Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N i är det o m - bytligaste stundens barn jag någonsiu sett.
Får jag säga, hur jag uppfattat e r?
Ni följer o m o - tiveradt minutens impulser, men ni är i grun- den g o d, o c h derför slippa andra att lida allt för mycket.
Äfven edra känslor äro stundens.
Jag tror ej, att ni skulle kunna älska verkligt, trofast o c h försakande. » H a n såg ängsligt forskande på henne, lik- som om han hoppades, att hon skulle bestrida denna hårda d o m.
Men hon svarade lugnt: » Nej, det tror ej heller j a g.
» Han ryckte till, o c h hans tankar vexlade hastigt form.
» K a n s k e gör ni ändå er sjelf orätt, kanske slumrar denna känsla ännu inom er för att en gång vakna.
och fara fram med stormens hastig- het o c h sopa undan alla tvifvel o c h tviflare och.
» Hon fortsatte ej, utan reste sig hastigt.
D e t hade k o m m i t ett skälmskt leende på hennes läppar, men han kunde ej urskilja det i den djupa skymning, som rådde.
» G ö r ni mig frågade han.
till viljes nu o c h s j u n g e r?
» » N e j, jag går o c h tänder lampan och sätter mig se ' n att arbeta.
J a g har så här många temaböcker att rätta — fast det gör då det i r \ i • Kl I Ls LJ IN Idun, erhållet ett g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken abonn ' m e n t e t r ä c k e r.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 5, t o r d e p r e n u m e r samma, hur jag mäter till, ni ser j u ingen- ting här i m ö r k r e t.
» H o n stod redan på tröskeln.
» S i r e n, » sade han sakta, men tydligt.
» Stäng luckorna och skjut spjället, annars blir det ingen nytta med brasan, » kommen- derade hon tvärt.
Han reste befallning.
sig för att efterkomma hennes D å hörde han plötsligt de ljufva ackorden från pianot, o c h innerligt tjusande sjöng hon den strof, han begärt.
Månen, som lät en strimma dallra mellan fönstergardinens fransar, belyste som med ett fosforsken den späda g e - stalten.
Han lyssnade berusad till de sköna tonerna, men knapt hade den sista förklingat, förrän hon sprang upp från stolen o c h ur r u m m e t.
Så k o m lampan in — förbi!
E t t o c h skymningen var E — th.
t a c k till Iduns ärade läsarinnor för de öfver all för- väntan talrika adresser å personer, som ännu ej af en eller annan orsak skaffa t sig Idun.
Prof- nummer skola tillsändas dem i början af december månad.
Ytterligare adresser mottagas med tack- samhet.
Vår julgran.
i ^ l j u å r gran är en årlig tilldragelse: månader isyftj ' före jul börja vi tänka på den o c h påbörja våra förberedelser genom att samla o c h lägga un- dan småsaker, som kunna blifva lämpliga.
För hvarje år äro alla angelägna att tänka ut något nytt, någon öfverraskning för de andra; och jag tror att de yngre medlemmarna af vår familj, som likt de flesta barn hafva mer tid än pengar att offra på presenter, hemta nästan lika mycket nöje från dessa tidiga förberedelser som från granen sjelf.
De tillverka rosor o c h prestkragar af skärt och gult silkespapper — icke sådana der stora, slarfvigt hopkomna Mommor, som vanligen bru- kas, utan små och nätt gjorda.
Gossarne förse oss med flaggor af alla nationer; dessa sättas på ståltråd och fernissas.
Förra året gjorde vi myc- ket vackra fogelbon af mossa o c h qvistar, som hopfogades med fin ståltråd, hvaraf en ända lem- nades för att fästa dem vid granen; i hvarje bo lades tre eller fyra sockrade mandlar att före- ställa ägg.
Medan det var godt om valnötter, köpte vi en del mycket stora; vi blyfde dem försigtigt, så att ej skalen gingo sönder, togo ut kärnorna och skrapade rent det inre.
