Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ska bli skulptör! TEKLA.
Så mycket nya idéer igen!
Ja, men gräla inte bara! -- Titta på den dar figuren!
TEKLA (afhöljer vaxfiguren).
Nej, se bara! -- Hvem ska det vara?
TEKLA (blidt).
Ska det vara Kurre?
Att han inte skäms!
Hur ska jag kunna veta det, när det inte är något ansikte?
Ja, men det är så mycket annat -- vackert!
57 ------------------------------------------------ TEKLA (slår honom smeksamt på kinden).
Vill han hålla sin mun, annars kysser jag honom!
ADOLF (värjer sig).
Så, så! -- Det kan komma någon! TEKLA.
Får jag inte kyssa min man kanske?
Jo, det är min lagliga rättighet.
Ja, men vet du hvad?
De tro inte här på hotellet att vi äro gifta, därför att vi kyssas så mycket!
Och att vi gräla ibland rubbar inte deras tro, för det lär de älskande också göra!
Nå, men hvarför ska man gräla då?
Kan han inte alltid vara snäll som nu!
Vill han inte det?
Vill han inte att vi ska vara lyckliga?
Jo, om jag vill!
Hvad är det för slag nu igen?
Hvem har satt honom i hufvet att han inte ska måla mer?
Du vädrar alltid någon bakom mig och mina tankar!
Du är svartsjuk!
FORDRINGSEGARE. 58 ------------------------------------------------ TEKLA.
Jag är rädd att någon kommer och tar honom från mig!
Du är rädd för det, du som vet att ingen kvinna kan uttränga dig, och att utan dig kan jag inte lefva!
Ja, det är inte kvinnorna jag fruktar, det är vännerna, som ge dig inbillningar!
ADOLF (forskande).
Du fruktar alltså -- hvad fruktar du?
TEKLA (upp).
Det har varit någon här!
Tål du inte att jag ser på dig?
Inte på det sättet; så brukar du inte se på mig!
Hur ser jag då?
Du tittar under ögonlocken...
På dig!
Jag vill se hur det ser ut bakom!
Det finns ingenting som ska döljas.
-- Men -- du talar också på
FORDRINGSEGARE. 59 ------------------------------------------------ ett annat sätt -- du har uttryck -- (forskande) du filosoferar -- hva?
(Går emot honom hotande.)
Ingen annan än min läkare!
Din läkare!
Doktorn från Strömstad!
Sjöberg!
Hvad sa han?
Han sa -- ja -- han sa bland annat -- att jag var nära att få fallandesot -- TEKLA.
Bland annat?
Hvad sa han mer?
Ja det var något mycket ledsamt!
Han förbjöd oss att lefva gifta på en tid! TEKLA.
Kunde jag inte tro det!
Man vill skilja oss åt; jag har nog märkt det länge!
60 ------------------------------------------------ ADOLF.
Det har du inte kunnat märka, när det aldrig inträffat.
Hur skulle du kunna se det som inte finns, om icke fruktan uppjagade din inbillning så att du såg det som aldrig existerat.
Hvad fruktar du?
Att jag skulle låna en annans ögon för att se dig som du är, och icke sådan du förefaller mig vara!
Håll reda på din fantasi, Adolf!
Det är den som är djuret i menniskans själ.
Hvar har du fått lära dig det?
Af de rena ynglingarne på ångbåten?
TEKLA (utan att tappa fattningen).
Jaha; man kan få lära något af ungdomen också!
Jag tror du börjar älska ungdomen redan! TEKLA.
Det har jag alltid gjort; och det är därför jag älskat dig!
Nej; men jag såg helst att jag fick vara ensam!
FORDRINGSEGARE. 61 ------------------------------------------------ TEKLA (skämtsamt jollrande).
Mitt hjärta är så stort, ser han, lilla bror, att det räcker för många flera än honom.
Men lilla bror vill inte ha flera bröder! TEKLA.
Kom till Kurre nu, så ska han få lugg, för att han är svartsjuk, nej, afundsjuk är ordet!
(Två stötar af stolen i Gustafs rum höras.)
Nej, jag vill inte leka!
