Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver gråset fontän kastar pårlglitter och för stånket fly hån, brokiga fjårlar I en halfskurn berså dröja två, älskande sin kos.
och det hörs som en hviskning ur löfven ibland.
| [^ed anledning af en artikel i ett num- mer af Idun om de engelska kvinnor- nas arbete i rösträttsfrågan ber jag om plats i Iduns spalter för nedanstående, rö- rande de svenska kvinnorna och samma sak.
D e svenska kvinnorna, jag menar nu egent- ligen de bildade kvinnorna, tyckas i detta såväl som i många öfriga fall anse det be- kvämast att låta männen arbeta för sig, för att sedan i god ro skörda frukten af andras möda, eller också törhända de tänka som så, » att landet styres med Guds hjälp oss föru- tan », som visst en sådan auktoritet som Anna Maria Lenngren sagt i » Råd till min kära dotter ifall jag hade någon. » Skada blott att ironien så bjärt lyser igenom — annars vore den auktoriten ej god att jäfva!
Det finnes så många lagar, hvilka på det djupaste ingripa i hela familjelifvets organi- sation, och dessa lagar stiftas nu uteslutande af män, ehuru kvinnorna j u inom familjen intaga en minst lika viktig plats I Att män- nen utelutande diktera dessa lagar är därför ett ödesdigert misstag, ty de kunna eller vilja ej sätta sig in i kvinnornas åskådnings- sätt och sålunda tillbörligen taga hänsyn till deras lycka.
Äfven på andra om- råden, jag nämner blott i förbigående de båda stora frågorna: sedlighetsfrågan och nykter- hetsfrågan, kunde de ingripa.
Det är ej nog med att önska vinna framgång åt sin sak, man måste äfven på ett praktiskt sätt veta arbeta för samma mål.
Jag skulle därför vilja föreslå de svenska kvinnorna, att de följde sina engelska syst- rars exempel och rundt om i landet, hvar och en i sin mån, arbetade på att väcka in- tresse för rösträttssaken och framför allt sökte klargöra för de tvekande och rädda bland sina medsystrar, att det långt ifrån är okvinn- ligt och dåraktigt att vilja deltaga i stiftan- det af lagar, som de själfva skola lyda, samt alt på samma gång säga dem, att det är långt dåraktigare att med armarne i kors åse det rastlösa arbete, som pågår rundt omkring dem, utan att söka ernå det ringaste inflytande därpå till fromma för samhället.
Kat a Da / ström.
Men det skälmaktiga barnet, som muntrade upp hela huset och tröstade en, när man var nedslagen eller sjuk, fanns inte mer.
Sällan gick hon ut annat än om kväl- larna, när bon hämtade systern i boden.
Och snart voro de borta, och vi fingo bref, att de hade det bra, och i hvart bref talade de om, att Elsa och jag skulle komma efter, jag kunde behöfva hvila mig — - skrefvo de, och Elsa skulle nog lätt få arbete.
Men sedan på sommaren fick jag rheuraa- tisk feber, och doktorn ville nödvändigt, att jag skulle resa bort och bada.
Jag tog mig det så när, att jag blef sjuk igen, för aldrig hade jag anat, att min Elsa på allvar funderade på att resa dit öfver.
Och en dag — det är nu tre år sedan — kom det ett.
bref till Elsa, också det från Amerika, men ej med Annas stil, utan med en stor vacker utanskrift.
Han hade lekt med henne, när hon var liten, och följt henne till skolan, när hon blef äldre.
» De här åren, det är bara litet mer än tre år sedan Elsa reste, hvad de ha varit långa, nästan som tio andra!
Alla tre sörjde de öfver, att jag skulle behöfva lefva så ensam, skrefvo de.
IDUN 248 än någonsin, men alla mina tankar voro be- ständigt där.
Så kom för en månad sedan ett bref från Ragnar.
Han hade blifvit änkling med tre små barn, och han var så förtvinad, stackare.
Det tog j a g som ett tecken från himmelen, fröken!
Jag ville resa till San Francisco och bo hos honom och sköta om de små.
Och jag skref med detsamma.
Gud skall nog skänka mig krafter — skref j a g — det är nog hans vilja, att jag skall resa, annars hade han inte väckt en sådan längtan efter er alla i mitt hjärta.
Det kändes riktigt godt att få ödmjuka sig och skrifva så, och jag fick sådana kära, vänliga bref till svar från alla tre barnen.
