Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men huru otroligt det emedlertid än förefölle, att blott några få dagars ägtenskap kunde medföra -den vidsträckta erfarenhet hos qvinnan, alt henne till äfvenlyrs redan vid femton år kunde tilläggas en magt, som ej tillerkännes mannen förr, än han uppnått 21 år, vore det likväl svårare att inse hvarföre den ogifta qvinnan af Lagstiftaren hlifvit för hela lifvet beröfvad denna magt.
Erfarenheten hade dock visat, att qvinnan vore utrustad med icke mindre förmåga alt handla förnuftigt och omtänksamt än mannen; och syntes det alltså, som om hon borde ega lika rätt och lika anspråk med honom.
Då dessutom omförmälde inskränkning af qvinnans frihet verkade missgynnande på hennes ställning inom familjen, icke sällan gjorde henne till en träl för snikna och hårda anförvandter och förmyndare samt qväfde känslan af hennes eget värde, ansåge motionären, det borde, på sätt jemväl skett i förslaget till ny civillag, viss ålder bestämmas, då ogift qvinna må ega att sjelf vårda sina angelägenheter; och med förutsättning, att fyllda 25 år vore lämpligaste tidpunkten för rättighetens inträdande, har motionären, under tillkännagifvande af sitt syftemål att 14 niyndighetsförhållandena lör så väl man som qvinna Uih. filt 'It.
Vrot. 1844.
7 Samt.
I Afd. 4 Uiift. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o to. på elt till Statens, familjens och den enskildes gemensamma fördel rättvist sätt bestämda, men med öfverlemnande likväl åt Lag-Utskottet att föreslå den inskränkning, som kan anses af nöden i enkas nu egande rätt att, ehvad ålder hon innehar, vara myndig, framställt följande förslag till förändrad lydelse af 19 Cap. Ärfda Balken: 1 §.
Man vare myndig, då han fyllt 21 år: är han gift, innan han denna ålder uppnått; vare ock då myndig. 2 §.
Ogift qvinna vare myndig, då hon fyllt 25 år.
Enka vare myndig, ändå alt hon den åldern icke uppnått.
Om hustru, som från mannen lagligen skiljd hlifvil, och icke uppnått 25 år, skall gods sitt sjelf vårda; det må af Domarens pröfning bero. 3 §.
Kan den, som omyndig är, genom eget arbete sig något förvärfva, råde deröfver sjelf, då han eller hon femton år gammal är. 4 §.
Den vanvettig är, stånde alltid under förmynderskap. 5 §.
Menar fader, eller, der han död är, moder, eller der föräldrarne döde äro, närmaste fränder eller förmyndare, att omyndig ej kan, innan han eller hon här stadgad myndighetsålder uppnår, vinna nog mognad i förstånd alt sig och sin egendom sjelf råda och förestå, ege att hos Rätten det anmäla.
Pröfvar Rätten skäl vara att omyndigheten förlänga, läte det då i allmänna tidningarne tre gånger kungöras.
Ej må den anmälan nu sagd är ske tidigare, än uti sista året af omyndighelsåldern.
Vill den, hvars omyndighet förlängd blifvit, sedan han eller hon till myndiga år kommit, från förmyndarevård fri vara, söke derom Rätten. 6 §.
