Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom stadgandet, att den, som saknar pass, dock ej må anhållas, när på stället finnas trovärdiga personer, sorn kunna intyga, att han är väl känd, har merberörde nådiga Påbud gifvit tillkänna, hvad det är, som i passet för én välfrejdad person behöfves till tryggande af hans frihet såsom resande, nemligen endast vitsordet, hvem han är, och att i hans frejd ingenting hinderligt för resan förekommer.
Det vore väl således föga rimligt, om ej passet, hvars vitsord härutinnan mäste vara det fullständigaste, skulle förmå lika mycket, som vitsordet af en eller annan bekant på stället, att skydda innehafvarens personliga frihet och hans rätt att fortsätta resan.
Men om än författningen kunde härutinnan missförstås, emedan dess bokstafsmening i sjelfva verket är oklar; så borde icke derföre tvifvel uppstå om rätta meningen af den föreskriften, att den resande är fredad, när trovärdiga personer på stället kunna intyga, att han är val känd.
Att härom, i fall af behof, skall ske efterfrågan, innan den resande kan anhållas, innefattas i ordalagen af stadgandet, att anhållandet ej får ske i annat fall, än om icke trovärdiga personer i orten kunna lemna det nödiga intyget.
En sådan efterfrågan syntes likväl Kronofogden i förevarande fall icke hafva ansett för sin pligt, då han ej uppgaf, att den skett.
Men i brist af denna efterfrågan förmodade jag — 38 — hans förfarande ej kunna annorlunda betraktas än såsom bade det varit honom bekant, att de resande voro af trovärdiga personer i orten kände.
Också bade han lemnat klagandernes uppgift obestridd, att de hos honom efter häktandet förgäfves anhållit att blifva föreställde för de i Orsa prestgård boende Yisitatorerna, af hvilka Forsell hade uppgifvit den ena såsom med sig närmare bekant.
Genom afslag å denna anhållan hade således Kronofogden, i stället att jemlikt sin skyldighet underrätta sig om det vitsord för klagandernes frejd, som å stället kunnat erhållas, tvertom hindrat dem sjelfva att härom anskaffa den upplysning, som varit att tillgå.
Af de sålunda granskade förhållanden har jag ansett följa, att det varit utan laga skäl, som klaganderna David Forsell och Peter Ferdinand Hejdenberg blifvit vid det ifrågavarande tillfället uti Orsa kyrkoby häktade och såmedelst i deras förebafda resa hindrade samt till länshäktet i Fahlun med fångskjuts afsönde; hvarföre jag emot Kronofogden förordnat laga åtal vid Orsa sockens tingslags Häradsrätt, som efter målets utförande meddelade utslag den 17 Okt. 1853, hvarigenom Kronofogden enligt
Nämndens beslut frikändes från allt ansvar, hufvudsakligen på de skäl, som af honom uti dess här ofvan intagna förklaring blifvit till hans urskuldande anförda; och har jag öfver detta utslag anfört besvär hos Kongl.
Svea Hofrätt, der målet ännu icke blifvit afgjordt.
I det öfverklagade förloppet återstår likväl ännu, hvad klagoskrifterne vidare innehöllo nemligen att sedan klaganderne, efter ankomsten till Fahlu länshäkte, varit derstädes intagne och någon stund qvarhållne, till dess de omkring kl. 12 på dagen, Måndagen den 14 Febr. 1853 inställdes å Landskancelliet till förhör, Konungens Befallningshafvande efter verkställande af detta förhör fattat beslut, hvarigenom klaganderna förelädes att inom kl. 4 efterm. hafva lemnat Fahlun och inom nästföljande Onsdag Stora Kopparbergs län samt att till den af dem uppgifna tid eller inom månadens slut till hemorten återvända; och hade dessa förelägganden blifvit påskrifna å deras af Kronofogden dem fråntagna resepass, hvilka derefter blifvit till dem återställda.
