Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
bomullstyg, af den färg, som vanligen kallas » peppar o c h salt », samt ett stycke blått och hvitrandigt bomullstyg, allt af temligen Z d u n s dålig väfnad.
Det förra tyget var afsedt till klädningar Byrå och Expedition åt anstaltens flickor, det senare till förkläden äro fr. o. m. måndagen den 24- september åt barn af båda könen derstädes.
Man vän- tade på anstaltens föreståndarinna, som flyttade till skulle skära till kläderna, o c h der började K l a r a b e r g s g a t a n 54, 1 tr. u p p.
breda sig en viss otålighet i damkretsen.
» Kanske jag kan vara till tjenst? » sade då fru Haraldson.
» Det gör väl det samma, hvilket af dessa tre stycken jag klipper af; F r u H a r a l d s o n s idéer.
tyget tyckes vara alldeles lika? » Atergifna af Ave.
» Ja, vi begagna alltid ett o c h samma slags tyg till barnen. » ^ J i p p o n är en mycket snäll och bra men- Fru Haraldson började tigande att veckla «§sn|&gt; niska, det betviflar ingen; men hon upp det ena stycket, men der låg nu något har allt sina egna idéer, det är då visst. » Så sorgset i hennes nyss så glada ögon.
lyder för ögonblicket det s. k. allmänna om- » Yi göra ingen åtskilnad emellan barnen, » dömet o m min värderade väninna, och med upplyste en dam; » finner ni ej det vara hennes tillåtelse skall jag här rent opartiskt rättast? » §&lt;&gt;, l:sta årg.
M. Xjennf / rvn.
» Då jag öppet tillfrågas, säger jag lika öppet n e /, » svarade hon på sitt vanliga stillsamma sätt.
» O m jag hade något att råda här, så skulle det vara, att det ena af dessa gråblå tygstycken utbyttes mot ett i rödt och hvitt, det andra mot samma slags randiga bomullstyg, som det den lilla flickan der har till klädning; priset är j u lika på alla dessa tyg. » Då ingen svarade, lät fru Haraldson ämnet falla och bad blott om att få mönster eller modell till den lilla klädning, hon skulle klippa, o c h man lade fram en illa tillskuren drägt, bestående af kjol o c h kofta.
» Skola vi ej först höra efter, o m ej före- ståndarinnan har några på en gång lämp- ligare o c h prydligare modeller?
Det är ju att skämma ut en drägt.
Men se der! » utbrast fru Haraldsson lifligare, » den lilla flickans klädning • — den der hvita tvättklädningen menar jag • — den är både beqväm o c h trellig, kunna vi ej klippa t. ex. två efter den o c h så ett par eller tre med en liten förändring — » » Bästa fru Haraldson, här är fråga o m föräldralösa barn, barn, som lefoa på andra barmhertighet, o c h då kan det väl ej komma i fråga, att de skola klädas som våra egna. » » Förlåt, jag antog, att just emedan det var stackars fattiga föräldralösa, så ville ni alla handla så emot dem, att de små skulle känna sin olycka mindre hård o c h — » » Det är ett allmänt antaget bruk, att sådana barn ha en bestämd drägt; nog vet fru Haraldson detta. » » Men detta är ju dock ett grymt o c h till- lika ett dumt bruk, fru Wilén. » » Vill fru Haraldson ha godheten uttala sig något närmare o m saken! » Min väninna var något blek, när hon nu lade saxen ned på det upprullade tyget o c h satte sig.
Hon lider j u alltid, då hon så
Tidningen u t k o m m e r 1 hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g och k o s t a r f ö r ett qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t Inberäknadt.
— Sista n u m r e t I der ser sig tvungen att uppträda i en större krets.
» Jag föreställer mig », började hon, något darrande på rösten, » att det knappast kan tänkas en tyngre lott, än att i späd ålder vara värnlös, antingen detta skett genom föräldrarnes frånfälle eller derigenom, att de ej förmå uppfostra sina små.
