Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu åberopades emedlertid, uti merberörda protokoll för den 9 Juli 1859, vid det tillfälle, då Kongl. GeneralTullstyrelsen medgaf, att ifrågavarande anmärkning emot Friherre A. finge förfalla, icke andra mildrande omständigheter, än att det eftersatta journaliseringsarbetet varit verkstäldt och bristen i Tullkammarens kassa ersatt; men dermed var endast fullgjord en skyldighet, hvilken ofvananförda § i Tjenstgöringsreglementet, såsom påföljd af försummelsen, stadgar, jemte tjeustens förlust.
Rörande till slut femte klagopunkt en, eller angifvelserna emot numera aflidne Tullinspektören Friherre L., hvilka angifvelser, såsom ofvan är vordet nämndt, grunda sig på särskilda af Bevakningskontrollören S. afgifna rapporter, hade jag, efter inhemtande af de upplysningar, Kongl. GeneralTullsty - 15 relsens meranämuda utlåtande innehölle, ansett endast följande omständigheter utgöra föremål för anmärkning emot
Styrelsen:
Uti rapport den 15 Oktoker 1857 anförde bemälde Kontrollör, att Friherre L. den 13 i samma månad, till S. öfverlemnat »Tullkammaren och dess inventarier, utan någon föregången inventering eller ens upprättad inventarieförteckning»; att i den af Friherre L. förda Annotationsbok funnes, under den 10 då innevarande månad, antecknadt, såsom insändt till Kongl. General-Tnllstyrelsens Kammarkontor, »September månads uppbördsförslag med verifikationer» och att samma uppbördsförslag visade en kassabehållning af 588 Riksdaler 8 skillingar 6 runstycken Banko, hvilka medel Friherre L. lofvat personligen till Kammarkontoret redovisa.
Bemälda Kammarkontor meddelade öfver denna rapport utlåtande och anmärkte, att tillträdande Tullkammarföreståndaren S., i strid med 91 § i Tjenstgöringsreglementet, underlåtit sin pligt att till sig inventera den redbara behållningen af uppbörden samt för godt antagit ordinarie Tullinspektörens löfte att personligen till Kammarkontoret redovisa den enligt September månads uppbördsförslag befintliga behållningen, hvilket löfte han dock bort finna innebära en orimlighet, så vida en behållning ej kunde på samma gång levereras och i räkenskaperna balanseras; vitsordande Kammarkontoret i öfrigt, att förrberörda September månads uppbördsförslag den 13 Oktober till Kontoret inkommit, och att deri såsom »kontant i kassan» upptagits ofvannämnda summa 588 R:dr 8 sk. 6 runst.
Ofver nyssberörda angifvelse och utlåtande infordrade Kongl.
GeneralTullstyrelsen Friherre L:s förklaring, hvilken också inkommit till Styrelsen den 28 i meranämnda Oktober månad år 1857, men saknat underskrift jemte datum, och förmäldes deruti, att Kontrollören S., som afrest från Dalarö till hufvudstaden den 10 Oktober med tillkännagifvande, att han skulle återvända påföljande dag, likväl icke kommit åter förr, än den 13 Oktober klockan 1 eftermiddagen; att Friherre L. då mött honom på ångbåtsbryggan och yttrat sin ledsnad, att S. icke återkommit tidigare, emedan Bränvinsförfattningen stadgade, att Bränvinskontrollör skulle vara på sin station 36 timmar innan bränvinsbränningen börjar, hvilket skulle ske den 15 uti då innevarande månad, och att, enär endast tre timmar fattades i den tid, på hvilken Friherren borde vara på sin station, och han hade fyra mil att resa för att komma dit, han icke begrepe, huru han skulle hinna aflemna allt; att, sedan imedlertid Friherren och S. uppkommit på Tullkammaren, och dithörande uppgifna inventarier blifvit aflemnade, fråga uppstått om redogörelse för