Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru Utskoltel till fullo uppskattar det varma andliga nit, som gifvit upphof åt ifrågavarande hos Rikets Ständer gjorda framställningar; ehuru Utskottet erkänner, alt klagomålen öfver Sabbathens vanhelgande genom en mängd för det christiiga sinnet störande och förargelseväckande sysselsättningar äro i de flesta lall befogade, och ehuru Utskottet ingalunda förnekar samhällets förbindelse att motarbeta dessa missbruk, äfvensom att denna förbindelse är i samma män angelägen, som dess försummande hotar mensklighetens heligaste och vigtigasle intressen, är dock Utskottet, på ofvan anförda grunder, af den lanke, att de af motionärerne angifna syftemål böra sökas på en annan väg än lagstiftningens, och anser sig för närvarande sakna skäl, att i anledning af de väckta motionerne tillstyrka någon Rikets Ständers åtgärd.
Reserv atio ner: Af Herr Kontrakts-prosten Emanuelsson, som yttrade: “Ehuru Biskop Björck och Domprosten Björling i afgifne och till Ekonomi-Utskottet remitterade motioner till fullo ådagalagt nödvändigheten af åtgärders vidtagande för att upprätthålla Sabbathens helgd, sä har dock Utskottet slädnät i det visserligen beqväma, men föga tillfredsställande beslutet, att göra ingenting.
För min del kan jag icke vara nöjd med ett sådant resultat, utan tror, att någonting både bordt och kunnat göras.
Visserligen åberopar man den redan befintliga lagstiftningen i förevarande ämne såsom tillräcklig och ändamålsenlig; men ser man nogare på denna lagstiftning, så skall hon å ena sidan befinnas hafva öfverskrida gränsen lör sin befogenhet, i det hon genom böter vill drifva menniskor till gudaktighet, och å andra sidan icke uppfylla sitt ändamål, det nemligen alt freda så väl Sabbathsdagen från ohelgande, som samvetsömma christna från det olycksaliga valet mellan alt bryta antingen mot Guds bud eller sina verldsliga herrars befallningar.
En revision af våra sabbathslagar anser jag derför nödvändig, och borde, enligt mitt förmenande, Rikets Ständer ingå lill Kongl. Maj:t med en underdånig anhållan derom.“
Häri instämde Herr Lektor Sondén.
Allmänna Besvärs- och Ekonömi-Utskoltets Betänkande N:o 71. Af Herr Prosten Millén, som begärde få antecknadt, att han ej deltagit i beslutet.
Af Herr Lallerstedt, hvilken anförde: “1 den mån allmänna tänkesättet allt mera återgår från den likgiltighet för det religiösa lifvet, hvilken under mer än ett halft århundrade egt rum icke blott inom vårt fädernesland, utan ock inom största delen af det öfriga Europa, kommer utan tvifvel en sannare uppfattning af Sabbathens helgd alt inom alla samhällsklasser göra sig gällande.
Att endast genom den borgerliga lagens stadgauden söka vinna ändamålet, är fåfängt.
Det är icke lagar som fattas; sådana finnas tverlom i öfverflöd och för måhända hvarje af de fall, som öfverklagas; men dessa lagar hafva til! stor del fallit i glömska, och den grund, hvarpå de hvila, bör icke vidare vinna tillämpning.
Det är icke genom stränga lagar, icke genom polismaktens omedelbara ingripande, som Gudsfruktan åstadkommes.
Lagar, som sakna stöd i allmänna tänkesättet, äro alltid vanmäktiga; men då de angå religiösa ämnen kunna de derjemte leda till eftertänkJiga följder, om deras tillämpning ifrågasättes, hvilket alltid måste befaras, så länge de qvarstå i gällande kraft.
Utskottet erkänner, att de äldre sabbaths-lagarne äro olämpliga, och att seden redan mildrat hvad somj i dem är lör strängt; men Utskottet tröstar sig dermed, alt "erfarenheten snarare vittnar om slapphet uti, än om otidigt och öfverdrifvet nit för de ifrågavarande lagarnes upprätthållande.”
Det vådliga i denna sats ligger i öppen dag; ord, sådana som dessa, böra aldrig böras från en lagstiftande församling.
Lagar, som till den grad strida emot seden, att de icke kunna tillämpas, måste, i detta, liksom i hvarje annat fall, upphäfvas.
