Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För undergående af bysättning . . 527 13 327 12 331 8 . 355 11 Summa 14,120 2,739 14,543 3,036 16,266 3,370 16,540 3,331 Summa Summarum . . 18,105 3,544 [1 lo 3.824 21,242 4,177 21,809 4,200 21,049 22,394 25,419 26,009 Barn, som åtföljt föräldrarne 329 322 340 302 I afseende å denna uppgift bör dock anmärkas, dels att fångantalet här synes större, än det i sjelfva verket varit, enär ej kunnat undvikas, att samina person blifvit mer än en gång beräknad, i händelse af dess, under året, ifrån en till annan ort skedda förflyttning, hvilket, särdeles hvad angår straff- och ransakningsfångar, icke sällan inträffar; dels ock att större delen af de i länsoch stadshäktena upptagna fångar, hvarunder äfven begripas de till fängelsestraff, vid bristande böter, dömda samt de såsom försvarslösa anhållna, derifrån åter utgått efter längre eller kortare tids, ofta blott några dagars förlopp.
En säkrare grund för beräkning af fångarnes till- eller aftagande antal kan deremot hämtas af 3:o
Uppgift å fångars antal vid hvartdera årets slut: 1841. 1 8 4 2. 184 3 1 844.
Lifstidsfängar å fästningarne eller arbets- och korrektionsinrättningarne ....
Till straffängelse på bestämd tid dömde å d:o m. q- m. q- m. q- m. q- 658 689 in 185 706 705 121 186 767 731 125 192 858 709 126 197 Summa . , . 1,347 296 1,411 307 1,498 317 1,567 323 Bekänn el sefa n gar 16 - 13 — 14 12 Just -Ombudsmans Emb.-berått. för åren 7844 oc^ 7845•
10 74 Till allmänt arbete i brist af 1841. 18 4 2. 1 843. 1 84 4. laga jorwar dämde, eller för opålitligt uppförande från värf- vade regementena utstrukna: m. 0' ra. q- m. q- m. q- A korrektions-inrättningarne 1,063 304 1,019 304 905 310 677 336 Vid f. d. pionnier- eller nuvarande arbets- korpsen :
Försvarslöse eller fästningsklassen . . 479 482 _ 940 _ 1,397 Kapitulanter eller soldatklassen . 234 — 216 — 227 — 198 — 1 länshäktena förvarade, till allmänt ar- bete dömde 327 — 382 — 272 — 205 Summa 2,103 304 2,099 304 2,344 310 2,477 .336 Summa Summarum 3,466 600 3,523 611 3,856 627 4,056 659 4,066 4,134 4,483 4,715
Vid samma tidpunkter fannos i läns- och större stads fängelser häk- tade :
1,066 1,240 1,222 1,225 Undergående fängelsestraff för bristande tillgång till vites- och ensaksböter . 51 65 34 64 Anhållne såsom kringstrykande eller för- svarslöse 205 213 370 319 Transportfångar 48 70 Bysatte för gäld 50 31 47 43 Summa 1,372 1,549 1,721 1," '21 Hela fångantalet 5,438 5,683 6,204 6,436 Barn, som åtföljt föräldrarne i fängelse . 16 34 45 20
Med hänvisning för öfrigt till hvad äldre berättelserna härom innehålla, meddelas äfven, i sammandrag derutur och ur det nu anförda, 4:o
Upgilt å antalet af de till fästningarne och korrektionsinrättningarne dömde fångar, såsom det vid slutet af hvarje ur befunnits: 1825. 1827. 1830. 1831 1832 i 1833. 1834 1835.
1836 dömda för brott ,, för vanart el ler försvarslöshet 938 1,332 1,019 1.467 1,036 1,797 1,023 1,831 1,128 2,305 1,111 2,231 1,102 2,262 1,169 2,104 1,295 2,092 Summa 2,270 2,486 2,833 2,854 3,433 3,342 3,364 3,272 3,387 1837. 1838.
1839. 1840. 1841. (1842. 1843.
1844. dömda för brott „ för vanart eller försvarslöshet.
