Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag märkte sedan flere gånger, att denna kvin- na aldrig talte höra andra berömmas, utan att komma fram med motbevis.
En annan form af ohederlighet angående privata bref är att visa dem eller — hvad sämre är — läsa upp lösryckta bitar ur sådana från en ovän eller motståndare.
Hvar man vet, att det är ganska lätt öfvertyga en per- son om, att man har rätt i en tvist, då den andra parten ej är närvarande och kan höras.
Men en person, som för att vinna detta mål begagnar sig af privata bref, är en af dessa » stora skälmar », som borde hängas — hängas af den enskilda och den allmänna opinionen.
» Hur är det, var inte du och fru W.
myc- ket goda vänner förr, och nu umgås ni inte? » » Ja hon — hon har betett sig så nedrigt emot mig, så jag har sagt upp all bekantskap 255 kropp, som af vederbörande särdeles noga och sär- deles hänsynsfullt och välvilligt synas från topp oeh till tå och nagelfares in i de minsta porer.
Den skall hållas så fin och vacker, så len och mjäll i huden, den skall sminkas och pudras, gnidas med salvor, knådas och masseras, läpparne skola göras röda och mjuka, bystens former på effektfullaste sätt framhäfvas — — — — Ingen tid, ingen mö- da, ingen kostnad får sparas, för att kvinnan skall blifva — en riktigt härlig kropp!
Hur mycken rörande omsorg, som ligger häri, Och så uppläste hon några skarpa bitar ur detta bref, men med tystnad förbigick hon de inser man först, om man jämför den med den nä- stan stötande likgiltighet, som i motsvarande fall rader, som förmedlade och förmildrade det hela, visas mannen.
och slutet, som var ett fint erkännande, att Hvilken beskäftig handlande vänder sig väl till herrarne och erbjuder dem smink och puder eller brefskrifvarinnan kände sig en smula bitter snörlif att framhålla bystens skönhet med, och hvil- och härför ber om tillgift, öfverhoppade hon ken tidningsredaktör väljer väl som samtalsämne utan vidare samvetsskrupler.
med sina manliga läsare pormaskar och rynkor På det sätt hvarpå människor behandla bref eller utbreder sig inför dem öfver det behagfullaste kan man ganska säkert sluta till deras karak- sättet att i slaskväder vika upp byxorna??
Det är i sanning förvånande, att damerna så föga tärer.
veta att uppskatta den enastående omvårdnad, som En finkänslig och redbar natur behandlar sålunda visas deras personlighet eller, hvilket är privata bref med hänsyn, då däremot personer, detsamma, deras kropp.
D e reflektera icke öfver den, bekymra sig icke ett ögonblick om dess inne- med mindre utpräglad hederskänsla, ej göra börd utan taga emot den som något fullkomligt sig samvete af att förråda hemligheter, delgif- naturligt.
na i privata bref, eller begagna dessa som va- Detta handlingssätt skulle ovillkorligen kasta en pen emot fiender och motståndare.
djup slagskugga af otacksamhet öfver damernas led, om icke — vi kunna gärna säga lyckligtvis —.
e. den visade uppmärksamheten vore så pass bemängd med egoism, som den är.
Det är nu en gång så, * att handlande aldrig utbjuda andra varor än sådana, som de veta skola röna efterfrågan, och hvad re- daktörerna beträffar äro de i fråga om prenumeran- ternas, smak utrustade med de allra finaste känsel- spröt.
Detta gör, att det ytterst är damerna själfva, som bestämma innehållet i » För damerna ».
Frågade de En liten vink af J. Stade.
icke efter smink och puder, skulle ieke en enda handlande annonsera om dessa skönhetsmedel, och i kvinnor äro så bortskämda och vana vid artig- gingo damerna icke upp i pormaskarne, utan in- tresserade sig en smula för samhälleliga frågor, så het, att vi knappast lägga märke till all den skulle redaktörerna aldrig säga ett ord om por- uppmärksamhet, som från sina håll kommer oss till del.
