Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon ryckte upp näsduken för att linda den om det sårade fingret, men förekoms af grosshand- laren, som helt lugnt förband blessyren och sade: » Det där fick ni, för det ni narrades. » Ellen såg på honom med blixtrande ögon, men lät sig icke bekomma, utan fortfor med orubbligt lugn: » Tror ni ej, jag känner mina snälla tanter, och tror ni det är första gången jag är föremål för deras ömma omsorger?
Men naturligtvis vredgas ni öfver att höra ert namn nämnas bredvid mitt.
Så fort en gammal mamsell kommer hit och pratar en hop dumheter — strax är ni färdig att tänka på konvenansen och skandal och hufvudstupa resa från » la bete. » » Ni kan ju lätt få en annan » värdinna » i stället för mig.
J a g reser hem, och så äro vi främlingar för hvarandra liksom för ett par veckor sen, » hviskade Ellen, men rösten var tämligen osäker.
» Ni tycks ha mycket lätt att göra vänner till främlingar, » sade han ironiskt, men ej en skymt af ironi låg i hans ögon.
Den blick, som mötte Ellens, var så varm och uttryckte en sådan blandning af hopp och bäfvan, att Ellen ej kunde svara för att ej förlora all själfbehärskning och ej kunde hjälpa, att hennes hand darrade i hans och en skär rodnad drog öfver hennes ansikte.
För grosshandlaren tycktes detta vara ljufva tecken.
Hans vackra anlete strålade, och det låg något jublande i hans kraftiga stämma, då han sade: » Ja, ja, res när som hälst — i morgon dag — men med det villkor att jag får komma efter mycket snart och hämta min värdinna och föra henne som fru i huset tillbaka till mitt hem-.
Säg, Ellen, vill du bli min hustru, » slöt han vekt och innerligt.
Och Ellen såg på honom, och hennes ögon blefvo de ledstjärnor, som han följde genom lifvet.
Nästa dag reste Ellen hem, men den julen blefvo alla barnen i tant Malas barnhem bjudna på kaffe med dopp ho3 unga fru Lundgren, född von Klingen, och när gästerna mätta och rörda togo afsked, gaf dem värden hvar sin guldfemma till minne af värdinnan.
En kvinna borde visa stor blygsamhet rö- rande sin lärdom och dölja den omsorgsfullt, framför allt inför andra kvinnor, när hon vet något, hvarom de äro okunniga.
Madame de Puisieux.
gården då är syssla D å lysa då små, fladdra De sjunga i&gt;Slumren, De breda tittar » Nu omkom Där kikar kom, » Titta på Vid själfuaste » Uppe är .Nej till Då fnissa de källarglugg, i mjugg: lionung nos så i jungfrubur på lur: skrifver, som små bakom söt, blöt. » till sitta gossen, rasslar in: i le sin bås. » sin. » lufvor och led. » stugan med Greta vinden i i tullan fönstret den ned: ladulås: och nissar ro. » kolsvart fet kissen skalkögda i i i krukan lägger ro, på små fäll. » skorsten liten tassla där i sofuer trängas tissla, snöhvit sparfvebo: i liten en kring.
sijämekväll: skinande det ring, kring gnistan en hvar.
nejden vingar, liten Mar, en under lufua, gluttar Där och uti gladt en nymånen eldröd så står » Barnet i or små Där de lufvOr en » Hvilen, Där och flinka gråkapp små » Broka tyst tomtame, ha, far ha, gaf ja. » rutans i frosthgt Anna is, ris.
Knutson.
rop de fleurs! » — » Allt för många lH^ blommor! » är ett uttryck, som man täm- ligen ofta kan ha anledning att använda, när det är fråga om mänskligt tal.
Det slags poesi, som endast består af » ett blomstrande språk », har Sverige också haft sin stora portion af.
