Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då du ibland rnidt i manniskolifvets oroliga myrstack plötsligt minns den, sådan du förnummit den någon gång i en stor, öde skog, eller uppe bland fjiillen långt frQn mä.n- niskoboningar, eller vid det stora, oandliga hafvet, så kan du blekna af längtan efter dessa underbara harmonier, och du börjar nästan afsky hela det konstlade: brkkiga lif, du lefver och själf hjälper till att göra, ännu mer inkrångladt.
Xen det der förstå människor i allmänhet ingenting af.
De äro få som smakat tystnadens välsignelse.
Det ringer på tamburklockan!
Xiigon söker dig.
Bety- der ingenting!
Du ler i öfvermått af trygghet, ingen får störa dig, icke ens en helsning från den yttre världen.
Iso- leringen, stillheten, lugnet slAr allt tätare ringar kring dig.
Dagen skrider spkrlöst fram, under det att tankar och min- nen fylla din själ.
Minnen - ja, det är en underbar värld!
Bilder dem sjdens öga ej sett på, flere htionden, barndomsminnen, dyka plötsligt upp med en förvhande klarhet, och der du nu i kvällens ljudlösa tystnad mönstrar dem med den mognade kvinnans kritiska blick, förefalla de dig så besynnerliga, nä- stan otroliga.
Om du läste dem i en bok, skulle du kalla dem fantasifoster, och dock, det vet du s&amp; väl, ega de äkta verklighet och sanning.
Xen vi gamla glömina lätt hur tankelifvet ter sig i en brtrnasjiil.
Vi tro icke att dessa loc- kiga små hufvuden vi se omkring öss hafva en värld för sig, och att, trots deras frimodighet, der finns en vrå, i deras iiwe, dit vi aldrig intriinga, kanske emedan de instinkt.likt känna att ride storan ej skulle förstå dem.
Om barnasinnet inom oss själfva ej blifvit förtorkadt, skulle vi icke beköi3-a st&amp; som främlingar inför barnen och deras cIrömviirld och b&amp;de de och vi skulle blott vinna p$ denna öppenhjärtiga förtroligliet, som vagar gifva sig helt, utan fruktan för ' de storas3 öfverlägsna, medlidsamma småleende, som skrämmer och stinger.
.Ja, di1 ar nästan rädd an i dag för de storas h h.
Ka.nske tro de nu, liksom cle skulle trott om du shsom barn beraittat dina
intryck, att det är bara en saga.
Nåväl, låt dem tro det!
Du vet dodi att den är upplefvad och sann från början till slut.
Du har plötsligt blifvit ett litet barn igen, en flicka mellan.
8 h 9 år.
Det ar långt fram p&amp; varen och sista las- dagen i terminen.
Men du sitter ej på skolbänken bland surrande kamrater, du sitter allena med en ung lararinna i ett stort, krefligt l&amp;srum med öppet fönster, genom hvilke t nyintspruckna syréiier nicka in till dig.
- ja, ackså der, redan i barndomen ensam, inga syskon, inga skolkam- rater.
Dina f ö d d r a r, som ej egde något mera barn än du, ville ej skicka sin enda älskling till skolans faror, och så lärde du redan då, i de Ar då barn lefva flockvis tillsammans i ras och lek, att trifvas i ensamhet och befolka den med dina egna tankar och funderingar.
Utanför trädgården breder sig den skönaste sjöstrand,.
Vetterns strand, med sin mjuka, gulhvita perlsand, der du brukade bygga kanaler och sjöar, palats och trädgårdar, Ilileii midt i din ensliga lek kunde du tvärstanna, fängslad, utan att du förstod livarför, af taflan framför dig, Vettern ' med sitt djupbla vatten, sina hagringar, sina höga stränder - och der langst bort i norr Visingsö, enkom skapad för att för- trolla ett dsömmande barnasinne.
Ibland kunde ön ligga som en ljusblå strimma ellek som en otydlig dimbild öfver vatten- ytan.