Det anstår icke den, som stiftar lagar, att fägna sig öfver slappheten i deras handhafvande.
Det religiösa lifvet befordras bäst derigenom, att Presterskapet rätt uppfattar sitt höga kall och utvecklar en lifligare, af de bildade klasserna understödd verksamhet.
Presterskapet bör på öfverlygelsens väg verka för christendomens läror och på ett kärleksfullt sätt utbreda den christiina andan, hvarpå allt beror.
Den verldsliga maktens biträde må i detta hänseende, och särskildt hvad angår Sabbathens helgande, icke sträcka sig längre, än att undanrödja allt hvad som kan hindra eller störa dem, hvilka af inre drift manas till Sabbathens värdiga begående.
Med denna uppfattning af ämnet och då jag, lika med motionärerne, anser angeläget, att hos folket underhålla föreställningen om Sabbathens helgd och höga betydelse, skulle det, i min tanke, blifva gagnande, om redan befintliga, frän äldre lider qvarstående lagsladganden i detta ämne underkastades en revision i den riktning jag här ofvan angifvit.
Långt ifrån att närvarande, af religiösa stridigheter upprörda tid, på sätt Utskottet yttrat, är föga lämplig för en sådan revision, skulle densamma, efter mitt omdöme, i sin mån komma att ega ett fördelaktigt inflytande på dessa stridigheter.
Jag får derföre hemställa, att Pikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det de stadganden, hvilka röra Sabbathens begående, varda granskade och sammanförda till en lag, hvilaride på den grundsats, att i ofvanberörde hänseende ingenting stadgas, som icke afser att lör dem, hvilka vilja egna Sabbathen åt andakt, aflägsna all hindrande eller störande inverkan, samt att, sedan förslag till en sådan lag blifvit upprältadt och undergått behörig granskning, detsamma till Rikets Ständer öfverlemnas.” STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857.
Allm. Bese.- och Ekon,-Utsk:s Betänkande N:o 72. 1 V» 72.
Ank. lill Exp.-Utsk cl. 27 Mars 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt, motion om beviljande af stapelrätt för staden Wadstena.
Herr G Lallerstedt liar uti en inom Vallöf!.
Borgare-ståndet väckt, lill Allmänna Besvärs- och Ekouoini-Ulskotfef remitterad, molion anfört, att ehuru staden Wadstena vore belägen i eu af de bördigaste Irakierna i Riket, hade dock rörelsen derstädes ännu för några år sedan varit ganska ringa.
Endast några tusen tunnor säd blefvo årligen derifrån afsända till andra inrikes orler, ly ortens sädesproduktion, sorn icke var behöflig lill bröd, förvandlades i öfrigt till bränvin, hviket lill större delen förtärdes i orten.
Efter utfärdande af Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning, angående vilkoren för bränvins tillverkning, af den IS Januari 1855, hade ett helt annat förhållande iuträdt.
Orien producerade nu mera ett ganska betydligt qvantum säd af bästa slag och så vä! af denna anledning, sorn i följd deraf ait den vid Wadstena anlagda hamn, tili hvars byggande åigält eu summa af nära 124,000 R:dr Riksmynt, vore af särdeles utmärkt beskaffenhet, hade rörelsen så uppblomstrat, att staden, ehuru i smått, förtedde en vacker bild af det allmänna framåtskridandet i landet under de sednaste åren.
Ar 1S54 afsätides från Wadstena 21,014 och 1855 icke mindre än 46,109 tunnor säd och förstnämnda år skickades öfver Wadstena lill andra orter 1,5 26 lolfter plankor och 432 skeppund jern, samt 1855, 2,215 lolfter plankor och 170 skeppund jeru.
Större delen af säden äfvensom plankorna och jernet hade utskeppats till utrikes ori, dels direkte efter klarering i Götheborg, dels ock efter omedelbar omlastning på andra fartyg derstädes eller vid Meni, hvarmed ganska dryga kostnader varit förenade.
Förlidel år hade rörelsen jemväl varit i stigande och komme utan tvifvel att så fortgå.
Bilt. till H. SI.
Prot. 1856 §' 1857. 8 Sami. 17 Haft. 1 2 Allm.
Besv- och Ekon.-Utsk:s Betänkande X:o 72.