Dessa festtal, där före- målet för hyllningen begrafs under smickrande uttryck, och dessa b e g r a f m D g s t a l, där en fat- tig, syndig människa, som stoppas i jorden, fär ett regn af artigheter efter sig, som om det var en förnäm gäst ms.n följde till dör- ren, allt detta slags blomsterkastning är man ganska van vid och ganska trött på.
Det är vid sådana tillfällen det uttryck passar, som säger: » Idealet kan g å under i välmening ».
Hufvud3aken blir fullkomligt otydlig för en genom alla de prydnader, som sättas på, lik- som en aria, hvilken sjunges med allt för många fioriturer.
Orsaken hvarför man finner alla des^.a prakt- ord i språket så öfverflödiga ligger nog däri, att man känner, att det är en tomhet, som skall täckas med ett blomsterregn.
Ett ut- tryck, som icke har något innehåll, verkar all- tid fränstötande eller gör alldeles ingen verkan på en.
Annorlunda är det i naturen!
Der firjnes ingenting, som icke har en or- sak för att existera, intet, som icke är ut- tryck för en hel lång rad af förutsättningar - Tvål, och därför kommer som ett logiskt resultat, — etfc sorgligt eller glädjande resultat.
Naturen kan nu, en gång för alla, icke ljuga, och det är därför man alltid vänder till- baka till den, ty äfven när den är hård och grym, är den alllid sann.
Mången har säkert lagt märke till, huru ofta vissa blommor gifva en viss prägel åt ett landskap.
Det förefaller en nästan, som om det vore blommorna, som betecknade de olika landskapens karaktär.
Och dock äro blommorna resultatet af den olika jordmånens karaktär.
Det är den våta, den steniga, den sandiga jorden, som skapar den vexlande floran, men man tänker mindre på orsaken än på resultatet, det är resultatet man gläder sig öfver, och det är det man minns.
En så liten och obetydlig blomma, som ljungen bär, kan, i den oändlighet hvari den utbreder sig, ge en ganska säregen färgton till stora, vida landsträckningar.
I bergtrakter och på sandhedar, där ljungplantan växer, klär den landskapet i en varm, omväxlande färgprakt.
När sommaren är inne och ljungen blir rödviolett, lilas-färgad, karmosinröd, ger den en sådan skala af sammetsaktiga färger åt jorden, att det först och sist är ljungen man minns. '
I England såg jag första gången ljungen blomma i stor utsträckning, och ännu många år efter, då jag tänker på England, ser jag dessa violettröda sträckningar af böljande jord med höstsol öfver.
Ljungen har ingen doft, men den har un- derbara färgskiftningar och förmågan att kunna eröfra genom samlade legioner.
Ett helt annat intryck än det, man får af ljungen, får man af vårblommorna i de först utslagna björk- och ' bokskogarne.
Ljungen är hård och risig och kan hålla sig länge af- plockad, utan att vissna, den är skapad att trotsa höstens stormar och regnskurar.
Hvitsipporna, som komma i tusental med den första värmande vårsolen, äro ömtåliga varelser.
Deras stjälkar äro sköra som sol- strålar, och deras fina blad smälta nästan lika lätt som snön, hvilken ännu ligger i deras närhet.
Man skall helst icke plocka dem, utan låta dem stå och täcka den ännu frusna jorden med sin blomstersnö.
På intet ställe har jag sett sipporna göra ett så öfverväldigande intryck som i boksko- garne i Danmark.
Marken i bokskogarne är annars betäckt med de många vissnade bladen från det förflutna årets löf-fall, och om som- maren gör den därför ett visset, sterilt in- tryck.
Men de otaliga, spirande vårblommorna, som finnas gömda i denna jord, komma en gång om året och bryta si&lt;$ igenom.
Just då bok- skogen står i sin första glans (och då är den den mest idealiska skog, som grönskar), då bryter hela skogsbottnen ut i ett enda hvitt ljus.
Blåsippor finnas visserligen också däribland och likaså gullvifvor och skogsstjärnor, men hufvudsakligen är det dock hvitsipporna, som gifva uttryck för jordens lycksalighet öfver att vakna till lifvet igen.
