Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så många enskilda intressen komma att förenade yrka förökning för ändamålet af Riks-Bankens sedelutgifning, att det torde blifva tvifvelaktigt, huruvida de, som mera akta på myntvärdets bibehållande än på skriket om en tillfällig nöd, förmå göra sina åsigter gällande. c) Den tredje farhågan, som uppgifvits i afseende å bibehållandet af bankosedelns silfvervärde, ansågs grundad på Rikets Ständers uteslutande lagstiftningsrätt öfver sin bank, och nekas kan ej, all denna under förra tider blifvit i hög grad missbrukad.
Man har såsom botemedel föreslagit, att i Bankostyrelsen skulle deltagande inrymmas dels åt Regeringen och dels ål enskilde aktieegare, men för mig vill det synas, att hvardera af dessa utvägar för sig, eller båda på en gång använda, skulle medföra ett ännu trögare machineri för Bankoförvaltningen, utan att befrämja den sökta*större säkerheten, ty om Rikets Ständer nu mera, sedan kunskapen om banken ej är slängd inom Banko-Utskottet, skulle med berådt mod så förfära, att silfverutvexlingen afstadnade, t så är anledningen förmodligen deras önskan, att villfara Regeringens begäran om stora Bih. lill II.
Prol. 1833 & 1834. 1 Sami. 1 Afd. 6 Hafi. 15 114 Kongl. Majus Nåd.
Skrifvelse, N:o 40. anslag för vigtiga behof, som ej tåla uppskof, och kan man väl under sådana förhållanden hoppas eller ens begära, alt Regeringen skall begagna sitt veto?
Hade Banken vid ett sådant tillfälle enskilde aktie-egare, komme de, genom räntan af den förökade sedelmassan, att erhålla större inkomst af sina aktier, och är det väl då att vänta eller ens begära, att de skulle sätta sig i strid på en gång mot Regering, Ständer och sin egen fördel?
Exemplet af Engelska Banken tror jag härvidlag vara"upplysande.
Den eges och förvaltas af aktie-egare, enligt af Regeringen och båda Parlamentshusen fastställd charta.
Under de stora krigen på 1790:lalet lemnade Banken Regeringen betydliga försträckningar, hvaraf följden blef, att Regering, Parlament och Bankstyrelse år 1797 be- • slöto, att Banken skulle, hvad man hos oss kallar, slänga sin lucka, och den förblel stängd nära ett fjerdedels sekel.
Då denna åtgärd mäste vidtagas, hade Banken, enligt hvad af en nedsatt Parlaments-Komité utreddes, en behållning utöfver aila sina skulder af 15|- millioner Pund St. (186 millioner Sv.
B:ko), hvilket i förbigående må anmärkas för dem, som tro att Rikets Ständers Bank kunde öka sin sedelutgifning, om ? den ej till Statsbehof aflepinade sin behållna räntevinst, utan i dess ställe immerfort förökade sin grundfond.
Denna fond är nyttig, för att betrygga det hvarje fordringsegare vid slutlig utredning skall erhålla full betalning, men ingen grundfond, vore deri ock större än hela sammanräknade sedel- och depositions-skulden, kan gifva en Bank förmåga att, med fortgående invexling, hålla i omlopp ett större belopp sedlar, än att dessa genom rörelsens behof bibehålla sitt värde.
Försökes sådant, utbetalas sedlar mot silfver, som utföres.
Banken utgifver då i stället nya sedlar, för att med betydlig uppoffring åter införskaffa silfver, hvilket snart åter utföres likasom det förutnämnda och så immerfort, och hela följden af försöket blifver, att Banken utan ringaste nytfa för landet bortslösat summor, som kunnat bättre användas.
Svenska Riks-Bankens trångmål efter de 3 sista krigen med Ryssland har föranledts af ökad utgifning af Banko- och Riksgäldssedlar.
Regeringens behof af penningar kan vid sådana tillfällen visserligen ej afvisas, men man kan af tvänne onda ting välja det minst skadliga, som är statslån med åtföljande högre beskattning, i stället att genom utgifning af sedlar förstöra myntvärdet och såmedelst åstadkomma allmän fattigdom.
Mången fosterlandsvän hade derföre önskat, att vi redan under freden hade förskaffat oss statsskuld, på det statskrediten vid inträffandet af krig måtte vara stadgad, och derigenom lån då på billigare vilkor erhållas.'