Att gifva af sitt öfverflöd eller af det man, strängt taget, ej sjelf behöfver, är j u en lätt sak o c h dertill en stor glädje; men att nödgas emottaga allmosor är tungt, tungt äfven för barnet, när det börjar förstå något af samhällslifvet.
De första starka intryck ett barn får, äro vanliga afgörande för dess hela själsriktning, ochdrägten spelar en icke obetydlig rol i ett barns tankelif.
Liksom der genom lyx och fåfänga i barndrägter utvecklas fåfänga, ytliga menniskor, så har äfven de otäcka uniformerna på välgören- hetsanstalterna stor skuld till, att barna- hjertat der så ofta fylles med bitterhet och onda tankar.
Låtom oss blott sjelfva sätta oss in i sådana barns belägenhet!
Tvingas, att år ut, år in bära en kostym, som för hela sam- hället stämplar oss till nådehjon.
Att aldrig kunna vara bland andra menniskor, utan att veta sig vara ett slags utställningsföremål, ett prof på menniskors välgörenhet!
Hur monne vi skulle känna detta? » Den oskyldiga fröjd, som för barn ligger deri att gå och vänta på en ny drägt, en, som ej är lik den gamla, finnes ej för dessa fattiga små, o c h då kan man ej heller be- gära, att de skola vara ordentliga o c h rädda om sina kläder, ty det är en förhatlig slaf- drägt man påtvingar dem.
Jag vet nog, att man mångenstädes söker väcka barnens tacksamhet genom att före- ställa dem, hur trasiga o c h eländiga de skulle ha varit, o m ej barmhertiga menniskor tagit vård o m dem.
Men detta sätt gör blott sinnet ännu bittrare o c h låter barnen ännu djupare känna sin oförskylda förnedring och sin olycka, att ej » höra till andra menniskor ».
Och så gå vi o c h vänta hvete, der vi sått tistel; vänta att se tacksamhet o c h kärlek gro i systematiskt förhärdade barna- själar. » — • » Ja, detta o m barnens själslif går visst för högt för milt begrepp, » afbröt fru Wilén den djupa tystnad, som följde på fru Harald- sons ord, » men det kan j a g begripa, att om vi skulle börja kläda de fattiga barnen liksom våra egna, så borde vi j u också skaffa tyg till kläder åt dem af det allra bästa slag, eller hur? » Fru Wilén log en liten smula hånfullt.
» Naturligtvis borde vi det, om man näm- ligen med det allra bästa, menar starka, äkta tyg till sommardrägter o c h varma, lätta helyllevaror för vintern.
Men icke ens i hemmen kan alltid regeln, » att köpa de bästa, dyraste varorna, är att köpa billigast » följas, ty hvar o c h en får rätta sig efter tillståndet i kassan.
Samma förhållande är det j u med föreningarnes tillgångar.
Dock skulle jag önska — ja, jag tror till och med att jag skulle kunna tala rent offent- ligt i ämnet, så varmt ligger det mig o m hjertat — jag skulle vilja med ord o c h handling arbeta för, att i just denna punkt få hela den nu rådande tankegången vänd i motsatt riktning. » » Hur menar fru Haraldson? » » Jo, jag menar, att det är bättre att låta ens egna barn försaka något för att vi må i I r&gt; U I I LJ K \ IN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - o c h m ö n s t e r t i d n i n g.
— U p p g i f å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r - kunna gifva de värnlösa en bättre ställning.
Våra barn ha hem, lefva i en atmosfär af kärlek, ömhet o c h vård, om hvilken de andra blott drömma.
Våra barn taga ej skada, vare sig till kropp eller själ, o m de bära tarfligare kläder, på det att ett för- äldralöst barn må få en riktigt god drägt; jag tänker att detta tvärt o m skulle skapa god ömsesidig hjertevärme — —.
» Men här ha vi j u föreståndarinnan!