I några af dessa skal lade vi små pennknifvar, fingerborgar, parfymfla- skor, glaskulor eller några af de små artiklar för dockans toalett, som man köper uppsatta på kar- tor, och i hvarje nöt låg litet hvit och skär b o - mull för att presenterna ej skulle skramla; som- liga nötter fyldes med sötsaker.
Derefter hoplim- mades skalhalfvorna och öfvermålades med brons- färg i guld, silfver, rödt, blått eller grönt, som kö- pes pulveriserad hos färghandlare o c h uppblandas med bronstinktur.
Dessa nötter gjorde stor lycka, ty barnen, som fingo dem, trodde först, att de voro vanliga för- gylda nötter och blefvo derför mycket förtjusta att vid knackningen finna ett mera tillfredsstäl- lande inre än en tom kärna.
Hvarje medlem af vår familj lemnade någon present till granen — mitt särskilda bidrag ut- gjordes af tolf dockor.
Hvar och en af dessa dockor representerade en person ur någon välkänd fesaga.
Jag hade Cendrillon jemte Prinsen och Feen, Prinsessan Snöhvit, Jack Bönstjelk och Jät- ten, Katten i stöflarna, Markisen af Carabbas och Prinsessan, Ali Baba, Sjömannen Sindbad, Blå- skägg och, sist men icke sämst, Tummeliten.
Nio af dockorna voro omkring fem tum långa, jätten var tio tum och tummeliten två tum.
Kanske skulle en kort beskrifning af dem in- tressera några bland Iduns läsarinnor.
Cen drillon uppträdde i den drägt, hvari feen fann henne gråtande — en liten slät blå bomullskläd- ning, en hvit muslinsfichy öfver axlarna o c h ett enkelt hvitt förkläde.
Prinsen hade en röd sam- metsrock, broderad med guld och perlor, hvita puffärmar af sidensars, en röd sammetsbarett med hvita fjädrar, som fästes af en briljant stålknapp.
Feen bar en gul attasklädning med hvitt nät öfver; på nätet var en mängd guldpaljetter fast- sydd.
Hon hade en krona, gjord af guldpapper,, besatt med guldperlor, och en trollstaf bestående af en sticka, omlindad med guldpapper.
Prinsessan Snöhvit, äfven bänd under namnet Snödroppen, klädde jag i mjuk hvit muslin, ut- klipt i form af snödroppens kronblad samt, ett li- tet grönt uddigt sidenlif.
När hon var klädd, lade jag henne i en glasask, liksom dvergarna gjorde, då de trodde hon var död.
Jack Bönstjelk var iförd en röd jacka, grön mössa o c h gröna b y x o r o c h hade en påse med böner.
Jätten, hvars bänder och ansigte jag först röd- målat, bar en röd rock, blå ärmar och vida blå b y x o r; både ärmar o c h byxor voro försedda m e d puffar af gult tyg.
Han hade en stor klubba s o m en af pojkarne skar ut åt mig.
Katten i stöflarna gjorde mig mer besvär än någon annan, ty jag hade så svårt att finna em passande katt.
Jag var temligen hemmastadd i grannskapets leksaksbodar, innan jag fann min kisse, och när jag väl fann honom, var han ej en ' fullständig katt, utan en som varit van att taga sig fram genom exeqverande på ett musika- liskt instrument.
Sedan han emellertid blifvit skild från sin ställning och fått hatt på hufvudet, stöflar på fötterna och en säck full af villebråd (svart och hvit ull) kastad öfver axeln, var han verkligen ganska lyckad.
Markisen af Carabbas klädde jag i en röd sam- metsdrägt med spetskrås och trekantig hatt samt käpp o c h spetsnäsduk.
Prinsessan var ståtlig i hvitt siden och guld, med krona af guldpapper och perlor samt en lång hvit slöja, färdig för sitt bröllop.
Ali Baba hade grön rock, vida gröna byxor och en hvit turban samt bar på ryggen en säck, fyld med karameller, hvarpå jag öfverst lagt några blanka ettöringar.
Sindbad hade hvita byxor, röd skjorta och hvit turban.