Det är möjligt, att sådant i någon mån kan ega sin riktighet, men bevisas kan det ej, och de vilkor, hvarpå lån vid inträffande krig kunna erhållas, blifva i alla fall hufvudsakligen beroende på helt andra förhållanden, af hvilka de som af Sverige och dess Regering kunna på förhand beredas äro: nationalrikedom, stadgadt samhällsskick, ordnadt försvarsverk och mäktiga förbund:
I alla händelser böra vi hoppas, att låns upptagande vid verkligt behof ej skall vara mera omöjligt för Sverige än för andra icke. mäktigare stater.
Industrien behöfver förlag (kapital), och för att kunna täfla med fremmande länder måste kapital kunna erhållas mot samma räntefot, sorn inom dessa, hvartill åter fordras, att i förhållande lill industriens behof kapitallillgången skall vara lika stor.
Den enskilde kan ej åtkomma kapital annorlunda än genom lån eller förvärf.
Sammalunda förhåller det sig med ett helt folk.
Endast genom arbete och sparsamhet kan det egna national-kapitalet förökas, och betydande resultater i den vägen kunna ej väntas plötsligen inträffade, utan böra motses efterhand under en längre tidsföljd.
Under tiden kan det vara nyttigt, att industriens behof fy lies genom lån från fremmande land, men dervid bör städse såsom ögonmärke bibehållas, att, så fort ske kan, förvärfva detta lånta kapital, och böra derföre de allmänna låne-inrättningarne all - Kongl.
115 tid ordnas med afseende på de dubbla föremålen, att tillhandahålla industrien nödiga förlag, och att befordra ,den allmänna sparsamheten genom tillfälle att när som helst göra alla små eller stora besparingar räntebärande med fullkomlig trygghet för förlust.
Det är i sistnämnde afseende som våra Banker och Hypotheks-Föreningar äro mest bristfälliga.
Det torde härvid ej skada, att erinra om en visserligen länge känd sak, som man dock allt för ofta finner glömd, nemligen skilnaden emellan rörelsekapital (mynt) och förlagskapital, hvilket sednare måste vara mångfaldiga gånger större än det förstnämnde och utgöres af nästan allt, som inom landet finnes genom arbete frambragdt, såsom jordens odling, hus, materialier till förarbetning, machiner, redskap, förråd af förnödenheter för menniskor och husdjur, sjelfva dessa djur m. m. m. m.
Det är detta ojemn förligt större kapital,, som jemte sjelfva jorden och arbetet är det verkligen producerande.
Rörelsekapitalet producerar egentligen ingenting, men det befrämjar på verksamt sätt produktionen derigenom att det lättar utbytet, alldeles på samma sätt ^ som en väg, hvilken, sjelf fullkomligt ofruktbar, likväl höjer bytesvärdet af de vid densamma befintliga alster.
Förlagskapitälet kan sannolikt aldrig inom ett land blifva för stort, åtminstone har jag mig ej något sådant exempel bekant, hvaremot rörelsekapitalets ökande öfver måttan, enligt hvad redan nämndt är, föranleder detsammas till en del utgående ur landet, eller, om sådant ej kan ske, ett minskadt myntvärde.
Sålunda hafva vi sett de, af våra Hypotheksföreningar i sednare tider upptagne, utländska lån hafva varit oförmögna att öka landets rörelsekapital, men vi hafva måhända ej skäl alt sörja deröfver, såvida de i dess ställe ingått i förlagskapitalet, till antagande hvaraf anledning ej saknas, då vi se hvad under tiden blifvit nedlagdt i nybyggnader af hus och fartyg, i ett förbättradt jordbruk och flerfaldiga andra industriella företag, och äfven i den större handeln, som förut var nödsakad att på mera tryckande vilkor förskaffa sig förlag från utlandet.
Så länge förlagsräntan i Sverige är betydligt högre än i andra länder, må man ej vänta, att den Svenska industrien skall kunna tälla med den utländska.
De allmänna låneinrättning arne böra tillhandahålla industrien nödiga förlag, men de böra ej underlätta improduktiv förbrukning utöfver tillgångarne, hvilket troligen ej obetydligen egt rum genom det hos oss alltför utsträckta borgenssvstemet, som lärer erhållit sin lulla fart genom våra allmänna Diskonter.
Det utgör nu lill stor del ett missbruk, som med svårighet och endast efter hand torde kunna afhjelpas, och ingalunda tror jag sådant kunna ske genom Rikets Ständers Bank, på annat sätt, än att dess belåning på namn kommer alt helt och hållet eller till största delen upphöra.