Och nu är jag så långt, att jag reser i öfvermorgon, ser fröken. » H o n drog själen om sig och reste sig upp.
» Jaja, det är allt underligt att tänka, att man på gamla da ' r skall dit bort ändå » — suc- kade hon.
» Och nu får jag säga adjö och tacka för den här stunden!
Det har varit » — hen- nes röst darrade, och hon kramade min hand mellan sina båda — » det har varit en sådan lättnad att få tala om det riktigt, alltsammans. » Hon neg och neg, under det tårarna runno utför hennes skrynkliga kinder, och mumlade något, som jag inte hörde, till tack för min önskan om en lycklig resa.
Så släppte hon min hand med ett plötsligt ryck, och innan jag kom mig fcr att följa henne, hade hon skyndat ut i tamburen, öppnat dörren och gått.
Stackars gumma!
Lifvet hade handskats hårdt med henne.
Kanske skulle hon kom- ma att få sina gladaste dagar just därborta i det afskydda och nu likväl så efterläng- tade Amerika.
vanliga sysslandet med penseln bringas i dagen, skall lefva dagsländans korta lif, o c h när mode- strömningen kastar o m, dö lika hastigt som den.
Allt skräp, s o m utan .innehåll skyltar på våra väggar, utan att vara till glädje för någon, kan lika gärna eller hellre vara borta.
Fråga dig själf, för hvad hänger detta här, eller hvarför skall jag gifva detta ett rum på min vägg.
Svarar du dig själf uppriktigt, att det endast är för att det bru- kas så, låt det då vara ogjordt.
Du gör dig själf en stor tjänst, då du ej dömer dig att dagligen gå och se på något, som ej tillfredsställer ditt öga.
Jag har i det här sagda sökt framhålla, hvad som bör vara driffjädern för all dekoration: ett inre behof efter skönhet o c h trefnad, o c h j a g har sökt visa, hur konsten, genom de alster dess ämnessvenner forma, hjälpande räcker o s s sin hand vid mättandet af denna längtan.
Vid konstens sida står konstindustrien, som genom att gifva ädel form, lämplig ornering och behaglig färg åt föremål afsedda för det nyttiga, gör dem tilltalande för vårt formsinne o c h vår skönhetskänsla, hvarigenom de väl försvara den plats s o m prydnader vi gifva dem vid sidan af den egentliga konstens alster.
Men utom dessa föremål — konstens o c h konst- industriens — ha vår förskräckelse för tomma väg- gar o c h kärlek till prydnader o c h särskildt vägg- prydnader med fantasien o c h reproduktionsför- mågan till hjälp framalstrat en annan utomordent- ligt rik flora inom väggdekorationen, s o m också bör ägnas några ord.
För att klargöra, Irfad j a g åsyftar, vill j a g nämna, hur tanken första gången uppstod hos mig att i Idun säga några ord o m väggens pryd- nader.
Det var vid genomläsandet af några i tidningens frågoafdelning framställda spörsmål angående denna sak.
Frågor framställdes, hur man af en del uppräknade småsaker — j a g erin- rar mig särskildt, att kotiljongsdekorationer och porträtt från cigarettlådor nämndes — skulle kunna sammansätta några nätta prydnader för väggen; och frågor samt råd i samma väg ha sedermera då o c h då återkommit.
Det är j u gifvet, att o m man med sådant lappri vill belamra sina väggar och känner sig tillfredsställd därmed, har man endera sin smak förskämd, eller också, o c h detta troligare, ligger den ännu i träda.
Ty, utgående ännu en gång därifrån, att det är ett inre behof, s o m skall mättas, en längtan efter något vackert för öga o c h tanke att dröja vid, som skall tillfredsställas, kan man j u icke neka till, att den andeliga föda, bestående af dylikt skräp, s o m räckes det hungrande sinnet, är ytterst tarflig, o c h det samma gäller många af de före- mål, som med rang, heder och värdighet af pryd- nader rekommenderas o c h användas.
Se vi till.
Af Nicke Nuck.
exempel på dessa torkade ängarnas blomster i (Forts. o.
makartbuketterna, dessa påfågelsfjädrar, dessa konstgjorda fjärilar, spindlar och annat kryp, dessa Måleriet torde nog vara den konstart, som äger draperier, solfjädrar, parasoller, sköldar, rosetter, uttrycksmedel att bäst göra sig omtyckt i vid- öfverspunna flaskor, allt detta krims krams, som sträckta kretsar, o c h hvad särskildt taflan beträf- mer eller mindre vingligt håller sig kvar på våra far, har dess lämplighet s o m prydnad för väggen väggar, allt detta » som visserligen ej » — som så fått burskap i allmänna medvetandet, att ett man ibland, utom i praktiken, får lära, på samma hem för att vara fullständigt — j a g vill ej säga gång man får något råd — » s å länge bibehåller möbleradt, men orneradt — ej bör sakna en eller sig, men s o m ej heller kostar så mycket i tid och flere taflor på väggen.