kassabehållningen, utgörande, enligt senaste månadens uppbördsförslag, 588 Riksdaler; att Friherren dervid yttrat, att förslaget visserligen upptoge 588 Riksdaler, men att, då Friherren »samman - 16 räknade hvad han tagit emot, han finge det blott till 400 Riksdaler», hvarföre Friherren ansåge det vara bäst, att Kontrollören S., så fort ske kunde, ville öfverse förslaget; att, »om det skulle vara så, som förslaget upptoge», Friherren ville genast lemna 200 Riksdaler Banko; att af de öfriga 388 Riksdaler Friherren ägde uppbära för reparationer m. m. 336 Riksdaler; och som han legat i förskott för nära 50 Riksdaler, under hela året, för lack och messingstråd m. m. till Tullkammarens behof och derå icke ville begära anordning förrän till jul, i händelse innandess mera af nämnda artiklar behöfdes, så förmodade Friherren det icke vara obilligt, om han sluppe lemna dessa resterande 50 Riksdaler, allt Banko; men att, om så fordrades, han visserligen skulle lemna äfven dem; att S. härpå genmält: »res i Guds namn, så att Baron hinner fram i rätt tid, »nog skall jag svara för att här skall blifva bra: dessutom kan jag ju slippa gifva qvitto förr, än vi sett,
huru kassabehållningen blifver»; och att Friherren aldrig kunnat hafva ett så enfaldigt yttrande, som det, att han skulle redovisa penningarne på Kammarkontoret; bifogande Friherre L. vid denna förklaring två bevis: det ena utfärdaat den 11 Oktober 1857 af Entreprenören O. innehållande, att denna af Friherre L. erhållit full liqvid för de af honom nämnda år inropade arbeten å Dalarö tullbrygga, hvarföre Friherren ägde att på Tullkammaren uppbära och qvittera de 336 Riksdaler, O. hade att bekomma; och det andra, dateradt Lisma den 27 Oktober 1857, utfärdadt af Grossliandlanden P. och bekräftande, att bemälde Grosshandlande den 23 i nämnda månad remitterat till Dalarö, för Friherre L:s räkning, 240 Riksdaler Banko.
Vid denne Friherre L:s nu anförda förklaring har Kontrollören S. ej haft annat att anmärka, än att samma förklaring bure vittne, huru litet Friherren brytt sig om Tullkammarens angelägenheter, hvarjemte S. vitsordat, att han visserligen lofvat Friherre L. att, så vidt i hans förmåga stöde, försöka ställa Tullkammaren och densammes angelägenheter i den ordning som vederborde, »men ej lofvat honom detta på sin heders bekostnad.
» Häraf ansåg jag böra slutas, att förloppet vid S:s tillträde af ifrågavarande Tullinspektörs förordnande vore uti Friherre L:s ofvanintagna förklaring sanningsenligt beskrifvet.
Om rikliga förfarandet vid ett dylikt ombyte af Tullkammareförestånden innehölle emedlertid det förr åberopade
Tjenstgöringsreglementet uti 191 § följande föreskrifter: »Då Tullkammareföreståndare sin syssla tillträder, skall hans första »göromål vara att från sin företrädare eller dess sterbhus, eller den, som »emedlertid kan hafva sysslan förestått, i Tullfiskalens eller Tullrättsno tariens - 17 »riens närvaro, till sig inventera den redbara behållningen af uppbörden »jemte,, alla Tullkammaren tillhörande handlingar och inventariepersedlar.» »Ofver förhållandet vid sådan inventering skola två lika lydande för»teckningar upprättas och af förrättningsmännen underskrifvas.» »Ett lika behandlingssätt, som sålunda blifvit Tullkammareförestånda»ren föreskrifvet, skall jemväl af Tullkassören och Inspektionsföreståndare »i allmänhet iakttagas.»
Huru föga dessa föreskrifter följdes vid det tillfälle, då Kontrollören S. den 13 Oktober 1857 emottog förvaltningen af Dalarö tullkammare, visade ofvan intagna beskrifning.
