Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag samma vare, då, på Norrsk Amtmans begäran, stämning delgifves eller förhör med parter eller vittnen i brottmål anställes vid urtima ting, som för sådant ändamål särskildt blifvit utsatt.
Om godtgörelse till vittnen i brottmål gälle hvad lag i Sverige stadgar.
Förordningen den 1 Juni 1819 är stadgad. § 16.
Förestående stadganden träda i kraft från den dag, Kongl. Maj:t bestämmer, sedan en motsvarande lag i Norrige blifvit antagen.
Derjemte har Utskottet erhållit del af ej allena Stats-Rådets och Högsta
Domstolens i ämnet hållna protokoll, än äfven komitterades i underdånighet afgifna Betänkande, innefattande en utveckling af de grunder, på hvilka ifrågaställa förslag hvilar; och får Utskottet, efter pröfning af frågan, deröfver afgifva sitt utlåtande.
Behofvet af stadganden i den syftning, omförmälte förslag angifver, inses lätteligen.
Det samband, som emellan de förenade
Rikena eger rum till följd af icke mindre den politiska unionen, utan ock deras läge såsom grannstater, med en långsträckt gräns, måste, i samma mån de gemensamma intressena utvecklas, framkalla allt flere och mångfaldigare förbindelser och jemväl stridiga rättsanspråk, för hvilkas afgörande domstolarnes anlitande är af nöden.
Men på det att dessas utslag skola ega någon betydelse, måste exekutiv kraft vara dem tillerkänd inom hvartdera Rikets område.
Rättsskipningen får eljest sken af betydelselös - Lag-Utskottets Betänkande JV.o 45. het oell vanmagt, och i stället att befordra, bidrager den att undergräfva grannsämja och vänskap emellan brödrafolken.
Inom de intill Norrige gränsande provinserne Wester-norrlands, Jemtlands, Stora Kopparbergs, Wermlands, Elfsborgs, samt Götheborgs och Bohus
Län hafva också länge försports klagomål deröfver, att de af Sveriges domstolar meddelade utslag och beslut saknade exekutiv kraft hos brödrafolket.
Denna saknad har ock gifvit anledning dertill att de verkställande Embetsmyndigheterna inom nämnde län vid flere tillfällen till Kongl.
Maj:t ingått med förfrågningar om hvilka åtgärder borde vidtagas för att bringa laga kraftegande beslut rörande Norrmän till verkställighet; och länets domstolar hafva ofta stadnat i förlägenhet i följd af den ohörsamhet, som ostraffadt visats de af dem gjorde förelägganden.
Derföre understöddes äfven den motion, som föranledde Rikets Ständers i Nåder åberopade skrifvelse af Riksdagsfullmäktige från de fleste af samma län.
I fråga om Domstolars och andra Embetsmyndigheters beslut vid inträffande fall af icke kriminel natur saknas ock, på sätt i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition uppgifves, stadganden helt och hållet; och de, som afse frågor af berörde natur, äro ej heller tillfyllestgörande.
Förordningarne den 11 September 1818 för Norrige och den 1 Juni 1819 för Sverige är väl medgifvet att förbrytare, som afvikit från det ena till det andra Riket, »skola efter förbrytelsens beskaffenhet gripas och utlevereras, eller instämmas, för att ställas till rätta inför behörig domstol.»
Men, om den tilltalade, ehuru behörigen stämd, uteblir från Rätten, så anvisar omförmälde författningar, sådane de hittills varit förstådda, icke någon utväg, hvarigenom han kan tvingas att hörsamma kallelsen, hvartill kommer att samma lagar, hvilka icke tala om böters uttagande, efter den tolkning, som åt dem hittills varit gifven, icke tillåta den sakfäldes utlevererande, för verkställande af det frihets-straff, hvartill han i saknad af böter blifvit dömd.
Häraf följer, att om den, som i Sverige gjort sig skyldig till en förbrytelse, för hvilken han ej kan häktas, begifver sig till Norrige, han antingen undgår att blifva fälld, enär, enligt Svensk rättegångsordning, i brottmål icke må dömas tredskovis, eller, derest han redan är fälld till böter, men saknar tillgångar i Sverige, blir faktiskt, ehuru ej juridiskt, straff-fri.