Eli annan g h g höjande sig med klara, bestämda kon- turer, för att slutligen lilisoiri med ett trollslag komma s&amp; nara att du i det blandande solskenet kunde skönja de grön- skande angarne, kyrktornet, stiigorna och bäst af allt Visings- borgs romantiska ruiner.
Och Vettern sjalf!
Finns det val en stoltare sjö?
Den är som hafvet, bliinande och oändlig.
Inga holmar, intet småkrafs.
Bara stora linier, oandliga perspektiv.
Och så nyckfull den.
På morgonen kunde den ligga spegelblank och vanlig, och fagrare och gladare syn ser ingen, an Vettern lugn och i solglans.
Men plötsligt mörknar vattenytan, ett doft rytande begynner, och innan du vet ordet af piskas sj.ön upp i vreda böljor, som vräka sig skiiinmande som hafsvågor in mot stranden.
Fram emot kvällen saktar sig stormen, men under natten hör du ännu som tunga suckar derutifrån.
Men i dag ar det godt vader och fr&amp;u läsrummets öppna fönster ser du ut öfver den lugnaste sjö, medan du begärligt lyssnar till mythen om Balder, som 1ärarinna.n ger dig som
en afskedsbild att taga med dig in i sommarlof~~et.
Nar det nordiska barnasinnet första gången tager emot den nordiske, guda.sagan, oförberedt utan upparbetning, sk slier det med samma känslor, som när det första gingen medvetet möter våren.
Hvem minns ej hur det kändes första g h g e n i vårt unga lif, d&amp; vi riktigt uppfattade att det var vår.
Vi hade ej last skaldernas varsånger då, visste hvarken livad skalder eller vHr ville säga, men den gyllene kstidens * hela poesi dagades oskyldigt och oändligt barnafriskt för oss, l h g t skö- nare än vi sedermera kunnat förnimma det eller niigon af jordens shgaresnillen ' förmAtt tolka det.
Nänniskohjärtat rymmer blott en gång i lifvet sidana omedelbara, daggfriska intryck.
Lärarinnan hade framställt Baldersmythen varmt och lefvande.
Hon var ung och hade ej ' mu slitit p&amp; sina krafter och sin förmhga att träffa barnasinnet, och liirjungens glänsande ögon sade henne, att hon var först~dd och att hen- nes berättelse gifvit ett lifsintryck.
Men klockan slHr 12, pliminnande om att det iia tid att sluta och att tillsammans begifva sig till skolnngdomens kon- sert i stadens kyrka, t y äfven för dem var det afslutning i dag och gossarne skulle fira den med att aflagga prof på sin sbgarkonst.
Du hade aldrig förr bevistat en konsert, och redan blotta namnet vacker din stora undran.
Kyrkan s a r fylld af &amp; hörare, föräldrar, syskon och vänner till skolungdomen.
Nu strömmar den första friska sangen emot dig med den egendomligt skära gosstimbren i sig.
Endast få röster hade hunnit öfver miilbrottet.
Hur du gripes och rycks med i shngens konstlösa rytmer!
En helt ny värld dagas för dig, skön som Vettern, som våren, som Baldersagan!
Uedm du lyssnar som förtrollad, betraktar du den unga skaran samlad i koret alldeles invid siltaret.
Du känner ej niigon bland dem, och det var ju naturligt - dessa sjungande halfgudar höra val ej jorden till.
Hör, der tonar en ny kör, drömmande, klagande liksom hela skapelsens sorg vid Bal- ders död.
Men hvilket under!
Bland de frimste i sångar- hopen sthr ju Balder sjelf lifslefva.ncle, Balder i sin allra första ungdom, en h g, smärt ynglingagestalt, ljusliitt, fin- hyllt, med ett ädelt formadt hufvud och det äkta nordiska tycket öfver sig.
Xen det var ej det rika, blonda haret och
den ljusa hyn, som gjorde honom till Balder för dig, det var uttrycket öfver det blida anletet.
Hur tydligt minns du det ej an i dag, fast 3 årtionden gått sedan du såg det den första och enda gangen.
