Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
BondeStåndet dervid gjorde anmärkningar; hvarefter och då 1:0 Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer, af den 26 Maji 1812, innefattande äskade förändringar af Tryckfrikets-Lagen i afseende på rättigheten att utgifva Dagblad ocb Periodiska Skrifter samt sättet att ställa en författare till ansvar, af Utskottets Ledamöter i Stånden förut vore afhörd ock för väl känd att nu behöfva i minnet återkallas, Herr Grefven ock Ordföranden uppläste: 2:o Utdrag af Höglofl.
Ridderskapet ock Adelns Protocoll för den 1 Junii 1812, innehållande Ridderskapet ock Adelns beslut att till Constitutions-Utskottet återförvisa dess Betänkande rörande Tryckfrihets-Förordningen jemte de dervid förefallne anmärkningar, för att i sammanhang med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition behandlas; Memorialer, innefattande anmärkningar vid Constitutions-Utskottets Betänkande öfver Förordningen om Bilaga C till Mern.
N:o 3. 295 Tryckfrihet, ock förslag till förbättringar af samma Lag, föredragne kos Ridderskapet ock Adelil af 3:o Herr Heijkenskjöld, Ludvig
Detlof: Välborne Herr Landt-Marskalk!
Ridderskap ock
Då kos Höglofl.
Ridderskapet ock Adeln till öfverläggniugsämne förekommit Constitutions-Utskottets vid sistlidne
Riksdag afgifne förslag till ändringar ock tilläggningar i Tryckfrihets-Förordningen, skulle jag anse det stridande emot en Riksdagsmans pligt att städse följa sin egen öfvertygelse, om jag inom mig sjelf vore af olika tanka med Utskottet och ej fritt ock oförstäldt yttrade min mening.
Jag kar i synnerhet fästat min uppmärksamhet vid det af Utskottet föreslagne tillägg i nämnde förordning vid 4 § 2 Momentet efter orden: till ovägerlig efterlefnad föreskrifvet, så lydande: att af Dagblad ock Veckoblad trenne timmar innan de till försäljning eller kringspridande på hvad annat sätt som hälst utgifvas, i Stockholm till Hof-Canzleren ock i hvarje annan ort till kans förordnade ombud, alltid ett exemplar bör öfverlemnas m. m., ock vid den föreslagne nya redactionen af samma §:s 3 Morn., hvilket Moment Utskottet tillstyrkt böra innehålla följande: anser Hof-Canzleren eller dess ombud något Dagblad eller Veckoblad innebära tydlig förbrytelse emot 9 och 10 Mom. af 3 § i denna Lag, äge lian eller ombudet att hela den gjorde upplagan af sådan skrift genast före dess utgifvande med qvarstad belägga låta.
Efter min tanka vore ett sådant stadgande dels stridande emot den förklaring öfver Tryckfrihet 86 § Regerings-Formen afgifver: att dermed förstås hvarje Svensk mans rättighet att, utan några af den offentliga magien i förväg lagde hinder, utgifva skrifter, dels i sin mån ledande till att återföra det tvång och de binder för skrifters allmängörande, hvilka Svenska folket, då det vid 1803 ock 1810 årens Riksdag å nyo inträdt i full utöfning af sina rättigheter, med rätta afskaffade.
Utskottet anser väl Hof-Canzleren eller dess ombud böra äga rättighet att med qvarstad innan utgifvandet låta belägga Dagblad och Veckoskrifter, i den händelse en sådan skrifts innehåll vore stridande emot 9 eller 10 Mom. af 3 § i Tryckfrihets-Förordningen, på den grund att, om genom 296 Riksdagen 1812. en sådan skrifts kungörande missämja skulle med en främmande Magt uppkomma, drabbade följderna deraf hela samhället.
