Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samlar modern alla roliga anmärkningar från barnets sida, hvilka tyda på individuel uppfattning, böjelse för företrädesvis intresserande lekar och sysselsätt- ningar, bevis på hjältemod eller hjärtats sinne- lag, så skaffar hon sig en den värdefullaste bok i sitt enskilda bibliotek.
Dagboken bör med rätta åtföljas af ett foto- grafialbum, pä hvars första blad barnets mor- och farföräldrars samt föräldrarne3 porträtt fått sin plats, hvarigenom man lättare kan afgöra och jämföra likheten med någondera.
Dessa blad upptaga vidare år för år en ny fotografi af barnet själft.
Den första bilden må tagas, så snart sådant sig göra låter, innan dragen gifva vika för andra.
Detta porträttgalleri är ytterst intressant, emedan det tydligt utvisar barnets intellektuella framsteg i hållning och ansiktsuttryck och bättre än något annat fast- håller den, ack, allt för hastigt flyende barn- domen, för att ej tala om den minnesskatt i en sådan samling en moder eger, som träffas af det hårda slaget att mista sin älskling i blomman eller knoppen af dess lefnad.
- Se Ny literär pristäfling.
Det i flere hänseenden goda resultat, som det förflutna årets större pristäfling i Idun medförde, har manat oss att äfven i år in- bjuda ärade författarinnor och författare till en dylik literär täfling.
I h o p p om att med dessa täflingar kunna gagna ej blott på det literära området, utan ock i det praktiska lifvet ha vi denna gång i flere afseenden vidgat gränserna för täflingen .. D å som naturligt är i en tidning af Iduns omfång de arbeten, som där införas, måste till utrymmet starkt begränsas, är det så g o d t som omöjligt att där intaga längre noveller och, ännu mindre, längre uppsat- ser för det praktiska lifvet.
A n - gående prisen och prisämnena hafva vi b e - stämt följande: 1) För den bästa novell eller roman om minst femton oktavark vanligt romau- format betala vi ett t u s e n (1,000) kronor.
2) För den bästa novell om ungefär Idunspalter erhålles ett pris af fyrtio f e m Ii u n d r a (5 0 0) k r o n o r.
3) För den bästa utredning af frågan: • » Huru skall kvinnan bäst kunna bi- draga till höjande af familjens ekono- mi? » — omfång: 20 ä 25 Idunspal- ter — betalas t r e h u n d r a (SOO) k r o n o r.
•4) För den bästa uppsats om 3 ä 5 spal- ters utrymme i något ämne rörande kvinnan eller hemmet erMUes ett pris af ett h u n d r a (lOO) k r o n o r, och slutligen bestämmes 5) för den bästa skiss eller berättelse 3 å 5 spalter likaledes ett pris af ett h u n d r a (lOO) k r o n o r.
Täflingstiden utgår för de trenne första afdelningarna den 1 nästkommande augusti och för de båda sista den 1 instundande juni.
Att hvad som inlemnas till täflingen skall vara svenskt original och ej förut publi- ceradt faller af sig själft.
Manuskriptet bör, åtminstone till de två sista afdelnin- garna, vara skrifvet på endast en sida af papperet.
Till prisdomare komma liksom förra gån- gen att utom redaktionen utses kända och erfarna män och kvinnor med härför erfor- derliga kvalifikationer.
Deras namn komma längre fram att meddelas.
I f o r n a dagar.
Kloekarfar, han skall nu allting bestyra.
en typ, som gaf anledning till de be- kanta kupletter, hvarur ofvanstående är hemtadt, har antagligen längesedan försvunnit ur verkligheten.
Kloekaren, äfven på landet, är nu ofta en ganska bildad och vettig person, som rätt väl kan försvara, om han någon gång skulle komma fram med: » vi presterskap ».
Klockaren är oftast också organist, har » gått på akademien » och mån- gen gång tagit direktörsexamen.
Kloekaren- organisten kan numera också måhända vara en liten fin fröken med smakfull vinterbarett på den krusade luggen och vackra betyg från » akademien » i bröstfickan på sin korta kappa af prima doffel.
Men fordom var det annorlunda.
Orgel fanns endast undantagsvis i landskyrkor, i större, eller förmögnare församlingar.
I sa- cellani- eller kapellförsamlingar kom orgel aldrig i fråga, och de nu i mindre kyrkor och kapell, skolsalar o. d. brukliga små or- gelharmonier — på dem hade ingen ens tänkt.