En ändring af dessa förhållanden anser således Utskottet högst nödig; och då flere af Europas samhällen redan sinsemellan träffat öfverenskommelser om ömsesidig verkställighet af domar och andra beslut af embetsmyndigheter; då, beträffande beskaffenheten af det i Nåder framlagda förslaget, Utskottet, vid granskning deraf, funnit att detsamma är byggdt på grundsatser, som dels inom den internationela rätten äro erkände, dels för de förenade Rikena redan vunnit tilllämpning genom ofvan omförmälde Kongl.
Förordningar den 11 September 1818 och den 1 Juni 1819; samt att de svårigheter, som mött till följd af olik - 8 Lag-Utskottets Uetänkande N:o 43. heterne i de begge Rikenas rättegångsordningar, blifvit i förslaget på ett tillfredsställande sätt löste, hvilket, efter Utskottets omdöme, tillfyllest blifvit ådagalagdt i det underdåniga, och bland Riks-Ståndens ledamöter utdelade Betänkande, som äfven i öfrigt innefattar fullständig motivering för bestämmelserne i samma förslag, får Utskottet, under den af Kongl. Maj:t i
Nåder gjorda förutsättning att en med nu ifrågaställde öfverens-stämmande lag varder i Norrige antagen, vördsamt tillstyrka: a/t Rikets Ständer måtte bifalla Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1S57. Lag-Utskottets Betänkande Jt/i 46. 1 M 46.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 2 Okt. 4857, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af ej mindre Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, än afven särskilda dermed sammanhängande inom Riks-stånden väckta motioner.
Berörde af samtliga Riks-stånden till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade, samt af Stats-Rådets och Högsta
Domstolens i ämnet hållna protokoll åtföljde, Nå diga Proposition har följande lydelse: »Under de omsorger Kongl. Majit egnat åt brottmålslagens förbättring har det icke kunnat undfalla
Dess uppmärksamhet, att de stadganden, som i allmänna lagen och särskilda från äldre tider tillbaka gällande författningar innefattas, rörande de så kallade religionsbrotien, företrädesvis påkalla en förändring, för att bringas till öfverensstämmelse med nuvarande tids tänkesätt och upplysning.
Tillkomna under tider, då begreppen om nödvändigheten af det borgerliga samhällets enhet äfven i kyrkligt hänseende såväl hos oss, som i flera andra länder, alstrade och underhöllo en ofördragsamhet i trossaker, hvilken måste betraktas såsom stridande mot den protestantiska lärans väsende, kunna dessa lagstadganden ej vidare försvaras, se dan den åsigt, hvarpå de hvila, nästan öfverallt annorstädes och jemväl i de katolska länderna måst gifva vika för en sednare tids begrepp om hvarje samhällsmedlems rätt till samvetsfrihet och dermed förenad religiös bekännelsefrihet.
Uti 16 § Regeringsformen har ock den grundsals blifvit uttalad, att hvarje svensk medborgare skall vara berättigad att fritt utöfva den religion, till hvilken han sig bekänner, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer; men denna grundsats har icke, efter hvad erfarenheten visat, uti lag— skipningen ansetts kunna vinna den tillämpning, som man har anledning att antaga dermed varit åsyltad, så länge det i allmänna lagen bestämda staftet för öfvergång från lutherska läran till annan trosbekännelse fått oförändradt qvarstå.
Den påföljd af Bih. till R.
Brot. 18S6 & 48S7. 7 Sami. 1 Afd. 24 Haft. 1 2 Lag-Utsknltels Betänkande M 4<>. landsförvisning och förlust af all arfsrätt här i riket, som för sådan öfvergång stadgas i 1 Kapitlet 2 § Kyrko-lagen och I Kapitlet 3 § Missgernings-balken, anser Kongl. Maj:t, till följd häraf, böra försvinna, äfvensom och då ej heller med syftningen af nämnda § i Grundlagen står tillsammans, att hinder lägges för svenska kyrkans medlemmar att utom den offentliga gudstjensten sammankomma för gemensamma andaktsöfningar, sa vidt ej vid dessa sammankomster något företages, som strider mot ordning eller sedlighet, Kongl. Maj:t likaledes anser Plakatet af den 12 Januari 1726, angående förbud mot särskilda religionssammankomster, jemte de flera föreskrifter, som i samma ämne blifvit meddelade, böra till ali kraft och verkan upphäfvas.