Det ser ut, som om en engel hade flugit hän genom skogen och strött jorden full af millioner hvita stjär- nor.
De dofta endast svagt, och de vissna hastigt, när man plockar dem, och efter få dagar är hela denna här af blommor, som har stormat jorden, spårlöst försvunnen.
Så snart skogen börjar mörkna det minsta, den bästa i handeln forekommande tvålsort och därjämte det m e s t praktiska och ekonomiska '; renings: F ö r s ä l j e s h o s d e flesta s p e c e r i h a n d l.
s å v ä l 1 s t ä n g e r s o m u t s t ä m p l a d i s t y c k e n o m 4 0 0, 2 0 0 o c h I 0 0 g r E f t e r s e a t t t v å l e n ä r s t ä m p l a d H y l i w «fc C: i, t y e n d a s t d å g a r a n t e r a s f ö r, a t t d e n ä r u t g å n c e n f r å n
så snart en starkare värme böljar genom luf- ett bad, och bland dessa rosor träffar man icke ten, äro de borta, lika hastigt som de kommo.
blott lösbladiga bukettrosor utan man ser täta, Det är, som om de inte kunde tåla att mångbladiga rosor som gloire de Dijon, Ma- möta lifvets vanskligheter, utan endast existe- réchal Niel och stora, mörkröda, tunga rosor, rade, som en känsla eller fantasi kan existera, som blanda sina kvistar och grenar i hvar- och man minnes dem också, som man minns andra och slå ut i så otaligt många blom- mor, att man knappt fattar, huru de kunna en lycklig dröm från sin ungdom.
Men de följas snart af andra blommor, som få plats.
också komma i härskaror och ge hela jorden Redan under det de stodo i knopp, undrade omkring oss en alldeles säregen prägel, — och man, huru alla dessa otaliga knoppar en gång det är fruktblommorna och med dem de blom- skulle kunna rymmas, då de slogo ut, men de mande buskarne, syrener, guldregn, viburnum, skaffade sig plat3.
De trängdes så tätt som hagtorn, hvilka, alla på en gång, ge allt hvad människor, hvilka vilja se på ett triumftåg, de de ha.
På ingen tid af året bryta blommorna kröpo upp på hvarandra, lade sig tillsammans fram i en så öfverflödande rikedom.
Frukt- i pressande klungor och fyllde alla murar, alla trädgårdarne se ut, som om de vore öfvertäckta hus, alla staket med millioner doftande blom- med snödrifvor af blommor, de snöhvita pä- mor!
ronträden stå där bland de hvita och ljusröda Som bakgrund till trädgårdarne i Cannes äppelträden, och där emellan ösa guldregnsbu- ser man alpernas snötäckta toppar långt borta skarne sitt guld, så att det flyter ned utefter mot den blå luften, i förgrunden störta de alla grenar, och syrenerna knuffa hvarandra i brännande röda rosorna ut som jubelrop i sol- sidan för att få plats.
Jag minns särskildt en rätt hög klippa, Det är öfver denna första sommarens blom- ningstid en hänsynslös slösaktighet, som en- som var alldeles betäckt med hvita och ljus- röda rosor, som kastade sig ned öfver stenarne dast den första ungdomen känner.
Så bära sig människorna åt i det första ut- som ett vattenfall; andra klippor voro alldeles brottet af en ung och lycklig kärlek.
Det är betäckta af blodröda kaktusblommor.
Den lilla ett fullkomligt förtroende, en gränslös lust och oansenliga planta, som till hälften dolde sig längtan efter att skänka allt, säga allt, jubla bland stenarne, slog plötsligt ut i en häftig, röd flamma, och alla dessa flammor inhöljde frän morgon till afton.
När man tänker på dennu första sommar- klippan som i eld.
Vid Como-sjön har jag också sett, huru ett tid, är det blommorna man i synnerhet minns.
