Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
vännen misstroget, m e n D e n n e hade lofvat i Göteborg.
k o m att hela e n b e k a n t, s o m l å g s e g e l f ä r d i g v i d båt- staden, att hjärtat v a r e n t y d l i g l ä n g t a n till f ä d e r - (Forts.) vidare.
halftimme med o c h gjorde, p å d e j å lät d e j p å så läget.
betraktade sig och m e n d e t s o m mest glad- o m d u m e n n s när h o h ä n g d e påsk- på ryggen Anna henne ske så h ö r d å!
Där står: Elsa b e r hälsa horn^ e n allvarligare Läs u p p i hvilken h a n hoppades att få e n » kjer m a t t m o d e r i e n viss b a r n d o m s v e n, s o m kan- står d ä r?
' et, f å r j a h ö r a.
» å frågar, rådde ne-ön o c h besittningen » Men j a ' tycker d e ä så m y c k e, » invände » Hva m e r a karl, slå f o r t a r e, svarade Elsa öfverlägset.
A n n a misstroget.
m e n i detta d e t var, s o m o m h a n stadgat blifvit di s o m gräs, v a ' slut, v a ' p a n g a ' som dä ' kom, » serier », storsjöfiske.
M e n står där nere i k a n t e n?
» kallar, » i m i n korthet 1896 På detta bref följde Innehållsförteckning: n u åter e n lång tyst- remitterat u t ' e t lite m e r o m ' e t h ä r i läget.
Klara Schumann; af Mari Mihi.
— Florence Nightingale, valplatsens ängel; poem af Lotten von Kranar.
— Våra söners framtid; också några synpunk- ter af Incognita.
— Vårstök.
I I I: Landsflyttningen; af en k ä n s l a, s o m h o n i n t e k u n d e g e sitt r ä t t a Bell.
— » Ma-bonne »; skiss för Idun af Elin Ameen.
— På n a m n, m e n h v i l k e n s a d e h e n n e, a t t d e t v a r rundresa; några korta bref från &gt;fröken Eva-, af Georg Nordensvan.
— Karl XII och » fruntimbret i Stockholm; » inte m e r ä n välförtjänt.
Litet skulle h a n en liten arkivstudie för Idun af G.
— Namnsdagslista för 1896: juni.
— Från Iduns läsekrets: En allvarsdiger ha, f ö r att h a n h a d e låtit h e n n a v ä n t a i •kvinnofråga ».
— För Paris-fararinnor.
— Brudfärden|; berättelse från Bohus- h e l a t i o å r.
o c h e t t sådant b r e f s e n!
läns skärgård af Johannes Sundblad.
— - Konst- närslycka. » — Tidsfördrif.
Vid slutet af d e t tredje året k o m emel- Du lertid men inte finns h o på Gullholmen, de j a ' kan tro.
E l s a s å g u p p från sin läsning.
» Nå, ä du me ' t? » » Ja, n o e k ä j a d e, m e n d u k u n n e allt h a talte Anna snäfva Från A n n a Karlsson.
nöjd nad.
inte o m, att Koljapetters snart s k a f å barn, Lena å i n t e o m a t t d e r a s äld- s t e g o s s e ä s å t e p a s s, a t t h a n allt h a r v u - som ångrade ett nytt.
kommit m e d sina Att hvarje män ' ska kan Allt hvad h o n riktigt vill, Ä r kändt af en o c h hyar.
Därför o m m i g du har, Du snart sagdt allt förmår, Och lygogryfen lätt Då riktig tydning får.
Stoakholta, Qemanét » Fredagen den 28 augusti 1891.
N:r 35 (193) Prenumerationspris pr år: Byrå: H a m n g a t a n 16, 2 / jtr.
Redaktör och utgifvare:!
Idun medModetidningoehko- lorerade planscher — k r.
» 6: 50 Idun ensam - » i: — P r e n u m e r.
s k e r i landsorten ä post- anstalt, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
(yld kompletteringar).
Boktr.-Aktub.