Och lin kan du förstå det, fast du ej fat- tade det då, att det var denna renhet och själsadel, som lät barnet instinktlikt ana en Balder i den okände ynglingen, ana att derinom bodde krafter, som ville lefva och dö i lju- sets och sanningens tjänst, ana att Loke skulle i honom få en mäktig fiende.
Detta var det, som fängslade din fantasi, och som gjorde att dina undrande barnaögon ej mer lemnade honom och att hela konserten från den stunden fick en annan prägel.
Den blef mänsklighetensj vårens, hela natnrens offer- fest till Balder, firad vid oskuldens och fromhetens altare.
Och det] &amp; g ett segerjubel i ungdomsskarans Baldershymner, som tydligt talade om hoppet att denne nye Balcler skulle lefva och aldrig nås af Höders pil och Lokes list och att allt som var af Asablod skulle blomstra upp med nytt lif och.
krossa Jötunernas slägte.
ni På hemvägen ville du ropa till alla du mötte: Balder?
Vet ni att han kommit tillba.ka från Hel till jorden igen " -- Men du anade att de ej skulle tro dig, fast det var ju s&amp; sannt, så sannt.
Och så behöll dn din glädje för dig själf, och ingen, som shg den lilla beskedliga, stillsamma flic- drömma om att hon kan i detta kristliga samhalle, k~~ncle umgicks ined s % hedniska tankar.
Så gingo dagar och veckor och sommaren var nästan halfliden.
Balder såg du aldrig, men hvad gjorde det, du visste att han fanns, att mänskligheten egde den ljuse, fromme Balder ibland sig, och du var sh innerligt lycklig.
Sommaren var ovanligt varm och ftdl af klara, sköna dagar.
S&amp; kom den dagen, du minns sa väl.
E n het, strålande morgon; fram emot middagen en frisk bris derutifran Vet- tern, men så en plötslig omkastning, hastigare och häftigare än vanligt.
Inom få mi-ter hela himlen förmörkad, hela sjön i ljungande storm och åskans brakande så som du en- dast hört den deriiere i Jönköping~t~akten bland de höga.
bergen.
Nu var Thor riktigt vred deruppe i Thrudvagn, men nog var Loke också ute och dref - ofog, ty det låg list med i denna häftiga orkan.
Efter några timmars fruktans- värdt oväder, hvars make i våldsamhet icke ens de gamle
mindes, kom aftonen med hastigt klarcande himmel, naturen stillad och bara en konvulsivisk suck d&amp; och di, utifrån sjijn.
Mä,nniskorna ilade som befriade fAngar ut ur sina bo- ningar och samlades gruppvis för att tala om de iingestfulla timmar, som nyss gbtt.
P % ett par stallen hade Siskan slagit ner, fönster blåst sönder, tegelpannor lyftats från hnsen, o. s. v. Men hvod var allt detta emot olycksh~ndelsen med se- gelblten?
" Segelbitenn?
fragade mánga munnar p8 en &amp; ng.
nJa, vet ni inte det?
fiskar Ola liar just kommit hem med den pojken, som räddades, den andre blef der han!
Det var minsann inte den förste, som Vettern ~ l u l r a t.
~ Men hvad var detta för e11 sensationsnyhet?
" mätta, berätta!
!n " Jo sir iiin - och berättaren bröstade sig sjalfbel&amp;tet öfver att i en hast h a blifvit en rigtig persou, - " sir ni, dii va ' tv&amp; våghalsar te skolpojkar, som gaf se,j lit i eu krake till segelbåt i middags, när det började blasa friskt!
och di va ' komna halfvägs t e Habolandet niir orkanen bröt 16s.
Han, fiskar Ola, som rott i land i god tid s i g dem han, hur biitel1 kom susande och hur di styrde mot laid för brinnande lifvet.
Da stig ut, som skulle den berga sej, men sk nar den ra ' bara ett par famnar fr&amp;n land, kom en riktigt ~rildsint by, rrgkt7eii &amp; t sidan, så han fylldes rna vatten och sjjönk som en gråsten.
Den ene pojken kom opp igen och simmade som en hel karl och Ola mött ' en en bit på vag i sin bAt och fick ' en i land, men den andre ble ' borta - syntes aldrig till: han \ - a ' nog intrasslad i seglet han, stackare. "
" Hvem var han då, hvad hette h.an ' ?VIjöd det i korus.
