Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huruvida något sådant gästspel påtänkts, veta vi emellertid ej.
Man bör i allt fall kunna hoppas, att, då k. ope- ran nu som bekant genom det nya teaterlotteriets beviljande går en tryggad framtid till mötes, solist- personalen framför allt blir förstä.kt med några fram-.
riMi&lt;-&lt;ls; i (t n i i i K ' Spis- &amp; H Beeär å n ä c l c e b nrlslrurant!
r ö d O. 95 stående förmågor.
Bristen på en verklig prima- donna är allt fortfarande synnerligen kännbar, andra brister att förtiga.
Och att tiden för förste hofka- pellmästaren Nordqvists återinträde vid k.
operan nu e j är särdeles aflägsen, taga vi för alldeles gifvet.
Hans dugande förmåga och erfarenhet hafva alltför länge saknats.
D r a m a t i s k a t e a t e r n.
I måndags afton hade åter ett nytt program fyllt denna teaters salong.
Konun- gen och prinsarne Carl och Eugen öfvervoro före- ställningen.
Densamma öppnades med en enaktskomedi af Adolf Wilbrandt, » Fångad », hvilken ägde förtjänsten af ett rätt fyndigt uppslag och några lustiga små förvecklingar, som höllo publikens intresse och mun- terhet vid lif.
Särskildt koncentrerade sig dessa kring herr Personnes öfverdådigt roliga och fint ny- anserade framställning af d:r Leonard, den lyriskt anlagde épouseuren i stycket, som har till speciali- tet att svärma » olyckligt » för redan engagerade fö- remål, men som till sist genom sina vänners lilla list blir » fångad » på rena allvaret af den unga flicka, som älskar honom, och hvilken i fröken Svanström hade fått en synnerligen täck representant.
Kom så aftonens piece de résistance, Franz von Schönthans treaktsskådespel » Den gyllene boken », ett stycke som nog innebar åtskillig öfverraskning för den publik, som förut lärt känna förfittaren till » Sabinskornas bortröfvande » m. fl.
från en helt an- nan sida.
Lustspelsförfattaren har denna gång tagit sig före en allvarligare uppgift och sökt göra en sede- komedi, och hans rutin har förhjälpt honom till att icke alldeles misslyckas, om än resultatet långt ifrån är i sin helhet godt.
Vi sakna utrymme att när- mare redogöra för den vidlyftiga intrigen, utan nämna endast i korthet, att handlingens driffjäder utgöres af en usurperad titel och därpå beroende samhälls- ställning.
Den verklige grefve Bretelles, den siste af sin ätt, har dött i unga år af följderna af en duell, och hans kammartjänare har stulit hans titel och därigenom vunnit stor både världslig ära och lycka.
Men på dödsbädden tvinga honom samvets- kvalen att bekänna allt för sina barn, och sedan står emellan dem den stora striden om sanningens seger eller e t t framhärdande i lögnen, en strid mel- lan dottern, den hjärtegorla och upphöjda Hanna (fru Fahlman), som redan förut utstötts ur den för- ment förnäma familjen för 6 i n mesallians med den fattige vetenskapsmannen Henrik Klussmann (hr Bosckström), och mellan den i sin egoism och aristo- kratiska högdragenhet hårdnade sonen, hofmannen Georg Bretelles (h r Hillberg), hvilken dock till sist förkrossad ger efter och offrar den yttre skenäran för en gedignare lycka.
Hr Hillberg löste sin fordrande uppgift med van- lig öfverlägsenhet, och det goda professorsparet Kluss- manns nyss nämnda representanter förlänade åt det- samma den rätta varma trohjärtenheten.
Som e n tvifvelaktig polsk adelsman, von Lasansky, som un- der sina forskningar i och för e n slags adlig genea- logi, en adelns » gyllene bok », kommit den Bretell- ska hemligheten på spåren och n u söker slå mynt af B i n farliga kunskap, hade hr Fredrikson e n b r i l - jant afton.