. 1,327 2,204 1,399 2,257 1,457 2,374 1,620 2,283 1,659 2,407 1,731 2,403 1,829 '5:2,654 1,902 2,813 Summa . 3,531 3,656 3,831 3,903 4,066 4,134 4,483 4,715 Häraf inhämtas, att under loppet af tjugu år, eller ifrån och med år 1825, då fångarne voro 2,270, till och med år 1844, då de upgått till 4,715, fångantalet, genom den årligen, med tvänne tillfälliga undantag, skedda tillökningen, mer än fördubblats; hvilket gäller i afseende å ej mindre de för brott dömda, eller sä kallade straff-fångar, än äfven de för vanart eller försvarslöshet till allmänna arbetsinrältningarne förfallna; likväl öfvervägande ibland fångar af mankön, under det, att deremot antalet fångar af qvinnkön ökats föga mer än till hälften öfver hvad det förstnämnde år utgjorde.
Af hela fångantalet äro ungefärligen sex sjundedelar af mankön och blott en sjundedel af qvinnkön.
Hvad straff-fångarne angår, bestå de flesta, omkring tre fjerdedelar, af sådane, som lör itererade tjufnadsbrott blifvit straffarbete för lifstiden eller vissa år ålagdt; så alt den återstående fjerdedelen inbegriper alla dem, som för andra och, till det mesta, gröfre brott blifvit sakfällda.
Beträffande åter de för vanart eller försvarslöshet till allmänt arbete dömda, så har, sedan, enligt hvad i sedntfste årsberättelsen, äfvensom i den derefter vid Riksdagen afgifna berättelse, är omförmäldt, Kongl. Maj:ts under den 8 Augusti 1842 i nåder meddelade beslut, om inrättande af en ’’krono-arbetskorps i fyra särskilda klasser”, gått i verkställighet, det förändrade förhållande i afseende å fångar af mankön inträdt, att, när år 1841 ibland 2,103 fångar befunnits å Carlsborgs fästning förlagde 479 pionnierer, jemte 234 kapitulanter, utgörande soldatklassen, tillsammans 7l2>. men de öfriga 1,390 förvarade dels å korrektionsinrättningarne, och dels, i anseende lill bristande utrymme derstädes, uti länshäktena, arbetskorpsens under de påföljda åren bildade särskilda klasser uptogo vid 1844 års slut, då fångantalet uppstigit till 2,477, icke mindre än 1,397 tillhörande fästningsklasserna och 198 kapitulanter, tillsammans 15^5, sysselsatte nied allmänna arbeten å fästningarne eller å andra ställen; hvaremot antalet af de å korrektionsinrättningarne och i länshäktena qvarvarande nedgått till 882.
Dessutom kan anmärkas, att ifrån arbetskorpsen, särdeles af soldatklassen, flera blifvit frigifua och i tjenst hos enskilde antagna, så ock alt de vid arbeten utom fästningarne anställda i allmänhet ådagalagt lydnad, ordning och ett i öfrigt förbältradt uppförande; hvaraf otvifvelaktig! vill synas, att denna stiftelse skall motsvara sitt ändamål, att, genom en sålunda förändrad behandling at fångarne, i den mån de göra sig förtjente deraf, bereda dem 76 förhoppning och utsigt, att varda i samhället åter upptagna; en fördel ytterligare befästad medelst Kongl. Majrts nådiga stadga af den 29 Maj innevarande år, ”angående försvarslöse och till allmänt arbete förfallne personer”, hvilken i flera och vigtiga afseenden för framtiden tryggar den försvarslöses rätt och frihet.
Af denna lagstiftning och hufvudsakligast af det lämpligare straffsystem, som genom en ny, snart förväntad, Brottmålslag varder in tordt, torde således med någon säkerhet, om icke genast, åtminstone småningom en högeligen önskvärd minskning i fångantalet kunna påräknas.