" Jo, di sa han va son till orgelnisteii i grariiisockna &amp; han va ' bara inne öfver dagen för il helsa p&amp; en kalnrat, B s&amp; gaf dom sej &amp; f &amp; segla.
Annars gick han i storskolau har å var blefven student nu i varase.
: ' " a, jag vetn, sade en röst nr hopen, xdii ya?
den der stiliga pojken med det granna, lejiisa hkret, han som s j ~ n g s$ vackert och som dom sa ' skulle Idi eu storkarl med ticleii.
Sicken skada att han skulle bli s&amp; kortlift-ad !3 Ja, au förstod du det!
Balder rar- död!
Du sprang h m P t det fortaste du kunde, k d d af eli hittills okänd sorg.
Och der kastade dii dig uer p8 golflvet
och gret, gret så der hejdlöst och öfvergifvet som endast ett barn kan gråta.
Men plötsligt repade du mod.
- E n lycklig ingifvelse!
Ja, nu visste du råd!
Och det bar ' af ut i triidahden.
Solen hade just gått ned i en dunkel molnvägg.
Kvällen var så skön.
och ljuflig som om ej sorg och ve funnes p&amp; jorden * Och du lutar dig med förhoppningsfullt, troende barnasinne öfver blommor och griisstr&amp;n, öfver halfinslumrade $&amp;ilar och domnade myggor, ja, t. o. m. öfver den fula, skrämda grodan, som hoppar vid dikeskanten, och du ber och tigger och be- svär dem, att de alla, alla skola gråta tjfver Balders död, så lösa de honom tillbaka från dijdsriket.
Och blommor och grässtran nicka bifall i aftonvindeii och hela den regndränkta naturen grhter med dem.
Och din sorg blef läkt, genom det säkra hoppet att Balder skulle lefva upp igen, och det var ej mera ett sorg- set, utan bara ett lyckligt och leende barna-ansigte, som månen såg slumrande på kudden, nar han den natten tittade in i din kammare, - - - - - - - -- - - - - - - - - - - C - L - - - - _ - - - - - - - - - Det &amp; r samma måne, som iiii glider in med en hel ljus- flod i ditt tysta sjukrum.
Men du sjalf, och allt omkring dig ar så annorlunda.
Hela detta underliga, romantiska, barn- domsminne blef småningom glömdt i {ifvets brusande svall- vhgor och först nu efter årtionden har du, medan du lyssnade till tystnadens musik, letat fram det bit för bit.
- Men hur gick det med Balder?
Medan du var barn tänkte du att hela naturens sorg köpt honom tillbaka.
Men det är läagesedan du h r d e förstå, att han var och förblef död.
- Eller har du väl sett att din tids ungdom eger Balder ibland sig?
Människorna ville ej förena sig i naturens tårar vid Balders död - derför kom han aldrig igen.
Opportunitets Betraktelser.
Materialismen och lifsledan.
(Insandt) Hvarje varelse, som icke far utveckla sig p&amp; det satt, som bfverensstiimmer med hans anlag och individualitet, eller ock berofvas de för denna individualitet utmärkande organen, kan ej blifva det, hvartill han var amnad, och kanner sig för den skull otillfreds och olycklig.
FBgeln, uppfödd med bundna vingar eller sedermera ving- klippt, kan ej svinga sig med fröjd mot solen och skall ej lata hara sitt muntra kvitter.
Likas&amp; mtinniskan.
Anglosachsen, uppfödd bland Australiens Papuas och saknande den kultur, som betingar utvecklin- gen af hans anlag kan ej blifva den intelligente, ingripande och h8g- stamde personlighet, hvartill han af naturen var danad.
Hvad har gäller den animala varlden och manniskan som varlds- borgare, gäller henne äfven stisom evighetsvasen.