Fröken Seelig — den stolte Georg Bre- telles förtryckta lilla hustru, h v i l k e D S kärlek dock t i l l sist segrande ger honom den bästa ersättning, när den yttre ståten störtar samman — inlade myc- ken vinnande innerlighet i sitt spel.
Nekas kan ej, att det ä r något för mycket af tysk dussinroman öfver von Schönthans skådespel, men det förtjänstfulla framförandet plus det spännande i intrigen förklara premierens framgång och garantera förmodligen en serie goda hus.
J o h a n n e s E l m b l a d, den framstående bassångaren, gaf onsdagen den 15 dennes konsert i Vetenskaps- akademiens hörsal inför en så godt som fulltalig publik, hvilken med det lifligaste intresse åhörde h r E:s f ö r e d r a g af ett stort antal sånger af den mest skilda karaktär, fiån Pogners anförande i Wag- ners » Mästersångarne » till den engelska visan » Thru sailor boys », som bisserades.
Och om den aktade konstnären denna afton måhända e j var vid allra bästa diposition, så kunde m a n dock ej undgå att beundra hans sant musikaliska föredrag och den konst, med hvilken han förstår a t t tygla den väl- diga stämman.
Svårt ä r ock a t t veta, hvad man bör sätta främst, hans känsliga och gripande före- drag af stycken sådana som Emil Sjögrens ballad » Slafvens dröm&gt; och Schumanns » Böda Hanna » eller hans uppsluppna och humoristiska tolkning af sånger sådana som Sjögrens » Contrabandieren », Schumanns » Korten ljuga e j » och den ofvannämnda engelska visan.
Vi instämma ock i från andra håll uttalade önskningar, a t t det m å t t e beredas a l l m ä n - heten tillfälle få höra hr E. å k. o p e r a n s s c e n, t. ex. som Falstaff.
Hr E. hade knappast kunnat få ett bättre biträde vid sin k o D s e r t ä n fru Sterky, hvilken p å sitt vanliga genommusikaliska sätt utförde W 177.
några sånger.
Ackompagnemanget sköttes högst förträffligt af fröken Ellen Dorph och herr Emil Sjögren.
E n m u s i k - o c h B e l l m a n s a f t o n var sistl. fredag an- ordnad i Vetenskapsakademiens hörsal af hr Sven Scholander.
Det ovanliga programmet hade till trängsel fyllt salen med en mycket fin publik.
Hr S. föredrog nära nog ett tjog olika sånger, däraf hälften bellmanssånger.
Ehuru just ej begåfvad med någon synnerligen vä ' ljudande röst, förstår hr S. dock att i sitt föredrag inlägga så mycket lif, kän- sla och karaktär, att han ovillkorligen rycker 6 i n a åhörare med sig.
Han ackompagnerar sig äfven för- träffligt på sin luta.
Också ljöd bifallet allt lifligare för hvarje nummer.
Af programmets talrika num- mer torde särskildt böra framhållas de franska vi- sorna samt Fredmans sånger n:r 4 om riddaredens afläggande i ordenskapitlet och n:r 6, parentationen öfver bränvinsbrännaren Lundholm.
S. kom- mer på begäran att gifva ytterligare en soaré efter T o r A u l i n s k o n s e r t sistlidne tisdag hade fyllt Mu- sikaliska akademiens sal med en synnerligen anime- rad publik, bland hvilken märktes flertalet af huf- vudstadens mest framstående musikkännare och mu- sikidkare.
Konserten var ock synnerligen intressant.
Den inleddes med en konsert-uvertyr för orkester af L. Norman, förträffligt utförd af k. hofkapellet un- der anförande af förste hofkapellmästaren C. Nord- qvist.
Genast vid sitt inträde hälsades denne med så kraftiga och ihållande applåder, att det artade sig till en formlig ovation, som ej kunde misstydas.
Vidare utfördes Bachs utomordentligt vackra kon- sert i d-moll för två violiner, där de tvänne soli på ett ypperligt sätt föredrogos af konsertgifvaren och hr Zelterqvist.