Men ehuru Kongl. Majit finner de band, som våra lagar hittills lagt på religionsfriheten, böra lossas och lemna rum för en efter nuvarande tids rättsbegrepp lämpad fördragsamhet, hvilken vid minnet af fordna för allmän trosfrihet utkämpade ärofulla strider höfves svenska nationen framför andra, har Kongl. Majit likväl icke förbisett angelägenheten deraf, att å ena sidan den medgifna friheten icke må urarta till sjelfsvåld hos lättsinnet, eller blifva en uppmuntran för ogudaktigheten att förhärda sig i en otro, som söker undandraga sig ali inflytelse af det uppenbarade ordet, och att å andra sidan fritt utrymme ej må lemnäs åt det af verIdsliga afsigter ej sällan ledda omvändelsenitets försök att för sina villfarande lärosatser tillocka sig anhängare.
Med afseende härå hafva i det lagförslag, som nu till Rikets Ständer öfverlennäs, de inskränkningar i en obegränsad bekännelse- och lärofrihet, som för nämnde ändamål synts lämpliga, blifvit intagna; och Kongl. Majit förmodar, att Rikets Ständer i dessa stadganden skola finna ett bevis på den varsamhet, hvarmed Kongl. Majit anser lagstiftningen böra gå tillväga i ett så ömtåligt ämne, likasom Kongl. Majit hyser den öfvertygelsen, att med dessa stadganden svenska kyrkans bestånd och nationens tillit till sanningen af denna kyrkas läror skola, under ett nitiskt presterskaps ledning, lika litet hädanefter som hittills vara äfventyr underkastade.
I fråga om sättet huru de svenska medborgare, som vilja skilja sig från statskyrkan, må ega alt ansluta sig till annat i riket befintligt tros-samfund eller bilda särskilda församlingar, äfvensom i fråga om sådana församlingars förhållande till statskyrkan och det borgerliga samhället, har Kongl. Majit för närvarande, och intill dess sig visat i hvad mån mera omfattande stadganden kunna erfordras, ansett de föreskrifter, som redan finnas gifna för fremmande religions-förvandter, kunna och böra tjena (ill efterrättelse; dock har Kongl. Majit härvid funnit några få tillägg nödiga, deribland det väsentligaste afser de barn, hvilkas föräldrar först efter barnens födelse till annan trosbekännelse öfvergå.
Ehuru i detta grannlaga ämne åsigterna kunna vara delade, har Kongl. Majit likväl ansett öfvervägande skäl tala för hvad förslaget i detta hänseende såsom regel innehåller, helst med den åt Konungen lemnade rättigheten att tillåta öfvergång från svenska kyrkan äfven vid tidigare Lag-Utskottets Betänkande M 46. 3 ålder, än den af lagen i allmänhet bestämda, tillfälle i allt fall gifves att vid sådan tillåtelses meddelande fästa tillbörligt afseende å mera ömtåliga familjförhållanden.
Efter att hafva i ämnet hört Högsta Domstolen, vill Kongl. Maj:t alltså, med bifogande af de i Högsta Domstolen och Stats-Rådet hållna protokoll, enligt 87 § Regeringsformen, till antagande fram ; djande FöBtati ning1, angående utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen.
Med upphäfvande af 1 Kapitlet 3 och 4 §§ Missgernings-balken, 4 Kapitlet 7 § Ärfdä-balken, 1 Kapitlet 2 § Kyrko-lagen och Kongl. Plakatet mot särskilda religions-sammankomster den 12 Januari 1726, samt hvad för öfrigt såväl i sistnämnde ämne, som angående ansvar för villfarande lärosatsers utspridande stadgadt varit, förordnas som följer: § 4 Vill någon, som till svenska kyrkan hörer, derifrån öfvergå till annat kristet religions-samfund, som i riket redan finnes eller framdeles med Konungens tillstånd bildas, och låter han sig icke genom sin själasörjares förmaningar och undervisning derifrån afrådas, må det honom ej vägras; gore dock om sitt utträdande ur svenska kyrkans gemenskap anmälan hos pastor i den församling, han tillhör, för anteckning i kyrkoboken, och vare, intill dess sådan anmälan skett, pligtig att i kyrkligt hänseende ställa sig till efterrättelse de för svenska kyrkans medlemmar gifna föreskrifter.