Finnes myndig person för uppenbart slöseri, eller annan orsak, oförmögen att sin egendom vårda; då ege Rätten, på anmälan af föräldrar eller fränder, den person under förmyndare ställa; och läte det i allmänna tidningarne tre gånger kungöras;” samt af Friherre von Döbeln, att 4 § i 19 Cap. Ärfda-Balken vore i flera hänseenden ofullständig; i anledning hvaraf motionären yrkat, alt, genom en deröfver meddelad förklaring, måtte bestämrtias: ”att ej någon må af de i samma § omnämnde orsaker eller vanvett, slöseri m. m. ställas under förmyndare-inseende, innan dessa förhållanden blifvit vid vederbörlig
Domstol styrkte, vanvett genom intyg af två läkare, deraf den ena, derest sjukdomsgraden det tilläte, finge väljas af den sjuke sjelf; att tiden för förmyndare-inseendet borde i de fall, då vanvett dertill ej Lag-Utskottets Betänkande, IV;o 10, 3 gifvil anledning, bestämmas, forsla gången till 2 år, och sedermera till 3 eller 4 år; att det af vanvett Föranledda förmynderskap målte upphöra, då två läkare, deraf förmyndaren skulle få utse den ene, derest lian önskade, intyga, att den sjuke återfått helsan; att fråga om förmyndare-inseende endast må väckas af fader, moder, barn eller syskon, så länge de äro till, men derefter af någon eller några bland fränder; att emedlertid i de fall, då vanvett ej är anledningen, påstående i omförmälde afseende ej må framställas förr, än viss tid förflutit efter, i vittnens närvaro, skedd varning, utan bevisligen inträffad förbättring; alt ålvungne kostnader, utgifter för lefnadsbehof, gjorde förluster och motgångar, äfven om årliga utgifter öfverstigit inkomsterne, ej må föranleda till någons ställande under förmyndare, dertill tvetydiga och obetydliga skäl ej eller böra verka; att den, som eger sjelfförvärfd egendom eller sådan, deröfver han eller hon har fri dispositionsrätt, eller en förmögenhet, hvaröfver icke kan förordnas, ej må stallas under förmyndare; samt slutligen, att då någon, efter eget begifvande, ställes under förmyndare-inseende, detsamma må upphöra, då myndlingen det äskar.”
I sammanhang med dessa motioner, har Utskottet förehaft ett från Ilederv.
Bonde-Slåndet ankommet utdrag af protocollet för den 14 sistlidne Augusti, deraf inhemtas, hurusom Riksdagsfullmägtigen Ola Jeppsson från Blekinge Län, såsom sin egen, upptagit Herr
Frej denfeks ofvannämnde, med öfrige Riks-Slånden communicerade, motion, under förklarande, att han så mycket heldre biträdde densamma, som han sjelf erfarit, hurusom qvinno)', hvilka egt arfsmedel, ändock lidit nöd, i följd af förmyndares mindre värdiga förhållande, i hvilket yttrande flere af Ståndet instämt.
Dessa framställningar har Ulskottet i ett sammanhang tagit i öfvervägande; och hvad först angår Herr FrejdenfeltSj, af Ola Jeppsson biträdda, motion; så får Utskottet till en början, i anledning af deruti gjorda hemställning, att Utskottet måtte göra den inskränkning, som kunde anses nödig i enkas rätt att, ehvad ålder hon innehar, vara myndig, vördsamt anföra, att, enär motionären icke uttryckligen påyrkat någon inskränkning i berörde hänseende, än mindre uppgifvit, hvilken inskränkning han önskar, Ulskottet, som dessutom anser någon förändring i Lagens stadgande 4 Lag-Utsholiets Betänkande, N:o 10. härutinnan hvarken lämplig eller af behofvet föranledd, följaktligen ej finner denna hemställning förtjena afseende.
Hvad dernäst angår det i omförmälda motion innefattade förslag till förändrad lydelse af 19 Capitlet Ärfda-Balken, hvilket till större delen öfverensslämmer med 13 Gap.
Ärfda-Balken i förslaget till ny Civillag, så är af de, genom ifrågavarande förslag, väckte frågor den om ogift qvinna» lätt att vid viss ålder ovillkorligen vara myndig, ostridigt den vigtigaste och af mest genomgripande syftning.
