Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i hafva h ä r e n d a s t k u n n a t l ä m n a n å g r a a l l m ä n n a a n t y d n i n g a r i v å r t ä m n e, men v å r t h o p p är, a t t de s k o l a finna sin v i d a r e til- l ä m p n i n g i en eller a n n a n läsares h j ä r t a.
S a n t är, a t t vi aldrig h ä r n e r e k u n n a u p p n å fullkomlighet i v å r t t a l, men h v a d vi a l l a k u n n a det ä r: h v a r i sin m å n med a l l v a r siräfva efter d e t målets u p p n å e n d e.
— » den. » Bismarck om kvinnorna.
f irst Bismarck fyllde den 1 dennes 79 år och har i anledning däraf varit föremål för många hyllningar.
B l.
a. mottog han en deputation af damer, hvilken öfverlämnade en lyckönskningsadress, undertecknad af mer än 100,000 tyska kvinnor.
Till svar på de ord, hvarmed en af damerna öfverlämnade adressen, höll Bismarck ett tal, hvari han uttalade sig om kvinnornas ställning till politiken.
Bis- marck yttrade härvid bland annat följande märkliga o r d: Hvad som trängt in till kvinnans husliga sfer, det sitter fast, mycket fastare än männens omdöme, som bildas under det offentliga lifvets politiska strider och växlar med partiställningen, det är, vill jag sä- ga, behållningen af hela det politiska arbetet, som intränger i det husliga lifvet; det öfvergår till bar- nen, är varaktigt, och äfven om fara hotar, kvarstår det.
Har den tyska rikstanken en gång vunnit erkän- nande af de tyska kvinnorna, då är den omöjlig att förstöra och skall förblifva det; jag ser i den tyska moderns och hustruns husliga tradition en fastare garanti för vär politiska framtid än någon af våra fästningsbastioner.
Den öfvertygelse, som en gång inträngt i famil- jen, fasthålla kvinnorna stadigare än fästningar och vapen, och om vi någonsin drabbas af den olyckan att föra ett olyckligt krig, att förlora bataljer eller oskickligt regeras, så skall den omständigheten, att tron på vår politiska enhet inträngt ända in i kvin- nogemaken ständigt åter sammanföra oss, och i åt- görandets ögonblick skall det visa sig, att i det evigt kvinnligas elementära bjärterörelse ligger en starkare makt än i de sönderdelande syror, som våra man- liga partier frambringa.
Mitt förtroende till framtiden beror pä den ställ- ning, den tyska kvinnan intagit.
En kvinnas öfver tygelse är icke så underkastad förändringar, den upp står långsamt, men har den en gång uppstått, så är den mindre lätt att skaka.
Vi äro ett folk af brö- der och systrar, och systrarna äro ibland mer att lita på än bröderna, i politiken såväl som i piivat- lifvet.
Under snön.
å fter en blid och slaskig vinter hade ändt- ligen februari månad kommit med snö 1 och kyla, till glädje för de flesta invä- narne i den lilla landsortsstaden, synnerligast för ungdomen, som hela vintern lått försaka nöjet att åka skridsko och ännu mindre haft utsikt att få vara med om ett enda slädparti med ty åtföljande brylå vid vändpunkten och en liten festlig kollation efteråt på aftonen.
Nu låg den lilla staden inpudrad äom en gam- mal kokett, och röken ur de sotiga skorste- narne steg i m u n t r a spiraler upp mot den klara skyn.
Borgmästarens bäfverpäls, som utgjorde hela stadens stolthet, men förut varit rent » omöj- lig », visade sig åter på gatorna och » konsul- innan » behöfde ej längre pusta i sin dyrbara pälskappa, där hon ståtligt skred fram efter hufvudgatan och lockade fram en mängd ny- fikna ansikten bakom de klara fönsterrutorna.
» Såg du konsulinnan, Anne-Marie '?
Nu ska hon u t till grafven igen och sannerli- gen bär hon inte på en krans i dag ock- så, och senast i lördags lade hon dit den förra.
