Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Filharmoniska sällskapet, s o m s k u l l e gifvit s i n - ö r s t a k o n s e r t i s l u t e t af d e n n a m å n a d, h a r u p p - 6.
375 l a g e r s t r ö m Force majeure.
(Forts.) I ll e j, n e j I T r o m i g, d e t ä r i n t e n å g o t offer j a g f g ö r, t v ä r t o m, d e t ä r e n t i l l f r e d s s t ä l l e l s e för m i g a t t — a t t b l i d i n h u s t r u.
— A t t j a g ä r blek, k o m - m e r af a t t m i t t h u f v u d v ä r k e r, j a g g å r d ä r f ö r in till m i g, o m d u t i l l å t e r.
— S ä g t a n t M a l l a, d å h o n k o m m e r in, a t t j a g g å t t till h v i l a.
» » Kan j a g också säga henne, att du blir min, o c h a t t vi r e s a s n a r t?
» » Om d u s å önskar. » » T a c k, m å t t e m i n lilla R u t h få s o f v a n u.
» E n h a n d t r y c k n i n g, och ögonblicket d ä r p å satt generalen ensam i rummet.
I n k o m m e n till s i g, k a s t a d e h o n s i g p å s i n s ä n g o c h f ö r s ö k t e t ä n k a.
T ä n k a öfver s i g själf, öfver honom, öfver h u r h o n s k u l l e k u n n a u t h ä r d a lif- vet.
M e n h o n k u n d e i n t e t ä n k a.
D e t föreföll h e n n e, s o m o m d e t, s o m förr u t g j o r t h e n n e s i n - n e r s t a v a r e l s e, h e n n e s eget; j a g, n u v o r e d ö d t.
Allt, allt, b å d e i n o m o c h u t o m h e n n e, u t g j o r d e e n e n d a oändlig tomhet.
Men en tomhet, s o m ä n d å inte v a r t o m, u t a n olidligt plåguppfylld.
Ändlli- gen, f r a m m o t m o r g o n e n, föll h o n i d v a l a, m e n äfven d å f a n t i s e r a d e h o n o m ett v i d u n d e r l i g t t o m - r u m, i h v a r s m i d t h o n t y c k t e sig s v ä f v a, och h v a r s g r ä n s h o n förgäfves s t r ä f v a d e a t t u p p n å.
F ö r d e n t ö r s t a s o l s t r å l e n, s o m föll i n g e n o m f ö n s t r e t o c h s m e k a n d e s p e l a d e öfver h e n n e s g e - n o m s k i n l i g a ö g o n l o c k, flydde d o c k s ö m n e n, m e n tomheten stannade kvar.
N ä r a t v å å r s e n a r e, e n e f t e r m i d d a g i b ö r j a n af augusti, befann sig R u t h v o n Badener, ä n k a s e d a n tio m å n a d e r t i l l b a k a, p å t e r a s s e n u t a n f ö r l o r d E a s t b r o o k s villa i Dieppe.
Lord Eastbrook, s o m in- tog en framstående ställning i n o m det politiska lifvet, t y c k t e o m a t t h ä r få h v i l a u t efter d e n a n - strängande London-saisongen, och hans hustru, hvilken lärt k ä n n a R u t h u n d e r sin vistelse i Nissa d e n f ö r e g å e n d e v i n t e r n, h a d e f a t t a t ett s å lifligt i n t r e s s e för » t h e g i r l - w i d o w », s o m h o n k a l l a d e h e n n e, a t t R u t h m å s t lofva a t t t i l l b r i n g a n å g o n t i d af s o m m a r e n i D i e p p e.
D e t t a löfte h a d e h o n d o c k e n d a s t gifvit u n d e r f ö r b e h å l l a t t få t a g a s i n b o s t a d å ett h o t e l l, i s t ä l l e t för a t t blifva l a d y E a s t b r o o k s gäst.
Hon b e b o d d e därför t i l l s a m m a n s m e d s i n s ä l l s k a p s d a m m r s F a r r, h v i l k e n h o n efter g e n e r a l e n s d ö d p å r e k o m m e n d a t i o n af l a d y E a s t - brook engagerat, n å g r a r u m i första v å n i n g e n i ett af d e k o m f o r t a b l a s t e h o t e l l e n.
