken utsätter huru många Nämndemännen i hvarje Härads-Rätt skola vara; och likväl skulle hvarken grundlag elier allmän lag hädanefter bestämma antalet af Högsta Domstolens leda - 8 Constitutions-Utskottets Utlåtande, N.o 1g. möter?
Hafva Konung och Ständer en gäng funnit att denna domstol får och bör arbeta på Afdelningar: så skola väl ledaniöterne, hädanefter såsom hittills, i grundlag till antalet bestämmas.
Är detta gifvet: så är anslagsfrågan äfven afgjord; ty Riksens Ständer kunna, sedan de beslutat en grundlags förändring, sorn medför vissa nya Justitice-Råds tillsättande, icke vägra de medel, som till dessas aflöning erfordras.
Låter man deremot antalet bero på anslagens beviljande, så är hufvudsaken icke afgjord med den nu föreslagna grundlags-förändringen.
Domstolens utvidgning kan, för hvarje gång en ny lön ifrågasättes, förhindras genom anslagens vägran; och den beslutade grundlags-förändringens verkställighet varder beroende på Tre Stånds beslut, eller på den aflagda Sedeln i Förstärkt Ståts-Utskott, tvärtemot andan och bokstaf ven för grundlags stiftande i Sverige. 5.
Hvarken grundlag, såsom hittills, eller ens med säkerhet allmän lag, utan möjligen särskildta stadganden, komme hädanefter att bestämma, om Nedre Justitia?- Revisionen, eller någon annan, skall bereda Justitia?-Ärenden till föredragning och afgörande i Högsta Domstolen.
Är Justitife-Revisionen öfverflödig, så må bon kunna ur verkligheten och grundlagen försvinna.
Men huru kan någon, som ej varit medlem deraf, eller af Högsta Domstolen, härom fälla ett tillförlitligt omdöme, när denne tiger?
Enligt 1809 års grundlag, sådan han var i sitt ursprungliga skick, funnos tvänne Beredningar, den så kallade Allmänna för Stats-Rådet och Justiliae-Revisionen för Högsta Domstolen.
Den förra upphäfdes vid sista Riksdag, oaktadt gamla embetsmäns gensägelse.
Utan tvifvel är det bristen på benne, som nu torde hafva föranledt förslaget att från StatsRådet till Högsta Domstolen afsöndra någon del af de så kallade Besvärsmålen.
Om den ena Beredningens afskaflande slog så illa ut, månne tidepunkten är inne, att, just då man söker ersätta henne, föreslå den andras uteslutande ur grundlagen , hvaraf hennes upphörande möjligen följer?
Men om hon blott bör förändras, månne hennes åtgärder, hvaribland vissa domare-befattningar, såsom parters muntliga förhör m. m., för närvarande ingå, böra göras oberoende af Riksens Ständers lagstiftande medverkan, och kunna genom serskild stadga af Konungen allena, lika med ekonomiska föreskrifter, bestämmas?
Eller månne Högsta Domstolen skulle sjelf öfvertaga dessa förberedelser?
Det säges icke, och skulle, om det skedde, utan tvifvel Constitutions-Utskottets Utlåtandej N'.o 1g, 9 tvifvel onödigtvis borttaga en del af den tid, som genom Domstolens utvidgning borde vinnas. 6.
Domstolens utvidgning förklaras åsyfta afsöndring från Konungens pröfning i Stats-Rådet af vissa dithörande mål, utan att något gr undtags stadgande föreslås, till bestämmande aj den inskränkning i Konungamagten, som deraf blefve en följd.
Denna hufvudsak nämnes endast bland bevekelsegrunderne, i förbigående, oell på ett sätt (”om Konungen så för godt finnér”), sora skulle det bero på Honom allena, att afbända sig någon af de Konungsliga rättigheter, grundlagarne Honom tillägga.
Att detta icke är förhållandet, bevisar t. ex. den vid innevarande
Riksdag afslagna propositionen angående upphörandet af Konungens tvänne röster i Högsta Domstolen.