Dessa pass, utgifna för Forsell af Öfverståthållare-embetet den 18 Jan. 1853 att sjelf eller genom ombud besöka marknaderna i Riket, och för Hejdenberg af Konungens Befallningshafvande i Örebro län den 28 Sept. 1852 att besöka åtskilliga inrikes marknader, det förra gällande för ett år och det senare för sex månader, hade blifvit af klaganderna till mig Öfverlemnade, och den å desamma gjorda påskrift, undertecknad af Landssekreteraren, befunnits innehålla, att passhafvarne, som blifvit »häktade i Orsa socken, för det de afvikit från ort, »sorn passen berättigat dem besöka, och der bevistat otillåtna läsare-sammankomster, samt »icke hörsammat föreläggande att sig från nämnde socken begifva, ställdes på fri fot, med »föreläggande att klockan 4 efterm. samma dag (den 14 Febr.) hafva lemnat Fahlun, samt »inom den 16 i samma månad Stora Kopparbergs län och att, efter egen uppgift för resan, »inträffa Forsell i Stockholm och Hejdenberg i Örebro, inom månadens slut»; och hade, enligt jemväl bifogadt utdrag af det öfver ärendet å Landskancelliet förda protokoll, nämnde påskrift grundat sig på Konungens Belällningshalvandes beslut, hvarigenom, me,d anledning af klagandernes uppgift, att de icke behöfde uppehålla sig något i staden eller vidare i länet, än för färden derigenom till Sala, der de ville inträffa, så snart som möjligt, samt att dé derifrån ville taga vägen till Upsala, och sedermera begifva sig hvar tili sitt hem, så att de innan månadens slut der kunde inträffa, dem meddelades ett sådant föreläggande om resans företagande och fortsättning, sorn nyss nämndt är; förmenande klaganderne deras pass vara genom den gjorda påskriften obehörigen annullerade samt i öfrigt fel begångna, som till ansvarspåstående föranledde.
Efter att hafva lemnat Konungens Befallningshafvande del af klagoskrifterna samt deröfver inhemtat dess utlåtande, har jag uti skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt den 2
Maj 1853 först anmärkt att då de å passen gjorda påskrifter ej kunde hafva skett i annan mening, än att dermed hindra ytterligare bruk af samma pass, än . för den återresa till hemorterna, hvarom påskrifterne förmälte, men Konungens Befallningshafvande efter min tanka saknat allt skäl att betrakta den klaganderna öfvergångna häktning och för - - 39 — sändning med fångskjuts såsom med lagligt fog tillkommen; hade föl jaktligen i anledning af samma behandling någon ytterligare för klaganderna menlig åtgärd icke bordt af Konungens Befallningshafvande vidtagas, såsom likväl skedde genom de ifrågavarande påskrifterna på klagandernes pass, hvilka fastheldre bordt dem återställas utan annan påteckning, än den Vanliga om deras förevisande; att jag derföre ej kunde undgå att föra Konungens Befallningshafvande till last, såsom ett i embetet begånget fel, det beslut, enligt hvilket samma påskrifter meddelades, hvarigenom passen, så vidt af Konungens Befallningshafvande berodde, gjordes obrukbara, samt deras innehafvare förelädes att inom en kort stund hafva lemnat staden, och inom två dagar länet, för att derefter förfoga sig hvar till sitt hem inom månadens slut; men att jag för öfrigt ansåge det hafva ålegat Konungens Befallningshafvande att , på det af Kronofogden vidtagna förfarande, sådant det i hans egen berättelse visade sig, fästa närmare uppmärksamhet; att det icke kunnat, undfalla Konungens Befallningshafvande, det Kronofogden, utan att underrätta sig, huruvida klaganderne varit af trovärdiga personer i orten kände, icke ägt behandla dem på sätt som skett; och då i Kronofogdens berättelse likväl icke förekom att någon sådan underrättelse blifvit af honom sökt eller vunnen; hade aet följaktligen tillhört Konungens Befallningshafvande att af Kronofogden i behörig ordning fordra redo för hans förfarande samt derefter, på grund af sig företeende omständigheter tillse, huruvida laga åtal mot honom bordt förordnas, tili felaktighetens beifrande, i stället att den åtgärd, för hvilken sålunda redo bordt fordras, blifvit af Konungens Befallningshafvande, såsom grund till dess egna åtgöranden, åberopad och såmedelst gillad; hvarföre och då jag nödgats betrakta de härmed anmärkta förhållanden såsom förnärmande personlig frihet och säkerhet eller, hvad som komme på ett ut, innefattande obehörig efterlåtenhet i dessa allmänna rättigheters skyddande, jag öfverlemnat till Advokätfiskals-embetet de inkomna handlingarna, med uppdrag att inför Kongl. Hofrätten i laglig ordning tilltala Konungens bemälte Befallningshafvande samt för de anmärkta embetsfelen yrka lagligt ansvar.
Sedan detta åtal blifvit utfördt, har Kongl. Hofrätten den 23
Maj 1854 genom utslag deröfver sig utlåtit, att då den tilltalade Landshöfdingen under åtalet allidit, Kongl.