K ä n s l a n af f u l l s t ä n d i g frihet v a r n ä m l i g e n d e t e n d a, s o m n u - m e r a s k ä n k t e h e n n e e n s k y m t af tillfredsställelse.
Hennes blonda skönhet hade naturligtvis väckt stort uppseende och b e u n d r a n i Nissa, m e n o m n å g o n s ö k t e blifva n ä r m a r e b e k a n t, blef h o n i s a n d e kall, o c h s i n a m å n g a b e u n d r a r e b e h a n d l a d e h o n nästan hänsynslöst.
Ingen som känt henne, då h o n v a r flicka, eller s e t t h e n n e s ö m m a o m s o r g e r om generalen, skulle k u n n a t tro h e n n e vara s a m m a varelse.
Alltsedan lifslyckaa svek henne, var det för h e n n e e t t o e m o t s t å n d l i g t b e h o f a t t p l å g a a n dra, s o m eftersträfvade h e n n e s h a n d.
Med un- d a n t a g af h e n n e s s j u k l i g a m e d l i d a n d e m e d g e n e - ralen, v a r det s o m om alla ädlare känslor med e n s u t p l å n a t s h o s h e n n e.
H o n h a d e själf en för- n i m m e l s e, a t t s å v a r, m e n erfor p å s a m m a g å n g e n s l a g s g r y m l i s a af a t t s å l u n d a d ö d a s i n s j ä l, d å m a n så hänsynslöst, dödat h e n n e s hjärta.
S i t t a n d e i e n låg k o r g s t o l u n d e r n å g r a p a l m e r och m e d blicken hvilande på hafvet, s o m rullade sina vågor nästan ä n d a u p p mot terassen, sam- t a l a d e h o n n u m e d e n af s i n a i f r i g a s t e t l l l b e d j a r e, p r i n s Moroff, u n d e r d e t a t t r u n d t o m k r i n g d e m v o r o s p r i d d a g r u p p e r af p e r s o n e r, h v i l k a l i k s o m d e i n t o g o » five o ' clock t e a » h o s l a d y E a s t b r o o k.
Efter a t t h a f v a s k ä n k t p r i n s e n n å g r a, s o m d e t föreföll h o n o m, u p p m u n t r a n d e b l i c k a r o c h t o n f a l l, lät h o n n u b l i c k e n o a f v ä n d t h v i l a p å h a f v e t, u n d e r d e t a t t h o n d å o c h d å, till s v a r å h a n s v a r m a h y l l n i n g, m e d o r u b b l i g t l u g n l ä t falla s å d a n a r e - pliker s o m: » Men m i n b ä s t e p r i n s, s å g j a g e r i n t e j u s t n u t ö m m a ett glas iskyld c h a m p a g n e?
— O c h ä n d å k ä n n e r n i e r i n t e s v a l k a d?
M e n s å försök d ä ett g l a s till, j a g ber. » Y t t e r l i g t i r r i t e r a d o c h ö f v e r t y g a d o m, a t t för tillfället i n t e t s t o d a t t v i n n a g e n o m e n f ö r l ä n g d k o n v e r s a t i o n, h a d e p r i n s e n r e s t sig u p p o c h ä m - S y t o e l i ö r s - o e h 18 Humlegdrdsgatan 18 Modeaffär 18 Götgatan 18
IDUN 376 n a d e s ä g a f a r v ä l, d å h a n plötsligt ö f v e r r a s k a d e s af a t t s e R u t h s ö g o n g n i s t r a till o c h e t t n ä s t a n o m ä r k l i g t b t e k r ö d t s k i m m e r j a g a öfver h e n n e s a n - s i k t e.
S e k u n d e n d ä r p å d a l l r a d e d e n fina öfver- l ä p p e n l i k s o m af s m ä r t a, m e n n ä s t a n b l i x t s n a b b t stelnade det hela i kallt trots.
O r s a k e n till d t n n a o v a n l i g a r ö r l i g h e t i R u t h s a n s i k t e v a r k l a n g e n af e n m a n l i g s t ä m m a a l l d e l e s bakom henne, och ögonblicket därpå hördes lady Eastbrook svara: » Ja, h ä r ä r v e r k l i g e n i d a g ett m y c k e t k o s m o - politiskt sällskap, m e n kom, j a g m å s l e presentera e r för e n f ö r t j u s a n d e l a n d s m a n a r n a.
