Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan Lag-komitén, hvilken ansett qvinnan, sedan hon fyllt tjugufem år, skicklig att råda öfver sin egendom, hade också såsom följd deraf antagit, “att hon efter denna ålder ej vidare borde stå under förmynderskap i frågor, som anginge bennes person11, samt yttrade, att “föreställningen om en beständig oförmåga hos qvinnan att, i möjlig strid emellan böjelser och förnuft, besegra de förra, och om ett äfven i hennes mognare år fortfarande behof af andras biträde, syntes innefatta ett misskännande af hennes värde och af erfarenhetens verkningar till hennes upplysning.11
Det är nära fyra decennier, sedan dessa ord uttalades af berömde rättslårde, — och de torde icke af en sednare tids erfarenhet vara jäfvade.
Det torde tvärtom kunna antagas, att det friare deltagande i borgerliga yrken, som näringslagstiftningen på sednare åren alltmer öppnat för qvinnan, — rättigheten för henne att vid viss ålder vara myndig, — den nya rigtning, som dessa förhållanden gifvit åt hennes uppfostran och bildning, samt den förändrade samhällsställning, qvinnan sålunda intagit, alltmer vidgat hennes vyer öfver det yttre lifvet och skärpt hennes blick för dess företeelser, så att, för lossande af giftomannarättens band för den till en mognare ålder hunna qvinnan, än mindre tvekan bör förefinnas nu än då Lag-komiténs förslag afgafs.
Och att lossandet af detta band är af den enklaste rättvisa och billighet förestafvadt, lärer än klarare framstå vid en rätt uppfattning af hvad giftomannarätten innebär och af det odiösa i korrektivet emot dess missbruk.
I förra hänseendet är den irring icke sällan spord, att giftomannens yttrande blott vöre ett råd och, såsom sådant, ofta nyttigt, aldrig tryckande.
Men häruti ligger ett misstag.
Ty det lärer väl ej kunna anses för blott ett råd, som man ej eger att utan vidare omständigheter följa eller förkasta.
Sådant innebär något mera, och giftomannens vägran är derföre ock en befallning, ett förbud eller ett veto, — absolut i det fall att domarens mellankomst ej anlitas, men suspensivt i den händelse att process uppstår och giftomannens vägran af domaren ogillas.
Men det är just detta korrektiv eller domarens mellankomst, som, ehuru anlitad icke af qvinnan sjelf, utan af den, hvilken begärt henne till äkta, likväl för den finkänsliga mön är så motbjudande och som väl ofta föranledt en dotter, att heldre uppoffra sitt lifs sällhet än att göra sig sjelf och sin fader till föremål för en rättegång, — och något annat val än emellan begge dessa ytterligheter eger hon icke enligt gällande lag.
Men af hvad nyss blifvit anmärkt följer ock, att ju närmare anförvandt den är, som eger utöfva giftomannarätten, desto svårare är det ock att söka lagens skydd emot dess missbruk och att således, om man eljest anser den tjugufemåriga qvinnan böra befrias från giftomans inseende, det i första rummet är för henne af vigt att erhålla denna frihet från juridiskt tvång af sina närmaste skyldeman.
Det är ock derföre som Utskottet ingalunda kunnat finna lämpligt, Lag-Utskottets Betänkande N:o 33. 3 att, såsom ifrågasatt blifvit, fortfarande förbehålla giftomannarftttens utöfvande åt föräldrar.
En sådan inskränkning vore
OCk en skärande inkonseqvens étnot giftömannarättens här ofvan sist angifna grund; ty hunt skulle öian väl kunna försvara en lag, hvilken proklamerade den tjugufemåriga qviöiian skicklig ätt råda öfver sig sjelf, om föräldrarne äro döda, men sakna denna förmåga, om föräldrarné händelsevis ännu lefva?
— Man åberopar häremot nödvändigheten att upprätthålla familjebandets helgd och pietetsförhållandet mellan föräldrar och bal-n.
Men utom det att gällande lag icke anser detta förhållande rubbas, i händelse den tjuguettårige, ur föräldrarnes bostad utträdde ynglingen gifter sig utan sina föräldrars samtycke, — och enahanda rättighet att utträda ur familjekretsen och tälja sig ett eget hem, som 1734 års lag tillerkände ynglingen af nämnde ålder, tillkommer nu mera jemväl den tjugufemåriga qvinnau, derest hon förklarar sig myndig, — måste tillika erinras, att det sanna förtroendet inom familjen icke upprätthålles genom de borgerliga lagarnes tvång.
