Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett rykte gick, att han lefde och en dag skulle visa sig bland dem.
Många voro missnöjda öfver den hårdhet, hvarmed Svipdag efter sin seger öfver Halfdan förfarit mot dennes vänner och förnämste stridsbröder.
Han hade landsförvisat dem, och de hade dragit bort österut i de okända ängderna bortom germanfolkens gränser, och ingen visste nu rätt, hvar de uppehöllo sig, om de lefde eller voro döde.
Bland dem voro Hamal, Halfdans fosterbroder, och Hamals söner och fränder, som äro kände under slägtnamnet Amaler.
Bland dem voro också någre af ylfingarnes och hildingarnes slägter, främst att nämna Hildebrand.
I Hildebrands hus hade Hadding under sina spädaste år vistats och fått sin första uppfostran, och ynglingen kom väl i håg sin trygge och gladlynte fosterfader och hans lärdomar.
När Hadding rustade sig till bortfärd från Oden, sade honom denne, att han skulle rida västerut genom skogen till ett ställe, kalladt Märingaborg, där han väntades af vänner.
Färden var farlig, och Oden sporde, om Hadding ville ha följe.
Därtill svarade han nej och begaf sig ensam på väg.
Vägen var, som Oden sagt, farlig.
När Hadding efter en tröttsam dagsresa vaknade en morgon, låg han, bunden till händer och fötter, i en bärghåla, nära intill ett vidunder, och Loke stod framför honom.
Denne ville aftvinga honom en ed, att han utan motstånd skulle följa honom; vägrade han, skulle han kastas till föda åt vidundret.
Hadding begärde en stunds betänketid och ensamhet, för att samla sina tankar.
Loke gick.
Då andades Hadding på sina bojor, som brusto och föllo af honom, grep sitt svärd, gaf vidundret banehugg och åt, såsom Oden för ett sådant fall anvisat honom, dess hjärta.
Han vardt därigenom vis och kunde tolka djurläten.
När han utträdde ur hålan, såg han icke Loke, men en skara stridsmän ligga sofvande på marken.
De voro alla vederstyggliga med likbleka ansigten.
Han erfor sedan, att de kallades baningar (»fördärfvare», »förpästare») och voro bröder till pästväsendet Leikin och söner af Loke med Gullveig.
Odens galdersång följde Hadding under hela hans väg till Märingaborg, och det var den, som hade söft baningarne.
Hadding fann sin häst och kom oskadd till Märingaborg.
Vid denna tid, sedan Loke förlagt sin värksamhet till Midgard, uppträdde han som höfding och stamfurste, äfven han.
Baningarne voro den stam, som han behärrskade.
I Märingaborg emottogs Hadding med glädje.
Det var hit som Halfdans fördrifne vänner och stridsbröder samlat sig.
Här sattes han i högsäte mällan Hamal och Hildebrand, och där nedanför vid dryckesbordet sutto välpröfvade kämpar: amaler, hildingar och ylfingar.
Några bland dem begåfvo sig ut till de stammar, som bebyggde det östra Germanien, för att meddela dem, att Hadding lefde och skulle komma, för att höja stridsfana mot Svipdag.
De borde göra sig beredda och samla sina stridskrafter, om de ville följa Halfdans och Alvigs son.
Förberedelserna till fälttåget kräfde tid.
Medan de pågingo, kom till Märingaborg ridande en ung kämpe, som sade sig heta Vidga, son af Valand och Baduhild, Mimers dotter.
Han red en af de vackraste hästar man sett.
Hjälmen med sin gyllne ormprydnad, den lysande brynjan, det skinande svärdet, skölden, hvarpå tång och hammare voro målade till tecken af hans härkomst, hela hans utrustning var den skönaste och yppersta – värk af Valands och underjordssmedernas konst, klenoder ur Mimers skattkamrar.
Han sade genast, att han icke kom i vänligt uppsåt: som ättling af Ivalde, son af Valand och syskonbarn med Svipdag var det hans plikt att bekämpa Halfdans ätt.