» » Min k ä r a b a r o n e s s a, tillät m i g p r e s e n t e r a: grefve Gyllenstam — b a r o n e s s a n v o n Badener. » O c h s å p a s s e r a d e h o n v i d a r e för a t t fullgöra sina värdinneplikter p å a n d r a håll.
H v a r j e d r o p p e blod t y c k t e * n u h a f v a öfvergifvit Nils G y l l e n s t a m s r e d a n f ö r u t b l e k a a n s i k t e, Och d e t gick flere s e k u n d e r, u l a n a t t h a n k u n d e f ö r m å sig a l t s ä g a n å g o t.
H j ä r t a t k l a p p a d e ^ v å l d s a m t, och tungan nekade att göra sin tjänst, u n d e r det h a n s ö g o n a l l t j ä m t f i x e r a d e d e t lilla b l e k a, k a l l a a n s i k t e t framför h o n o m.
Ruth, som fruktade den p a u s, hvilken således u p p s t o d, gjorde med h a n d e n en gest m o t d e n stol, Moroff n y s s l ä m n a t, o c h y l t r a d e i s å likgiltig t o n hdn förmådde tillkämpa sig: » Sitt n e d e t t ö g o n b l i c k, d e t v a r i n t e i g å r vi r å k a d e s.
— H a r grefven n y l i g e n v a r i t h e m m a i Sverige? » » fnte p å t r e å r.
J a g ä m n a d e fara h e m i sep- t e m b e r, m e n — a n t a g l i g e n blir d e t n u i n t e af. » » Inte? » » Nej — ä n d a m å l e t m e d m i n r e s a h o p p a s j a g n u k u n n a u p p n å h ä r.
— Ni s k a l l i n t e n e k a m i g ett samtal i morgon? » H o n m ö t t e l u g n t d e n b ö n f a l l a n d e blick, s o m s ö k t e h e n n e s.
Det d r ö j d e n å g r a s e k u n d e r, i n n a n hon svarade: » S k u l l e grefven v e r k l i g a n i m o r g o n f o r t f a r a n d e h y s a d e n å s i k t e n, a t t vi t v å h a n å g o t a t t s a m t a l a o m, s å ä r j a g v a n l i g e n h e m m a m e l l a n fyra o c h sex. » » Tack. » E n p a u s föjlde.
R u t h b r ö t å t e r t y s t n a d e n.
» H v e m ä r d e n y p p i g a d a m e n d ä r, m e d d e gnist- Bidrag mottagas med tacksamhet.
V ä l är det s a n t, j a g liten ä r på j o r d e n.
M e n dock j a g säga k a n till m i t t försvar: (D u tycker n o g, a t t j a g ä r stor i orden!)
J a g h u f v u d s a k e n är för litet h v a r.
Mitt kall är m e d l a r e n s: — a t t sam- manhålla H v a d skiljas vill — h e l t spetsigt j a g förttår; Och g a n s k a stor förtret j a g n o g k a n vålla, Om n å g o n g å n g ifrån m i n post j a g g å r.
M e d a k t n i n g m å s t e d u m i g stads be- handla, T y k o r t o m hufvudet, j a g tål ej s k ä m t; J a g b l i x t s n a b b t kan m i n f r e d s n a t u r förvandla Och låter aldrig u d d a vara j ä m t, — N u sönderfalla m i n a delar alla, J a g vill d e m icke l ä n g r e hålla k v a r, Och o m ej tiden skulle förefalla D i g alltför k n a p p, du t a r d e m i förvar; O m d u b e h ä n d i g t kan d e m s a m m a n s ä t t a, Så skall till lön för m ö d a n, s o m d u haft, Af alla d u b e r ö m m e t få m e d rätta, A t t, såsom j a g, d u hufvud h a r p å skaft.
r a n d e ögonen och den u t m a n a n d e toaletlen.
Hon som j u s t n u sprakar m e d lord Eastbrook? » H a n lyfte h u f v u d e t o c h b l i c k a d e i d e n a n g i f n a r i k t n i n g e n, m e n s e k u n d e n d ä r p å s ä n k t e h a n blic- ken mot marken, och läpparne s a m m a n p r e s s a d e s hårdt.