V i taga emot den som något så helt natur- maskarne, men skrifva hela spalter om frågorna.
ligt, att vi alldeles glömma att känna oss tack- Strängt taget är det således sig själfva damerna samma.
hafva att tacka för den omhandlade uppmärksam- heten, men detta hindrar icke, att de böra förstå Som t. ex. i fråga om de små älskvärda medde- och värdera den korrekta uppfattning af dem själfva landen, hvilka i de flesta tidningar under den kända rubriken » För damerna » skrifvas särskildt för oss och den på samma gång godhjärtade och vördnads- fulla beredvillighet att tillgodose deras specifikt med förbigående af öfriga läsare.
V i studera dem, kvinnliga intressen, hvilka så tydligt spåras i du tillgodogöra oss innehållet, men observera oeh vär- små älskliga meddelandena » För damerna ».
dera den omsorg och välvilja, som dikterat dem — det göra vi icke!
Och dock äro de så synner- ligen påtagliga.
Om vi först tänka på de annonser, som vi träffa under rubriken » För damerna » — hvilka delikata erbjudanden finna vi icke där om allt sådant, som måste vara dyrbarast för hvarje kvinnligt hjärta: smink, puder, kosmetik att dölja de grå hårstråna med, läppomada för att få läpparne röda och mjuka, E n bagatell af Nils H. glycerin- och honungsgelé till att gnida in huden med, snörlif, som på det fördelaktigaste framhålla bystens skönhet, ansiktsmassage mot rynkor, fräken- inröken Lilly satt o c h sof.
salva och — och liknande.
r I d e n svala kaprifoliumbersån, s o m låg i Hvilken måttfullhet, hvilken begränsning och på ett af trädgårdens hörn, skuggad af lummiga samma gång hvilken vid omtänksamhet!
Allt det lindar, hade h o n slagit sig n e d m e d en b o k f ö r och just det vi kvinnor framför allt ha behof af att ostörd kunna läsa.
och ingenting annat!
Det var i rötmånaden.
Solen sken brännan- de het från det högblå himlahvalfvet, o c h d e t Inuti texten lämna oss å sin sida hrr redaktörer var så förskräckligt vaimt, att m a n knappast och skribenter under samma rubrik » För damerna » kunde andas, fastän man gick i tyllklädning o c h (med förkärlek i lördagsnumran) de värdefullaste råd.
De underrätta oss om, att vi behålla vår skön- hade lämnat snörlifvet h e m m a i byrålådan.
A t t sitta m e d handarbete var ej att tänka på.
Läsa het och därmed vår förmåga att behaga längst, om gick väl an, tyckte fröken Lilly; m e n det dröjde vi ligga länge om morgnarne, arbeta obetydligt och undvika alla sinnesrörelser.
De upplysa oss också icke länge förrän h o n somnade, b o k e n föll m o t marmorbordet o c h ett fotografi kort, som h o n an- om, att vi för att få en vacker hy böra noggrant sköta vår matsmältning, och gifva oss likaledes an- vände till bokmärke, gled ned i hennes knä.
Ge- n o m det täta löfverket silade solstrålarne in, glän- visning på, hur vi skola behandla fräknar, rynkor, ste på bordets hvita skifva o c h kastade ett svagt finnar och fnassel oeh huruledes vi medels ett sinn- skimmer öfver fröken Lillys kastanjebruna lockar, rikt användande af en liten urnyckel kunna få bukt lilla uppåtsträfvande näsa och rosenröda mun, på de olycksaliga pormaskarne.
Om hur vi skola kring hvilken lekte ett hemlighetsfullt leende.
gå och stå få vi äfven en vänlig liten vink, och om Fröken Lilly d r ö m d e.
V a r det o m löjtnantens hur vi behagfullast skola lyfta på kjolen i slask- mustacher eller o m pastorns svarta skägg eller väder — — — — o m häradshöfdingens vackra ögon eller kanske Äfven här — hvilken rik omtanke, hvilken takl- o m konditor Bergs marängbakelser?
