Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes ideal af lycka var kärleken i äktenskapet - och äktenskapet blef för henne ett *, karleken ett annat; det kropps- liga moderskapet ett, hjärtats moderlighet ett annat.
Hon var en rörlig friluftsvarelse, en driftig handlings- människa, och hon bands i åratal vid sjukbädden, för lifvet vid ett par kryckor.
Hon hade en vhldsam arbetshåg och arbetskraften svek henne; hon ville dana fulliinctade skapelser men hon nhdde aldrig sitt eget matt, ch hennes karaste dik- tartankar vordo fragment.
Hon hade konstnärslynnets håg för omedelbar, generös lifsnjutning, för att kring sig sprida trefnad och glädje, och hon var pinad atf smïe näringsbekymmer, af frukta.n att ej kunna trygga sitt lifsuppehälle.
Hon var danad att Behcrska omständigheterna och de blefvo henne öfvermiiktiga.
Hon iilskade lifvet med en djup och sund kärlek och hon sl~itade det i obotlig lifströtthet.
Hon fasade för dödens kval och gaf sig själf en kvalfdl död.
Förklaringen af detta slut ligger i slitningen mellan alla dessa oförsonliga motsatser.
E n läkare hade en gång styrka nog att stund efter stund till vetenskapens gagn anteckna förloppet af sin sjiilfvil- lade död.
Ernst Ahlgren sökte göra nigot liknande.
Men kraften svek henne och af den började skildringen finnes blott några, rader.
I dem yttrar en man att hela lians föregående lif en- dast syntes honom som en förbereclelse till det slut för egen hand, som nu skulle komma.
Det ar denna samma djupa känsla af något ödesbestämdt, som pritglar alla Ernst Ahl- grens meddelanden om sitt sja.lstillstånd under de senaste aren.
Det ar en fix idé, som länge snärjer sin svarta lank kring konstnärsglädjens gyllene tråd och kring lifskiirlekens röda, innan den helt fördunklar dem bada.
Det berodde framf ' ör allt p&amp; sj älfva ljfsförloppet.
Ernst Ahlgren fruktade att hennes lif efter hennes iiöd skulle hemfalla åt den mytbildlinde fantasi, som gama O
sysslar kring tragiska öden.
Hon hyste den allmänt mänsk- liga önskan att icke misskännas af samtiden - eller framti- den ..
Men Ernst Ahlgren.
hade d.erj ämte den produktiva per- sonlighetens känsla af att tillhöra samtiden.
Sina lifserfarenheter ville hon - sk långt hon hann - helst omsätta i diktens form.
Men äfven den del af hennes lifs historia, som icke nådde till denna högsta form af sj älfmeddelelse, önskade .hon icke gömma undan.
Hon meddelade sinn lifsexfarenheter både muntligt och skrift- ligt med mycken öppenhet åt sina vänner, och hon &amp; nsåg att de af hennes lidanden, som varit föranledda af giingse fördo- mar, icke borde gömmas som förtroenden utan komma att medverka till undergräfvandet af dessa samma fördomar.
Andra af Ernst Aliigrens vänner hafve lemnat värdef~dla bidrag till skildringen af hennes - personlighet *).
Då jag nu det oaktadt söker foga nhgra drag till bilden, sker det endast på grund af hennes egen önskan, att jag en g8ng skulle tälj a hennes saga.
Men ehuru Victoria Beiiedictsons enskilda lif, lika väl som Ernst Ahlg~ens offentliga, tål full dager - och skulle vinna derpå - finnes mycket, som af hänsyn till andra ännu icke kan meddelas.
Dock torde mången anse, att i det föl- jande tagits allt för ringa hänsyn till de lefvande; de må då besinna om ej hänsyn till - de lefvande stundom måste vika för hänsyn till de döda.
Af nyss nämda skal blir det icke mycket jag ini har att meddela, som ej redan iir kändt.
Men ur ett rikt stoff får den ene alltid fram en något olika bild ä11 den andre.