Men så ofullständig den inventering än vore, som vid berörda tillfälle för sig gick, yppade sig likväl dervid särdeles anmärkningsvärda förhållanden.
Enligt den enda räkenskap, som företeddes, nemligen nästföregående månads uppbördsförslag, skulle den kontanta behållningen i kassan utgöra 588 Riksdaler 8 skillingar 5 runstycken Banko; men någon kassa uppvistes icke.
Den redovisningsskyldige erkände ju också, att, då förutnämnda uppbördsförslag afslutades, balans redan förefunnits, i det han vidginge, att räkenskapen utvisade en behållning af nämnda belopp, men att han vid sammanräknandet af »hvad han tagit emot, fått detta till blott 400 Riksdaler.»
Ett sådant förhållande kunde visserligen äfven antyda någon i uppbördsförslaget förelupen missräkning, men i sådant fall borde den snart hafva blifvit upptäckt.
Nu hade emedlertid nämnda summa influtiti det afsända officiela förslaget, och uppgiften om förelupen missräkning vidhölls ej i den förklaring, Friherre L. afgaf, dervid han tvärtom styrkte, att icke blott bristen 188 Riksdaler 8 skillingar 5 runstycken Banko, utan, i rundt tal, 200 Riksdaler samma mynt blifvit till Tullkammaren inbetalta.
Sålunda var hela denna uppgift, såsom det syntes, endast ett försök att reda sig ur ögonblickets trångmål.
Friherre L. erbjöd sig emedlertid vid tillfället att betala summan, men förevisade icke de dertill erforderliga medel.
Af det återstående beloppet, som likaledes slumpvis upptogs till 388 Riksdaler, ehuru det rätteligen utgjorde 400 Riksdaler, eller den summa Friherren erkände sig hafva verkligen emottagit, ville han räkna sig till godo 336 Riksdaler, såsom utbetalta för reparationer å Tullbryggan; men han bestyrkte icke denna utbetalning, ehuru han då bort innehafva det qvitto å samma belopp, hvilket han sedermera insände, dateradt den 12 Oktober, d. v. s. dagen före denna så kallade inventering.
Han ville vidare afräkna ett belopp af 50 Riksdaler, dem han under årets lopp skulle hafva förskjutit, för messingstråd, lack m. m. till Tullkammarens behof; men han besannade ej heller dessa utgifter med nödiga verifikationer.
Om nu Friherren verkligen R.
St. Just.Ombudsmans-Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag. 3 18 förskjutit af egna model till dessa'utgifter, skulle ett motsvarande belopp funnits i kassan, men, såsom redan nämndt vore, någon kassa fanns ej.
Friherren erbjöd sig visserligen att utbetala äfven dessa 50 Riksdaler, men han framlade icke penningarne ; — och derefter reste han sin väg.
Man kunde tänka sig tillståndet i Tullkammaren.
Der fanns ett uppbördsförslag för nästföregående månad, utvisande en kontant behållning i kassan af 588 Riksdaler 8 sk, 5 runst.
Banko, men ingen kassa, ingen räkning, som visade, hvart medlen tagit vägen, ännu mindre några verifikationer, som kunnat bestyrka riktigheten af en dylik räkning.
Ansåge
Ofverstyrelsen för ett uppbördsverlc ett sådant tillstånd vid ett uppbördsställe icke förråda tillvaron af proprie-balans och påkalla balansförfattningarnes tillämpning, då blefve lagstiftningens i nämnda författningar, till skyddande af det allmännas rätt, inlagda föreskrifter temligen vanni ägtiga.
Hvilken eller hvilka personer ansvaret borde träffa, antingen afträdande Tullkammareföreståndaren, som underlåtit redovisa, eller den tillträdande, som icke emottagit hvad honom i sådant hänseende erbjöds, eller bägge tillika, i större eller mindre mån, ansåg jag mig för mitt ändamål icke behöfva undersöka; men att ansvar bort följa, syntes mig uppenbart.