Hr Aulin spelade dessutom sin vid ett föregående tillfälle härstädes utförda konsert för vio- lin och orkester i a-moll, i hvars trenne satser kon- sertgifvaren hade rikligt tillfälle att lägga i dagen både sin mindre vanliga begåfning som tonsättare och sin högt uppdrifna färdighet och smak som exekutör.
Dessa senare egenskaper framhäfdes yt- terligare i programmets båda slutnummer.
Ett syn- nerligen värdefullt biträde hade hr A. fått i fru Ellen Oulbranson, hvilken på ett öfverdådigt präk- tigt sätt föredrog andra aktens första scen ur » Tann- häuser », hvarigenom den begåfvade konstnärinnan dokumenterade sig som en utmärkt wagnersångerska.
För dylika uppgifter torde fru G:s kraftiga stämma och lifliga föredrag också bäst lämpa sig.
Hennes utförande af E. Sjögrens romanser gjorde sig ej fullt så bra gällande.
— Hofkapellets utförande af Saint- Saens ' » Spökdansen » väckte så lifligt bifall, att det målande stycket måste omtagas.
M a t i n é till förmån för arbetsskolan för lytta och vanföra gifves i morgon Maria bebådelsedag i Mu- sikaliska akademien.
Flere af våra mest framstående sångare och sångerskor medverka, bl.
a. frn Edling och hr Odmann.
H r A x e l R u n d b e r g gifver påskdagen matiné i Berns salong efter ett omväxlande program, som meddelas i nästa n:r.
K o n s i n ä r s k a r n e v a l e n går, som bekant, i afton af stapeln i Berns salonger.
Att den i år liksom före- gående år kommer att locka talrika deltagare, kan man taga för gifvet, helst som intet sparats för att göra anordningarna och det hela så lockande som möjligt.
En lärarinnas E n hoflevercuitör T 7 kulturbild, s v e n s k tecknad pä verklighetens grund för Idun af A l g o t S a n d b e r g.
(Forts.) en fjärde augusti — - en onsdag — samman-.
trädde stiftmötet.
Redan.pH morgonen hade det förmärkts ett ovanligt lif i staden, ty från lands- bygden hade infunnit sig öfver ett hundratal lärare och lärarinnor samt nära ett femtiotal präster.
Klockan nio ringde kyrkklockorna till gudstjänst, ocb man samlades i det vackra templet till ge- mensam andakt.
Tre präster stodo för altaret, öfverallt bland de festklädda skarorna syntes de hvita prästkragarne.
Och sången, utförd af en blandad kör lärare och lära- rinnor, ljöd mäktig och fulltonig under de åldriga hvalfven.
Så besteg kyrkoherden och folkskole- inspektören O d e n predikostolen.
Han var en hög- S C H U M A C H E R Kongl.
a A k e fin s &amp; B i s c u i t fås hos de flesta AkOAi * i l i a n i l 1 a r A s
IDUN 96 växt, ståtlig man med en klangfull, ehuru något sjungande stämma.
Och hjärtevarmt, flärdfritt och lättfattligt utlade han ämnet för sin predikan: » Utan tro är det omöjligt att täckas Gud. » Kerstin lyssnade uppmärksamt, men hon kunde icke hjälpa, att hennes tankar gång på gång gingo till honom, som hon gifvit sitt hjärtas jordiska tro.
En sådan ordets förkunnare skulle just han blifva.
Samma välljud i stämman, samma inner- lighet i hvarje ord som talades.
Hon kom långt efteråt ihåg långa stycken ur denna predikan.
Särskildt fäste sig i hennes minne dessa ord af Luther, hvilka predikanten citerade: » I ett sam- hälle äro skolläraren och skollärarinnan af lika mycken vikt som kyrkoherden.
Vore jag icke präst, så vet jag intet ämbete på jorden, som jag hellre skulle vilja bekläda än en skollärares, och bör man icke se efter, hur världen belönar och anser deras kall, utan hur Gud aktar det, och hur han på den yttersta dagen skall värdera det. » De orden blefvo mången gång sedan under svåra, mörka dagar en tröst för Kerstin.