J a, när man har råd så.
. » Anne-Marie, som var sysselsatt med att » sätta upp » sin m a m m a s negligc, tappade alla de nystärkta tyllremsorna på golfvet och tram- pade på dem i brådskan att komma fram till fönstret.
» Anne-Marie, d å!
D u förstör j u rakt hela stassen.
D e t m ä t t e väl inte vara något så märkvärdigt att se, så att du alldeles ska tappa hufvudet för det. » Och fru Grankvist, som nu själf fått se så mycket hon ville, släppte ner jalusien midt för Anne-Maries näsa.
Men konsulinnan gick gatan framät, väl in- svept i sin varma kappa, och stannade först vid grindarne till kyrkogården.
Där dröjde hon ett ögonblick och kastade en spanande blick r u n d t omkring sig.
Snön låg glänsande hvit öfver grafvarne, och guldkorset på grafkoret aftecknades skarpt mot den blå himlen.
Så långt ögat kunde nå syntes ej en lefvande va- relse till.
H ä r var frid, frid!
J a, låge hon också, så visst, under det hvita b å r t ä c k e t!
Hon, den rika, afundade köpmansfrun!
H o u, med sin tomhet i hjärtat och sitt guld på kistbotten.
Med sina mörka, sorgsna tankar.
Men skulle hon vilja det — just nu.
V a r hon nu redo därför?
K a n s k e ej, men hon hade ju ingen och intet att lefva för.
Därborta under hänggranarna hade man myl- lat ned allt hvad hon hade kärast.
F ö r s t de båda tvillingfliekorua, sedan mannen och till sist sonen, han som skulle hölja den gamla välkända firmans namn med ny glans och för- dubbla slutsiffrorna i slutkontot.
Nu låg han också där — en handfull mull.
Men hon hade ju dock så många förtroende- värf att sköta.
H o n var ordförande i frun- timmersföreningen, ledamot af skolstyrelsen, hon hade tagit initiativet till inrättandet af ett barnhem där i staden och gifvit en vasker grundplåt därtill.
Hon rådfrågades äfven i en mängd allmänna angelägenheter och hennes råd voro värda guld.
Overksam var hon ej, men hon förblef kall och resonnerande vid allt detta — hjärtat hade ingenting därmed att göra.
» H u, hvad jag fryser, » sade hon tyst för sig själf och drog kappan tätare omkring sig.
124 Klockan i rådhuset slog tolf slag, och kon- sulinnan väcktes därvid ur sina drömmar.
Hon öppnade den höga järngrinden, som förde ia till kyrkogården, hvarvid de lätta, frusna snö- flingorna, som hade fäste på dess arabesker, sattes i rörelse och föllo som stjärnor ner öfver hennes hufvud och axlar.
Hufvudgången på kyrkogården var temligen väl hållen, men sidogångarne voro igenyrda och den gamla frun måste vada genom fots- hög snö för att nå fram till grafven.
Hade hon blott tänkt på att i förväg sända sin gårdskarl bit för att skotta, men hon kunde ej tro ätt det fallit så mycket snö.
H v a d granarnc vid grafven voro vackra i sin hvita s k r u d!
De påminde henne om de präktiga julgranar, som förr lyste upp hennes nu så tomma hem vid juletid, med konstgjord snö och isglitter mellan de gröna barren.
D å trippade små lätta fötter i dans omkring dem, oskuldsfulla barnaögon strålade af fröjd mot de tända ljusen.
Men hvarför äro alla dessa minnen så när- gångna just i d a g?
H o n ville skjuta undan dem, likasom de isiga kvistarne som stänga hennes väg, men hon kan det ej — de följa henne ända fram till grafven.
Där stannar hon.
H o n vill lägga ner sin krans, men kan det ej.
Grafkullen är redan upptagen.
P å knä midt i snön ligger en nedböjd kvinnogestalt — en vek, ungdomlig kropp, iklädd en sliten kappa.