Deremot invändes måhända, att 8q §.
Regeringsformen väl tillerkänner
Konungen lagstiftande magt i organisations och ekonomiska frågor; men ålägger Honom icke att slutligen afgöra de tvister, som efter derom utfärdade författningar skola pröfvas, samt att Kongl. Förordningen, af den 17 April 1828, angående upphörande af Styrelseverkens domsrätt, i vissa mål, ådagalägger, att Konungen eger, utan grundlagsförändring och Riksens Ständers medverkan, göra sådan afsöndring af ärenden, som nu är i fråga; men grundlagen omtalar i högsta instance endast Konungen i Stats-Rådet och Konungen i Högsta Domstolen.
Hvad som, ej enligt 17 §.
Regerings-formen, hörer tili Konungens domsrätt, hörer följakteligen till Hans afgörande i Stats-Rådet. 1828 års Förordning utfärdades ock, såsom inledningen visar, till följd af Riksens Ständers år 1823 gjorda underdåniga anhållan om en förbättrad organisation af Rikets Styrelseverk, samt efter den omständliga utredning af ämnet, hvilken i flera föregående Comitcer och 2:ne Riksdagars serskildta Utskott egt rum.
Förordningen angick ej heller målens afsöndring från Stats-Rådet till Högsta Domstolen, utan från Styrelse-Verken, eller egentligen från de af ålder så kallade Collegierne till domstolarne.
Man säger måhända, en sådan målens förflyttning i de lägre instantierna leder till samma påföljd i den högsta.
Det torde hända till någon del, men fortfarande gäller i en Öfverdomstol, i Kammar-Rätten, för hesvärshänvisningar till Kongl. Maj:t, att de gifvas till det Departement, hvarifrån den tillämpade författningen utgått, emedan man der häst bör vgta, hvad lagstiftarens mening varit.
Derföre torde ock, om Konungen Dih. lill R.
Prot. 1844, 3 Sami. 8 Haft. 2 10 Constitutions-Utskoltets Utlåtande, N:o 1g. afsäger
Sig de ekonomiska författninga ines tillämpning i Sta Is-Rådet, följden böra blifva, att Han afträder den uteslutande ekonomiska lagstiftningen.
Blott den, som tillämpar författningar, kan rätteligen inse, i hvad nion de gagna eller skada, huru de kringgås samt huru de följagteligen böra rättas och förbättras.
Hvarföre, om ej af detta skäl, höres Högsta Domstolen öfvar lagförändringar?
Det är ej blott de rättsökande, utan hans egna ledamöter, som skulle råka i bryderi om lagarne voro otydliga eller olämpliga.
De ekonomiska författningarnes slutliga tillämpning i StatsRådet är fördenskull ett af de säkraste värn mot fel i deras stiftande, eller förändring.
Om Stals-Rådet befriades från besvärsmålens föredragning, så vore författnings-kunskapens försvinnande ur Stats-Rådet att befara.
Dess ledamöter skulle sakna erforderlig bekantskap med sättet att i ekonomisk lagstiftningsväg rätteligen verkställa Ständers önskningar eller Konungens vilja.
Högsta Domstolen, hvilken bade sig uppdraget att afgöra de besvär, som af ekonomiska författningar föranleddes, torde dervid alltför ofta råka i förlägenhet, med mindre han finge, i anseende till deras stiftande, samma rätt att på förhand yttra,Sig, som Högsta Domstolen redan äger, rörande lagfrågor.
Men det visar ock, att Konungens deltagande i den ekonomiska lagstiftningen borde i samma nion inskränkas.
Månne sådant vore nyttigt för riket?
och äro de vidsträckta följderna genomtänkta?
— I administrativa tvister är ej allenast bättre rätt mellan de tvistande, utan i allmänhet och förnämligast samhällets jördel, det som vid målets afgörande skall tagas i betraktande.