Uppvaxer och fort- lefver hon under förl~Ulanden, hvilka kvafva eller missrigta utvecklingen .af hennes anlag för ett högre lif &amp; n detta jordiska, far hon aldrig ltira att bland varelsernas mángfald: - - - " ensam utan like FramstBr manskan och till dubbelt rike Jord och himmel tar; ' - har man * ej med nog eftertryck sagt henne att: " mellan sorgens tArar lyser E t t odödligt hopp; " -.
d&amp; skall hon ej kunna utveckla sig till den barmoniska fullandning, som tillhör hennes normala personlighet.
Xiinniskair &amp; r ett andav#isen, en dualism af ande och materia och star i f6rbindelser med " andarnes fader " Gud.
Nen försvagas eller slites sa m bandet, tager materien, sinneviirlden, den animala principen, eller hur man vill fran olika synpunkter sedt kalla manniskans fysiskz, sinnliga jag, (Ifverhenden och förkvafver andens lif, da kan människan ej mer mottaga " evig- hetsvinkarne " fr&amp;n den högre liggande varlden; d i blir hennes utveck- ling ensidig och förfelar sitt föresatta mil.
Ar detta handelsen med flertalet af befolkningen i ett visst land och under en viss tid, d&amp; gBr detta folk tillbaka i sin kultur, ty det har förlorat mer eller mindre af den egenskap, som betingar allt högre kultrarlif: Andens herraviblde öfver materien.
Det Iran ej nekas att förhhllandena i v&amp;r tid blottsttilla mäuni- skorna i kulturlanderna för faran af en sidan ensidig utveckling.
; ar0 utsatta, ej.
blott .för de frestelser till naturalism, som en mogen, i vissa fall öfvermogen civilisation alltid frammanar, ' ut.an ocksA för det materialiserande inflytande, som vAr tids.
triigna och framghngsrika naturvetenskapliga ', forskningar medföra.
Det ' oaflAtliga arbetet med afslöjandet af naturlagarna, med uuderkufvandet af naturkranerna; med.
förbiittringar af vilkoren: för manniskans fysiska tillvaro; alla dessa strafvanden hafva dragit uppmllrksamheten och intresset fr&amp;n de and- liga spörsmhlen.
naturliga följden haraf har ej - uteblifvit: bort- seende frin, ringaktning., ja förakt for, stundom förnekelse af.
den öfversinnliga varlden, eller hvad man med ett modernt uttryc.k kallar ') ag !aostici.sm.n Dessa förluster pA det.
högre Iifvets omrAde.
hafva varit de.
offer, som utgifvits för naturvetenskapens segrar.
Men ostraffadt offras ej böga sanningar.
Var civilisation stoltse- rar med sina upptackter och uppfinningar, med sina förbiittringar-och - sin fördomsfrihet, och hennes.
stolthet ar s i till vida .berättigad: - Men förbländad af sina framsteg, ser .hon ej de svaga sidorna.
Hon yfves öfver sina segrar inom materiens varld, men blir ej varse sina nederlag inom andens, och att hon, rik p&amp; varldsligt vetande ar arm p&amp; andligt lif, att hon oaktadt förbättrade fysiska lifsvilkor, dock ar sjuk intill bjllrteroten.
orngifven af allt, hvarmed konst och forfinhg rikedom och industri försköna lifvet, gripes kulurmänniskan af lifsleda; ty hon har förlorat den helsobringande kanslan af att hennes lif ar: " af det stora, det drömmande hela .en del, Som förnimmer att skapelsen drömmer om Gud. "
Beröfvad tron p&amp; en högre tillvaro och.
de idéela magterna, söker hon förintaelsen.
Penningefursten, för hvilken alla de njutningar stii till buds, som ' kunna köpas .för guld, andar sitt lif med.
resolver- skott; - snillet, som mottager h ' yllning af beundrande ' och tacksamma landsrniin, ' kan ej uthärda en tillvaro utan odödlighetshopp; ung domen, o&amp;rilad d lifsv~rens solljus och med framtidsperspektivet for ögonen, vander sig hopplös och lifstrött bort och slutar sitt knappt började lefnadslopp under j&amp;rn~vilgslokom ' otivet.
och d&amp; sorgens, sjuk- domens och nödens tider komma, finnes ingen kraft att fördraga, att ut.hiirda pröfningarne, ty de röster .som: " hviska att stridens, och smiirtans myst&amp; Är fullkomningens yilkor och sjalarncs ratt ", höres ej af den vid sinnesv&amp;rld&amp; bundna.
anden.