Ej må öfvergång från svenska kyrkan till annan trosbekännelse tillåtas den, som yngre är än aderton år, der ej Konungen, i särskilta fall, det vid tidigare ålder medgifver. § 2.
Lärosatser, som mot den rena evangeliska lärans grundsanningar stridande äro, må icke offentligen förkunnas eller på annat sätt, genom tal eller skrift, till de enfaldigas förledande utspridas.
Gör det någon, straffes med böter från och med femtio till och. med trehundra riksdaler, eller med fängelse från och med två må nader till och med ett år; dock sker härigenom ej någon inskränkning i rättigheten till fri religions-öfning, inom de särskilda religions-samfund, som i riket tillåtna äro.
Reträdes någon, som till prest i svenska kyrkan antagen är, med villfarande lärosatsers predikande eller utspridande, ansvare såsom för embetsfel.
Emot annan, än den, som till prest i svenska kyrkan antagen är, må åtal lör villfarande lärosatsers utspridande ej ega rum, med mindre Konungens Justitie - 4 Lag-Utskottets Betänkande JU 46. kansler, efter erhällen underrättelse om saken och dess sammanhang, förordnat om åtalets anställande, § 3- Den, som genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar söker förmå någon (ill affall från den rena evangeliska läran, vare, der gerningen ej är efter annan lag belagd med högre straff, förfallen, första gången till böter från och med etthundra till och med trehundra riksdaler, och hvarje gång det oftare sker till fängelse från och med två månader till och med ett år.
Lag samma vare, om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, som tillhör svenska kyrkan, beträdes att under utöfningen af sådant uppdrag bibringa barnet annan religionstro, än som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer. § 4.
Barn af svenska kyrkans medlemmar skall anses tillhöra samma kyrka, ändå att föräldrarne, efter barnets födelse, till annan trosbekännelse öfvergå.
Har blott endera af makarne till annan troslära öfvergått, vare äfven om barn, som sedermera i det äktenskap födes, lag, som nu sagdt är, der ej båda föräldrarne äro ense om barnets uppfostran till annan religionstro, och derom inför vederbörande presterskap, före barnets dop, afgifva uttrycklig förklaring, till anteckning i kyrkoboken. § 3.
Hvad i afseende på fremmande religions-förvandter hittills varit stadgadt och icke genom denna författning blifvit ändradt, skall intill dess annorlunda förordnas fortfarande tjena till efterrättelse, och jemväl ega tillämpning på dem, som från svenska kyrkan till annan trosbekännelse öfvergå.
Ej skall någon på grund af sin trosbekännelse anses frikallad från efterlefnad af rikets borgerliga lagar.
Tillstädjer honom ej bans troslära att aflägga i lag föreskrifven ed, då sådant erfordras, och är derom ej särskildt stadgadt, förordne Konungen, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, huru förfaras bör.
S 6- Rättigheten för svenska kyrkans medlemmar, att äfven utom den allmänna gudstjensten sammankomma till gemensamma andaktsöfningar, skall vara fri och obehindrad, såvidt oj vid sådan sammankomst företages något, som mot lag eller sedlighet stridande är, eller eljest allmän ordning störer.
Ej må dock vid religionsöfning, som sker under annan, än vederbörande presterskaps omedelbara ledning, och icke är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras presterskapet i församlingen, eller den offentliga myndigheten i orten, hvilken sistnämnde myndighet, i häp - Lag-Utskottets Betänkande J\s 46. delse af inträffad olaglighet eller oordning, eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Icke heller må så beskaffad sammankomst, hvarom nu sagdt är, utan särskildt tillstånd hållas å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas, vid påföljd af böter från och med Femtio till och med Ett hundra Riksdaler för den eller dem, som föranstaltat sammankomsten eller dertill upplåtit hus, och till högst Tio Riksdaler för annan deltagare. § 7. Röter, som i denna författning finnas stadgade, beräknas i Riksmynt, och skola fördelas till hälften emellan åklagaren och församlingens fattiga.