Dunkla gåta.
full begränsning oeh hvilken förståelse af hvad som H v e m kan tyda de fladdrande drömmarne i ett intresserar oss!
Det hade j u legat så nära till hands nittonårigt flickhjärta?
för sådana där maktmedvetna redaktörsherrar att plåga oss med uppfostringsfrågor, kvinnofrågor och Löjtnanten, häradshöfdingen o c h pastorn v o r o alla möjliga slags tråkiga frågor, men — de göra de tre kavaljer, s o m fröken Lilly hade till sitt det icke, de känna oss för väl, och vi kunna med förfogande under sommaren o c h s o m också dag- fullkomligt lugn och utan att behöfva frukta det ligen uppvaktade henne.
Dessutom hade d e na- allra minsta slå oss ned oeh studera de små med- turligtvis äfven andra sysselsättningar.
Den ene delanden, som de och deras annonsörer sända oss biträdde kaptenen, Lillys pappa, den andre tjänst- privatim under rubriken » För damerna ».
gjorde h o s domaren, d e n tredje vikarierade f ö r den gamle prästen, o c h de trifdes alla så bra V i läsa alltså och läsa och få en lika tydlig som på det vackra kaptensbostället i glansen af fröken angenäm känsla af att kvinnan är en kropp.
En med henne.
Hon har tillåtit sig att i bref säga mig, hvad hon kallar — ' sanningen ' och — ja, jag har brefvet här, jag skall läsa upp det för dig, och om du tycker, att jag skall tåla sådant så — — — » och hon tog fram ur skrifbordslådan ett bref, hvars nötta kan- ter tydde på, att det ofta varit framme i sam- ma syftemål.
Y ö r damerna '.
V * - 6 n förmiddagslur.
DUN 256 Lillys mörkblå ö g o n.
Alla tre voro ohjälpligt förälskade i fröken Lilly o c h kämpade dagligen och stundligen en tyst k a m p o m hennes hjärta och hand, medan unga fröken nådigt delade sina gracer lika d e m emellan.
På morgnarne red hon ut m e d löjtnanten, efter middagen spelade h o n l a w n t e n n i s m e d häradshöfdingen, o c h på aftnarne talade h o n o m själarnes sympati m e d pastorn.
Nu satt fröken Lilly och sof.
Tassande steg hördes på sandgången.
D e kom- m o närmare — närmare.
Plötsligt skymdes ber- såöppningen af en skepnad, o c h en uniforms- mössa stack fram mellan löfverket.
Det var löjtnanten.
Han stannade häpen, då han fick se den sof vande flickgestalten.
» A h », hviskade han, » riktigt söt, förbaskadt söt!
Låt oss se efter hvad det är för lektyr som lillan tycker oml&gt; H a n smög sig närmare, vred ett tag på mustachen o c h tryckte m o n o c l e n fastare in i ögon- vrån.
» H e i n e!
Ståtlig militärpoesi », mumlade löjtnanten, som då han var på Karl- berg brukat sjunga » Die beide Grenadieren ».
Då löjtnanten stått en stund o c h m e d beun- drande blickar betraktat den vackra taflan, böjde han ned hufvudet för att se, o m fröken Lilly verkligen sof eller endast låtsades.
T y löjtnan- ten var en djärf natur o c h hade stort förtroende till tjusningens makt i sin uniform o c h i sina välvårdade mustacher.
Mycket riktigt 1 F r ö k e n Lilly sof.
Den unga barmen höjdes o c h sänktes med lugna, regelbundna andedrag, munnen half- ö p p e n som en nyuppsprungen k n o p p, blottade en rad af jämna, pärlhvita tänder, o c h kring läpparne lekte alltjämt det hemlighetsfulla leen det.
Men h v a d n u?
Löjtnantens solbrända ansikte mörknade plötsligt.
Ö g o n b r y n e n drogos samman, underläppen sköts ut o c h en missnöjd rynkning framträdde på den b ö j d a näsan.