I planen för anläggningen af Gullia kanal skall ingått uppförandet af en stad vid Motala med stapelfrihet, men rörelsen hade, särdeles sedan hamnen vid Wadstena blifvit fullbordad, dragit sig (ill sistnämnda stad, hvilken, belägen i en af de folkrikaste orter midt i landet, särdeles egnade sig alt ej blott för den närmaste trakten, hvilken inom några få mils afstånd räknade 50,000 innevånare, utan ock för en del af det öfriga Östergöthland samt de kring Wettern belägna trakter af Westergöthland och Nerike blifva en medelpunkt såväl för afsätlningen af produkter, lämpliga för export, som för anskaffandet af de förnödenheter, som infördes till landet, man att man i ena eller andra afseende! skulle komma att lida af de dryga kostnader, mellanhandeln öfver andra städer medförde.
På grund häraf, och då i öfrigt den i äldre tider af dåvarande förhållanden föranledda skillnad emellan Rikets släder i sådane, som egde och icke egde rätt att idka utrikes handel, numera, sedan handelsfriheten börjat mer och mer göra sig gällande, vore af högst ringa betydelse, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maja i underdånighet anhålla, att staden Wadstena måtte tillerkännas stapelstadsrättigheter, emot det att borgerskapet derstädes åtoge sig att uppfylla de vilkor, som för erhållandet af sådana rättigheter kunde föreskrifvas.
Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; och som de af motionären meddelade uppgifter ådagalägga, att staden Wadstena med dess utmärkta hamn är en för orten och angränsande trakter särdeles vigtig handelsplats så väl för export af den betydliga och ständigt tillvexande spanmåls-produktionen inom Östergöthland och andra varuarliklar, som ock för import af förnödenhelsvaror från utrikes ort, samt de förbindelser stadens borgerskap för ifrågavarande förmåns erhållande sig iklädt tillkännagifva en allmän önskan att af samma förmån komma i åtnjutande, får Utskottet, hyllande den under förutgående riksmöten utaf dåvarande Allmänna Besvärs- och Ekonnmi-Utskolt uti sådana frågor som förevarande uttalade åsigt, alt alla hinder, som anses kunna inverka hämmande på handel och öfriga näringar böra, såvidt möjligt är, undanrödjas, vördsamt föreslå, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att stapelstadsrätt måtte beviljas Wadstena, mot vilkor, att staden ej blott på egen bekostnad uppför och häller Kongl.
Majit och Kronan tillhanda tullhus, vågbod och andra för en tullkammare erforderliga byggnader, utan ock åtager sig att vidkännas de bidrag till nödige tjenstemäus aflönande, som i allmänhet åligga stapelsläderne, eller i likartade fall blifvit vissa städer ålagde.
Stockholm den 27 Mars 1S57.
Ålim. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 73. 3 N:o 73.
Etisk. elen 27 Mais 1857, kl. 1 e. iu.
Betänkande, i anledning af väckt motion om beviljande af stapelrätt för staden Falkenberg.
Uii en inom Vällofl.
Borgare-slånrlet väckt, tili Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskoilel remitterad motion, har Herr A. M.
Lundberg fästat uppmärksamhet vid de stora olägenheter saknaden af stapelratt fur staden Falkenberg medförde och i sådant afseende omförmält dels att, sedan ett fartyg med last från utrikes ort ankommit ä redden vid Falkenberg, men, uppå förständigande ali någon lossning af lasten ej finge derstädes verkställas, innan klarering skett i stapelstad, afgått lill Warberg samt der betalt tull och öfriga umgälder, hade inträffat att fartyget, vid återsegling till Falkenberg, helt och hållet förolyckats, dels ock att ett år, när missvext egt rum och flera personer, ej blott från Halland, utan äfven från angränsande landskap, med nästan alldeles uttömda förråder och under det priserna å säd voro ytterligt högt uppdrifna, afbidat ankomsten från Danmark af ett med spanmål lastadt fartyg, hade endast den tillfällighet, att fartyget genom ansträngd segling blifvit något läck och fara för detsamma således kunde anses vara för handen, berättigat skepparen att direkte anlöpa Falkenberg och der lossa lasten.
Blott lill följd af berörde tillfällighet blef det för den handlande i Falkenberg, som egde fartyg och last, möjligt alt afhjelpa den för mången till verklig nöd gränsande spanmåls-bristen, ty om skepparen icke haft beslutsamhet nog att omedelbart insegla tili Falkenberg, utan i stället först afgått till Warberg, hade troligen handt antingen att spanmåls-lasten ankommit alldeles för seat för de behöfvande, eller ock helt och hållet uteblifvit.