En yttre tvångslag lärer icke kunna stärka det inre, etiska bandet familjetnedlcmmarne emellan.
Der åter förhållandena inom familjen äro hvad de böra vara, der lian Ock en fader eller moder vara viss att öfver sin dotters beslut i förevarande hänseende utöfva ett inflytande, vida större än lagen någonsin kan medgifva och hvarifrån någon appel till domstol icke ifrågakommer.
Men der en sådan appel måste gifvas, månne icke dess anlitande omöjliggör eller åtminstone synnerligen försvårar återknytandet af ett brustet familjeband?
Har en dotter ingått äktenskap emot sina föräldrars vilja, och medgifver lagen att denna schism må förblifva obekant för andra än dem sjelfva, så synes en framtida försoning vida lättare att åstadkomma än om föräldrarnes vägran måst öfvervinnas genom skandalen af en rättegång, hvars minsta detaljer måhända i tidningarnes spalter flugit öfver land och rike.
Och att, då rättegångar af detta slag någon gång uppstått, det vanligtvis alltid varit giftömannen som fått orätt, är af erfarenheten vitsordadt, hvaremot erfarenheten sannolikt skulle hafva att framvisa ytterst få fall, då en giftomans vägran varit för efi till mognare ålder hunnen qvinna förmånlig, — om eljest några erfarenhetsrön i detta fall stöde att vinna.
Emellertid och ehuru Utskottet, som med afseende å giftomannarättens ofvan angifna grund icke ansett sig kunna förorda dess upphäfvande i den utsträckning, Herr Friherre Creutz föreslagit, deremot, på redan anförda skäl, funnit sig böra gilla principen i öfrige motionärers förslag, har dock Utskottet trott sig kunna, utan rubbning af den konseqvens, som redan finnes i gällande lag, fortfarande förbehålla åt föräldrar de rättigheter, som i 2 Kap. 10 §, 3 Kap. 10 § och 6 Kap. 1 § Giftermåls-balken omförmälas.
Att dessa rättigheter ej ansetts helt och hållet beroende af giftomannarätten, torde vära uppenbart.
Så tala begge de förstnämnda lagrummen ej om annan frände eller giftoman än fader och moder, och ordställniugen i 3 Kap. 10 § är så omfattande, att den äfven inträffar på enka, ehuru hon eljest är sin egen giftoman.
Och vid en jemförelse af 1 och 3 §§ i 6 Kap. finner man, att den magt att göra mö arflös, som enligt den förra paragrafen tillkommer fader och moder, är vida mer utsträckt och följaktligen måste hvila på en annan grund, än den enahanda magt, som enligt 3 § tillkommer annan giftoman.
— De rättigheter, som Utskottet sålunda ansett böra förbehållas föräldrar, och synnerligen den i 6 Kap. 1 § omförmälda, eller rättigheten att göra en dotter, som gift sig emot deras vilja, arflös, synas i sanning icke vara ringa och böra betaga all fruktan för ifrågavarande reform hos dem, som äfven i den 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 33. borgerliga lagen vilja finna ett uttryck för en dotters pligt att vid giftermåls ingående hemta ledning och råd af sina föräldrar.