Jag vill tala allvarsamt!
Herre Jessus, vill han tala allvarsamt!
Det var fasligt hvad han har blifvit allvarsam.
Skratta lite nu! -- Så där ja!
(Tar hans hufvud och kysser honom.)
ADOLF (ler motvilligt).
Din förbannade menniska; jag tror rakt att du kan trolla! TEKLA.
Ja, ser han det; därför ska han inte bråka, för då trollar jag bort honom!
ADOLF (upp).
Tekla!
Sitt ett ögonblick för mig i profil, så ska jag sätta ansiktet på din figur.
Det kan jag väl göra!
(Vänder profilen till.)
62 ------------------------------------------------ ADOLF (fixerar henne; låtsas modellera).
Tänk inte på mig nu! annan!
Tänk på någon
Jag ska tänka på min sista eröfring!
Den rena ynglingen?
Just han! -- Han hade så små, små söta mustascher, och såg ut som en persika på kindbenet; det var så mjukt och skärt, så man ville bita i det!
ADOLF (mörknar).
Behåll det där draget vid mun! TEKLA.
Hvilket drag?
Det där cyniska, fräcka, som jag aldrig har sett förr!
TEKLA (gör en grimas).
Det här?
Just det där!
Vet du hur Bret Harte skildrar äktenskapsbryterskan?
TEKLA (ler).
Jag har aldrig läst Bret Chose! ADOLF.
Jo, det är en blek som aldrig rodnar!
FORDRINGSEGARE. 63 ------------------------------------------------ TEKLA.
Men när hon träffar älskaren, lär hon väl rodna, fastän inte mannen eller herr Bret får se det!
Är du viss på det?
TEKLA (som förut).
Ja, efter som mannen inte kan få blodet åt hufvet på henne, så får han väl aldrig se det vackra skådespelet!
ADOLF (rasande).
Lilla tosing!
Han ska säga Kurre, så ska jag rodna vackert för honom!
Ska jag det, säg?
ADOLF (afväpnad).
Jag är så ond på dig, ditt odjur, så att jag skulle vilja bita dig -- TEKLA (lekande).
Kom och bit mig då! -- Kom!
(Sträcker armarne mot honom.)
ADOLF (tar henne om halsen och kysser henne).
Ja, jag ska bita dig så att du dör!
TEKLA (skämtsamt).
Akta; det kan komma någon.
FORDRINGSEGARE. 64 ------------------------------------------------ ADOLF.
Ja, hvad bryr jag mig om det!
Jag bryr mig om ingenting i hela världen, bara jag har dig!
Och när du inte har mig längre?
Då dör jag!
Ja, men det fruktar du ju inte, efter som jag är så gammal att ingen vill ta mig!
Tekla, du har inte glömt mina ord!
Jag tar tillbaka dem nu!
Kan du förklara mig hvarför du är svartsjuk och på samma gång så tvärsäker?
Nej, jag kan inte förklara någonting.
Men det är möjligt att tanken, det en annan egt dig, möjligen ligger och gror i mig.
Ibland förefaller det mig som vore hela vår kärlek en dikt, ett nödvärn, en till hederssak blifven passion, och jag vet ingenting som skulle plåga mig som det att han visste jag var olycklig!
Jag har aldrig sett honom, men bara den tanken att det finns en menska som sitter och väntar på min olycka, en som dagligen ber ned förbannelser, och som ska gapskratta när jag störtar,
65 ------------------------------------------------ bara den föreställningen rider mig, drifver mig till dig, fascinerar mig, förlamar mig!
Tror du jag ville unna honom den glädjen?
Tror du jag ville göra honom sannspådd?
Nej, jag ville inte tro det!
Kan du inte vara lugn, då?
Nej, du oroar mig beständigt med ditt koketteri!
Hvarför drifver du detta spel.
Det är inte något spel.
Jag vill vara omtyckt, det är alltsammans!
Ja, men bara af herrar!
För, vet du, fruntimmerna kan aldrig ett fruntimmer bli omtyckt af?
Säg du! -- Har du hört något af -- honom, nyligen?