S å föll s v a r e t d ä m p a d t, m e n b e t y d e l s e - fullt: » Ä n n u kallar m a n h e n n e grefvinnan Gyllen- stam. » D e t i m e r a ä n el t a f s e e n d e ö f v e r r a s k a n d e sva- ret ö f v e r r u m p l a d e R u t h s k a l l a b e h ä r s k n i n g, o c h h o n u t b r a s t m e d bitter i r o n i: » Ah — m i n rival a l l t s å!
» Ö g o n b l i c k e t d ä r e f t e r s k u l l e h o n v e l a t gifva sitt lif för a t t i c k e h a f v a u t t a l a t d e s s a o r d.
H o n r e s t e s i g för a t t g å o c h r ä c k t e h o n o m h a n d e n.
» Adjö, j a g m å s t e f a r a, j a g v ä n t a r e n p e r s o n h e m m a h o s m i g kl. 6. » » 1 m o r g o n s å l e d e s.
» Hon lämnade honom utan svar.
Morgondagen kom R u t h h a d e i timtal vandrat f r a m o c h t i l l b a k a g e n o m r u m m e n, a f v a k l a n d e Nils G y l l e n s t a m s a n k o m s t, m e n, d å h a n a n m ä l d e s, före- föll d e t h e n n e ä n d å, s o m o m h o n v a r i t oför beredd.
Hon fattade med h a n d e n stöd mot en högkar- m a d fåtölj.
D e n s m ä r t a g e s t a l t e n o m s l ö t s t ä t t af en s l ä p a n d e svart sidendräkt belastad med jet, och n a c k e n u p p b a r stolt det något tillbakalutade hufvudet.
Hennes ögon fixerade d e n dörr, hvari genom Nils G y l l e n s t a m n u i n t r ä d d e.
N ä s t.
N:R 89 ONSDAGEN (664).
PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: IDUN - - KR.
— &gt; 5: - IDDNS MODETID.
&gt; 3: - DEN REDAKTÖR UTGIFNINGSDAGAR: 8 NOVEMBER OCH UTGIFVARE: 1899.
BYRÅ OCH EXPEDITION: 12:TE ÅRG.
KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALL- HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
JOHAN KLARA S.
KYRKOGATA 1 6, 1 TR. DELES SÄRSKILDT FÖRMÄNL.
RIKS 1 6 4 6 STOCKHOLM, IDDNS KUNGL.
nes järnväg fanns icke på den tiden.
Körsven i den första vagnen var en nu för länge sedan afliden musiker, direktör Carstensen på Uplands regemente.
Han var en äkta konstnärssjäl • — utom musikens konst odlade han ock med framgång målning i olja och akvarell — och hans veka, svärmiska sinne var i hög grad känsligt för naturens skönhet.
Men hästkarl var han inte alls, ett sådant tor- tyrinstrument som piska skulle man säkert aldrig kunnat förmå honom att taga i sin hand, och han saknade för öfrigt all möjlighet att öfvertala sin lata häst att öka far- I SÄTERS SKÖNA DAL.
DET V A R I C K E så alldeles i går, som jag besökte Sätersdalen för första gången; det är mer än tjugu år sedan.
Men resans detaljer och det intryck, som den underbart sköna dalen gjorde på mig, stå ännu så klara och lifliga, som hade det varit i går.
Vi voro ett tämligen stort sällskap, som i två löf- vagnar gjorde färden dit från Hedemora, ty Södra Dalar- A. Lindahl foto.
- 2 — oss därefter på en framskjutande nipa, från hvilken vi hade ett bril- jant perspektiv både uppåt och nedåt.
Och där sutto vi länge, länge alldeles tysta, slukande med blickarna det härliga stycke natur, som bredde sig ut åt nordost, åt sydväst, räkt fram och under våra fötter, med välbehag insupande doften från det färska björklöfvet och de snöhvita konvaljerna.
Till slut stötte Carstensen mig i sidan och mumlade: » Min bror!
D e ' er en lumpen Natur I Ikke? » Jag nickade tyst, ty jag förstod honom så väl.
Han hade sökt ef- ter ord för att gifva sin förtjus- ning luft, men han fann inga.