Det finnes väl, till stöd för en sådan qvinnans rätt, af de Gommit. terade, som utarbetat berörde förslag till Civil-lag, anfördt: att, om det ieke kunde nekas, att qvinnan genom den uppfostran, hon njuter inom en trångare huslig krets, måste längre än mannen sakna den erfarenhet, som fordras för att skota yttre angelägenheter och sjelf förestå sin egendom; följde deraf likväl icke, att denna erfarenhet alltid skulle brista henne; och att man, utan fara alt serdeles fela, kunde antaga en viss ålder, då den för sådane angelägenheter nödiga mognad hos qvinnan måste hafva infunnit sig; och man gjorde henne orätt, om man vägrade henne att, efter den liden, råda öfver sig och sitt gods; — men deremot har dock hlifvit anmärkt bland ammat, att, utan att misskänna qvinnans moraliska värde, kunde grundade tvifvelsmål ega rum, huruvida det instämde med hennes väl att befrias från det beroende, hvari hon, enligt nu gällande
Lag, befinnes, intill dess hon inträdt i äktenskap och detta blifvit upplöst; — alt om än det ej kunde nekas, att mången ogift qvinna innehade de egenskaper, som fordras för alt sjelf vårda sina angelägenheter, visade likväl dagliga erfarenheten, att större delen vore i saknad deraf; — att denna brist hade sin grund i rigtningen af hennes uppfostran, som vore lämpad efter hennes råtta bestämmelse för det husliga lil vet; samt allom Lagen uUdandroge qvinnan vid en viss ålder den omvårdnad, som hittills, mera såsom en förmon, än såsom ett tvång, varit lagd i förmyndarens hand, skulle hon, i anseende till sin medfödda godtrohet, iråka ojemförligt större olägenheler, än beroendet af förmyndare kunde medföra.
Dessa af Högste Domstolen samt Kongl. Götha Hof-Rätt och Kongl. Hof-Rätten öfver Skåne och Blekinge framställda anmärkningar öfverensstämma till alla delar med Utskottets åsigter; och då dertill kommer, att om än antages, det qvinna, derest hennes uppfostran jemväl riglades åt yttre angelägenheter, i allmänhet kunde anförtros vården af sina egna, denna från hennes verkliga bestämmelse afvikande daning sannolikt skulle Lag-Utskottets Betänkande, IV:o 10. 5 hafva ett mindre välgörande inflytande på hennes qvinliga väsende, anser Utskottet, som, ehuru exempel ej saknas på en och annan mindre samvetsgrann förmyndare, likväl funnit qvinnans rätt i allmänhet med öm rättrådighet behandlad, sig icke med sitt tillstyrkande höra understödja framställda förslaget i denna del, och såmedelst medverka till rubbning af förhållanden, som, synbarligen grundade i de naturliga anlagen, blifvit helgade af liden.
Sedan Utskottet sålunda uttalat sitt omdöme i denna hufvudsak liga fråga, öfvergår Utskoltet till de i berörde förslag innefattade serskilda bestämmelser: att man, om han är gift, innan han uppnått tjugoett år, då skall vara myndig samt att frånskiljd hustrus rätt att gods sitt, vårda, förr än hon fyllt 25 år, bör på
Domarens pröfning bero; men ej eller till dessa bestämmelser kan Utskottet lemna sitt tillstyrkande.
1 afseende på den förra förekommer att den, genom Kongl.
Förordningen den 8 December 1756, jemförd med Kongl. Förordn. den 18 Mars 1.48, ynglingar bland allmogen gifna tillåtelse att vid 18 års ålder ingå giftermål, om de innehafva stadig tjenst eller arbete och handtverk idka, blilvit, medelst Kongl.
Kungörelsen den 10 Juni 1841, upphäfven, och alt följaktligen, jemlikt 6 § 1 Caj).
Giflermåls-Balken, det numera på Konungen ankommer, huruvida de må träda i äktenskap före den i samma § bestämda ålder, då äktenskap i allmänhet byggas må.
Att för dessa serskilda fall ovillkorligen inskränka den i Lag bestämda omyndighetsåldern, anser Utskottet så mycket betänkligare, som undantagen icke alltid bero på sådana förhållanden, som böra medföra rättigheten alt, såsom myndig, sjelf vårda sina angelägenheter.