Man ser dem lysa och rodna, stråla och slag af blommor har kunnat eröfra en stor ut- brinna öfver alla buskar och träd.
Och un- sträckning jord.
Så till exempel nerierna (ole- der trädens och buskarnes blommor har man andrarne, som de kalla dem i södern).
Deras sedan allt, som samtidigt vältar fram ur jor- långa grågröna blad ha ingen vidare skönhet den: tulipaner och narcisser, auriklar och pio- och buskarne växa ofta risigt, men när blom- ner, allt som strålar i färger och ljus.
Är stertiden kommer, slå de ut i en sådan mång- det någon tid, då blommorna behärska jorden fald af rosenröda, mandeldoftande blommor, att och ge sin prägel åt hvar enda odlad fläck, det på afstånd ser ut, som om en tjock rosen- krans omvirade de vägar, där de växa.
så är det då.
Ett berg vid samma sjö var från foten till Men sedan uppstår en tystnad.
Det är blott som en kort öfversvämning af toppen betäckt med ljusblå hortensia, så att ett stort, vildt blomsterhaf, denna första blom- man på afstånd trodde, att det var inhöljdt i stringstid!
Den sköljes hastigt bort och för- ett särskildt lysande luftlager.
(Forts.) svinner, och jorden öfvergår till sommarens mognare och mera arbetsamma period, då blom- morna blott odlas gruppvis, och då man mera sysselsätter sig med att få frukten att mogna.
Från velocipeden.
Men midt i sommaren kommer så ett nytt utbrott af den poesi, som till och med den elocipedsporten börjar vinna allt större allvarligaste arbetsjord gömmer på.
terräng äfven bland damerna i vårt Det är rosornas tid!
land, och dess hit tills mest framstående ut- De trädgårdar, där man särskildt älskar och öfvarinna, lärarinnan fröken Nanny Palmkvist odlar rosor, få också af rosorna en alldeles i Helsingborg, har för sina duktiga hjulsports- egen prägel.
När man tänker på ett sådant bragder under de sista åren låtit ofta tala ställe, tänker man på rosor.
Man ser dem om sig.
Vi äro därför också öfvertygade, klänga uppför husets murar ända upp till att våra läsarinnor skola känna sig intresse skorstenarne, man ser dem på alla buskar i rade af följande lilla skildring, som fröken alla färger.
Man minns, hur man bar beun- Palmkvist tillsändt oss från sin senaste längre drat dem i alla deras olika nyanser och arter, velocipedfärd från Helsingborg till det i och man tänker på dem som på höjdpunkten somras afhållna lärarinnemötet i Jönköping, af sommarens lycksalighet.
om än densammas nedskrifvande af flere ound- Ingenstädes har jag fått ett sådant intryck vikliga omständigheter blifvit försenad, hvilket af rosornas öfverflöd som i Cannes.
författarinnan ber oss ursäkta inför våra ärade Som bekant odlar man i denna stad blom- läsarinnor.
mor till parfym och däribland stora åkrar * * * med rosor.
Men de rosor, som användas till rosenparfym, äro ett särskildt slag, mest lik- Högra pedalen opp, högra foten på den, nande vilda rosor och växande på låga buskar, ett fast tag i styrstångens båda handtag, ett hvilka afskäras korta, så att de ej såsom växt raskt hopp opp i sadeln, och jag var redan egentligen pryda landskapet.
ett godt stycke på väg mot Jönköping.
Från Men däremot finns där en oändlighet af höjden öster om staden kastade jag, sittande i sadeln, en blick bakom mig till » Sundets alla andra rosensorter.
Klangrosorna krypa upp i de högsta träd pärla », till dess vackra infattning, sundet och - och öfversålla dem med buketter af sina små de lummiga backarna, såg på klockan hvita och gula blommor.
Öfver alla de mu- hon var redan 12.20 e. m.