Bredvid henne i snön ligga en pälsmössa och ett par ullvantar.
Konsulionan kan ej se den knäböjandes an- sikte, som är vändt ifrån henne, men solen skiner på ett mörkt, glänsande hår, som är uppviradt till en k n u t i nacken, och ett af kölden starkt färgadt öra och en kind afteck- nas mot den hvita snön.
Energiskt sammanpressar den gamla frun sina läppar för att hindra ett utrop att halka öfver dem.
Hon ser ett par frusna händer gräfva undan snön, till dess den svarta inul- len på kullen skymtar fram, då böjer flickan sig ner och berör den med sina läppar, under det att häftiga snyftningar skaka hela hennes kropp.
E n liten b u k e t t af lingonris och enkla blommor flyttas nu från pälsmössan, där den haft sia plats, och till den mörka fläcken på grafven.
Så skrapas snön åter öfver och jäm- nas omsorgsfullt.
Den dyrbara kransen på konsulinnans arm h a r så småningom glidit ner, utan att hon m ä r k t det, och faller nu med ett prasslande ljud mot häckens grenar.
Förskräckt springer flickan upp från sin knäböjande ställning och står ansikte mot ansikte med den dödes mor.
Konsulinnan hade först gripits af en häftig bestörtning, men sedan af en allt behärskande vrede.
H u r vågar hon — hur vågar h o n!
Hon stod framför den unga flickan med flammande ögon.
» Hvem är ni, och hvad gör ni här på min sons g r ä t?
» brast det slutligen fram öfver hennes stela läppar, men inför den förebrå- ende blicken ur dessa ögon, som, skimrande af tårar, lugnt och fast mötte hennes, slog hon ner sina egna och tillade med sänkt t o n: » J a g förstår — ni är Maria — hans — » Den unga flickan tog u p p pälsmössan och satte den på sig samt skakade snön af van- tarne och drog dem öfver sina frusna fingrar.
» J a, fru konsulinna, » sade hon lika sakta, » jag är den olyckliga Maria, föremålet för er sons böjelse. » Och i det hon trädde åt sidan för att lämna plats åt den gamla frun, tillade hon b i t t e r t: IDUN » Kullen är r e n; där finnes god plats för moderns k r a n s.
Ä l s k a r i n n a n s stackars blom- mor ligga så gömda, att de ej kunna väcka någon förargelse — gömda, liksom jag själf hädanefter i skam måste gömma mitt ansikte för en hjärtlös hops föraktfulla blickar. » » O, hWlken sorg, » tillade hon och tryckte passioneradt händerna mot sina förgråtna ögon — » att blifva bedragen såsom jag och cj kunna hata bedragaren! » Det låg så mycken värdighet utbredd öfver den unga flickan, men också ett sådant uttryck af sorg och förtviflan, att konsulinnan kände sig rörd.
H o n trädde ett steg n ä r m a r e och rörde vid hennes a r m.
» H a n ville taga er till hustru, » sade hon, » men det var jag, som satte mig däremot.
Skulden är ensamt min. » Ingen skugga skulle falla på den afgudade sonens minne.
Hellre ville hon själf bära det alltsamman.
Den unga flickan snyftade fort- farande.
» H a n sade mig många gånger — om och om igen, att jag skulle bli hans h u s t r u, jag, den fattiga sömmerskan, och jag trodde därpå.
Men min skuld är ändå stor — o, så stor, att G u d ej kan förlåta den. » Det blef så underligt vekt inom konsulin- nan.
D e t sorgsna ", men på samma gång så oskuldafulla i flickans ansikte rörde henne djupt och så denna alltbehärskande kärlek för sonen, som trots allt, ännu lefde kvar i detta unga hjärta.
När allt kom omkring så hade kanske också hon själf — aeo dödes mor — i verkligheten mera skuld än hon hillills tänkt sig.
Hon veknade allt mera.
Och barnet — hvar fanns d e t?