Blåskägg var klädd i en lång blå sidenrock med hvita vidbyxor under; kring lifvet ett bälte hvari- från hängde en massa nycklar, guldkedja kring halsen, en hvit sidenmössa på hufvudet och långt hår och skägg af ljusblå bomull, som jag väl kam- made och derefter gummade på dockhufvudet.
Tummeliten hade röd rock, blåa b y x o r o c h krås kring hals o c h ärmar, på sitt hufvud en hög soc- kertoppsformad hatt.
Då han var klädd, knöts han in i en liten näsduk fyld med kli, det skulle före- ställa: ^ Tummeliten i puddingen. » Hvarje docka hade en liten adresslapp med dess eget namn jemte namnet på det barn, hvartill den var ämnad.
Vi valde ett stort träd, men innan någonting hängdes upp, förstärkte vi toppen af trädet och äfven några af grenarna, på hvilka vi ämnade sätta ljus, genom att fästa galvaniserad jerntråd under dem; på så sätt höllos ljusen mycket bra på sina platser.
Vi fäste dem vid grenarne med fin jerntråd utan några ljushållare.
Jag försökte en gång små kulörta lyktor med sådana ljus, som numera brukas i små nattlam- por.
Jag tyckte de voro mycket vackra, men lju- set var icke så klart eller rättare sagdt så stic- kande som de små vaxljusen och blefvo derför icke alls så omtyebta af barnen.
För öfrigt tror jag, att de saknade spänningen att passa på, om något skulle fatta eld!
Lyktorna sågo så mycket säkrare ut, men voro det icke.
Sedan alla ljusen voro säkert fastade, läto vi trädet blomma på riktigt tyskt vis genom att fästa på alla pappersblommorna, derefter flaggorna, några blanka glaskulor, kedjor af kulörta perlor och tennreflektorer, sedan alla presenterna, alltför talrika alt nämna, som ej voro för tunga att hänga eller alltför bristande i skönhet för alt exponeras.
På dessa presenter voro namn fastade; men alla små korgar med sötsaker, valnötter, smällkara- meller o c h andra småsaker voro numrerade, o c h drogo barnen lott om dem, sedan de större sa- kerna blifvit nedtagna.
H. F. Aktningen för qvinnorna är måttstocken på en nations framåtskridande i det sociala lifvet.
Gregoire.
tion s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t e t t.
Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r Frid.
| I | p å r tid är nervös o c h m e n n i s k o r n a ila o m i^tö " hvar andra i andlös b r å d s k a för att nå målet, vare sig detta n u är b l o t t det d a g l i g a behofvets k r a f eller ett så kalladt h ö g r e — ära o c h utmärkelse.
Under denna kamp, i d e n n a k a p p l ö p n i n g, är det ej så n o g a i va- let a f m e d e l, o c h hjertats fina strängar v i - brera j u s t i c k e i menniskokärlekens smekan- d e ackorder.
D e makter, s o m herska o c h sätta fart i den v i l d a j a g t e n, äro egennyttan, sjelfkärleken o c h bevarelseinstinkten, o c h kan man, så t r a m p a r m a n gerna sina medtäflare i rännarebanan p å hälarne eller kastar d e m helt enkelt öfver barrieren, likgiltig o m d e krossas.
D e t vigtigaste är att hinna först o c h v ä l b e h å l l e n fram.
M e n h v i l k e n förfärande trötthet öfverväl- digar i c k e sedan den a r m e springaren o c h, äfven s o m segrare synes h o n o m allt t o m t oeh innehållslöst.
M e n n i s k o v i m l e t o m k r i n g h o n o m v ä c k e r ä c k e l o c h en känsla a f fiendskap, han är f ä r g b l i n d f ö r naturens strålande s k ö n - het, en inre frossa k o m m e r h o n o m att rysa, o c h en k a l l h a n d sluter sig k r i n g hjertat.
H v a d han åtrår, h v a d han törstar efter, är frid o c h o m möjligt en s o l g l i m t a f inre lycka.
F r i d, j a — b a l s a m f ö r alla sår, h v a r s k a l l h a n finna det g u d a s ä n d a l ä k e m e d l e t?