Hofrätten ansåge detsamma mot honom förfallet, så att vidare yttrande i målet, så vidt det honom anginge, ej erfordrades; hvaremot hvad Landssekreteraren beträffade, Kongl.
Hofrätten förklarat, att enär Körsnärerne Korsell och Hejdenberg, enligt de af dem innehafda pass, varit berättigade att, under den tid passen afsåge, vistas Ii varhelst i Riket do sjelfve funno för sina angelägenheter lämpligt, samt den omständighet, alt de blifvit angifne för deltagande i olofliga sammankomster till andaktsöfningar i Orsa socken, och att de ej efterkommit det, på sätt ofvan nämndt är, af Länsmannen i orten dem gillia *) förständigande att lemna nämnde församling, ingalunda gifvit stöd af laglig befogenhet åt Konungens Befallningshafvandes åtgärd att utvisa Forsell och Hejdenberg ifrån länet och att ändra tidsbestämmelsen i de för dem utfärdade pass; ty pröfvade Kongl.
Hofrätten, som deremot ansåge hvad i öfrigt blifvit Ko nungens Befallningshafvande till last fördt, ej böra till ansvar i detta mål föranleda, rättvist att, jemlikt grunderna för t) Kap. 5 § Utsökningsbalken och med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, döma Landssekreteraren att, för Konungens Befallningshafvandes ofvanberörde olagliga förfarande, böta etthundrade daler silfvermynt med 33 R:dr 10 sk. banco, samt att ersätta Forsell hans besvär i målet med 10 R:dr samma mynt; men då hvarken Forsell eller Hejdenberg närmare uppgifvet någon grund för beräkningen af den förlust, de genom Konungens Befallningshafvandes åtgärd kunde hafva lidit; lemnades deras yrkande om godtgörelse derför utan afseende.
Vid detta utslag har jag funnit mig kunna låta bero; hvaremot Landssekreteraren hos Kongl.
Majit anfört underdåniga besvär, hvaruppå nådigt utslag ännu icke fallit. ') Rätteligen af Yisitatorerna gifna, och af Länsmannen endast delgifna.
Berättelsen för år 1852 upptager det åtal, som emot Borgmästaren i Eskilstuna och en annan, i anseende till hans jäfvighet, tillförordnad Borgmästare blifvit anställdt för dröjsmål i handläggningen af ett från Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län till Magistratens i Eskilstuna utlåtande hänvisadt mål angående förändring i stadsutskyldernes fördelning.
Uppå mina i detta mål anförda underdåniga besvär har Kongl. Majit den 2 Aug. 1854 meddelat nådigt utslag af innehåll, att som ostridigt vore, att sedan Magistraten i Eskilstuna den 6
Maj 1850 fått emottaga Konungens Befallningshafvandes remiss å den i ämnet gjorda ansökning, densamma af ordinarie Magistraten i Eskilstuna blifvit i enlighet med Konungens Befallningshafvandes föreskrift utställd till förklaringars afgifvande af stadens äldsta samt fabriks- och handtverksföreningar, men all utredning i detta mål saknades angående tiden, då berörde åtgärd af Magistraten vidtogs, samt när de sålunda- infordrade förklaringarna afgåfvos; alltså och då vid sådant förhållande det icke kunde anses styrkt, att eller i hvad mån obehörigt dröjsmål med handläggningen af ifrågavarande ärende kunde ligga ordinarie och tillförordnade Borgmästaren såsom Ordförande i Magistraten uti Eskilstuna till last; funne Kongl.
Majit ej skäl att göra ändring uti det slut, hvaruti Hofrätten i dess öfverklagade utslag stannat.
Mitt misstag i denna sak har icke bestått i okunnighet derom, att utredning saknades angående tiden, då ordinarie Magistratens åtgärd med ansökningens utställande till förklaring vidtogs, samt när förklaringarne blifvit afgifna; men jag har föreställt mig, att den jäfvighet, som ordinarie Magistraten måste vetat med sig redan den 6 Maj 1850, bordt.föranleda någon åtgärd förr än i Februari månad 1851, då anmälan derom först hos Hofrätten gjordes, samt att försummelse härutinnan förelupit, oberoende af tiden, då de infordrade förklaringarne inkommo, och jag har likaledes trott, att den tillförordnade Borgmästaren, äfven om dessa förklaringar ännu saknades,, när hans förordnande ankom, likväl bordt någonting i ärendet åtgöra, utan att dermed dröja i fyra månader.