Han utmanade därför Hadding till tvekamp på lif och död.
Emellertid vardt han inbjuden i mjödhallen och där fägnad.
Hjältarne sågo, att han hade en ren och trofast blick och funno mer behag i hans väsen än i hans ankomst dit, ty de fruktade för Haddings lif.
Deras fruktan var icke ogrundad.
Tvekampen hölls, och Hadding dukade under för Vidgas öfverlägsna vapen.
Då Vidga höjde svärdet till banehugg, ställde sig Hamal och Hildebrand framför honom och talade bevekande ord.
Vidga stack då sitt svärd i skidan och räckte Hadding handen.
Han stannade någon tid på Märingaborg, hade sin plats vid bordet närmast Hadding, och de voro gode vänner.
En gång sade Hildebrand till Vidga, att han önskade, att detta vänskapsband aldrig sletes.
Vidga svarade, att ödet lagt deras lotter i motsatta vågskålar.
Den dag måste väl komma, då de strede hvar på sin sida; men ett ville Vidga lofva: att om han kämpade mot Haddings härskaror, skulle han likväl icke föra sitt svärd mot Hadding själf.
Hildebrand tackade för detta löfte, men omtalade det icke för Hadding.
Bud kom nu till Märingaborg, att de östre germanstammarne vore färdige till härtåg, och att de väntade på Hadding, för att bryta upp.
När Vidga hörde det, sade han farväl.
Själf ämnade han begifva sig till de stammar, som hyllade Svipdags sak.
Hadding kom, och väldiga stridsmannaskaror samlade sig i det östra Germanien under hans fälttecken.
Svipdag visste säkerligen hvad som föregick där, men torde ej velat gripa in, förrän Hadding själf höjt stridsbanéret.
Han, Svipdag, hade då ingen skuld i fäjdens utbrott, och han gladde sig åt tanken att på valplatsen få nedlägga Halfdans son, såsom han nedlagt fadern.
Svipdag steg ned från Asgard och uppenbarade sig i germanernas urland på den skandiska ön och kallade dess stammar och danerna under vapen.
Han sände bud till sin halfbroder och underkonung Gudhorm, och denne samlade sina stridskrafter, att förena dem med hans.
Många och ofantligt stora skepp byggdes, på hvilka svearnes och danernas skaror fördes öfver hafvet.
Det nordiska urlandets, det västra och det östra Germaniens stammar voro således på antåg mot hvarandra.
Valkyrior, sköna diser i hjälm och brynja, sågos rida genom luften.
De kommo dels från Vanaheim och Asgard, dels från det i öster belägna Manheim.
Svipdag lät, genom de skalder, som följde hans och Gudhorms härar, förkunna för stridsmännen, att enligt gudarådets beslut skall enhvar, som på deras sida faller i de förestående drabbningarna, af valkyrior ledsagas till Fröjas härrliga sal Sessrymner, för att lefva där i evig glädje.
Hadding lät genom sina skalder förkunna de östgermaniske krigarne, att enhvar, som å deras sida faller, skall komma till Oden och njuta ovanskelig fröjd i hans salar.
Till Gudhorms hof hade vid denna tid anländt en främling, som sades vara en höfding från något aflägset land och af Gudhorm emottogs med heder.
Han var så vältalig, erfaren och rådklok, att Gudhorm fick till honom största förtroende och sällan gjorde något, som icke han tillrådt.
Han kallade sig Becke (»Vedersakare»).
När han icke var på färder i Gudhorms eller egna ärenden, hvilket ej sällan hände, var han alltid i Gudhorms närhet.
Stundom kom på besök å Märingaborg en man, som, när man såg honom i ögonen, var Becke mycket lik och, likasom han, vältalig, rådklok och med ett insmygande väsen.
Han sade sig heta Blind.
De som efteråt lärde närmare känna honom, kallade honom Blind bölvise (»illsluge»).