Kyrkan i Öds församling var ganska rym- lig, med mycket höga fönster, hvilkas tämli- gen små, blyinfattade rutor ofta skakade för stormilarne från fjärden.
Till det yttre skilde sig kyrkan från andra lador förnämligast ge- nom dessa fönster samt det höga, brutna taket.
Men det inre var trefligt, ljust och vänligt i all sin enkelhet.
Öfver främre de- len af kyrkan, vid » stora ingången », var en läktare utbygd, hvilande på pelare, som, ifall de tillhörde någon » ordning », antagligen voro formade efter åtskilliga af respektive timmer- män uppgjorda arkitektoniska principer, ty den ena var icke den andra lik, om ej där- uti att de alla hade en bestämd tendens till snedhet, så att det hela för det obeväpnade ögat tedde sig tämligen vacklande.
Öfver denna läktare hängde från taket ned ett full- riggadt, tremastadt skepp i miniatyr och när- mare gafvelväggen, ända upp i taket, fast- hållet af järntrådar, ett skelett, som allmänt ansågs hafva tillhört » sjöormen ».
Tinnie, som till följd af medfödd eller ti- digt förvärfvad närsynthet, såg allting som genom » ett dunkelt glas », önskade otaliga gånger, medan hon satt i kyrkan och hörde, men icke förstod särdeles mycket af predi- kan, att hon skulle haft vingar och kunnat flyga dit upp för att närmare bese dessa här- ligheter.
Dit upp på läktaren kom hon blott en gång, men som hon då blef placerad, så att hon hade kuriositeterna bakom sig, var det icke mycket fröjd med detta.
Den läk- taren var nämligen icke » herrskapsläktaren ».
Denna senare var belägen alldeles midtemot och hade en vida ofördelaktigare plats.
Bak- om altaret, vid kyrkans andra gafvelvägg, fanns nämligen en utbyggnad för sakristian, så hög att därofvan fanns som ett loft, där några bänkar blifvit ställda.
Genom den till en liten förstuga utanför sakristian le- dande dörren kom man till en kort trappa och upp till läktaren.
Hvarför herrskapet just utkorat denna läktare åt sig, är ej godt att veta, ty man satt där alldeles bakom ryggen på presten, när han stod på predik- stolen, och midtöfver hans hufvud, när han stod för altaret.
Möjligen var det därför, att denna läktare på visst sätt liknade en griljerad loge, då den från själfva kyrkan skildes af ofantligt tjocka fyrkantiga pelare, som gingo ända upp till taket, så att man mera obemärkt kunde komma litet sent till gudstjänsten.
Men kyrkans största märkvärdighet var dock den långa, vindögde klockaren, som åt- minstone själf ansåg sig som en af socknens notabiliteter.
Väl hände det ofta, att stormen skakade fönsterrutorna, men ändå oftare inträffade det, att de skallrade vid klockarens väldiga bas- röst, när han » tog upp psalmerna », dem han vanligen sjöng på sin egen behagliga melodi, som dock stundom hade en aflägsen likhet med koralen.
Klockaren talade ofta om, huru han » ledde » sången, men icke förty fick sången då och då gå deuna ledning förutan, ty af en viss känsla för det passande för- dolde kloekarfar alltid sin väldiga snusdosa i sakristian, dit han, då hans näsa så på- fordrade, gick in för att förfriska sig med en pris eller två, då församlingen fick sjunga på egen hand.
På det man emellertid ej skulle vara i tvifvel om, hvilken viktig sak som bortkallat honom, paraderade han vid återkomsten alltid med en stor, blårutig näs- duk, som han sedan omsorgsfullt upphängde på dörren till den lilla enskilda bänk bred- vid predikstolen, där han tronade.
Stundom bröt han med tordönstämma in i sången, re- dan när han kom i » sakristi-dörren », och skrålade sedan med full hals, under det han gick in i bänken och sysslade med den of- vannämnda blårutiga.
Prestfrun, som ej kunde tåla klockaren, därför att han en och annan gång söp mera, än som var med god ordning förenligt, samt på grund af sin ålder och värdighet och öf- verlägsna musikaliska skicklighet — pastorn messade miserabelt — bemötte den saktmo- dige, anspråkslöse kapellpredikanten med en viss öfverlägsenhet, prestfrun påstod alltid, att församlingen sjöng bättre under kloeka- rens visiter i sakristian än » med hans led- ning »; därtill kom att hon en gång hade upprepat ett vanvördigt uttryck af en re- sande, ogudaktig stockholmare, som en gång sagt, att » Öds klockare sjunger ej, han bölar som en herrgårdstjur », hvilket allt å andra sidan härmade klockaren.