Inte på ett halft år!
Tänker du aldrig på honom?
FORDRINGSEGARE. 66 ------------------------------------------------ TEKLA.
Nej! -- Sedan barnet dog ha vi icke haft några förbindelser.
Och du har inte sett honom, ute?
Nej, han lär ju lefva på vestkusten någonstädes.
Men hvarför grubblar du på det nu?
Men sista dagarna, när jag varit ensam, har jag tänkt på honom hur han måtte ha känt det, när han blef ensam, den gången!
Jag tror du har samvetsskrupler!
Du känner dig som en tjuf, inte sant?
Nära på!
Det är vackert!
Man stjäl kvinnor som man stjäl barn och höns! -- Du betraktar mig således som hans lösöre eller fastighet!
Nej, jag betraktar dig som hans hustru!
Och det är mer än egendom!
Det kan inte ersättas!
67 ------------------------------------------------ TEKLA.
Jo bevars!
Fick du bara höra att han var omgift, skulle grillerna gå! -- Du har ju ersatt honom åt mig!
-- Och älskade du honom nånsin?
Det gjorde jag visst, det?
Ledsnade jag på honom!
Tänk om du ledsnade på mig med?
Om det kom en annan, som hade de egenskaper du nu söker hos en man, antag det bara!
Så öfvergaf du mig!
Nej! ADOLF.
Om han fängslade dig?
Så att du icke kunde öfverge honom, så öfvergaf du mig, naturligtvis!
Nej, det är inte sagdt!
FORDRINGSEGARE. 68 ------------------------------------------------ ADOLF.
Du kunde väl inte älska två på en gång?
Men det kan finnas saker till, fastän du inte förstår dem!
Alla menskor äro ju icke lika skapta!
Nu börjar jag fatta!
(Paus, hvarunder Adolf synes med Tekla!
Vet du att din uppriktighet börjar bli plågsam. svårighet erinra sig något han ej kan komma på.) TEKLA.
Och det var ändock den högsta dygd du visste, och som du lärde mig.
Ja, men det förefaller mig som om du dolde dig bakom denna öppenhet!
Det är den nya taktiken, ser du!
Jag vet inte, men jag tycker det börjar bli otrefligt här.
Vill du, så resa vi hem -- i afton!
FORDRINGSEGARE. 69 ------------------------------------------------ TEKLA.
Hvad är det nu för påhitt!
Jag har nyss kommit och har inte lust att resa igen!
Ja, men nu vill jag det!
Hvad bryr jag om hvad du vill! -- Res du!
Nu befaller jag dig att följa med nästa båt!
Vet du af att du är min hustru?
Vet du af att du är min man?
Ja, det är skilnad på det ena och det andra!
Jaså, du talar ur den ton! -- Du har aldrig älskat mig!
Nej, ty att älska, det är att ge!
Att älska som man, är att ge; att älska som kvinna, är att ta!
-- Och jag har gifvit dig, gifvit, gifvit!
70 ------------------------------------------------ TEKLA.
Hvad har du gifvit?
Det var mycket, det!
Och om så vore, så har jag tagit emot.
Ska du komma med räkningen på dina presenter?
Och har jag tagit emot, så har jag ju därmed visat att jag älskat dig!
Ett fruntimmer tar endast presenter af sin älskare!
Älskare, ja!
Där sa du ett sant ord!
Jag har varit din älskare, men aldrig din man!
Det var väl så mycket behagligare, det, att slippa vara förklä'! -- Men är du inte nöjd med den platsen, så får du afsked, ty en man vill jag inte ha!
Ty, på sistone, när jag såg att du ville smyga dig ifrån mig som en tjuf och du sökte egna kretsar, där du kunde lysa med mina fjädrar, briljera med mina juveler, då ville jag erinra dig om din skuld.
Och då förvandlades jag till den obehagliga fordringsegarn, som man helst ville ha långt borta; då ville du korsa öfver reversen, och för att inte öka gälden hos mig, upphörde du att ta ur mitt skrin, utan gick omkring till andra.
71 ------------------------------------------------ Jag blef din man utan att vilja det, och då kom ditt hat!
