Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är icke religionsfriheten, som lägger hinder i vägen för katholicismen, utan det är just denna bekännelse, som af religionsfriheten i våra dagar drager största fördelen.
Inom förenta fristaterna i Norra Amerika, der denna frihet är störst och der dess verkningar, enligt vissa resandes uppgifter, skola gått ända derhän, att af landets invånare — alla härstammande från christna förfäder — det flerfaldigt största antalet (4/5 af landets befolkning) bekänna sig till ingen religion, inom dessa stater äger katholska kyrkan vida flera anhängare, än någon annan; och livar helst i ett protestantiskt land religionsfrihet finnes, ökar sig mer och mer antalet af dem, som öfvergå från protestantisk lära till den katholska.
Det land, hvarest enligt nyaste underrättelser katholska läran mest förlorat, skall vara det katholska Irland.
Men emot 50,000 personer, sorn der affallit från katholicismen , räknades i det protestantiska England icke längesedan milliontal af affällingar till katholsk bekännelse.
Om nu, såsom man säger, katholicismens framsteg börjat åter minskas; så böra dock deraf icke dragas förhastade slutföljder.
Lyckligt det land, der tilläfventyrs upplysningen, och i synnerhet sedetillståndet, förmår att bota förförelsens verkningar!
Men dermed vederlägges dock icke det i så friskt minne lefvande profvet af katholicismens folkgunst, och undanrödjes alltså icke vådan af en lära, som kunnat sådant åstadkomma.
Jag it.
Emb.-Berättelse för år 1852.
10 ser knappast någon anledning att tvifla, det denna lära skall i Sverige erhålla ett ganska betydligt tillopp från evangeliska kyrkan, om och när åt en hvar lemnäs full frihet att derifrån öfvergå.
Hvad är det, som förskaffar papismen en sådan folkgunst?
Ar det denna läras verkliga värde?
Ar hon genom sina dogmers innehåll upplysande och öfvertygande — eller för folkets frihet gynnsam?
Ar det ingen våda att underkasta sig dess prestvälde?
Kan man, i den borgerliga ordningens interesse, med öppna ögon önska, att Påfvens lära och hans makt må i vårt land blifva rådande?
Katholska religionens popularitet är dock ingen nyhet; och farhågan för hennes framgång borde icke väcka så mycken förvåning.
Prestvälde och blind tro behaga det enfaldiga folket.
Katholska kyraan pålägger sina medlemmar ej ens besväret att lära läsa.
Den okunniges vidskepliga fantasi sysselsättes med legender och en jemnt lefvande tro på underverk.
Bigten åtföljes af stränghet endast för olydnad mot de andliga; all annan synd försonas utan stor svårighet.
Med en måttlig penning friköpes samvetet från alla sina qval; det är aldrig belastadt.
Ej alltid, men mestadels undantagas grofva missgerningar och sådana brott, som angripa statens lugn.
I allt öfrigt, så vidt syndaren endast lyckas att undslippa lagen, visar man honom vägen öppen till en lätt räddning — alltid utan sedlig omvändelse.
— Skulle en sådan lära icke vara angenäm för en hvar, som dertill kan sätta tro?
Och kan det väl väntas, att dess prester, med full frihet att på folket använda sina öfvertalningsmedel, skulle misslyckas att göra folket till sina anhängare?
Men dessa grunder till lärans popularitet blefvo ock bevekelsegrunder till hennes afskaffande*).
Pitt sådant prestvälde är mörkrets och sedelöshetens välde.
Och det är jemväl träldomens.
Presterne eftersträfva framför allt inflytande på den verldsliga styrelsen; och deras Öfverhufvud innehar en makt, fruktansvärd för regenter och folk.
Korteligen: historien vet, hvad denna makt förehaft, hvad hon uträttat, hvarföre man i särskilda länder afskuddat sig henne.
Svårligen torde väl kunna uppgifvas en anledning, hvarföre hon hädanefter skulle blifva annorlunda begagnad, än hon i fordna dagar blifvit.
Tidernes betryck har utan tvifvel nedsatt hennes djerfhet.
Men om läran återvinner sitt välde öfver verlden, och hennes kurkas lugn åter tryggas; så skall visserligen också den hierarkiska makten stadga sig och börja å nyo samma handlingssätt, som denna makt i sin fordna lugna tid följde.
Att åter införa ett sådant religionssystem, der det ej mera finnes, kunde ju icke vara välbetänkt.