Saknar don bölfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse efter samma grunder, som gälla för förvandling af böter enligt Utsöknings-balken. § 8.
Mål angående öfverträdelse af denna författning skola, med undantag af åtal mot prest för embetsfel, upptagas och afdömas af allmän Under-rätt, samt dess utslag, i händelse den för brott mot 2 eller 3 § tilltalade varder åt saken fälld, Hof-rätts pröfning underställas. § 9.
Hvad i denna författning stadgas, gälle ej till rubbning af bestämmelse, som i grundlag gifven är.»
De med denna Nådiga Proposition, efter hvad ofvan är antydt, sammanhängande särskilde motioner, hafva blifvit väckta, inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Lejonhufvud, R. A., Herr Carlheim Gyllensköld, H. A. O., och Herr Ribbing, A.; inom Högvördiga Preste-ståndet af Herr Biskop Thomander, Herr Doktor Sandberg, Herr Prosten Ljunggren och Herr Prosten Almqvist; samt inom Yällolliga Borgare-ståndet af Herr Rodell.
Desse motionärer hafva nemligen vidrört enahanda ämnen, som Kongl. Maj:t i Sin Nådiga Proposition, till hvilken de följaktligen sig sluta.
En gemensam pröfning är således af sakförhållandet påkallad.
Men derförinnan är en redogörelse för innehållet af omförmälda motioner af nöden.
Det anmärkes förthy hurusom det blifvit föreslaget: a) af Herr Prosten Ljunggren: det måtte, för den händelse att religionsfrihet och rättighet att ur statskyrkan utträda tillätes, varda stadgadt: l:o »att anmälan hos Pastor om utträdande ur församlingen bör åtföljas af anmälan om inträde i annat kyrkosamfund, hvilken Pastor sedermera Konungens Befallningshafvande meddelar; 2:o att ingen öfvergång från statskyrkan må tillåtas, utan att den, som önskar ur församlingen utträda, inför behörig myndighet visar sig ega försvarlig kännedom af lutherska bekännelsen och dess stri - Lag- Utskottets Betänkande Jt/i 46. digheter med det kyrkosamfunds bekännelse, till hvilken öfvergången skall ske; 3:o att denna myndighet skall vara en jury, i hvilken församlingen väljer 3:ne ledamöter och den, som anmält sig vilja ur församlingen utträda, äfvenledes 3:ne.
Inför denna jury skall Pastor, dock utan rätt att om kunskapen gifva vitsord, förhöra den till utträde anmälde, och fordras två tredjedelar af rösterna för kunskapens underkännande; 4:o att om kunskapen underkännes, må utträdet tillsvidare vägras; och 5:o att den prest eller föreståndare för dissenterande församling, som lill församlingsmedlem emoltager luthersk »bekännare», utan att sålunda skett, som här ofvan säges, och bevis derom företes, skall vara förfallen till högre böter.» af Herr Prosten Almqvist: att Lag-Utskottet måtte, vid utarbetande af lag angående religionsfrihet, taga under ompröfning: »dels huruvida och i hvad mån denna frihet bör sträcka sig till andra än dem, som bekänna Christi lära, utan att vara medlemmar af statskyrkan; dels huruvida icke, i förening härmed, en författning bör utfärdas, som upplager och bestämmer de nya församlingarnes rättigheter och pligter, efter föresyn af Norrska Dissenterlagcn af den 16 Juli 1845; dels ock hvilka ansvarsbestämmelser å proselytmakeri böra stadgas, helst erfarenheten gifvit vid handen, att den Norrska lagens 17 §, som med böter och fängelse belägger en hvar, som genom löften af timliga förmåner, bedrägliga medel och lockelser söker förleda någon från en trosbekännelse till en annan, icke förmått skydda Norrige från Romersk-katolsk missionsverksamhet.» af Herr Biskop Thomander: att om än det i Missgernings-Balkens 1 Kap. bestämda landsförvisningsstraff skulle upphäfvas, det i allt fall måtte stadgas att derest den, hvilken utom riket född är, beträdes med utspridande af fremmande och villfarande lärosats, han skall, utom det ansvar, hvarmed proselytmakeri komme att beläggas, mista för månen att i riket vistas, ändå att han svensk medborsarerätt åt 7 O njuter. af Herr