Vidare har motionären andragil, att det vore med billighet föga öfverensstämmande, att fartyg, som med last till utrikes ort afgiuge från Falkenberg, voro nödsakade 4 Allm. Bese.- och Ekon.-Ulsk:s Betänkande
S-o 73. alt återvända ulan sådan, derest desamma icke skulle underkastats de olägenheter och kostnader, som voro förenade med insegling till annan plats, för erläggande af den tull, som borde kunna emottagas å Falkenbergs tullkammare lika så vä! som annorstädes.
Ett sådant förhållande verkade äfven att frakterna vid varors utförsel blefvo högre samt utgjorde ett hinder för utskeppning af ortens produkter; och har motionären härjemte, för att ytterligare ådagalägga behofvet af stapelrätt för Falkenberg, åberopat de uti en af honom inom Välloil.
Borgare-ståndet väckt motion om anslag af statsmedel till förbättring af hamnen vid Falkenberg eller anläggning af en ny sådan, uppgifne förhållanden, att Falkenbergs läge vid norra stranden af ett utaf Hallands större vattendrag, Etra elfven, pä blott 1,500 alnars afstånd från dess utlopp i hafvet, syntes vara i flera hänseenden gynnande för en sjö- och stapelstad.
Till Falkenberg hade 24 af Hallands läns socknar eller omkring */* af länets befolkning, jemte angränsande delar af Westergöthland och Småland sin närmaste stadsvåg och skulle således kunna derstädes med största fördel och besparande af den tid och de arbetskrafter, som färdandet på en längre väg toge i anspråk, med största möjliga behållning och nytta för landet afyttra sina produkter och afhemta förnödenheter af sill och sait m. m., -så vida en säker hamn gjorde det för stadens handlande möjligt att derå hålla lika priser, sorn köpmännen i andra, mera aflägsna städer.
Hvar och en, sora under de sednaste åren med uppmärksamhet följt odlingarnas framsteg i Halland finge erkänna att dessa varit lika stora eller jemförelsevis större än i någon annan af Sveriges södra provinser och den tid vore ej långt aflägse, då från Halland kunde exporteras ej obetydligt spanmål, och redan nu under för sjöfarten från Falkenberg mindre gynnande omständigheter, försåge dock Halland, jemte det utförsel af råg derifrån börjat ske, Skåne med flera tusen tunnor potäter, hvaraf jemväl utförsel skedde både till Götheborg och Stockholm.
Att en betydligare handel med förädlade skogsprodukter, såsom bjelkar, plankor, bräder och stäfver eller bundt-tunnor snart skulle uppstå i Falkenberg, om hamnen blefve försatt i sådant skick, att den betryggade för de ofta inträffande sjöskadorna derstädes, ådagalades deraf, att större och bättre skogar i vestra Småland och Kinds härad af Elfsborgs län, äfvensom i Halland, lågo närmare eller ej längre aflägse från Falkenberg, än från Halmstad, i hvilken sednare stad en ansenlig handel med trädvaror utgjorde föremål för sjöfarten.
Härförutan har motionären uti en särskild skrift, bland annat, jemte uppgift att uti Falkenberg funnes Tullkammare-föreståndare, Tullvaktmästare, Kustsergeant och en Kustvakt samt två andra tullbeljenter under benämningen kustroddare, äfvensom att på omkring ‘/s-dels och Vedels mils afstånd från staden voro förlagda flera kustvakter, hvilka under patrulleringar sammanträffade vid hamnen, förklarat att hvad anginge underhållande af våghus och packhus samt fullgörande af öfriga skyldigheter, som för erhållande af stapelstadsrätt voro förenliga, staden Falkenberg åtoge sig att fullgöra hvad i sådant afseende kunde föreskrifvas.
På Allm. Beso.- och Ekon.-Ulsk:s Betänkande N:o 73.
På grund häraf och då statsmyndigheternas bemödande borde afse afl, under iakttagande af allmän och enskild rätt, alla de binder, som försvårade utvägarne att vinna bergning och välstånd, blefvo undanröjda, har motionären föreslagit, alt stapelstadsrätt måtte beviljas Falkenberg, helst derigenom det rättvisa förhållande skulle uppstå, alt innevånarne uti merauämnde stad och densamma omgifvande orter, eller hufvudsakligen Faurås och Årstads härader i Hallands län, jemte angränsande delar af Westergöthland och Småland kommo i tillfälle alt med största möjliga fördel afyttra sina produkter och, jemförelsevis, lika billigt, som under enahanda förhållanden annorstädes i Sverige, erhålla sådana förnödenheter, som måste till Riket införas.