Då kläckte han fram denna godmo- diga hädelse för att reagera mot I I fråga o m vegetationens saftiga yppighet — icke naturligtvis i fråga o m trädens och buskarnas artrikedom — mäter sig Säters- dalen fullkomligt med Blekinges ådalar.
D e vyer vi här meddela äro valda med fin ur- skiljning och gifva en rätt god föreställning o m dalens tjusande skönhet, men färgen, fågel- sången, blomsterdoften, vattenfallets brus och vindens musik, när den stilla fläktar genom det yppiga grenverket — hvem kan väl gifva en föreställning o m den stämning, som allt detta tillsammans skapar?
Dalen är föremål för Sätersbornas stolt- het i lika hög grad som för deras kär- lek, och det länder dem till heder, att de vårda densamma med all pietet, utan att göra sådana in- grepp i detta natu- rens praktstycke, som skulle kunna störa det äkta intrycket.
D e n lilla staden, som ligger tätt ofvanför dalen, är ock med si- na anspråkslösa hus, sina lummiga träd- gårdar och planterin- gar samt sitt grön- skande torg ett styc- ke idyll, som förtjä- nar att ses.
SATERDALEN ten, då han icke kunde smacka med läpparna, åtminstone inte så, att en lat verkhäst fäste minsta afse- ende därvid.
När därför hans Brunte blef alldeles för sömnig i sin skridt, så vände C. sig artigt mot sin dam, lyfte på hatten och — C. var nämligen dansk till bör- den — anmodade henne på sitt » blode » tungomål: » Maa j e g bede Prostinden vsere saa g o ' og sige ' smack '! » Så smackade prostinnan, o c h Brunte gick några steg i lufsande lunk, till dess han somnade af igen, då direktören, alltid lika ceremo- A.
Lindahl foto.
niöst, ånyo begärde och erhöll GATA I S T A D E N S Ä T E R.
sin dams hjälp.
Det gick inte fort på det sättet, och när vi kommo fram till dalen, stod solen tämligen den skönhetsentusiasm och naturdyrkan, som lågt ned öfver den högstammiga granskogen höllo på att öfverväldiga honom.
vid Solfvarbo.
Dalens nordvästra sida låg i djup skugga, men i midten ringlade sig den lilla ån än i små risslande forsar, tätt Sätersdalen har en fägring af alldeles egen- under tunga löfmassor, än flytande jämn och domlig art, beroende till stor del på den geo- blank, än svällande ut till bredare sel, där logiska bildningen.
Hela dalen är nämligen vattenklöfver, säf och svärdslilja växte vid en nedskäring i marken, bildad af den å, som stränderna.
På den branta, östra dalväggen ormar sig fram genom dalbottnen.
Denna å klättrade björk och rönn, sälg och hägg upp- kommer från sjön Ljustern strax ofvanför och för sluttningen, och inskärningar, som upp- leder dess öfverflödiga vatten till Dalälfven, stått, då sjön Ljusterns aflopp ännu var som här majestätisk och bred flyter fram ge- ett mäktigt vatten, bildade nu förtjusande, nom Gustafs, Säters, Skedvi och Husby sock- af löfverk täckta nipor, mellan hvilka sol- nars slättbygd.
Jordmånen här är mycket blänk och skuggor drefvo en lustig och fager lös, mestadels pinnmo, och urgräfningen har lek, allt eftersom trädkronorna vajade för den därför skett till betydligt djup.
Ibland har stilla aftonbrisen.
Konvaljerna stodo doftande vattnet stött på en granitklippa eller ett hår- i täta klungor på de branta dalväggarna, och dare jordlager, och där tränger dalen ihop sig, daldockans, gula blommor stucko runda och ibland är dalgången bredare med väggarna i frodiga af i försommarens saftiga gräsmatta.
rundare konturer och lindrigare sluttning, läm- Öfver dalens kant skymtade vi hjässan af nande rum för smala ängsmarker, genom hvilka Bispbergs klack m e d sina allvarliga granar på ån glider fram i en nästan omärkligt stilla den malmrika grunden.
Men öfver allt erbjuda sig vyer och Vi gingo först upp till vattenfallet nedanför kvarnen, så ett stycke nedefter dalen och satte rätt mödosam bestigning af dalväggarna, har man framför sig en jämn stor slätt.