Men, om ett Dagblad af sådant straffbart innehåll utkommer, hvad annan upprättelse kau en främmande
Regering fordra och samhället gifva än den brottslige utgifvarens bestraffning
Har ej samhället, just derigenom att det stiftat Lagar, som straffa sådana förbrytelser, på förhand förklarat, att det anser utgifvandet af en skrift, som förolämpar andra Magter såsom ett brott emot samhället sjelf?
Och ger ej staten, då den straffar författaren, offentligt till känna, att den ogillar skriftens innehåll, och vill med samma främmande Magt fortfara i ett fredligt och vänskapligt förhållande?
Skulle en främmande Regering detta oaktadt vilja binda ansvarsskyldigheten vid samhället sjelf, kan man vara öfvertygad, att sådant blott är en pretext för att bemantla fiendtliga tänkesätt, härrörande från andra orsaker.
Genom Riksens Ständers vid sistlidne Riksdag afgifne förklaring öfver 6 Cap. 5 § Missgerningsbalken kan en författare, som i förenämnde afseende brutit emot Tryckfrihetslagen, ej vidare undgå tillbörligt ansvar, och om i enlighet med hvad Utskottet för öfrigt föreslagit sådana ändringar i vissa Tryckfrihetslagens stadganden göras, hvarigenom svårigheten att vid rättegången finna en svarande part, som till straff kan bindas, blifver undanröjd, och den ilskna smädaren ej vidare får tillfälle att dölja sig under anonymen, anser jag vådan af en oinskränkt Tryckfrihet fullkomligen afvänd, utan att man genom censuren öfver skrifters utgifvande förnärmat medborgares i samhälls-contractet heligt förvarade rättigheter.
Lagstiftare hafva ty värr ofta gått från den ena ytterligheten till den andra och till förekommande at frihetens möjliga missbruk stiftat Lagar, som åstadkommit ett större ondt än sjelfva dess missbruk, derigenom att de qväft frihetsandan.
Svenska folkets lagstiftare, då de i Regerings-Formen stadgat, att en Proposition till ändring i Grundlagarne ej vid samma Riksdag får väckas och afgöras, synas hafva velat förekomma en sådan ytterlighet i beslut och förmana Nationen att varsamt vidröra grundvalen för ett fritt samhälles bestånd.
Bilaga C till Mern. N:o 3. 297 4:o Herr Spaldencreutz, A. J.:
Välborne Herr Landt-Marskalk!
Högloft Ridderskap och Adel!
Vid Constitutions-Utskottets sedan sista Riksdag kvilande förslag till förändringar i Tryckfrihetsgruudlagen får jag härmedelst göra följande anmärkningar:
De missbruk, hvaröfver Constitutions-Utskottet i ingressen klagar, synas mig vara af en så obetydlig beskaffenhet, att de alldeles icke böra åstadkomma någon den minsta inskränkning i Tryckfrihetens utöfning.
Nationen, som så länge varit underkastad tryckvånget, skulle naturligtvis i början, ovan vid denna frihet, med allt för mycken liflighet omfatta de oväntade och ofta allt för mycket vågade uttryck af så väl glädjen som missnöjet, hvilka från alla sidor bestormade densamma.
Ovanan för författare att fritt och trygt säga sina tankar skulle i början förleda dem att säga mera än de borde, och att säga det oförsigtigt och sårande.
Ovanan för en del af Nationen att se sina handlingar offentligen tadlade skulle naturligtvis väcka dess missnöje och förleda den att tillskrifva den återskänkta friheten, hvad som var det fordna tvångets skuld.
Med hvarje år skall denna ovana hos alla småningom försvinna och har redan undergått den märkliga förändringen^ att man sällan längre än för dagen ihågkommer, hvad ett dagblad innehåller, i synnerhet de ämnen, som tadlas och endast angå personer.
Den ädle, den redlige medborgaren skall aldrig harmas att se sina gerningar misskända och tadlade, emedan det inre medvetandet och framtidens dom alltid skola rättfärdiga honom.
Den oredlige deremot skall alltid hata att se sina gerningar så väl berömda som tadlade.