1 procession tågade man sedan till folkskole- huset, hvars samlingslokal var upplåten till mö- teslokal.
Den var prydd med löf och friska blom- ster och den stora katedern jämte väggen där bakom draperade med flaggor i de kära svenska färgerna.
Sä öppnades mötet af en bland inbjudarne, som bjöd alla välkomna, under uttalandet af den för- hoppning, att alla ärenden måtte afgöras i broder- lig endräkt och med det sansade allvar, som lä rarens kall kräfde.
Tillika uttalade han sin glädje öfver att se så många af skolrådens herrar ord förande församlade.
Deras kall var ju af synner- ligt stor vikt för skolans arbete.
Många frågor stodo på det uppgjorda program- met — alldeles för många, tänkte Kerstin för sig själf, där hon tagit plats långt borta i en vrå med Karin Löf vid sin sida.
En intresserade henne särskildt.
Det var den första: t Hvilken betydelse Jnr släktets uppfostran har ett rätt förhållande mellan hemmet, skolan och kyrkan? » Frågans inledare var samme man, som nyss förut predikat i kyrkan.
» Hemmet, » sade han, » var den äldsta af de tre gudomliga stiftelser, af hvilka de båda andra voro skolan och kyrkan.
Hemmet utgjorde på patriarkernas tid både skola och kyrka, husfadern var då både skollärare och präst.
Näst hemmet kom kyrkan, och yngst vore skolan, ett barn af den senare, ty de först inrät- tade skolorna för ungdomen bland Israels barn voro de efter Babyloniska fångenskapen upp- komna tempelskolorna.
Den kristna skolan hade sin fasta grund i Jesu ord: » Lären dem hålla allt det jag hafver eder befallt. » De tre institutionerna hade ett och samma mål: släktets uppfostran.
Därför skola de gemensamt arbeta på uppförandet af gudsfruktans, ljusets och sanningens helgedom.
Den ene arbetaren skall icke nedstörta den andra från byggnadsställningen, den ene icke rifva ner hvad den andre byggt upp, ty då uppstår en ba- bylonisk förbistring.
Det gäller för föräldrar, lä- rare och präster att i endräkt kämpa mot okun- nighet och mörker.
Därför böra föräldrarne vil- ligt sända sina barn till skolan, taga dem med till kyrkan, såsom Josef och Maria gjorde.
Skolans och kyrkans lärare åter böra nalkas hemmen och rådgöra med föräldrarne om barnens uppfostran.
Och hvilken betydelse skulle icke ett sådant vexel- förhållande hafva I I andligt hänseende skulle vårt folk stärkas i tron på Guds ords sanning, i sedligt hänseende skulle släktet vinna i styrka mot frestelserna och i borgerligt hänseende skulle vårt folk då i likhet med fäderna lära sig att » ära konungen » och vara all mänsklig ordning underdånigt för herrens skull.
» Men, » så slöt talaren, » slit detta band mellan hem, skola och kyrka, gör skolan misstänkt för de små, ryck dem därifrån och från kyrkan, låt ungdomen kasta sig i separatismens och otrons garn; bryt ned, menar jag, någon af de stiftelser, som Gud i sin barmhertighet gifvit oss till upp fostringsanstaler för oss och våra barn, och du skall med tårfyllda ögon och sorgtyngdt hjärta erfara, försent erfara sanningen af profeten Ho- seas ord: &gt;Vind så de, och storm skola de upp- skära! » Dessa inledningsord hade gjort ett djupt intryck, och Kerstin gaf i sitt hjärta talaren så rätt i det mesta han sagt.
Hon hade nästan önskat, att ingen vidare yttrat sig, men så blef icke fallet.
Där uppträdde den ene talaren efter den andra: det var den bleke, allvarlige skollärare Ros, som an- R a m g å t a.