Följaktligen her- skade mellan dessa båda storheter ett täm- ligen spändt förhållande, som vanligen kul- minerade några dagar före jul hvarje år, då klockaren kom med en lång säck, som tycktes vara bottenlös, så mycket rymde den, för att taga upp julkost för egen räkning och dessutom de vanliga bidragen af hemstöpta talgljus till kyrkans eklärering under jul- ottan.
Till julkosten hörde alltid en viss kvantitet malt (som förvarades i särskild » maltpåse »), en näfve humla, en å två limpor, ett sikt- bröd, » salt eller torrt » fårkött, som dock kunde ersättas af annat kött, samt ett ljus.
Penningar gåfvos också efter behag, dock ej under ett visst belopp pr matlag.
Hos herr- skapen inhöstade klockaren vanligen en » tvåa banko » på hvarje ställe, och pastorn, som oaktadt sina små inkomster dock alltid var vid kassa, undandrog sig aldrig denna sin skyldighet.
Troligt är, att klockarens lön icke mycket understeg pastorns, ty kapell- predikanten hade på den tiden 300 kronor och en och en half tunna strömming i löne- förmåner!
Men det räckte rätt bra ändå, när man bara hushållade!
Då klockaren vandrade omkring med sin säck, var det alltid vanligt, att han på hvarje ställe trakterades med en sup eller kanske två, hvaraf följden naturligtvis blef, att han mo t aftonen, då han kom till prestgården, var tämligen beskänkt.
Men den vackra, modiga prestfrun bröt oförskräckt med denna sedvänja, och hos henne fick klockaren jämte medhjälpare blott hvad de med rätta hade att fordra.
Pastorns förut omtalade » tvåa banko » ursäktade väl något bränvinsbristen, men öfverskylde den icke helt och hållet.
För att hämnas bjöd klockaren pastorn snus, hvardagsvis ur en ofantlig näfverdosa, om söndagarne ur en dosa af messing med spe- gel i locket, hvilken af Tinnie ansågs som en stor märkvärdighet.
Klockaren visste myc- ket väl, att prestfrun afskydde snusandet, och att den värsta förargelse, han kunde göra henne, vore, om han kunde » lära » pastorn att snusa.
I förbigående sagdt lyckades han verkligen till sist bibringa sin presterlige för- man en ganska aktningsvärd färdighet i den saken.
Om söndagsmorgnarne kom han, klädd i en lång ljusblå » syrtut », som räckte honom till hälarne, gul väst, som räckte långt ned- om magen, och på hufvudet » skinnkaskett ».
En af de längsta karlar i församlingen, räckte han just jämnt mellan golf och tak i pastorns lilla expeditionsrum, som närmast liknade en någorlunda rymlig cigarrlåda, ställd på kant, och när han nu kom för att » taga upp psalmnummer », uppträdde han ganska im- posant.
Nominelt skulle han taga order af pastorn, men vanligen gaf han i stället order.
(Ports, och slut i nästa n:r.)
Nu ä ' vi på maskeraden — Jaså, jaså!
Här är ju hela staden — Hå hå, ha hå!
Den där gamla kupletten passar inte så illa in på lördagens konstnärskarneval i Berns sa- longer.
Ty om också icke i strängaste bok- stafsmening hela Stockholm var där, så fanns där åtminstone så mycket folk och just det folk som.
som — ja kort och godt som man menar, då man talar om hela Stockholm.
Man behöfde inte känna sig ensam, på intet vis.
Snarare fanns det nog en och annan, som gärna skulle sett, att » hela Stockholm » varit en smula mindre eller också Berns salonger en smula större.
Det är numera nästan endast damerna, som gifva dylika tillställningar sin karaktär; antalet herrmasker reduceras för hvarje år, och man skulle nog kunna med tämligen stor säkerhet räkna ut den tidpunkt, då hillebardierna äro de enda manspersoner på karnevalen, som icke presentera sig i svart frack och hvita skjort- bröst.
Det var därför en fullkomligt riktig- tanke att göra den glänsande fonddekorationens hufvudfigur till kvinna, ty prins Karneval har icke det kön, som man skulle kunna tro, om man blott dömde efter hans titel.
Prins Kar- neval är i själfva verket prinsessan Karneval: Cest la femme — oui, la femme — Qui fait le carneval!
* Vi göra en promenad rundt kring stora sa- longen för att orientera oss en smula och taga en första öfverblick öfver folkvimlet.