Auuouspri »: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o c h » L e d i g a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p ä h ö r j a d t t i o t a l s t a f y.
Johanna Henrika Hallberg.
annen nar hela värl- den till sitt verk- samhetsfält, kvinnan har hemmet, mannens lott är att kommas ihåg, kvin- nans att glömmas. » Så yttrade för en del är se- dan på en nordisk fest vid ett af våra universi- tet en ung talare till kvinnan.
Men gentemot detta något oridderliga relaterande af en snart försvunnen tids åsikter och fakta kan man med skäl sätta ordspråket: » hvad stort sker, sker tyst » så- som tillämpligt på kvin- nans verksamhet.
Hvil- ken stor handling utför exempelvis ej " den moder, som förskaffar åt staten och samhället en duglig, inflytelserik medlem, där- igenom att hon i hemmets lilla vrå icke tröttnat att med efterföljansvärda för- maningar oeh exempel dana sin son till en akt- ningsvärd karaktär!
Eller hvem kan till fullo upp- väga de andliga eller le- kamliga uppoffringar, en husmoder för vården af hemmets angelägenheter måste underkasta sig.
Men kvinnan har icke endast på en dylik plats visat sitt betydelsefulla inflytande.
Bland de många tillfällen, den hand- lingskraftiga kvinnan haft och har att ådagalägga ett behjärtadt ingripande i tingens gång, torde föl- jande vara värdt att kom- mas ihåg, helst som det ligger utom kvinnans hvar- dagliga, tysta verkuings- krets » hemmet ».
Med den 4 juni detta år hade ferierna vid folk- skolelärare-seminariet i Lund just börjat, och dess musiklärare gladde sig åt att såsom dirigent för Lunds allmänna sångför- ening mera ostördt kunna egna sig åt dess angelä- genheter i och för en nära förestående tilläm- nad konsert i Lund samt uppträdande vid den be- ramade och mellan åt- skilliga skånska manskö- rer stående sångtäflan i Helsingborg den 5 sist- lidne juli.
Ett slaganfall, åtföljdt af temporär för- lamning af venstra kropps- halfvan kastade honom då plötsligt på en lång- varig sjukbädd.
På sam- ma gång fick han äfven anledning att sörja öfver därmed tillintetgjorda för- ordnanden vid Domkyr- kan, dels såsom vikarie för kapellmästaren Heintze och dels såsom organist- offieiant vid där inrätta- de andra högmässan.
Jämte en del privata ele- ver, hvilkas studiebana ej tålde något afbrott, stodo kapellmästare Heintze och
V i d k v ä l l e n s k a l l dagen rosas, Hustrun, då hon är död, Svärdet, då det är pröfvadt, M ö, då hon är gift, I s, då du är öfver, ö l, då det är drucket.
^ T • AYAMAL.
sångföreningens medlemmar vid hans sjukbädd förlägna inför behofvet af nya arrangemanger, som ej medgåfvo något uppskof.
Det är klart, att ej hvem som helst kunde befinnas lämplig att under en kritisk afslutningstid upptaga den fallna manteln, skicklig att rätt behandla ele- verna i harmonilära, kontrapunkt, piano- och orgelspelning, eller en manskör, så att arbetet kunde medföra åsyftad, fruktbringande nytta.
Dä nu den sjukes välbehöfliga lugn syntes betänkligt stördt af dessa, genom hans dåd- lösa förlamningstillstånd orsakade bekymmer- samma tankar, fattade hans trolofvade ett oväntadt beslut.
Dess realiserande berodde blott på de särskilda vederbörandes medgifvan- den.
Med undantag af en enda gammalmodig röst ur stora hopen, såg hon sig af intet hin- drad att inom kort vara vikarierande dom- kyrkoorganist, dels för kapellmästaren Heintze och dels för sin trolofvade, direktris för Lunds allmänna sångförening samt ledarinna af en del af privatelevernas trägna studier i ofvan- nämnda ämnen.