Men nu ska jag bli din man antingen du vill eller inte, efter som jag inte får vara din älskare!
TEKLA (lekande).
Prata inte nonsens, lilla idiot!
Hör du, det är farligt att gå och tro att alla andra äro idioter utom en själf.
Ja, men så tycker väl lite hvar!
Och jag börjar misstänka att han -- din förre man -- möjligen inte var idiot.
Åh Gud, jag tror du börjar på att få sympatier för -- honom!
Ja, nära på! TEKLA.
Se där! -- Du skulle vilja göra hans bekantskap, kanske utgjuta ditt fulla hjärta!
Hvilken vacker tafla! -- Men äfven jag börjar få en viss dragning till honom sen jag tröttnat på att vara barnsköterska, ty han var åtminstone en man, fastän han hade det felet att vara min!
Ser du! -- Men du ska inte tala så högt, för man kan höra oss!
72 ------------------------------------------------ TEKLA.
Hvad gjorde det, om man toge oss för gift folk?
Jaså, du börjar svärma för manliga män också, och för rena ynglingar på samma gång: TEKLA.
Mitt svärmeri har inga gränser som du ser, och mitt hjärta är öppet för alla, för allt, för stort och smått, skönt och fult, nytt och gammalt, jag älskar hela världen!
Nej jag vet ingenting!
Jag bara känner!
Det betyder att åldern är inne!
Är du där igen nu!
Akta dig själf! TEKLA.
För hvad!
För knifven!
Lilla bror ska inte leka med så farliga saker!
Jag leker inte längre!
73 ------------------------------------------------ TEKLA.
Jaså, det är allvar!
Fullt allvar!
Då ska jag visa dig -- att du har tagit fel!
Det vill säga -- du ska aldrig få se det, aldrig veta det, men hela världen ska ha reda på det, utom du!
Men du ska misstänka det, du ska ana det, och du ska aldrig ha en lugn timme mer!
Du ska känna på dig, att du är löjlig, att du är bedragen, men du ska aldrig få bevisen i händerna, för det får aldrig en äkta man!
Det ska du få känna på!
Du hatar mig?
Det gör jag inte; och jag tror inte jag kan komma att göra det heller!
Men det är troligen därför, att du är ett barn!
Nu, ja!
Men mins du den gången, när stormen gick öfver oss?
Då låg du som ett dibarn och skrek; då fick du sitta i mitt knä, och jag måste kyssa dina, ögon till sömn.
Då var jag din sköterska; fick se efter att du inte gick ut okammad, skicka dina kängor till skomakarn, laga att det fans mat på spisen.
Jag fick sitta vid din sida och hålla din hand i timmar, ty du var rädd, rädd för hela världen, emedan du icke egde en enda vän och allmänna meningen krossade dig.
Jag fick intala dig mod, tills min tunga torkade och mitt hufvud
74 ------------------------------------------------ värkte, jag fick sitta och dikta mig själf stark, tvang mig att tro på framtiden, och lyckades slutligen få lif i dig, då du låg som död.
Då beundrade du mig; då var jag mannen, inte den där atleten, som du lemnat, utan den själsstarke, magnetisören, som strök sin nervkraft öfver i dina slappa muskler, laddade din torna hjärna med ny elektricitet.
Och så upprättade jag dig; försåg dig med vänner, skaffade dig ett litet hof, som jag narrade med vänskapens hjälp att beundra dig, satte dig öfver mig och mitt hus.
Så målade jag dig i mina vackraste taflor, i rosa och azurblått på guldgrund, och det fanns inte en utställning där inte du satt på bästa platsen.
Ibland hette du heliga Cecilia, ibland var du Maria Stuart, Karin Månsdotter, Ebba Brahe, och jag fick intresse omkring dig och betvang den skriande hopen att se dig med mina bedårade ögon, jag pinade din personlighet på dem, trugade dig i dem, tills du hade vunnit den alltbetvingande sympatien -- och du kunde gå fram för dig själf!
När du så var färdig, då var min kraft slut och jag föll ihop af öfveransträngning -- jag hade lyftat dig och förlyft mig själf.