Äro svårigheterne vid blotta verkställigheten nogsamt öfvervägda ?
De egentligen lagfarne embetsmännen hafva i lagski pningen ett så vidsträckt fält för deras verksamhet, att hon helt och hållet plägar deraf upptagas.
Vanligen sakna de derföre tillräcklig kännedom af statsförvaltningsinål, och ännu mera öfning eller vana att handlägga dem.
Hvem minnes icke Hof-Rätts ledamöternas klagan öfver bristande sakkännedom, sedan dem år 1828 ålagts att handlägga åtskilliga Collegii -mål?
Samma förhållande skulle nu förmodligen inträffa med Högsta Domstolens ledamöter.
För de ekonomiska besvärsmålens skuld, hvilka äro så mångfaldiga till deras beskaffenhet, och fordra så olika kunskaper för deras pröfning, måste väl då Högsta
Domstolen ökas med ledamöter från Statsförvaltningens serskilda grenar.
Men månne behandlingen af vigtigare Justitiae-ärenden, mål, som å lif och ära gå, eller röra stora egendomstvister, beroende på de benigaste lagfrågors lösning, skulle vinna på deras afgörande af män, hvilka ej gjort lagfarenhelen till deras hufvudyrke?
Jag belviflar det, likasom jag befarar att Collegii-målen, hvilka ofia Conslilutions-Utskoltets Utlåtande, IV.-o rg, il jiro på annat sätt ömtåliga och vanligen fordra större skyndsamhet än Justilias-ärenden, biefve lidande på de juridiska formaliteternas långsamhet och oböjlighet.
Med ett ord: man skulle snart inse att Collegii-målens afsöndring till en serskild Afdelning eller Myndighet vore det lämpligaste.
Om det skedde så, hade man icke gjort något annat, än återställt den Allmänna Beredningen, men med annat namn och större insigt, emedan lion linge afgörande-rätt.
Vill man åtgärden, så synes det ock vara bättre att utföra henne för sig, än att sammanblanda henne med Högsta
Domstolen, hvarpå begge desse myndigheter otvifvelagtigt biefve lidande.
Hvilka tvister i förvaltningsväg äro mera eller mindre vigtiga?
I domstols-ärenden torde bruket hafva stagat någon regel; men i förvaltningsmål är gränsen icke uppdragen.
Skulle den bero på Högsta Domstolens godtfinnande, eller skulle Stats-UlskoUel kunna, för besparings skull, förklara dem samtelige för att vara af så ringa vigt, aLt blott fem JustitiaeRåd be hofde för deras afgörande aflönas.
Om målens afsöndring från Siats-Rådet vore vigtig, huru långt skulle den sträcka sig?
Konungens Proposition säger: ”någon del af de besvärs”uiål, hvilka för det närvarande afgöras af Konungen i Stats-Rådet, nemligen sådane, som egentligen utgöra rältstvisler.” — Hvilka äro de?
— Alla besvär, till och med i befordringsärenden, serdeles de ecclesiastika, kunna sägas vara tvister om bättre rätt.
Likväl måtte de dock icke böra öfverlemnas till Högsta
Domstolens afgörande, hvarigenom han skulle komma att tillsätta både Kyrkoherdar, Skollärare och Revisorer i KammarRätten, m. fl. ringare civila tjenstemän, och hvilkas befordran beror på Domstolar, Collegier, Consistoriel' och andra myndigheter, öfver hvilkas åtgärder underdåniga besvär kunna anföras.
— Skall afsöndringen gälla alla förvaltningsgrenar eller blott vissa af dem? och i hvad mon?
För att medgifva så genomgripande förändringar i Sveriges Statsförvaltning, borde man veta, bni u långt de sträcka sig, eller hvarom frågan egentligen är.
Innan rättsfrågnrna afsöndrades från Styrelse-verken år 1828, hade hvarje slags mål blifvit för hvarje
Verk upptaget och genomgånget, på sätt serskilda Utskotts Betänkanden sidd. 21—61 m. fl. utvisa.