Och snart därefter stod hon i spetsen för sin sångartrupp i Parkbolagets kon- sertpaviljong i Lund, med nyfikenhet beskådad af omkring 700 åhörare.
Ej mindre kritiskt blef det, att å Helsing- borgs teater den viktiga täflingsdagen uthärda de pröfvande blickarne från såväl prisdomarne som från publiken, hvilken vid dagens olikar- tade uppträdanden från golf till tak fyllde lo- kalen.
Alla publika som enskilda recensioner vitsordade emellertid hennes sångförenings takt- fulla prestationer, och med ett utan tvekan tilldömdt andra pris blef densamma bland de många täflande körerna utmärkt.
Ännu i denna dag fortsätter den unga kvinnaD, förmedels ofta förekommande resor mellan sina båda verk- ningsorter, att dela sin uppmärksamhet åt trö- stande sjukvård af sin trolofvade i fäderne- hemmet och sin gamla verksamhet å samma plats som privat musiklärarinna samt sina nya, för sin fästman åtagna befattningar i Lund.
Född den 14 juli 1858 i Landskrona, har Johanna Henrika Laurentia Hallberg, den tredje i ordningen af sju syskon, af hvilka före henne en broder och en syster och efter henne två bröder och lika många systrar ökat familjens förhoppningar, af sin fader, den snillrike, år 1883 aflidne musikern, direktör B.
Hall- berg ärft en liflig handlingskraft, som, omsatt i en kvinlig natur, icke förlorat något af det mjuka behag, som plägar åtfölja en kvinnas verksamhet.
Bedan tidigt hade hennes be- slutsamma sinne för sig uppställt ett själfstän- digt framtidsperspektiv, och för att dokumen- tera sig till lifvets strid tillägnade hon sig med begärlighet föESt faderlig undervisning, anade därpå organistexamen vid Musikaliska akademien 1878 och vistades sedermera sex terminer, åren 1882 — 1884, under trägna stu- dier vid konservatoriet i Leipzig.
Genom faderns sjuklighet under de sista lefnadsåren och dennes slutligen inträffade död samt hennes fattigdom, blefvo Johanna Hall- bergs talanger särskildt användbara i fäderne- staden, där hon under 11 år varit vik.
stads- organist, utom det att hon sedan år 1887 in- nehar sånglärarinnebefattningen vid därvarande fiick-elementarskola, med hvilken syssla ett vi- kariat af liknande natur vid stadens elemen- tarskola för gossar sistlidne vår förenades.
Dessutom hafva, såsom frukt af hennes nära tjugoåriga verksamhet i egenskap af privat mu- siklärarinna, många hem henne att tacka för musikens upplifvande odling, liksom en massa redan såväl examinerade som placerade orga- nister stå i tacksamhetsskuld till henne för redig och klar handledning under sin studietid.
Det öfveransträngande arbetet har ej under- låtit att i Johanna Hallbergs energiska, blonda drag inväfva ett visst uttryck af melankoli, som måhända torde delvis skingras af de nya lefnadsvyer, för hvilka hennes själ vaknat, då hon 1889 ingick trolofning med musikläraren i Lund, fil.
kand. N.
P. Norlind, med hvilken hon snart ämnar träda öfver ett » eget hems » tröskel, för att i dettas obemärkta vrår genom sin handlingsrådiga viljekraft yttermera gifva sanning åt lefnadssatsen: » hvad stort sker, sker tyst ».
Jag drömmer, att jag flyger dit, till soligt Öresund.
Nyss fick jag från en vän en rad: han drömt vid Öresund, som jag, som jag.
Uppå hans blad en kyss ur hjärtats grund!
Anna A. Sttjtfmödrar.
Af A d a.
TKgPå egyptiens mångtusenåriga stentaflor, fullskrifna med hierogflyfer har man funnit sagor om elaka styfmödrar.
Temat är lika gammalt som människosläktets historia och har varierats i oändlighet.
I alla sago- samlingar ända in i våra dagar figurerar städse den typiska styfmodern.