» Fi d o n c!
» mumlade löjtnanten.
» Högst malplaceradt!
. » » Omöjligt att gifta sig med h e n n e.
» » Quelle douleur, då h o n annars är så söt!
» Och löjt- nanten smög sig tyst ur bersån o c h började m e d fundersam min promenera af o c h an på sand- gångarne.
Hvad hade löjtnanten upptäckt?
K u n d e han läsa andras tankar o c h hade funnit, att föremålet för fröken Lillys drömmar var någon annan än han själf?
Hade han märkt, att unga fröken Lilly begagnade p u d e r?
Var hennes lockiga hår icke h e n n e s?
H a d e b o n en vårta på näsan?
A c k n e j!
Intet af allt detta var anledningen till löjtnan- tens mystiska utrop.
Då löjtnanten lutade sig ned, hade han sett — en svag skuggning på fröken Lillys fina öfver- läpp.
O, grusade kärlekslycka!
Ty den bålde krigsmannen kunde icke fördraga, att andra än män hade mustacher, icke ens den svagaste antydan till sådana.
Och löjtnanten gick omkring m e d sorg i hjär- tat o c h tuggade sina egna.
E n stund därefter k o m häradshödingen.
Han gick med raska steg och kastade då o c h då en blick i en uppslagen b o k, som han bar i handen.
Han ämnade sig till bersån för att i ensamt lugn grubbla öfver ett juridiskt problem.
V i d alla gudar!
Fröken Lilly satt därinne och sof!
Häradshöfdingen hejdade sig m e d ett ryck o c h stod stilla s o m en rapphönshund, då han får syn på villebrådet.
Så smög han sig närmare, ty häradshöfdingen var också en djärf karl med stor tur hos damerna.
» A h l Se lillan har en liten anstrykning till mustacher, » mum- lade han.
» Skadar icke!
Det förhöjer effekten af ett vackert kvinnoansikte.
Det verkar s o m en m o u c h e », sade han för sig själf o c h smålog belåtet.
Plötsligt for han u p p o c h förde handen till pannan.
H a!
Ett främmande mansporträtt i hen- nes knä!
» Det är det, som hon d r ö m m e r o m så ljufligt.
O, de kvinnorna, de kvinnorna!
Och jag s o m trodde mig vara den lycklige », brummade häradshöfdingen o c h gick ut baklänges.
Långsamt, d r ö m m a n d e med ögonen sänkta m o t marken och reciterande morgondagens predikan in- trädde pastorn i bersån.
» Sen uppå fåglarne på marken o c h liljorna i luften.
nej, liljorna på marken o c h ^fåglarna i luften, de så.
de så.
.. Ah!!
! » Pastorn hade k o m m i t ända fram till mar- morbordet, innan han märkte fröken Lilly.
Han blef alldeles förskräckt och hjärtat flög u p p i balsgropen, ty pastorn var ingen djärf natur.
» Är h o n d ö d eller sofver h o n?
Hälst Bidrag mottagas med tacksamhet.
En litterär befattning är mitt hela, Och många männer n o g till sin den gör, Men o m en kvinna muntligt den vill spela, En » skvallerbytta » kallas hon då för.
Rätt svår en uppgift torde det n o g vara Till allas båtnad fylla detta kall — Att kunna sanningsenligt allt för- klara I månget mörkt o c h äfven mystiskt fall; Att icke tanklöst någons heder såra - Och ej m e d smicker allmänheten dåra, Ej med sin kvickhet vara elak blott, Men låta den ibland få skratta godt.
H v a d den s o m ålderstigen blifver Nog m å n g a hade gjort o c h gör.
Ett tilltalsord, s o m man oss gifver För att begagna s o m sig bör.
H v a d blott till nöje är, visst ej till nytta — Förstörare af både mynt o c h tid.
Och h v e m är mäktig att så högt sig flytta, Så att man riktigt hissna kan där- vid?