Och hvad angår sednare frågan, så finner Utskottet den förändring i nu gällande Lag, som berörde fråga afser, destomindre böra ega ruin, som förhållandena icke synas påkalla samma förändring, den der dessutom skulle strida emot de grundsatser, som i denna del af lagstiftningen gjort sig gällande.
Beträffande öfrige delar af Herr Frej derifelts framstälda förslag, så och, då det redan finnes bestämdt i 19 Caji. 1 § Ärfda-Balken, att omyndig må, sedan han fyllt 15 år, sjelf råda öfver hvad han kan sig förvärfva, och uti 4 § af samma Cap., alt den för vanvett, slöseri eller andra orsaker ej kan vårda gods sitt skall slå under förmyndare; då genom Kongl.
Förordningen den 7 Juni 1749 är vordet stadgadt, att föräldrar, närmaste Länder eller förmyndare må, i händelse de anse nödigt, begära det barn, anhörige eller de, som under deras förmynderskap stå, inäga än 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 10 längre, än Lagen ulsuUcr, l«n* omynd:ge lurk la ras, eea all en sådan ansökning bör bifallas, derest icke vigligare skal deremot äro; då Kong!.
Förordningen den 11
Maj 1774 ålägger vederbörande domare att, näi myndig person ställes under förmyndare, sådant i allmänna tidningar kungöra; då motionären, hvars förslag öfverensstämmer med berörde stadganden, således icke åsyftat någon förändring i nu gällande lag , i afseende på omlormälde förhållanden, samt då någon uttrycklig bestämmelse icke erfordras, angående omyndig förklarad persons i lag grundade rättighet att, efter befogenhet, söka befrielse från förmyndare-inseende, anser Utskottet framställda förslaget ej eller i dessa delar höra föranleda till någon åtgärd.
Utskottet sålunda anfört, får Utskottet 'våld - samt tillstyrka, det måtte Herr Frejdenfaldts af Ola Jeppsson biträdda motion lemnas utan afseende.
Hvad slutligen vidkommer den af Friherre von Döbeln påyrkade förklaring af 4 § i 19 Cap. Ärfda-Balken, så och då de i Lag i allmänhet "ifna föreskrifter angående bevisning äro tillämplige äfven för ådagalägga nde af sådana förhållanden, som gifva anledning till myndige personers ställande under förmyndare; då Lagen bör upptaga de orsaker, som medföra förlust af rättigheten att gods sitt vårda, men ej dem, som ej dertill föranleda; då, på sätt ofvan är nämndt, föräldrars, syskons och fränders rätt att väcka fråga om anhörigs försättande under förmyndare-inseende redan finnes genom lag uttryckligen medgifven och då det faller af sig sjelfl, att det förmyndare-inseende, som är föranledt af vanvett, bör upphöra, då den omyndig förklarade återfått förståndet och förmågan att sina angelägenheter" vårda; alltså och enär någon förklaring följagtligen icke är al nöden i afseende på berörde omständigheter och de serskilda bestämmelser, motionären åsyftat, enligt Utskottets omdöme, hvarken äro behöfliga eller lämplige, föreslår Utskottet vördsamt, att Friherre von Döbelns motion måtte ogillas.
Stockholm den 10 September 1844. Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 11. 7 Jtä 11.
Ank. till Exp, Utsk. d. 24 Sept. kl. 2 e. m. \ Betänkande, i anledning af Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition, om vissa förändrade föreskrifter, i afseende på lagfart och njttjancle-rätts inteckning.
Samt!ige Riks_Stånden hafva till Lag-Utskottet remitterat förenämnde Nådiga Proposition, så lydande: '•KONGL. MALTS Nådiga Proposition till Rikets Ständer om vissa förändrade föreskrifter, i afseende på lagfart och nyttjanderätts inteckning; Gifven Stockholms Slott den i Augusti i844. ö I afsigt att, genom en förbättrad lagstiftning, fullständigare än hittills betrygga egande- och hypotheksrätten till fast egendom, vill Kongl. hålland- ^UC*61 ^SLa ^*kels Ständers uppmärksamhet på följande för 14 Gap. 4 § Jorda-Balken stadgas, att, om någon säljer jord, hus eller tomt, den han förr till annan sålt häfver, skall det köp vara giklt, som först gjordes.