— och styrde mot rar, som här omge trädgårdar och parker, kasta Markaryd, målet för dagens ridt.
sig klangrosorna ut, som om de störtade sig i Utkommen på landsbygden mötte jag allra ör t v ä t t n i n g a f kläder.
•sedda med vår firmas irik.
först — en man!
Ett lyckligt förebud, efter hvad män alltid haft privilegium på att vara!
— Han ställde sig aktningsfullt allra ytterst vid vägkanten, sänkte sin af ålder och nötning gulnade hatt mot jorden och hälsade ordagrant som följer: » En riktig fröken!
— En riktig fröken!
En rik — ».
J a g hörde ej mer.
Men i förbifarten ägnade jag den » rid- derlige » en bugning, som borde tillfredsställt t. o. m. en mindre nött » riddare » än min.
Hvad vägarna lågo hårda och fina!
hvad det gick undan för bara ett fjärdedels kilograms drifkraft!
Benga prydliga skolhus — heder åt dem, som velat det!
— Bjuf och röken från dess grufvor, Ästorp och dess kyrka, Söderåsen som en buktande linie öfver en ljusare botten trädde fram och försvunno lika snabbt för mina ögon.
Äker och äng började brytas itu af smärre skogsbackar.
J a g hade kommit in i skånska skogsbygden och for på alltjämt de präktigaste vägar, hvita af sol och torka, med den moderata hastig- heten af tio kilometer på tre fjärdedels timme vidare norrut.
Men under det att nejden växlade karak- tär för mina ögon, dessa ögon, som i all sam- dräkt med kor, getter och får lustvandrade i » grönan skog », vände mina tankar tillbaka till den hälsning, som redan vid färdens bör- jan blifvit min.
» En riktig fröken! » hade mannen komplimenterat.
E n kvinna, som tvättat kläder i närheten af min väg, hade ropat till mig, medan hon entusiastiskt svängde kring med ett plagg ur tvättbaljan: » Det var det duktigaste jag sett af en flicka! » » Duktigare » saker af » flickor » har jag sett, och » duktigare » bragder väntar jag få se, liksom jag lifligt hoppas på handlingar och företag från mina medsystrars sida, som skola bära vackra vittnesbörd om » riktigt », odladt och själfständigt hjärtelag.
Men icke desto mindre: de vänliga tillropen gladde mig, och sanningen att säga — de glädja mig än.
Ett vänligt ord genljuder länge, ett hjärtlöst, obe- täukt träffar som slaget af en snärt, häftigt, men — glömmes ofta med svedan.
Den » allmänna meningen » om dam veloci- pedsport har ändrats icke obetydligt under sista tiden.
Då jag för ungefär blott ett är till- baka visade mig för första gången på två hjul, vållade jag en icke ringa oro i vårt annars med undantag för riksdagsmannaval, skolrådsval, skolhusbyggnadsfrågor, och präst- val mycket lugna samhälle.
De älskvärda helsingborgarne, som i eu hel del fall ännu alltid finna sig väl vid det gamla ordspråket » skynda långsamt », korsade sig och visade den djupaste indignation.
Kvinnorna visade sig, sanningen att tillstå, hårdast skakade och dju- past kränkta af det vederstyggliga exempel, jag företedde Månget blidt och blått kvinno- öga vände sig i de dagar melankoliskt mot det blå, under det att kvinnliga läppar, om de ej slöto sig öfver outtalade tankar, ifrigt disku- terade, hvad som syntes eller icke syntes af min stackars kroppshydda.
En hade tvärs igenom strumpa och stöfvelskaft sett en kvinnlig vad sticka fram, en annan konturerna af ett helt kvinnligt ben, en tredje två kvinn- liga ben, som » vefvade och trampade precis som två karlben ».
Och de » skakade och kränkte » suckade och suckade om igen, så att sundet häfdes i små vågor, som sympatiskt suckade mot strand.
Och af alla dessa suckar växte upp en liten mntvind, som hejdande trädde min ende och nye Pegasus emot och tvang honom röra sig i stad och närmaste omäng i en sedigare gång, än han af naturen var danad till!