För öfrigt anser sig Utskottet böra, i afseende å innehållet af nedanintagna författningsförslag, erinra dels att giftomannarät,tens utöfvande af den tjugofemåriga qvinnan sjelf så mycket mindre hort göras beroende af hennes myndighet, som sådant skulle stå i strid med grunderna i gällande lag, enligt hvilken enka, äfven om hon förklaras omyndig, likväl fortfar att vara sin egen giftoman, och dels att ordställniDgen bort så affattas att den utmärker, det alla en giftomans funktioner, således äfven den, att enligt 8 Kap. Gfiftermåls-Balken upprätta äktenskapsförord, öfvergår på qvinnan sjelf, då hon uppnår sitt tjugufemte år; hemställande alltså Utskottet vördsamt, det Rikets Ständer måtte för sin del besluta en så lydande författning angående ändring i lagens stadganden rörande giftomannarätt: ‘■‘■Med ändring af hvad i lag och särskilda författningar finnes stadgadt angående giftomans inseende öfver mö, förordnas som följer: Ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, stånde ej vidare under giftoman; dock sker härigenom ej någon ändring i hvad lagen i 2 Kap. 10 §, 3 Kap. 10 § och 6 Kap. 1 § Giftermåls-Balken stadgar.“
I sammanhang härmed anser sig Utskottet böra fästa uppmärksamheten, särskildt Ridderskapet och Adelns, å innehållet af 29 punkten i Ridderskapet och Adelns privilegier af den 16 Oktober 1723, hvari stadgas, bland annat, “att ingen son, som icke fyllt sina ett och tjugu år, eller står under sina föräldrars vård, såsom ock icke heller någon dotter af adligt stånd skall efter denna dag drista sig till att inlåta sig i något åktenskapsförbund utan sina föräldrars ja och samtycke-, och att, om fader eller moder äro döde, då tages dertill rätte giftomans råd och samtycke.41 — Hvad sålunda blifvit särskildt för Rid lerskapet och Adeln stadgadt, står dock icke i harmoni med den allmänna lagstiftning i ifrågavarande ämne, som Utskottet, på säl t ofvanberördt är, föreslagit; men denna fråga, såsom varande af privilegii-natur, beror, enligt grundlagen, på bifall af samtlige Riks-Stånden; och Utskottet hemställer alltså vördsamt, det samtlige Riks-Stånden måtte för sin del besluta, att, derest of vanintagna författningsförslag varder af Rikets Ständer bifallet, jemväl ett nytt moment deri införes, af följande lydelse: 44Hvad i 29 punkten af Ridderskapet och Adelns privilegier finnes stadgadt i strid med de i denna Förordning gifna föreskrifter, varder härmed till kraft och verkan upphäfdt.“ Stockholm den 25 April 1863.
Reservationer Lag-Utskottets Betänkande N:o 33.
Af Herr Grefve Sparre, K, med hvilken Herr Domprosten Björling instämt “Då det är en regel i lagstiftningen att man ej bör lagstifta för en ny princip, utan endast i det fall att ett verkligt behof förefinnes; då något behof af förändring i lagstiftningen om giftomannarätt icke, så vidt jag förnummit, gifvit sig allmännare tillkänna; då i allt fall en sådan rubbning, sorn Utskottet föreslagit, af sjelfva de grundvalar, hvarpå den för familjerätten vigtigaste balken af vår gällande lagcodex är byggd, icke i min tanke lämpligen eller utan att förrycka hela systemet kan vidtagas partielt, utan måste, i händelse den skulle finnas nödig, ske i sammanhang med en omarbetning af hela Giftermåls-Balken; så har jag med min röst icke kunnat bidraga till det resultat, hvartill Utskottet kommit, utan finner mig föranlåten att hos Rikets Ständer vördsamt af styrka bifall till ifrågavarande reform, såsom i min tanke hvarken nödig eller nyttig.11 Af Herr Biskop Bring och Herr Doktor Forssell.
Riksdagsfullmägtigen Olof Persson från Gefleborgs län har begärt få antecknadt att han ej i detta ärende deltagit.
Prat. 1862 f 1863. 7 Sami. 1 Afd. 11 Haft. o STOCKHOLM, TBYCKT HOS ISAAC MALCUS, 1863.
Memorial N:o 34.
I Ann. till Exp.-Utak. den 19 Maj 1863, kl. 1 e. m. N:o 34.
Sedan Revisions-sekreteraren C. (x. Strandberg, som i början af riksdagen blifvit af Utskottet till Sekreterare antagen, nu mera, i anseende till annat honom af Regeringen anförtrodt uppdrag, förklarat sig förhindrad alt med Sekreterare-befattningen hos Utskottet fortfara i vidsträcktare mån än att afsluta uppsättandet af det utaf Utskottet redan beslutade Betänkande öfver Kongl. Maj:ts Proposition med förslag till ny Straff-lag, hvilket ansetts kunna inträffa under loppet af denna månad, äfvensom tillse expedierandet deraf, hvartill jemväl hörer inseende öfver tryckningen af den utaf Utskottet föreslagna lagtext; så får Utskottet, som, för att vara oförhindradt att under tiden företaga behandlingen af andra ärenden, denna dag till Sekreterare antagit annan person, hos Rikets Ständer vördsamt anhålla, alt förutom det arfvode för en Sekreterare, som redan blifvit af Rikets Ständer Lag-Utskottet beviljadt, ett Sekreter ar e-arfvode till lika belopp mätte varda stäldt till Utskottets disposition att utgå frän och med denna dag intilldess Utskottets Betänkande öfver Kongl. Maj:ts nådiga Proposition med förslag till ny Straff-lag blifvit till Riks-Ständen expedieradt.