Hon hade aldrig frågat där- efter, och dock visste hon, att det kommit till världen kort efter sonens död.
» Säg mig, Maria, » sade hon nästan blygt, » hvar finnes.
den lille?
E r t och A r t u r s barn? » » Hos mormor, en fjärdingsväg utom staden.
J a g går dit u t hvarje afton för att träffa den lille och tillbringar då natten där, men de fle- sta dagar är jag inne i staden, där jag har mitt egentliga arbete. » » H a r ni mycket a r b e t e?
» frågade konsulin- nan.
» Ej så mycket.
F ö r u t kunde jag ej hinna att hjälpa alla, som frågade efter mig, men nu är det endast ett par, tre familjer som äro goda emot mig och vilja anlita mig.
De öfriga — känna ej längre igen mig. » » Stackars flicka, » sade konsulinnan, » jag förstår, att allt detta skall vara svårt att bära, men jag lofvar dig, att det skall blifva an- norlunda.
Om du kan, så kom till mig i af- ton då du slutat ditt a r b e t e; det är något, som j i g vill rådgöra med dig om.
Och när du kommer hit härnäst, så göm ej längre dina blommor under snön - — kullen är stor nog att rymma äfven dem. » Med sänkt hufvud och dröjande steg an- trädde konsulinnan vägen åter öfver kyrkogår- den, och så djupt försjunken i tankar som hon var, märkte hon ej ens, att hon lämnade sin krans hängande kvar på häcken, hvarifrån den sedan af Maria flyttades öfver på grafven.
Men redan när hon trädde inom stadens om- råde, tycktes hon hafva kommit till något af- görande med sig själf och fortsatte vägen framåt Storgatan med rak hållning och spänstiga steg.
Det var också ett stort beslut, som under den korta mellantiden mognat inom henne, liksom när en under nattens mörka timmar sluten blomkalk plötsligt slår u t sina blad vid berö- ring af de varma solstrålarne.
Någonting nytt 1894 och onämnbart hade kommit in i hennes lif, någonting som fattats där förut — en saknad, för hvilken hon ej själf kunnat göra sig reda.
Men hvad skulle världen säga, den värld, inom hvars trånga gränser hon rörde sig?
H a d e hon mod att trotsa hela det lilla sam- hällets skoningslösa omdöme och att genom- föra sin plan, utan att ge efter för den all- männa meningen?
Striden skulle bli hård, det visste hon, men ej en tum skulle hon ge vika, utan föra den till slut, fast öfvertygad som hon var om det rättvisa i sin sak.
När hon gick om hörnet, där fru Gran- kvist bodde, fick Anne-Marie, som stod vid fönstret och synade af negligén, syn på henne.
» Nu först kom konsulinnan tillbaka, mor, och ni skulle ha sett hvad hon såg glad och ungdomlig ut, alldeles som en trettioåring.
Men så länge hon varit på kyrkogården, visst en hel timme. » » J o, hon h a r nog några synder att gråta öfver därborta vid grafven och så ' nt tar tid, » sade fru Grankvist, — » men en gentil gam- mal fru är hon i alla fall. » E n vecka därefter var den lilla staden form- ligen i uppror, och man hade ej ens tid att skaffa sig en egen åsikt om det utomordent- liga, som hade händt.
Konsulinnan hade tagit den där flickan — ni vet — i h u s e t; sonens älskarinna.
Och inte endast henne, utan också barnet — det oäkta — det var ju o e r h ö r d t!
H v a d skulle man nu säga om någonting så- d a n t?
Försiktigt hörde man sig för hos gran- narne för att få veta deras mening om hvad som passerat, men högst få af dem hade nog mod att öppet säga hvad de tänkte och ingen ville stöta sig med den rika köpmansfrun, som var den tongifvande i det lilla samhället och hvars fina middagar och dansanta tillställnin- gar emellanåt på ett behagligt sätt afbröto det nyktra hvardagslifvet hos stadens ståndsperso- ner.