Likmätigt 59 § Riksdagsordningen har del ålegat Rikets Ständers Kommitterade till tryckfrihetens vård att, efter sistförlidne Riksdags slut, hafva uppsigt öfver behörig fortgång af tryckningen utaf de Bihanget till Riks-Ståndens protokoll tillhörande handlingar, jemte Rikets Ständers förafskedade Riksdagsbeslut; hvarförutan Rikets Ständer vid samma Riksdag, genom särskildt förordnande af den 15 Maj 1845, åt Kommitterade uppdragit att vaka deröfver, det så väl Grundlagarne, med de deruti vid Riksdagen antagna förändringar, vid skeende omtryckning af samma Lagar, som ock Riksdagsbeslutet blefvo felfritt tryckta.
I följd häraf äro, under Kommitterades tillsyn, alla de vid Riksdagens slut icke af trycket utkomna handlingar, som i ofvannämnda Bihang till RiksStåndens protokoll bort inflyta, redan inom 1845 års utgång färdigtryckta, jemte det öfver handlingarne upprättade register; äfvensom, och efter det Kommitterade åt deras åliggande i öfriga delar egnat synnerlig omsorg, Riksdagsbeslutet och Grundlagarne blifvit af trycket utgifna och i samma års Författningssamling intagna, Riksdagsbeslutet under N:o 19, Regeringsformen under N:o 23, Riksdagsordningen under N:o 25 och Tryckfrihetsförordningen under N:o 28.
Landin. J. N. Söllscher.
TILL RIKETS HÖGLOFLIG E STÄNDER Berättelse AF DERAS JUSTITIE-OMBUDSMAN, AFGIFVEN VID LAGTIMA RIKSDAGEN I STOCKHOLM ÅR 1847.
STOCKHOLM, 1847. P. A. Norstedt &
Ständer, vid den år 1S44 började urtima Riksdag å nyo läckts lemna mig det utmärkta förtroende att vara Deras Justitie-ombudsman, får jag härmedelst, \ id nu föreslående lagtima Riksdagen, inför Rikets Höglofl.
Ständer vördsamt framlägga den allmänna redogörelse angående Embetets förvaltning, som i Grundlagen och särskildt fastställda Instruktionen anbcfalles.
Da, tillförne vid tvänne Riksmöten, Rikets Höglofl.
Ständer, efter föregången granskning, behagat gilla de af mig ang ilna åsigter och grunder, i öfverensstämmelse med hvilka
Em betet under förflutna tidskiftena blifvit 4 R.
Emb.-Berältelse den 15 No v. 1847. utöfvadt, har del varit min pligt och utgjort milt fortsatta bemödande att dervid bibehålla samma åsigter och grunder äfven under sednaste tidskiftet, hvilket, kortare än hvartdera af de förra, dels derföre och dels i följd af andra omständigheter, företer ett jemförelsevis mindre antal redovisningsämnen.
Regeringsformen och ofvannämnda Instruktion, som bestämma föremål och gränsor för Justitie-ombudsmannens embetsverksnmhet, lemna i allmänhet åt hans egen urskiljning att densamma tillbörligen iakttaga och fullgöra; men de utmärka tillika, den förra i 106 § och den sednare i 5 och 12 §§, de fall, då särskilda förordnanden eller uppdrag dertill erfordras eller kunna förväntas.
Det ena och utan tvifvel vigtigaste, hvarom i Regeringsformens 106 § och Instruktionens 5 § förandes, det nemligen, då Rikets Ständers Konstitutions-utskott beslutar anställande af åtal emot Konungens Rådgifvare, hade, efter hvad bekant är, vid hvartdera af de begge förutgångna Riksmötena inträffat, men deremot vid det sislförflutna icke ägt rum.
Det andra, uti Instruktionens 12 § antydt, lörer tilltal emot Rikets Ständers Fullmäktige i Banken och Riksgäldskontoret, af Rikets Ständer sjelfve, Deras Banko-utskott eller Revisorer beslutadt; men ett sådant beslut har under sednare tiden lika litet som tillförne utgått; äfvensom ej heller annan laga orsak till embetsåtgärd i detta hänseende ännu förekommit.