Nu kan således hända, att den, som på god tro köpt, lagtai it och hetalt last egendom, ja, äfven under längre tid varit i besittning deraf, nödgas åt en äldre köpare, hvilken ej lagfarit med sitt köp eller deråt gifvit något slags offentlighet, afstå egendomen, utan annan ersättningstalan, än emot den bedräglige säljaren, som möjligen ingenting hafvei.
Detta menliga förhållande kan afhjeipas, derest lagstiftningen bygges pa den fullt rätlsenliga grundsatts, att, om någon öfvérlåter samma fastighet åt tvänne, skall den öfverlåtelse gälla, derå lagfart först sker; dock alt, \ , se köparne söka lagfart vid ett och samma rättegångstillfälle, den äldre öfverlåtelsen blifver gällande. g Lag-Utskottets Betänkande, N.o 11.
Enahanda osäkerhet, som här ofvan förmäla, visar sig ock med hänseende till inteckningar.
Då nemligen Förordningen den 13 Juni luUO, angående lagfart och hord, äfvensom Inteekmngs-Forordningen den lo Juli 1818 13°§, innefatta, att den, som köper fast egendom, kan utan nå . vnt sitt äfventyr, dröja med lagfarten, i stad intill slutet af tiedje må . “h på landet till det Ting, som infaller näst etter sex månader, från (!,rhandeln slutad lilef, och att icke, med mindre den tid forsummas, iot^ egarens borgenärer hafva rättighet taga inteckning i fastigheten, sa to - er Sf aU de inteckningar, som för den förre egafens skuld ske under liden emellan köpet och lagfarten, icke äro gällande, änskönt
Rätten och borgenären okändt, då inteckningen gats.
Det kan således n. da att inteckning, ehuru meddelad med iagttagande åt alla ag iga orma äe, 1 lock miste älergä och blifva kraftlös, utan att uägö.i m„,bgM. eilVes att sådant förese, vid den tid, dä länet sker.
Detta bor förebyggas, guves aixsuua » atp vid uDnkommande tlcre^ökaXgErt och inteckning vid samma rättégångstillfälle, intecknings S^an^r“Uf ochdå FöSi^Tom städsel och lego af jord på landet den 13 Juni 1800 ej utesluter den tolkning, att arrende-contracl, Iniike intecknas sist vid del Ting, som infaller näst efter sex månader från d et contractet slöts, icke skall rubbas åt köp, som under liden sker, åt ven om köpet lagfares innan arrende-conlractet till intecknande upp vises, In ari, enomP köpare, som icke afveta! contractet, kan bill va lidande; så finnes, ;itt äfven i detta hänseende erfordras förändrade och pa ofvannamnde SrUndSKmiefter Stats-Rådets och Högste
Domstolens hörande härmedelst i Nåder föreslå Rikets Ständer att, med ändring af 4 U4 Gap. Jorda-Balken, hvad angår stadgandet, att, i händelse någon salf r jord hus eller tomt, den han förr till annan sålt häfver, det köp skall vara gildt, som först gjordes, Förordningen angående lagfart och bold den 13 Juni 1S00, i fråga om rättighet för forre egarens borgenai a.t laga . teckning, derest ej anmälan till uppbuds erhållande sker inom viss tid, från det köpet slutadt blef, samt Förordningen af nyssnämnde dag, i mande städsel och lego af jord på landet, 3 momentet, hvad ai^J^en Lag-Utskottets Betänkande, N:o 11. 9 intecknande af arrende-conlract, och med upphäfvande af 13 § i Förordningen om inteckning i fast egendom den 13 Juli 1818, det varder förord na dt som följer: § 1- Öfverlåter någon eganderätt till fast egendom, den han förut till annan öfver låtit; galle den öfverlåtelse derå, med företeende af laga åtkomsthandlingar, lagfart först sökes: varder lagfart å de serskildta öfverlålelserna sökt på samma rättegångsdag i staden eller vid samma ting å landet ; galle den öfverlåtelse, som först skedde» § 2.