Nu något annat, s o m man uppåt stiga 1898 ser — påverkadt af ett ele- ment.
Och hvad man hör då bäst det är att tiga, Om man så lugn blott kunde vara jämt.
När våren ur sin s ö m n har hunnit vakna, Hvad gör sin torfva hvarje landt- man då?
H v a d för ett hushåll är rätt svårt att sakna.
Hvad uti skapelsen blott finnas två.
Och hvad till sist hvar individ vill blifva, Och en o c h annan får sin vilja fram.
Nu är ej nödigt mera härom skrifva, Är det för litet, må det bli min skam.
Mitt första är ett adjektiv; Mitt andra svar på nekad fråga; Mitt tredje har en viss förmåga Fröken Lilly satt fortfarande o c h sof.
Efter en stund vaknade hon, gäspade ett litet tag, gnuggade sig i ögonen, lade fotografikortet som märke i b o k e n o c h trädde ut ur bersån.
Med ett gladt leende nickade h o n åt löjtnanten, häradshöfdingen o c h pastorn.
Men de hälsade så stelt tillbaka o c h v o r o så dystra o c h besyn- nerliga.
» A h a!
Nu äro de så kära o c h svart- sjuka, att de knappast vilja umgås m e d hvaran- dra », skrattade fröken Lilly för sig själf.
» Jag undrar, h v e m som k o m m e r att fria först », tänkte hon sedan, i det h o n gick in i huset för att se till middagen.
Den blef ovanligt tråkig.
Och efter, några da- gar v o r o löjtnanten, häradshöfdingen o c h pastorn försvunna, den ene efter den andre.
N:r 17 (227) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr.
• 6: 50 Idun ensam .. - - » 4: — Fredagen den 22 april 1892.
Redaktör och.
utgifvarei FRITHIOF HELLBERG.
Träffas å byrån kl. 12-1.
Gernandts Boktr.-Akticb.
Utgifningstid: Aunonspris: hvarje helgfri fredag 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande&gt; o. » Lediga platser- 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (vid kompletteringar).
Marie Pauline A h m a n.
F ör nittiotalets ele- ganta Stoekholms- värld, som i en ny stad flanerar fram med nya ögon och moderna kraf efter breda luftiga boulevarder och genom blomsterprunkande, an- sade parker, ha länge de så kallade » Landby- ska verken », som likt en vanprydande smuts- fläck dröjt sig kvar i hufvudstadens vackra fy- sionomi, varit en nagel i ögat.
Om man åtmin- stone kunde ge den ran- gen af en skönhetsfläck; men fattigkvarterets mö- gel har icke visat sig äga mouchens förmåga att genom kontrasten höja omgifningens behag; och när en kvalmig sommar- vind pustar in dess o- sunda luft midt bland blomsterångorna och bar- nens lekar kring Linné- statyn, kan man icke förtycka, att hvarje rätt- sinnig stockholmare med ovilja rynkar på näsan.
För de få gamla, som hafva barndomserinringar från århundradets bör- jan, breder sig dock öf- ver dessa nu så ringak- tade kvarter ett helt an- nat poesiens skimmer.
Då representerade ännu de » Land by sk a verken » en utkant af staden, där lifvet tog prägel af en egendomlig sorts idyll, där en patriarkalisk gräns- befolkning lefde det ka- raktäristiska öfvergångs- lif, som kännetecknar en storstads ytterposter,hvil- ka kunna luta sitt huf- vud mot en daggig tuf- va i skuggan af gran- tältet, medan de sträcka ut fötterna på stenlägg- ningen innanför tullbom- men.
När majsoleu här stack på och den sista tappen af den hvita drifvan smälte och sorlande sögs upp af jorden, då blef det ett stim af barn och lekar under de stora lin- darne, som vaggade sina unga blad öfver de små gårdarnes röda plank, i brynet af granskogen och efter dikeskanterna till tobaksplantagen, där plantornas ljusa vårgrön- ska randade den svarta mullen.