Ur stadgandena i 2 § af 45 kap.
Missgerningsbalken, såsom nämnda § lyder i Kongl. Förordningen den 20 November 1823, framginge nemligen oförtydbart den grundsats, att balansens godtgörande ingalunda förändrade det olofliga tillgreppets eller förskingringens beskaffenhet eller straffbarhet, såsom urbota brott.
Och den godtgörelse, Friherre L. slutligen åstadkom, hade så mycket mindre bort lända honom till ursäkt, som den utgjorde ett ytterligare bevis på tillvaro af balansen och följaktligen af Friherrens brottslighet, enär ersättningsbeloppet inbetaltes icke af honom sjelf utan af annan person för hans räkning, hvarföre det icke ens kunde vidare förutsättas, att han vid inventeringstillfället innehade de medel, han då erbjöd sig att lemna, så vida han icke derefter förskingrat dem.
Enahanda liknelse till befintlig propriebalans hos Friherre L. företedde sig vid den af Kontrollören S. angifna kassabristen, 376 Riksdaler 32 skillingar Banko, af medel, som, likaledes enligt September månads uppbördsförslag;, skulle innestå vid Dalarö Tullkammare för Tullstatens Enke- och . /•
Pupillkassas räkning, intilldess utredt blefve, att denna summas ofvanom förmälda insättning i Rikets Ständers Bank vcrkstäldes före den tid, då samma summa skolat till efterträdande tillförordnade Tullinspektören jemte Tullkammarens öfriga medel öfverlemnas, hvarom Kongl.
GeneralTullstyrelsens utlåtande icke lemnade fullständigt besked. 19 Här hade alltså, under Kongl. General!'ullstyrelsens ögon, försiggått en inventering emellan till- och afträdande Tullkammareföreståndare, utan att de för en sådan förrättning påbjudna formaliteter blifvit iakttagna; här hade yppat sig de omisskännligaste liknelser till propriebalans hos uppbördsman, utan att den ringaste påföljd syntes hafva drabbat den eller dem, som i berörda hänseenden gjort sig till öfverträdelse af lag och gällande föreskrifter skyldiga.
GeneralTullstyreisen hade visserligen vitsordat, att den »förmenta» balansen blifvit godtgjord, och icke någon skada eller förlust tillskyndats det allmänna; men dermed urskuldades ej, såsom här ofvan vore anmärkt, den eller de felaktige.
Detta förhållande tjenade endast att förklara den af Kongl. GeneralTullstyrelsen likaledes åberopade omständighet, att Kongl.
Kammarrätten och Rikets Ständers Revisorer, vid granskning af Tullverkets räkenskaper för de ifrågavarande åren, icke funnit skäl till anmärkning i förevarande hänseende; hvilken omständighet förthy ej ägde på denna sak ringaste inflytande.
Vid dessa två senast afhandlade klagopunkter lade jag Kongl. GeneralTullstyrelsen till last att icke hafva iakttagit den för bemälde Styrelse gällande Instruktions föreskrift om »Tullförfattningarnes kraftiga handhafvande för tullinkomsternas ordentliga uppbörd och redovisning» samt hvad allmänt gällande lagar och författningar i hithörande ämnen stadgade, hvarigenom Styrelsen kommit att på öfverseende med tjenstefel och försummelser gifva exempel, som föga egnade sig att hos underordnade inskärpa eller vidmakthålla aktning för lag och tillbörlig uppmärksamhet på tjenstepligters noggranna fullgörande, Sedan skriftvexling inför Kongl. Hofrätten för sig gått, hvarunder blifvit upplyst, bland annat, att enligt gällande föreskrifter, ett belopp af 1,447 Riksdaler 41 skillingar 4 runstycken Banko kunnat, vid afgifvande af Dalarö Tullkammares uppbördsförslag för September månad år 1857, få innehållas till bestridande af kända utgifter, har Kongl- Hofrätten den 22 Juni 1863 meddelat utslag af innehåll: att som, så vidt handlingarne i målet utvisade, anledning icke förekommit dertill, att Kongl. GeneralTullstyrelsen skulle underlåtit någon densamma, till följd af Kontrollören
S:s sistomförmälda anmälan om förment brist af Tullstatens Pensionsinrättning tillkommande medel vid Dalarö Tullkammare för September månad 1857, åliggande åtgärd, så blefve Herr General!'ulldirektören samt Ilerrar Departementchefer från åtalet, i hvad det afsåge berörda omständighet, befriade; äfvensom, vid det förhållande, att Friherre L., då han i Oktober månad 1857 till S. öfverlemnat Tull-inspektorstjensten vid Dalarö, icke kunde anses hafva häftat i uppbördsbrist, Kongl.
