Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Knös väckt motion: ”att, i likhet med hvad Kongl. Kungörelsen den 4 Maj 1827 stadgar, rörande fördelning af de kostnader, boställsinnehafvare fä vid laga skiften vidkännas, de utgifter, som för kyrkobyggnad och annan allmän byggnad drabba boställs-innohafvare och efter hemmantalet utgå, må pä 20 är fördelas med en tjugondedel för hvarje, sä att, efter denna beräkning, afträdanden eger att uppbära af^ efterträdaren ersättning för den tid, som vid den förres afträdande af bostället återstår, innan amorteringen blifvit fulländad;” och har detta förslag, vid dess föredragning inom beinälda Riks-Ständ, blifvit understödt af Herr Doktor Nordlander, Herr
Doktor Säve och Herr Biskop Bergman, af hvilka likväl de två sistnämnde yrkat den ifrågasatta fördelningen pä 30 är, i stället för 20.
Till stöd för framställningen har blifvit åberopadt, hurusom, i följd af stadgandet i 26 kap. 1 § Byggn inga-bal ken. att ”alla, som i socknen bo, skola kyrka bygga och uppehålla, och hvad dertill hörer, såsom klockstapel, kyrkomur, sockcnstufva och fattigstufva”, samt af föreskriften i samma lagrum, att byggningsvirke, körslor och annan kostnad skall utgöras efter hemmantalet, utom dagsverken, hvilka utgå elter matlagen, det inträffat, att den kostnad, som vid berörde byggnadsföretag uppstår och hvilken sällan förekommer, men, dä det sker, blir sä mycket betydligare, drabbat boställshavare så tungt, att densamma medtagit icke allenast boställenas afkastning under flere år, utan derutöfver äfven en betydlig del af innehafvarnes öfriga löneinkomster, och för en afliden pastors cfterlemnade enka och barn, hvilka egde åtnjuta nådår under den tid kyrkobyggnad i socknen pågick, haft till följd, att hardt nära hela förmånen af dessa nådår för dem gått förlorad; exempel, hvilka bestyrktes af ofliciela handlingars vittnesbörd.
Brot. 1859 & 1SG0. 7 Sami. 2 A/d. 3 Raft. 2 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och JEkon.-Utskottets Betänkande JV2 3.
Sådana förhållanden påkalla onekligen uppmärksamhet från lagstiftningens sida och kräfva åtgärder till förekommande af orättvisa.
I en boställshafvares lön ingår alltid boställets afkastning såsom en bestämdt påräknad inkomst, den Staten tillförsäkrat honom såsom vedergällning för hans arbete.
En nödvändig och förutsedd afkortning deri orsaka visserligen sådana onera och kommunal-utskylder, hvilka enligt särskilda lagar och författningar utgå och, till följd af deras beskaffenhet och ändamål, icke kunna annorledes utgå, än ifrån jorden inom kommunen.
Men att dessa skola utfalla sä ojemnt, att, under det den ena är frän sådana pålagor alldeles eller nästan helt och hållet befriad, den andre kan deraf drabbas så strängt, att det, som är ämnadt att utgöra hans uppehälle för flere år, alldeles medtages, står icke tillsammans med en god samfundsordning, ej eller med den grundsatts, att samma arbete fordrar samma lön.
Men sä länge nu gällande föreskrifter rörande skyldighet att bidraga till allmänna byggnader måste tillämpas, skall en boställshafvares rätt att komma i åtnjutande af sitt boställes afkastning blifva beroende af den tillfälliga omständigheten, huruvida något kostsammare byggnadsföretag inom socknen pågår eller redan under hans företrädares tid blifvit fullbordadt.
Det kunde härvid erinras, att förhållandet är enahanda med den privata jordegendomen; men häruti skulle man dock misstaga sig.
Den sednares värde man och man emellan betingas nemligen af förhållanden, hvilka för visso icke undgå^ inflytelse af den omständigheten, huruvida dylika betungande utgifter, som de ifrågavarande, äro i en närmare eller fjermare framtid att emotse eller icke; och den, hvilken söker förvärfva besittningen af en jordegendom, utan att förese sådant, får derföre skylla sig sjelf.