Men bedrager jag mig icke alltför mycket i de tankar, jag redan yttrat; så uteblifver icke dess inträde, endast religionsfrihet beviljas och utsträckes äfven lill katholska kyrkan.
Det iir sannt, att hennes anhängare skulle kalla det ofördragsamt att fiir henne särskildt göra ett undantag.
Men det är också ofördragsamt att icke tåla enväldet, eller slafhandeln, eller sjelfva den socialistiska-kommunistiska republiken.
Så vidt katholska religionen består i lära och tänkesätt, njuter hon samma allmänna samvetsfrihet, som hos oss kommer alla främmande religioner till godo, och som innefattar all den för religionen i sjelfva verket nödiga frihet.
Sträcker katholiken sitt anspråk derutöfver och vill, att i fördragsarnhetens namn må lemnäs fritt fält åt ett presterskaps verksamhet, sorn strälvar att utrota vår egen kyrka, och med henne vår politiska frihet, och åt utöfningen af en lära, hvilken angifver sig såsom den enda saliggörande, således förkättrar alla andra, och icke dröjer att göra sig ensam rådande, den stund hon finner sig i tillfälle att utestänga alla de öfriga; då begär katholiken ögonskenligen mer, än hvad tillbörligt är att medgifva; och det kan icke beviljas, utan att indirekt beröfva vår egen kyrka samma lärofrihet, sorn i stället åt en annan inrymmes.
Jag vet dock icke, 0111 till vägrande af en sådan frihet åt romersk-katholska religionen det skäl icke vore ensamt tillräckligt, alt denna lärofrihet ej må förunnas någon kyrka, hvars styrelse står under annan myndighet, än svenska samhällets egen, och undandrager sig sjelfva detta samhälles lagstiftande makt. ") Reformationen kostade derföre helt andra strider, än den behöft kosta, i fall den gällt endast sjelfva larosatserncs ratta förstånd. — 75 — Den öfvertygelse, jag byggt på nu anförda grunder, i fråga om en allmän religionsfrihet, är att en sådan frihet icke vore för samhället rådlig eller för religionen helsosam, långt mindre behöflig; att all den frihet, som erfordras för upplysningens fortgång i religionen och för samvetets lugn, kan åtnjutas oell hos oss verkligen åtnjutes, utan en sådan frihet till offentlig gudstjenst för främmande religioner, som af dessas anhängare och deras publicistiska förespråkare påyrkas; men att om denna större frihet skulle i allmänhet beviljas, den åtminstone för ingen del borde sträcka sig äfven till den romersk-katholska kyrkan.
Imedlertid äga redan de främmande religionernes bekännare i vårt land framför oss sjelfva en fördel, hvilken äfvenledes för oss af frihetens förfäktare påyrkas, nemligen rättigheten att från sin egen kyrka öfvergå till hvilken annan man behagar.
Så länge de främmande kyrkorne icke äga att hålla offentlig gudstjenst, har öfvergången till dem icke samma menliga verkan, som den eljest skulle medföra, och det är mot det hårda straffet för en sådan öfvergång, som man förnämligast ifrar.
Hvad detta straff angår, måste ock anmärkas, att det är stadgadt under en tid, då hvarken offentlig eller enskild religionsöfning var främmande bekännelsers anhängare medgifven, (med vissa undantag endast för främmande makters sändebud).
Deri rådande ofördragsamheten vållade då naturligen en stränghet, som ej mera förefaller lämplig efter införandet af större fördragsamhet mot alla slags skiljaktiga meningar.
Nu mera synes den fordran billig, att straffet åtminstone blir lindrigare, om ej helt och hållet eftergifves.
Då i allt fall samhället ej kan, utan afseende på religion, bevilja oinskränkta medborgerliga rättigheter, och således vissa fördelar alltid måste försakas af den, som icke bekänner sig till en af staten gillad troslära; bör föga något annat motif blifva behölligt, att afhålla från lättsinnigt öfvergifvande af landets rådande religion; och jag skulle tro, att allt straff kan umbäras.
Deri påföljd, som ett affall måste medföra, synes icke nödvändigt behöfva blifva någon annan, än förlust af sådana medborgerliga företräden, som användbarhet i statens tjenst och i nationalrepresentationen.
Hade man att vänta sig en så stor benägenhet till affall, att genom mängden af affallande valbara och tjensteinannakandidater afsaknad eller olägenhet uppstodc; så kunde troligen kyrkan, äfven med bibehållande af straffet, icke länge äga bestånd.