Hofrätten ansåge den omständighet, att Kongl. 20 GeneralTullstyrelsen ej ålagt Friherre L. och Kontrollören S. någon påföljd för deras vid berörda tillfälle ådagalagda förfarande, hvarigenom skada icke inträffat, ej vara af beskaffenhet, att till ansvar för Kongl.
GeneralTullstyrelsen föranleda; och att ehuru, beträffande den emot Kongl. GeneralT ullstyrelsen anmärkta underlåtenhet i afseende å kungörande af ledigheten utaf ofvanomförmälda två tjenster, Kongl.
Hofrätten ansåge att, enligt rätta förståndet af 6 § i Kongl. Instruktionen för Kongl. GeneralTullstyrelsen af den 15 Juli 1825, det ålegat Kongl.
GeneralTullstyrelsen att,’fastän berörda tjenster icke genom innehafvares afgång blifvit lediga, låta före tillsättandet af desamma genom anslag, i den ordning nämnde § föreskrifver, meddela underrättelse om den förestående tillsättningen, Kongl.
Hofrätten likväl, med afseende å den tolkning och tillämpning af berörde §, som, enligt hvad Herr GeneralTulldirektören samt Herrar
Departementchefer uti förklaringen åberopat, jemväl före deras embetstid uti Kongl. GeneralTullstyrelsen gjort sig gällande, funne något ansvar icke heller i denna del af åtalet kunna Kongl.
GeneralTullstyrelsen ådömas; men emedan upplyst och medgifvet vore, det Kongl.
GeneralTullstyrelsen, i anledning af Friherre Å:s förfarande, att ifrån packhuset i Sölvesborg till vederbörande godsägare utlemna tullbehandlade varor, innan faststälda afgifter derför blifvit erlagda, — för hvilket förfarande Friherre A., jemlikt 169 § af det för Tullverkets tjenstemän gällande Reglemente af den 1 Oktober 1831, gjort sig till tjenstens förlust förfallen, — allenast ålagt honom förflyttning till annan sämre tjenstebefattning; ty pröfvade Kongl.
Hofrätten, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken samt 1, 2 och 3 §§ i nyssåberopade Kongl Instruktion, rättvist, det skulle Herr GeneralTulldirektören samt Herrar
Departementchefer, för hvad under deras utöfning af styrelsen öfver Tullverket i sistberörda hänseende dem till last kommit, böta hvardera Femtio Daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till lika fördelning emellan Kongl. Maj:t och Kronan, Stockholms stad samt t. f.
Advokatfiskalen, som åtalet i Kongl.
Hofrätten utfört.
Uti ofvanstående utslag fann jag icke någon grund anförd för det antagande, att Friherre L. ej kunde anses vid nämnda tillfälle hafva häftat i uppbördsbrist.
Det under skriftvexlingen i hos Kongl. Hofrätten uppdagade förhållande, att jemlikt gällande föreskrifter ett belopp af 1,447 Riksdaler 41 skill. 4 r:st.
