Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller efter huru lang tid har man ansett den komma för sent?
Om gåfvan ar fastighet skett på dödsbädden, och gåfvotagaren intill girvarens dödsstund varit frånvarande; har man då ogillat gåfvan derföre, att den ej var accepterad, innan gifvaren dog?
,2) Lagkommittéen har yttrat sig om skillnaden imellan verkligen öfverlemnad och emotlagen gåfva och blott löfte om en sadan.
Deremot har Lagkommittéen icke yttrat sig om det fall, sorn här är i fråga att gifvandet verkligen rör sig gått genom gåfvans öfverlemnande i annans förvar för gåfvotagarens rakning, sa att endast acceptationen å dennes sida felar.
Om ock lagförslaget vore antaget; så stöde denna fråga dock lika öppen för tvist, som den nu står.
Genom återläsande af lagförslaget och dess motifver skall Kongl. Hofrätten kunna härom öfvertyga sig. <3) Men att Kongl.
Hofrättens domslut också icke äger någon annan grund, är hvad jag hoppas hafva visat. — 31 — Hofrätten uttryckta princip, att en gåfva, som ej under gifvarens lifstid blifvit emoltagon "), icke är för gifvarens arfvingar förbindande; men för den, som antager, att emottagandet är ett vilkor för gåfva och att utan sådant någon gåfva ej skett'5), synes nyss anförda exempel ej böra förefalla mera besynnerligt, än att i allmänhet hvad man ämnar göra, men ej hinner före sin död verkställa, blir ansedt såsom ogjordt'6).
Besynnerligare synas då de resultater vara, som af en motsatt åsigt skulle följa; om man till exempel önskade efter sin död bortgifva egendom, deröfver man enligt lag ej ägde att genom testamente disponera, behöfde man ju blott i stället för testamente upprätta ett gåfvobref och tilläfventyrs deponera gåfvan i tredje mans vård, dock utan att under gifvarens lifstid låta gåfvotagaren erhålla kännedom om gåfvan; och man skulle då, utan att under sin lifstid afhända sig sjelf ägande- och dispositionsrätten till egendomen, kunna, trots testamentslagens förbud, tillförsäkra någon annan än sina arfvingar, att efter gifvarens frånfälle af egendomen komma i besittning; hvilket jag ej kan föreställa mig vara med lag och rättsgrund öfverensstämmande.» He af Hofrätten här till slut anförda farhågor för testamentslagens eluderande bevisa utan tvifvel för mycket.
Att eludera testamentslagen, gifvas visserligen åtskilliga sätt; men det, som af Hofrätten här uppställes, behöfver icke inskränkas till de fall, då acceptation af gåfvan under gifvarens lifstid felar.
Den gåfva, man »deponerar i tredje mans vård, utan att »under sin lifstid afhända sig sjelf ägande- och dispositionsrätten» dertill, kan svårligen bestå i annat än penningar.
Men kan man deponera dessa hos tredje man med sådant förbehåll att sjelf öfver dem i sin lifstid med äganderätt disponera, och likväl anses hafva bortgifvit (hvilket rätteligen vill säga afhändt sig) dem; så kan man ock säkerligen under enahanda förbehåll öfverlemna dem till sjelfva gåfvotagaren; i hvilket fall gåfvan troligen icke, enligt Hofrättens föreställningssätt, behöfde anses ofullbordad.
För min del åter tror jag den lika litet fullbordad i ena, som i andra fallet, derest icke öfverlemnande! innefattar afheindande, utan sker med förbehåll om »bibehållen äganderätt och disposition».
Förevarande sak har icke stannat vid Hofrättens dom, utan blifvit dragen under Kongl. Maj:ts nådiga pröfning och gåfvan, såsom redan nämndt är, lastställd.