— För qvinnokönet torde dess beroende af männen vara tillräckligt hinder.
Jag vet icke, om det lämpligen kunde ökas med tillåtelse till äktenskapsskillnad.
Visserligen återstår dock i detta ämne mycken betänklighet.
Efter en sådan förändring i lagstiftningen, sorn nu är antydd, skulle stora mängden af folket hafva ingen ting att förlora vid öfvergifvande af sina fäders tro; och förledare till affall finge fritt spelrum.
Katholska kyrkans omvändelsenit komrne härvid att egentligen visa sig verksamt.
Står ingen utväg att finna, till hämmande af dess emissariers proselytmakeri; så är en förderllig verkan deraf säkerligen att befara.
Möjligtvis kan genom en särskild stränghet af lagstiftningen mot dessa proselytmakare någon ting uträttas.
Upphörer all bestraffning för affall; så skulle jag tro det vara högst nödvändigt, att med strängt handhafvande af det redan gällande förbudet mot skolor, der undervisning lemnäs i annan än den rådande religionen, dessutom icke tillåta religionslärare af främmande bekännelser att i landet inkomma eller vistas till större antal, än som vederbörligen pröfvas nödigt för lärokallets skötande i deras här varande församlingar, samt ålägga dessa religionslärare att, vid äfventyr att genast från landet förvisas, afhålla sig från ett redan förbudet omgänge med personer utom nämnda församlingar i afsigt att bibringa dem kännedom af dessas religionslära eller föranleda deras öfvergång till samma församlingar.
Vidtages åter icke en sådan lagstiftning, eller misslyckas den; da inser jag ingen annan utväg, än att straffa de affälliga.
Fråga blir då endast, om straffet behof ver i hela sin stränghet bibehållas.
Jag tvillar dock, att någon annan mildring deri vore lämplig, än fängelse, så vidt detta må anses lindrigare än Jandsilygt.
Hvilketdera en sakfälld skulle heldre välja, om valet lemnades honom, kunde ankomma pä enskildt tycke eller på tillfälliga omständigheter.
Kanhända vore då ett sådant val icke olämpligt.
Så vida fäugelsetiden icke öfverstege ett år, torde väl de fleste vilja dermed lösa sig från landsflygten.
— 76 — Men jag har att möta ett inkast, sorn jag hittills sparat.
Anspråket på obegränsad religionsfrihet härledes af de flesta bland dess försvarare från 16 § i Regeringsformen, hvarigenom redan skall vara föreskrifvet, ehuru det ännu icke kommit tili efterlefnad, att den fullkomligaste religionsfrihet äger rum; ty detta är, hvad som skall ligga i klara ordalydelsen af denna §, hvilken bjuder, att »en hvar må skyddas i utöfningen af sin religion».
Jag har ej kunnat biträda denna mening, hvilken i synnerhet påstås stödja sig på riksdagsförhandlingarna vid Regeringsformens antagande.
Jag har fast mera trott mig finna, att om det åberopade stadgandets syftemål skulle varit att bevilja en hvar full frihet till val af religion, meningen då icke vore rätt och begripligt i lagtexten uttryckt.
Ty att blifva skyddad i sin religions utöfning, är för ingen del detsamma, som att blifva skyddad i hvilken religion man helst må välja.
Det förra är det skydd, som lagen lofvat — det senare har lagen icke lofvat
Och det är icke tillåtet att ur lagen hämta annan mening, än den han sjelf uttalat.
Hade meningen med det skydd, som enligt 16 § R.F. en hvar skall njuta i utöfningen af sin religion, varit den, att man finge fritt öfvergå från sin religion till en annan; så hade undantag bordt göras för hvarje fäll, då antingen denna frihet icke medgåfves vissa personer, eller ock valet ej finge sträcka sig till alla möjliga religioner.
Först och främst vore då intet hinder för svensk medborgare att antaga istamismen eller hvilken annan lära sorn helst.
Dessutom skulle friheten sträcka sig äfven till alla rikets tjenstemän, hvilke utan att förverka sina tjenster då kunde blifva Islams eller hvilken religions anhängare som helst.
Det vore då likväl svårt att förklara, hvarföre »till »civila embetsmän inom riket och till domare» endast sådana män lä nämnas, som »iiro af »den rena evangeliska läran», efter hvad Reg.F. i 28 § innehåller.