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami 1 Afd. 12 Höft. 1 STOCKHOLM, tryckt hos N.
Marcus, 1865.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 35 1 i\:o 35.
Auli. lill Exp.-Ulsk. den 10 Juni 18G3, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning aj dels Kongl. Majis nådiga Proposition med Jörslag till ny Straff-Lag, dels och enskilda motioner rörande b rottmålsl ags t ij i n ing e n.
Samtlige Riks-Stånden hafva till Lag-Utskottet öfverlemnat omförmälda nådiga Proposition, hvilken, jemte det dervid fogade förslag, redan blifvit i tryck bland Riks-Ståndens ledamöter utdelad.
Derjemte har Utskottet erhållit del ej mindre af de i Stats-Rådet och Högste Domstolen i ämnet hållna protokoll, än äfven af de yttranden, hvartill förslaget gifvit anledning inom Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden.
Och har, i sammanhang med pröfningen af denna fråga, Utskottet jemväl till behandling företagit åtskilliga af enskilde motionärer inom brottmålslagstiftningens område väckta och till Utskottet remitterade förslag, för hvilka här nedan närmare skall redogöras.
För den nya brottmålslag, hvars antagande sålunda blifvit af Kongl. Majit föreslaget, har väg redan blifvit banad genom de flera genomgripande förändringar inom kriminal-lagstiftningen, som under sednaste decennium af Konung och Ständer beslutats.
Af de 61 kapitel, hvaraf Missgernings-Balken i 1734 års lag ursprungligen bestod, äro redan ej mindre än 27, hvaribland några af de vigtigaste, helt och hållet upphäfda; och i flera af de öfriga hafva under tidernas lopp väsend t liga förändringar blifvit vidtagna.
Det äldre straffsystemet är ej blott brutet i sina grundvalar: det är redan så godt som undanträugdt af ett nytt, som uppvuxit vid dess sida och om hvars företräden erfarenheten redan lemnat. tillförlitliga vitsord.
Ofvergången till en helt ny brottmålslag är derföre numera icke förenad med några vådligare rubbningar: det bör icke skäligen kunna hos någon uppstå tvekan att ur denna del af vår lagstiftning utplåna de få, ännu återstående spåren af ett redan genomgånget kulturstadium.
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami.
I Å/d. 13 Haft. 1 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
Ser man på den del af 1734 års lag, som innehöll den egentliga strafflagen, eller Missgernings- och Straff-Bal k arna, så är den visserligen för en sednare tids civilisation i hög grad stötande genom den mängd af affliktiva kroppsstraff, som der möta på hvarje blad.
Men bedömer man, som sig bör, en historisk företeelse efter dess egen tids måttstock, så tinner man att denna strafflag i humanitet ingalunda stod efter, utan tvärtom framfor nästan hela det öfriga Europas kriminallagar, likasom densamma, i jemförelse med den äldre svenska kriminal-lagstiftningen, var ett vigtigt steg framåt.
Förmildrade seder och en högre kulturutveckling åtföljas dock alltid af mer eller mindre genomgripande förändringar i brottmålslagarna; och det var en Svensk Konung förbehållet att icke allenast kraftigt bidraga till nationens intellektuela utveckling, utan äfven sjelf taga initiativet till den mest genomgripande reform i vår kriminal-lagstiftning, som egt rum under hela det århundrade, som följde näst efter 1734.
Vid en återblick på utvecklingen af denna lagstiftning kan Gustaf den lILs namn icke utan orättvisa förbigås, Yäl voro stundom hans åsigter härutinnan för mycket framom sin tid för att kunna i allo genomföras.
Så t. ex. i fråga om dödsstraffet, hvartill Utskottet här nedan återkommer.
Men Kongl. Förordningen den 20
Januari 1779 är dock tillräckligt märklig för att göra epok i vår brottmålslagstiftnings historia.
Icke allenast att den innebar en i förhållande till tiden ganska omfattande och genomgripande reform: don uppmärksamme granskaren skönjer der äfven lätt de första dragen af ett straffsystem, som det blef en sednare tid förbehållet att fullständigt utbilda.
Genom nämnda Förordning upphäfdes straffet för trolldom, — dödsstraffen inskränktes, — den juridiska presumtionen om barnamord mot qvinna, som födt oäkta foster och lagt det å lön, borttogs, — påföljden af ärans förlust afskaffades för vissa brott, — och frihetsstraffet, högst sparsamt användt af 1734 års lagstiftare, vann en utsträckt tillämpning.