Hon har säkert en så stor o c h rik erfarenhet, att ni åt henne kunna lemna afgörandet af den närmast liggande saken. » Fru Harald- son pekade på de tre gråblå tygpackorna ... Om dessa blefvo använda eller utbytta?
spörja Iduns läsarinnor.
Det vet jag ej, ty en ung fru, man titu- lerade henne öfverstinna • — ropade till sig sin lilla flicka, tog af henne ett förkläde, klippt efter en särdeles god o c h vacker modell, lade det som mönster på det ran- diga tyget o c h klippte till några förkläden, som delades ut mellan damerna.
Och jag såg äfven, att flera af fruarna kallade fram sina barn för att granska o c h jemföra för- klädesmodeller för små flickor o c h gossar.
Klädningstyget rördes ej.
Och fru Haraldson?
Hon fållade en garnering, tror jag.
Men hon måste finna sig uti att bli tagen på orden, att hon ville tala offentligt o m den allmänna o c h enskilda välgörenheten.
Der- af följde, att hon under följande veckor måste hålla några föredrag, o c h dessa ha gifvit an- ledning till mycket olika omdömen o m fru Haraldsons idéer.
Som vanligt, då hon nödgats föra ordet, känner hon sig nedtryckt af det stora an- svar, som följer med en sådan uppgift; derför önskar hon, att Iduns läsarinnor, som visat att de förstå henne, må få del af dessa hennes föredrag.
Såningsmannen.
(Från Kristofer Jansons månadsskrift » Saamanden ».)
fjjj [uew.
» &amp; a£f » å fvoe-m » (iaff 6a?
; ÖLffa, affa, » tota oolv » m å, J " Coj3ntan U1 / 3 St » H oc-ri l&gt;on3e oiD £Batnet; bom » j-uncjfet v wiatli oofi bfkocj, QTLawiwKXj Som fLt|. » » et ert l&gt;atnmu.n toD; oitptet, » o m ute j ?åt.
tj-ena » itt - GtöD, JFattrcjf-man, 0Cffa; j&gt;tnt j; o£ &amp; ocfv &amp; oj; ta Qptåj a f f a frät » &amp; ol !a » å.
&lt;3 " CoaD » HaEE Du » å tvuou) » &amp;, a {f 3u » å?
; » om Han f ä t a o » A nocjte ncc, o * 3 ocrv e n wtunte * » ancj, 8n Hätfeli » Cjfetni.na &lt;3&lt;Catm e m o t afffc, aj?
fvj / e-t-fcefao^ » tuåncj., » o m a t j ?uf / t ocft •taft, 3fce« j ?öt afft, » o m a t aSeft ocfv go3t, » om S) et lian- fitmaa o » » jJtamåt aå, » Hafl!
3u » å, Set » fiaff Su » å.
JCuat » 6.aff 3a » å, Hoat » lial !f 3u » å?
2) et, ftoat Du l i a n ett Jvietta ©^ue * afft; 3e * pä » Hot3 3u &lt;5Co » fett.
oclt » tjatet, aata, i Htj-trla, nå, ttot; fvo » Dan.
oclt- &amp; tot, ut3 atBete, feti, •3 * £o » ILtnSen to3 ocfl Ito » JitnSen fiEeri, JCuafc lref » t (m &amp; j.ot3mon; o m U&lt;M titt • 2) et » R.af {3u » å SfiLät » fiaff; 3a » ä, nät.
» Hatt 3u » å?
cja fåncjje nåcpn.
l n a t t ä n ojä f a n a e Set a n n u ©ni o ett » tta, Det » fLaUE 3a » å.
» e » aå, o » » fiitnaa » - BuS, » j-afiat, » o m IcHe u a pannit stn Öj / aS.
oia fancje Set j; amfa » på ot.f » en fe3, oia f a n a e » tomtet ä n ttj-ncpt o » » neD, ^•a, n ä * ocft ZoJL 3öSen » Dtmmot cjffcå, S) et » Haff Du » å Det » Haff Su » å.
; O. O — d.