Bodell: att 16 § Regeringsformen, sådan den vid jemförelse af Augsburgiska bekännelsen uppfattas bör, måtte återställas till sin helgd och praktiska verksamhet, och religionsfrihet, under vilkor, nämnde grundlagsbud bestämmer, alltså medgifvas, samt att en fullständig revision af hela Kyrkolagen med alla kyrkliga och borgerliga författningar och föreskrifter, så vidt de ej med religionsfrihetens Lag-Utskottets Betänkande JU 46. i grundsats låta sig förena, måtte i följd deraf verkställas, eller, om en sådan revision ej skulle af Utskottet medhinnas, Konventikelplakatet och Sacramental-lagen åtminstone upphäfvas, under förklaring: att dop eller confirmation i statskyrkan icke erfordras för lysning till äktenskap elfer för att blifva befordrad till sådane yrken eller tjenstebefaltningar,
hvarom i grundlagen ej stadgadt är, dock att de sökande kunna redogöra för sin Cbristendomskunskap efter Lutheri lilla Cateches, såvida de icke tillhöra annan tillåten religionsbekännelse och i dess samfund upptagne äro. e) af Herr Bibbing: att 2 § i Missgernings-Balkens 1 Kap. malte återstäl las till sin ursprungliga lydelse och Kongl.
Förordningen den 7 Mars 18SS, som till sitt innehåll förändrar samma lagrum, och som innefattar den så kallade sacramental-lagen, alltså upphäfvas, enär denna lag vore ej allenast till sin grund oriktig, utah äfven otydlig. f) af Herr Friherre Lejonhufvud: att en författning måtte utfärdas af följande innehåll: »Rättigheten för Svenska kyrkans medlemmar att, äfven utom den offentliga Gudstjensten, sammankomma till gemensamma andaktsöfningar, skall vara fri och obehindrad, så vidt vid sådan sammankomst ej något företages, som mot lag eller sedlighet stridande är eller eljest allmän ordning störer; Och varder i följd häraf Kongl. Plakatet den 12 Januari 1726 mot särskilda reli— gions-sammankomster lill all kraft och verkan upphäfdt tillika med öfriga i samma ämne meddelade föreskrifter.
Ej må dock vid sammankomst för religionsöfning, som sker under annan än vederbörande presterskaps omedelbara ledning och ej är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras Presterskapet i Församlingen eller den offentliga myndigheten i orten eller staden, hvilken sistnämnde myndighet vid inträffad olaglighet eller oordning eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Ej heller må så beskaffad sammankomst, som nu sagd är, utan särskildt tillstånd hållas å den tid, offentlig Gudstjenst i församlingen förrättas, vid påföljd af böter från och med femtio till och med Ett hundra R:dr R:mt för den eller dem, som sammankom sten föranstaltat eller dertill upplåtit hus, och till högst 10 R:dr samma mynt för annan deltagare.» g) af Herr Biskop Thomander: att det, med uppbiifvande af Konventikel plakatet, måtte stadgas som följer: Lag-Vtskollels Betänkande Jtf 46. s *• »Den Christliga andaktens rätta öfning skall presterskapet genom undervisning och förmaning söka upprätthålla och befrämja. § 2.
Presterskap och Kyrkoråd åligger att tillse att okunnige eller eljest obehörige personer ej måge såsom lärare eller andelige ledare i församlingen uppträda eller der sig innästla: sker det ändå, anir. äle saken hos Domkapitlet.
S 3 Finnes lekman hafva utom den socken, dit han hörer, inför större eller mindre folksamling och ej blott vid enskildt samqväm, föredrag hållit, som till den Heliga skrifts förklaring syftade, utan iakttagande af 5 § 19 Kap. Kyrkolagen; , då skall kyrkoherden i den församling, der föredraget hölls, honom förekalla och till sin rätta själasörjare hänvisa, så ock den själasörjare om förloppet underrätta.
Förfare då kyrkorådet i hans socken efter hvad i Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1841 sägs.
Vederbörlig myndighets intyg om godkända theologiska insigter, ådagalagda högst ett år innan föredraget hölls, gälle i detta mål för godt och trovärdigt vittnesbörd.