Ordningen, ej mindre än frågans vigt, fordrar vidare att särskildt nämna, det hvarken de vid tvänne tillfällen anmälda klagomål eller andra förhållanden visat anledningar dertill, att den i Regeringsformens 101 § beskrifna oförmodade händelse inträffat, som skulle hafva förpligta t Embetets innehafvare alt emot Konungens Högsta Domstol eller någon af Dess Ledamöter med anmärkning och åtal uppträda.
Hvad åter angår lagskipningen i öfrigt samt andra offentliga myndigheters förhandlingar, hafva väl angifvelser och klagomål ofta af enskilda personer blifvit anförda, men merendels, såsom obefogade eller obeslyrkta, eller ock genom infordrade utlåtanden vederlagda och förklarade, bort utan vidare afseende lemnäs, så att blott några få föranledt tilltal emot de anklagade.
Härförutan och hufvudsakligast under utöfningen af den mig åliggande allmänna tillsyn öfver lagarnes efterlefnad af Domare och Embetsman, äro anmärkningar väckta och, sedan nödiga upplysningar eller vederbörandes förklaringar inhämtats, slutligen pröfvade; hvarvid många ibland dessa anmärk - R.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 5 ningar, efter en sådan föregången utredning, kunnat förfalla; äfvensom vid tillfällen, då anledning varit till anmärkningarnes fullföljd, men underrättelse ingått, alt Konungens Justitiekansler likaledes anmärkt och beifra! samma förhållanden, min vidare embetsåtgärd icke varit af nöden; hvaremot, viri öfriga tillfällen, vederbörandes iagslridiga befunna domslut eller förfaranden blifvit i laga ordning åtalade.
De sålunda lill åtal förvisade anmärkningsoch klagomål, ibland hvilka icke något af särdeles svår beskaffenhet förekommit, hafva ådagalagt dels olaga domslut, dels annat fel och dels försummelse i embete eller tjenst, hvarigenom i de flesta fall enskildes lidande eller skada orsakats; omständigheter, hvilka, cj mindre än understundom vederbörandes vidhållande af lagstridiga åsigter eller bemödande alt försvara oriktiga förfaranden, påkallat ansvar och rättelse.
Men, likasom uti min vördsamma berättelse vid sistförlidna Riksdag anmältes, alt under då förflutna tiden antalet af fullföljda anmärknings- och klagomål betydligen förminskats emot tillförne, kan äfven nu vördsamt lillkännagifvas, att detta förhållande under sednaste tiden fortfarit; dertill orsakerna synas hafva varit desamma, som då angåfvos, nemligen: vederbörandes större uppmärksamhet å sig sjelfva, föranledd af förr gjorda och ofta återkommande anmärkningar, hvarom de af trycket utgångna Embetsberättelserna meddelat allmännare kännedom:
Hr Justitiekanslerens likaledes åt lagskipningen egnade tillsyn, som beredt möjligheten att utan omgång iakttaga den i Instruktionen för Justilie-ombuds mannen antydda ordning, att allmänligen och i vanliga fall Hr Justitie kansleren först må skärskåda Domares och Embetsmäns åtgärder; samt ändlligen de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer beslutade Författningar, angående icke blott i allmänhet förändrade, utan äfven för vissa fall tydligen förklarade grunder lör beräkning af den i 5 Kap. 4 § SlralTbalken stadgade kropps plikt, hvarigenom alla tvifvelsmål i sådana hänseenden bort vara undanröjda.
Öfvergående nu till en omständligare redovisning för embetsförvaltningen, så vidt de af mig inledda ärenden och frågor blifvit af domaremaklen pröfvade och afgjorda, har jag derom att vördsamt åberopa bilagda, redan genom trycket allmänheten meddelade Berättelse för åren 1844 och 1845 samt liär nedan vidare afhandla de mål, hvilka sedermera likaledes blifvit lill slut bragte.
De ännu återstående, så ock hvad för öfrigt under embetsförvaltningen förekommit, inhämtas af de vid Expeditionen förda Diarier och Registratur, hvilka, jemte dertill hörande handlingar, skola lill Rikets Ilöglofl.