Lifsledan griper ej blott, honom, som i njutningar och nöjen p i varlderis marknadstorg spelat bort helsa, viilst8nd 0c.h likars aktning, och som för att slippa tömma lifsbagarens dragg, gl) r slut p&amp; ~lifvet - '
~jalft; utan ock högre naturer, som missuppiritta ocb desför afsv&amp;@ kristendomens v&amp;rldsbigt, men ej kunna undvara dess etiska bog- het och religiösa khnslolif.
Tidsandans offer, v8rda ett biittre öde!
Symptomerna af denna sjukdom till döds visa sig tydligast p&amp; konstens omride, hos pennans, penselns och mejselns man.
Fantasiens söndagsbarn gro kansligast för tidsströmningarna och dragas lattast till bot- ten af deras förradiska hvirflar.
Smittan har friimst gripit litteraturen, som 6fverfli) dar af skiftande bilder från den stora gruppen " Haablöse Slaegter. '
Författarne tiifla om hvem som skall öfvertrnffa den andre i skildringen af ett tillstand nllrmast likt det moraliska ocb religiösa förfall, som föijde p&amp; antikens blomstringstid.
Mau ntlstan frossar af sin moraliska vanmagt och sitt slackta evighetshopp, som en nervsjdc kvinna njutor af och narer sitt svarmod.
Man tycker sig vara sj8bls- aristokrat, representant för sin eids framstegsparti och segrare öfver föraldrade Asigter, kiilkborgerligt sm8sinne och dumma fordornar.
Iden denna sjiilfbelilteuhet &amp; r som en febersjuks fantasier, de aEl&amp;m af miss- mod, klagan, ackel och lefnadströttbet: " Vi tacke gode gudar, hvad namn man an dem gaf, att stoftets tungs skrudas vi alla 18gga af, att natt de döda höljs, att morgon ej skall följa, att trötta floder bölja till sist mot mojna&amp; haf. "
Visshet om dödsförintelsens hvila skulle alltsa vara det mil, dit var kultur för manskligheten!
Den vore dA en sjalfmördare p&amp; samma ging som en mördare af slagtet.
Men kultur ar lif och framsteg, och för den till döden, SA ar det derför, att den &amp; r sjuk, har öfvergltt frAn fram8tskridande till upplösning.
Hvari bestar sjukdomen?
" Der religionen har förlorat sitt lif, der skall alltid kulturens mark vara nndergr&amp;fdn, sager en af v&amp;ra ädlaste författare, och han tillagger: nVAr tids och sar bildnings ends raddning a r det religiösa lifvets panyttfödelse till klar och medveten sj&amp;lfst&amp;ndighet.
Denna pilnyttfödelse kan icke rara fjarrtmn, ehuru mellan oss och henne synes ligga en tid af andlig sÖudersIitenhet, guds- förnekelse och förtviflan. "
- Redan klinga dock fran utlandet öfver till oss röster, som tala om Aterviindande helsa, om nyuppvhckt hopp och förtr&amp;tan, om ett tillfrisknande ej blott frlin otro utann ock frAn en tom och osjiilfstandig
auktoritetstro; - om ett hopp ej blott p s Gud och odödlighet utan ock p&amp; personlig helgelse, utan hvilken ingen k m se Gud.
Den gamla tron, renad fr&amp;n dess slagg!
P&amp; sofringens produkt kunna lampas skaldens ord: " Och ny hr himlen och ny hr jorden Och ny ar himlens och jordens son. "
Per TT ygg.
Också en visa;, Sh brådtom de hade, f&amp;gelmammorna inne i skogen, just vid uthuggningen, der det nästan fans ett bo i hvart träd.
Dolda bland löfven, inne i stammens fördjupningar, nere vid marken, under buskar, emellan de stora stenarnes skrefvor, öfverallt ftinnoa der små bekväma nästen; och öfverallt hade man bradtom.