Nu lemnar den Kongl.
Propositionen ingen utredning, utan slutar tvärtom med den nog vidsträckta förklaringen, alt ”de hinder af grundlag, hvilka nu möta för ifrågavarande ”utvidgning af Högsta Domstolen, kunna lätteligen undanrödja», på ett sätt, "norn ej i någon måtto lägger band på framtida beslut” 12 Constitutions-Vtskoltets Utlåtande, N.-o 19.
Om de Consultativa Stats-Rådens antal ökades från tre till fem, hvilket, i flere hänseenden, torde vara nyttigt, så funnes så många från Departemental-förrättningar lediga Rådgifvare, att desse kunde använda serskild omsorg på de så kallade besvärsmålens förberedande till Konungens pröfning, och all vidare åtgärd i sådant hänseende måhända blefve öfverflödig.
” I denna reservation hafva Grefve Gyldenstolpe, Hr Rääf och Doctor Broman instämt. STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Perg, 1844. Constitutions-Utskottets Udaland c j N.-o 20.
1 N:o 20.
Ank, till Exp.-Utsk. d. 3i Dec., kl. 11 ntidd.
Utlåtande till Riksens Ständer öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående tillägg och ändringar i 6, i5 och 43 4)'Si Regeringsformen.
Jemte Nådigt förklarande, att saknaden uti Regerings-formen af bestämda stadganden i fråga om Departements-chefs-embetes förvaltning genom tillförordnad föredragande, då embetet är ledigt, eller ordinarie
Departements-cbef är hindrad att detsamma utöfva, — äfvensom angående
Deparlements-chefs-befattningarnes fördelning, samt ärendenas . beredning och föredragning, då Konungen går i fält, eller afreser till aflägsnare inrikes orter, eller till Konungariket Norrige, — utgör en brist, som bör, och lätteligen kan, afhjelpas, — har Kongl. Maj:t, uti Nådig Proposition till Riksens Ständer af den 30 sistlidne October, föreslagit dels följande tillägg vid slutet af Regerings formens $ 6.
Ar Departements-chefs-embete ledigt, eller är giltigt hinder för Departements-chef att embetet utföfva, må dertilllförordnas någon annan af StatsRådets Ledamöter.
Förekommer hinder häremot, i afseende på Rådgifmare-befattningen i Commandomål för Arméen eller Flottan, må annan Svensk man med de egenskaper, 4 $ omförmäler, dertill serskildt förordnas ; dels ock, att 15 och 43 §§ i samma Grundlag må förändras till följande lydelse, nemligen : § i5.
Commando-mål, hvarmed förstås sådana, som Konungen, i egenskap af Högste Befälhafvare öfver Krigsmakten till lands och sjös, omedelbarligen besörjer, må Konungen, då Han sjelf förer Riks-styrelsen, afgöra i närvaro af den Rådgifvare för Commando-mål, till hvars föredragning ärendet enligt 6 $ hörer.
Honom åligge, vid ansvar att, då dessa mål beredas, sin mening yttra öfver de företag Konungen besluter, samt att, då hans mening icke med Konungens beslut öfverensstämmer, föra sina yttrade betänkligheter och råd till ett protokoll, hvars riktighet Konungen medelst
Finner nämnde Embetsman dessa företag vara jSik, till R.
Prot. 1-844' 3 Sami., 10 Haft. i 2 Constitutions-Ulskottets Utlåtande, N.o 20. afen vådlig rigtriing eller omfattning, eller grundade på ovissa eller otillräckliga medel att dem utföra, tillstyrke han jemväl, att Konungen ville kalla, till ett Krigs-Råd deröfver, Tvänne eller flere af de närvarande högre militära embetsman; Konungen dock obetaget att å denna, tillstyrkan och, der den bifalles, å Kriks-Rådets till protokoll anförda tankar göra det afseende, Honom godt synés. 43- Går Konungen i fält, eller reser till aflägsnare inrikes orter, eller till Konungariket Norrige, förordne en Regering att föra Styrelsen i de mål, Konungen bestämmer.