Becke och Blind var samme man.
I gudavärlden hette han Loke.
Gudhorm rådgjorde med honom om det förestående fälttåget, och syntes Becke ega så stora insigter i krigföring, att Gudhorm gaf honom att anföra sin härs ene flygel och gjorde honom till förste mannen i sitt krigsråd.
Gudhorms här förenade sig med Svipdags.
Hadding tågade dem till mötes.
Bland de slägter, som slutit sig till Svipdag och Gudhorm, var gjukungarnes.
Gjukungarne voro söner af Valands och Egils broder Slagfinn och således syskonbarn med Svipdag och Vidga, Valands son.
Från Svitiod det stora kom Gudhorms fosterfader Hafle med jättemöarna Fenja och Menja till Gudhorms krigshär.
Till Haddings kom från Svitiod det stora hans fosterfader Vagnhöfde med sin dotter Hardgreip, som var klädd i en krigares drägt.
Midgard hade ditintills aldrig och har sällan efteråt sett så stora härar som de, hvilka nu ryckte emot hvarandra.
De sträckte sig öfver bärg och dalar.
När de stodo i ordnade fylkingar till häst och fot, liknade deras spjutmassor en oöfverskådlig sträcka af sädesfält, mognade till skörd, och när det kom till slag, bröto de sig mot hvarandra som bränning mot bränning utefter hafvets brädd.
Flere drabbningar egde rum, innan det för lång tid afgörande slaget stod.
Natten före hvarje drabbning sågo härarne öfverjordiska skepnader likasom kämpa med hvarandra i stjärneljuset, och de igänkände i dem sina gudomlige gynnare och motståndare.
Öfver Nordens och Västgermaniens fylkingar sväfvade ryttare, liknande Ull, Njord, Fröj och Vanaheims makter; öfver Haddings tyckte man sig se Oden rida med Tyr, Vidar, Vale och Brage, samt Tor bland molnen åka i sin char.
Man iakttog vidare, att när hagel- eller stormmoln förmörkade himmelen och från den sida, där Nordens och Västerns fylkingar stodo, föllo öfver Haddings skaror – då kom i fladdrande mantel och lysande hjälm en ryttare, följd af molnmassor från andra hållet, och i dessa svängde Tor sin blixtrande hammare och dref västerns hagelbyar och stormskurar tillbaka.
Så kom det stora afgörande slaget.
Haddings fylkingar fördes af Hamal, hans fosterfader och fältöfverste, och på deras sida var det han och Hildebrand med amaliska hjältar, med hildingar och ylfingar, samt Vagnhöfde och Hardgreip, som åstadkommo det största manfallet.
Å andra sidan var det Svipdag, Vidga Valandsson, gjukungarne Gunnar och Högne, samt Hafle, Fenja och Menja.
Dessa stridsmör från Jotunheim vadade genom gråbrynjade fylkingars böljor bland brutna sköldar och genomhuggna brynjor.
Hardgreip kämpade bredvid Hadding.
Den ena hären var den andra jämlik i mod och dödsförakt.
Becke höll sig bakom stridslinien och undvek att råka in i kampens tummel.
Under hela slaget drog han icke sitt svärd ur skidan och skulle varit den förste att taga till flykten, om han sett de sinas leder vackla; men icke dess mindre bidrog han till den utgång slaget fick, ty han hade ordnat Gudhorms fylkingar med stor skicklighet, så att de på hans flygel bragte Haddings i oordning genom angrepp från sidan och i ryggen.
Det stora slaget ändade så, att östgermanernas slagordning vardt bruten och sprängd.
I spridda flockar och förföljde af segervinnarne hastade de från den med hopar af döde betäckta valplatsen, och var deras nederlag så grundligt, att Hadding efter slagets slut var ingenting annat än en värnlös flykting.