Maj:ts Dom. gifven den 19 Dec. 1850, lyder nemligen sålunda, att emedan enkan N. N. (gifvarinnan), hvilken ej allenast genom upprättad skriftlig afhandling förklarat sig med varm hand skänka och förära sina dotterdöttrar tillsammans (ett visst belopp) R:dr banco, utan ock, i öfverensstämmelse med hvad berörde afhandling vidare innehåller, för dessa jemte flera gåfvotagandes räkning uti Justitiäcollegii och Förmyndarekammarens vård lemnat en af annan person utgifven, med hypothek försedd skuldsedel å — — —, härigenom måste anses hafva afhändt sig och tillegnat sina bemälte dotterdöttrar så stor del af nämnde skuldsedel, som motsvarat dft dem gifna belopp; samt Justitiäcollegium och Förmyndarekammaren, med anledning haral, den förärade skuldsedeln emottagit och derefter, enligt hvad ett företedt utdrag ur dess protokoll för den dag, gåfvobrefvet var utfärdadt, visade, berättigat gifvarinnan att, jemlikt det vid gåfvan fästade förbehåll, i sin lifstid uppbära och qvittera den å skuldebrefvet löpande ränta; ty och sorn sålunda upplyst vore, att bemälte Collegium och Förmyndarekammare, hvilken såsom
Ofverförmyndare för de omyndiga gåfvotagande det tillkommit att i berörde hänseende, der desse omyndigas fader varit lagligen förhindrad att målsmanskapet för dem utöfva, deras rätt bevaka, antagit den erbjudna gåfvan jemte dermed förbundna vilkor; alltså och då icke styrkt blifvit, att gifvarinnan till dotterdöttrarna gifvit bort annan egendom, an den, hvaröfver hon ägt att, på sätt som skett, förfoga, pröfvade Kongl. Maj:t, med ändring af Hofrättens dom, rättvist att de af gåfvotagerskornes fader i saken instämda påståenden ")
En sådan princip kan cj vara i domen uttryckt, då ingen lifstid der namnes.
Men principen förbättras i allt fall icke deraf, att den lästes vid lifstid, hvars slut kan inträffa, innan accepterandet blir möjligt.
Lika gerna kan ju någon annan tid lika godtyckligt utstakås. ’5) Emottagandet är ett vilkor; men det samtidiga emottagandet Ur det icke. ,61
Så är med hvad man blott ämnar göra.
Men stor skillnad är iihellan detta och det, man verkligen gör, såsom när man aflemnar en gåfva åt någon för annans läkning. — 32 — ogilla, i följd hvaraf äfven det meddelade yttrandet angående den en annan person genom klandrade afhandlingen tillagde lifstidsränta komme att förfalla.
Det är således på antagande af en verkligen inträlTad acceptation, som Kongl. Maj:ts
Dom hvilar.
Hvad jag sökt bevisa är, att äfven utan en sådan, redan vid sjelfva gåfvans öfverlemnande tillkommen acceptation, hvars tillvarelse Hofrätten funnit sig icke kunna antaga, gåfvan ej desto mindre bordt gälla, när den efteråt af de gåfvotagande accepterades, utan att gåfvan dessförinnan blifvit återtagen.
Uti det andra här åsyftade exemplet har min uppmärksamhet fästat sig vid en väsendtlig brist i gåfvans fullbordan, nemligen bristen på verkligt, in specie för sig gånget öfverlemnande, hvaraf jag funnit anledning att sätta i fråga gåfvans giltighet.
Förhållandet var sådant, att en omyndig, till äldre år kommen qvinna utfärdat särskilda afhandlingar, daterade den 1 Juni 1836, hvarigenom hon, »såsom gåfva med varm hand», skänkt åt en person 2000 R:dr banco, åt en annan 500
IUdr samt åt tvenne andra tillsammans 4000 R:dr samma mynt, hvilka medel hon skulle hafva genom testamente erhållit, och således kunde anses hafva sig sjelf förvärfvat.
Hennes arfvingar klandrade efter hennes död dessa afhandlingar, såsom »icke lagliga», med påstående, att gåfvotagarne måtte förpligtas att till arfvingarna återbära, hvad de af nämnde summor redan uppburit.