Hvarföre skulle lagen fordra en viss trosbekännelse, såsom vilkor för erhållande af ett embete, hvilket man likväl finge behålla och utöfva, sedan man till annan trosbekännelse öfvergått?
Vidare blefve det icke lätt att förklara, hvarföre samme lagstiftare, som den 6 Juni 1809 skrifvit 16 § Reg.F., och Tryckfrihetsförordningen den 9 Mars 1810, skulle ena gången hafva leinnat frihet åt en hvar att affalla från samma troslära, som de den andra gången skyddat.
Genom lagen om skydd för hvars och ens religion (R.F. 16 §) skulle den lag, som förbjuder affall från den rena evangeliska läran, vara upphäfven — och några månader senare skulle samma lagstiftande Ständer och samme Konung, utan att ändra förstnämnde lagställe (R.F. 16 §), hafva stiftat ett nytt förbud mot affall från samma religionslära.
Ty den i Tryckfrihetsförordningen bestraffade förnekelsen innebär ju affall, i händelse förnekaren tillhörer evangeliska kyrkan — och en rättighet att förneka genom affall står väl icke tillsammans med ett ovilkorlig! förbud att förneka, äfven utan affall, såsom händelsen är, när förnekaren icke tillhörer den evangeliska kyrkan.
Reg.- formen kan i 16 § icke hafva merit annat, än hvad orden innebära, att religionerne äro skyddade och förföljelser förbudna.
Örn affall från någondera af dem till en annan är här icke tält; och hvarken kan den lag mot affall, som förut fauns, vara genom Regeringsfor mens föreskrift upphäfven, eller har den lag mot förnekelse, som efteråt stiftades (Tryckfrihetsförordningen) redan från sin tillkomst saknat all betydelse, såsom händelsen vore, om den skyddade mot förnekelse en lära, hvilken dock af sina bekännare kunde saklöst öfvergifvas och derigenom förnekas.
Genom 1809 års regeringsform är den religionsfrihet bekräftad, som förut fanns, men ingen ny religionsfrihet beviljad.
Och redan uti kongl.
Kungörelsen den 24 Januari 1781 försäkras, att de af främmande religioner, som antingen sig här i riket nedsatt eller framdeles sig härstädes nedsatte, skulle icke allenast njuta sin religionsfrihet på sätt och med vilkor, som derom faststäldt blifvit, utan de skulle jemväl alltid uti Kongl. Maj:ts hägn och beskydd vara inneslutne samt äga den säkerhet för lif och egendom, som Kongl.
Maj:ts egne undersåter efter Sveriges rikes lag tillkomne.
Men i samina nådiga kungörelse tillägges det uttryckliga förbehåll, att hvad som i Missgerningsbalkens 1 kap. 3 § stadgas om den, som affaller från vår rätta evangeliska lära och träder till en villfarande, skall på det nogaste hand - — 77 — hafvas; och förordnas i öfverensstämmelse härmed, att den af främmande religionsförvandter, som intalar någon sina religionssatser eller utsprider sina legender, pliktar första gången 100 daler smt och andra gången dubbelt; att desse religionsförvandter icke i rikets embeten och tjenster eller såsom riksdagsmän kunna nyttjas; att de ingalunda få inrätta publika skolehus eller undervisningsställen; att processioner och ceremonier utom deras egna slutna kyrko-och kyrkogårdsportar äro dem förbudna; att vår egen kyrkas medlemmar ej få besöka deras gudstjenster, samt att förbudet mot missionärers antagande och alsändande inom eller utom riket bör, angående sådana anstalter, som syfta på deras religions utspridande eller tillfällen att göra proselyter, med yttersta stränghet handhafvas.
Det kan ej nekas, att den härmed beviljade religionsfrihet äfvenså väl sträcker sig till livar och en, som den i Reg.formens 16 § gifna försäkran om skydd för hvars och ens religion.
Men då en sådan, i afseende på personerna oinskränkt, allmänlighet af skydd och frihet i ena fallet icke uteslöt en bestämd och skarp begränsning af friheten, i afseende på dess innehåll; bör i andra fallet en hvarken större eller mindre allmänlighet, hvad personerna angår, lika litet kunna anses såsom ett hinder för enahanda begränsning af frihetens innehåll.