Banko kunnat, vid afgifvandet af Dalarö
Tullkammares uppbördsförslag för nästförutgångna September månad, få innehållas till bestridande af kända utgifter, syntes nemligen icke utgöra grunden för berörda antagande; enär de tullmedel, som vid berörda förslags afgifvande blifvit af Friherre L. innehållna, väl skulle förvarats i kassan, intilldess de utbetaltes, och derefter verifikationer å utbetalningarne vara att tillgå, men det blifvit utredt, 21 att viel ifrågakomna tillfälle uti Tullkassan funnos hvarken penningar eller verifikationer, motsvarande det belopp, som enligt månadsförslaget skulle utgöra kontant behållning.
Af denna och i öfrigt här nedan omförmälda anledningar syntes Kongl.
Hofrättens nyssanförda utslag icke tillfredsställande, hvarföre jag i skrifvelse den 3 Juli 1863 anmodade Advokatfiskalsembetet i Kongl. Hofrätten att hos Kongl. Maj:t i underdånighet fullfölja talan i saken.
I berörda skrifvelse åberopades ej allenast de omständigheter, som i min förra skrifvelse till bemälda Embete framstäldes, såsom liäntydande på uppbördsbrist hos Friherre L., utan synnerlig uppmärksamhet fästes på det förhållande, att Friherre L. ögonskenligen haft uppbördskassan sammanblandad med sin enskilda kassa.
Detta styrktes deraf, bland annat, att, vid Tullkammarens öfverlemnande till vikarien, Friherre L. uppgaf sig icke veta, huruvida uppbördsförslaget för nästföregående September månad vore riktigt eller icke, hvarom visshet lätt kunnat erhållas genom tullkassans uppräknande, derest en sådan funnits särskildt förvarad; hvartill komme den omständighet, att annan person sedermera inbetalte det belopp, som vid nyssnämnde tillfälle bort finnas i Tullkassan.
Jag ansåge nemligen derigenom ådagalagdt, att antingen hade denne person undfått försträckning ur uppbördskassan, eller hade Friherre L. väl lemnat försträckningen af egna medel, men sjelf i stället för egen räkning användt kassans medel, eller ock hade Friherre L. förskingrat kassans medel, och måst af nämnde person låna den summa, som erfordrades att fylla den sålunda uppkomna bristen.
I hvilket af dessa eller andra dylika fall som helst, syntesFriherre L. hafva brutit emot de förskrifter, som gälla för Kronans uppbördsman, i afseende på uppbördsmedels förvaring, och det på ett sätt, som icke bort undgå kontrollerande förmäns uppmärksamhet, utan fastmer föranleda noggrann undersökning och den felandes bestraffning.
Vidare anfördes i berörda skrifvelse, att brådskan vid det tillfälle, då Tullkammaren till vikarien öfverlemnades, icke finge gälla såsom ursäkt, emedan Friherre L. i allt fall vetat tiden, då vikariatet skulle börja, och till dess bort hafva inventarieförteckning, räkenskaper och kassa i ordentligt skick.
Och om det äfven icke kunde anses till fullo ådagalagdt, att uppbördsbrist verkligen var för handen vid det tillfälle, då Tullkammaren af Friherre L. till Kontrollören S. öfverlemnades, så vore det dock omöjligt att bestrida, det liknelse dertill förefunnits, och mera syntes icke hafva bort erfordras för att Kongl General-Tullstyrelsen ej skulle kunnat ansvarsfritt underlåta att föranstalta närmare undersökning af saken.
En dylik underlåtenhet vore för det allmännas trygghet, i afseende på uppbörden, lika menlig som den underlåtenhet, hvartill samma Styrelse gjort sig skyldig vid behandlingen af den emot Friherre Ä. gjorda angifvelse, hvarföre ansvar äfven uti ofvan - 22 omförmälda del af målet borde å vederbörande i underdånighet påyrkas.