J a g vill här söka ge min uppfattning af Ernst Ahlgrens lif och skaplynne, så som jag lärt känna dem genom egna intryck, genom brefvexling och genom meddelanden f r h de båda som i lifvet och i döden stodo henne närmast, hennes yngsta styf- dotter, fr11 M. af Geijerstam, och hennes van Axel Lundegllrd.
Ernst Ahlgren yttrade en gång, på det för henne egen- domliga ordknappa, långsamma, och lågmälda sätt, som för alltid griifde in sådana hennes ord i ens minne: nLifsledan *) So Georg Nordensvans meddelanden i 7-8 hlftet 1888 af Svensk TZcisfirij ' t, Gustaf a f Geijerstams nppsats i hvea, samt Axel Lun- deg lrds i Polstjärnan för 1889..
ar i och genom själfva födelsen hemlighetsfullt mängd med min natur.
J a g kom omotiveradt till världen; derför kan lif- vet ej få tag i mig.
Tråden, som binder mig vid tillvaron, är skörare än den som binder andra. "
Och så berättade hon om sin födelse p&amp; ungefar samma satt som hon gör det i brefvet till en dansk väninna, som Axel Lundegård anför (i Polstj ernan).
Hemes föräldrar hade i omkring tjugo år lefvat i hvar sin anda af huset och aldrig triiffats utom i matrummet, men, då hennes iildsta systers för- lsfning firades, slöts fred.
" En mycket kort skdan, t y d+ % jag snarast möjligt derefter kom till viirlden, hade ofreden hter instalt sig. "
Fadern, Thure Bruzelius, af den kiinda prestslagten, hade ej fått följa sin önskan a t t bli militär och blef i stället eii olihgad jordbrukare.
Han hade nilgot af det gry, som sedan förstärkt, återkom hos dottern, ett koleriskt, och melai~koliskt temperament, med en otillfredsstilld liingtan pH djupet.
Mo- dern var en strängt religiös och viljestark principmiiiiiiiska., af hvilken dottern arft energien i sitt skaplynne, och en säll- synt förmhga af sj alf beherskning.
Mellan dessa föräldrar, som voro hvarandras diametrala motsatser skulle nu barnet delas; 6 timmar om dagen m r hon sin mors egendom och som modern erhhllit en för sin tid ovan- ligt god uppfostran, undervisade hon sjalf dottern.
Uen, be- rättar denna: " Under min fritid stal jag mig alltid till att vara sam- man med min far.
Han hade tv&amp; egenskaper, som locka.de mig oemotståndligt: sinne för friluftslif och förmaga att be- rätta.
Han lärde mig rida., brottas, skjuta med pistol m. fl.
manliga idrotter; han behandlade mig i det hela taget som en pojke. "
- Vid hans melankoliska berittelser griit flickan hejdlöst, men så fort hon befarade att modern kunde se henne och fadern, gled hon ned från hans kniin och när moderii frA- gacle hvarför hon grktit, svarade hon: for ingenting.
" Oftast låg det emellertid öfver det, han berättade, en oemotståndlig, smittande humor; och det humoristiska elemen- tet drog mig alltid mer %n det tragiska.
Min mor var alltid tragisk, strgngt tragisk, utan tikar.
Som barn hörde jag henne ibland yttra, att hon gratit som ung.
J a g trodde henne icke; det föreföll mig lika omöjligt, som underverken i bibli-
ska historien, hvilka jag icke heller trodde på.
Mina, föral- drars.
ömsesidiga fiendtlighet gjorde min stallning ' till dem båda skef; jag ville stå väl med dem båda - och jag tvangs att ljuga för dem båda.
Denna barndomserfarenhet har, sedan jag blifvit - vuxen, gjort min sanningskärlek nästan brutal.
I det hela ha de egendomliga förhållanden, under hvilka jag växte upp, sedermera lemnat djupa sp&amp;r i mitt lif - - - J a g tvingades att vara som en gammal inaniii- ska, när jag var barn, derför har något af barnnaturn glömt sig qvar djupt inne i mig.