S k u g - g o r n a skingras, en ljusglimt lyser u p p natten i n o m h o n o m, o c h den k a l l a handen släpper det s k ä l f v a n d e hjertat — han eger j u ett hem, dit han k a n fly u n d a n alla främlingars iskalla b l i c k a r.
D e r är så stilla o c h tyst o c h harmoniskt, der k l i n g a rösterna så sme- k a n d e o c h l u g n a n d e, der tror han allt, o c h m a n tror p å honom, der fins ett bjerta, s o m känner, lider o c h fröjdas m e d hans.
Dit g å r han för att finna frid o c h l y c k a.
M e n v e h o n o m, o m h e m m e t i c k e är sådant, o c h o m, när han träder i n o m sin egen dörr, han äfven der mötes a f främlingar.
B e k l a g - ligtvis finnas sådana hem, der en ständig o r o råder, der friden är nästan bannlyst, o c h der de, som blifvit enade för lifvet, t i l l r y g g a l ä g g a det s a m m a, visserligen sida v i d sida, men ä n d å oförstådda a f hvar andra.
Lättsinnet eller b e - räkningen v i d ingåendet a f äktenskapet ham- nar sig, t y endast kärleken o c h harmoniskt s a m m a n s m ä l t a n d e sinnesriktningar k u n n a t ä n d a o c h underhålla en eld, s o m varar.
M e d m i n a läsarinnors tillåtelse s k o l a v i träda in i ett p a r h e m o c h se, huru det står till.
V i sända i c k e in v å r a visitkort, t y d å händer det, att m a n ikläder sig b å d e h e l g - d a g s d r ä g t o c h h e l g d a g s h u m ö r, o c h d å är det svårt att få reda p å sjelfva m e n n i s k o r n a.
N e j, vi k o m m a i n k o g n i t o o c h o s y n l i g a.
D e t är det säkraste för att b å d e k u n n a se o c h höra.
•A: * V i g å trappan u p p o c h stiga p å.
Det går så m y c k e t lättare, ty m a n har g l ö m t att stänga tamburdörren, h v i l k e n står p å glänt.
F ö r öfrigt stå alla dörrar p å v i d g a f v e l, o c h från salen höras g ä l l a röster.
D e t är frun, s o m nyss k o m m i t h e m, h v i l k e n underhåller en häftig d i a l o g m e d tjenstflickan.
Hon har sjelf varit ute, suttit b o r t tiden hos n å g r a väninnor, o c h nu grälar hon, derför att salen ä n n u är ostädad, d e öfriga r u m m e n o d a m m a - d e o c h maten först nyss påsatt, o a k t a d t mid- d a g s t i m m e n strax är inne o c h » h e r r n » v ä n - tas.
U n d e r tiden strör h o n k r i n g sina effek- ter öfverallt, parasollen p å salsbordet, hand- i rt I U I I kl U IN a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
Namn o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t l o n från r e d a k t i o n e n s sida påräknas skarne på buffeten o c h hatten p å en stol.
O s y n l i g a sjelfva se v i oss o m k r i n g.
D e t rå- der disharmoni öfverallt, o c h se v i p å den ännu u n g a frun sjelf, så läsa vi i hennes ansigte endast nervös otålighet, likgiltighet för hemmet, o c h k r i n g m u n n e n ligger ett v e c k, s o m tyder på, att vreden är lätt framkallad.
Tjenstflickan k o m m e r in o c h nedsätter duk- sakerna m e d en skräll, o e h så blir b o r d e t dukadt.
D e r fins, h v a d som behöfs.
D e t är blott symmetri o c h s m a k, s o m fattas, h v i l k e t m å h ä n d a den u n g a frun k u n n a t å s t a d k o m m a, men det har hon i c k e sinne för.
N u hör hon mannens steg i trappan, m e n hon består i c k e sina l ä p p a r ett vänligt leende eller sin b l i c k ett g l a d t s k i m m e r.
H o n helsar i stäl- let m a n n e n m e d beskärmelser ö f v e r » pigans, o c h h o n märker ej m o l n e t p å hans p a n n a, s o m har sin g r u n d i en m i s s l y c k a d affär eller en k ä n n b a r förlust.