För den enskilde jordegaren, hvilken något är mäst deltaga uti de nämnda särdeles dryga kostnaderna, står det ock fritt att behålla sin jord, så länge han vill, och, genom att tillgodogöra sig dess afkastning under en längre tid, då dylika kostnadsbidrag kunna blifva obetydliga eller inga, återställa jemnvigten i det störda förhållandet mellan egendomens värde och nettobchållningen af dess afkastning; men sådant står icke i den boställs-innehafvares makt, hvilken innehaft bostället t. ex. ett enda år, under hvilket en pågående kyrkobyggnad inom socknen medtagit hela afkomsten.
Att upphäfva eller, så vidt möjligt är, mildra det orättvisa häruti, genom att på en längre tid fördela de ifrågavarande byggnadskostnaderna, hvilka derigenom äfven blifva mindre tryckande, är motionens syfte, och berörde utväg dertill synes Utskottet så mycket lämpligare, som densamma redan tillämpas i fråga om kostnader i och för laga skifte, som ett boställe måst undergå, jemlikt Kongl. Kungörelsen i detta ämne den 4 Maj 1827, § 3, samt densamma icke i ringaste mån inverkar på de eljest skattdragandes byggnadsskyldighet.
Vid jemförelsen mellan oftaberörde byggnadskostnader och sådane, som uppstå i följd af ett laga skifte, har väl blifvit påmindt, dels att de sednare blott en gäng ifrågakomma, hvilket äter icke är förhållandet med de förra, dels ock, att då boställshafvare genom laga skifte tillskyndas flere fördelar, som åtminstone i någon män lemna ersättning för de derför hafde kostnader, och hvilka, dä bostället kort efter skiftet afträdes, således komma tillträdaren till godo, någon direkt förmån deremot icke skulle tillskyndas den sistnämnde genom uppförande af t. ex. en prestgärdsbyggnad eller ett tingshus.
Men desse skäl måste, efter Utskottets förmenande, förfalla, då man besinnar, att det är framtiden, som drager fördelen såväl af laga skiftet, som af byggnaderna, och att de sistnämnde, bland hvilka de fleste äro samlingsställen för hela kommunen, icke kunna anses såsom för någon samhällsmedlem onyttige eller onödige.
I följd häraf torde det ock befinnas rättvist, att kostnaderne i båda lallen i ett lämpligt förhållande öfverflyttas pä framtiden.
Till Sammansätta Lag- samt Allm.
Besvoch Ekon.-Utskottets Betänkande M 3. 3 dessa kostnader anser Utskottet likväl icke böra, hvad icke heller motionärens förslag åsyftar, hänföras dagsverken, hvilka, enligt ofvan åberopade lagrum, skola utgöras efter matlag, enär, efter Utskottets tanke, sådana böra kunna af en boställsinnehafvare, såväl som af hvarje annan sockenbo, utan särdeles tunga bestridas, hvaremot desammas värde och antal icke sä lätt torde kunna bestämmas och styrkas; utan skulle bland berörde kostnader upptagas endast sådana prestationer och kontanta utgifter, som efter hemmantalet utgå.
I fråga äter om den tidrymd, på hvilken kostnaderne borde fördelas, har Utskottet, lika med motionären, ansett densamma kunna bestämmas till 20 år, dels emedan detta antal synes vara tillräckligt för det åsyftade ändamålet, att nemligen för en boställsinnehafvare göra bördan af den ifrågakommande dryga utgiften dräglig och åstadkomma en jemn och billig fördelning af densamma pä dem, som deraf fa draga fördel, dels ock emedan härigenom vunnes öfverensstämmelse med förenämnde. redan gällande stadganden i afseende på fördelning af kostnader i följd af laga skifte.
— Det torde härvid icke böra lemnäs oanmärkt, att nu gällande Mili— tiae-boställsordning, af den 23 Januarii 1836, i 27 § innehåller det stadgande, att, om innehafvare af Militiaboställe under sin besittningstid fått vidkännas betydligare kostnad till nybyggnad af kyrka, prestgård, större broar eller andra publika hus, må särskild godtgörelse derför med årtalsberäkning ega rum, i mån af samma kostnads belopp, efter Syne-Rätts pröfning, dock icke med mera än ett år.
Den utväg till ersättning, detta stadgande innebär, har Utskottet likväl icke funnit hvarken tillfyllestgörande, enär kostnaden för allmänna byggnader ofta kan betydligt öfverstiga den, som motsvarar ett års enskild byggnad, efter den i nämnde Boställsordning fastställda årtalsberäkning, ej heller ledande till det ofvan uppgifna ändamålet.
Å andra sidan deremot har Utskottet ansett den ifrågasatta fördelningen, i den utsträckning de tvänne ofvannämndc ledamöterne af Preste-Ständet uti deras motionen beledsagade yttranden påyrkat, eller till 30 år, åtminstone för det närvarande, icke vara behöflig.