Hylin &amp; C:is Fabriks-Aktie bolag, 3 i ö T ^ T a n 31.
358 Men starkare tryck på pedalerna!
Stormen har saktat af, suckarna ha tystnat.
Om en yngre helsingborgska nu suckar, så är det i nio fall af tio för en velociped.
Rid på alltså!
Många damer hafva fritt erkänt, att de vilja komma efter.
Vill man, och inser man välsignelsen, så — för att få pengar till » hästen » — en hatt, en kappa mindre bara!
— Hvilken dag, hvilken sommarluft, hvilken sommarfägring, hvart man blickar!
Gula och gröna fält, ängar och kala backar, en liten skogsdunge då och då af björk och bok, gran och furu, ilar man » pibende grad » förbi, un- der det att doften af slaget och icke slaget gräs, af björklöf och barrskog strömmar en emot och begärligt inandas af ända till sin bas kraftigt vidgade lungor, ö g a t glänser af lust, huden rodnar, muskler spännas af energi och kraft — en kraft, som man kan- ske aldrig drömt — hjärtat klappar i en raskare takt och drifver fram genom ens kropp i hastigare lopp ett lifligare syresatt, bögrödare blod.
H u r man känner sig ungdomlig och varm!
Hur ha de kommit, denna lefnads- lust och denna ifver?
H u r denna harmoni mellan kropp och ande, mellan människa och den natur, man rör sig i?
— » Hälsans gåfva dyraste gåfva! » uttalade jag omedvetet.
Hälsa är lycka.
Velocipedridt befordrar hälsa.
Ergo: Velocipedridt befordrar lycka.
P å styrstången hade jag bundit fast mina nödvändigaste reseffekter.
En impregnerad regnkappa, en klädning (ifall resdräkten blefve genomblöt), ett par linnen och strumpor, ett par böcker, det var allt och ändå en god del för mycket.
Ty vid sportsfärder måste man inskränka sina behof på reseffekter till det minsta möjliga.
Däremot bör man be- räkna resdräkt, skodon så solidt som möjligt.
Ty man råkar ut för regn och solsken, för goda och dåliga vägar, för små olycksöden, som ej kunna undvikas.
För den skull bör resdräkten göras af mörkt, mjukt tyg, som » för sig ».
I stället för de besvärande under- kjolarna bör man bestå sig en underdräkt af sammanhängande lifstycke och benkläder af samma tyg som ytterdräkten och fodrade, hvars tyngd uppbäres liksom ytterdräktens af axlarna.
Alla plaggen böra gifva kroppen tillräckligt utrymme.
Det är af särskild vikt att bröstkorgen kan för en kraftig in- och utandning röras fritt.
Inga band få » dragas åt » kring veka lifvet.
f U U fN — » En dam behöfver ej stiga ur vid möte med rädda hästar; kan hvila sittande i sa- deln. » — Damerna äro bekväma, ja.
Men hur vill man dra växel på denna arfsynd?
Sport är ju ägnad att utveckla vighet, styrka, kraft, icke bekvämlighet.
Den dam, som är så bekväm, att hon icke, då så påfordras, vill stiga af velocipeden, som icke genom använd- ning af trampen kan svinga sig opp i sadeln — en mycket enkel konst för öfrigt — den gör helt säkert klokast i att stanna hemma.
Skygga hästar blifva ej mindre skygga, där- för att velocipeden stannar på vägen.
Ofta måste den kastas i närmaste dike, medan de uppskrämda djuren passera förbi.
Den, som öuskar hvila efter en längre ridt, gör det tro- ligen icke i sadeln utan på — dikeskanten.
Ljungbackar på ena sidan, Lagans ådal på den andra, sådant ser Småland ut från vägen till Ljungby.
Täck ligger dalen på ömse sidor om den speglande ån, obeskrifligt täck ligger Vidöstern i sin rika, gröna in- fattning af lummig löfskog.