Midt upp i den glada skaran utmärkte sig en klarögd sjuårs flicka genom sin oförvä- genhet och pojkaktiga yrhet, den gifna anföra- rinnan för alla lekar och upptåg.
Det var den lilla Pauline Landby, välkände bryggar Chri- stian Landbys dotter.
Ja, en riktig liten yr- hätta var hon!
Far och
E n ä k t a v ä n s k a p alltid r ö j e r sig J u s t i a t t s ä g a n e j i r a t t a n tid.
En otjänst ofta k ä r l e k gör, när den V å r t bifall har till mål, v å r t b ä s t a ej.
jS.
mor gingo råd.
Resultatet blef, att lilla Pau- line skulle sändas ut till landet — det rik- tiga landet, där det glada barnasinnet ordent- ligt skulle kunna få rusta ut i skog och mark.
En familj af föräldrarnes vänner var bosatt i stockholmstrakten, och där fick nu den unga flickan sitt nya hem.
I detta hus vistades som lärarinna för bar- nen en mademoiselle Braun, som ägde den mindre vanliga talangen att vara en rätt skicklig harpvirtous.
Om lilla Pauline hade några musikaliska anlag eller ej, det hade aldrig någon tänkt på att fråga efter i en tid, då ännu icke musikdilettantismens onda ande besatt all världen.
Men till mademoi- selle Brauns harpspel lyssnade hon med ett så ifrigt intresse och sådan förtjusning, att lärarinnan fann sig föranlåten att — till en början hälft på lek — böja den lillas späda fingrar till de första enkla knäppningarna på harpans strängar.
Hon visade den otvä- tydigaste läraktighet, och detta äggade att drifva undervisningen på fullt allvar.
Och när Paulines moder, som ej hade aning om dessa lektioner, i slutet af sommaren kom på besök, öfverraskade henne dottern med en riktig liten konsert på guvernantens instru- ment, hvilket hon — för att nå — måste traktera, uppklifven på en hög träpall.
Föräldrarne fingo härigenom ögonen öppna för dotterns begåfning, och i goda villkor som de voro, sparade de hädanefter intet för den- sammas utveckling.
Under uppväxtåren erhöll Pauline sålunda sin utbildning i harpspel för den namnkunnige A.
E. Pratté, medan den vackra sångröst, som hon ock bevisade sig äga, ingalunda försummades, utan äfven ge- nom framstående undervisning — bland an- nat af J.
Berg — bildades till konstnär- lig fulländning.
* Vid helt unga år ingick Pauline Landby äktenskap med destillatorn Wilhelm Ahman.
I hufvudstadens musikaliska kretsar gjorde sig hennes framstående talanger snart upp- skattade och anlitade, och utom att den unga frun i den tidens många olika musiksällskap intog en framstående plats, utöfvade hon ock en omfattande verksamhet som lärarinna i såväl sång som harpspel.
Hon uppträdde emellertid ännu icke offentligt, ehuruväl många gånger hennes harpspel anlitades för ackom- pagnement vid konserter och föreställningar å k.
Vid dessa tillfällen höll hon sig dock alltid helt blygsamt undan och ut- förde sitt parti — bakom kulisserna!
Så kom år 1849 den genialiske veronesa- ren Jacobo Foroni till styret för k. hof kapel- let, där han upptog Berwalds fällda takt- pinne.
Denne energiske dirigent med sin be- resthet, sin stora erfarenhet och sin mera europeiska syn på konsten fann mycket att reformera inom kapellet, i hvilket han på en förunderligt kort tid inblåste sin eldiga, konst- närliga ande.
Särskildt fann han sig mycket missnöjd med, att kapellet alldeles saknade harpa, hvilket instrument i utlandet sedan många år allmänt upptagits i orkestrarne.
Vid en konsert, som Mathilda Berwald (sedermera friherrinna Akerhielm) det följande året gaf å operan, hade Pauline Ahman vid- yj.
talats att medverka med sitt harpackompag- nement, som vanligt — bakom kulisserna.