J a g kan ' vara konventionel i mitt satt, men jag blir det aldrig i mina känslor och min tan- keghng.
n Redan långt förut har Ernst Ahlgren (i E n Realist) skil- drat detta sitt barndoms dubbellif och i några skizzer i den efter hennes död utkomna samlingen (Från Malmö, Ur mörkret, Tre) får man också en inblick i den slutna barnasjalens lidel- ser och lidanden.
Till de senare hörde de oupphörliga hinder som reste sig mot hennes önskningar i form af påminnelser om att hoii var flicka.
Skilnaden i uppfattning af en flickas och gosses rättigheter och möjligheter plågade barnet ännu me- dan bon sprang omlcring och låtsade vara nfars pojken; mot-.
satsen mellan mannens och: kvinnans ratts- och pligtområdeii blef framdeles för heluies senare lif ödesdiger.
Hennes sista, bikt Ur mörkret ar det samlade uttrycket för allt det lidande som hon erfarit, endast emedan hon varit kvinna, d. v. s.
" en paria, som aldrig kan höja sig ur sin kast.n Själfva stället der Ernst Ahlgren framlefde sin barndom, en gammal gård ' i den flacka Trelleborgstrakten, var heller icke ett &amp; dant, der naturintryck verka befriande.
Skönhets- sinnet hade ej nhgon näring af en sådan naturens fagring, som lockar till drömmar och vacker lyriska stämningar.
Na- tursinnet blir hos slättbor vanligen.
pittoreskt, iike poetiskt.
De få en klar och bestämd iakttagelseförmkga, ett.titveck1adt sinne för form och fgrg, just genom sjalfva enformigheten hos det, som ögat möter.
I hennes naturskildringar finnes intet af ly- riker men åtskilligt af målare.
Landskapsskildringen ar emeller- tid icke den starkaste sidan af hennes diktning.
Hennes ri- kaste naturintryck kommo ej under kontempl+tion utan under rörelse; - sport var för henne det basta sättet att trilda - i liflig beröring med naturen.
Men hennes egenskap - - u.
af kvinna stiingde henne i viss mån alltid från ett otvunget friluftslif och längre fram blef sjinkdomeii det stora hindret for hennes naturnjutning.
Denna blef i och genom sjukdo- men af en vekare, mera kontemplativ art. Uen när Iion från dödens närhet återviinde till lifvet, beröfvade henne lidandet sm&amp;ningom ka.nsligheten för naturens rogifvande inflyt ande.
Det är ej den minst olyckliga af lidandets följder, att det icke blott isolerar friin människorna iitan hämmar förbindel- sen med naturen genom att göra en både clöf och bliiid.
Ernst Ahlgren var medveten om denna föriiiidring och kände den som en del af den stora tomhet hon klagade öfvcr.
Sin- net för människornas och för djurens lif var dock alltid hos Ernst Ahlgren starkare än hvarje annat.
Hon kunde vanda sig frkn hvilken härlig naturtafla som helst, för att ifrigt följ a någon ganska hvardaglig företeelse af mänsklig art. Och detta grunddrag kan skönjas hos henne redan i barndo- men.
De gladaste stunder hon mindes.
utom friluftslifvet nied fadern, var nar hon - mot de uttryckliga förbuden - smög sig ned i folkstugan (skildrad i hennes senast utkomna Be- rättelser och utkast).
Genom dessa stulna fröjder ntveckla- des tidigt hos henne det förstiiende af folkets lif, som ger Ernst Ahlgrens folklifsbilder den geniala, omedelbara, livar- ken på nherrskapsnspråk eller i nherrskapsnstämning omsatta uppfattningen af folkets skaplynne.
Hon behöfdo e,j ideali- sera bort råheten, för att k ~ ~ n n framkalla a äkta medkänsla med det äkta mänskliga hos folket, emedan hennes sympatiska blick hade upptäckt det väsentliga, som andra förbise för det oväsentliga.
- Hon ansåg sjalf a t t iitani.
barndom och ungdom på landet, der de fAtaliga intrycken bli sh mycket djupare, och utan dessa ströftåg till folkstugan skulle hennes diktning salinat ett af dess mest kännetecknande drag.