Jag blef sjuk, och min sjukdom generade dig, nu då lifvet ändtligen började le -- och jag tyckte ibland att du drefs af en hemlig längtan att få aflägsna fordringsegaren och vittnet!
Din kärlek börjar antaga den öfverlägsna systems karaktär, och i brist på bättre vänjer jag mig in i den
75 ------------------------------------------------ nya rolen af lille bror.
Din ömhet är kvar, ökas till och med, men den är fodrad med ett grand medlidande, som håller en god del ringaktning, hvilken ökas till förakt när min talang går ner, och din sol går upp.
Men hur det är, så synes din källa också sina, när jag inte längre kan förse den, eller rättare, när du vill visa att du icke vill ösa ur den.
Och så sjunka vi bägge två!
Och nu ska du ha någon att skylla på!
Någon ny!
För du är svag, och du kan aldrig bära en skuld själf, och så blef jag syndaoffret, som skulle slaktas lefvande!
Och när du skar senorna af mig, så beräknade du icke, att du lemlästade dig själf, ty åren hade grott ihop oss till tvillingar.
Du var en afläggare från min buske, men du ville lösgöra ditt skott innan det tagit rot, och därför kunde du inte växa på egen hand; busken kunde inte afvara sin hufvudgren -- därför dogo de bägge två!
Du vill med allt detta säga, att du skrifvit mina böcker?
Nej, det vill du säga för att få mig på lögn! -- Jag uttryckte mig inte så rått som du, och jag har talat i fem minuter för att ge alla nyanserna, alla halftonerna, alla öfvergångarna, men i ditt positiv fins bara en ton!
76 ------------------------------------------------ TEKLA.
Jaja, men resumén af det hela blef att du skrifvit mina böcker.
Nej, det fins ingen resumé; du kan inte upplösa ett ackord i en ton; du kan inte öfversätta ett brokigt lif i ett ensiffrigt tal.
Jag har inte sagt något så trubbigt, som att jag skrifvit dina böcker.
Men du har menat det?
ADOLF (ursinnig).
Jag har inte menat det!
Men summan -- ADOLF (vild).
Det fins ingen summa när man inte adderar, det blir en kvot, ett långt, ändlöst decimalbråk till kvot när man dividerar och det inte går jämt upp.
Jag har inte adderat!
Nej, men jag kan addera!
Det tror jag dig om, men jag har icke gjort det!
Men du har velat göra det!
ADOLF (maktlös, sluter ögonen).
Nej, nej, nej -- tala inte vid mig mer!
Jag får konvulsioner! -- Tyst!
Gå bort ifrån
77 ------------------------------------------------ mig!
Du förstör min hjärna med dina grofva nyptänger -- du sätter klorna i mina tankar och rifver sönder dem!
TEKLA (ömt).
(Blir medvetslös; stirrar framför sig och rullar med tummarna.)
ADOLF (slår ifrån sig).
ADOLF (skakar på hufvudet).
Adolf! ADOLF.
Ja! TEKLA.
Erkänner du att du var orättvis nyss?
Ja, ja, ja, ja, jag erkänner!
Och ber du mig om förlåtelse?
Ja, ja, ja, jag ber om förlåtelse!
Bara du inte talar vid mig!
Kyss min hand nu!
ADOLF (kysser handen).
Jag kysser din hand! vid mig!
Bara du inte talar
78 ------------------------------------------------ TEKLA.
Och nu går du ut och tar frisk luft innan middan!
Ja, det kan behöfvas!
Och se'n packa vi och resa! TEKLA.
Nej! ADOLF (upp).
Det måste finnas ett skäl! TEKLA.
Af det skäl, att jag lofvat deltaga i soarén denna afton!
Jaså, det låg där!
Där låg det! med --
Och jag har lofvat att vara ADOLF.
Lofvat!
Du har kanske sagt, att du tänkte vara med, och det hindrar inte att du nu säger att du inte tänker vara med.
Nej, jag gör inte som du, utan jag står vid mina ord!
Sina löften kan man ju stå vid, men inte behöfver man stå vid allt hvad man pratar.