Ständers Lag-utskott inlernnas. 6 [{.
Einb.-Berättelse den 15 Nav. 1847.
Enligt livad nyss åberopade Embetsberättelse, pag. '29 och följande, utvisar, bade Kongl. Göta Hofrätt, uppå advokatfiskals-embetels derstädes anställda åtal emot Landshöfdinge-embetet i Östergötlands län, dels för underlåtenhet alt i Konungens befallningshafvandes den 30
Juni 1840 fattade utslag uti ett mål rörande ny vägdelning inom Göstrings härad meddela laglig och fullständig föreskrift, huru med utslagets kungörande och delgifvande borde tillgå, dels ock för dröjsmål och försummelse alt utslaget behörigen expediera, genom utslag den 9 Juli 1845, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dömt landssekreteraren och landskamereraren, hvilka begge ansågos hafva i förra afseendet emot deras embctspligt brutit, alt derför hvar för sig böta tretiolre riksdaler sexton skillingar, samt, jemlikt Kongl. Expeditionstaxan och 24 Kap. 5 § nyssnämnda balk, fällt landssekreteraren särskildt att, för den sednare honom till last räknade förseelsen, plikta tjugufem daler med ålla riksdaler sexton skillingar; hvaröfver bos Kongl.
Majit underdåniga besvär af svaranclerne blifvit anförda.
Domstols protokoll för den 24 November 1846 inhämtas, att, då, i närvaro af Herrar Justitieruden Stråle, Bredberg, Engelhart, Grefve Snoilsky, Grefve Carl Sparre, nu mera Presidenten Grefve G. A. Sparre och Schmidt, detta mål är vordet till afgörande företaget, Högsta Domstolens fleste Herrar Ledamöter funno skäl icke hafva förekommit till annan ändring i Hofrättens öfverklagade utslag, än att, enär landskamereraren, på åtal af advokatfiskals-embetet i Kammarrätten, blifvit för tillgrepp af allmänna medel dömd, bland annat, lill tjenstens förlust, (hvilket sednare mål då ännu på Kongl.
Majits nådiga skärskådan berodde) det bötesansvar, sorn blifvit honom i förevarande mål ålagdt, ansåges i förstnämnda påföljd inbegripet; hvilket förhållande skulle bos Kongl. Majit i underdånighet anmälas, i sammanhang med landskainererarens underdåniga ansökning om förskoning af nåd från det af Kammarrätten honom ådömda ansvar; men Herrar Justitieruden Stråle och Grefve Snoilsky, hvilka ej heller funno skäl alt i Hofrättens utslag, så vidt det landssekreteraren angick, göra ändring, förklarade i afseende å landskamereraren, att då, emot hans bestridande, det ej vore visadt, att den i Konungens befallningshafvandes utslag meddelade föreskrift om detsammns kungörande varit en följd af något Landshöfdinge-embetets beslut, deruti landskamereraren deltagit, och han bort kunna förlita sig derpå, att föreskriften blefve af landssekreteraren, hvilken det ålåg att ulslaget expediera, i enlighet med förfatlningarne meddelad, bemälde Herrar Justitieråd, med ändring af Hofrättens utslag, ansågo landskamereraren i detta mål icke kunna till ansvar fällas. R.
Sedan hos Kongl. Majit i Dess Statsråd underdånig anmälan om utgången af detta mål ägt rum, såsom Högsta Domstolens Heste Herrar Ledamöter stadgat, är Kongl.
Majlis utslag, i öfverensstämmelse med deras mening, utfärdadt under den 23 Februari innevarande år.
I redan afhandlade mål är förmäldt, att dåvarande landskamereraren i Östergötlands län, kammarrätts-rådet Paul Roland Fel lin, blifvit särskildt tilltalad och dömd för tillgrepp af allmänna medel.
Med afseende dels derå, att begge målen angå samma tjensteman, dels ock å den svårare beskaffenheten af detta sednare samt de märkliga omständigheterna vid dess pröfning och slutliga utgång, har jag trott det vara af vigt, att åt ett sådant lagskipningsärende, ehuru icke beroende af min embetsåtgärd, bereda allmännare kännedom; hvarföre en kort framställning deraf här synes både lämplig och tillbörlig.