Jag och lös och sågs något frikyrkligt anlagd, den poetiske Vester- gren med sin formfulländade, men föga innehålls- digra svada, den myndige prosten Gade, som ur- sprungligen varit snickargesäll och fått sin utbild ning i Fjellstedtska skolan, hin som ansåg sig begripa allt mellan himmel och jord, bäst dock träslöjden bland skolungdomen; den döfve, frodige kyrkoherden Thorén, med sitt skorrande målföre och de framkrystade, afbrutna meningarna; den åttiårige skolveteranen gubben Änder med sitt blida, stilla sätt att tala; den reslige, svartskäggige skollärare Ostman, fanatikern, som alltid låg i strid med sin skolråds ordförande och jämt hade något otaldt med högvördiga domkapitlet i stift- staden — och ännu många andra.
Kerstin kände dem ej alla, men Karin Löf var gammal i stiftet och hade reda på hvarenda lärare och präst inom detsamma.
(Forts.) Kvartalsprenumeranter a Hnn och Mims M e - och Mönstertiflping u p p m a n a s t i d l ö p a a f 1 11 10 12 (I hvar och en af ramens » lister » skall ett ord insättas).
3| 2 10 13 4 14 3 5 10 14 3 4 11 8 11 3 5 10 10 14 4 6 11 7 11 3 7 12 13 11 3 8 12 7 14 3 9 4 13 14 4 10 12 8 11 3 Ofverlisten är ett kvinnonamn.
Underlisten bär ett barn i famn.
Vensterlisten blir af det som brinner.
Högerlisten man i grafven finner, sedan lifvets fackla brunnit ut.
Taflan fyra tecken har till slut.
E. O. Burman.
K o m b i n a t i o n s k v a d r a t.
Det första ordet.
Jag och om när Ersätter man ofvanstående siffror med bokstäfver, sä bilda de vågräta raderna följande ord: 1) Stad i Sve- rige.
2) Adjektiv i komparativ form.
3) Flod i Afrika, 4) Slagfält.
5) Bi- flod till Donau.
6) Land i Ryssland.
Land i Afrika.
8) Räkneord.
9) Åkerbruksredskap.
10) Musikinstru- ment i bestämd form.
BegynnelsebokstäTvefna utgöra nam- net på ett bekan ••oöm.
M a t e m a t i s k S-n.
funnits till från forna da ' r skall nog aldrig helt försvinna, äfven ångan priset ta ' r det på hafvet gäller vinna.
Det andra ordet, I kyrkorna du kan mig se, af lekmän dock jag ej får bäras; jag hör till prestens ämbete, men mest i Söderns land jag äras.
Det tredje ordet.
(Den första stafvelsen i första ordet förbunden med andra stafvelsen i an- dra ordet.)
Förnämst i gamla Rom jag var, i många land jag fins ock kvar.
g å t a.
En bonde ägde en brun, en svart och en hvit häst.
På huru många olika sätt kunde han spänna dem tillsam- mans före plogen?
r i s k e n Jim.
b l i u t a n f ö r s t a p å f ö l j a n d e k u r i o s u m.
2 Oeometra.
Iduns läsarinnor kunna ju som tids- fördrif själfva kontrollera dessa räk- ningar.
F ö r v a n d l i n g s g å t a.
N:r 5 (111) B y r i: Drottninggatan 48, en tr. A n n o n s p r i s: 2 5 öre p r petitrad (
Redaktör o c h FRITHIOF Träffas å byrån k l.
Lea All konst bör vara är o c h 0 nell, säger någonstädes Martensen.
Om vi o c k ej kunna medgifva, att allt, s o m i dessa dagar g ö r an- språk på att bära kon- stens insegel, verkligen desslikes eger en natio- nel prägel, så måste vi å andra sidan m e d glädje erkänna, att det gifves — vi tänka nu särskild t på förhållan- dena här hemma — konstnärer, hvilkas hela sträfvan gått o c h går i en sannt fosterländsk riktning.
i Lösnummerpris: 15 öre (vid kompletteringar).
Prenumeration sker I landsorten: &amp; postanatalterna.
I S t o c k h o l m: hos redaktionen, I b o k - ladorna s a m t å tidningskontoren.
Ahlborn.
ju ?- " .^: " V ^ x x x x x.
; z x x x x x x x x x x x x x x x x x x x x x z ^ i s; ä: x x natio- utgifvare: HELLBERG.