Och ej blott hennes diktning, utan hela hennes skaplynne, niimli- gen dess äkta folkliga rigtning.
Hon kunde vinna smkfolkets hjärteförtroende, hon betraktade icke deras forhiillanden of- vanifrån; hon kände sig tvärtom mera andligt slägt med dag- lönaren an med sin egen samhällsklass.
Dess, sarskildt hvad kvinnorna vanligen anghr, orkeslösa tillvaro var henne en akut plhga.
Arbete och försakelse, till dess man genom arbetet skaffat 8ig medel till njutning, siidan var hennes lefnadsvis- het.
Hon fruktade njutningslystnaden i samband med ekono- misk osjalfstandighet.
nDetta blir den unga generationens
olyckan sade hon ofta: " Ph den viigen skola de frestas att svilia sina åsigter.
Och derför skall jag förfölja denna svag- het anda in i råtthhlen - ifall jag far lefva. "
Hon skrifver i ett bref 1887: Jag kiinner att jag ä r underklass äfven nar jag minst ser ut e %; jag a.r r % af natur, af böjelse, af opposition emot hela fiidernets och mödernets nedärfda cmbet.smennahögfiErd, derför - nar jag kommer tillhopa med minniskor som blott älska skönhet och harmoni, - sh a r det n %got inom mig som reser sig.
I sjii1 och hjärta a r jag demokrat.
Om jag utan modifikationer skulle följa mina egna böjelser, s&amp; skulle jag vara mycket spaiisnsk af mig; mina rum skulle se ut som klosterlika studerkammare.
Men nu lir det inte s&amp;.
J a g har händighet att arrangera, och jag söker göra allt e % prydligt, s&amp; mjukt och s&amp; instiilleamt jag kan.
J a g Jzor fiirgsinne och allt det der.
J a g afskyr lyx, oc5 anda skiille jag kunna omge mig med den, om jag hade rad.
Det ä r en liten inkonsekvens, som jag ler Ht sjjalf. '
- J a g hatar att höra sidenet frasa på, min egen kropp, - och jag bär det Lindå ..
Jag har ett sadant behof att göra det behagligt för dem jag hhller af. "
Hon skulle icke varit en konstnarsilatur och ic.ke heller kvinna ifall hon sakiiat nämda " inkonsekvensn.
Att det icke var råheten i och för sig som drog Ernst Ahlgren till folket och för henne stälde dess lifsförhhllanden i ett så vackert ljus, behöfver vii1 knapt sagas.
Det var sund- heten och enkelheten, det var framför allt arbetslifvets harlig- het, som grep henne.
Ty hon iilskade arbetet ej blott emedan det gaf lifvets bröd, nej, som sjalfva lifvets bröd.
Arbetet var för henne den stora, allvarliga uppfostraren till en Sikta lifs- gladje.
Hon har förhärligat arbetet öfverallt, men ingenstii- des så som i E !ru Marianne, en bok som hon diktat mindre till ku~lekelas än till arbetskarlekens ara.
Hon låter visserligen kärleken till Börje drifva Marianne in i arbetet, men de.t blir detta sjalft, som omedvetet men sakert öfvar sitt phyttfö- dancie inflyta.iide.
Denna bokens underströmning har endast af fåtalet blifvit nog phalitad.
Samarbete i k a ~ l e k - sådan var Ernst Ahlgrens uppfattning af lyckan i äktenskapet.
Och hon var i detta afseende framom flertalet i sitt kraf på omdaning af förhAllandena.
Ho11 hop- pades att mycket af den gamla romantiken i förhållandet mel- lan könen skulle vika för eii verklig gemensamhet i strafvan- den.
Arbetet skulle varda denna omdanare af äktenskapet, " Jag önskar er ", skref hon till en ung författarinna före hennes gif- terniiil, " en sund, stark, inre lycka, som thl b %de det fula, det prosaiska, 0th som and&amp; frodas s&amp; fort solen skiner. "
Bagny.