Knappt hade detta nummer afslutats, förrän Foroni i högsta extas kommer inrusande bak- om scenen.
» Här finns ju en harpa; här finns j u en harpartist!
Måste ge- nast engageras!
Genast! » Och som en blixt slår han ner öfver den förbluffade lilla frun, själf en smula konster- nerad öfver att finna artisten vara en kvinna.
Men detta kommer honom ej att tveka — det var ej så hans sätt, när han en gång fått något i sitt hufvud.
Hur han nu bear- betade, öfvertalade, tubbade — slutet blef, som han ville hafva det, och vid en Martha- föreställning en vacker novemberkväll samma år förvånades operans eleganta parterrpublik af att nere i orkestern, inom de välbekanta hornmynningarnas guldglänsande sköldborg, midt bland fagottpipor och violoncellhalsar se resa sig ett nytt instrument och bland de manliga artisterna finna en kvinna: Pauline Ahman och hennes harpa!
Älskvärda läsarinnor, ännu i dag äro de damer lätt räknade, som vågat på att ägna sin musikaliska talang åt ett offentligt tea- terkapell, och du må betänka, hvad det ville säga den tiden, för mer än fyrtio år till- baka!
Stockholmspubliken, för hvilken den intagande artisten förut, om ock på mera en- skilda vägar, var välkänd, vande sig dock snart att se henne på sin plats i kapellet; och då hennes harpas sällsynt klara och väl- ljudande toner trängde genom de öfriga in- strumentens stämmor eller ensamt ledsagade något vokalt parti, spelade hon sig allt mera och närmare in i sina åhörares ynnest och hjärtan genom den själfulla innerlighet, som alltid kännetecknade hennes spel.
Den plats som ledamot af hofkapellet, Pau- line Ahman intog om hösten 1 8 5 1, bibehöll hon med aldrig svikande plikttrohet och un- der en aldrig afstannad konstnärlig utveck- ling i trettio långa år.
Hon grånade på sin post, men åren förmådde lika litet samla något af sitt damm öfver hennes lifliga, vakna och intelligenta sinne som med en enda bråk- del af en ton nedstämma strängarne på hen- nes instrument.
Harpans roll in- om orkestermusiken, som var jämförelsevis obetydlig vid tiden för Pauline Ahmans för- sta engagerande vid k. operan, har med åren alltjämt växt och i den wagnerska ope- ran slutligen kommit till en förut oanad be- tydelse, något som alltjämt tvang utöfvarin- nan framåt och på den framskridna ålderns dagar förelade henne de svåraste uppgifterna.
År 1871 anställdes fru Ahman som lära- rinna vid den då nybildade harpkl assen vid Musikkonservatoriet, en plats som hon ända till förleden jul med oförminskadt nit be- stridde.
Och ännu i denna dag ägnar hon sina sena krafter och sitt brinnande intresse åt undervisningen af ett par privata elever.
* Den 20 dennes, senaste onsdag, fyllde den gamla konstnärinnan sitt åttionde år.
När- mast af denna anledning har Idun i veckans nummer velat bringa sina läsarinnor hennes bild, och å deras vägnar gjorde den, som Y. pOETHE.
skrifver dessa rader, för några dagar sedan ett besök i det konstnärligt ombonade lilla hem å Östermalm, där fru Ahman under en dotters kärleksfulla vård framlefver sin sena ålder, ännu med obrutna krafter till kropp och själ.
Med en flickas liflighet leder ännu den åttiåriga konversationens trådar, och med ett förundransvärdt minne för tilldragelser och tider, som ligga vida mer än en van- lig människoålder tillbaka, förenar hon ett vaket intresse för dagens alla frågor och företeelser.
Gärna sitter man som stum åhö- rare, när hon rullar upp taflor från dessa längst förgångna dagar ur sitt minnes album; men kommer talet in på saker, som ligga oss när- mare, ryckes man snart med af den esprit och träffsäkerhet, hvarmed denna gamla kvinna förstår att bedöma en ung tid.