Ungarne började blifva så besvärliga, rigtigt öfver- dådiga små, sällar.
De nöjde sig icke längre med att sträcka halsarne utom boets kant, de skulle balancera p&amp; den med sina stapplande små, hen och vippa med de korta vingarne, ja, de började smakackla; det var inte nog med det förra v i p ", npiph, det var som om pulsarne börjat slA och som, om läng- tan gripit dem att sjunga och att flyga!
" Ack, de ungarne s&amp; ifriga de %ron,: suckade mammorna - men nu skulle de lagga sig, det hjelpte inte att saga emot, att pasth att cle väl kunde h %lla sig uppe tiu far kpm hem med födan.
Nej, - bolstrarne reddes med de sm&amp; näbbarne - i säng skulle de.
v e n tyst, hvad var det?
Sh underligt - här borta i skogens allra djupaste enslighet.
- Hit kommer ju aldrig n %gon.
Det prasslar lätt p&amp; marken, solens sneda strålar falla p&amp; nkgonting ljust midt i det dunkla gröna, det mossigt ' bruna.
Det är ingenting annat an en enkel blå klädning och en bvit halm- hatt, men hvad hundra smA fhgelhalsar strackas fram nyfikna och förvhnade.
Hon kom glad och ung som våren, en smula fiiimtande efter den hastiga gången, hvilken han, som gick bredvid henne, haft svart att följa, han som icke var halften sh vacker eller hälften s&amp; lëtt och som dessutom haft det bestyret a t t.
böja undan grenar har och der, meii som såg s&amp; lycklig ut att de små fAgelungarne nästan voro frestade att nicka &amp; .t hvarandra af förtjusning.
" Nå1 ', - sa,de hon och x-aiide sig hastigt om emot hoiiom munter, rodnande, skalkaktig och uppfordrande.
D&amp; han icke svarade,, sade hon ytterligare:?
h r det 1-5- .got särskildt vigtigt .. Att begära af mig, att jag skall springa bort ifrån dem allesammans, det är nästan.
: ' " Ett enda ögonblick - just derföre att de alltid äro der allesammans - och så han den der rike - som jag afskyr.
.n " Ah, - sa styggt - det kunde jag aldrig tro ", sade hon, när det för att saga mig det -? "
" Jag har ju inte mycket -! "
nVerkligenx, sade hon med ett svagt försök till trots, men j hennes violbl&amp; ögon och i det halfva leende, som ha- stigt delade hennes röde lappar, lastes så tydligt som ord någon- sin kunna uttrycka.
: nLiksom det skulle göra det allra minsta - jag ar visst inte van vid mxcket. "
" Då ar det mycket värre med mig7: sade hon.
?ag har så många fel, jag.
: ' Så hon slirymt.a.de.
Det sade hon, medan hoii inom sig beslöt att bli fullkomlig, att lagga bort livarenda liten odygds- unge, hellre an att göra honom ledsen.
" Feln, utbrast han och tankarile och känslorna brusade fram, så att rösten icke hann med allt.sammass - " fel, åh nar vi få vara tillsammans, så tanka \ - i aldrig.
på fel - eller vi uppfostra hvarandra, leda, sätta, böja hvarandra hela.
lifvet - dag ut och dag in.
J a g ger dig inim fel, du ffir ta haxd om dem, liksom om mig sjalf. "
nNej, nej3, ropade hon förskriickt, - " jag kan inte upp- fostra, bara alska, då vet jag att jag blir god.
Jag vill inte vara din lärare - bara, bara din h t ~ s t r u.
~ Hon smög .sig in- till honom och lade .hufvudet tryggt i n ~ i d hans bröst.
Han sllg in i hennes glansande violblå Bgon, som roro så filla af för- troende och ömhet.
nAtt man kan vara så lycklig ", sade han, " att alska - .att älska en enda i hela världen. "
det säkert det? "
sade hon, fastän Lon icke hyste det minsta tvifvel om den saken.
Och till bekräftelse p i sin fr %ga, smög hon armen omkring hans hals.