Om nu större religionsfrihet skulle införas, och regeln sålunda blifva, att alle (icke särskildt undantagne) religionsbekännare finge offentligen hålla sin gudstjenst; så uppkomme dock deraf ingen tillfredsställelse för de s. k. konventiklarnes försvarare, d. v. s. våra läsare.
Desse vilja nemligen religionsfrihet äfven inom församling.
De önska dock denna frihet troligen endast för sig sjelfva.
Svårligen skulle det behaga dem, att hvarje främmande religion fritt predikades inom svenska lutherska kyrkan; men de kunna icke finna, att deras egna andaktsöfningar, renläriga såsom de kalla dem, skulle vara af någon menlig påföljd, om de finge hållas utan kyrkans kontroll, i stora eller små sammankomster, offentligen eller inom lyckta dörrar.
Genom en vidsträcktare religionsfrihet (om den ej blefve alldeles obegränsad) skulle icke det förhållande förändra sig, som redan i den uteslutande statskyrkan äger rum, eller att inom hvarje af de församlingar, hvilka blefve af staten sanktionerade, opåtalt kunde bilda sig skiljaktigheter af mindre betydenhet, än de som söndra församlingen sjelf från andra församlingar.
Men så framt icke, under namn af sådana mindre skiljaktigheter, skola kunna uppväxa helt nya lärosystemer, dem staten icke erkännt, böra så beskaffade nuancer af en sanktionerad kyrka ej med andra vilkor njuta rätt till särskild (hemlig eller uppenbar) religionsöfning, än att de vederbörligen anmälas till sanktion; hvarefter sekten dock icke må tillåtas att äfven offentligen hålla sina sammankomster annorlunda, än under enahanda offentliga kontroll, som den af staten erkända hufvudkyrkans sammankomster äro underkastade: att ingen annan än den i sanktionen medgifna läran förkunnas, ej andre lärare uppträda, än som blifvit i föreskrifven ordning tillsatte o. s. v.
Allt det besvär, som härigenom måste tillskyndas regeringen, skulle likväl kunna blifva alldeles för mycket betungande.
Till sådan mängd kunde sekterne föröka sig (fördelade på flerfaldiga orter och med verkliga eller inbillade skiljaktigheter i lärosatser eller kyrkobruk), att nödig tillsyn öfver dem och alhjelpande af deras angelägenheter hos regeringen upptoge en oberäknelig tid.
Blotta granskningen och sanktionen af deras läroböcker kunde blifva mer än skäligt besvärande.
Sekterne kunna således icke i något fall rimligen begära större frihet, än att, lika med en blott tolererad kyrka, enskildt och inom lyckta dörrar hålla sina gudstjenster och andaktsöfningar.
Men äfven en sådan frihet har svårigheter, hvilka torde blifva oöfvervinneliga.
Om än förbudet emot konventiklar, hvilket har sin grund i angelägenheten att kontrollera iakttagandet af kyrkans lära och liturgi, skulle under utvidgad religionsfrihet kunna umbäras i afseende på hemliga eller enskilda sammankomster; så blefve dock detta förbud icke urnbärligt i afseende på de offentliga.
Det är Hendigen icke nog, att endast sådana konventiklar förbjudas, vid hvilka föredragas läror, stridande mot de sanktionerade.
Ty kunde sammankomster obehindradt hållas och ordet der föras af hvem som helst, utan ansvar i annat fall, än då det kunde bevisas, att någon ling stridande mot sanktionerad lära blifvit föredra: j„» „n c„ntrr.ll mnt vilHVirplsers utsnriilumlp i församlineen försvun - — 78 — nen.
Att åtala och bevisa allt, hvad emot troslärans antagna innehåll vid sådana tillfallen blifvit sagdt, af hvem helst som fört ordet, dertill skulle fordras rättegångar, i hvilkas utförande den största sorgfällighet sällan blefve tillräcklig att bereda tillfredsställande utgång; och i lall sådana rättegångar ofta af behofvet pakallades, vore snart ej annat råd, än att nedlägga dem alla.
Antingen lärer man således nödgas bibehålla förbudet mot religionssammankomster, utan afseende på renlärigheten eller irrigheten af hvad der förehafves, eller ock blifva dessa sammankomster en öppen väg för främmande religionsförvandter att arbeta på de antagna lärornes undergräfvande.
Bibehålles nu förbudet; så lemnäs väl dermed till en god del den klagan oafhulpen, som i religionsfrihetens namn föres öfver de enskilda samqvämens förnärmade frihet.