Hon är per- sonifikationen af hårdhet, orättvisa och för- tryckande, och detta ej blott i sagan och visan, utan hon har som sådan ingått i själfva folk- medvetandet, ja, till och med språket har bildat sig ord efter henne, för att uttrycka karghet och njugghet.
Men då vi tro, att våra dagars styfmoder har föga gemensamt med denna gamla typ, och att en orättvisa tillfogas en hel del goda, aktningsvärda kvin- nor genom denna föråldrade, falska fördom, oeh då vår tid särskildt utmärker sig för att icke vilja tåla orättvisor på hvilket område, de än begås, vilja vi en gång uppträda till de förkättrade styfmödrarnes försvar.
Saken är af vikt och allvar, ty månget hem har blifvit stördt, många människors lycka sköfiad och månget bjärta har hårdnat till följd af ofvannämda djupt inrotade föreställningar.
* p Öresund.
C$ ungdomsda ' r en sommardag jag satt vid Öresund och tecknade i ljusa drag dess bild på hjärtats grund.
Af bokar faller skuggan sval kring villorna på strand.
I fjärran: segel utan tal emellan haf och land.
Men väldigast dock griper mig det vida Sundets duk, som framför ögat breder sig, så sommarblå, så mjuk.
Jag ofta se ' n vid Sundet drömt och diktat där min sång, och aldrig jag det intryck glömt det gaf mig först en gång.
En längtan ljuf och underbar mig drager dit hvar vår.
Fast lifvet sig förändrat har, ej hjärtat räknar år.
Hvar gång flyttfågelskaran styr fram söder, hän mot nord, då blir min känsla liksom yr, jag skynda vill ombord.
Ack, längtan gör ens hjässa hvit, men röd är hjärtats grund.
Visserligen våga vi ej bestämdt förneka, att sådana styfmödrar, som sagan framstäl- ler, kunna hafva sina motstycken, men i så- dant fall tjäna då undantagen till att belysa regeln.
T y i nio fall af tio är det helt visst den nya modrens ärliga uppsåt att som sina egna älska och fostra de barn, hvilka till- höra den man, hon skänkt sitt hjärta.
Det låter knappast tänka sig, att hon i lättsinne eller af egennytta skulle inträda i en så svår oeh uppfordrande ställning som en andra moders, näppeligen spelar själfviskheten någon röl vid ingåendet af ett sådant äktenskap.
En kristen kvinna tager ej ett dylikt steg utan allvarlig bön till Gud om hjälp att fylla sina ansvars- fulla plikter och att städse vandra inför hans ögon; en kvinna blott och bart uppfostrad i ett kristet samhälle och med humana tänke- sätt, måste, äfven hon, hysa den fasta före- satsen att göra gagn och icke skada, sprida glädje och icke sorg i det hem, där hon in- träder för att ersätta en älskad afliden, och där unga hjärtan behöfva värmas af kärle- kens sol.
Men huru blifver icke hennes lott allt an- nat än afundsvärd!
H o n mötes af motvilja, köld och misstänksamhet, i bästa fall af stram tillbakadragenhet hos de barn, hvilka hon i kärlek och de bästa afsikter närmar
sig, och mot hvilka hon vill åtaga sig de dyrbaraste plikter.
Trots och näsvishet höra nog ej till sällsyntheterna, och hafva barnen redan hunnit något längre i ålder, tveka de måhända ej att visa henne sitt förakt och förklara henne öppet krig; alla hennes ord och handlingar missuppfattas eller uttydas på ett för henne rent af obegripligt sätt.
Ofta är roten till detta onda att söka hos äldre kvinliga anförvandter samt hos tjänare.
De förstnämnda se icke med blida ögon, att en främmande kommer och intager första platsen i hemmet, undanträngande dem själfva; och afundsamt frukta de, att på samma sätt få afstå sin plats i barnens hjärta; de se- nare känna misshag under strängare tyglar.
När den nya modren visar ömhet och vän- lighet, heter det: » hon försöker bara ställa sig in ».