Hvad sålunda blifvit andraget har Utskottet tagit i öfvervägande; och enär sta* den Falkenberg ej mindre på grund af hvad motionären uppgifvit, än äfven, derest den vid staden belägna, i Kattegat utfallande
Eira ån skulle blifva upprensad, hvarom fråga redan lärer vara väckt, synes i en framtid blifva af stor betydenhet och mycket gagn för afsättningen af ortens och angränsande trakters produkter, samt beviljandet af den sökta stapelrätten dessutom skulle medföra den stora förmån, alt befolkningen kunde så väl afyttra sina produkter, som erhålla åtskilliga lifsförnödenheter lill betydligt billigare pris än hittills, får Utskottet, i öfverensstämmelse med dess uti en likartad fråga i Betänkandet Nio 72 omförmälda åsigt, eller att alla sådana hinder, som anses kunna inverka hämmande på handel och öfrige näringar, böra, så vidt möjligt är, un* danrödjas, vördsamt föreslå, att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att stapelstadsrätt måtte beviljas Falkenberg, emot vilkor att ej allenast tullhus, våghus och andra för en tullkammare erforderliga byggnader, varda, i den mån sådane ej redan förefinnas, på stadens bekostnad uppförde och Kongl. Majit och Kronan lillhaudahållne, utan ock att staden ålager sig de bidrag till nödige tjen stemäns aflönande, hvilka i allmänhet åligga stapelstäderue, eller i likartade fall blifvit vissa städer ålagde.
Prof. 1856 & 1857. 8 Samt. 17 Haft. S 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.-s Betänkande N:o 74. \:<* 74.
Betänkande, i anledning af väckt motion om beviljande af stapelrätt för staden Kungsbacka.
Lii en inom Väliofl.
Borgare-ståndet väckt motion har Herr Göran Hammur föreslagit alt stapelrätt måtte beviljas staden Kungsbacka.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande; och som Utskottet inhemta!, att staden Kungsbacka redan genom Kongl. Majits
Nådiga resolution den 3 September 1766 lärer hafva erhållit ifrågavarande förmån samt det är staden obetaget, att, derest denna förmån af en eller annan orsak skulle vara försuten, hos Kongl. Majit i underdånighet göra ansökning om förnyelse af densamma, anser Utskottet motionen icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
STOCKHOLM, tryckt hos J. W.
Besvärs- och Ekonomi-Utskoltets Betänkande N:o 73. 1 \:o 75.
Ank. till Exp.-Utsk. den 1 April 1857, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om upphäfvande af skyldigheten alt vara försedd med pass vid resor uti samt till och från Sverige.
Borgare-Ståndet väckt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Herr J. J.
Ekman fästat uppmärksamhet vid de stora olägenheter skyldigheten att vara försedd med pass förorsakade både in- och utländske resande.
Författningarne i detta hänseende hade tillkommit och qvarstodo i ändamål att hindra brottslingar att undkomma, ehuru motsatsen ofta inträffat, ty brottslingar förskaffa sig vanligtvis pass på ett eller- annat sätt och färdas i skydd deraf fritt och obehindradt, hvaremot den i lofliga ärenden stadde, som ej varit försigtig nog att dermed förse sig, mången gång är blottställd för åtskilliga obehag, särdeles som tillämpningen af lagarne rörande passväsendet ligger i händerna på personer, af hvilka raan ej kan påräkna särdeles omdöme eller upplysning, hvadan ock ofta inträffat, att en resande måste underkasta sig en kitslig gästgifvares eller okynnig hållkarls domslut.
Att dessa obehag ej oftare ega rum, härledde sig utan tvifvel deraf, att vederbörande med mera efterlåtenhet, än man egde rätt att fordra, åsidosatte ifrågavarande författningar, inseende desammas olämplighet.
Embetsmäns högre samhälls-ställning och i allmänhet vigtiga befattningar borde, så vidt ske kunde, befria dem från så ringa göromål, som att utfärda och granska resepass.