Namnbelåningen bör helst vara grundad på en verklig, efter bestämd tids förlopp inträffande, tillgång.
Sådan hr diskontering af vexlar, grundade på verkliga affärer och ej på blanko-kredit eller annan konstlad utväg.
Sådane lån äro ock nvttige, om de lemnäs tili industri-idkare, som genom yrkesskicklighet, llit och redbarhet lemna en säkerhet, att den materiella tillgång, de för närvarande sakna, kommer af dem att förvärfvas.
Men dessa lag-granna förhållanden kunna ej af Statens Embetsverk kännas och än mindre bedömas.
Sådant är ej heller alltid lätt vid en Privat-Bank med rörelse, inskränkt till ett mindre område, och förvaltad af personer, som, sjelfve näringsidkare, böra någorlunda kunna känna sina yrkesbröder, men möjlig bör dock der en sådan, endast på öfvertygelse grundad och ej af embetsmannaformer bunden, pröfning vara, och det är just deri som Privat-Bankens företräde ligger.
Rikets Ständers Bank synes derföre böra efter hand indraga sin utlåning på,namn och nöja sig med att belåna publika papper, metaller och andra säkra panter, hvilken på bestämda reglor grundade rörelse fullkomligen väl kan skötas af embetsman, utan behof af de flerfaldiga 116 Kongl. Majus Nåd.
Skrifvelse, N:o 40. onödiga omgångar, hvarmed allmänheten nu vid insättningar, uttagningar och öfverföringar i Rikets Ständers Bank besväras.
Banker af ena eller andra slaget äro dock ej afsedde att lemna industrien förlag utöfver de mera tillfälliga behofven, hvilka medgifva en återbetalning inom kortare tid, men derigenom att de fylla dylika behof, blifva andra kapitaler lediga att användas för längre tider såsom stående förlag.
Dylika måste i allmänhet anskaffas genom aftal emellan enskilde personer.
Det är blott jordbruket och en del af bergsbruket, som härifrån göra undantag, emedan de kunna erhålla lån på långa tider utaf Hypotheksföreningar, som nu finnas inom de flesta af våra provinser, och emot hvilkas sätt att bedrifva sin fastighets-utlåning föga anmärkningsvärd! förekommit.
De allmänna låneinrättning arne böra befordra den allmänna sparsamhelen genom tillfälle att, när som helst, göra alla små eller stora besparingar riin te-bär ande med fullkomlig trygghet för förlust.
I sådant hänseende hafva våra Banker och Hypotheksföreningar hittills varit föga verksamma.
Privat-Bankerne hafva utgifvit sedlar, och Hypotheksföreningarne hafva indragit utländska lån, men i föga mån har hos den ena eller andra förmärkts omtanka att vilja göra fruktbara de inhemska kapitaler, som dels legat obegagnade och dels efter hand sammanspara ts.
Den ofta åberopade och verkliga fördelen af statsskuld är lättheten för den enskilde att på säkert sätt göra sina penningar fruktbärande, och då Svenska folket hvarken har eller vill hafva statsskuld, så synes man utan densammas olägenheter kunna vinna dess hufvudsakliga fördel genom Hypotheksföreningarne, om deras obligationer blifva ställda i Svenskt mynt med räntebetalning i Sverige, samt ouppsägbara och kurserande, hvarigenom köparen alltid finner säljare och säljaren köpare.
Obligationer af detta slag äro i Sverige ovanlige och följaktligen föga kände af den stora allmänheten, och det kan derför visserligen ej antagas, att något synnerligen stort belopp skulle att börja med kunna afsättas inom landet, men allmänheten skulle utan tvifvel snart inse den fördel, som åtföljer innehafvandet af ett räntebärande papper, som, efter en i allmänna bladen nästan dagligen kungjord kurs, när som helst kan utbytas mot mynt.
Det synes mig derföre, att de obligationer, som af Hypotheksföreningarne utgifvas för utländska lån, borde antingen vara ställda i Svenskt speciemynt, eller, om deras värde å upplåningsorten derigenom befarades förminskadt, innebära rättighet för egaren att, efter tillsägelse viss tid förut, få dem i Svenskt silfverspecie, efter i obligationen utsatt parikurs, omställde, äfvensom att få uppbära räntan i Sverige.