Landshöfdingen i ofvannämnda län, som, vid jemförelse emellan landskontorets diarier och postbok funnit, att åtskilliga under Mars med Juni månader år 1843 beslutade bref, hvarmed 609 Ridr banko hort afskickas, den 13 näslderpåföljde Juli ännu icke varit afsända, hade af sådan anledning till förhör å landskansliet sislberörde dag förekallat landskamereraren och förelagt honom att sist den 15 i samma månad ej mindre aflemna omförmälda 609 Ridr, än ock redogöra för 150 Ridr 3 sk., utgörande lösen för åtskilliga från Kongl.
Kammarkollegium ankomna utslag; derefter och enär landskamereraren, å bestämda dagen, enligt hvad det vid tillfället förda protokoll innehöll, lillkännagifvit, att hail då icke hade dessa medel lill hands eller kunde för dem redovisa, men förmodade, det han blefve i tillfälle att inom åtta dagar anskaffa beloppen, om anstånd lemnades, Landshöfdingen, vid sådant förhållande, icke allenast förklarat landskamereraren lills vidare oberättigad alt fjellsten bestrida, ulan ock om hvad sålunda förekommit gjort anmälan hos Kongl.
Kammarrätten, enligt hvars förordnande, efter anställd undersökning, blifvit upprättad balansräkning, hvaruti, inbegripna förr omförmälda tvänne poster å 609 Ridr och 150 Ridr 3 sk., de der redan den 8 Augusti, innan räkningen uppgjordes, blifvit af landskamereraren, jemte deponerande af 550 Ridr, inbetaide, honom till last fördes 1709 Ridr 39 sk. 1 r. banko, som han, under åtskilliga af de närmast förutgångna åren, skall för bestämda ändamål fått emottaga, meri dertill icke användt.
Sedan urskiljdt blifvit, hvilka utaf dessa medel, jemte ytterligare tillkomna 67 Ridr 8 11.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 41 sk. 10 r., hvarför landskamererare!! ej heller skulle visat redo, borde upptagas i de till Kammarrätten ingående räkenskaper, och, hvad angick de öfriga till ett belopp af 909 R:dr 17 sk. 9 r., pröfningen af målet i denna del, såsom icke tillhörande Kammarrätten, är vorden öfverlemnad lill Kongl. Göta Hofrätt, som, uppå advokatliskals-embetets åtal emot landskamereraren, för bristande redovisning af sistnämnda belopp, deruti jemväl 399
R:dr af den vid landskansii-förhören anmälda post å 609 R:dr ingått, genom utslag den 19 Augusti 1845, under åberopande af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dömt landskamererare!!, såsom beträdd med synnerlig vårdslöshet och försummelse i sin befattning med ifrågavarande medel, alt derför på viss tid afhallas från förrättande af sin tjenst; fortsattes åtalet emot landskamereraren inför Kammarrätten, der advokatfiskals-embetet, i afseende å de medel, 868 R:dr 15 sk. 2 r., hvilka borde upptagas uti dit ingående räkenskaper, slutligen yrkade, att landskamereraren måtte ej allenast lörpligtas återgälda hvad al balansen kunde vara oguldet, och å densamma betala ränta, ulan ock, då af balansen ett belopp stort 565 R:dr 3 sk. 3 r. skulle hafva tillkommit genom tillgrepp och förskingring dels af de 210 R:dr, hvilka, tillsammans med de i Hofi ättens utslag upptagna 399 R:dr, utgjort den vid landskansii-förhören omförmälda post å 609 R:dr, dels af andra Kronan tillhöriga medel, derför fällas till ansvar; öfver hvilket påstående landskamereraren blifvit hörd.