Då hon har sig ålagdt att dana och utveckla karaktärer, måste hon äfven kan- ske ganska snart både straffa och förmana.
» Nu börjar hon visa klorna », lyda då vis- hetsorden.
Hon måste hålla barnen till ar- bete och i hemmet införa en sparsammare hushållning, då mycket öfverfiöd vanligen uppstår under ett interregnum.
Sagans obil- liga, snåla, missunnsamma styfmoder är då färdig.
Folk i allmänhet har för öfrigt den ovanan att helt lättsinnigt säga vid samman- träffandet med någon ung person som fått styfmor: jag beklagar er?, hvad er ställning måtte vara obehaglig?, huru kan ni stå ut?, är hon mycket tråkig?, eller något annat dy- likt, lika dumt som farligt.
Och barnasinnet slites mellan önskan att hängifva och förtro sig åt den nye vännen och fruktan, att hon bara spelar intresse och kärlek, att i grund och botten hon ändock är en elak människa, som helst såge barnen röjda ur vägen.
Äldre syskon, hvilka i sitt högmod ej kunna lida, att en främmande in- tager platsen vid fadrens sida, underblåsa de yngres sämre instinkter, afklippa hvar tråd, som möjligen spunnits mellan modrens och deras hjärtan, samt låta hat och bitterhet taga öfverhand hos sig själfva, så att styf- modrens ställning snart kan vara alldeles out- härdlig.
Händer så, att fadren själf af svaghet för sina barn låter draga sig öfver på deras sida och litet smått gör gemensam sak med dem — så där helt oskyldigt och i tysthet —, då är allt förloradt, och hemmet framter an- blicken af grusad familjelycka; makarna sins emellan har därvid äfven uppstått ett svalg, som icke mera öfverstiges.
En och annan kvinna har ju lyckats öfver- vinna en styfmoders alla svårigheter, lyckats förvärfva sina styfbarns genkärlek, förtroende och tacksamhet för ett välsignelserikt hem och den riktning, hon gifvit deras lif, hvilket måhända annars skulle ha blifvit förfeladt, och hon står segrande vid målet; i sanning en stor personlighet, värd all ära.
Återigen att hon strandat, att hennes sårade sinne slu- tit sig för dem, som ständigt mötte hennes ärliga sträfvanden med misstro eller förakt, att hon till sist som en främling betraktar dem, och att öfver hennes blödande hjärta lagt sig en isskorpa, som aldrig smälter, det, tro vi, vara det vanliga.
förloppet.
Men hafva vi då ens rätt att bryta stafven öfver henne?!
Därför I äldre, tanter och mostrar, om I verkligen älsken barnen, lemnen dem, huru påkostande det än kan kännas, åt styfmod- ren; hon är nu blifven deras naturligaste uppfostrarinna och närmaste anhöriga.
Där- med främjen I deras bästa.
Sägen ej, som vi nyligen hörde berättas: » Lilla Sigrid är nu hos moster och får dricka så mycket kaffe hon behagar: här missunnar ingen. » Trä- den tillbaka och utsån ej splitets och miss- trons sådd i deras unga hjärtan!
Oeh må utanför stående personer akta sig, att in- kasta en brand i andras hem genom ett be- klagande, som ej är på sin plats.
Att för de barn, hvilka själfva kanske nä- rapå äro styfmodrens jämnåriga, inträda i ett underordnad t förhållande till henne, kan ju vara svårt nog; men den uppväxta sonens eller dottrens plikt är och förblir dock i alla fall att hedra sin faders hustru och icke möta ' henne med camaraderie, än mindre med förolämpningar.
Detta är enda möjliga vä- gen för att ett godt förhållande mellan henne och dem skall kunna uppstå.
En bildad styfmoders takt förbjuder henne helt säkert att mot dem göra sin myndighet gällande på något stötande sätt.