Utglfningrstid: hvarje belgfri fredag.
hem uppbevara eller åtminstone mångenslä- des mötts af öfriga al- ster af hennes konst- närliga flit, hvilken gif- vit upphof till de allra flesta medaljer, minnes- och belöningspenningar, som på senare tider här hemma utgifvits af akademier, sällskap o c h föreningar af alla slag.
Och många äro de, som i den rikt o c h mångsidigt begåfvade kvinnan haft nöjet lära känna en äfven inom större stilarter med fram- gång verkande konst- närinna, hvilken af vun- nit skulpturen triumfer, målarkonsten högst er- kännansvärda resultat .. '.
I detta hänseende torde väl ingen stå prof- vet bättre än den be- römda svenska kvinna, hvars namn läses här ofvan.
» Ingen är så fattig, att han ej eger en slant », lyder ordstäfvet.
Ingen svensk man eller kvinna b ö r då heller vara obekant med Lea Ahlborns konst.
Den mest popularise- rade formen har den nämligen tagit sig i alla koppar-, silfver- o c h gnidmynt, s o m sedan sex o c h trettio år till- baka för Sveriges riks- banks räkning grave- rats o c h präglats.
De massiva järngrin- darna vända sina guld- krönta gaflar, beseglade af lås o c h b o m, som af- värjande mot Handl- verkaregatans samfärds- ström, o c h innanför deras galler synes en hotfull militärpost med taktmessiga steg, gevär på axel, långsamt vandra fram o c h åter.
Främ- lingen stannar, nyfiken och undrande.
Månne ett fängelse, s o m så noga bevakas?
Få torde väl vidare vara, s o m ej i sitt Men den underkun- nigestockholmaren, som de
I DU N 4G 1890 Det är med s t o r a hjärtan s o m med v ä r l d s h a f v e t: de f r y s a aldrig till.
märker er frågande min upplyser, att dessa murar o c h järngaller leda till » Kungliga Myntet. » Kommer ni blott därinom, försvinner med ens fängelsestämningen.
Den barske posten gör er intet för, när.
En trädbevuxen träd- gårdsplan, en ej just vanlig öfverraskning vid hufvudstadens stenhusinträngda gator, breder sig helt inbjudande framför er, o c h ni hör på afstånd hammarslagen ljuda från myntverkets smedjor.
I en idyllisk liten bostadslägenhet, hälft skymd af träden, läser ni på dörrens namn- plåt: Lea Ahlborn, Kungl.
Myntverkets gravör.
Om den flitiga konstnärinnan, hvilkens tid o c h arbetsskicklighet ännu alltjämt tagas starkt i anspråk, till äfventyrs har en minut öfrig att slita sig från sin atelier, tar hon själf på det mest förekommande sätt emot er i den eleganta, med artistisk smak inredda salongen, glänsande af en stilenligt genom- förd rococos- gyllene prakt.
Ni finner fram- för er en liten liflig kvinna, öfver hvars intelligenta ansikte de 64 åren farit med mycket mild hand.
Knappast ett grått strå i hennes hår, ungdomlig blick, energi och lefnadsmod i hvarje drag.
Då den, som skrifver dessa rader, för eder räkning, ärade läsarinnor, nyligen gjorde fru Ahlborn sin visit, visade hon just, huru hon samma dag mottagit ett bref från Eng- lands Idun, damtidningen The Queen i Dublin, med anhållan o m porträtt att in- föras i dess spalter.
Fru Ahlborn är vida känd o c h beryktad samt ofta med stor heder omnämnd i utlandets press, detta behöfde nu icke detta enda lilla exempel lära oss.
Men jag tänkte vid mig själf, att det var » i grefvens tid » Idun den gången gick att införlifva ett nytt, intressant porträtt med sitt galleri för att ej behöfva stå med harmen alt ha förekommits af en utländsk kollega!
* * * Lea Ahlborns lefnadshistoria är historien om en outtröttlig flit, en okuflig energi o c h en aldrig svikande arbetslust, uppburna af rika naturliga anlag.