Det förra är en satir och det sednare en sanning — begge lika obehagliga.
Såsom anmärkningar emot Constitutions-Utskottets förslag torde jag vidare få anföra: 1 §•
Tilläggningen i 2 Mom. 2 puncten af Tryckfrihetslagen synes böra alldeles försvinna, af de skäl, som i mina anmärkningar vid 4 § åberopas.
Förändringen af 4 Momentet är deremot mera ett berigtigande af meningen än en ny tillsats, utom hvad 298 Riksdagen 1812. sorn föreslås i afseende på oanmäidta Tryckerier, ock hvilket bör antagas.
I 5 Momentet böra orden »Svenske och inom Sverige boende» förändras till:
Svenske medborgare, sorn bo och vistas inom Sverige, samt tillägget »eller ock författaren ej kunde till svaromål inför domstol inställas» alldeles försvinna, emedan författarens sjukdom eller aflägsna hemvist genom denna mening kunde förorsaka, att de oskyldiga underskrifvarena lagfördes och faldes, hvilket i brottmål aldrig måtte kunna tillåtas af någon lag i ett väl inrättadt samhälle.
Constitutions-Utskottets nya redactioner och tilläggningar af 6, 7, 8, 9, 10 och 11 Momenterna anser jag deremot för helt och hållet antagliga. 2 och 3 §§.
Utskottets alla föreslagna ändringar eller tillägguingar i dessa §§:s Momenter synas alla böra gillas, utom ordet »Nämnden» i slutmeningen af 3 §, hvilket bör alldeles utgå af den orsak, som i min anmärkning vid 5 § upptages. 4 §•
Constitutions-Utskottets föreslagna förändring af denna §:s andra Moment och hvilken angår dagblad och veckoblad, anser jag, enligt med mina i början af detta memorial yttrade reflexioner, nu för tiden och ännu mera framdeles helt och hållet öfverflödig.
Alla skrifter, vare sig dagblad eller stora volumer, böra äga lika rätt under lagen.
Ar ett dagblad lättare att kringsprida, så är också dess innehåll flygtigare och ofullständigare.
Ju mera man blir van vid dess varierande innehåll, ju mindre bryr man sig derom.
Flygskrifter stadga aldrig någon säker tanka, som småningom under en beräknande öfverläggning öfvergår till handling, en handling, alltid, just genom denna sin öfverlagda uppkomst, farlig för motparten.
Sådant åstadkomma likväl böcker.
Vore det ej således skäl att strängare behandla dessa än daglilad, som äro så väl i sin grund som till sina följder endast små luftsken?
— Men hvad blefve det då af Tryckfriheten?
Sedan jag således ur dessa skäl helt och hållet ogillar Utskottets förändring af 2 Momentet, får jag äfven Bilaga C till Mern.
299 förklara min förundran öfver den stora plikt, från 100 till 500 R:dr efter domarens pröfning, som
Utskottet föreslagit för boktryckare eller utgifvare, sorn uraktlåta att till Hof-Canzleren eller dess ombud inom 3:ne timmar före dagbladets utgifvande deraf framlemna ett exemplar.
Ehuru detta allt bör helt och hållit försvinna, måste jag likväl anmärka, att 100 R:dr tyckas mig ha varit nog, och det utan domarens pröfning.
Erfarenheten borde hafva lärt oss att i afseende på våra lagars explicerande, så litet möjligt är, lemna fritt spelrum åt den fria pröfningen.
Utskottets förslag om förändring af 3 Momentet kan anses såsom antaglig, endast dagblad och veckoskrifter, enligt förut anförda skäl, ej särskildt omnämnas.
Hvarje medborgare i en stat bör för sin personlighet äga lika rättigheter och lika skyldigheter.
Brottet bör bestraffas lika hos den höge och läge, hos den rike och fattige, hos den stora boken och det lilla dagbladet.