Hvaruppå Kammarrätten, medelst utslag den 3 April sistlidna år, jemte förklarande, att landskamererarens anmärkning emot riktigheten af landskansli-prolokollet för den 15 Juli 1843, så vidt det upptoge, att lian skall tillkännagitvit sig icke hafva de efterfrågade penningarne till hands elier kunna för dem redovisa, blefve utan afseende lemnadt, vidare och beträffande sjelfva målet yttrade, alt för ifrågaställa medel, såsom af landskamereraren redan inbetalda, annan ersättning icke kunde honom åläggas, än att han skulle, för de Kronan tillhöriga andelar deri, erlägga sex procent årlig ränta, räknad ifrån en månad efter det de i landskontoret inkommit och intill dess de blifvit ersatta; och ehuru, med vitsord åt hvad rnerarnämnda landskansli-protokoll för den 13 och 15 Juli 1843 innehöll, ådagaläggande bland annat landskamererarens underlåtenhet alt lill vederbörande afsända Länsstyrelsens flera skrifvelser, hvarmed åtskilliga lill landskontoret inkomna och af honom emoltagna handräckningsmedel till belopp af 210 R:dr bort löija, men hvilka medel lörst den 8 Augusti samma år blifvit allemnade, angifvelsen emot landskamereraren, om tillgrepp och förskingring af . dessa mede!, R.
Emb.-Berätlelse den 15 Nov. 1847. 9 medel, vunne stöd af hans förr omförmälda lillkännagifvande vid förhöret den 15 Juli; dock som han, hvilken sedermera efter hand inbetalt de innebafde medlen, hos Kammarrätten förnekat, alt han något deraf tillgripit eller förskingrat, och hans yttrande vid nämnde förhör, efter den förklaring han deråt lemnat, icke linge i annat fall tagas såsom bevis om föröfvadt tillgrepp och förskingring af medlen, än derest anklagelsen derom af öfriga omständigheter bekräftades, men i detta hänseende förekom, dels alt någon sådan undersökning icke ägt rum, hvarigenom kunnat uppdagas, örn, på sätt han hos Kammarrätten uppgifvit, penningarne verkligen varit till finnandes, eller om de hos honom saknats, dels oek att, fastän någon trovärdighet ej syntes kunna tilläggas hans förebärande, de i målet förekomna omständigheter likväl icke uteslöto möjligheten deraf, alt landskamereraren fortfarande innehaft penningarne, men, i den föreställning, att det emot honom af Konungens befallningshafvande anmärkta förhållande icke blefve nöjaktigt förklarad t, om ej fullständig redovisning på en gång afgåfves för alla de medel, han då ännu hade i behåll, ansett sig berättigad att dröja med liqvid till dess handlingarne hunnit granskas, och i denna syftning iålit anstå med fullgörande af hvad honom blifvit förelagd t; alltså och då saken vore i den mån mörk och tvifvelaktig, att domaren borde följa den mening, som för den anklagade vore lindrigast, och följaktligen ej borde antagas, att landskamereraren tillgripit och förskingrat ifrågavarande af honom emottagna och sedermera till fullo redovisade medel, utan hans ådagalagda uraktlåtenhet, att i behörig lid och ordning redovisa dessa medel, måste hänföras till grof försummelse i tjenstens utöfning, profvade Kammarrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist, det landskamereraren, som jemväl af Göta Hofrätt ansetts saker lill dylikt tjenstefel, skulle i en bot straffas med förlust, under sex månaders tid, af tjensten med åtföljande lönförmåner.
Öfver detta domslut anfördes hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär ej mindre af advokalfiskals-embe, tet, som fullföljde sitt ansvarspåstående, än äfven af landskamereraren, hvilken sedermera ingaf underdånig ansökning om nåd; I anledning hvaraf och då målet i Konungens Högsta Domstol den 21 Oktober sisllidne år, enligt hvad protokollet visar, föredrogs och afgjördes, Högsta Domstolens dervid närvarande Herrar Ledamöter enhälligt förklarade, det landskamererarens underdåniga besvär, enär han försummat att efterkomma hvad Kammarrätten till fullgörande rätteligen föreskrifvit, icke kunde till pröfning upptagas; men vidkommande åter advokatfiskals-embetels underdä R.
Ombudsm. Emb.-Berätlelse. 1847. ^ 10 It.