Hade jag icke utgått från ett sådant föreställningssätt; så skulle jag utan tvifvel funnit nödigt att efterforska tiden dels för förldaringarnes infordrande och dels för deras afgifvande.
Domhafvanden i Svartlösa Härad har hos mig blifvit anmält, att nämnde Häradsrätt vid afgörande af ett tvistemål imellan en Inspektor och den Enkefru, hos hvilken han varit i tjenst, angående utbekommande af löneförmåner, har, ehuru under målets handläggning genom vidräkning emellan parterna utredt blifvit, att Inspektoren icke allenast fått till fullo emottaga den honom för hans tjenstetid från den 24 April 1851 till samma tid 1852 tillkommande löneförmån i rågmjöl sextio lispund, utan äfven att han borde godtgöra Enke1'run fem lispund sex marker rågmjöl, utgörande brist för hvad han af denna vara emottagit, men ej redovisat, genom utslag den 19 April 1853, under det emot verkliga förhållandet stridande antagande, att Inspektoren å lönen för nämnde tid skulle äga att fordra 57’f lispund rågmjöl, ålagt Enkefrun att till Inspektoren utgifva 52 lispund 4 marker rågmjöl, antingen in natura eller efter i orten den 1 April 1852 gällande pris, samt godtgöra Inspektörens rättegångskostnad med 8 Ridr 16 sk. banco, hvilket utslag vunnit laga kraft; och som
Häradshöfdingen uti häröfver afgifvet utlåtande ej kunnat annorlunda förklara grunden till detta utslag, än genom den oriktigä uppgift, att Inspektoren längre tid än ett år skulle varit i Enkefruns tjenst, samt följaktligen hos henne .äga större fordran, än hvarom stämdt blifvit; så har jag funnit mig icke kunna undgå att till laga ansvar befordra det embetsfel, som genom den orätta domen blifvit begånget; hvarföre åtal efter mitt förordnande skett hos Kongl. Svea Hofrätt, 'der Advokatfiskal^ jemväl yrkat, ansvar för omförmälte af Häradshöfdingen Föreburna oriktiga uppgift.
I detta mål har Kongl.
Hofrätten, sedan behörig skriftvexling föregått, meddélat utslag den 12 Sept. 1854, af innehåll, att som Häradshöfdingen medgifvit, det Svartlösa Häradsrätt, emot hvad under målets handläggning' blifvit utredt, genom berörde utslag den 19 April 1853 förpligta! — 41 — förpligtat Enkefrun att till Inspektoren utgifva af henne redan godtgjord lönförmån af 52 lispund 4 marker rågmjöl antingen in natura eller med penningar jemte 8 Kalr 16 sk. banco i ersättning för rättegångskostnaden; alltså och då ifrågavarande beslut vore uppenbarligen emot lag stridande, och Häradshöfdingen, hvilken såsom Ordförande i Häradsrätten vid dess fattande vore derför ansvarig, genom samma beslut måste anses såsom
Domare hafva ådagalagt uppenbar vårdslöshet; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, som funne hvad Häradshöfdingen i öfrigt blifvit till last lagdt, icke enligt lag medföra ansvar för honom, rättvist att, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla Häradshöfdingen att för omförmälte orätta domslut böta etthundrade daler silfvermynt med 33 ll:dr 16 sk., äfvensom ålägga honom att till målsäganden utgifva hvad hon på grund af berörde domslut till Inspektoren utbetalt eller fyratiosju riksdaler 42 sk. 8 r:st för omförmälte rågmjöl och åtta riksdaler 16 sk. i rättegångskostnådsersättning, med tillhopa femtiosex r:dr 10 sk. 8 r:st allt banco; hvaremot och då målsäganden icke styrkt, att hon för ifrågavarande åtal måst vidkännas några utgifter, hennes anspråk på ersättning derför icke kunde bifallas.
Detta utslag har hos Kongl. Majit icke blifvit öfverklagadt.
Uppå de uti 1853 års berättelse omförmälte underdåniga besvär af Magistraten i Westervik öfver Kongl. Göta Hofrätts utslag den 27 Januari 1853 angående felaktigt förfarande vid verkställighet af fängelse å korrektionsinrättning, jemte den af målsägaren tillika i underdånighet förda klagan i samma mål, har Kongl. Majit numera meddelat nådigt utslag den 7 Sept. 1854, af innehåll, att Kongl. Majit icke funné klaganderne å någondera sidan hafva anfört skäl, som i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring.