Är det kanske någon som tagit löfte af dig att du ska komma?
79 ------------------------------------------------ TEKLA.
Så kan du be att bli löst från ditt löfte, emedan din man är sjuk! TEKLA.
Nej, det vill jag inte, och du är inte sjukare än att du kan komma med!
Hvarför vill du alltid ha mig med?
Känner du dig lugnare då?
Så säger du alltid, när du vet jag menar något -- som du inte tycker om.
Hvad är det jag inte tycker om nu?
Tyst, tyst, börja inte igen! -- Farväl, så länge!
Och tänk på hvad du gör!
(Går ut genom fonddörren och sedan åt höger.)
TEKLA ensam; strax därpå GUSTAF in.
GUSTAF (går rakt fram till bordet för att ta en tidning, utan att låtsa se Tekla).
TEKLA (rörelse; beherskar sig).
80 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Det är jag! -- Förlåt!... TEKLA.
Hvad kommer du för väg?
Jag kom landvägen; men -- jag ska inte stanna här, efter som...
Stanna du! -- Nå, det var längese'n!
Det var längese'n!
Du har blifvit mycket förändrad!
Och du är lika charmant som förr!
Nästan ungdomligare! -- Förlåt emellertid; men jag ska inte förbittra din lycka med min närvaro!
Och hade jag vetat, att du befann dig här, skulle jag aldrig... TEKLA.
Jag ber dig, om du inte finner det ogrannlaga, att stanna!
Från min sida fins inga hinder, men jag tänker -- ja, hvad jag än säger, kommer jag att såra!
Sitt en stund, du sårar mig inte, ty du har den ovanliga förmågan -- som du alltid hade -- att vara taktfull och fin!
81 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Du är alltför artig!
Men det är inte sagdt att -- din man skulle se mina egenskaper med samma öfverseende som du!
Tvärtom, han har nyss uttalat sig med mycken sympati för din person!
Åh! -- Ja, allting växer bort, som när man skär sina namn i trän -- och inte en gång oviljan kan få en varaktig plats i våra sinnen.
Han har aldrig hyst någon ovilja mot dig, eftersom han aldrig sett dig! -- Hvad mig beträffar, så har jag alltid burit, på en dröm -- den att få se
Er ett ögonblick som vänner -- eller åtminstone att Ni råkades en gång i min närvaro -- räckte hvarandra handen -- och skildes!
Det har också varit min hemliga längtan att se den, som jag älskat högre än mitt lif -- vara i riktigt goda händer!
Och jag har visserligen hört mycket godt om honom, känner alla hans arbeten, men skulle ändå, innan jag blef gammal, ha velat trycka hans hand, se honom i ögonen och be honom vårda den skatt som försynen lemnat i hans ego.
Jag ville därmed på samma gång släcka detta ofrivilliga hat, som måste finnas härinne, och jag önskade få
82 ------------------------------------------------ frid och ödmjukhet i sinnet, att jag kunde lefva ut mina sorgliga dagar!
Du har uttalat mina tankar, och du har förstått mig! -- Tack för det!
Ack, jag är en ringa man och jag var för obetydlig för att kunna sätta dig i skuggan!
Mitt enformiga lif, mitt trälarbete, min snäfva krets var icke för din frihetsträngtande själ.
Jag erkänner det!
Men du förstår -- du som forskat i menskosjälen -- hvad det kostat på mig, att tillstå detta för mig själf!
Det är ädelt, det är stort att kunna vidgå sina svagheter -- och det är inte alla som kunna det!
(Suckar.) -- Men du var alltid en redlig, trofast och pålitlig natur -- som jag värderade -- men...
Jag var det icke -- jag var det icke då, men lidandet renar oss, sorgen förädlar oss, och -- jag har lidit! TEKLA.
Stackars Gustaf! -- Kan du förlåta mig?
Kan du, säg?
Hvad? dig om förlåtelse!
Det är ju jag som ber
83 ------------------------------------------------ TEKLA (turnerar).
Jag tror att vi gråta båda två -- gamla menskorna!
GUSTAF (turnerar varligt).