Någon förlust kan derigenom ej tillskyndas Hypotheksföreningen, ty om uppsägningstiden för omsättningen, såsom sagdt är, tages någorlunda rymlig, kan ifrågavarande rättighet ej af obligationsinnehafvaren användas, för att draga vinst af en tillfälligt låg vexelkurs, och liqvidalionsomkostnaderne blefve för Hypoteksföreningen i allmänhet åtminstone ej stegrade derigenom, att den kunde på eget kontor ombesörja liqviden i Svenskt mynt, i stället för att begagna kommissionär å utländsk ort och till honom remittera vexlar.
Sannolika fördelen af åtgärden blefve deremot, att obligationerna inom Sverige blefve begärliga och efterhand, i början kanske mycket småningom, komme att dit återgå.
Yid tillfällen, då exporten betydligt öfverstiger den vanliga och verkligen hehölliga importen, skulle skillnaden, efter hvad man trott, fyllas genom införande af silfver och guld, men, enligt hvad jag ofvanföre sökt visa, kan detta ej med fördel verkställas, om silfvervärde! inom landet redan, till exempel genom föregående års förmånliga varuexport, skulle stå lägre än i utlandet.
Handelsbalansen jernnäs då vanligen genom import af obeböfliga lyxartiklar och andra varor, som understundom med betydlig svårighet afsättas.
Vore då obligationerna för Hypotheksföreningarnes utländska lån ställda på sätt sagdt är, skulle de kunna utgöra den till balansens jemnande tjenligaste importvara, och vi skulle sålunda kunna vinna Kongl. Maj:ts Nåd.
117 tvenne goda saker, nemligen att få vår utländska skuld betald, och erhålla kurserande obligationer i rörelsen.
Då man alser att genom sparsamhet föröka national-kapitalet, bör man ej glömma att dervid lemna behörig vigt åt de hvar för sig ganska små besparingar, som derföre ej omedelbart kunna nedläggas i obligationer.
Sparbankerna hafva till föremål, att emottaga dem, och böra derföre så bestämma sina maxima för hvad en person får hos dem insätta, att de ej understiga lägsta valören af i omlopp yarande obligationer.
Arbetaren samlar då i Sparbanken de styfrar, lian kan upplägga för framtiden, intill dess de blifva tillräckliga för uppköp af en obligation, då de uttagas och dertill användas, hvarefter han åter börjar samla i Sparbanken till inköp af en annan o. s. v.
Privat- och Filial-bankerna kunna ock vara sparbankerna och Hypotheksföreningarne bebjelplige att hopsamla nationens besparingar.
De synas derföre, mera än hittills varit fället, böra söka medel för sin utlånings utvidgande i upplåning mot lägre ränta än den, för hvilken de utlåna.
Till följe af bankrörelsens natur mäste deras upplåningar dock alltid blifva till en viss grad tillfälliga och kunna ej påräknas att för alla och alltid stå lill buds, såsom sparbankerna och de kurserande obligationerna., Det är dessa, som tillsammantagna skulle utgöra nationens stora sparbössa.
Om obligationerna utgifvas af en slörr^ eller flere mindre Hypotheksföreningar, kan härvidlag vara likgiltigt, men icke så med Sparbankerna.
Sådane måste finnas inom alla orter, om ändamålet öfverallt skall vinnas.
Stiftandet af sådane besörjes utan tvifvel bäst såsom en kommunal-angelägenhet, men kan dock i väsendtlig mån uppmuntras och befrämjas af lokalmyndigheterna, och det vore måhända ej otjenligt, om desse anmanades att söka tillvägabringa sparbanker på de orter, der sådane ej redan finnas.
Hypotheksföreningar, Privat-Banker och Sparbanker äro visserligen enskildes eller kommuners tillhörighet, men de höra dock till det slag af inrättningar, på hvilkas behöriga skötande allmänna säkerheten i så hög grad är beroende, alt de ej böra lemnäs utan en noggrann kontroll af Regeringen.
1 detta afseende torde ännu något återstå att förbättra.
Väl hafva nämnda inrättningar af Kongl. Maj:t fastställda reglementen, och lokalmyndigheterna hafva rättighet och till en del pligt, alt tillse det föreskrifterna efterlefvas, men denna pligt är ingalunda lätt att fullgöra, ty äfven för det skarpaste och mest vana öga faller det sig svårt, om ej omöjligt, att vid ett kortare besök förvärfva visshet om alt alla säkerhetshandlingar äro i behörigt skick, att räkenskaperne äro riktiga, och att allt hvad reglementet föreskrifter blifvit iakttaget.