Följd af Hardgreip kom han undan i en skog och flackade någon tid omkring i ödemarker, innan han påträffades af Hamal och Hildebrand, som förde honom tillbaka till Märingaborg, där han återfann de andre sina bordvänner, som kommit med lifvet från detta vapenskifte.
Medan Hadding och Hardgreip irrade på villsamma stigar, kommo de sent en kväll till en boning, där de fingo härbärge öfver natten.
Husbonden på stället var död, men ännu icke begrafven.
För att utröna hvilka öden väntade Hadding, ristade Hardgreip målrunor i ett trästycke och lät Hadding lägga det under den dödes tunga.
Denne skulle då återfå talförmåga och sia om framtiden.
Det skedde ock.
Men hvad den döde sjöng med förfärande röst, det var en förbannelse öfver Hardgreip, som nödgat honom återvända från lifvet i underjorden till jordelifvet, och en förutsägelse, att en straff-ande från Nifelheim skulle hemsöka henne för hvad hon gjort.
En följande natt, då Hadding och Hardgreip sökt skydd i en af grenar och ris hopfogad koja, visade sig i denna en jättestor hand, som trefvade under taket.
Den förfärade Hadding väckte Hardgreip, som reste sig i hela sin jättekraft, grep fast i den hemlighetsfulla handen och tillsade Hadding att afhugga den med svärdet.
Han försökte, men ur de sår hans vapen tillfogade spökhanden utrann mer etter än blod, och den grep med sina järnklor Hardgreip och sönderslet henne.
När Hadding på detta sätt förlorat sin ledsagarinna, trodde han sig öfvergifven af alla.
Men då kom Heimdall, den skinande guden, och förde honom på en stig, där Hamal och Hildebrand återfunno honom.
Heimdall följde städse sin ättlings öden och ingrep till hans bästa, när omständigheterna ovilkorligt kräfde det.
VÄRLDSKRIGETS SLUT.
Nu inträdde en mångårig fredstid, hvarunder Germanien styrdes af Svipdags underkonungar och jarlar.
Själf hade han återvändt till Asgard, där han lefde i lycklig sammanvaro med Fröja och med henne födde sköna döttrar Noss (»Smycke») och Gersime (»Klenod») samt en son Asmund, hvilken han utsåg till konung öfver Norden.
Hadding vistades under dessa många år – det säges trättio – i Märingaborg.
Östgermanien var efter det stora slaget så blottadt på stridsmän, att ett nytt slägte af vapenföre behöfde växa upp och i folkförsamlingen förlänas med spjut och sköld, innan Haddings fana åter kunde höjas.
Becke förblef under dessa år hos konung Gudhorm och var hans rådgifvare i allt.
Om Beckes – eller för att nämna hans rätta namn:
Lokes – rådslag kan i korthet sägas, att de gingo ut på att omintetgöra hvarje försoningsförsök, samt att medels förtal och lögner öka anledningarna till fiendskap mällan Halfdans och Ivaldesönernas afkomlingar, för att desse skulle utrota hvarandra inbördes.
Han ville bereda germanfolkens undergång likasom deras gudars.
Gudhorm hade blifvit enkling och egde en förhoppningsfull son Randver, nyss uppvuxen till yngling.
Gudhorm hade hört omtalas, att Svanhild, dotterdotter af Slagfinn och drottning öfver en af de nordiska stammarne, skulle vara en den skönaste kvinna, och enär hennes make aflidit, sände han Becke och sin son Randver att å hans vägnar fria till henne.
Hon svarade ja och åtföljde sändemännen till Gudhorm.
När de framkommit, sade Becke i hemlighet till denne, att Randver och Svanhild bedragit honom, samt att Svanhild bragt sin förre make om lifvet.
Intetdera var sannt, men Becke förstod att göra det sannolikt, och Gudhorm lät då hänga sin ende son och kastade Svanhild att söndertrampas under hästar.
Vid åsynen af hennes sköna ögon ville hästarne ej trampa på henne.
En slöja kastades då öfver hennes ansikte.