Det förskott till ifrågavarande kostnaders bestridande, en boställshafvare får vidkännas, blir alltid lika kännbart; men om utgiften fördelas på 20 år, sä att boställshafvaren sjelf vidkännes en tjugondedel deraf för hvarje år han derefter besitter bostället, men vid afträdandet åtnjuter ersättning derför med en tjugondedel för hvarje af de år, som återstå af den bestämda amorteringstiden, synes detta slag af onera blifva måttligt, på samma gång enhet vinnes med andra i dylikt hänseende gällande bestämmelser.
På grund af hvad anfördt blifvit, får Utskottet föreslå, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse hos K.
M:t anhålla om utfärdandet af en författning, hvarigenom, med uppliäfvände af 21 § i Militice-Boställsordningen den 23 Januari 1836, stadgas, att om innehafvare af Militice-, Civilt eller Ecklesiastikt boställe under sin besittningstid fått vidkännas kostnader för nybyggnad af kyrka, andra almänna hus eller större broar, skall den del af samma kostnader, som efter hemmantalet utgöres, till godtgörande fördelas på tjugu år, med en tjugondedel på hvarje, räknadt från och med det år, då samma kostnad utgick eller började utgå; så att, om boställe blifver aftrådt inom tjugu år derefter, aftrådaren, som kostnaden förskjutit, skall ega rätt att af efterträdaren erhålla ersättning för sitt förskott, i mån af de återstående årens antal, med en tjugondedel för hvarje af de bristande tjugu åren; dock att vid skeende afoch tiUtrådes-busesyn varder från den kostnad afråknadt hvad 4 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande A/s 3. afträdare i honom åliggande skyldigheter, i afseende på boställets lagliga byggnad och häfd, kan hafva brustit, samt liqvid i desse delar emellan af- och tilllrädare upprättas och i husesyns-instrumentet intages.
Iteservationer : af Herr Grefve Taube. H. A., och Herr Staaff, hvilka förenat sig om följande yttrande:
Emot Utskottets Betänkande, i anledning af väckt förslag om fördelning på vissa år af de kostnader i och för allmänna byggnader, som från boställen böra utgå, få vi anmäla vår reservation.
Det beslut Utskottet fattat, måste, om det blir lag, lända derhän, att hvarje boställe kommer att af tillträdaren få emottagas med en mer eller mindre stor skuld, som måste af honom gäldas.
Det ligger nemligen i sakens natur, att boställs-innehafvare skall, om han vet sig till ersättning derföre ega ovilkorlig rätt, påföra bostället hvarje utgift, äfven den aldraminsta, som han i och för detsamma nödgas uti kyrkobyggnad eller andra allmänna byggnader vidkännas.
För närvarande är — oell det dessutom endast för vissa slag af boställen — medgifvet att utgifter dem boställs-innehafvare nödgas vidkännas i och för åtgärder, medverkande till boställets förbättring, må pä 20 års tid fä fördelas.
De utgifter, som utgå för fullgörande af allmän byggnads-skyldighet — om de än, derigenom att de på längre tider befria ett hemman från likartade utgifter, kunna anses, så att säga, öka hemmanets värde — må dock ingalunda antagas, såsom de der förbättrat sjelfva bostället eller ökat dess afkastning.
Stadgas emellertid en sådan tjugoårig fördelning, som blifvit ifrågasatt, nu i afseende pä de utgifter, hvilka ej kunna hänföras till dem, hvarigenom boställe blifvit förbättradt, så torde det också vara skäl att ej nämna endast de nu uti Utskottets Betänkande uppräknade fall, utan så gerna genast medgifva, att denna ersättning får beräknas för alla de extra utgifter bostäilsinnehafvaren nödgas för bostället vidkännas.
Dä nu likväl det ej kan vara annat än för tillträdaren i högsta grad betungande att, genast vid tillträdet, utgifva en kontant ersättning till afträdaren, och rf($t, dessutom skulle lända till oreda, om alla, äfven de minsta utgifter eller sådana, ^pmvutan boställs-innehafvarens verkliga betungande i förhållande till boställets \bg,sk$jTc\ijhet och afkastning, skulle få till fördelning upptagas, så våga vi tro det Jfo^afope^Srig myndighet eller, i närvarande fall, Syne-rätt, pröfvas och bestämliv, jlj#}
,,,utgifter af nu ifrågavarande beskaffenhet, afträdaren må vara be-f^i^dis^s^ioWlHf. ädaren njuta ersättning, och att först i sammanhang med sådan 'Cfölflihg.^j^ypjvad^j^prdelningen må tillämpas; och hafva vi, som alltså icke kun beslut, i stället velat föreslå. -\w sbu&vk Siw Kjk^ts Ständer ville hos Kongl.