Jag tror derföre att allmänna ombud böra deltaga i de årliga revisionerne af alla dessa inrättningar, för de större af hvilka ombuden torde kunna förordnas genom Finans-Departementet, och för de mindre af Landshöfdingen i orten, hvarefter de anmärkningar, sorn med afseende på allmänhetens säkerhet blifvit gjorda, skulle insändas tili Finans-Departementet och till Justitiae-Canzleren.
Stockholm den 5 Mars 1853. E. v. Troil.
JLitl. n.
I Finans-komiténs beslut att såsom sitt eget antaga Herr Fabrikör Arnbergs anförande angående Kredit-lagstiftningen, har jag ej till alla delar delar kunnat instämma. 118 Kongl. Majus Nåd.
Sålanda anser jag den bland premisserna förekommande teckning af Svenska folkets tillstånd i financielt och moraliskt hänseende vara ganska öfverdrifven.
Mycken oordentlighet förekommer utan tvifvel i liqvider, men jag anser denna ovana vara ett arf från förra tiders financeella oredor, då den genom ett vacklande myntvärde föranledda förlägenhet hade vållat en nära nog allmän oförmåga att punktligt fullgöra åtagna betalningsförbindelser, och de myndigheter, som hafva till åliggande att handhafva ulsökningsväsendet, funno sig af förhållandernes tvång föranledda att eftergifva betydligt af den skyndsamhet lagen fordrar.
1 jemförelse med förra tider, anser jag förhållandet ej vara sämre utan Bättre; och finnée jag, i motsatts med Herr Arnberg, officiella tidningen med sina konkurskallelser derom "vara ett authentiskt bevis.
Man jemföra allenast konkursernas mängd under tiden 1820'—30 och nu, synnerligen om man från de nu förekommande fråndrager de konkurser af personer tillhörande arbetsklassen, hvilka i sednare lider ofta nog blifvit föranledda af lagstadgandet att bysättning upphört så snart konkurs börjat.
Att liqviders ordentliga fullgörande å bestämd tid är ett behof för handel och annan industri, är otvifvelaktig!, men verksammaste medlet att komma derhän vöre, sorn mig synes, att ej lemna försträckningar till personer, som visat sig vara oordentliga, och ej varor på kredit utan lof att för betalningen draga vexel.
Inom handelsverlden torde vanan (usancen) ofta vara nära lika mäktig som lagen, men denna bör utan tvifvel, så vidt möjligt är, användas för att förbättra den förstnämnda.
Herr Arnbergs skrift slutar med att tillstyrka antagande för Sverige af Franska handelslagens Irsta boks Irsta och 2:dra kap. om handlande och bandelsböcker, samt 3:dje och 4:de böckerna om konkurs- och domstols-organisation, och jag bör dervid tillkännagifva, att jag finner mycken betänklighet vid att inom vårt land införa ett alldeles nytt slag af special-domstolar.
I Frankrike äro handelsdomstolar gamla, och efter den stora revolutionen hafva de blifvit bibehållna, emedan man var van viii dem.
Alt man likväl ej för närvarande är allmänt öfvertygad om deras lämplighet för just den klas» af mål, hvarmed de efter Herr Arnbergs förslag skulle ensamt hafva att sig befatta, torde synas af den petition 1200 betydande köpmän från 52 af Frankrikes städer nyligen ingifvit tili Kejsaren, med begäran om konkursmålens öfverflyltande till andra domare.
(Se Post- och Inrikes-Tidningar lör den 30 sistlidne Mars).
Klagomål öfver mängden af kompetenstvister emellan handelsdomstolar och allmänna civila hafva redan länge försports.
Då man hos oss i sednare tider, såsom jag tror på goda skäl, efler hand afskalfal nästan alla specialdomstolar i tvistemål, synes det mig, att man bör särdeles noga betänka sig, innan man börjar att beträda’en alldeles motsatt bana. i Frankrike skola handelsdomstolar finnas i de städer, som genom vidden af sin handel och industri anses böra ega sädane; å andra orter handläggas handeismålen af de allmänna domstolarne.
Måhända finnas ej i Sverige rätt många städer jemförlige med förstnämnde klass af de Franska.
Huruvida de för redlighet, ordning och hushållning mest ansedde chefer för gamla handelshus hos oss skulle vara särdeles belåtne med ifrågavarande lönlösa och för dem alldeles nya bestyr, må vara tvifvelaktigt, men deremot vili det synas tydligt, att tillsättandet af en domstol, sammansatt af endast handlande, kumla hafva skäl för sig, om dess bestämmelse vore alt döma efter gamla handelsvanor, men då det, blifvit föreslaget, att dess enda befattning skulle blifva, alt tillämpa en, för ossi sina flesta delar alldeles ny, konkurslag, så synes delia åliggande med mera säkerhet kunna öfverlemnas åt lagfarne domare.