Södra Möre Häradsrätt har genom konkursdom emellan Anders Nilsons i Mortorp borgenärer den 19 December 1848 beviljat förmånsrätt åt tvenne af honom såsom förmyndare förvaltade barnaarf framför en i hans fastighet intecknad fordran, utan att undersöka förmynderskapens ålder i förhållande till inteckningens och utan afseende derpå, att denna inteckning var beviljad förr, än Anders Nilson blef ägare af fastigheten.
I anledning häraf och då inteckningshafvaren Calmar Sparbank genom den sålunda fråndömda förmånsrätten gått miste om hela sin fordran 1,000 Ilidr Rico med ränta, har Sparbankens Styrelse, som trott Rankens rätt såmedelst förnärmad, till mig inkommit med anmälan om förhållandet, efter det konkursdomen genom försummadt vad vunnit laga kraft.
Jag har häröfver hört tillförordnade Domhafvanden, som för Häradsrättens beslut haft att ansvara, och som förmenat något fel deruti ej vara begånget, enär 17 Kap. 8 § Handelsbaden, hvilken först förordnar om den rätt, hvarmed barnaarf skall utgå hos förmyndare, och slutar dermed, att den som har inteckning å gäldenärens fasta gods, innan han förmyndare blef, skall njuta sin inteckning till godo, rätteligen vore så att förstå, att hos gäldenär innestående barnaarf i allmänhet hade förmånsrätt framför intecknad fordran, utom i det fall, att inteckningen tillkommit, innan gäldenären förmyndare blef, samt att den, som ville tillgodonjuta denna undantagslag, dock borde derom göra anspråk och styrka sin rätt dertill, men att
Sparbanksdirektionen hvarken styrkt en sådan rätt eller derå väckt anspråk, vid hvilket förhållande tillförordnade
Domhafvanden ansåg det icke hafva hopom ålegat att vid bestämmande af ordningen imellan de tre ifrågavarande fordringarna känna andra faktiska omständigheter, än de i bevakningshändlingarna knapphändigt framställda, och att han således ej heller behöft underrätta sig om förmynderskapens ålder, eller huruvida gäldenären vid deras början varit ägare af den intecknade fastigheten.
Då jag ej kunnat öfvertygas af dessa försvarsskäl, och ansett ostridigt, att klagandernes rätt blifvit emot klar lag förnärmad; har jag funnit mig skyldig att emot den tillförordnade
Domhafvanden låta anställa laga åtal, efter hvars utförande Kongl. Göta Hofrätt genom utslag li.
Emb.-JJerällclse för år 1854. 6 — 42 — den 13 Okt. 1854 sig utlåtit, att enär, enligt åberopade 17 Kap. 8 § Handelsbalken, barnaarf i förmyndares konkurs icke framför inteckning i hans fasta gods äger företräde, utom i den händelse, att han förmyndare var, innan inteckningen tillkom, samt då borgenär lika litet för barnaarf, som för hvarje annan fordran, vore fritagen från skyldighet att sjelf styrka den rätt han påstår, något afseende icke kunde fäslas å tillförordnade
Domhafvandens obefogade framställning rörande Sparbankens förmenta pligt att, jemte det den på sätt som skett ådagalagt, när dess inteckning beviljades, jemväl för tillgodonjutande af sin yrkade företrädesrätt visa den tid, då de bevakade barnaarfsmedlen, af Anders Nilson emottogos; äfvensom ockr enär den af Sparbanken till stöd för sitt kraf inför Häradsrätten företedde och med inteckningsbeviset af den 18 Nov. 1844 försedda skuldsedeln tydligen utmärkte, att utgifvarne Petter Nilson och Stina Erlandsdotter, såsom då varande ägare af ett halft mantal Kronoskatte Mortorp, till Sparbankens säkerhet pantförskrifvit samma fastighet, hvilken således först derefter blifvit en tillgång i Anders Nilssons konkurs, Kongl.