Fredrika-Bremer-Förbundets sjukkassa.
vår tid, då alla slags försäkringsrörelser e-Sr ».
mer och mer utvidga sig, då öfvertygelsen om klokheten, så väl af brandförsäkringar som af lif- och olycksfallsförsäkringar mer och mer börjar ingå i det allmänna medvetandet, gifves det dock ett fall, der fortfarande stor tröghet råder, nämligen bland den bättre klassens ar- betande qvinnor, hvilka ännu ej kommit till insigt om den skyldighet de hafva att under helsans dagar försäkra sig för kommande sjuk- domstider.
Detta beror väl i första rummet på den oföretagsamhet, den » låt-gå » natur, som i all- mänhet vidlåder den svenska nationen, och som hos qvinnan blifvit skarpare utpräglad genom den vana vid beroende och hjelp, som hennes ställning i samhället sedan århundraden gifvit henne.
Men nu, då denna ställning förändrats, då så många unga qvinnor egna sig åt ett sjelfständigt arbete och ofta nog föredraga ett lif af försakelse och sträfvan framför ett af beqvämlighet och beroende, böra de äfven, då de med endast en obetydlig penningeuppoffring kunna hjelpa sig sjelfva, känna det som en pligt, att när sjukdomen kommer icke lita endast på barmhertiga menniskors hjelp.
Sjukdom är något, som i de flesta fall drabbar hvarje menniska en eller fiere gånger i hennes lif, och ändå är hvar och en i ungdomen be- nägen att tro sig fritagen derifrån.
En eldsvåda eger ju jemförelsevis sällan rum i enskilda hem, åtminstone i de större städerna, och dock finnes väl icke mången, som med anspråk på att kallas ordentlig och samvetsgrann icke har sin egendom brandförsäkrad.
Bör ej på samma sätt hvarje samvetsgrann menniska, som lefver af sitt arbete, försäkra sig mot sjukdom?
Men invändes kanske här, de höga afgifterna till en sjukkassa kunna ofta vara nästan omöj- liga att taga från en redan förut knapp lön.
Visserligen, men om den knappa lönen med svårighet räcker till under helsans dagar, så
hålles ett n u m m e r i veckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f kan den omöjligt vara tillräcklig under sjuk- domens — • äfven om den ej, såsom fallet är på många ställen, helt och hållet indrages — och den, som af ett sådant skäl afhålles från att ingå i en sjukkassa, har dermed sagt, att hon, om sjukdom träffar henne, är beredd att lita endast på andras hjelp.
För att befria den arbetande qvinnan från ett sådant öde och bereda henne tillfälle till sjelf- hjelp har Fredrika-Bremer-Förbundet stiftat sin sjukkassa.
I slutet af april 1887 blef kassan konstituerad, och redan från den korta tid den varit i gång kunna anföras flere exempel på dess gagnande verksamhet.
En gymnastiklärarinna, som af muskelreuma- tism i ena armen var urståndsatt att arbeta, har under slutet af år 1887 och början af år 1888 uppburit all den sjukhjelp, som af kassan får utbetalas, d. v. s. 136 kr.
50 öre under hvardera kalenderåret, således tillsammans en summa af 273 kronor.
En ung qvinna, som blifvit sjuk till följd af öfveransträngning, intogs på Diakoniss-sjukhuset.
om dagen, och som sjukhjelpen utgår med 1 kr.
50 öre per dag, kunde hon dermed icke allenast betala afgiften till sjukhuset, utan äfven afsätta 50 öre om dagen.
En skriftställarinna, som äfven genom öfveransträngning var oför- mögen till sitt arbete, kunde genom utbekom- mande af sjukhjelpen bekosta en två månaders lång gymnastik- och massage-kur.
Ännu flere exempel skulle kunna anföras — kassan har under den tid den varit i verk- samhet lemnat i sjukhjelp 723 kronor — men dessa äro tillräckliga för att ådagalägga, att kassan redan varit till verkligt gagn för sina delegare.