Under det sista stormigare skiftet af nämnde Konungs regering fick fortsättningen af den påbörjade lagförbättringen stå tillbaka, fastän cn sådan fortsättning visserligen varit påkallad af den bildningsgrad, hvartill nationen blifvit höjd.
Icke heller sjmes någon uppmärksamhet deråt blifvit, egnad under det derpå följande tidskiftet intill regementsförändringen år 1809.
Ty såsom något synnerligt steg till kriminallagarnas förbättring lärer man svårligen kunna anse Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, hvarigenom, bland annat, den sedermera så förhatliga kyrkoplikten vann ytterligare stadga och utveckling.
Men 1809 års
Ständer fästade genast sin uppmärksamhet å behofvet af ytterligare reformer på detta lagstiftningsområde, och anböllo hos Kongl. Maj:t om nedsättande af en Komité för ändamålet.
En sådan Komité förordnades ock år 1811, och uti underdånigt betänkande hemställde komiterade, om ej flere af gällande straffarter, synnerligast spö och ris, borde såsom ändamåls vidriga försvinna och kroppsstraffen i allmänhet utbytas emot fängelse, arbets- och korrektionsstraff, hvilka voro använda hos Europas mest upplysta folk.
Detta förslag godkändes af Kongl. Maj:t och blef af honom öfverlemnadt till Rikets år 1815 församlade Ständer, hvilka jemväl uttalade sitt gillande af detsamma.
Lag-ki mitéen fortsatte derföre sitt arbete på redan angifna grundval eller det så kallade penitentiärsystemet.
Sorn bekant är, sönderfaller detta system i två underafdelningar, det äldre eller Auburnska, så benämnd! efter straffanstalten vid Auburn i Nordamerikanska Staten Newyork, och det yngre eller Philadelphiska, som fått sitt namn efter straffanstalten i Philadelphia i Pennsylvanien.
Det förra fordrade såsom hufvuavilkor dels fångarnas inneslutande hvar i sin cell nattetid, dels ock sträng tyst - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 3 nåd under gemensamt arbete om dagen.
Det sednare åter, hvilket icke räknar sin ålder längre tillbaka än från slutet af år 1829, hvilade på principen af fångarnas fullständiga afskiljande från hvarandra både dag och natt.
Af dessa systemer var endast det Auburnska mer allmänt kändt, då Lag-komitéens arbete fortgick, och på detta var ock bygdt det förslag till kriminallag, som, under benämning- Straffbalk, Lag-komitéen år 1832 från trycket utgaf och som. efter ytterligare undergången revision af samma Komité, allmängjordes år 1839.'
I detta föi-slag voro endast fyra straffarter upptagna, nemligen enkelt dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter.
Förslaget granskades sistnämnda år af Högste
Domstolen, som, jemte framställande af åtskilliga detaljanmärkningar, tillika hemställde, att det under tiden mer utbredda och bepröfvade Philadelphia-systemet måtte, i stället för det Auburnska, läggas till grund för en blifvande ny Strafflag.
Emellertid blefvo, i följd af Rikets Ständers beslut och Konungens sanktion, särskilda författningar utfärdade den 10 Juni 1811, hvarigenom dels alla qvalificerade dödsstraff afskaffades dels förbjöds att, i brist af tillgång hos sakfälld person till böter, dessa finge förvandlas till spö- eller ris-straff, dels ock i vissa andra fall inskränkning skedde i användandet af sistnämnde straffarter.
Rikets Ständer hemställde jemväl vid riksmötet 1810—1811, det Kongl. Majit måtte, innan Lag-komitéens förslag till slutlig pröfning förekom, förordna en Beredning att ytterligare öfverse och jemka förslaget.
En sådan Beredning blef ock tillsatt och afgaf år 1811 ett förslag till strafflag, upptagande endast tre straffarter, nemligen dödsstraff, fängelse, antingen i gemensamt rum eller i enrum, och böter.
Detta förslag, som sålunda icke var uteslutande bygdt hvarken på det ena eller andra af förutnämnda straffsystemer, blef, efter åtskilliga smärre af ‘Kongl.
Maj: t deri beslutade afvikelser, genom Kongl.
Proposition framlagdt för Rikets Ständer vid riksmötet 1811—1815.
Dervid kunde dock ej fela att tvekan skulle hos mången uppstå för att obetingadt och på en gång antaga hela det nya lagverket.