Här finns godt om förtjusande dräkter, men jag skulle vilja hålla ett litet vad på, att de flesta af maskerna skulle blifva oss svaret skyldiga, ifall vi frågade dem, hvad de egentligen skola före- ställa.
Dock — hvartill skulle ett dylikt exa- minerande egentligen tjäna?
Det gäller om maskeraddräkten, som man förr i världen, me- dan idealismen ännu stod i kurs, påstod om konsten: den är sitt eget ändamål.
Hvarför skulle man icke, då man komponerar sin kostym, få följa sina infall, utan att känna sig bunden af trohet mot stil och traditioner e t c?
En karneval är en tillställning, då troheten vanligen suspenderas både i det ena och det andra af- seendet.
Det är regellöshetens triumf som firas, det är friheten, den sorts frihet som har ett omisskänneligt släkttycke med själfsvåld, hvilken för spiran för aftonen, så väl när det gäller dräkter som i fråga om konversation, diet och umgänge.
Medgif i alla fall, att sådan nu karnevalen en gång ter sig, så ger den ett präktigt intryck.
Denna brokiga blandning af färgskalans alla nyanser; denna orediga symfoni af röster i alla möjliga och omöjliga klangfärger och modula- tioner; dessa besatta infall, som förkroppsligat sig i kostymer och masker af ett utseende, om hvilket ingen, möjligen med undantag af bärarinnan själf, kunnat drömma; denna rika belysning i de praktfullt ornerade salongerna och icke minst medvetandet om, att under alla dessa fantastiska masker döljer sig folk af de mest skilda samhällställningar, tycken, vanor och böjelser, folk som lemnat sin hvardags- människa hemma och stämt möte här för att få vara riktigt uppsluppna och roa sig grundligt en afton — allt detta gör hela tillställningen till någonting särdeles retande och pikant.
Etablissementets förträffliga orkester spelar upp, och de danslystne träda inom den kordong, som bildas af hillebardiererna.
Det är si nch så med utrymmet, man knuffas och knuffar igen, klingande skratt och små förtrytsamma utrop aflösa hvarandra, men förtrytelsen jagas ögonblickligen bort af skrattet: prinsessan Kar- neval tål ingen misstämning, den fläktar hon bort med sin stora, röda solfjäder.
Så småningom vänjer man sig vid virrvarret, man börjar att observera detaljerna, fästa sig vid vissa kostymer, som försvinna i vimlet, men som man känner igen, när de framdeles då och då dyka upp.
Den ståtliga dragonflickan i den vackra hvita vapenrocken och hjälmen drager alltid uppmärksamhet till sig med sin präktiga hållning, och ni kan vara öfvertygad om, att hon har repliker så träffsäkra som en karbinkula.
Förtjusande små kvinnor i Bianca- hattar är det godt om, men hon, den långa i » imperialoktavformat », synes dock hufvudet högre än allt folket.
När morgondagen kommer och allt återtager sitt vanliga utseende, har hon kanske mera tycke af en dragonlöjtnant än vår skönhet i hvita vapenrocken.
En mefisto i eldröd mask tränger sig fram till trappan, som leder upp till de götiska rummen: » Uff! » mumlar han, » den här temperaturen är högre, än jag är van vid! » En stor karamell går omkring och ser söt ut, och ett par kräftor marschera — dock icke baklänges — i spåren efter en champagnebutelj.
En gräshoppa struttar muntert omkring, men någon myra kan jag icke upptäcka.
Hvad skulle också flitens och ordentlighetens symbol göra på denna tillställning?
En pigg och resolut kolportör bjuder ut Börstidningen och pläderar för sin vara med stor munvighet och slagfärdighet.
Hon sköter den muntliga polemiken med en sådan talang, att själfve Jörgen känner sig en smula förlägen.
Uppe på gallerierna och i Götiska rummen flödar champagnen, trängseln är stor, men gläd- jen är ännu större.
Man bildar kotterier, fån- gar upp bekanta eller obekanta och dricker med dem, tror sig vara skarpsynt och känna igen maskerna, men begår förtviflade misstag och blir själf föremål för nojs och drift.
Ytter- ligare en anledning att tömma ett glas.
Man kan ju taga miste om sina vänner, men Ayalan och Pomery ' n känner man alltid igen.
Skaparen och ledaren af hela tillställningen, hr Ossian HamriD, tyckes vara allestädes när- varande; glad förbindlig och vaksam ordnar han allt och ställer allt till rätta med sin stab, marskalkarne.