Ernst Ahlgrens tro p % arbetets inakt griinsade nästan till öfvertro.
" Du blir siikert lycklig, ty du älskar arbetetn; " du kan icke vara helt olycklig, ty du orkar arbetan - s&amp; dana ord yttrade hon ofta.
Och om hon sjiilf fatt bevara nr- betskraften, hade hon ocksi bevarat nog mycket af lifsliisteii för att kunna lefva.
Detta nu antydda griiiidlrag i Ernst Ahlgrens skaplpne - hvars ntveckling langre fram i tiden jag i det ofvaii sagda sökt följa - tedde sig på ett ovanligt bestiiindt satt r d a i l vid hennes uttriide ur barnaåren.
Boii ville hafva ett eget arbete, ett lifsm&amp;l.
För tjugo Kr sedan var en siidan önsliaii ännu mycket ovanlig hos unga flickor i valburgna he.m.
TTtoiii det inneboende Ii~nstn~rsanlaget och den energiska afietslik- gen var det också andm förhållanden, som bidrog0 att s&amp; ti- digt rikta Ernst Ahlgrens M g iitii-.
Iloii drömde ej soiii andra flickor om hemmets och kiirlcliens lycka.
Ktt Iirins glädje och ro hade hon aldrig kiiiit; hon hade jii f i t t s j i i i h föraldraömheten vanstild af splitet och af dubbelheten.
Kai.- leken trodde hon icke skulle komma p i hennes lott.
Hou var uppfostrad i den tron att hon vas frånstötande fiil; lieii- nes långa, magra företeelse i cle smaklösa dragterna - im- der barndomen Iiwlft goss- halft flicldnliider - var lienile e11 s t h d i g plkga, som ökade hennes ytteïliga skygghet och slii- tenhet, egenskaper som följde henne genom hela lifvet.
Hon skref (under sitt längre besök i Stockholm 18 %): nJag lider under en verklig olycka: jag kan inte tala.
Ja, ni skrat- tar, men det %r minsann icke narri for mig detta att jag aldrig kan ut- trycka mig muntligt.
Ni kan icke tro hvad ett &amp; dant der natorfel kan isolera en människa; men vore det ett naturfel, s&amp; vore det kanske drag- ligt, ty då skulle det troligen öfverensstiimme med min karaktär.
Nii ar det i stallet s %, att denna pinsamma skygqhek, som kommer mig att se s&amp; handfallen ut, endast iir en ymp, som grott fast i min varelse under en serdeles olycklig barndom.
Och denna ymp strider emot; min öppna och oförskräckta karaktiir.
nMen " - slutar hoii %vem ves om icke min tun- gas lyte gör mig till författare? "
Denna aldrig besegrade skygghet var i de Iiirstr m g - domsåxen så ytterlig, att siillskapslifT-et var Iieiiiie en tortyr, och ehuru hon lidelsef~~llt kunde laxgta efter att f % vara glad, fri, behaglig som andra unga flickor, föll det Iieme icke in att hon någonsin skiille komma att kanna sig fri och lycklig
a genom något annat %n det, som dag och natt sysselsatte hen- nes tankar: konstnärsbanan.
Sina unga, naiva drömmar har hon själf skildrat i Pelzgar, der Selmas brutna förhoppningar iiro tecknade efter hennes egna erfarenheter.
Ty när Eriish Ahlgren kom till sina föräldrar med bönen att f&amp; iitbilda sina anlag för teckning vid mllarakademien eller i %tminstone i slöjd- skolan i Stockholm, då mötte hon åter det hinder, som hon så viil kande sedan barndomen, det hinder, som rest sig mel- lan henne och så många oskyldiga gladjeamnen: hon var en flicka.
Och ' - hon var dertill en flicka af god familj, i en för- mögen ekonomisk stallning.
I sådana familjer bruka dött- rarna ej bli artister.
De bruka göra hemmet behagligt för sina föraldrar, tills de själfva bilda ett nytt hem.
Detta var det passande, derför också det rätta för en flicka; således af- ven det naturliga och lyckliga för h-nne.