Maj:t i underdånighet be WtA hmtec&är&^tfÄJjijändet af en författning derom, att dä boställs-afträ - Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets
Betänkande A/s 4. 5 dare styrker sig för bostället fått vidkännas betydliga extra utgifter och hvilka ej redan, enligt gällande lag, få på 20 iir fördelas, Syne-rätten må ega bestämma huruvida förberörde utgifter äro af beskaffenhet att böra emellan af- och tillträdaren, i män af besittningstiden, fördelas, samt att de utgifter, som finnas vara af sådan beskaffenhet, dä må på 20 år fördelas.
JVSf 4.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade bestämmelser i afseende pä vilkoren för Kapellförsamlings skiljande frän Moderförsamling.
I detta ämne gälla för närvarande till efterrättelse följande stadganden, nemligen dels 4:de punkten i Kongl. Resolutionen på Presterskapets besvär den 24 September 1 Till, sä lydande: ”De socknemän, som för deras beqvämlighets skull fått bygga sig kapell, böra icke desto mindre, jemte det de underhålla samma kapell, äfven svara till byggnaden till moderkyrkan, som de förr gjort, innan kapellet byggdes.
Dock när någre särskilde föreningar vid kapellens uppbyggande blifvit gjorde, förblifver det dervid”; dels 2:dra punkten i Kongl. Resolutionen pä Allmogens allmänna besvär den 17 December 1734, hvilken innehåller, att ”de af allmogen, som bo så långt ifrån sine socknekyrkor, att de på vissa tider om året ej kunna framkomma till Gudstjänsten, måge fä uppbygga sig ett sockne-kapell, att dervid underhålla en särskild predikant, utan förminskning i Presterskapets och Kyrkobetjenternes rättigheter”, samt att ”vederbörande, hvilka bekommit tillstånd att uppbygga sig kapell, strängeligen varda antydde att, vid förlust af en sådan frihet, pä intet sätt, under hvad sken och förevändning det helst vara må, sig i framtiden undandraga den hitintills vanlige kyrko- och prestegärdsbyggnaden”; varande härutinnan, genom 12 § i Kongl.
Resolutionen på Allmogens besvär den 9 December 17GG, gjord den förklaring, ”att kapellboernes skyldighet i gemen ej må sträckas längre, än till moderkyrkans underhållande, antingen igenom nybyggnad eller reparationer, i det skick och storlek den var, då kapellet efter tillstånd byggdes, och att de således böra befrias ifrån all öfrig ny tillbyggnad.”
Med förmälan, hurusom desse stadganden syntes dels obilliga, dels, i anseende till förändrade förhållanden, för vår tid olämplige, har, uti ett till Högvördiga Preste-Ständet ingifvet memorial, Herr Komministern Svartengren hemställt ”1 :o att 6 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-XJtskottets Betänkande JSZ 4. berörde stadganden matte varda till all kraft och verkan upphäfde; 2:o att kapellförsamlingar; som vunnit frihet frän kyrkobyggnad och lön till Kapellan oell Kyrkobetjening i moderförsamlingen, måtte af lagen erkännas såsom sjelfständiga socknar utan ecklesiastikt beroende af andra församlingar i något annat fall, än såsom delar af samma pastorat, och att sjelfva namnet Kapell då måtte upphöra; 3:o att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit i underdånighet begära någon lämplig författning om vilkoren för ett nytt kyrkosamhälles uppkomst och afsöndring från ett annat; och 4:o att Rikets Ständer mätte för sin del föreslå vissa hufvudgrunder för en sådan författning och ibland dessa bestämma, att det afsöndrade kyrkosarahället bör, helst genast, så att det ej må af liktidiga arbeten vid moderkyrkan öfveransträngas, men alltid efter en viss preskriptionstid, fritagas från hvarje kyrkobyggnad i moderförsamlingen och löningsskyldighet till dess kapellan och kyrkobetjening. ’5