Detta är nog godt o c h väl o c h lyckligt nog för penningar, » så måste vi också medgifva, att det den konstutöfvande artisten, endast att det s o m i allmänhet skänker bra liten valuta, men däre- mot ej underskrifva betyget o m tiden, så länge taflan framställer o c h det sätt, på hvilket detta sker, få vara hufvudsak samt färgernas o c h den ännu damm alstras o c h trifves på vår jord.
Ty om också själfva tillverkningen går fort nog, tänk mer eller mindre glänsande ramens effekt mot omgifningen bisak.
Ty konsten kan o c h bör också bara på all den tid, s o m fordras för att hålla allt putsadt, ty vi skola icke ens antaga, att någon, vara dekorativ, men på samma gång eller rättare som genom dekorativa anordningar visar sig äga framför detta tillåter den oss ställa högre fordrin- skönhetssinne, saknar den därmed besläktade kar- gar på sig.
Ett verkligt konstverk inom måleriets dinaldygden: renlighetskänsla.
område skall med riktig teckning o c h färgernas mjuka sammansmältning tilltala ögat, men det Emellertid är det ej min mening att bryta staf- skall äfven genom det ämne det behandlar o c h ven öfver all fantasidekoration, ty med små medel genom den idé det för fram tala o c h tala godt kunna mången gång vackra och tilltalande anord- till vår inre människa.
Det är konstens uppgift ningar se dagen.
Och just detta, o m de äro till- att verka lyftande, förädlande och vederkvickande.
talande, o m de hafva något att säga oss, berät- I vår oroliga värld, där så mänga materiela o m - tigar dem till en plats i vårt hem.
Fråga vi här- sorger trycka oss, står konsten, uttrycket för det efter, få icke endast verkliga konstverk rum där, sköna, det sanna, det harmoniska, o c h vill väcka utan vi gifva också — på samma gång mycket tankar på ett högre, ett andeligen rikare lif, s o m intetsägande skräp faller igenom — plats åt an- vår ande i grunden trår efter, men hvilken läng- språkslösa saker, sådant som kanske mången gång tan ofta förkväfves.
totalt saknar konstvärde, men som af ägaren skat- Om väggens prydnader.
tas högt, därför att dess åsyn påminner honom Ställa vi sålunda stora fordringar på konsten (och vi icke endast kunna göra detta, utan vi om personer o c h händelser, vid hvilka hans tanke skola det äfven), må vi ej glömma att själfva — gärna dröjer.
Sådant är dels porträtt — det fal- ler j u af sig själft att den mest urblekta fotografi om vi omgifva oss med konstens verk och sålunda i den enklaste ram, på hvilken ägarens blick med visa oss intresserade däraf — också verkligen vara det o c h söka förstå, hvad den vill gifva o s s; o c h kärlek, ömhet eller glädje hvilar, står i värde o- ändligt före mycket annat o c h väl försvarar sin detta konstförstånd o c h den därmed förenade kär- plats, — dels föremål, ofta rent bagateller, som leken till konsten (ty det man förstår, det lär för andra blifva stumma, men för ägaren gömma man äfven älska) blir den bästa rådgifvaren vid valet af konstverk för smyckandet af våra hem.
nyckeln till rika minnens skattkammare.
Jämföra vi t. ex. en liten vissnad krans, s o m en gång Det myckna kram, som genom det i våra dagar 1894 gafs och togs vid något för ägaren minnesrikt till- fälle, och en ståtlig köpt makartbukett, vid hvil- ken ingenting annat fäster än möjligen damm, är det ej svårt att afgöra, hvilkendera bör få heders- platsen.
Om smaken ligger i träda, skulle det vara kärt om mina ord kunde verka som ett litet spadtag däri, eller — för att öfvergifva bildsprå- ket: om vi, utan att göra klart för oss, hvad upp- hof och mening äro, af andras exempel lockas att besinningslöst samla omkring oss hvarjehanda konstartiklar, må då det sagda förmå ögat att med sund kritik mönstra de dekorativa anord- ningarna, och måtte denna syn på tingen föran- leda en liten gallring, där så behöfves.