Men skulle så vara, att de fullvuxna icke kunna förlika sig vid tanken, att en annan intager deras moders plats, må de då lemna hemmet och icke ådraga sig en dom genom att förbittra en medmänniskas tillvaro med sin egen afvoghet och genom att uppfostra sina yngre syskon till hätskhet och upproriskhet mot den, hvil- ken af Gud insatts i det heliga föräldraem- betet.
Må mannen äfven betänka, att han ej har rätt att bjuda en kvinna sin hand och bedja henne blifva mor för sina barn, så framt han ej hyser oinskränkt förtroende för hennes ka- raktär, och hennes rena afsikter.
I annat fall försyndar han sig djupt mot henne och drager henne ned i mycken olycka.
Man och hustru böra i ett sådant äktenskap vara ett om någonsin.
Och för att återkomma till sagorna: många bland dem äro af hedniskt ursprung och icke så alldeles ofarliga för barnen och i det för- hållande, vi nu afhandlat, hafva de säkerli- gen utträttat mycken skada.
Huru rördes man ej i sin barndom af den stackars lilla Cendrillons sorgliga lott i hemmet, men vi veta oss ej hafva återsett hennes motbild i lifvet.
Månne ej i vanliga fall styfdottern hålles med lenare tyglar, och att det mera krusas för henne än för den egna dottren!
En mo- der, som haft flere styfbarn yttrade, då hen- nes egen gosse felat: » Gud ske lof att det var min egen, så att jag kan aga honom. » Därför, sofren sagorna!
Det vore önskvärdt, att denna ringa upp- sats finge verka i det godas tjänst och ej blefve missförstådd.
Den har afsett att väcka på och reagera mot ett missförhållande och en fördom, men har visst ej velat framställa alla styfmödrar som felfria och alla styfbarn elaka — tvärtom äro vi öfvertygade, att styfbarnen i sitt förhållande till andra kunna vara helt älskvärda.
— Men då motsatsen så ofta blifvit framhållen, fordrar rättvisan, att man må se saken äfven från den andra sidan.
Till sist vill jag säga till alla styfmödrar: edert kall fordrar mer än något annat ett aktgifvande på eder själfva, ty vid minsta felgrepp eller ovishet förloren I otroligt; där- för, faren efter fullkomlighet!
Några fruntimmersmiiinen.
I. Idun.
dun, själf ungdomligt fager, förvarade de äpplen, af hvilka gudarne underhöllo sin eviga ungdom och helsa.
Jag minns så väl den lilla elfvaåringen med d e ' ljusa lockarne, hvilka hvarken be- höfde brännas eller papiljotteras för att bölja nedåt ryggen; med de klara, blå ögonen och deras stjärnskott, med den rena, hvita pan- nan och den täcka, alltid leende munnen, prydd med perlor; de runda kinderna med sina förtjusande gropar.
Jag glömmer aldrig det behagfulla barnets silfverklingande skratt, harmoniskt och i välljud.
D å hon sprang omkring i trädgården och lekte, utgöt det sig liksom ett trollskt behag omkring henne.
Mjuka och täcka voro hennes rörelser.
Som om hon varit från fornhellenernas tid, var där plastik i hvarje hennes åtbörd, skön- het i hvarje linie, harmoni i hela före- teelsen.
En hvar, som kom i hennes närhet, bragtes äfven under det oafvisliga inflytandet af något oförklarligt angenämt, godt och sannt.
Man måste le och känna sig väl till mods.
Och god var hon, god som guld.
Aldrig hade hon en enda gång frampressat en sor- gens eller smärtans tår ur sin moders öga.
Hon var mammas först och sist födda.
Hen- nes ankomst till världen hade varit en glädje- högtid i det rika hemmet.
Och den högtiden fortfor länge.
Men i det komfortabla huset, där allt var lyx och njutning, förmärkte man ej djupa stämningar.
Allt gick sin ytligt gilla gång.
Fester aflöste ofta hvarandra, och alltid var den unga flickan föremål för pris och beröm, det hon förtjänte genom sin älsklighet.