F r u Grankvist och några andra, hvilka ej hörde till de utvalda, skakade i smyg sina hufvuden, men nego lika djupt som förut för konsulinnan, när de mötte henne på gatan, och så inträffade det högst ovanliga, att svallvå- gorna åter lade sig till ro, utan att hafva sla- git den gamla fruns heder och ära i spillror.
H e n n e s adoptivdotter Maria blef henne snart så kär som ett eget barn, och hon visade sig sällan utomhus, utan att hafva henne i säll- skap.
Blyg och tillbakadragen som den unga flickan var, vann hon ock småningom för egen del mycken sympati, och man kom omsider så långt, att man knappast tänkte på henne an- n a t än som änka efter den nyligen aflidne unge konsuln.
H o n hade ju också, ett enda felsteg oberäknadt, alltid varit en hederlig och ren- hjärtad flicka.
F å r lille A r t u r lefva, skall han troligtvis en gång fylla sin fars plats vid pulpeten och kassaboken, likasom han nu fyller den i sin farmoders hjärta.
iAlt äkta en man efter hjärtats val, ^Det är att sätta allt sitt kapital upp- och afslirifningsräkning.
[Men tar da en make blott för hans börs, 2) å har du begärt dig själf i konkurs £Med ty åtföljande efterräkning.
I DU N 1894 För de fattiga små barnen.
Vi hysa den varmaste tillförsikt att våra läsa- rinnor i år som tillförene skola behjärta den bön, vi låtit utgå för lduns små skollofskolonister.
För dem, som föredraga att välja denna form för sin goda gärning, står det äfven öppet att genom rekvisition af en värdefull skrift gagna kolonisaken, och erhålla de därigenom också direkt ett litet utbyte för sin skär / '.
Som vi redan tidi- gare omnämnt i Idun, höll förlidet år en varm hjärtad ungdomens vän, prosten och kyrkoherden K. Fr. Karlson i Nyköping, i sin egenskap af till- förordnad inspektor vid därvarande högre allmänna läroverks terminafslutning ett i högsta måtto behjär- tansvärdt tal till ungdomen och enkannerligen hemmen och mödrarna, i hvilket han allvarligt behandlade flerehanda oarter, som florera inom skollifvet och demoralisera vår uppväxande ung- dom, vårt framtidshopp.
Det tankedigra anförandet väckte bland åhörarne en välförtjänt uppmärksamhet.
Enhvar af våra läsarinnor, som är moder och uppfostra- rinna, borde göra till en samvetssak att taga del af det lilla häftet, som omgående fritt tillsändes de af våra prenumeranter, som insända 30 öre i frimärken och rekvirera detsamma från lduns ex- pedition, Stockholm.
Vid försändelserna böra noga angifvas, att de- samma äro afsedda för » lduns skollofskoloni » och särskildt om det ofvannämnda häftet önskas till- sändt.
Stockholm i april 1891 Red.
125 väckte den hemlighetsfulla plåga, som kallas kärlek.
De hjärtat härvid tillfogade kvalen åskådliggjorde konsten genom att låta Eros (Amor) öfver en brinnande fackla hålla den vid sina fjärilsvingar gripna P s y k e eller själen, un- der det guden själf vände sig bort för att icke bevittna den älskades smärta.
Pt-yke var näm- ligen Eros ' älskarinna, Guden blef således slaf under sin egen, kärlekens, makt.
Då tron på Olympens gudar försvann, togo skalderna ämnet om hand och gåfvo de mest vidunderliga definitioner på kärleken.
Så kvä- der t. ex. P.
Lagerlöf: » Säg, hvad är kärlek?
En har sagt, han är en hem- lig plåga, Ett Ijufligt gift, en beska söt, det angenämsta sår, En önskesjuka, bästa straff och Ijufsta död man får. » P å det svaret blef dock ingen klok.
Något resultat vanns tills vidare icke.
Så började vetenskapsmännen i nyaste tider anställa ifriga forskningar efter kärlekens or- sak.