Smeksamt springer här och där en udde ut i vattnet, öfver hvilket alar och andra strandens träd böja sig än längre ut för att skåda sin sommarfägring i vänliga vågor.
En ko, som glupskt äter däl- dens saftiga gräs, en get i allt sitt naturliga okynne, ett människobarn, som latas i gräset bredvid sin liggande velociped, störa ingalunda taflans poesi.
Utsikten från bron öfver Lagan vid dess utfall i Vidöstern: glöm ej tillräckligt länge njuta af den, herrar och fröknar turister!
Sjön, stränderna, Värnamo, allt tillsammans bildar ett helt af obeskriflig täckhet, stäm- ningsfullhet, som i all sia fridfulla skönhet fängslar t. o. m. icke födde småländingar.
Med smålandsbackar, sandmoar, dåliga vägar får man formera en närmare bekantskap, ju närmare man nalkas Jönköping.
Vore icke vägarne så fullständigt utan » bund » och grund, man föredrogo bestämdt trots kapplöpnings- maskin och naturanlag krypa på alla fyra upp till den hvassa backryggen.
Har man så hunnit upp på backens krön, så skådar man blott nedanför en sluttning, utför hvilken man endast kan gå, en ny ättestupa, uppför hvilken ens väg går fram.
Om och om igen samma syn och lervälling, som stod bara upp på halfva stöfvelskaftet.
Uppför och utför hur många backar jag gått, där låg ändtligen Vättern nedanför mig!
Och där som en tafla ur » Tusen och en natt » i månsken och strå- lande i den ståtligaste illumination Jönköping.
Aldrig kan jag glömma den synen!
Månsken, glänsande vattenspeglar, en mörk landremsa liksom simmande på vattnet, konturer af hus med och utan torn och • — ljus!
ljus!
hvart och ett reflekteradt af vattnet.
Kring- ramande detta skogens och de otaliga kring- liggande däldernas djupa och skarpt fram- trädande skuggor, öfver hvilka de högre upp- springande höjderna, öfvergjutna af ett svagt månsken, ställt sig som en yttersta vakt.
Genom dessa oupplysta skogar, hvilkas mörker från den plats, där jag stod, nästan förskräckte mig, genom dessa djupa dälder och öfver dessa något bättre belysta höjder hade jag i kvällen dragit mig fram, själf en mörk » reflekteran- de » skugga i darrande månsken, till Vätterns strand, som låg där framför mig så under- bart skön.
Emedan jag föreställde mig, att vägen öfver Örkelijunga, Fagerhult, Markaryd, Ljungby och Värnamo, utom det att den var den kortaste, skulle ligga jämförelsevis jämn och därtill erbjuda turisten sevärda platser, hade jag bestämt min färd däröfver.
Mina djärf- vaste förhoppningar öfverträffades åtminstone hvad vägen angår: ända till omkring åtta mil söder om Jönköping ligger den jämn och fin med högst få backar.
I Fagerbult har man nu visserligen starkt kuperad mark på en mindre sträcka.
Men det är en så frisk motion träna sig upp till höjderna, och det är något utomordentligt » fröjdefullt » med fötterna på hvilpinnarne ila utför sluttningen på backens andra sida.
Men man kan också hamna i landsvägs- dammet, om man är för öfverdådig i utförs- backarna.
Denna kloka slutsats drog jag, då jag efter en sådan där misslyckad flykt utför gjorde mitt bästa för att upiåna de allt för tydliga märkena efter en allt för innerlig Vid målet ännu ett mål.
Alltså besteg beröring med allas vår moder jorden.
Min jag ännu en gång kapplöpningsmaskinen, for » jordafärd » var så mycket mer snöplig som utmed Vättern — hvilken härlig färd!
— in den haft åskådare.
i staden, genom dess gator, styrde upp i en » Själfregleraude sadelställuing för damer. » gata och ett nummer vid den, steg af, knackade.