H o n förstår h o n o m icke, ty h o n har ej bjudit till att n ä r m a sig hans bjerta, att b l i f v a hans g o d a kamrat i glädje o c h sorg, m e n han har i stället läst i hennes sinne d e n n a sjelfviskhet, s o m endast tänker p å sig sjelf.
M i d d a g e n förflyter u n d e r trumpenhet.
M a - ten är utan s m a k o c h inger ingen aptit, o c h det är m e d lättnad m a n stiger u p p från bor- det.
O c h u n d e r det frun m e d h ö g o c h ner- v ö s röst m e d d e l a r sig m e d tjenstflickan, g å r m a n n e n in till sig i bittra tankar.
Hvar s k a l l h a n få frid o c h l u g n efter sina b e k y m - mer?
H a n fryser i sitt eget hem, hans hu- stru är en främling för h o n o m o c h hans in- tressen, o c h till sist k o m m e r det hårdt öfver hans l ä p p a r: » H v a r f ö r g i c k j a g någonsin o c h gifte m i g?
» T i l l sist flyr h a n h e m m e t f ö r att s k y n d a till » v ä n n e r n a ».
D e r, v i d glasens k l a n g, fins m å h ä n d a g l ö m s k a, m e n — i c k e frid.
O c h så g å åren under ständig vinter, utan sol.
E n t r a p p a h ö g r e u p p höras g l a d a b a r n - skratt.
V i s m y g a oss in i salen o c h mötas der a f en ren, v a r m luft o c h dessutom a f en förtjusande tafla.
E n u n g mor, s o m leker m e d sina barn.
D e t är möjligt att hon k ä n - ner sig trött, t y h o n har varit v e r k s a m hela förmiddagen, men det märks ej p å henne, der hon n u svänger o m k r i n g m e d den lilla minsta.
D e rosiga kinderna, de klara, g l a d a ögonen, det v ä l u p p l a g d a håret o c h den e n - kelt, m e n s m a k f u l l t k l ä d d a figuren, u t g ö r a en b i l d a f helsa o c h behag.
M i d d a g s b o r d e t står f ä r d i g d u k a d t o c h inbju- d a n d e o c h allt emellanåt g ö r den u n g a frun en titt i k ö k e t för att stilla o c h väDligt m e d d e l a sig m e d sin tjenarinna.
A l l t är v ä l i ordning, utan enerverande oro, o c h d å man- nen k o m m e r, finnes intet, s o m stör hans ö g a eller öra, t y j u b l e t från barnen stör h o n o m icke, o c h d e m j u k a armar, s o m l i n d a sig k r i n g hans hals, säga h o n o m, att n u är han h e m m a hos d e sina.
O c h hon ser, h v a d s o m tynger h o n o m, det säger heDnes b l i c k o c h handtryckning.
H o n f ö r d u b b l a r sina omsor- ger o c h u p p m ä r k s a m h e t e r, o c h det blir så varmt inom honom.
H a n betraktar hennes hvita hand, d å hon l ä g g e r för, han ser p å barnen, s o m stilla o c h tysta, m e n m e d mun- tra b l i c k a r äta i k a p p, hans ö g a ilar öfver h e l a omgifningen, full a f harmoni, o c h det breder sig f ö r s o n a n d e frid öfver hans sinne.
O c h sedan, när s k u g g o r n a falla, sitta de två, s o m förstå h v a r andra o c h d e l a ljuft o c h ledt, sida v i d sida der inne i sängkammarsof- fan.
D e t är n u han ö p p n a r sitt hjerta, o c h hon får del a f hans b e k y m m e r o c h det är förunderligt, h v a d h o n förstår allt v ä l.
H e n - nes t a n k e g å n g följer hans, h o n u p p m u n t r a r o c h k o m m e r stillsamt fram m e d sina råd, o c h, hur det är, t y c k e r han, att allt ljusnar, att hindren ej v o r o så oöfverstigliga, o c h att fram- gången m e d ihärdigt arbete synes nästan viss.