Men denna unga kvinna hade inga förutsattningar till atk bli en familjeflicka.
Hon svarade sina föraldrar att, d&amp; de nekade henne pengar för sin utbildning, skulle hon sjalf förtjäna medel till sina studier.
Ty ho11 hoppades linnu, att motståndet väsentligen berodde pH pengar och p&amp; tvifvel om allvaret i hennes vilja.
Hon skaffade sig plats som guvernant i en bekant familj, och, började med friskt mod arbeta .för sin konstnärsframtid.
Under dessa tre &amp; r - fran sjutton till tjugo - började hennes ungdom.
Hon gjorde nu en och annan.
erfarenhet, som rubbade hennes uppfattning af sig ' själf.
Så t. ex. berättade hon, huru hennes sjelfleda fick den första lindringen, nar ho11 en gång.
vid ett besök i Malmö hörde ett par förbigående ynglingar liviska: " En sadan vacker flicka! "
Hon liande sig yr, som om gatan gungat, som om husen dansat omkring henne.
Var Iranske hela hennes pinsamma kansla af att sakna allt livin- ligt behag en följd af ett bland de många misstagen i hen- nes uppfostran?
Var hon verkligen inte olik andra kvin- nor?
Skulle ocksh hon knnna inge kärlek, liunila meddela lycka?
Från den stunden hade hon liksom flyttat in i en var- mare eon.
Hon började bli ni %got rniidre skygg; vågade, p&amp; sitt blyga satt, visa sin ungdomliga håg för glädje och vanlighet.
Under denna tid genomlefde hon en erotisk erfarenhet, som
slutade i missförstand och utan att iikgoudera koin till klar- het om den andras - kanske e; j heller om sin egen - känsla.
Han for till Amerika; hon trodde - som alla flickor i ton- åren vid deras första steg inom förgiirdarne till Eros a l h heligaste - att hon hade för alltid afsliitat sin kiisleks hi- storia.
Och så mycket fastare samlade sig iiu åker lieiiiies håg kring konstnärsbanan.
Men nar hon Anyo kom till föriildrame och visade dem att hon verkligen sjalf förtjänat medel till första årets vistelse i Stockholm samt uttalade sitt hopp att de genom detta skidle bli öfvertygade om allvaret i hennes beslut, mötte hon all- deles samma svar som första gången.
Skulle hon saledes aldrig få ett mal för den arbetshåg, den handlingskraft som sviilde inom henne?
Jo, hon skzrlle till hvad pris som helst skaffa sig ett lifsmA1, bon skulle n&amp; friheten.
Och b %da delarne trodde hon sig vima.
ild en critriigen friare åter bjöd henne sin kärlek och sitt Iien.
Han var visserligen 28 år iildre an ho11 och eukliiig me2 fem barn, men den unga fästmön fann i allt detta endast en ökad iitsigt att hunna bli honom en hjälp.
Fästmannen hade dessutom anseende som en bra och duglig inaii, med en god ekonomisk st811ning och föräldrarues invändning mot gif- termålet g&amp;lde egentligen blott åldersskilnaden.
Hvad som framför allt sysselsatte fastmöns tanke, under den korta förlofningstiden, var att hon 1111 sk~dle bli fri från allt det tryck hennes eget hem öfvat, att hon skidle få eu rik verksamhet, ett varmt hem och hon var full af de inner- ligaste föresatser att bli god och nyttig.
Att äktenskapet skulle medföra en annan art af t v h g tänkte hon icke pi, s&amp; mycket mindre, som hon ej hade någon föreställning om äktenskapet.
Hon var uppfostrad i den vanliga, som oskuld amedda okunnigheten om 1ifvet.s stora, naturliga vilkor.
Och d&amp; hon ingen verklig upplysning fått om detta, som ej kunnat undgA att bli ämne för hennes eftertailke; hade hon gjort upp för sig en fantastisk förklaring, soiii f ~ g motsva- a rade verkligheten.