Under rättegången frånträddes klandret af gåfvohandlingen på 4000 R:dr, hvilka skulle tillfalla tvenne gifvarinnans fattiga anförvandter; och förekom i öfrigt, att den ena gåfvotagande, den som erhållit 2000
R:dr, först förmält sig hafva fått, efter gåfvobrefvets underskrifvande, genast af gifvarinnan personligen emottaga detta belopp i reda penningar, men sedan under rättegången vidare uppgifvit, att gåfvomedlen vore inbegripna i tvenne, uti bouppteckningen efter gifvarinnan såsom tillgång upptagna, af annan person utgifna skuldsedlar å sammanräknade 7,266 R:dr 32 sk banco; att i fråga om andra gåfvan, hvilken skulle tillfalla en dotter af skuldsedlarnes utgifvare, blifvit uppgifvet, att gifvarinnan skulle hafva, såsom tillgång för denna gåfvas utgörande, Iemnat omförmälte skuldsedlar i samma utgifvares hand, men att uti sjelfva gåfvöbrefven ingenting om dessa skuldsedlar fanns nämdt, än mindre någon anvisning på desamma för gåfvobeloppens utbekommande var gifven.
Uti gåfvobrefvet på 2000 R:dr nämndes ej ens, hos hvem kapitalet borde förvaras, ehuru detta gåfvobref innehöll, att gifvarinnan under sin återstående lifstid skulle af detta kapital uppbära fem procents årlig ränta.
Det andra gåfvobrefvet, det på 500
R:dr, säger väl, att kapitalet skulle af samme man, som utgilvit skuldsedlarna, förvaltas, och gifvarinnan årligen deraf erhålla fem procents räntebetalning under sin återstående lifstid, men nämner icke de i fråga varande skuldsedlarna, och anvisar än mindre på deras innehåll, såsom gifvarinnan afhändt genom gåfvan och till dess realiserande anslaget.
I detta mål dömdes af Häradsrätt den 18 Dec. 1845: anfördes skäl, hvarföre ogift qvinna ej kunde vara oberättigad att bortskänka sådan egendom, hvarom hon ägde genom testamente förordna; antogs, att den person, åt hvilken var gifvet beloppet af 2000 R:dr, fått vid det tillfälle, då gåfvoafhandlingen upprättades, i handom emottaga den henne tillagde gåfva, och öfyervägades den omständighet, att upplysning saknades, huruvida gifvarinnan vid samma tillfälle till andra gåfvotagaren, eller den, som skulle erhålla 500 R:dr, öfverlemna! detta belopp, hvilken omständighet ansågs icke kunna förringa helgden af sistnämnde gåfva, enär de omtalta skuldsedlarnes utgifvare och innehafvare, hvilken med råd biträdt gifvarinnan och med hennes penningeangelägenheter ägt befattning, i egenskap af den gåfvotagandes (sin dotters) dåvarande rätte målsman, i allt fall bordt hafva det henne tillagda gåfvokapital under förvaltning; i följd hvaraf kiiromålet ogillades och de gåfvotagande från den äskade återbetalningsskyldigheten befriades. — Hos Lagmansrätten ansågs, genom dom den 15 Juli 1846, skäl icke hafva förekommit till ändring uti Häradsrättens utslag, så vidt detsamma blifvit öfverklagadt.
I Hofrätten 1 Hofrätten afgjordes saken den 21 Juli 1848 på det sätt, att enär upplyst vore, att redan under gifvarinnans lifstid den ena gåfvotagande fått emottaga ofvan omförmälte 2000 R:dr, samt att det belopp 500 R:dr, hvarå den andra gjort anspråk, stått under hennes faders förvaltning, men arfvingarne icke gittat styrka, att nämnde medel, hvilka vid gifvarinnans död icke funnits i hennes bo*), blifvit under annat vilkor eller i annat ändamål, än de åberopade gåfvöbrefven utmärkte, till första gåfvotaganden sjelf eller till den andras fader öfverlemnade, Hofrätten på dessa och de af Häradsrätten i öfrigt anförda skäl pröfvade rättvist Underrätternes domslut att gilla.