All dekoration är en frivillig sak, den skall skänka oss trefnad och glädje, ej den tomma glädje, som består däri, att man fått sitt hem lika fullplockadt som de bekantas, utan den som upp- lifvar sinnet, som utgör den andliga motvikt, som håller själen ung gent emot de materiella tryckande bördorna.
Lyckönskningsadressen till kronprinsessan Lovisa af Danmark öfverlämnades tidnings förliden utgifvare till fredag af denna H.
vid den audiens, s o m sagda dag blifvit h o n o m be- viljad.
sin H.
kronprinsessan lifliga förvåning öfver, att man många årens skilsmässa kär hågkomst fosterland.
som mycket som gamla kronprinssessan förklarade sig sätta värde på den h y l l n i n g, den så talrikt kom trots de älskade såväl gemål ännu hade henne i så hennes högt genom adressen sig i Och hennes ett uttalade tacksamhet o c h sin oförställda dem till undertecknade del.
Båda sade o c k mycket väl känna till » Idun » samt huru allmänt spridd den vore i n o m Sve- rige.
Audiensen, ligare i några hvilken få samtidigt ytter- deltogo under personer l e d n i n g af svenske ministern i K ö p e n h a m n, baron Beck-Friis, varade naturligtvis en- dast en kort stund, då j u en mängd andra deputationer varande väntade vid kronprinsparets Hvad träffar, på företräde.
audiensen alla voro oräkneliga vi nämna, adresser, lopsfesten till aflämnats, adressen När- öfrigt barn.
lyckönskningsadressen kunna för att eljes be- bland de s o m vid silfverbröl- det danska kronprinsparet med de nära fjorton tusen s v e n s k a k v i n n o r n a s underskrifter ej torde hafva väckt den minsta uppmärk- samheten.
Barnteatrarne i Paris.
å fort Guignol — Paris ' Kasper — väl uppenbararat sig i Luxembourgsträd- gården och Champs-Efysées, hjälper det icke, om Polichinelle gör sitt bästa i den lilla ele- ganta barnteatern vid Galerie Vivienne, ty dess väggar stå tomma, men vill man se den lilla salongen fullsatt, skall man gå dit en
IDUN 1894 Böndagsförmiddag om vintern under en af dessa matinéer, som äro pariserbarnens dröm, och där mannen med den dubbla puckeln börjar med att trolla och slutar med att dela ut presenter såsom belöning för den drägliga franska motsvarighet till hvad som på andra sidan kanalen lätt skulle urarta till söndags- skolefullkomlighet.
Det är nämligen genom Polichinelles händer en pariserpappa eller mamma stundom uppmuntrar dygden med en docka eller en Noaks ark, hvilken gåfva un- der skällande applåder öfverlämnas till den lycklige mottagaren, som aldrig är för liten att uppskatta hvad äran kan skänka af till- fredsställelse och tjusning.
Teaterns publik är sammansatt af alla stånd, men arbetaren, som kanske ger ut en half dagspenning, för att hans bleka flick- unge en gång skall få sig ett riktigt godt skratt, försvinner bland den kompakta majo- riteten af borgerliga fäder och mödrar, hvil- kas breda ryggar deras blomstrande söner och döttrar äro kallade att ärfva.
När dessa små, påpälsade och med händerna i kavaj- fickor eller muffar, stå i kö utanför teaterin- gången, anta de något af det till hälften tå- liga, till hälften uttråkade allvar, som kän- netecknar den stora publiken, när den vän- tar utanför Théåtre Francais eller Odéon.
Det unga ämnet till en blifvande klubb- eller sportsman betraktar en annan obekant fram- tidsvariant af typen med detta ögonkast, som är så fullkomligt blottadt på hvarje slag af uttryck, att ingenting kan vara mera likgil- tigt korrekt, och den unga damen, hon, som vet med sig själf, att det icke är en plym på hennes hatt, som icke sitter som den skall sitta, icke ett veck på hennes klädning, som icke faller efter konstens sista regler, under- söker med hela den oförbehållsamma nyfi- kenheten af sina sex år, om den eller den lilla grannen också är chic.
Och trots allt detta förstår hennes lilla ansikte att bibe- hålla ett oåtergifligt något af förnäm sluten- het, som återspeglar den omisskänliga reser- ven i modrens eller stora systers blick på omgifningen.