För öfrigt tror jag mig ej ha skäl att anmärka något emot
Utskottets föreslagna förändringar i 4 §:ns öfriga Momenter. 5 §•
Emot den af Utskottet föreslagna Jury eller Nämnd torde jag äfven få göra följande korta anmärkning.
Våra undervisningsverk befinna sig ännu på en ganska ofullkomlig fot och fordra en snar förbättring; vår representation är af alla medborgare erkänd såsom ofullkomlig; flere privilegier och skråförfattningar hindra det allmänna ömsesidiga förtroendet.
Under en sådan samhällets ställning fruktar jag, att en så beskaffad Nämnd, som den af Utskottet föreslagna, hvarken skall vinna det förtroende eller det anseende, som oundvikligen fordras för dess verksamhet och nytta.
Jag vill ej trötta Högloft.
Ridderskapet och Adeln med en närmare detail af denna min tanka, emedan beviset om Nämndens inrättande ligger i hvad jag redan yttrat, och hvilket säkert erkännes af hvarje upplyst och redlig medborgare.
Till följe häraf föreslår jag tills vidare bibehållandet af det gamla rättegångssättet i tryckfrihetsmål, under hjertlig önskan, att de hinder, sorn nu ligga i vägen för den af Utskottet föreslagna Nämnden, snart må kunna afhjelpas. 300 Riksdagen 1812.
Slutligen får jag bos Högloti.
Ridderskapet och Adeln föreslå den förändringen i Tryckfrihetslagen, att namnsedeln alltid finge af domstolen öppnas, så snart ett instämdt eller anmäldt mål funnes vara af den minsta brottsliga beskaffenhet.
Jag hyser den öfvertygelsen, att alltid den rätta parten bör uppträda i ett väl organiseradt samhälle.
Men som denna fråga först nu af mig under denna Riksdagen är väckt, anser jag den ej kunna afgöras förr än den nästa, hvilket öfverlemnas till Högloll.
Ridderskapet och Adelns bepröfvande.
Jag har sökt kortheten, så mycket möjligt varit, och derigenom i flera ämnen utvecklat mina tankar ofullkomligt, kanske ock af ovana att tala från detta rum.
Mitt rena medborgliga nit hoppas och önskar jag aldrig skall misskännas.
Att mitt memorial måtte få åtfölja återremissen till Constitutions-Utskottet och jag dessutom erhålla rättighet att communicera det med de andra Stånden, derom får jag ödmjukt anhålla. 5:o Herr Grefve Löwenhjelm, Gustaf:
Det är om Tryckfriheten jag går att tala, M. H. — om Tryckfriheten, detta upplysningens tacksamma foster, som så mägtigt och välgörande på upplysningen återverkar, — om Tryckfriheten, denna för Nationens moraliska och politiska väl så dyrbara rättighet.
Yi äga den, M. H., och ju högre vi förstå att den värdera, ju angelägnare måste oss vara att hägna denna dyrbara egendom, ju vigtigare att försäkra oss och efterkommande dess oqvalde besittning.
Hvarje samhällslefnadens institution bär inom sig sjelf grunden till sitt bestånd eller fröet till sin upplösning.
Detta sednare finnes allestädes der de äro kränkte, dessa allmänna, eviga grundsatser af rättvisa, hvars sanning och oföränderlighet af den obildades naturliga känsla och af tänkarens djupsinniga forskningar lika bestyrkas.
Tankans fria yttrande är menniskans rätt, — men liksom alla dess rättigheter har äfven denna en gräns.
Den utstakas af den grundsats uppå hvilken allt begrepp om samhällslefnad och medborgerlig frihet hvilar, den att friheten till hvad handling som hälst äga vi blott under det förutsatta vilkor, att den ej kränker andras rätt.
Är denna grundsats i vår Tryckfrihetslag iakttagen?
N:o 3. 301 Det är derom jag går att inför Ståndet framställa mina tankar.