Saken drogs under Konungens Högsta Domstol; och de tre af dess Ledamöter, hvilkas röster utgjorde pluralitet och bestämde domen, yttrade: det vore ostridigt, att de medel, hvarå arfvingarne gjort anspråk, vid gifvarinnans frånfälle innehades af den ena gåfvotagandes fader, hvilken sedermera, under rättegången hörd, förklarat, det samma medel, enligt af gifvarinnan i lifstiden gjorda gåfvor, tillhört de gåfvotagande, men att på det gifvarinnan, efter skedt förbehåll, måtte till sin död njuta årliga räntan å de gifna beloppen, skuldsedlarne, hvaruti de innefattades, under tiden varit i hans förvar öfverlemnade; detta förklarande kunde icke anses vara å arfvingarnes sida vederlagdt, helst bouppteckningen, deri skuldsedlarnefunnosupptagna bland qvarlåtenskapen, tillika innefattade anmälan om gåfvorna; någon närmare utredning af förhållandet i denna del eller bevisning, att depositarien under andra, än de af honom omförmälta vilkor, ägt medlen om händer, funnos icke hafva äf arfvingarna blifvit åstadkommen; och pröfvades alltså skäligt JJofriittens öfverklagade domslut att fastställa.
I enlighet med denna mening utfärdades Kongl. Maj:ts
Dom den 29 Januari 1850.
Två Ledamöter, som i detta slut instämde, anförde dertill äfven andra skäl.
Den ene anmärkte, att arfvingarne hvarken gjort sannolikt, det den ena gåfvotagande under något slags återbäringsskyldighet erhållit till henne jemte gåfvobrefvet öfverlemnade 2000 R:dr, eller i någon mån visat, att den andras fader annorlunda, än till följd af föreskrifterna dels i gåfvobrefvet till hans
Dotter och dels i en annan af gifvarinnan vid samma tillfälle utfärdad dylik handling (den på 4000 R:dr), hvarom nu icke vore fråga, haft om hand till denna senare ulgifna skuldebref; hvarföre denne Ledamot ansåge verkligheten af de genom sålunda bortgifna medlens öfverlemnande slutligen fullbordade gåfvoaftalen vara lagligen bestyrkt.
— (Nyssnämnde uppgift om föreskrifter i sjelfva gåfvöbrefven, till följd hvaraf skuldsedlarnes innehafvare skulle haft desamma om hand, vore ett godt skäl för gåfvohandlingarnes giltighet, och troligen skulle ingen af öfriga Ledamöterna, som instämt i enahanda slut, hafva underlåtit att åberopa samma skäl, så framt detta icke befunnes vara — stridande mot faktiska förhållandet, hvilket nemligen var, såsom redan är antecknadt, att några föreskrifter om skuldsedlarna eller deras förvarande hos depositarien icke funnos i någotdera gåfvobrefvet.)
Den andre Ledamoten, som .särskildt argumenterade, ansåg den omständigheten, att uti bouppteckningen blifvit såsom tillgång upptagna de tvenne hos ena gåfvotagerskans fader förvarade reverser, icke kunna verka till förfång för dem, som å den tiden till reverserna eller någon del deraf må hafva haft äganderätt, men ej medgifvit, att desamma finge uti bouppteckningen såsom gifvarinnans tillhörighet upptagas, utan om en sådan åtgärd saknat kännedom; hvarföre och då, emot hvad reversernes innehafvare upplyst och förklarat samt i öfrigt förekommit, icke kunde anses på något sätt ådagalagdt, att gifvarinnan vid dess frånfälle af reversernes innehåll ägt jemväl den del, hvarå hennes arfvingar nu gjort anspråk-, samt något skäl ej blifvit förebragt för återbäring af (åläggande att till arfvingarna återbära) hvad den ena gåfvotagande kunde hafva af gifvarinnan i kontanta medel emottagit, Hofrättens dom gillades.
Två Ledamöter voro skiljaktige, och biföllo Nedre Justitiä-Revisionens betänkande, deruti bland annat förekommer, angående faktiska förhållandet, i strid med en Ledamots bär ofvan upptagna yttrande, den grundade anmärkningen, att någon laglig bevisning å de gåfvotagandes *)
I fall nemligen fordringar, som tillhöra ett sterbhus, icke finnas i sterbhuset.