Hiisten 1871 gifte sig Victoria Bruzelius med då varande bankdirektören och postmästaren Ch.
Hennes själstillstånd efter erfarenheten af äktenskapet, utan.
fullt personlig hängifvenhet, kännetecknas af det sakförhål- lande, att hennes första själfrnordsförsök inträffade under de första Aren af hennes äktenskap och af hennes yttrande att, då hon begrof det ena af de två barn, hon födde i sitt äkten- skap, kände hon ingen sorg - endast lättnad.
Ernst Ahlgren kunde aldrig beröra ett ämne, som g$an- sade till omradet för dessa personliga erfarenheter, utan att stämman fyldes af en så intensiv lidelse att den nästan slock- nade; blicken svartnade och läpparnas linier blefvo jiirnhårda.
H.ela hennes varelse syntes i sådana stunder vara hat: h.at mot det konventionella pryderi, som kunnat möjliggöra ett lifsöde som hennes, och detta hat fick sitt starkaste ut- tryck i Pengar en bok, som hvarken skildrar författarinnans skaplynne eller hela lifshistoria, men som utan denna historia ej kommit till.
Slutet af Pengar fann hon längre fram okonst- närligt och ämnade - i fall af en ny upplaga - omarbeta det.
Men själfva den indignation, som andtligen bryter fram ur Selmas stelnade väsen, var det samlade uttrycket af föres djupaste lidande, var en s&amp; stark lifsverklighet som någonsin pulserat i ett diktverk.
F ö r en engiftesnatur - och s % kallar sig Ernst Ahl- gren - ar det emellertid omöjligt att finna sig ha gifvit nå- gon del af sin personlighet utan att söka bringa verklig- heten i harmoni med aningen om hvad ett äktenskap borde vara.
E t t sådant bemödande ar ofta gri~nden till troheten.
i mången oriktig födofning, som slutar med äktenskap, mån- get äktenskap, som e j sliitar med skilsmässa.
Oftast är det kvinnan som i det längsta håller fast möjligheten att omdana ett förhhllande, i hvilket hon finner sig ha inlåtit sig utan att fft eller ge en hel kärlek.
Och Ernst Ahlgren sökte, äfven hon, att få ett rikare samlif till stånd.
För att åvägabringa atminstone nhgot slags gemensamt intresse tog hon sin tillflykt till sitt universalme- del, arbetet.
Hon blef mannens medhjälpare i hans befatt- ning som föreståndare för Skhnes enskilda banks filial i Hörby, och hon vann genom detta en mångsidigare miinniskokaiine- dom, och en imigt i praktiska förhållanden, som sedan kom hennes diktning till godo.
Oförenliga motsatser huina icke af en god vilja, sammansmiltas.
Hade någon enda an- knytningspunkt funnits för förstående och sympati, sknlle kanske dock den ena partens energiska bemödanden smA- ningom förvandlat förhållandet.
Xu ökades i stallet afståndet &amp; r fran år.
Ernst Alilgreii fylde tomheten med arbete, studier, förströelser - allt var bättre %n att ha tid att sitta och grubbla p i det allt mer aggande medvetandet af förnedring, den allt jämt vaxande upprors- känslan.
Styfbarnen voro dock den basta hjälpen.
Hon var deras van, kamrat, uppfostrare, hon sökte göra hemmet gladt och godt för dem och deras vannr; hon var ännu sjelf ' så ung, att hon ocksa för egen del kunde med lif och lust deltaga i de enkla nöjen hon hjilpte dem att ordna.
Hon målade och ritade fortfarande, ehuru det började bli lleiine klart., att det icke var A t detta hall hennes egentliga anlag visatle.
Hon ansag sig dock sedan ha ha.ft gagn för sin diktning tif m&amp; ningen, emedan den utbildat iakttagelseförmkgan.
Den stora landsbyn Hörby, med flera herrgårdar i iiar- heten, medförde en hel del sällskapligt umgänge.
Kvar den stiltliga fru Benedictsson visade sig, iiigaf hon respekt och undran.
Hon var ej blott i yttre mening hiifvudet högre än.