Jag förbigår således hvad emot sjelfva redactionen af deniia lag blifvit anmärkt — ej af okunnighet om den viisenteliga skada, oordning i den mekaniska uppställningen af sådane vigtiga handlingar kan åstadkomma, utan af öfvertygelse, att intet behöfver tilläggas vid det, som i detta ämne så ljust och så redigt blifvit anmärkt.
Af samma skäl förbigår jag äfven den i Juridikens annaler ohörda och oförgäteliga rättegångsordning, sorn i de fall, der brottet med böter umgällas skall, betager domaren all möjlighet att erfara, hvem som skall böta.
Jag går längre och påstår, att, om än ofvannämnde brister skulle afhjelpas, är ändå hvarken allmän eller enskild rätt i denna lag skyddad emot missbruket af den frihet, den lemnar.
Allmän rätt kräfver, och helig är denna fordran, att Religion, Seder och Regering bibehållas vid den vyrdning, som utgör styrkan af samhällsbandet och af intet annat, aldraminst af fcenetiska vildhjernors foster, kan ersättas.
Väl lemnar Tryckfrihetslagen i domarens händer den, som klart hädar Gud, eller den, Hans heliga väsende, ett lif efter detta och vår läras sanning Mart förnekar.
Men, M. H., hvem vet ej, att det icke är Idart, som desse sällhetsmördande satser nånsin framställas?
Skulle ibland
Nationens nu församlade ombud någre finnas, nog lycklige att genom omsorger af mera omedelbar nytta ha varit hindrade från forskningar i menniskosnillets vidunderliga öden under det förflutna århundradet, så låtom oss vara en helig pligt att upplysa dem, det religionens fräckaste bespottare aldrig vågat klart förneka dess sanningar; att äfven de tvänne secter, som hvar på sitt håll, efter en systematiskt uppgjord och noga följd plan, bekrigat sine fäders tro, aldrig klart, utan ömsom under larfvén af en opartisk forskningslystnad, ömsom under den af en skämtande yra, påarbetat och utfört sitt verk, och, M. H., när vi upplyst dem om arbetssättet, lät då tideböckerna vittna om dess verkningar och om den lycksalighet dessa reformatorer öfver sitt slägte nedkallat.
Jag läser längre i Tryckfrihetslagen och finner, att klart uttryckt gäckeri af den allmänna Gudstjensten, Guds ord och Sacramenten umgälles med skriftens confiscation och ett hundrade Riksdalers böter.
Gäckeri med 302 Riksdagen 1812. dessa heliga ting, n. b. då det är Idart uttryckt, är således förbjudet, men, M. H., hvad föreställning gören
I Eder väl om återstoden af vår lära, då derifrån abstraberas Guds ord, hvilket uttryck ej innefattar mindre än bela uppenbarelsen, och Sacramenterne, som i begreppet äro oskiljaktige ifrån Dogmerne och Mysterierne?
Är det ej sjelfva vår lära, man således för ett hundrade Riksdaler Banco får Mart gäcka?
Är väl denna plikt ett straff, svarande emot brottets förstörande följder?
Med uttryckligt frikännande för lagstiftarens afsigter, förklarar jag, att den skilnad i bestraffning, dessa tvänne momenter af lagen förete, i mitt sinne alstrar begreppet om ett Theismen lemnadt och Christna läran fråntaget beskydd, och vågar till och med påstå, att hos hvar och en, som icke äger samma grunder som vi till den öfvertygelse, att sådan har icke lagstiftarnes åsyftning varit, skall detta lagens rum alstra samma begrepp.
Erfarenheten, sade jag nyss, lärer oss, att sådant gäckeri aldrig klart uttryckes och ändå gör sin verkan; jag tillägger, att samma erfarenhet äfven lär oss, att denna verkan aldrig genom Mara uttryck, utan endast genom skämt eller framkastade tvifvelsmål kan åstadkommas.