Afgifterna till kassan utgöras af en inträdes- afgift 3 — 8 kronor och en årsafgift 12 — 17 kr., beroende på den inträdessökandes ålder.
Kassan är öppen för inskrifningar hvarje helgfri torsdag \ U 6 — / 7 å Fredrika-Bremer- Förbundets byrå, Malmtorgsgatan 5, der upp- lysningar kunna erhållas alla dagar 1 1 — 4; dessutom meddelas vid skriftlig förfrågan under adress: Fredrika-Bremer-Förbundets sjukkassa, Malmtorgsgatan 5, Stockholm, alla önskade upplysningar.
1 2 Qvinnor.
V. Käthe.
en sedan ' • — • hvilken följd af soliga dagar, som radade sig den ena till den andra likt de glänsande perlorna på sitt band, en- hvar den andre lik och dock så afslutadt sköna hvarje för sig.
Från tidig morgon till sen qväll var de ungas lif en oafbruten lek, en lek som i gamla dagar med något nytt outsägligt behag öfver sig, hvilket de båda kände och njöto af i fulla drag.
Som sagdt: de veko knappast en minut från hvarandras sida.
De ville dock ej bli långa nog, de långa sommardagarne, för alla ströftåg i skogen, alla expeditioner i bygden, alla segel- turerna och rodden ut åt fjärden om qvällen, sedan vinden mojnat af och skymningen låg stämningsfull och drömtyst öfver det ljumma vattnet.
Ty sjön, den var dock deras lif!
Och den gamle fadern satt ensam på veran- dan med sin pipa och tidningen, med sin reu- matism som sällskap och sina många minnen, i I i-n \ J i i \ j k i IN I d u n, e r h å l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t räcker.
Ä r o de s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 5, torde p r e n u m e r a - som vaknade föryngrade inför den dagliga åsynen af de unges sommarlif.
Och detta nya af mog- nad, som kommit in till och med midt i deras lek, och som just var faran, konventionelt sedt, detta märkte han icke i sin omisstänk- samhet.
Och om han hade märkt det, hade det föga brytt honom, ty han var för mycket gammal sjöbjörn med för mycket ungt hjerta att vörda det konventionella, och han hade vant sig att se dessa två tillsamman så länge, att han aldrig kunde tänka sig det annorledes.
Hvarför skulle ej de, som delat barndomens lekar, en gång kunna enas om lifvets allvar.
Deraf begaf det sig, att de två fingo lefva dagen fram utan att bekymras af dessa tusen hänsyn, som i regel tvingas på de ungas um- gänge.
Ej ens den lilla badortssocieteten, hvilken de för öfrigt höllo sig helt och hållet utom, lyckliga nog för sig sjelfva, hade ett ondt ord att säga på deras rygg.
Det var den gamla historien om Kathes trollmakt, att ej ens de hvassaste qvinnotungor stungo henne efter.
Man förlät henne allt, derför att man misstänkte henne för intet.
*, Emellertid föll der tider emellan en plötslig aggande sjelfförebråelse öfver Käthe, att hon försummade fadern.
Han var mera ensam nu, sedan hans barn voro två, än tillförene med henne endast.
Då svalde hennes hjerta af den innerliga kärlek, som band henne vid den gamle, och af harm med sin egen egoism.
Det sprang en varm ström upp inom henne, som manade och manade, och seglatsen, som just gick som friskast och härligast, fick tvärt brytas af.
Det gafs ej appell!
Sven måste vända och lyda, hälft undersam och hälft be- undrande inför denna finkänsliga barnakärleks plötsliga uppflammande.
Käthe hade ej förr någon ro, än de i all skyndsamhet hunnit hem, och hon funnit fadern förnöjdt slumrande på den vanliga platsen å verandan.
En obestämd fruktan föll som en sten från hennes bröst.
Hon plägade slå armarne om hans hals och väcka honom med häftigt brännande kyssar och smeksamma ord, och hon vände ej åter att rufva sig öfver sin sjelfviskhet, förr än fadern lade banden öfver hennes röda lilla mun och sade henne, försäkrade henne, att han ej för- menade dem deras unga frihet och var nöjd och lycklig som ingen.