Ty annorlunda, un som dessa fordringar funnos i gifvarinnans bo, kunna rid fordringar aldrig i ett bo linnas, II.
Emb.-licräUelsc för år 1851. 5 sida icke kunnat förebringas derom, att gifvarinnan afhändt sig äganderätten till de i fråga varande skuldsedlarna, ehuru derjemte i betänkandet förmäles, att uppgifvet (icke, att visadt) vore, det gifvarinnan skulle hafva såsom tillgång för ena gåfvans utgörande lemnat omförmälte skuldsedlar*).
På dessa grunder och då utfästad gåfva, som icke genom dess skiljande från gifvarens vård och utlemnande till gåfvotagaren eller ställande under annans vård för hans räkning blifvit fullgjord, icke lagligen kunde efter gifvarens död ur de efterlemnade tillgångarna emot arfvingarnes bestridande uttagas, hade Nedre Revisionen tillstyrkt, att med upp-, häfvande af domstolarnes beslut de gåfvotagande måtte förklaras icke vara berättigade att utur de i bouppteckningen upptagna tillgångar utbekomma gåfvomedlen, samt i följd deraf förpligtas att, derest sådan utbetalning till dem redan skett, till arfvingarna återgälda de uppburna medlen med ränta.
(Välförståendes, att den utbetalning, som här förutsättes möjligen hafva redan skett, betyder endast den, som utgått ur gifvarinnans efterlemnade tillgångar, icke hvad gifvarinnan kunde hafva med varm hand verkligen utgifvit; och således åsyftas icke återgäldande af de medel, som ena gåfvotagerskan möjligtvis af gifvarinnan vid gåfvohandlingens utfärdande kontant-erhållit.
Härom handlade icke tvisten, utan endast derom, huruvida beloppet (de 2000 riksdalerna), redan en gång bekommet eller ej, skulle utgå ur de omtvistade skuldsedlarna, uti hvilka äfven denna gåfva dock sedermera, under fortsättning af rättegången, uppgafs vara inbegripen.)
I nu anförda yttrande af Nedra Justitiä-Ilevisionen, bifallet af tvenne Högsta Domstolens Ledamöter, men icke i dervarande pluralitet» eller öfriga domstolars argumentationer, ligger det verkliga begreppet om gåfva.
Till detta begrepp hörer väsendtligen det gifnas afhändande.
Gåfva af lös egendom har nemligen ännu icke skett, så länge dess föremål är qvar i gifvarens hand.
Om än sedan qvarlemnadt i hans vård,' måste det dock en gång vara honom afhändt, för att kunna anses vara gifvet; och gåfvotagarens anspråk derpå, medan det linnes i gifvarens vård, kan ej vara annat än anspråket på ett gifvaren lemnadt lån eller förtrodt gods.
Gåfvotagarens äganderätt, i läll den bestrides, ankommer då på den bevisning, han derom kan åstadkomma.
Sjelfva afhändandet behöfver icke vara materielt; men om det icke så är; måste det i stället vara bevisligt.
Endast när det sker materielt, är bevisningen öfverflödig.
Då öfvergår presumtionen af äganderätt till gåfvotagaren med sjelfva den ölVerlemnade gåfvan hvarefter bevisning erfordras emot, men icke för honom).
Består åter afhändandet icke i materielt öfverlemnande; så måste det kunna bevisas.
Dertill tjena gåfvobref, vittnen och hvad annat som, efter omständigheterna, kan blifva bevisande.
Men denna bevisning skall vara sådan, att den utmärker skillnaden imellan en verklig gåfva och ett blott löfte derom.
Det gäller att veta, om det eller det bestämda tinget är gifvet och verkligen afhändt, eller det blott är sagdt, att detsamma eller något dylikt framdeles skall gifvas.
I förra fallet allena är gåfva för hand — i det senare endast löfte eller förbindelse.