Reser man järnvägen fram, behöfver man ock ett öfvadt öga och en g o d iakttagelseförmåga för att kunna komma underfund med, hvar Säters- dalen finns, ty det är ej lätt att ana, att han ligger nedgräfd djupt nere i slätten, och i dess plan markeras han endast af ett sling- rande band af löfskog och buskar.
partier af stor fägring och af rikt växlande kynne.
Och hvar helst man än företager en Jag har sett Sä- tersdalen många gån- ger, sedan jag gjorde mitt första besök, och så snart jag får an- ledning erinra mig denna idylliska vrå, slår det icke fel att jag.
längtar dit, längtar dit igen!
Sist jag var där, var det under omständig- heter, som voro ägnade att skapa en helt annan stämning, än då jag såg den första gången.
Det var nämligen i september 1897 under den stora fältmanövern i Dalarna.
Det var krigets näst sista dag, kanonerna från Solfvarbo dundrade mot artilleriet vid Tings- vallen.
Från Mårtensgård, Ljusterbro och den vid Dalälfven liggande b y n Ängarna hördes smattret af oupphörliga gevärssalvor, luften var full af hornsignaler, hästtramp, rop och skott, och vid Säters station med sin kung- liga äreport lågo en ambulansafdelning och en tropp infanteri, som vågat sig för långt fram och tagits till fånga.
Men nere i dalen hade några af krigskorre- spondenterna ordnat ett improviseradt middags- bord af sin sammanrafsade och enkla mat- säck, och sedan vi stillat vår hunger och törst, förledde oss dalens skönhet att för en half- timme försumma striden och trupprörelserna, som vi dock voro ute för att i första hand referera.
Frosten hade redan bitit i björkarnas och rönnarnas blad, så att de skiftade i guldgult och blod-
— 3 — rödt, lingonen stodo på nipbranterna med hög- röda klasar, och genom de föregående dagarnas regn hade ån svällt upp, så att den forsade munter och strid, kyssande alarnas nedersta grenar.
Luften var så genomskinlig och klar, som den endast kan vara en vacker höstdag, och när ibland en blå sky bredde ett töcken mellan solstrålarna och våra hufvuden, så var det icke en regnsky, utan ett snart försvin- nande moln af krutrök, som drog fram öfver dalen.
Den bjärta kontrasten mellan dalens stilla frid och krigsgnyet och skottväxlingen rundt omkring gjorde ett sällsamt tjusande intryck, och mer än en Stockholmstidnings referat af den dagens strider och vapenbrak slutade med ett stycke naturlyrik, som helt visst var alstradt under äkta och oförfalskad stämning.
SCEVOLA.
VÅRA KVINNLIGA TELEGRAFISTER.
S T O C K H O L M har i dessa dagar gästats af en af de kvinnliga telegrafisterna i lands- orten utsedd deputation under anförande af fröken Sophie Bildt från Göteborg, hvilken till konungen öfverlämnat en petition om bere- dande af bättre löneförmåner för Sveriges kvinnliga telegrafister.
De deputerade, hvilka, förutom af fröken Bildt, bestodo af kvinnliga telegrafister från såväl norra som södra Sverige (Lilli Bergen- dahl, Göteborg, Hilma Ramberg, Landskrona, och Anna Boije, Ange), rönte hos konungen det vänligaste mottagande, äfvensom hans löfte, att det behjärtansvärda önskemålet skulle tagas i öfvervägande af statsmakterna.
Samma sympatiska mottagande k o m deputationen till del vid dess uppvaktning hos excellensen Bo- ström och hos finansministern, grefve Wacht- meister.
De deputerade hafva också till telegrafsty- relsens chef, generaldirektör Storckenfeldt, af- lämnat sin petition.
Vid ett besök, som fröken Bildt samtidigt aflade å Iduns byrå, utvecklade hon för oss de motiv, på hvilka den svenska kvinnliga telegrafkåren baserar sin ömmande vädjan, och de utgöra i sanning ett talande bevis för, huru ett stort antal intelligenta svenska kvin- nor nödgas offra sin bästa arbetskraft för en ringa lön.