Men vid sidan om dessa små försigkomna får man också se barnaanleten, hvilka stråla vid tanken på Polichinelle, och när hela denna lilla värld väl passerat bil- jettluckan, när man ändtligen tagit af rock och kappa och kommit in i teatersalongen, tyckes förväntningens spänning gripa alla dessa unga damer, hvilka med graciösa vrid- ningar på sina små axlar sätta sig till rätta i stolen, liksom de se mamma eller stora sy- ster göra, och alla dessa unga män, hvilka liksom pappa vända sig om och underkasta publiken en flyktig granskning.
Anblicken af dessa småflickor med luftigt utkammadt hår och dessa smågossar med allvarligt be- nad lugg eller med långa lockar nedför ryg- gen och utöfver skuldrorna har något oemot- ståndligt intagande, och man skall bara se, hvilken ljusning det far öfver dessa ansikten, när ridån går upp och Polichinelle träder in med sitt sminkade ansikte och sin gula och röda sidenkostym.
Han gör trollkonster — och hur vidga sig icke alla dessa ögon, som icke förlora en enda af hans rörelser, hur förvå- nad är man icke, när han skakar hundra- tals små trikolorer ur en tom hög hatt, och med hvilken ifver sträcker man icke ut hän- derna, då ouvreusen delar ut dem i salon- gen.
Den svärtade negern, som sedan kom- mer in och spelar dragharmonika och dan- sar negerdans med sina långa klapprande skor, har icke hälften så mycket framgång, och när en pjerrot återger en hundvalps grad- 249 vis växande skicklighet i att skälla, när han härmar kattomas jamaDde och det sedesamt afvärjande kackel, hvarmed en ung höna be- svarar tuppens entusiastiskt galande hyllning, är det icke barnen som skratta mest, det är mamma och stora syster, hvilken redan va- rit med om balerna och tror, att hon känner lifvet.
Pantomimen, som följer efter, är mera äg- nad att roa de små.
Det är den eviga och oemotståndliga historien om den själfsvåldige pojken, som spelar sin omgifning spratt på spratt, och den unga publiken jublar af be- låtenhet öfver att se sina kära odygder gå igen på de bräder, som föreställa världen, i synnerhet som moralen äger den äkta fran- ska ingifvelsen att göra sig så liten som möj- ligt, när den ändtligen har sin oundvikliga entrée inemot slutet.
Det hela har en fart, en fläkt, en lätthet, som kan muntra äfven de vuxna, men det är de smås anmärknin- gar man skall höra under mellanakten, när ouvreusen gjort sin rond med kakbrickor och hela parkett äter tårtor eller förlorar sig i njutningen af att suga på dessa långa kara- meller, som parisersmåttingarna veta att hålla i sina behandskade händer på ett sätt, som inga barn i världen skulle kunna göra dem efter.
» Pas commode — hem? — cehri-lu », utbrister ur djupet af sin öfvertygelse en pojke på en sex — sju år.
Det är pantomimhjälten han tänker på och farfar han vänder sig till, och denne patriark, som troligen känner en an- nan byting, hvilken icke är commode han heller, ser på gunstlingen med en oefterhärm- lig blick af godt förstånd.
Efter mellanakten kommer nöjets glans- punkt — Polichinelles utdelning af de för- seglade paket, som man anförtrott honom före representationens början, medan han ännu var en herre i svart redingote som alla an- dra.
Han inleder högtidligheten med ett li- tet föredrag, fullt af smickrande allvar, och ropar därefter upp namnet på den lycklige, som han äger att belöna.
Det är pantomi- mens unge beundrare, som först blir fram- kallad.
Mycket rak i sin lilla sammetsblus med spetskragen, men med ett brunlockigt hufvud, som han redan vet bära med inta- gande ledighet, springer han, rask och vac- ker, upp på scenen.
» Monsieur, » säger Polichinelle, alltjämt i samma allvarsfulla ton, » det är mig en glädje att som en uppmuntran för den flit ni åda- galägger i edra studier få lämna er en liten gåfva från Polichinelle den äldre, min högt- ärade far, men på samma gång torde ni till- låta mig att uttala den förhoppningen, att vissa kantigheter i ert uppförande måtte ut- jämnas.
Nu vill det synas, som om ni inte alltid skulle vara riktigt lätt att handskas med — inte så alldeles commode. » » Det är sant, herr Polichinelle! » utbrister gossen, högt och käckt, medan farfar strålar och den vuxna publiken, vunnen af den lilles stolta och säkra låter, ger sin sympati till- känna i ett halfkväfdt mummel af betagna utrop.