O c h framför allt — oron, den p i n a n d e, nag- g a n d e oron har försvunnit o c h han k ä n n e r fridens s m e k a n d e h a n d öfver sitt sinne — hemmets frid och inre lycka.
O c h så g å åren och nya blommor.
under sommar Adolf o c h sol TIellander.
De späda barnens diet.
et finnes späda barn, hvilkas glupskhet synes alldeles omättlig, och som icke frodas och växa trots den enorma qvantitet föda, de förtära.
De ha nästan alltid utslag, slapt hull, ore- gelbunden, mycket hård afföring eller ock diarrhé; deras tandsprickning liksom deras gång infinner sig sent.
Dessa barn, uppfödda med mjölk eller mjöl- välling, ofta med potatis och soppor, kunna ej till- godogöra sig den föda de mottaga, emedan de ej smälta den.
* För att magen skall kunna göra tjenst, böra de födoämnen, den emottar, vara lämpade efter barnets ålder och gif vas i afpassad mängd.
De mödrar, som sjelfva amma sina barn, inbilla sig ofta, att de ej haffa nog mjölk, för litet för att den lilla älsklingen skall bli riktigt knubbig; och utan vidare eftertanke ta de sig för att med ett främmande näringsmedel underhjelpa denna mjölk, som enligt deras uppfattning är otillräcklig.
En läkare skulle ha tagit sin tillflykt till anima- lisk mjölk, gifven en eller två gånger om dagen; men den goda väninnan, grannhustrun, qvarterets » erfarna » fru, som i första hand tagas till råds, då de erbjudit sina tjenster, redan innan man begärt dem, förklara, att barn med stor aptit böra ha soppa ett par gånger om dagen, och det är dem modern följer.
Och barnet, som ända hittills — utan att vara någon Herkules — dock frodats ganska bra, börjar plötsligt att förändras, får uppkastningar, tarm- inflammation och aftynar.
Eådgifvarinnan vidhåller sin teori, påstår, att moderns mjölk ej längre är god, att man måste afvänja barnet och gifva det dugtigt att äta.
Se der, hvarför så många barn, som borde kunra frodas och lefva, på några veckor tyna bort och dö.
Man får icke vid uppfödandet af nyfödda aflägsna sig från den stora hufvudregel, som ej för ofta kan upprepas: intill 4 | eller 5 månader intet annat än mo- dersmjölk, uteslutande mjölk, endast i nödfall lämpligt utspädd komjölk!
Längre fram omvexlar man mo- dersmjölken med komjölk.
Sedermera, omkring 12:te månaden, skorpor oeh brödsoppor.
Mycket löskokta ägg kunna vid denna tid ingå i matordningen.
Vatten, blandadt med rödvin, fet buljong och feta soppor kan barnet smälta vid den 15:de månaden.
Stekt kött, smörgåsar, sylter äro bra vid 18 månader.
Från den 20:de månaden intill 2 år utgör.potatis, antin- gen som purée i mjölk eller tillsammans med kött- sås, ett godt näringsämne.
Förlorade ägg med hac- kadt kött, köttbullar och slutligen höns kunna med fördel ingå i dieten, då barnet har åtminstone 12 tänder.
Ett barn kan ej utan olägenhet äta som alla an- dra före 4 års ålder.
Ännu då får man ej gifva det starkt kryddade eller sura rätter, ej heller omo- gen frukt.
Jag tillägger, att allt bakelseverk, på grund af sjelfva sitt tillredningssätt, är svårsmält; barnen få alltid för mycket deraf, de må äta det aldrig så sällan.
Det är mycket lätt att ända intill två år — jag upprepar det — uppföda dem till fro- dighet med mjölk, soppa, ägg, litet stekt, finskuret kött; men äfven efter afvänjningen bör mjölken qvar- stå som hufvudrätt i dieten.
Hvad särskildt angår barn med glupsk aptit, måste de få sin näring efter ett metodiskt och noga afmätt system.
Allt hvad man ytterligare lägger till den diet, jag här förordat, är onyttigt; det har blott till resultat att gifva barnet en stor och stind mage och gör det pussigt, trögt och i saknad af verklig helsa.