Gamla!
Ja! jag är gammal!
Men du, du blir yngre och yngre! intager chäslongen.)
(Sätter sig oförmärkt på stolen till venster, hvarpå Tekla
Och så förstår du att klä' dig! TEKLA.
Det har ju du lärt mig!
Mins du inte att du upptäckte mina färger?
Nej! TEKLA.
Kommer du inte ihåg -- hm -- jag mins, att du till och med blef ond på mig de dagar jag inte hade något ponçeau-färgadt på mig!
Inte blef jag ond! på dig!
Jag var aldrig ond TEKLA.
Jo du, när du skulle lära mig tänka -- mins du det?
För det kunde jag inte alls!
FORDRINGSEGARE. 84 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Visst kunde du tänka!
Det kan ju alla menniskor!
Och nu är du riktigt skarp, när du skrifver åtminstone! TEKLA (obehagligt berörd, raskar på med dialogen).
Ja, kära Gustaf, det var emellertid roligt att se dig igen, och under så lugna omständigheter.
Nå, jag var väl ingen egentlig bråkmakare, och du hade det ju ganska lugnt hos mig!
Ja, något väl lugnt!
Men ser du, jag trodde du ville ha mig sådan!
Så lät det åtminstone på dig då du var förlofvad.
Inte visste man hvad man ville då!
Och så hade man lärt af mamma, att man skulle göra sig till! GUSTAF.
Nå, nu har du fått rutsch!
Artistlifvet är ju sprakande, och din man tyckes inte vara någon sjusofvare! TEKLA.
Det kan bli för mycket af det goda också!
GUSTAF (turnerar).
Jag tror du bär mina örhängen ännu!
85 ------------------------------------------------ TEKLA (generad).
Ja, hvarför skulle jag inte det?
-- Vi ha ju aldrig varit fiender -- och så tyckte jag, att jag ville bära dem som ett tecken -- och en erinran -- att vi inte voro ovänner -- för öfrigt, vet du hvad, så får man inte köpa sådana mer!
(Tar lös ett örhänge.)
Ja, det är godt och väl, men hvad säger mannen om det?
Hvad bryr jag mig om hvad han säger!
Bryr du dig inte om! -- Men du gör honom förfång med det! -- Det kan göra honom löjlig!
TEKLA (kort, liksom för sig själf).
Det är han så bra förut!
GUSTAF (som sett att hon har svårt fästa i örhänget, reser sig).
Får jag lof att hjälpa, kanske?
Åh, tack sa mycket!
GUSTAF (nyper henne i örat).
Det lilla örat!
-- Tänk om mannen såg oss nu!
Jo, då blef det en gråt!
Är han svartsjuk då?
86 ------------------------------------------------ TEKLA.
Om den är svartsjuk!
(Buller i rummet till höger.) GUSTAF.
Hvem bor där inne?
Jag vet inte! -- Nå, tala om hur du har det nu, och hvad du gör!
Tala om hur du har det!
TEKLA (brydd; lyfter i tankarne af duken från bilden).
Hvem är det! -- Hva! -- Det är du!
Men det är likt dig!
TEKLA (cyniskt).
Tycker du!
Det erinrar om anekdoten:
Hennes Majestät se det!
Hur kunde
TEKLA (gapskrattar).
Du är för galen! -- Kan du några nya historier?
Nej, men du bör väl kunna.
87 ------------------------------------------------ TEKLA.
Jag får aldrig höra något roligt mer!
Är han blyg?
Åh-ja!
Han är så sjuk nu!
Ja, hvad skulle lilla bror gå och nosa på andras getingbon!
TEKLA (skrattar).
Du är för galen!
Stackars liten! -- Mins du en gång när vi voro nygifta -- att vi bodde i det här rummet!
Det var annorlunda möbleradt då!
Där stod till exempel en byrå där på pelarn, och där stod sängen.
(De se på hvarandra.)
FORDRINGSEGARE. 88 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Tror du att man kan glömma det som gjort starka intryck!
Och minnenas makt är stor!
Ungdomsminnenas isynnerhet.
Mins du när jag träffade dig först?