Men Sven stod hälft skymd undan i vild- vinets skugga; det tändes en lysande eld i hans bruna ögon och en halftänkt tanke tog gestalt inom honom, att för en sådan kärlek, som denna qvinna skulle kunna gifva — ty hon var dock qvinna — vore en mans lif ett ringa pris.
Det var en förunderlig sommar med sitt eviga solsken och sina varma dagar; det blef nästan för mycket af det goda till sist, och man började rent utaf längta efter regn.
En afton i början af augusti hade Sven och Käthe efter supén lossat båten och gifvit sig ut på fjärden för att hemta ett grand svalka efter dagens olidliga värme.
Atmosfären var ännu tryckande tung, men allt efter som Sven med långsamma fasta årtag dref den lätta bå- ten längre ut från stranden kändes en fin ånga stiga upp från vattnet, svala gaser med salt- sjöns jod-doft, som spädde ut den ljumma luf- ten och gaf lungorna lisande lättnad.
Ofri- villigt drog man efter andan, djupt, girigt.
Käthe satt i aktern med den ena armen öfver rorkulten, den andra handen släpande efter båten genom vattnet och ögonen dröm- mande framför sig, der ännu vesterhimmel glödde i orange.
Sven rodde jemt och utan afbrott, men han störde henne ej med ett ord: så plägade de ofta sitta, tysta under långa stunder.
Till sist bröt hon stillheten; liksom midt i ett samtal tog hon upp: » Och du tror således, att en menniska kan bli lycklig genom en egoistisk kärlek? » Sven studsade; denna fråga kom så omoti- veradt och plötsligt, och den innehöll ett ord, som aldrig uttalats förr dem emellan.
Han förstod ej rätt, hvarthän hon syftade, men han svarade på måfå, medan han hvilade på årorna: » Jag tror icke att någon kärlek är ego- istisk. » » Jo bevars; de ungas kärlek är det all- tid.
Det är derför jag fruktar för det spel, som nu spelas af oss.
Jag har gått i en be- ständig bäfvan dessa sista dagar — fastän du nog ej märkt det, ty qvinnorna äro stora skå- despelerskor — att du skulle säga det första ordet, det ord som måste afgöra allt.
Och jag hade föresatt mig att förekomma dig.
Sven — vi måste vända om! » Hon hade börjat detta lilla tal ganska lång- samt och lugnt; men hon blef hastigt nervös och skyndade på sina ord, och när hon talat ut, drog hon hårdt efter andan som efter en ansträngning.
Sven satt orörlig på sin toft under hennes replik; i hans klara ögon stred en stum, nästan komisk förvåning med något annat, som, när hon slutat, med ens flammade till och gaf ljus som en blixt.
Han släppte årorna och sträckte båda sina armar emot henne med detta enda ord: » Käthe! » Men hon skakade sitt hufvud och svarade: » Ack, Sven; det är endast far, som har rätten till min kärlek. » » Han afstår! » » Det fruktar ock jag.
Det är derför att hans kärlek icke är egoistisk.
V i blifva aldrig lyckliga med vår. » » Blifva vi ej lyckliga !7 » Den blef honom genast för öfvermägtig, hans lycka; hittills hade hans sjömansinstinkt hållit honom åter, trots allt, som brusade inom honom.
Han förbannade, att detta skulle utspelas på en liten rankig båt.
Men Käthe, hon hade nog beräknat sin sak, den listiga.
Han reste sig upp i båten, så att den vag- gade och vattnet stänkte in öfver hennes hvita klädningsvåd.
Ty han ville störta till hennes fötter.
Det hade varit ofantligt romantiskt, men unga män, som älska, äro verkligen ro- mantiska.
Nu blef Käthe i dess ställe för- skräckt och gaf upp ett litet ängsligt rop, och Sven fick slå sig vackert ned på sin toft igen med ett drag af snopenhet öfver sitt glädjelysande ansigte.