» Ni skall ändra er — je Véspére, monsieur,- » säger Polichinelle högtidligt.
» Monsieur, » svarar gossen med en bugning och ett leende, som borgar för att de spiri- tuella männens ras ännu kan räkna på ge- nerationer i Frankrike, » je Véspére — comme vous. » Och så vänder han tillbaka till far- far, följd af en smattrande salva af applå- der, som först tystnar, då Polichinelle ropar upp ett annat namn och en förtjusande ljus- I iffnrsäkrinushnl.
New-York II 0 klädd bébé, som icke ser ut att kunna taga många steg på egen hand, alldeles ensam traskar upp på scenen, där ett paket, som nästan är större än hon själf, ligger och vän- tar på den lilla.
Hon griper om det med båda händerna: &gt;; Tack, herr Polichinelle! » säger hon öfverlycklig, och herr Polichinelle bär både henne och paketet ned på parkett.
Gränsen är upphäfd mellan teatertiljorna och salongen, man ropar upp de större, lik- som man ropar upp de små, men det är nä- stan för starkt, när en förvuxen flickunge, omöjligt lång och olycklig öfver sin längd, mottar en docka ur Polichinelles händer, me- dan hon ser ut att vilja sjunka genom golf- vet, då han, nästan lika generad som hon, på initiativ af någon obarmhärtigt ungdom- lig mamma, som icke kan försona sig med tanken på att hon snart har en stor dotter, förklarar, att han hört en fågel sjunga om, att mademoiselle ibland brister i artighet emot sin guvernant.
Det är ett hån att applådera det arma barnet, och som om själfve Polichinelle hade medlidande med henne, gör han ett hastigt slut på den pinsamma scenen genom att låta dela ut skallror i salongen och be orkestern spela upp en marsch, hvilken det står publi- ken fritt att accompagnera.
Man skrattar, mau skriker, man skramlar med skallror, och så befäster han sitt välde, den populäre herr Polichinelle, men det hin- drar icke, att man öfverläranat honom och hans teater åt sitt öde.
Nu är det i Luxem- bourgsträdgården och i Champs-Elysées, som det yngsta Paris roar sig hela de långa soliga dagarna.
Där har man de små eki- pagen, förspända med getter, där har man karusellen, gungorna, mannen som kan trolla, och sist Guignol, den oemotståndlige fader Guignol, rodockan af ålder, som alltid äger sin publik af gatpojkar, af sysslolöst tjänste- folk och af barn.
I den nya eleganta tea- tern i Tuileriträdgården, där man får titta på honom inför ett brädskrank, som svart- sjukt afstänger alla dem, hvilka icke kunna betala, slår han dock oftast sitt hufvud i väggen inför tomma eller halftomma bänkra- der; — det är icke så man vill se honom, det är i det fria, där ett rep skiljer dem, som ha råd att ge ut två sous, ifrån de an- dra, men där ingen är utestängd.
Föreställ- ning efter föreställning stå de där, de sysslo- lösa, hvilkas tid icke är pengar — alla de platssökande, som komma från kommissions- kontoren, och gaminerna, hvilkas fröjd det är att drifva.
Och genom denna lefvande massa tränga sig barnen med sina bonner eller med pappa och mamma, hvilka ibland bevarat förmågan att skratta lika godt som de små, när Guignol utdelar slag till höger och vän- ster med den oundvikliga käppen, som slut- ligen dansar på hans egen rygg.
Ty hur äfventyret än växlar, beroende på rikedomen af dekorationer och frodigheten af de respek- tive teaterledarnes fantasi, förblir slagsmålet föreställningens eviga intresse, liksom det öf- verallt och alltid är Gavroche, parisergami- nen, som öfverlistar domaren, gendarmen och själfva pappa Guignol och som med al- drig svikande fintlighet förstår att undvika hugg och slag.
Han är favoriten, och när han befinner sig i klämman, när hans pappa är på jakt efter skälmen och frågar, om då ingen vet, hvar han kan vara, är det hun- dratals små röster, som skrika » nej ».
Och hur förtjust är man icke, när bytingen tages i förhör af domaren eller gerdarmen oeh sva- rar » ja, nej » på alla frågor, tills ransakarna 6 Ufråntor fJJ;.!
*: ' AL.
Ill I 5 &amp; J J 5 kr.
513,064,511.
A R 9 1 R Q 7 A