Den föreslagna lagen var nemligen bygd på så godt som alldeles nya, i tillämpningen ännu icke pröfvade grundsatser samt till form och uppställning högst väsendtligen olik den gällande.
Bland dessa principer var icke allenast sjelfva straffsystemet till större delen nytt: många andra grundsatser voro det äfven, och deribland det så kallade latitudsystemet, hvilket innebär rätt för domaren att inom vissa af lagen stadgade gränser, ett maximum och ett minimum, bestämma straffet efter de försvårande eller mildrande omständigheterna vid brottet.
Denna princip, hvilken väl flerestädes, fastän endast såsom undantag, förekommer i 1734 års lag, var här deremot regel och väckte såsom sådan farhågor.
Emellertid framlade då varande Lag-Utskott för Rikets Ständer ett Betänkande, deri fullständigt redogjordes för de väsendtligaste af de principer, hvarpå förslaget var bygdt.
Dessa godkändes väl af Rikets Ständer, men tiden medgaf icke en vidare pröfning af förslaget.
I nämnda godkännande fann Kongl. Maj:t likväl anledning att för 1847 års
Ständer ånyo framlägga förslaget.
Äfven då möttes det dock af tvekan.
LagUtskottet ansåg sig ej heller kunna tillstyrka förslagets antagande oförändradt, utan uppgjorde ett nytt, visserligen i mycket öfverensstämmande med det förra, men dock i åtskilligt väsendtligen afvikande derifrån.
Emellertid förföll så väl det Kongl, förslaget som det af Utskottet uppgjorda.
Två Riks-Stånd medhunno nemligen icke granskningen, och de öfriga två afslogo begge förslagen, likväl med erkännande af det trängande behofvet af brottmålslagens förbättring och med uttryckande af den åsigt, att denna förbättring borde ske partielt och att början lämpligast kunde ske med lagstiftningen om stöld och rån samt bedrägeri och 4 Lag-Utskottets Hetänkande N:o 35. förfalskning, äfvensom, och förnämligast, med ordnande af straffsystemet, i synnerhet hvad anginge frihetsstraffen.
Härigenom var en antydan gifven derom, att för uppnående af det utaf alla önskade målet — en ny brottmålslag — ingen annan väg med säkerhet kunde beträdas än den med traditionerna från vår äldre lagstiftning öfverensstämmande, eller den partiella lagförbättringens.
Vid riksmötet 1850—1851 blef dock ingenting för sådant ändamål åtgjordt.
Det var först vid det derpå följande, eller 1853 års riksmöte, som ett nytt blad i vår kriminal-lagstiftnings häfder öppnades.
Då varande Lag-Utskott företog sig nemligeu, på grund af enskild motionärs framställning, att utarbeta förslag till en författning om ansvar för stöld och snatteri samt rån, dervid Utskottet väl egde ledning af Lag-Beredningens förslag, men ej kunde uteslutande bygga derpå, enär, såsom Utskottet ock anmärkte, det vid denna partiela lagförbättiing icke kunde blifva fråga om antagande af ett helt nytt straffsystem, utan endast om öfvergång från ett system till ett annat.
Emellertid var genom Utskottets förslag dels en vidt utsträckt tillämpning gifven åt frihetsstraffet, under benämning af straffarbete, dels ock latitudsystemet antaget; hvarjemte Utskottet föreslog upphäfvande helt och hållet af spö- och ris-straffen samt af kyrkoplikten.
Samtliga dessa förslag blefvo af Rikets Ständer, ehuru efter någon modifikation i fråga om lagen för stöld och rån, antagna och derefter af Kongl. Majit under den 4 Maj 1855 sanktionerade.
De rent affliktiva kroppsstraffen voro således nu helt och hållet afskaffade: frihetsstraffet var antaget såsom regel och det så mycket fruktade latitudsystemet äfvenledes såsom regel infördt i en vigtig del af brottmålslagen.
Denna reform — den vigtigaste, som egt rum i vår kriminal-lagstiftning sedan år 1779, — vitsordades snart af erfarenheten såsom gagnelig, och detta gaf Kongl. Maj:t anledning att vid riksmötet 1856—1858 framlägga förslag till en ytterligare partiel reform, nemligen i afseende å lagstiftningen om bedrägeri och förfalskning.
Med någon förändring biet äfven detta förslag af Rikets Ständer antaget, och promulgerades såsom lag den 7 September 1858.
Genom denna författning är det i 1855 års förordning om ansvar för stöld och rån redan antagna straffsystem ytterligare utveckladt.