Det fanns två unga bröder Imbrecke och Fridla, söner af Harlung och nära befryndade med Halfdans slägt.
Några vilja veta, att Halfdan utanför sina laggilla äktenskap hade två söner, nämligen denne Harlung och Rolf med binamnet Krake.
Om detta är riktigt, så voro harlungarne Gudhorms brorsöner.
Med lögnaktiga beskyllningar uppretade Becke Gudhorm emot dem, och denne lät afdagataga dem båda.
Svanhild hade två bröder, Sörle och Hamder.
Deras moder befallde dem att fara till Gudhorm och kräfva hämd på honom för deras systers grymma död, och innan de begåfvo sig på väg, sjöng hon öfver dem en galdersång, som gjorde dem hårda mot smidda vapen.
De kommo till Gudhorm, där han satt vid dryckeshornet i sin sal, omgifven af kämpar.
De stego fram, drogo sina svärd och höggo in på honom.
Hans kämpar rusade upp och angrepo dem.
Äfventyret slutade så, att Gudhorm fick ett svärdstygn i sidan och flera sår, hvaraf han alltsedan led, samt att Sörle och Hamder stenades till döds, sedan man funnit, att udd och svärdsegg ej beto på dem.
Det tilldrog sig nu stora händelser i gudavärlden.
Den splittring som rådde mällan asar och vaner, gaf jättarne hopp om att kunna göra en stor eröfring.
Alla deras stammar förenade sig för att angripa och ödelägga Midgard, och de föreslogo Oden, att om han bistode dem mot de gemensamme fienderna, vaner och alfer, skulle de förhjälpa honom att återtaga sitt högsäte i Asgard.
Men Oden, som tänkte mer på människornas väl än på sin egen makt och härrlighet, skyndade att underrätta vanerna om det anfall, som hotade, och han lofvade dem sin hjälp, om de behöfde den.
Den var högligen af nöden, ty de härmassor, som samlat sig i Jotunheim och ryckte dels mot Bifrosts norra brohufvud, dels öfver Elivågor in i Svitiod det stora, voro ofantliga.
Men asarnes, vanernas och alfernas förenade makt tillbakaslog dem med oerhörd manspillan.
Elivågor voro så uppfyllda af slagna jättars kroppar, att man med svårighet rodde skeppen genom böljorna, och man kunde å ömse kusterna göra en tre dagars ridt utan att se annat än fallnes lik.
Detta krig, som är kändt vid namnet hunkriget, bröt så jättarnes makt och förminskade så deras antal, att de alldrig mer varda farliga för världsträdet och Midgard förr än kort före Ragnarök, då en ny fimbulvinter skall inträffa och jättefolken resa sig i sin gamla styrka.
Intill dess är Tors hammare tillräcklig att hålla deras tillväxt inom vissa gränser.
Vanerna erkände, att Oden handlat högsinnadt, när han kom dem till hjälp, ehuru de drifvit honom från Asgard.
De insågo äfven, att de voro i största behof af asafaderns och hans väldige söners bistånd i kampen mot jotunvärlden.
När hunkriget börjat, erbjödo de fördenskull asarne försoning på följande vilkor:
De må återvända till sina borgar i Asgard, och Oden med en faders och herrskares hela rätt intaga sitt högsäte i Valhall.
De kämpar, som å Haddings sida fallit å valplatserna och åt hvilka Oden under sin landsflykt anvisat boningar och lekfält i underjorden, må följa honom till
Valhall och som einheriar njuta sitt sällhetslif där.
Men de kämpar, som fallit på Svipdags sida, kvarstanna i Fröjas sal Sessrymner, och hädanefter skola Oden och Fröja kåra hälften hvar af det antal, som faller på slagfälten i Midgard.
Vanerna frikännas från hvarje ansvar för de af asafaderns gärningar, som de ogillat, och till tecken på denna ansvarsfrihet må Njord, utan att vara bunden af sin plikt som gisslan, återvända till Vanaheim i tidernas fullbordan.