Är detta sant, borde eftertankan lära oss, att då förbrytaren, till en lömskare anfallsmethod, har det dubbla skälet af ändamålets säkrare vinnande och af den strafflöshet, han i lagens tydeliga uttryck finner, skall han välja detta än straffvärdare men af lagen ostraffade verkningssätt.
Jag anser således, att ordet klart i dessa 3 momenter betager lagens disposition hela sin kraft.
Med klart uttryck förstå vi utan tvifvel det, som af hvar man genast, och på enahanda sätt, begripes.
Om icke klart vore här en fullständig grammaticalisk motsats och betecknade det, som slätt ingen kan förstå, vore allt väl och lagens uttryck till det minsta oskadeligt, ty då vore strafflösheten den obegripeliga hädelsen ensam förbehållen.
Men nu kan ett uttryck utan att vara klart likväl af någre, till och med af månge, fullkomligen förstås.
Således, då lagen endast till klart uttryckte hädelser utsträcker ansvaret, och deraf, efter all känd juridisk logica, klarligen följer, att hädelser, som icke äro klart uttryckte, äro tillåtne, lemnäs ju fältet fritt åt den farligaste af all hädelse, den som lindrar det motbjutande i dess första intryck på den oförderfvade läsaren, den som Bilaga C till Mera.
303 retar nyfikenheten och smickrar deras egenkärlek, som förmå uppfatta ordet och sedan gerna åtaga sig omsorgen att för mindre begriplige privatissime deröfver läsa.
Sådan har ingen lagstiftnings afsigt nånsin kunnat vara, och må jag icke här beskyllas för advocatyr: må den, rättare sagdt, mig här tillåtas.
Då lag pröfvas, måste pröfvaren tänka sig in i advocatens hjerna; och jag har här intet annat anfört, än hvad jag som svarandens advocat, i ett af de ifrågavarande mål, skulle anse mig skyldig min client att begagna.
Skulle åter framsmygas den mening (ty rakt ut lärer väl ett sådant inkast ännu ej kunna framkomma), att en sålunda obestämd granskningsfrihet är ett vilkor för menniskoförnuftets oinskränktaste odling, vill jag, utan att inlåta mig i ett här allt för vidlöftigt svaromål, blott deremot ställa en enkel fråga:
Till hvad grad är det lofligt att uppoffra samtidas väl för efterkommandes osäkra gagn, ett gagn, om hvilket hoppet hvilar på så usla grunder som våra speculativa theorier?
Vilja vi blott i borgerligt hänseende betrakta denna fråga och pröfva theoriers pålitlighet, så låtom oss inhämta resultatet af det i Europa under våra ögon så nyligen af 20 millioner menniskor med så gränslöse uppoffringar verkstälde försök och ibland desse theoriernes offer underrätta oss om, när de återkomma till sans, de utom Christna läran förmådde återfinna en grund för sedligheten och för allmänna uppfostran.
Utaf det vördnadsvärda Lärare-Ståndet, i fall Ilöglofl.
Adeln anser mina tankar böra till våra Med-Ständer communiceras, hoppas jag, i synnerhet för de meningar jag hittills yttrat, beskydd, om do äro sanning, upplysning, om jag irrat.
Jag fortfar i lagens text och finner att för 100 R:dr Banco smädas Kongl. Personer, med undantag af de Regerande och af Thronföljaren; att för 33 och 16 å 100 R:dr samma mynt utspridas lögnaktige uppgifter och vrängda framställningar till allmänhetens förvillande och förledande; att för 50 till 100 R:dr, äfven Banco, vanhelgas sederna genom offenteliga läror till last och för 33 R:dr 16 Sk. genom otuktiga uttryck och grofheter.
Om böters lämplighet till brottmål i allmänhet har jag länge haft en afgjord tanka, men ehvad skäl för bibehållande af peuningestraff i vår Straffbalk må framställas, anser jag 304 Riksdagen 1812. mig ändå befogad till det påstående, att då penningeböter, denna lemning af lagstiftningens råaste epok, mäste användas i en ny, på upplysning grundad och upplysningens vigtigaste föremål åsyftande lag, måste detta användande åtminstone modifieras efter de genom upplysningen tillkomne begrepp och de månge för väre förfäder okände åsigter den alstrat.