Men det faller knappast någon in att förvåna sig öfver hans outsiitlig- het och förmåga att räcka till öfverallt, ty man är van vid det sedan många år tillbaka.
Vid midnatt börjar det bli lif i den min- dre salongen, och borden ockuperas af supé- rande masker, interfolierade med svarta frac- kar.
Hur äter man på karnevalerna hos Berns?
— Ja, det beror på.
Förträffligt, säga som- liga.
Så där — - la la — säga andra.
För min egen del skulle jag visserligen ha lust att säga några elakheter om en gammal höna, som gjorde ett högst misslyckadt försök att få mig att tro, att hon var en Hamburger- kyckling.
Men — de moriuis nihil nisi bene — man skall aldrig tala illa om de döda, och detta genom sina år vördnadsbjudande fjäderfä lyckades dessutom aldrig ett ögonblick dupera mig hvarken i fråga om sin ålder el- ler sin nationalitet.
Je vous connais beau masque \ Linneskåpet och d e s s vård.
Prisbelönadt svar på frågan X L V I af Frida N. lil.
om det ligger ett icke ringa kapital uti ett väl- försedt linneförråd, är det af stor vikt att praktiskt och ordentligt sköta detsamma; först i andra rummet kommer: » att ordna och montera linneskåpet ».
Om vi därför börja från början, må vi först tala om inköp af linne, tillklippning, hur man bör sy och märka m. m.
Har man tillfälle, bör man köpa hellinne till full uppsättning, men kan godt äfvenle- des begagna kyper bomullsväf till lakan och örn- gott, icke gärna till handdukar likvisst; dessa få dock aldrig smutsas så mycket som sådana af hel- linne.
Vid inköp af väfnader skall man se till att få af bästa kvalité, helst i gult stötande, ty blå- hvita väfnader kunna alltid misstänkas vara blekta i klor, hvilket visst icke skadar väfven, om det gö- res med omsorg, men i motsatt fall alldeles kan för- störa, ett tygstycke, så att det inom kort faller i trasor.
Sådant har ock händt köpare och blir ju en stor förlust.
Den gulaktiga väfven blir fullkom- ligt vacker efter några lak.
Norrköpings bomulls- väfnader äro af gammalt välkända, och köper man ett stycke kypert, dubbel bredd, får man ' / 2 dussin lakan samt 1 dito örngott; priset är 96 öre metern f. n. med 10 ° / o rabatt vid extra kontant och om helt stycke tages.
Sitt linneförråd bör man från början ordna så, att man har både gröfre och finare, olika för sär- skilda medlemmar i hushållet, särskilda lakan och örngott för gäster och framför allt tillräckligt med handdukar för köket både för tjänstfolket och di- sken.
Örngott måste finnas minst 2 st. till hvarje par lakan, synnerligast till dem, som hvardagligen begagnas — därtill komma, om man så vill, små örngott, 30 cmtr.
höga och 45 cmtr breda.
Bland allt annat, en husmoder måste se till, att det ej fattas, äro s. k. grytvantar, som flere gånger varit omnämnda uti Idun; de äro särdeles hand- duksbesparande och därför att anbefalla.
I min ego finnas 6 st., som voro bland mina lysningspre- senter och varit till större nytta, än alla både möj- liga och omöjliga » klutar », ens flickbekanta vid dy- lika tillfällen bruka komma med.
Köksorna taga nog beklagligen i allmänhet hellre till handduken, äfven om det är den sotigaste gryta, som skall af, än den för detta ändamål bestämda grytvanten; men finns den i köket, kan man ju alltid våga hop- pas, att de med tiden skola inse dess nytta, helst om man ej lemnar ut handdukar dussinvh samt ibland tillser, hur de tilltygas.
I ett hushåll på t. ex. 8 personer är det alldeles tillräckligt att lemna ut 2 st., en gröfre och en finare, hvarje onsdag och lördag, och de behöfva ej då blifva det minsta hårdt smutsade.
Dam- och lamphanddukar, såväl virkade som af tyg, räknar jag till inventarierna i linneskå- pet.
1 och för lampornas renhållning böra näml.
finnas särskilta » don », som till intet annat få an- vändas.
Nu kanske vi kunna tala litet om tillklippning och sömnad af linne.
Först och främst måste iakt- tagas att klippa samt vika alla bredare fållar full- komligt trådrakt; bäst är, för att kunna detta samt spara ögonen, att göra sig det lilla besväret att dra- ga ur en tråd, som sedan följes.