Vanerna anse sig hafva fått bot för Gullveigs död; skulle hon pånyttfödas och åter visa sig, må hon icke brännas, utan förvisas till Järnskogen.
Dessa villkor antogos, och asarne tågade på Bifrost tillbaka in i Asgard.
Man såg därefter Tor och Ull, styffader och styfson, kämpa, som förr, sida vid sida mot Jotunheims resar.
De gamla banden voro återknutna, och alla kände sig däröfver lyckliga.
Medan vanerna voro herrar i Asgard, hade bland människorna den tro uppkommit, att gudarne nu fordrade större offer än i fädernas tid varit brukligt, och att offer och böner, egnade på en gång åt flere eller alla gudar, icke egde kraft att blidka och försona, utan borde enhvar af gudarne hafva sin särskilda offertjänst.
Många trodde också, att bönerna i mån af sin längd och offren i mån af sin riklighet skulle af gudarne anses vittna om större fromhet, samt påräkna villigare bönhörelse.
Men Oden lät förkunna för människorna, att detta var villfarelse.
Den som af egennytta frambär rikligare offer, för att af gudarne få vederlag i rikligare belöning, är Oden mindre kär än den, som frambär en ringa gärd, men gör det med fromt och oegennyttigt sinnelag.
Det återstod för gudarne en vigtig sak att ställa till rätta.
Fred rådde nu i gudavärlden; men freden i Midgard hotades på nytt af fäjd mällan Halfdans söner.
Det måste göras en ände på broderstriden, som nu igen höll på att flamma upp, ty Östgermaniens stammar samlade sig åter under Haddings fana.
Gudarne läto Hadding veta, att de icke skulle ogilla, om han afstode från blodshämden, som ju vore omöjlig för en människa att fullgöra mot en Asgardsinnevånare och medlem af gudarnes krets.
Då gick Hadding med sina rådgifvare Hamal och Hildebrand till öfverläggning.
Blind, som ofta kom till Märingaborg, deltog nog i öfverläggningen och torde sagt det vara mäst ärofullt för Hadding att gifva gudarne nej till svar; men Hamal och Hildebrand rådde honom svara, att han ville afvakta Svipdags beslut, och detta svar afgaf han.
Gudarne uppmanade nu Svipdag att bjuda Hadding försoning, och den andel, som tillkom honom af hans faders rike; men Svipdag genmälde, att han alldrig förnyar ett afslaget anbud.
Asar och vaner gingo då till sina domaresäten och dömde Svipdag att göra det.
Men hvarken domen eller Fröjas tårar kunde beveka honom.
Han begaf sig från Asgard ned till skandiska halfön och befallde sin son Asmund, som var svearnes konung, att samla sitt folk samt skicka budkafvel till danerna och till Gudhorms stammar.
Inom kort voro de germaniska härarna åter i rörelse mot hvarandra.
Gudarne sände den trotsige Svipdag en yttersta hotande befallning att ställa sin vilja under de laggilla världsstyrande makternas beslut.
Han svarade nej och seglade med den stora sveaflottan, starkt bemannad, österut.
Men innan flottan landat, var han försvunnen.
Gudarnes vrede hade drifvit honom att kasta sig i hafvet.
Där märkte han med fasa, att han var förvandlad i en besynnerlig djurskepnad.
Förödmjukad och förtviflad dök han ned i djupet.
Gudarne dolde hans öde för Fröja.
Svearne måste undrat öfver sin store höfdings försvinnande och anat en ond utgång på ledungsfärden.
De landstego och tågade under konung Asmunds ledning in i landet.
Där förenade sig Gudhorms här med dem.
Becke följde hären äfven nu.
En natt steg en högvuxen gammal man, enögd och långskäggig, in i Asmunds tält, där denne satt i samtal med Becke.
Den gamle kallade sig Jalk.
Han sade, att om Asmund icke eftersträfvade brödrakrig och frändedråp, kunde strid ännu undvikas.