Skall en andryg eller penningestursk narr, som af en Konglig Person tror sig förnärmad, för 100 R:dr Banco äga att smäda den?
Skall en utländsk eller inländsk agent för en dylik eller mindre summa äga att förvilla eller förleda allmänheten?
Skall ett sådant nationalbrott som sedernes fräcka eller lättsinniga vanhelgd genom offenteliga läror och uttryck försonas med värdet af en rock?
Men, säger man, upplagan skall ju confisqueras; detta ökar författarens eller förläggarens lidande och förekommer skriftens skadeliga verkan.
Visserligen är det rätt ömt, att ett i så god afsigt ingått förlag går förloradt, men hvad vinnes dermed?
Skall förbrytaren i de två fall, jag först nämnt, väl nånsin sakna tillgång att lägga 50 Kalr till plikten och då gratis och utan ansvar enligt 4 § 2 Mom. låta utdela hela upplagan?
Huru förekommes då allmänhetens förvillande, eller tror man, att en af utrikes eller inrikes fiender besoldad agent skall till ett sådant ändamål sakna 150 R:dr och tryckningsförlaget?
Ha vi ej dessutom i dagblad sett uppgifvas den oskyldiga utvägen att genom subscription hålla författare och förläggare skadeslöse?
Äro åter alla försök till allmänhetens förvillande utan all betydenhet, som också i dagblad blifvit påstådt, välan! låtom oss då tillträda vår medfödda rätt att gratis förvilla henne och borttagom en lagparagraf, som är illiberal, om det yrke den förbjuder är oskyldigt, och i alla fall är onödig, då den i motsatt fall ej kan uppfylla ändamålet.
Jag har nu anmärkt de delar af allmän rätt, dem jag icke anser vara så skyddade af Tryckfrihetslagen, som de efter mitt begrep om Lag borde vara,' och nalkas nu granskningen af det beskydd den lemnar enskilt rätt.
Ehuru beskyddad man nu mera är till namn och rykte, gifves väl näppeligen någon afhandling i detta ämne, som icke öfverflödigt upprepar, att skydd till namn och rykte är lika dyrbart med skydd till person och egendom och jemte detta utgör grunden till samhällscontractet.
Detta är så visst, att äfven bland dem som uppå Bilaga C till Mern.
305 goda grunder icke värdera sitt rykte så högt, gifves ingen fräck nog att det tillstå.
Nu anfalles en medborgare af en smädelig skrift — lycklig om han till namn och person tydeligen utmärkes och om beskyllningen är bestämd — än lyckligare i den nion beskyllningen är svår och, i fall den vore styrkt, kau ställa honom under lagens åtal.
I första fallet måste domaren åtminstone upptaga målet och i de sednare lemna lagarne den upprättelse, som uppå hvarje annan under lagen hörande beskyllning följer.
Visst är den anfallne ändå lidande, men det alltid obehagliga af en slik rättegång är som ett oundvikeligt ondt att anse, och han får vara nöjd, då han njuter det försvar menskliga inrättningar förmå gifva.
Men nu anagrammatiseras hans namn eller utmärkes han till utseende, stånd, lefnadslopp och öfrige förhållanden så, att ingen kan sig misstaga, och så, att personen är klarligen utpekad.
Hvar är då den lag, som skyddar honom?
Den vi lia säger, att i fall, som tvetydiga synas, skall domaren häldre fria än fälla, men denna ädla grundsats är ju i hvarje af våra öfriga lagar tacite förutsatt; då den här uttryckeligen föreskrifves, synes lagens anda vara, att domaren i tryckfrihetsmål är särdeles förbunden till den anklagades skydd.