D e upptäckte slutligen, att erotiska å- kommor, liksom en hel del andra sjukdomar, t. ex. influensa, kolera, rabies m.
fl., härledde sig af för blotta ögat osynliga lefvande varel- ser, som kallas baciller, bakterier eller mikro- ber och hänföras till svamparnes stora grupp.
Kunskapen om den nya infusorien, kärleksba- cillen kallad, är dook ännu mycket ofullstän- dig.
Hvarken jag eller de andra vetenskaps- männen ha ännu kommit fullt på det klara med kärlekens n a t u r.
Men forskningen är åt- minstone ledd på rätta spåret, och lösningen af problemet kan därför icke länge låta vänta på sig.
J a g skall nu med läsarinnornas benägna till- låtelse söka i någon mån klargöra forskningens hittills varande resultat äfvensom i korthet an- ge de vanliga botemedlen mot kärleksbacillens fruktansvärda härjningar.
Men då infusorien lättare kan kännas än ses, anser jag onödigt att i bild framställa någon individ af släktet såsom prof. J a g ämnar dock göra föreläsnin- gen så åskådlig som möjligt, och i tvistiga fall vädjar jag på förhand till herrskapets egen er- farenhet.
I. Kärleksbacillens n a t u r oeh Kärleksbacillen.
Kärleken är underlig och kan falla till och med på en Stall-Pelle.
Karl XI.
Mina ärade stånds- bröder!
Kärleken är i alla lanileiiudar lika all- män som — potatissjukan.
Jönsson i Träslända.
Jj ärleken har i alla tider varit ett ämne, li som framför andra sysselsatt icke blott (konstnärer och skalder, utan äfven ge- mene man.
De gamle hänledde denna mysti- ska kraft från ett skalkaktigt gudabarn, som lade allt i universum under sitt välde; frän och med de förgängliga jordemänniskorna, ända till invänarne i Zevs-Jupiters skimrande olymp.
Kärleken ansågs odödlig och kallades Eros eller Amor.
Han var, trots sin litenhet, den skö- naste bland gudarne.
E r o s afoildades alltid naken och bevingad, bärande en båge och pil- koger i händerna.
D e t var med dessa vapen som han särade sina offer och sålunda UPP7 verkningar.
Kärleksbacillen är mycket svår a t t studera, dels på grund af faran för vetenskapsmannen att själf bli angripen af infusorien och dels emedan bacillen är så utomordentligt l^ten, att han endast med tillhjälp af de starkaste opti- ska instrument kan upptäckas och klassificeras.
Han har ingen afsevärd längd, och det skulle vara ett fruktlöst göra att söka väga honom på ett vanligt lodbetsman.
Den finaste ljus- stråle förhåller sig till kärleksbacillen som en kabel till ett hårstrå.
Till färgen är bacillen röd, hvilket med blotta ögonen kan iakttagas, då han i stora massor vid kritiska tillfallen purprar damernas kinder och läppar.
Frän influensabacillen skiljer sig kärleksbacillen där- igenom, att då den förre närmast liknar en yngre trikin, som fått en kapucinerhätta pä framkroppen, är den senare mera snobbig till utseendet och har en diminutiv hästsvans pä hufvudet samt gula tvärränder öfver bröstet, hvarför han i öfverensstämmelse m e d sin na- t u r måtte inneha någon sorts löjtnantsrang in- om bacillvärl len.
H a n går ock mycket rak i kroppen, ungefär som en knekt, hvilken svälj », en eldgaffel, och detta är infusoriens odispu- tabla rättighet, ty bacill betyder » liten käpp » eller » staf ».
Kärleksbacillen får ingalunda förväxlas med en till form och rörelse något liknande orga- nism, den s. k. vänskapsbakterien.
Denne se- nare tillhör ett lägre utvecklingsstadium, men kan i vissa fall under konstant hög temperatur öfvergå till kärleksbacill, ungefär som af dyn- ten bildas en binnikemask.