* Till sist fick han dock åter sin farkost i land och henne lyftad ur med starka armar.
Som en fjäder svingade han henne upp på bryggan.
Nu var det verkligen så skumt, att det kunde förlåtas; men den oförsigtige hade nog ej varit försigtigare vid högljus dag.
Så snart han nämligen kände fast mark under sin fot, tog han sitt byte med storm; och Kathes sista betänkligheter och protesterna
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r från hennes fliekfilosofi förstummades under häftiga kyssars kära våld.
Men den gamle, som ännu satt på sin plats, trots den sena aftontimmen, och väntade » sina barn » — han af stod.
Detta är den ljusa sagans mörka punkt, att hvad ett hjerta vinner skall nödvändigt ett annat förlora.
Några ord o m fruktträdsplanteringar.
Litet hvar vet, att den förflutna vintern anstalt stora förödelser i parker och träd- gårdar.
Då nu mången helt säkert vill i höst eller nästa vår ersätta hvad den stränge gubben Vinter förstört, vilja vi helt kort ge några små anvisningar om fruktträds plan- tering.
När ni planterar fruktträd, skaffa eder då först och främst goda kraftiga träd med rik rotbildning.
Dylika träd erhållas från flere ställen, bland annat från Isaksdals trädskola, adress Nyköping, en ibland våra förnämsta trädskolor.
Der kan ni få utmärkta träd, och dessutom allt hvad ni önskar af träd och parkväxter.
V i hafva köpt derstädes många gånger och alltid fått stora kraftiga exemplar, som efter ett år burit frukt.
Träden planteras på 3 0 fots afstånd från hvar andra i rader, om ni så vill.
Man bör alltid efterse, att rötterna ej komma böjda i jorden; sedan trädet stälts i gropen, bredas alla rötterna ut åt sidorna.
Mången gång dö träd, emedan de äro illa planterade, och sargade rötter ej fått behöflig beskärning.
Vidare ser man noga efter, att trädet ej kom- mer djupare i jorden, än det stått i trädskolan.
Detta synes mycket lätt på stammen.
Sedan trädets rötter blifvit beskurna, och trädet stälts lagom djupt i gropen, påfylles jorden, som ej bör vara nygödslad.
Jorden trampas till om- kring trädet, under det man håller stammen upprätt med händerna.
Den bindes sedan vid en stör, om så behöfves.
Så är plante- ringen färdig.
För att kunna bestämma eder för de sorter ni önskar, så skrif till trädskolan efter en priskurant.
I den samma finnas uppräknade alla de sorter, som äro värda att odla.
Ut- välj sedan som ni önskar — vinter-, höst- eller sommarfrukt, allt efter behof.
Vill ni plantera ännu mera, så sätt några bärbuskar, rosor m. m.
Ä r ni sedan nöjd med eder lilla anläggning, så är ändamålet vunnet med denna lilla uppsats.
W — n.
Atta operarepriser inom loppet af e,n månad, alla väl inöfvade och ypperligt utförda, somliga med väsentligen ny rollbesättning och flere syn- nerligen lyckade debuter, föreställningarna samt- ligen väl eller fulltaligt besökta — hvad bevisar väl allt detta annat än att k. operan, trots alla anlopp mot den samma, trots riksdagens anslags- vägran, trots vederbörande stadsmyndigheters gyn- nande af den s. k. hästoperan, det oaktadt är stadd i uppblomstring och detta på ett sätt, som vittnar om, att ledningen af den samma nu kom- mit i goda händer!
Carmen-föreställningen i lördags afton var allt- igenom lycklig.
Fru Edlings fina och väl genom- tänkta utförande af titelrollen är väl bekant och förnekade sig ej heller denna gång.
Hr Brun har i don Josés roll en af sina allra bästa.
Det var- ma dramatiska lif, han här inlägger, och som i enlighet med rollens karaktär stegras från första akten till den sista, förtjenar det högsta erkännande.