Till stöd för desse yrkanden har motionären an dragit, att landets odling och folkökning fortginge starkast i de skogrika delarne af riket, der för icke så länge sedan knappt funnits en menniskoboning; att befolkningen derstädes, om ock den arbetsammaste, likväl vore den fattigaste, hvadan de ansträngningar, som erfordrades för att åstadkomma uppbyggandet af en egen kyrka, blefve för dylika orter, der likväl, i anseende till aflägsenheten frän moderkyrkan, ett sådant företag förr eller sednare blefve nödvändigt, jemförelsevis tyngre än annorstädes; att skyldigheten att underhålla äfven moderförsamlingens kyrka ytterligare förökade bördan, hvilken vore att anse såsom ett verkligt hinder eller ingrepp i naturens egen gång, alldeles på samma sätt som om man försökte neka barn att utgå ur föräldrahemmet för att bilda egna sjelfständiga hushåll, eller man ville lägga dessa nya hushåll under ett beständigt välde af den äldste stamfadren eller hans rättsinnehafvare; att det med full säkerhet kunde antagas, att de församlingar, från hvilka kapellsocknar afsöndrat sig, för närvarande icke äro mindre folkrika, än då de ursprungligen bildade sig till ett eget kyrkosamfund: hvadan och enär deras förfäder förmått att ät sig anskaffa kyrka, de nu lefvande borde stå ut med att densamma underhålla och ensamme aflöna den kyrkobetjening, af hvilken kapellförsamlingen hade intet gagn: samt att detta oskiljaktiga sammanhang mellan moderförsamling och kapellförsamling haft högst olyckliga frukter, i det alt detsamma varit en källa till rättegångar och tvister, som ej allenast förstört endrägten, utan äfven verkat döfvande och förlamande på kapellförsamlingens sjelfutveckling samt qväft all kommunalanda och medborgerlig förbättringslust; verkningar, dem motionären ansåg rättfärdiga yrkandet på en tidsenligare lagstiftning i förevarande ämne.
Dock vore det ej hans mening, hvarken att ribba de af ålder gällande föreningar mellan särskilda församlingar, hvilka öfverenskommit att hjelpa till med hvarandras kyrkobyggnad, ej heller att kapellförsamlingars skyldighet att löna Pastor i moderförsamlingen och bygga hans boställshus, — hvilken skyldighet, efter motionärens förmenande, vore alldeles lika, antingen kapellet utgör egen församling eller ingredierande del af en annan, — skulle upphöra.
Berörde motion, hvilken blifvit remitterad till Lag-Utskottet, har, med stöd af 43 § Riksdags-ordningen, behandlats af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som härmed får deröfver afgifva utlåtande, grundad! på samma skäl, som tillförene vunnit Rikets Ständers bifall.
En likartad motion var nemligen äfven vid sistlidne riksdag väckt, och det Sammansatta Utskottet yttrade sig då. efter åberopande af ofvanberörde författningar jemte 27 Kap. 1 § Kyrkolagen, på följande sätt:
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande A/l 5.
7 ”Af denna lagstiftning synes, att kapellförsamlingar icke äro att anse såsom sjelfständige, utan endast såsom afdelningar af moderförsamlingar, till hvilka de ock i kyrkligt afseende fortfarande räknas, så att t. ex. kapellförsamlingsboerna, der annorlunda ej kan Varda öfverenskommet, äro berättigade att äfven inrymmas i moderförsamlingens kyrka.
För kapellförsamlings berättigande att hafva egen kyrka ligger nästan alltid en Kongl. Resolution till grund, och denna Resolution, som blifvit efter vederbörandes hörande utfärdad, reglerar jemväl förhållandena mellan kapell- och moderförsamlingen eller stadfästar de dem emellan träffade föreningar.
De frågor, som kunna uppstå emellan de båda församlingarne om byggnads- och underhållsskyldighet vid moderkyrka, äro således rättstvister, hvilkas afgörande bero pä tolkning af ingångna kontrakter eller tillämpning af särskilda Kongl. Resolutioner.
Något allmänt lagbud till rättelse vid sådana tvisters slitande, eller i det syfte motionären framställt, kan, efter Utskottets åsigt, följaktligen icke lämpligen utfärdas, med mindre än att lagligen förvärfvade rättigheter eller älagde skyldigheter derigenom skulle i vissa fall komma att förnärmas.”
Utskottet delar denna åsigt och får i afseende på nu förevarande förslag i öfrigt endast erinra, att, så framt fullkomligt oberoende frän moderförsamlingen i ecklesiastikt hänseende icke kan vinnas, det mäste vara lika oegentligt som likgiltigt, att kapellförsamlingen skulle fä upphöra att bära denna benämning.