Detta slags löften är det, som, när deras fullbordan är utsatt till slutet af den lofvandes lifstid, kallas testamenten. *)
Det ena gåfvobrefvct säger, alt »nu under denna dag, af fri och otvungen vilja, med varm hand och »såsom skänk gåfves till full ägo och dispositionsrätt ett kapital af 2000 Jt-.dr banco, på sätt att under »sin återstående lifstid gifvarinnan för dessa 2000 K:dr banco skulle uppbära 5 procent årlig ränta.»
Andra gåfvobrefvct lyder, alt »af fri vilja och ined varin band såsom skänk gåfves under denna »dag ett kapital af 4000
R:dr banco» dock med vilkor, 1) att gifvarinnan »under sin återstående »lifstid för dessa 4000
R:dr årligen uppburc ränta efter 5 procent, och 2) att detta kapital städse af »N.
N. (depositarien, utgifvaren af skuldsedlarna) till det bästa måtte handhafvas och förvaltas, sä länge »gifvarinnan lejde, inen efter hennes död till de gåfvotagande öfverlemnas med full äganderätt» — — Tredje gåfvobrefvet innehåller, att »af fri vilja och med varm hand såsom skänk under denna dag »gåfves till N. N. (deposilariens yngsta dotter) ett kapital af 500 U:dr banco pä så sätt, att gifvarinnan »erhöllc årligen 5 procents räntebetalning under sin återstående lifstid, och kapitalet af fadren (deposi»tarien) förvaltades, medan gifvarinnan Icfdc, men efter hennes död till bemälte N. N. nied Tull »äganderätt» (Intetdera gåfvobrefvet nämner skuldsedlarna — när eller af hvem de voro utgifna — på hvari belopp — hos hvem de funnos.)
— Sö - flin förbindelse har i förevarande fall ingen fråga varit.
De klandrade handlingarne, i fall de icke varit gåfvor, hafva endast varit löften om gåfvor, eller ock alldeles betydelselösa.
Hade det ena gåfvobrefvet handlat om de 2000 R:dr, som af gåfvotagaren fiirst uppgåfvos vara kontant ademnade vid sjelfva handlingens upprättande; så hade detta bref varit ej blott öfverflödigt, utan alldeles meningslöst.
Gåfvans öfverlemnande, som redan för sig gått, hade då icke behöft bevisas; och gåfvobrefvet, om det icke betydde någonting annat, betydde således ingenting.
Handlade det åter om någonting annat; så borde föremålet vara specifikt deri uppgifvet.
Härpå lärer ock gåfvotagerskans målsman hafva tänkt, då han sedermera uppgaf, att gåfvomedlen voro inbegripna uti de ofta omtalta skuldsedlarna.
Men han glömde, att detta ej kunde antagas utan bevis, och att det således bordt antingen vara utsatt i sjelfva gåfvobrefvet eller också kunna med annan giltig bevisning styrkas, och att intetdera inträffat (och han glömde dessutom, att denna senare uppgiften var oförenlig med den förra, enligt hvilken gåfvomedlen blifvit vid gåfvobrefvets utfärdande kontant atlemnade).
Likaså med andra gåfvobrefvet, det på 500 R:dr, i hvad uppgiften om tillgång för summans utbekommande beträffar.
Denna tillgång förmältes vara leornad uti nyssnämnde skuldsedlar; men derom förekom hvarken någon uppgift i sjelfva gåfvobrefvet eller annan bevisning.
Den, som innehade (och äfven sjelf utfärdat) dessa skuldsedlar, var den gåfvotagandes fader; han kunde således icke vittna; och intet annat vittne uppträdde att intyga, det gifvarinnan förklarat skuldsedlarnes innehåll vara, till större eller mindre del, anslaget af henne till utgörande af gåfvobrefvens föremål (de genom dem skänkta beloppen).