I öfrigt anmärkte jag i nämnda skrifvelse, att beloppet af de böter, Kongl.
Hofrätten i ofvan intagna utslag ådömt Kongl. General-Tullstyrelsens ordförande och ledamöter, vore alltför obetydligt, såsom icke högre, än det, Kongl. Hofrätten plägade ålägga underdomare för ringare misstag vid böters förvandling och dylikt, då deremot den lagöfverträdelse, Kongl.
Hofrätten i nyssnämnda sak ansett ådagalagd och till ansvar föranledande, vore en helt annan till sin art och sina följder; hvarföre påstående borde i underdånighet framställas, att böternas belopp så mycket ökades, att det kunde anses för de sakfälde utgöra någon verklig ansvarspåföljd, hvilket icke vore fallet med det nu ådömda bötesbeloppet.
General-Tullstyrelsens ordförande och ledamöter hade likaledes hos Kongl. Maj:t i underdånighet sökt ändring i Kongl.
Hofrättens domslut; men, genom nådigt utslag den 12 September 1864, har Kongl.
Maj:t förklarat skäl icke vara å någondera sidan anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
Uti särskilda, men samtidigt till mig ingifna skrifter anförde nedannämnde personer klagomål öfver fördröjd expedition af protokoller och utslag hos Ofverståthållare-embetet för polisärenden; nemi. l:o. Akaren •/.
Andersson, som anförde, att han den 2 Mars 1864 skriftligen hos bemälda Ofverståthållarc-embete begärt att utbekomma Embetets utslag den 26 nästförutgångne Februari i ett mål rörande gaturenhållning ; att han den 15 i förstnämnda månad förnyat sin begäran och då erhållit till ingifvande i Kongl. Hofrätten bevis, att handlingarne ännu ej vore expedierade; och att, efter det anstånd i och för besvärens fullständigande blifvit honom beviljadt af Kongl. Hofrätten, Andersson den 21 Mars hos Ofverståthållare-embetet ytterligare upprepat sin ofvan omförmälda begäran, men ännu den 22 Mars, då klagoskriften till mig ingafs, ej bekommit vare sig utslag, protokoller, eller nytt bevis, att dessa handlingar icke blifvit expedierade; yrkande Andersson å vederbörande så väl ansvar som ersättningsskyldighet ; 2:o.
Akaren C. 0. Stabom, hvilken uppgaf, att han den 9 Mars 1864 skriftligen begärt protokollerna uti ett hos Ofverståthållare-embetet afgjordt mål angående oriktig numrering å ett af S. till körslor begagnadt åkdon; att han derefter flerfaldiga gånger infunnit sig i Poliskammaren och efterfrågat nämnda protokoller, men ständigt fått till svar, att desamma låge hos biträdande Herr Polismästaren; att lian senast den 23 Mars eller fata - 23 liedagen för besvärs anförande, före klockan tolf på dagen genom ombud framstält nyssberörda anhållan och undfått samma svar; samt att de i fråga varande protokollerna först den 24 Mars utbekommits; yrkande Stabom, att, enär han sålunda blifvit ur stånd satt att söka och vinna ändring i Ofverståthållare-embetets utslag, ersättning måtte honom tillerkännas ej mindre för de ådömda och af honom utgifna böterna, fem riksdaler, än ock för andra omnämnda kostnader; och var klagoskriften åtföljd af skriftligt intyg från två personer, att de, hvar för sig, efter uppdrag af Stabom, infunnit sig i Poliskammaren för att efterfråga meranämnda protokoller, men ej utbekommit desamma; 3:o. Akaren August Wilhelin Jacobsson, hvilken förmälde, att Ofverståthållare-embetet för Polisärenden nu mera skulle hafva tagit till plägsed att, sedan parter i derstädes anhängiga mål skriftligen begärt protokoller och utslag, i ändamål att anföra besvär, först några dagar efter fatalietidens slut utskrifva protokollerna och för dem tilltvinga sig lösen; att