Utskottet hemställer fördenskull vördsamligen, att Herr Komminister Svartengrens ifrågavarande motion måtte af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Stockholm den 24 Januari 1860. JW 5.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Febr. 1860, kl. 1 e. ta.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphäfvandel af lide Kap.
Byggninga-Balken.
Uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnadt memorial har Riksdagsfullmägtigen Nils Magnus Pettersson frän Kalmar län, under erinran, hurusom erfarenheten visat, att humleodling numera icke är lönande,^ yrkat, att 7:de Kap.
Byggninga-balken, hvarigenom hemmansegare är vid ansvar ålagdt att hålla humlegård, mätte varda upphäfdt, så att det må vara hvars och ens egen sak, om han tor eget behof eller till afsalu vill odla humle.
Denna motion har, efter remiss, blifvit behandlad af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som härmed får deröfver afgifva det 8 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande JVS 5. utlåtande, att då ifrågavarande lagrum innefattar ett band på den fria dispositionsrätt öfver jordegendomen, som redan genom Kongl.
Förordningen den 21 Februari 1789 blifvit egaren tillerkänd, samt tillämpningen af lagrummet, jemväl i afseende på kronohemman, längesedan kommit ur bruk. vid hvilka förhållanden detsamma icke heller bör qvarstå, Utskottet anser sig hafva fullt skäl att vördsamligen tillstyrka, det Rikets Ständer för sin del måtte besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom förklaras, att 7:de Kap. Byggningabalken upphört att vara gällande.
Stockholm den 27 Januari 1860.
STOCKHOLM, tryckt kos A. L. NORMAN, 1860.
Sammansatta l.ag- samt Allm. bcsv- och El 1 H:o C».
Arik. till Exp.-Utsk. den 20 Mars 18150, kl. 7 & m.
Betänkande, i anledning af' vackt motion, om anställande inom hvarje församling af särskild
Kassaförvaltare af kyrkans och folkskolans medel.
Herr Prosten Wåhlander har, uti ett till Högv.
Preste-Ståndet inlemnadt memorial, anmärkt, hurusom det i Kyrkolagens 24 kap. 24 §, samt Kongl.
Instruktionen den 12 April 1815 gifna stadgandet, att Pastorerna i riket skola hafva uppsigt öfver kyrkornas fasta och lösa egendom samt föra räkenskapen öfver kyrkornas inkomster och utgifter, belastade presterskapet med ett verldsligt* bestyr, hvilket, i förening med många andra dylika, gjorde det svårt för desse embetsman att, såsom sig borde, egna sig åt sin egentliga verksamhet, på samma jgång det medförde osäkerhet för vården af kyrkans medel i de församlingar. hvilkas Pastorer tilläfventyrs vore till en sådan räkenskapsföring och kassaförvaltning alldeles oskicklige eller ock, såsom vid hvarje ombyte af Pastor eller dess vikarie inträffade, obekante med de personers vederhäftighet, åt hvilka de ifrågavarande medlen blifvit utlånade.
Om än skyldigheten att hafva uppsigt öfver kyrkornas egendom fortfarande syntes böra tillhöra Kyrkoherdarne såsom kyrkans målsmän och såsom de der kunde anses hafva mesta intresset för kyrkans bästa, vore det likväl, på grund af det anlörtla, skäl att på annan person öfverflytta sjelfva räkenskapsföringen, en åtgärd, som redan skulle vara vidtagen i städerna, der särskilda kyrko-kassörer funnes antagna, och sorn äfven i landsbygden icke borde möta svårighet, enär numera någon förlägenhet om bih. lill li.
St. brot. 18S9 Sj -1860. 7 Sami. 2 Afd. 4 Haft. 1 2 Sammansatta Lag- samt Allm. liesv.- och Ekon.-Ulshls Betänkande N:o 0. erhållande inom hvarje socken af en till berörde befattning lämplig person icke torde uppstå, helst skrifkunnige personer finnas öfverallt.
På samma gång Kyrkoherdarne härigenom befriades från ett för dem lika tungt ansvar som fremmande bestyr, vunnes ock den fördelen, att församlingen till förvaltande af kyrkans ofta ganska betydliga medel egde en lämplig person, till hvilken hon hade förtroende, och hvars ekonomiska ställning lemnade bättre säkerhet för desse medel, än den, som funnes hos en oftast obemedlad pastors-vikarie.