Men sådant hindrar likväl icke, att ju afseende kari och bör göras på denna klagan, så vida i förbudsförfattningarna finnas verkliga brister, som behöfva afhjelpas.
Majrts nådiga Plakat och förbud af den 12 Januari 1726 innehåller, det »hvar»ken nyttigt eller oumgängligt vore, att uti privata och enskilda hus man- och qvinnkön, »gamla och unga, kända och okända, få eller flere, skola hafva frihet att sig samla och till »hopa komma, allt under förevändning att bruka sin andakt och enkannerliga gudstjenst »hvarföre rådsamt funnes att afskaffa och alldeles förbjuda slike oloflige sammankomster, så »att den, som sig understode att dem hålla och tillåta, skulle böta första gången 200 och »andra gången 400 claier, men tredje gången på tvenne år riket förvisas — — samt de, »som sig tili sådana sammankomster inställde, höta första gången 40 mark silfvermynt, an»dra gången dubbelt och tredje gången fyrdubbelt».
Att äfven ett huru ringa antal som helst af sammankommande vänner och bekanta skall vara straff underkastadt för samfälda andaktsöfningar, läsning eller uppbyggliga samtal, synes vara en öfverdrifven, alldeles onyttig stränghet, och desto mindre konseqvent, som ett enskildt hushåll, så talrikt det än må vara, kan opåtalt hålla sammankomst i lika ändamål.
Det är väl icke lätt att finna lämpligaste talet för ett maximum, der strafllösheten må upphöra, då det i flera fall kan synas skäligt, att ett enskildt sällskap, som afsigtslöst, eller efter en bjudning till samqväm hos enskild person, samlat sig, om än temligen talrikt, ej må straflas derföre, att lör dess medlemmar en föreläsning hålles öfver någon religionslråga, eller en andaktsöfning företages.
Men om ej särskildt undantag kan göras för sådana samqväm, hvilka utan bestämdt ändamål af denna beskaffenhet sammankommit, och der sysselsättningen med religionen endast tillfälligtvis uppstått — ett undantag, hvars tillämpning troligen skulle komma att möta oöfvervinneliga svårigheter; — så lärer väl enda utvägen vara, att det förhatliga maximitalet måste bestämmas, utöfver hvilket sällskapet ej är fredadt från åtal för sina religiösa förehafvanden, och nemligen i allt läll endast under vilkor, att samqvämen ägt rum inom slutna dörrar, och för öfrigt icke varit bevisligen brottsliga.
Jag vet icke, om ett sådant maximital för strafflöshet bör kunna vara större, än 12 — dock att ett hushåll, som består af större antal, ej förmenas den frihet, som redan äger rum.
Från innehållet och syftemålet af 1726 års nådiga Plakat afviker deremot den skillnad, sorn i tillämpningen blifvit gjord, i afseende, på straffbarhet, imellan konventiklar, i hvilka endast renläriga, och andra, der irriga satser varit förehafda, — en skillnad, hvaraf uppstått betänkligheter, hvilka haft till följd kongl.
Brefvet af den 15 Dec. 1762, hvarigenom förordnas, att åtal ej må ske i slika mål, som iiro af örn och grannlaga beskaffenhet, innan de blifvit hos Justitiäkantsleren amnälta samt hans svar och utlåtande erhållits.
De giltiga skälen till den skonsamhet, som vid efterlefnaden häraf blifvit iakttagen, skulle efter mitt begrepp endast kunnat ligga uti sammankomsternes fåtalighet, så vidt nemligen renlärighet här icke kommit i fråga.
1 sistnämnde fall vöre motifvet hämtadt utom ändamålet af 1726 års Plakat; och att i öfriga fallen undanrödja betänkligheterna, är det nu gjorda förslagets föremål, syftande att kunna umbära 1702 års nådiga Bref, till hvars skonsamhet auledningarne ofelbart minskas, i den mån oordningarne tilltaga och blifva af en allt mer eftertänklig art.
Hvad åter bestraffningens stränghet angår, kan det måhända med skäl sägas, att så vida denna stränghet lagt hinder i vägen för förbudets handhafvande, ett sådant hinder bör — 79 — genom mildring undanrödjas, när man fattar föresatsen att låta förbudet utan skonsamhet efterlefvas.
Böterne torde kunna nedsättas till hälften, och landsförvisningen försvinna.
Ett i lag okändt brott mot kyrkoordningen är sakramentens missbrukande.