D:r E. Toussaint.
(Forts.) på denna skola bladen ådras med kulört silke och smaragd.
Dessa antimakassar äro mycket vackra och lätta att arbeta.
c XXVI.
Bref till XXIX.
Fajansfat.
Vanliga, runda, hvita fajansfat dekoreras med oljefärg efter något majolika- eller gammalt fajansmotiv.
Var ej snål om färgen och uppblanda den med kopallack, så att den torkar fort och blifver glänsande.
Faten äro af stor dekorativ verkan högt upp på en matsalsvägg eller på en pa- nelning.
Bästa Lilly!
Jag vill hasta Att ditt bref besvara nu; Några råd jag vill framkasta.
Efter som du bedt mig ju.
Du dig säger ej begripa, » Hvad till julklapp du skall ge. » — Sätt dig derför ej att lipa, Något råd kan jag väl ge!
Låt oss först med mormor börja!
H o n är gammal, hon, och skral, Att för hennes trefnad sörja Passar bäst en virkad schal.
Och din pappa, som plär dröja Ute jemt i ur och skur, Skulle säkert väl förnöja Ett par tofflor, eller hur?
Mamma är ej svårt att tänka, Hvad till julklapp man skall ge.
Henne kunde du just skänka Briekduk och bordlöpare.
Sparkmatta.
Denna sak är ämnad att skydda en soffa för beröringen af fötterna, hvarför den i synnerhet lämpar sig som gåfva till en herre.
Enkla sådana kunna förfärdigas af grof stramalj med garnbroderi i mörka färger.
En något dyrbarare, men också vackrare sådan matta kan göras af mörkt kläde med pålagda klädesfigurer i vackra färger.
Tunesisk arbetskorg.
En vanlig bikupa af halm låter man af en snickare förses med tre om hvarandra korsade ben, som bronseras eller bet- sas.
Måla kupans halmringar eller också vidjeban- den med brokiga oljefärger.
Bekläd den inuti med högrödt tyg; häng utanpå några toffsar, bandöglor och dylikt samt knyt en bandros om benen, och man har en originel arbetskorg uti tunesisk genre.
Låter man sätta uti kupan en plan träbotten, kan man begagna den också till blomsterjardiniere.
Fastrarna, som ständigt sticka, Kunde sig stickaskar få.
Tag ansjovisburkar, flicka, Sätt ett broderi derpå!
Klä ' dem ini se ' n behändigt, Och du skall få se, min » gris », Att de dem begagna ständigt, Mista ej för något pris.
* X X X I I.
Synecessär för herre.
Originel är ju denna sak icke, men blefve säkert välkommen för mången.
Särskildt på resor bör den blifva använd- bar.
Den bör ej vara större, än att den kan rym- mas i toalettnecessären.
Detaljerad innehållsförteck- ning behöfver ej lemnas; hvarje qvinna är förtrolig dermed.
Tråd och nålar böra vara starka.
* Stora syster, som plär fara In till sta ' n på bal ibland, Kunde just till nytta vara Necessär med tråd och band.
Ä t bror Kalle skall du knyta En svamppåse, tycker jag, Att han ej sin svamp må byta Mot bror Fritz ' en vacker dag.
Fritz, den unge sprätten sedan, Som på jagt så gerna går, Har skjutväskan utnött redan.
Som han fick fortidet år.
Fröken S., din lärarinna, Som på jernväg ofta far, Skulle ganska säkert finna Liten slummerkudde rar.
Nu jag vill ej längre skrifva!
Om mitt råd du finner bra, Skulle hjertligt glad jag blifva, Nu farväl!
Din L — n — a.
X X V I I.
Flossamatta.
Der en väfstol finnes att tillgå, är en dylik matta lätt förfärdigad.
1 skalp, niotrådigt bomullsgarn n:r 16, s. k. fiskegarn, räcker till 2 qvad.
alnar både som varp och inslag.
Till fiossen tages hamburgerullgarn.
Smyrnamönster eller korsstygnsmönster kunna med fördel kopieras.