Det må visserligen ega sin riktighet, att konkursdomaren är i behof af aftaVsvana mäns biträde, och om ej delta anses kunna vinnas genom de illitterata rådmännen, så torde det kunna genom lag stadgas, att stadsdomstol eger att för konkursmåls behandling med sig adjungera tvenne eiler trenne af Kongl. Maj:!i Nåd.
119 tle stadens mest ansedde industri-idkare, som finnas uppförde å en af Kongl. Maj:t för sådant ändamål fastställd lista, hvilken livart annat eller hvart tredje år kunde förnyas.
1 mera öfverensstämmelse med Franska lagen kunde oek, i fall det anses bättre, stadgas, att
Konungen endast fastställde en lista å elektorer, som sedan genom val utsåge de adjungerade domarne; och tror jag alt, genom det ena eller andra af dessa alternativer, det sökta ändamålet skulle bättre vinnas, än genom alldeles serskilda domstolar, helt och hållet bestående af icke lagfarne män.
Deremot erkänner jag, att ganska många andra stadganden, som innefattas i de nämnde delarne af Franska lagen, synas väl förtjente alt anmälas till Kongl. Maj:to nådiga öfvervägande, såsom lista bok.
2:dra kap. om handelsbok, hvarigenom säkerhet skulle vinnas mot det oskick, sorn uppgifvits hos oss understundom ega rum, att handeisböckerna upprättas kort före konkursen och så ställas, att de visa det förhållande, som dervid för gäldeuären kan vara i möjligaste måtto fördelaktigt.
Enligt Franska lagen skall journalen oell ingående balansen årligen af offentlig embetsman åtecknas (parapheras).
De skola af köpmännen förvaras i 10 år, allt vid äfventyr att annars, om han under tiden råkar i konkurstillstånd, blifva dömd såsom vårdslös gäldenär.
I ^sjelfva konkurslagen är del, att börja med, vackert alt alldeles olika benämningar blifvit gifne ål det oskyldiga cessionstiilståndet (faiilite) och det mer eller mindre brottsliga (banqueroute).
Stadgandet, att en egentlig köpman är under konkurs, så snart domstolen erhållit kunskap om, alt han ej betalar förfallne skulder, torde visserligen, i jemförelse med våra vanor, synas serdeles strängt, men lärer dock för sjelfva handeln vara af betydlig nytta, och mindre verka till ökande af konkursernes antal, än lill påskyndande af några, som i alla fall litet sednare inträffa; och torde den uppskofstid, som vår nuvarande lag vid sådant tillfälle lemnaf, vanligen begagnas till det vid konkurser hos oss mest öfverklagade underslef eller de så kallade betäckning arne, hvarigenom en del borgenärer eller löftesmän erhålla nästan alla det gäldbunden boets tillgångar.
Emot detta missbruk sätter Franska lagén ett annat och större hinder i domarens rättighet att bestämma den dag, då konkursen skall anses börjad, tidigare än den, då obeståndet blifvit för domstolen anmäldt, och att förklara efter förstnämnde dag, eller inom 10 dagar förut, af cessionanten gjorde affärer återgående.
Franska lagen synes äfven lemna större säkerhet för de afträdda tillgångarnes förvaltande.
Ifos oss är det ej sällan de prioriterade fordringsegarne, som äro säkra ali i alla händelser erhålla full betalning, hvilka bestämma underhåll för gäldeuären, tillsätta gode män m. m. till de oprioriterades förfång.
1 Frankrike utser domstolen, samma dag den förklarar konkursen börjad, en af sina ledamöter att vara domare-ombudsman (jugo commissaire) och förordnar, efter rådgörande med de kände fordringsegarne, gode män, hvilke ej behöfva vara fordringsägare.
Gode männen förvalta massan under tillsyn af domare-ombudsmannen, som å domstolens vägnar skyndsamt afgör förekommande frågor af flere slag, men inberättar allt väsendtligt lill domstolen.
Franska lagen vet ej af vår proklama efter sex månader, och än mindre af det besynnerliga stadgandet, alt den, som ej då bevakar, är sin fordran qvitt, om ock gäidenären framdeles blifver en mycket rik man.
Bevakningsliden är inskränkt för på stället varande borgenärer till 5 veckor från konkursens beslutande af domstolen.