De härmed förenade sportler äro icke ett skäl för passväsendets bibehållande, emedan de embetsman, som Bih. lill R.
Prot. 18 36 $ 1837. 8 Sami 18 Haft. I 2 Allm.
Besvärs- och Elionomi-UtskoUels Betänkande N:0 7S. voro i åtnjutande af desamma, kunde och borde erhålla ersättning för den minskning i inkomster de genom berörde sportlers borttagande kunde tillskyndas.
Denna minskning kunde i allt fall ej blifva särdeles stor, då pass naturligtvis alltid måste uttagas för resor till sådana länder, der det ovilkorligen fordrades att dermed vara försedd.
I samma mån som kommunikationerne inom landet genom anläggandet af jernvägar befrämjades, komme antalet af resande från utrikes ort att ökas och det vore hvarken klokt eller ens rätt att möta dessa, så. snart de kommit på ' svensk botten eller stundom dessförinnan med förfrågningar efter pass, och derigenom försvåra deras framfart.
Ehuru i de flesta andra länder finnas stränga föreskrifter derom, att resande- skola vara försedde med pass och påskrifter derå af ministrar, konsuler eller polistjenstemän, borde dock icke vårt land efterfölja dessa länders exempel, särdeles som det kränkande och tidsödande uti nämnde formaliteter ofta nog förnummits af dem, som färdats utom landet.
På grund häraf och då motionären ansåg, att
Sverige icke borde afbida andra länders föredömen för vidtagande af en genomgripande reform i passväsendet, hvilket vore så mycket mera öfverflödigt, som man uti elektriska telegrafen hade ett vida kraftigare medel att åtkomma brottslingar, än det, de uti ifrågavarande hänseende utfärdade författningar innebära, har motionären föreslagit, att alla föreskrifter om skyldighet att vara försedd med pass i och för resor uti samt till och från Sverige måtte upphäfvas.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande och anser visserligen, att nu gällande pass-författningar i flera hänseenden erfordra förändringar; men som Utskottet inhemtat, att Kongl. Majit uppdragit åt Lagmannen Carlsson att upprätta ett sammandrag af pass-författningarne och i sammanhang dermed afgifva förslag till de förändrade föreskrifter i ämnet, som kunde anses vara nödiga och nyttiga samt att ett dylikt betänkande och förslag år 1852 blifvit i underdånighet afgifvet; så och enär Kongl. Majit sålunda visat sig vara betänkt på att i nåder vidtaga de ändringar i pass-författningarne, hvilka kunna finnas vara af förändrade omständigheter påkallade, anser Utskottet sig böra hemställa, att någon åtgärd, med anledning af motionen, ej för närvarande må af Rikets Ständer vidtagas.
Reservationer: af Herrar Friherre Alströmer, von Ehrenheim, Odencrantz, af Edholm, Prostarne Frimansson och Gahne samt Herrar Ödmansson, Nygren och Gahn, hvilka ansågo Utskottet hafva bordt hemställa, det Rikets Ständer måtte i skrif - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 73. 3 velse till Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att vid afgörandet af den på Kongl. Majits
Nådiga pröfning beroende frågan om utfärdande af förändrade pass-författningar, måtte tagas i nådigt öfvervägande, dels huruvida icke skyldigheten för inländske resande, äfvensom för Norrmän vid resor inom Sverige, att vara försedda med pass må kunna inskränkas, dels ock hvilka lättnader i detta hänseende böra utländske resande beredas. af Herr TJiomée, hvilken yttrade: »Af Utskottets betänkande inhemtar jag, att ett sammandrag af pass-författningarne redan år 1852 på befallning till Kongl.
Majit inkommit; men som Kongl. Majit allt derefter icke låtit utfärda någon ny författning angående pass-väsendet, anser jag
Utskottet icke bordt lemna motionen utan afseende.
Af denna anledning föranledes jag att emot betänkandet afgifva reservation.
Jag anser mig dervid först böra i största korthet redogöra för hufvudsakliga innehållet af den lagstiftning, som nu gäller i afseende å pass.
Tiden före 1811 iakttogs icke någon särdeles noggrann tillsyn öfver resande; men politiska förhållanden och »inträffade händelser», såsom det i påbudet den 14 Augusti 1812 heter, lärer »bevisat nödvändigheten af en mera vidsträckt oeh allvarsam tillsyn öfver resande, än dittills i allmänhet varit iakttagen.»