Vi ha främst att be- tänka, att på den tid hon » slog sig igenom » och grundlade sin ställning, voro förhållandena vida ogynnsammare än i våra dagarför kvin- liga arbetssökare på praktiska fält.
Och då medaljgravören vid Kungliga myntverket L.
P:son Lundgrens unga dotter, drifven af en varm håg att egna sig helt åt konsten, sökte inträde vid Fria konsternas akademi medgåfvo ej ens dess statuter dylikt åt annat än manliga elever.
Efter åtskilligt uppskof gjorde d o c k direk- tionen ett undantag för Lea Lundgren — ett första undantag, som följdes af andra och till sist gaf upphof till stadgarnes ändring i denna punkt.
Nu töfvade hon ej att med flitiga studier begagna sig af det gjorda medgifvandet, un- der det hon samtidigt i hemmet arbetade under faderns ledning.
Längre fram, då bild- huggaren Qvarnslröm för en tid flyttade sin verksamhet till Paris, erbjöd han, af intresse för den förhoppningsfulla eleven denna att medfölja.
Ekonomiska skäl tvungo henne dock att - tills vidare af böj a.
Men tanken att i den stora världsstaden efter de förnämsta förebilder o c h under den kompetentaste ledning få utbilda sig i sin konst lemnade Lea ingen ro.
Hennes ovan- liga arbetsförmåga och energi gjorde det omöjliga möjligt.
Medels trägna ansträng- ningar genom natt och dag mot en ringa förtjänst sammanbragte hon på ett år med sina gravyrer o c h sin målning den nödiga summan, anspråkslöst tilltagen visserligen, men tillräcklig ändock att sätta henne i stånd förverkliga sin dröm.
Och så styrdes kosan till Paris!
Här nere erhöll hon nu genom Q varu- ströms bemedling fritt tillträde till den rykt- bare Toussainls atelier, där hon öfvade sig i modellering, under det hon samtidigt full- komnade sig i graveringskonsten under led- ning af vapengravören Barre.
, Hennes brors tilltagande sjuklighet tvang henne emellertid att hösten 1853 återvända till Stockholm.
Hon hann nätt o c h jämt hem att taga afsked för lifvet — af fadern, som af allhärjaren koleran rycktes bort inom få dagar.
Den sjuke brodern var ej längre i stånd att upprätthålla gravörssysslan, o c h » Myntet » stod i största bryderi!
Verkets gamle chef, öfverdirektör Almroth, som alltid högeligen intresserat sig för Lea o c h hennes rika an- lag, hade under hennes vistelse fallit ifrån.
Och den nye — hur skulle väl hans tanke kunna falla på henne, en föga känd kvinna?
Där funnos dock till sist gamla vänner, som ledde hans blick till det rätta, det enda hållet, o.ch Lea Lundgren förordnades att till en början bestrida myntgravörsbefatt- ningen under broderns sjukdom.
Och fyra år senare, då stickeln för alltid föll ur dennes hand, hade hon hunnit dokumentera sig därhän, att ingen tvekan gafs.
* * * Men dessa fyra år och de, som närmast följde — hvilka järnprof ställde de icke på den » svaga » kvinnans arbetsduglighet och snillekraft!
» I åtta år, de åtta första, » berättade hon själf, o c h hennes ögon lyste ännu af väl- berättigad stolthet vid mödornas minne, » arbetade jag som en slaf.
Jag kan säga, att jag under denna tid fick » ligga i » under 18 timmar o m dygnet.
Det var icke endast svårigheterna att själf sätta mig in i den till tekniken här hemma då ännu outveck- lade myntgraveringens konst, jag fick själf utföra en massa snart sagdt handtverks- arbete, som nu lemnas i andra händer, sedan elever hunnit utbildas.
Jag var då den enda — och alla verks simplaste stämp- lar o c h sigill, postverkels gamla tidnings- stämplar, allt måste jag själf utföra! » Men för denna förunderligt sega natur var hvarje ny möda endast en ny sporre till aldrig slappnande verksamhet.