Upplåter någon åt tvänne nyttjanderätt till fast egendom å landet, njute den, som inteckning först söker, sin rätt till godo: sökes inteckning åt begge vid samma ting; varde den, till hvilken upplåtelsen först skett, vid nyttjande-rätten bibehållen. § 3.
Har, innan lagfart sökes af den, som egande-rätt till fast egendom för värf vat, förre egarens borgenär, eller, i fråga om fastighet å landet, den, ät hvilken nyttjande-rätt är af förre egaren upplåten, sökt inteckning i egendomen; då skall ej öfverlåtelsen af egande-rätten ligga i vägen för inteckningen, utan må nye egaren, för hvad han förlorar, hålla sig till sin fångesman.
^ Sökes å samma rättegångsdag i staden, eller vid samma ting å landet, både inteckning och lagfart, vike intecknings-sökanden för den, som egande-rätten förvärfvat, der ej intecknings-sökandens anspråk är sådant som eger förmonsrätt efter 2 § i 11 Cap.
Jorda-Balkeu. $•* Inteckning skall, för alt vara gällande, inom hvart tionde års slut förnyas, på sätt redan stadgadt är.
Bih. till R. st.
Prot. 1844. 7 Sami. 1 Åfd. 4 Häft. 2 10 Lag Utskottets Betänkande, N:o 11. § 5.
Söker någon lagfart, i grund af företedd handling, som hans fång visar, men kan ej genast så styrka förre egarens åtkomst, att lagfarten beviljas må; varde hans ansökning ej dess mindre upptagen ocli den företedda handlingen i lagfarts-protocollet införd.
Fullgör han sedan i stad inom tre månader, och å landet sist vid det lagtima ting, som infaller näst efter tre månader, hvad till lagfartens vinnande nödigt är, eller stämmer han sin talan inom den tid till Rälten in; då må lagfart eller inteckning, som annan söker, antingen sedan den förres ansökning i protocollet tecknad blef, eller å samma dag i staden, eller vid samma ting å landet, icke lända honom Lill förfång.
Försummar han, hvad nu sagdt är, eller astadkommes ej, under omförmäldte rättegång, den bevisning, som för lagfartens beviljande erfordras, eller blifver icke, inom lika tid, som här ofvan i denna § stadgas, räknad från det laga kraftegande beslut meddelades, lagfarts-ansökningen fullföljd; vare den förfallen. § 6.
Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Y nnest städse välbevågen.
Stockholms Slott den 1 Augusti 1844.
OS C AK. L. Herm.
Gjllenhaal."
Efter granskning af denna Nådiga Proposition, jemte de i Siats-Rådet och Högste Domstolen i ämnet hållna, till Utskottet likaledes öfverlemnade, protocoll, går Utskottet att deröfver sitt yttrande afgifva. Lag-Utskottets Betänkande, N.o 11. 11 Det liar icke kunnat undfalla Utskottet, hurusom behofvel länge påkallat en Lag af den syftning, som ifi ågaställde.
Den osäkerhet i omlormähie rättsförhållanden, som för närvarande eger rum, är till sina följder så skadlig, så menlig för det allmänna, att lagstiftaren hör söka medel till dess afhjelpande.
Om det emedlertid, å ena sidan, kunde invändas, alt ett frivilligt t rå lfa dt aftal om rättigheter, som utgöra föremål för öfverenskommelse emelian enskilde bör blifva beståndande, möter deremot, å den andra, den erinran, att den, som har anspråk att i sina rättigheter blifva betrv^ad
T b mäste jemväl iagltaga, hvad Lagen fästat, såsom villkor för& sitt
Det är denna grundsalts, som gjort sig gällande i Kong].