Det religiösa elementet i uppfostran kom emeller- tid härvid ej till sin rätt i hemmet, och i den peusion eller skola, där hon erhöll sin undervisning, var det den officiela kristendo- men endast, som nödtorfteligen meddelades, under det att elementen för salongsbildnin- gen, lefvande språk, estetik, musik, teckning och slikt, voro det förnämsta.
Så kom tiden för konfirmationsläsningen.
Denna skulle hon genomgå hos en allmänt omtyckt prest ute på landet, och här öppnades först för henne kristendomens stora och djupa mysterium.
Hon fick en inblick i religionens väsen, dess kraf på den bättre lottade män- niskan i världen, att bringa offret af sig och sina egodelar för sin andligt och kroppsligt behöfvande nästa.
Det var en ny värld, hon sålunda blickade in i; men på ett sätt, som ej dödade minnet i dess glädtighet, icke framtvingade tårar ur körtlarne eller gaf from- leriets helighetsmin åt det fagra anletet.
Hon gick därför sund och ej andligt förställd ut konfirmationens lärotid med den första nattvardens mystér, hvilken för henne vardt en hjärtats, en känslans och därför hela den inre tillvarelsens angelägenhet, den hennes förstånd ej sökte att i dess djup pejla.
Tron var henne nog.
Kristendomsporten var emellertid öppnad.
Sommaren därpå tillbragtes vid en badort på vestkusten, men för den unga flickan i
allt lugn och stilla ro, ty hon kunde ej finna trefnad i att redan nu taga språnget ut ur barnets värld i den utbildade ungmöns.
Och hon hade äfven ännu så mycket att för sig klargöra, hon behöfde ännu andligt smälta det, hvari hon senast hos presten och religions- läraren fått inblick.
Korteligen, tron behöfde tid att samla sig, att sätta karakter.
* K o m så vintern.
Nu fördes hon ut i stora världen, såsom man kallar den i det hela ofta ganska snäfva krets, som en fransk för- fattare skrifvit en spirituel komedi om, den han gifvit namnet » den värld, där man har tråkigt ».
För vår ungmö, Rosa kalla vi henne, vardt det emellertid ej någon tråkig värld.
H o n kom dit ut frisk till kropp och själ.
Hon var skön, hon var rik, hon var intelligent, och det goda hjärtat lyste ur hela hennes väsen.
Hvad under därför, att hon genast kringsvärmades af alla dessa salongens unga hjältar, som gå på eröfring, helst när bytet för pluringar med sig till segraren.
Hon var saisonens mest strålande stjärna, och bland de riddare sans peur — alldeles sans reproche voro de ej alla —, som egnade henne sin hyllning, var det en, som de unga damerna, å sin sida för tillfället svärmade för.
Han föredrog för sin del, tycktes det, Rosa, och i sin segerstämning öfver att få binda honom, den af alla medsystrarne så åtrådde och beundrade, vid sin char öfver- talade hon sig själf, att det var Dågot inner- ligare och varmare, än blott balsalens flarn och flirtation som närmade dem båda till och knöto dem vid hvarandra.
Han tillhviskade henne en afton eller rät- tare en tidig morgonstund, då han efter en bal halp henne ute i tamburen på med ytter- kläderna, att han älskade henne, att han ej skulle kunna lefva utan henne, och han sporde henne, om hon tillät honom gifva hennes för- äldrar del af dessa hans känslor.
Ett ögon- blicks tvekan under stark rodnad, ett hastigt hviskadt, något nervöst » ja », en varm ömse- sidig handtryckning, och löftet var gifvit och besegladt — detta löfte, som i sig innebär det återstående lifvets öde, det som innefat- tar hopp om sällhet och lycka, det som väl håller ibland hvad det lofvar, men äfven ej sällan sviker sig själf.
Här var det åtmin- stone för den ena partens del gifvit i tro, och Rosa slumrade ej den natten.
A c k, hon drömde ändå, och änglar sväfvade på Jakobs- stegen upp och ned.
Följande middag kom den unge mannen och friade hos föräldrarne.