Först och främst påpekas i petitionen, huru prisen å lifsmedel under de senaste fem åren stigit m e d i genomsnitt 25 % oeh huru, som en nödvändig följd däraf, arbetslönerna inom en mängd yrken stegrats i förhållande därtill.
Vidare framhålles, huru en folkskollärarinna, t. ex. i Göteborg, i vanliga fall blir ordinarie efter två år med en årslön af 1,200 kr., hvar- emot en telegrafist får gå som extra 15 å 18 år, innan hon blir ordinarie med en inkomst af 900 kr., hvarefter lönen ökas med 100 kr.
hvart femte år, så att hon först efter 30 å 33 års tjänstgöring kommer upp i högsta löne- graden, 1,200 kr.
I petitionen framhålles därför som ett önsk- ningsmål, att den första lönegraden ändras från 900 till 1,200, den andra från 1,000 till 1,450, den tredje från 1,100 till 1,700 och den fjärde från 1,200 till 1,700 kronor.
Huru starkt af behofvet påkallad en löne- reglering för Sveriges kvinnliga telegrafister är, torde tillräckligt framgå af ofvanstaende i största korthet framlagda exempel, och vi hop- pas varmt, att de svenska kvinnorna därför, hvar och en i sin mån, ville låta sig angelä- get vara att agitera för höjandet af dessa sina medsystrars tryckta ekonomiska ställning.
Afgörandet hvilar ju ytterst i riksdagens IDUN händer, och det blefve därför till ej ringa gagn för den behjärtansvärda sakens lyckliga lösning, o m hustrurna påverkade sina män, systrarna sina bröder o. s. v., så att riksdagens representanter genom den kvinnliga bevisför- ingens makt komme till full insikt om, huru mycket denna » kvinnofråga&gt; i själfva verket betyder för vårt land.
DITA.
ETT TECKNADT SOMMARMINNE AF JOHAN UPP- JAKOR.
D ITA satt i solskenet bredvid det blommande äppleträdet i sin ljusa bomullsklädning, och jag låg i gräset bredvid henne.
&gt;Hvad du är söt, Dita lilla, » anmärkte jag och tittade upp på hennes friska lilla ansikte, omgifvet af det ljusaste, burriga hår, jag någonsin sett.
» I morgon reser jag, och sen träffas vi inte förrän i vinter, när du kommer in till stan på balerna. » » Ah, Johan Jakob!
Tänk, när jag kommer in på min första riktiga bal — det kanske blir hos lands- höfdingens — o, hvad mitt hjärta skall slå.
Men inte skall jag visa mig landtlig och blyg, må du tro, nej, jag ska ' komma in i salen vid tant Theas sida med minen- af en världsdam, blaserad och med half- slutna ögonlock, och se vådligt stram och stolt ut — så här — » och hennes rosiga ansikte antog ett skräckinjagande uttryck, fast leendet satt kvar i mungiporna.
» Och så skall jag ha en solfjäder, som jag skall lära mig att använda af Siri — hon kan, du!
Hon slår löjtnant Vide på axeln med solfjädern och säger: ' Usch, hvad löjtnanten är retsam jämnt ', och så ser hon på honom — så här. » &gt;Akta dig, Dita, om vinden vänder sig och tup- pen gal. » » Och så kanske du kommer fram till mig och säger: » Kan jag hoppas på att vara igenkänd, min fröken? » ' Kandidat Pihlqvist, om jag minns rätt! '
' Frökens program är väl alldeles fulltecknadt, annars kanske j a g.
O, hvad det blir roligt, du Johan Jakob, roligare än de dumma gamla gymnasistba- lerna med saft och vatten och karameller!
Så kom- mer jag naturligtvis att förlofva mig. » » Med hvem då? » » Med en, som jag skall tycka gränslöst mycket om, och som gör allt, hvad jag ber honom om, en, som är rar och stilig och treflig och snäll. » » Söta Dita, » inflickade jag blygsamt,; det där slår ju alltihop in på mig. » » Kuggad, Johan Jakob!
Inte vill jag ha dig!
Du är ju bara student och inte mer än tjugu år.
Om tio år har du avancerat till adjunkt hos en prost nånstans borta på bondlandet, hvars äldsta dotter är bestämd till din äkta maka.
Hon har slätstruket hår och milda blå ögon och är väl hemmastadd i » alla i ett hem förefallande göro- mål ».