Maj:ls som ej eller är främmande för vår lagu del 11 Kådiga Propositionen åberopade sladl 20 § 3 mom. al 1798 års Kongl. Förordning, samt 13 § i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, att, om köpare af fast egendom' försumi stad inom tre månader, och å skydd före va stift uin förevarande Nådiga förslag, och v/ #
Den visar sig mar taga tagla rt, _ w stad inom tre månader, och infaller näst efter sex genär er, som halva pantbref eller annan klar förskrifning, derföre inteck lik säkerhet erhålla, genom hvilket landet vid det ting, som mana der, sedan köpet slöts, skola förre egarens bor - rning tillåten stadgande lagfar är, vara berättigade att si „ t uttryckligen tillädes en verkan ulöf ulgängne lagskipningen gifvit påbudet derom i 1734 ver den, som den förårs Lag. ___ w va u j_ ■ *■ vi a u j i c i ^ i Då emedlertid mångens rätt och fördel beror på säker kunskap - o ----‘“‘“Vi |la saiv.t;r xuns&ap 0111 ratta egaren till last egendom, är oek offentliggörande af hvarje öfverlålel Cf> af r^ Q „ o-I «1J--T „ „.....
C---1.. 1 • .. I n......
> .
. se af vigt.
Sveriges äldre
Lagar fordrade „ ^ o ---------jemväl för giltigheten af köpslut om last egendom, att det skulle ske offentligen och med iagttagande af vissa föreskrilna formaliteter; och enär denna offentlighet nu mera åsladkommes genom köpets lagfarande, bör äfven sei i -o---------> — denna åtgärd utgöra ett vä ndthgt vilkor för köpslutets betryggande.
Vid delta förhållande kan Utskottet ej annat än gilla föreslagna stadgandet, att, om någon öfverlåter egande-rält till last egendom, den han förut till annan öfverlålit, den öfverlåtelse skall gälla, hvaråt offentlighet först gifves genom ansökning om lagfart; likasom Utskottet anser öfverensstämmande med rättvisa, att, derest laglait sökes å serskilda öfverlåtelser å samma dag i staden, eller vid .skett113 thlg å laildet’ den öfverlätelse äler bör blifva gällande, som först r n
I;,Uar v® S1'ulK|er’ hvarpå berörde föreslagne stadgande hvilar, äro fullt lillämplige, i afseende på de förhållanden, som utgöra föremål för 2 42 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12. § i de i.
Nådiga förslaget, eller serskilda upplåtelser af nyttjande-rätt af laglighet å landet, följer, att Utskottets, angående nämnde stadgande, fällda omdöme jemväl i hänseende till detta sednare förnyas.
Då säkerheten fordrar, alt den, som på grund af ett angående nyttjande- eller inteckningsrätt träffadt aftal med den person, hvilken sist lagfarit med egendom, och således bör anses såsom egare dertill, lagligen sökt göra denna rätt giltig, varder i sin rätt tryggad, finner Utskottet den bestämmelse, som i förslagets 3 § blifvit för sådant ändamål, i förenlighet med förrberörde grunder, meddelad, vara både nödig och rättvis, helst det heror på den nya egaren alt gifva den af Lagen fordrade offentlighet åt sitt fång och såmedelst afvärja de olägenheter, som underlåtenheten deraf skulle komma att medföra.
Då ifrågavarande förslag, hvars öfrige stadgande!! synas lämplige och ändamålsenlige, föijagtligeu är bygdt på giltige och rättvisa grunder, får Utskottet, med förklarande, att de af Kongl. Maj:t såsom anledning till Nådiga Propositionen uppgifne olägenheter, enligt Utskottets öfvertygelse, varda, derest förslaget anlages, förekomne, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte bifalla Kongl.
Maj:ts omförmälde Nådiga Proposition.
Ånk. till Exp. Utsk. d. 27 Sept. kl. 1 e. in.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående intecknande af ej mindre lifstids-städja och undantagsaftal, än äfven all annan afhandling om nyttjande-rätt till fast egendom å landet.