Kärleksbacillen trifves under alla breddgra- der och i alla klimat, lika väl i den nordiska vinterns friska temperatur som under en sydli- gare himmels glödande sol.
Ingen kan döda eller tillintetgöra mikroben, men väl genom själfviskhet drifva honom på flykten.
Infrusen i ett isberg eller stekt vid en krater, uppstår han äter lika frisk och med föryngradt lif.
Sålunda betydligt härdigare än kolerabacillen, som trifves endast i värme, och influensaditon, som föredrar köld, har han en oerhörd för- måga att anställa fruktansvärda härjningar un- der alla tider på året.
H a n verkar dock helst under den mörkare delen af dygnet och tycker bättre om månens (obs.
ej i nacken) än solens sken.
Kärleksbacillen är i vidsträcktaste bemärkel- se kosmopolit.
I n o m civiliserade samhällen förekommer han ymnigast i balsalonger och på skridskobanor, under segelturer och skogspro- menader, vid badorter och sommarnöjen o. 8. v. I c k e ens s. k.
» förkläden » (gamla frök- nar och t: nter) kunna här skydda de unga mot bacillens påhälsningar.
P e r s o n e r anses mottagliga för kärleksbacil- len under alla åldrar, dock mest före 30-talet; 15 — 20-äringar hemsöker han allra värst.
U n - der grönaste ungdomen åstadkommer bakterien en häftig, men ostadig feber; vid mera fram- skriden ålder bli symptomerna lugnare, men på samma gång konstantare och envisare.
Hos personer med koleriskt eller mellankoliskt tem- perament anses han lättare vinna insteg än hos en flegmatiker eller sangviniker.
Åtmin- stone äro sviterna af sjukdomen med säkerhet svårare hos de förra än de senare.
I motsats till åtskilliga andra infusorier, som förorsaka koppor, vanliga febrar o. s. v., kan kärleksbacillen angripa samma organism fler- faldiga gånger.
Sjukdomssymptomerna bli dock svagare och svagare för hvarje nyit recidiv.
Därför äro s. k. koketter och världsmän föga lidande af kärlekssjuka.
Deras " intre sen splitt- ras åt för många håll.
Genom mångkurtis eller flirtation bli kärleksbacillerna liksom ut- spädda, sä att de icke trifvas, utan så små- ningom taga till flykten.
Hos koleriska per- soner däremot, som icke älska på lek, få ba- cillerna riktigt fäste och bli så hemmastadda, att de följa den angripna ända in i en annan värld.
Skalder och vetenskapsmän äro numera full- komligt ense om, att kärleksbacillen vanligen intränger genom ögonen.
» Eu blick kan väc- ka kärlek, » säger t. ex. Shakespeare.
Stun- dom använder han äfven känselsinnet.
Sma- ken, i materiell mening, anlitas först i ett se- nare stadium, och iöeelt tagen är den här- vid som alltid » forskjellig ».
Skönheten ar ba- cillen mycket svag för, men ofta ignorerar han äfven denna.
I u k o m m e n i kroppen, förökar sig kärleksba- cillen med otrolig hastighet.
Detta sker så- lunda, att han snör af sig på midten.
(Det är troligen honom, som damerna härma, dä de genom ett visst tortyrredskap göra sig sä smala om lifvet som g e t i n g a r) Under gynnsamma omständigheter gifver en bacill på 2 4 timmar upphof ät 16 millioner afkomlitigar och på tvänne dygn åt 5 0 0 milliarder.
(» Det är för väl, att han icke han icke bar någon rikedom att lämna efter sig, ty då blefve arfVkiftet ett brydsamt göra, » anmärker en skämtare.)
126 Då kärleksbacillen angripit en mänsklig or- ganism, så utbreder han sig på grund af för- ökflselagen hastigt till kroppens alla delar.
Man har genom mikroskopet konstaterat, a t t en b å r d t insjuknad person efter kort tid har baciller i sådan myckenhet, att de i väldiga » stim » simma med blodet genom hårrörskär len.