Hofrätten funne tillförordnade Domhafvande!] hafva saknat skäl för sitt föregifvande, att förhållandet i denna del icke varit af Sparbanken tillräckligen styrkt; och alldenstund uppenbart vore, att den säkerhet, fordringsägare genom inteckning vunnit i gäldenärs fastighet, icke i allmänhet kunde förringas deraf, att fastigheten sedermera kommit f annan persons hand, samt ,den omständighet, att den sistnämnde förr, än han äganderätten dertill förvärfvat, innehaft förmynderskap, följaktligen ej på den förres eller inteckningsägarens rätt ägde verkan eller inflytande; fördenskull och som Häradsrätten, på sätt jag anmärkt, uti ifrågavarande konkursdom felaktigt förfarit deri att, ehuru Sparbanken i fastigheten ett halft mantal Mortorp erhållit inteckning, innan Anders Nilsson densamma sig tillbytt, Häradsrätten likväl tillagt hans myndlingar för deras arfvemedel framför
Sparbanken ovillkorligt företräde till betalning ur Anders Nilssons samtliga tillgångar; alltså och då berörde under tillförordnade
Domhafvandens ordförandeskap fattade lagstridiga beslut måste anses hafva härledt sig af vårdslöshet eller oförstånd, desto mindre ursäktligt, 'sorn han sökt att beslutet såsom rigtigt försvara, pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma honom att för omförmälte felaktighet i domareembetets utöfning plikta sextiosex r:dr 32 sk.; men ehuru upplyst vore, att sedan Häradsrättens dom vunnit laga kraft, massans tillgångar, i följd af den förmyndaremedlen tillagda förmånsrätt, icke lemnat öfverskott till betäckande ens af någon del utaf,Sparbankens fordran, som således helt och hållet gått förlorad; likväl och emedan det på Sparbanken sjelf berbtt att förekomma sagde lidande genom ändrings sökande eller fullföljd (fullföljande) af vad emot omförmälte dom, samt den underlåtenhet, som härutinnan ägt rum, icke kunde läggas tillförordnade
Dombafvanden till last; ty funne Kongl. Hofrätten icke skäl att bifalla Sparbankens af Advokatfiskals-embetet understödda påstående om ersättning för den häraf inträffade skada, lika litet som Kongl.
Hofrätten kunde'fästa afseende å Sparbankens yrkande om godtgörelse af tillförordnade
Domhafvanden för utgifterna i och för Bankens för1 sent anhängiggjorda klagan öfver samma dom och de i sammanhang dermed vidtagna åtgärder.
Ofver detta utslag hafva underdåniga besvär blifvit anförda såväl af tillförordnade domhafvanden, som af Sparbankens Styrelse och äfven af mig; hvarvid jag i underdånighet anmärkt, det jag icke insåge huru utslaget kunde låta förena sig med lagens ovilkorliga föreskrift i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, att domare, som fällt orätt dom af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd, skall fylla allan skada, jemte det han efter omständigheterna straffas.
Skulle nemligen denna föreskrift om skadestånd tillämpas endast då, när ingen utväg till ändrings vinnande i den orätta domen funnits, och parten således icke försummat att sådan utväg begagna; då syntes mig samma föreskrift knappast någonsin användbar och hade säkerligen icke blifvit såsom allmän och alldeles ovillkorlig i' lagen införd.
Onekligen kunde lagen häruti synas ganska sträng, då domaren genom en vårdslös parts försummelse försättes i äfventyr att nödgas gällda skadestånd, hvilka ej kommit i fråga, om (lomen blifvit i laga ordning öfverklagad och ändrad; men jag trodde det icke vara mindre luirdt, om en part, som alltid vid en doms öfverklagande löper äfventyret att genom oförvållad försummelse för - — 43 — lora sin talan, skulle lida obotlig skada af sin domares vårdslöshet, oskicklighet eller onda uppsått; och det vore lika hårdt, om sådant inträffade derigenom, att under ändringssökandet de tillgångar hos en motpart försvunne, hvilka kunnat till godtgörande af den förorättades anspråk användas, i fall rättvisa honom vederfarits, utan behof af högre rätts anlitande.
Jag förmodade således, att lagstiftaren noga betänkt den ifrågavarande föreskriften, och heldre velat genom en någon gång hård stränghet tillhålla domaren att med vaksamhet och nit för' rätt sköta sitt kall, än låta oskyldiga rättsökande lida skada genom en oförsvarlig förvaltning af domareembetet; och med detta begrepp om lagens grund och rätta mening trodde jag mig böra i underdånighet hemställa, huruvida den tillförordnade
Domhafvanden kunde undgå att i nåder dömas skyldig till ersättande af det penningebelopp, som genom den orätta domen gått för fordringsägaren förloradt.
I denna sak har Kongl. Maj:ts nådiga beslut ännu icke hunnit falla.
Min sista berättelse omförmäler de underdåniga besvär, som jag hos Kongl. Maj:t anfört öfver Kongl. Svea Hofrätts utslag af den 9
Maj 1853 uppå anställdt åtal emot