Denna Regering skall utgöras af en ordförande, hvartill Kolningen utser en Prins af Sitt hus eller en StatsRåds-ledamot, samt af tre ledamöter utaf Stats-Rådet- Om Departements-chefs-befattningarnes fördelning ibland de Stats-Rädets ledamöter, som i Regeringen deltaga, samt om ärendenas beredning, föredragning och expedierande genom serskilt tillförordnade föredragande, meddele Konungen föreskrift i den instruction, som för Regeringen vid hvarje tillfälle utfärdas.
Med de mål, Konungen dä sjelf afgör, förhålles pä det sätt, sorn 8 § stadgar; Konungen dock obetaget att fördela föredragningen af dessa mål imellan de ledamöter af Stats-Rådet, hvilka Konungen åtfölja, eller ock, der så nödigt finnes, annan Svensk man,, med de egenskaper, som 4 § omförmäler, till föredragande serskilt förordna.
Då, 1 följd af samtlige Ki.ks-Ståndeus under den 9 innevarande månad aflåtne remisser, Gonstitutions-Utskottet åligger att ofver denna Nådiga Proposition till Riksens Ständer afgifva utlåtande, får Utskottet vördsamt anföra: att redan vid 1840 års Riksdag, efter det Statsrådets nya organisation inträdt, fråga väcktes om behofvet af serskildta stadganden, dels rörande vicariers tillfälliga constituerande, när Departements-chefer äro af laga förfall hindrade, dels angående regerings-ärendenas fördelning, beredning och föredragning, när Hans Maj;t Konungen befinner
Sig på resor; men de grundlags-förslag, sorn af nämnde Riksdags Conslitutions-Utskott i detta hänseende framställdes, hafva icke af Riksens Ständer funnits antagliga.
Det är dock af vigt, att
Grundlagens anmärkta ofullständighet för ifrågavarande fall på lämpligt sätt afhjelpes.
Rättighet för Konungen att till vicarierande föredragande tillfälligt förordna äfven andre än ordinarie Statsråds-ledamöter, kan lätteligen blifva erforderlig, icke blott när, vid laga förfall för någon af Krigs-departementens chefer, en mil i tär-person bland de consultative Stats-Råden ej är för vicariatet att tillgå, men äfven och särdeles när, under Konungens resor, ett visst antal Slats-Råds-ledamö - Consliluti ns-Utskottets Utlåtande, N.o 20. 3 ter måste vara att påräkna för den tillförordnade Regeringen, medan andré i och för embetet böra vara Konungen följaktige.
Af 106 § Regeringsformen, som omförmäler äfven ”för tillfälle!, förordnad Föredragande,” synes, att
Föredragande-befattningen kan tillfälligtvis utöfvas af andre än Departements-cheferne; och enär jemväl i öfrigt de af Kongl. Maj:t genom den Nådiga Propositionen föreslagna tillägg och förändringar i Regeringsformen öfverensstämma ej allenast med Statsförfattningens allmänna grunder, utan ock hufvudsakligen med de inom Riks-Stånden under sednaste
Riksmötet rörande detta ämne uttalade åsigter, anser Constitutions-Ulskottet sig böra tillstyrka, att Kongl. Maj:ts högstberörde
Nådiga förslag må af Riksens Ständer i grundlagsenlig ordning antagas.
Häremot har Herr von Hartmansdorff, August, afgifvit följande reservation, hvari Herr Rääf, Leonh. Fr., instämt: ”Ändring i grundlagens nuvarande stadganden synes mig visserligen behöflig för det ändamål, Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition åsyftar; men jag befarar, att det föreslagna sättet icke är det rätta, antingen man betraktar saken, blott i hänseende tili Sverige allena, eller till Norrige därjemte.