Afven iakttages att alltid klippa efter t. ex. samma handduk, om de ej äro afdelade med bårder, och är detta ett råd som vid all dylik tillklippning bör följas, ty el- * jes kan det hända, att den sista handduken, eller hvad det nu är, blir betydligt längre än den första, När balen afblåstes, vet jag icke så noga, ja, att kanske knappt två befinnas fullkomligt lika, men ett faktum var, att ännu kl. .6 dansades oaktadt vi tyckt oss vara ytterst noggranna.
Alla det efter en något reducerad orkesters toner.
dukar och bättre handdukar, servieter naturligtvis Huvudinstrumentet var trumma, tror jag, men också, böra fållas för hand och mycket tätt.
Förr i världen brukade man vika fållen tillbaka mot rät- jag skall akta mig för att säga det säkert.
sidan, föra kanten uppåt emot afvigsidan och nä- Tillställningen började få en smula anstryk- stan kasta densamma, hvilket ju tydligen är allde- ning af orgie, och man skymtar faunens bock- les obehöfligt.
Då man ej begagnar hel lakans- fot oftare, än man ser gratiens leende.
Det bredd, kastar man längderna jämt och väl tillsam- mans, syr ej tillsammans dem på maskin.
är baccbanternas timme.
Jag tror, vet ni min nådiga, att vi tänka på att dra oss hem.
Er kostym ser med förlof en smula derange- rad ut, och själf är ni bestämdt trött.
Tillå- ter ni, att jag säger till om vagnen, medan ni söker upp edert sällskap?
Om lyckan är god, kanske vi träf- fas på ännu en karneval, innan lindarne löf- vats.
Breda virkade spetsar på lakan vill jag ej rekom- mendera, såvida de ej äro ytterst ordentligt virkade, och i så fall blott på bomullslakan, hvilka kanske i mångens tycke därigenom få ett visst värde.
Där- emot är en fingersbred spets, imiterande hålsöm, med en minst 10 cmtr bred fåll utanför, ganska vackert; är man därtill svag för » grannlåt », kan mac ju an- bringa en vacker uddspets i kanten — det prakti- ska däruti lemna vi dock därhän.
Att lakan och örngott » monteras » i samma stil, är väl nästan öf- verflödigt att påpeka.
Man kan äfven sy två ra- der s. k. perlhålsöm på l / a 2 cmtrs afstånd och på mellanrummet sy ett litet mönster med linne- l a
brodérgarn, i all sin enkelhet att anbefalla.
Ut- märkt vackra äro spetsar, sydda i gobelinstygn med linnegarn på bredare eller smalare stramaljband, i hvilkas kant virkas en stolprad, men af allt är na- turligtvis varaktigast att sy något enklare eller ståt- ligare plattsömsbroderi.
Till dessa olika monteringar höra vackra, tydliga monogram, ej ihopgyttrade, så att ingen människa kan se, hvad det skall vara för » krumelurer », allt annat liknande än bokstäfver.
På örngott anbrin- gas spetsar på flere olika sätt, men det bästa och i mitt tycke trefligaste är att låta dem gå rundt om för båda sidor med dubbla fållar ytterst, som kastas ihop, samt att knyta upptill, så att knytningen vän- des åt sängstammen.
Vid broderi syr man vanli- gen blott på ena sidan, hvilket ock är klokt gjordt, emedan många af » skapelsens herrar » inbilla sig, att de ej kunna hvila sitt hufvud mot ett brode- radt örngott, och då må man ju gärna unna dem fördelen af att kunna vända på kudden, utan att mötas af samma anblick.
Värre är att råka ut för stärkta örngott — så- dant kan ock hända!
Förr i världen — ja, kanske än — brukades att kasta ihop öppningen vid pass 3 cmtr ytterst vid båda sidor, men är detta bruk mycket opraktiskt och bör såsom varande blott och bart en tom tra- dition alldeles öfvergifvas.
Alla tarfligare lakan kunna märkas med större eller mindre namn i korsstygn med rödt, men vid all märkning med kulört garn gör man klokast uti att på förhand förvissa sig om, huruvida det är äkta eller ej, åtminstone bör man iaktaga det gamla kända försiktighetsmåttet att doppa garnet i ättika, ty jag känner fall, då en hel utstyrsel efter första laket var så godt som mörkt, ja, t. o. m. värre än sä, emedan man råkat få oäkta märkgarn.
Det som stöter i tegelrödt, är misstänkt.