Becke däremot torde invändt, att om Asmund slöte fred och tågade hem, skulle han bryta mot det åliggande han fått af sin fader, och det skulle tillräknas honom som ett bevis på feghet.
Man kan föreställa sig, att Jalk och Becke betraktade hvarandra: att Odens skarpa öga såg in i Lokes med hotfull glöd, och att denne svarade med ett fräckt och gäckande ögonkast.
Jalk aflägsnade sig.
Mällan Asmund och Becke vardt det öfverenskommet, att den senare skulle anordna härens uppställning och rörelser, ty däri hade han visat sig vara mästare.
Asmund skulle föra den i striden.
Oden red därifrån till Haddings läger.
Man väntade fältslag nästa morgon.
Oden steg in i den gamle Hamals tält och talade länge med honom.
Han undervisade honom i ett ditintills icke kändt sätt att uppställa fylkingarna, ett sätt, som gjorde Beckes krigskunskap om intet.
När han var förvissad om att Hamal fattat allt, frågade han, om alla de till Haddings läger väntade kämparne anländt.
Hamal hörde sig för och erfor, att Vagnhöfde saknades.
Vagnhöfde hade sent blifvit träffad af Haddings bud och hade lång väg till vapentinget.
Men en enögd ryttare, som kallade sig Kjalar, mötte honom på vägen, tog honom upp på sin häst och förde honom öfver vatten och land, så att han, när slaget var som hetast och Hadding bäst behöfde hans hjälp, stod i dennes sköldborg.
Kjalar var Oden, och från denna färd kommer det ordstäf, hvarmed hjälp i sista stund menas, att nämligen »Kjalar drog kälke», ty äfven Vagn och Kälke har Vagnhöfde varit kallad af skalderna.
Solen rann upp och härarna ryckte mot hvarandra.
Sköldsången uppstämdes å båda sidor; men denna gång sjöngo inga gudar med under nord- och västgermanernas sköldar, medan valfaders röst samklingade med det stigande bruset under östgermanernas.
Västerns spjutskogar bildade långsträckta fyrkanter; österns visade sig som kilar med spetsarne mot fienden och med sköld- och svärdklädda sidor.
Det var den uppställning, som Oden under natten lärt Hamal.
Att ordna trupper så har fördenskull länge kallats att »fylka hamalt» (äfven »trynfylka»).
Tecken antydde och slagets utgång sannade, att samtlige gudar, vaner såväl som asar, nu gynnade Haddings sak.
Dock vägde stridens vågskålar länge lika, ty Asmunds och Vidga Valandssons tapperhet öfvergick allt.
Äfven Fenja och Menja gingo hårdt fram, men fångades mällan sköldar och fördes bundna ur striden.
Asmund banade sig väg fram emot
Hadding själf med skölden kastad på rygg och med båda händerna kring fästet på ett slagsvärd, som fällde allt omkring sig.
Då ropade Hadding på asarnes bistånd, och plötsligt stod Vagnhöfde, ditförd af Oden, vid hans sida, svängande mot Asmund ett kroksvärd, medan Hadding kastade mot honom sitt spjut.
Asmund stupade under dessa vapen.
Hadding trängde därefter fram mot
Vidga Valandsson, som säges i detta fältslag ha med egen hand nedlagt flere hundra man.
När han såg
Hadding komma, svängde han om sin häst och flydde, och då Hadding upphann honom, lät han hällre döda sig af denne, än han lyfte vapen mot honom.
Detta för att hålla löftet, som han i Märingaborg gaf Hamal och Hildebrand.
Då man fick veta, att Asmund fallit, uppstacks hvit sköld, och fienderna räckte hvarandra händer till fred.
Haddings härrskaremakt i östern godkändes.
Han vardt en mild och lyckosamt styrande storkonung, känd af eftervärlden äfven under namnet Tjodrik (Ditrik, »storkonungen»).
På världskriget i Midgard följde långvarig och lyckosam fred.