Mina betänkligheter äro hufvudsakligen följande: l:o I förslaget göres ej nödigt afseende pä andra Svenska och Norrska grundlags-stadganden, särdeles om de regeringar, sorn skola behandla Svenska och Norrska är ender gemensamt.
Så som 43 § skulle lyda, enligt den Nådiga Propositionen, komtue, under Konungens vistande på resor, eller i fält, och om ingen Prins förordnades till Ordförande, 4 Stats-Råds-ledamöter att behöfvas i Regeringerf.
Ville Konungen under tiden sjelf afgöra några ärender, hvilket i fält eller under långvarigare resor torde böra tagas för gifvet: så måste, enligt 8 § Regerings-Formen, 3 Stats-Råds-ledamöter, utom vederbörande föredragande, åtfölja Konungen.
Med honom skulle, under nyssnämnde förutsättningar, enligt 15 § i Norriges Grundlag och 5 § i Riks-Acten, jemväl följa 3:ne Norrska Stats-Råds-ledamöter.
Icke mindre än 7 sådane höga embetsman måste sålunda varda Hans följeslagare, hvilket både på resor och synnerligen i fält synes blifva mera besvärligt, än gägneligt.
Om nu, under ett fälttåg, det för krigsmagtens förseende med penningar och andra förnödenheter vore behöfligt att, efter krigstheaterns belägenhet på halföns östra eller vestra sida, en gemensam regering nedsattes, antingen i Stockholm 4 Conslitutions-Utskotlets Utlåtande, N.-o 20. eller Christiania, för rikenas gemensamma angelägenheter: så måste särskilda Stats-Råds-ledamöter skickas, i förra fallet från Norrige till Sverige, eller tvärtom i sednare händelsen.
Huru mång-a?
Riks-Acten säger det ej.
Hon omtalar endast, i 5 §, att 3 skola vara hos Konungen från det rike, hvarest Han icke vistas, och i 7 §, att 10 skola vara tillstädes från hvartdera Riket, när ingen Konung finnes.
Den händelsen, att Konungen väl är till, men frånvarande på resor eller i fält, under det att vissa af Rikenas gemensamma ärender skola hemma afgöras, omtalar hon ej.
Om 10 hehöfdes : så måste vi till Norrige, utom de 3 ledamöter, som åtföljde Konungen, skicka 10 andra, eller för jemnlikheten vid afgörandet åtminstone 6, emedan 13 § i Norriges Grundlag fordrar, att dervarande Regering skall, under Konungens frånvaro, bestå af Vice-Konungen eller Ståthållaren och minst 5 Stats-Råds-medlemmar.
Vore då af våra nu befintlige 10, fyra med Konungen och fyra i den serskilda Svenska Regeringen i Stockholm: så måste, utom de 2:ne ordinarie, som öfverblifvit, antingen 8 eller 4 tillförordnade skickas åt Norrige, för att inträda i den gemensamma Svenska och Norrska Regeringen i Christiania.
Konungen med Sig i fält en tillförordnad föredragande, så behöfde blott 7, eller 3 extra Stats-Råd förordnas, och om en Kongl.
Prins vore Ordförande i Sveriges Regering, blott 6 eller 2;ne extra Svenska Stats-Råd skickas åt Norrige jemte de ordinarie.
Men då funnes blott tillförordnade föredragande hos Konungen i fält, hos Sveriges serskilda Regering i Stockholm och hos Rikenas gemensamma i Christiania.
Motsvarande svårigheter skulle drabba Norrmännen, om den gemensamma Regeringen hade sitt säte i Stockholm.
Genom den mängd af extra Stats-Råds-ledamöter, hvilka således hehöfdes, blefve det nödigt att för tillfället dertill förordna flere för Regeringsärenderne främmande personer.
Sådant är betänkligt, om man anser enhet i rådslag och gemensamhet i ansvar vara af någon vigt.