Dessa gåfvobref (såsom icke varande förbindelser) voro då ingenting annat än löften om utbekommande af så och så stora penningebelopp ur gifvarinnans tillhörigheter, och detta fiirst vid hennes död — löften, sorn följaktligen, utan hinder af den origtiga benämningen gåfvor 7ncd varm hand, kunde af gifvarinnan återkallas, och således voro af enahanda betydelse med testamenten, ehuru icke försedda med den bevisning, som för giltigheten af sådana är nödig; hvarföre de ock, ehuru i egenskap af testamenten efter gifvarinnans död bevakade, likväl funnos icke kunna såsom sådana begagnas.
Hade de i fråga varande skuldsedlarne blifvit af gifvarinnan öfverlåtne på innehafvaren samt derefter lemnade till den person, som dem innehade, och ändtligen af honom bortgifna; så hade äganderätten till dessa sedlar tillhört den, som fått dem.
Den person, genom hvars bemedling de blifvit skänkta, måtte hafva kunnat eller icke kunnat nöjaktigt redovisa sin åtgärd, såsom handlande å gifvarinnans vägnar; så hade i allt fall gåfvan varit fullbordad och de gåfvotagandes rätt ostridig.
Men så länge denne medlare ännu innehade skuldsedlarna, dem lian af gifvarinnan emottagit och som voro på henne ställda, utan tillkommen öfverlåtelse; kunde genom honom ingen rätt till desamma hafva på annan person öfvergått eller genom hans åtgärd öfvergå, med mindre han till öfverlåtandet visade särskildt uppdrag.
Icke ägde han något vitsord att »förklara, det medlen, enligt af gifvarinnan gjorda gåfvor, tillhört »de gåfvotagande».
Någon skyldighet »å arfvingarnes sida att vederlägga detta förklarande» kunde således ej heller vara för hand.
Skyldigheten att bevisa sin rätt till skuldsedlarna måste hafva ålegat dem, som derå gjorde anspråk utan att innehafva dem, och på hvilka de hvarken voro ställda eller genom påskrift öfverlåtna.
Ett öfverflyttaude af denna bevisningsskyldighet från de gåfvotagande till arfvingarna är den grund, hvarpå de dömandes meningar i detta mål hvila.
Att en sådan bevisningsskyldighet, till vederläggande af hvad skuldsedlarnes depositarie »förklarat», icke kunde arfvingarna åligga, visar sig bäst, om man eftersinnar, hvad gifvarinnan sjelf i sådant afseende kunnat åligga.
Skulle hon, för att kunna återtaga sina skuldsedlar från depositarien, behöft vederlägga hans förklarande, att medlen (valutan af skuldsedlarna) tillhörde andra personer?
Och om gåfvobrefven blifvit åberopade, såsom berättigande att ur dessa skuldsedlar utbekomma gåfvobeloppen; skulle väl då, på grund af nämnde gåfvobref, hvilka innehöllo ingenting om skuldsedlarnes afhändande, gifvarinnan kunnat förmenas att återtaga dessa sedlar, eller de gåfvotagande förklaras beriittigade att få dem qvarhållna i depositariens vård för deras räkning?
Huru kunde det då, på ingen annan grund än dessa gåfvobref, förmenas innehafvarna — 36 — af gifvarinnans rätt, hennes arfvingar, att utbekomma samma skuldsedlar och derefter indrifva deras belopp?
Och i fall detta skett; hade då icke derigenom blifvit klart, att gåfvobrefven inneburo ingenting annat, än ett löfte om gåfva, för hvars realiserande ingen viss del af gifvarinnans bo eller qvarlåtenskap framför den andra kunde tagas i anspråk — och som också just derföre icke utgjorde någon verklig gåfva?
Behöfdes nu ingen annan bevisning derom, att skuldsedlarne tillhörde gifvarinnans qvarlåtenskap, än att de voro till henne ställda och erkändes vara af henne Jemnade i depositariens förvar, utan påskrifven öfverlåtelse från henne; så kunde följaktligen arfvingarne ej heller åligga att »visa, det de af samma skuldsedlar vid gifvarinnans död ägt äfven den del, hvarå »de gåfvotagande gjort anspråk», såsom den ene Ledamoten af Högsta Domstolen särskildt förmenar.