Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från den tiden blef det o c k för henne ett tvingande b e h o f att lefva f ö r andra o c h att m e d sina gåfvOr o c h sitt infly- tande ställa sig till den lidande mänsk- lighetens tjänst.
M e d ö p p e n blick f ö r den andliga o c h lekamliga nöden åtnöjde hon sig icke m e d ett blott overksamt be- klagande af densamma, n e j, h o n ställde sig i främsta ledet af dem, som arbetade på lindrande af nöden, o c h det icke blott den tillfälliga, utan till fortfarande hjälp för nödställda medmänniskor.
S t o c k h o l m s allmänna skyddsförening, som i början af 1860-talet k o m till stånd under var nuvarande drottnings hägn.
räknade gref- vinnan P o s s e bland sina stiftarinnor o c h mest verksamma medlemmar.
Sin befatt- ning såsom ordförande i skyddskomitén inom J a k o b s o c h Johannes församling skötte h o n o c k m e d förkärlek, så länge hennes krafter tillät o det, liksom h o n länge var den ledande själen i sällskapet Fattiga barns vänner.
M e d lifligt intresse omfattade h o n o c k tanken på bildandet af en hushållsskola för fattiga flickor, hvilken tanke då ännu låg, så att säga, i sin linda, men seder- mera under årens l o p p vunnit allt mera beaktande o c h tillslutning.
M e d sin klar- seende blick insåg h o n genast, att bästa sättet att skvdda de fattiga flickorna för de faror, som särskildt l å g o i deras väg.
var att bilda dem till dugliga o c h kun- niga tjänarinnor.
M å n g e n g å n g då h o n från sina fönster vid Kungsträdgården såg dessa halfvuxna fattiga flickor vandra sysslolösa omkring, kunde h o n m e d hjärt- ligaste deltagande utbrista: H v a d skall det väl blifva af d e m!
O c h då hon.
ge- nom sin ställning i skyddsföreningen kom i tillfälle att blicka in i di ' fattigas hem- lif o c h såg, huru mödrarna ofta släpade med det tyngsta arbete, m e d a n de upp- växande döttrarna tillbragte tiden med en virkning i handen, suckade hon be- dröfVad: A c k, att de finge lära sig n å g o t nyttigare!
I c k e underligt då att h o n räknade det som en särskild glädje- o c h högtidsdag, när Praktiska hushållssko- lan 1870 k o m m i t till stånd o c h kunde öppnas i sin första anspråkslösa lokal vid Kaptensgatan m e d plats för sex elever.
M e d aldrig minskadt intresse följde h o n sedan alltjämt arbetets utveckling, o c h när det hände, att skolan tid efter annan firade bröllop åt n å g o n af sina forna elever, f ö r s u m m a d e hon e j, så vidt det var henne möjligt, att vara närvarande.
D å var det o c k alltid b o n, som till den unga bruden lämnade den bibel, i hvilken h o n m e d egen hand skrifvit hennes namn j ä m t e ett bibelspråk till ljus på vägen.
Under flere år var det o c k plägsed att de af styrelsens medlemmar, som kunde det, d e l t o g o i den fest, hvilken tidigt på eftermiddagen hvarje julafton firades i skolan.
O c h då var det rörande att se, med hvilken hjärtlig glädje hon, som in- tagit en så framstående plats i hofvets salar, kunde deltaga i de fattiga flickor- nas glädje.
När man efter ännu några år lyckades åstadkomma den s. k.
Lilla hushållssko- lan vid Sundbyberg, i hvilken minderåriga flickor uppfostras till barnjungfrur, signade grefvinnan Posse äfven denna samma varma o c h verksamma deltagande, hvil- ket h o n bibehöll in i det sista, i det h o n uttalade en önskan, att de vänner, som ville l ä g g a en krans på hennes bår, hellre måtte gifva värdet däraf åt Lilla hus- hållsskolan vid S u n d b y b e r g.
I missionsarbetet f ö r Lappland, f ö r vara sjömän, f ö r Fjellstedtska skolan o c h mångfaldiga andra företag i filantropiskt syfte var grefvinnan Posse en eftersökt o c h nitisk deltagarinna.
Hennes klara blick, säger den redan citerade minnes- tecknaren, » hennes varma o c h mångsidiga, intresse f ö r allt, som kunde bidraga till lindrande af likars n ö d, gaf henne snart syn på hvad som i hvarje fall borde göras.
H e n n e s stora personliga anseende o c h hennes vidsträckta relationer inom de kretsar, som innesluta samhällets i ekonomiskt hänseende lyckligast lottade medlemmar, inbragte rikligt flödande bi- drag till hvarje företag, hvars grundande eller uppehållande hon f ö r tillfället g j o r d e till sin uppgift.
Efter hvarje till allmän- hetens gifmildhet vädjande u p p r o p, åt hvilket h o n lånat sitt namn, fylldes hen- nes hem af gåfvor, som från alla hall Topelius.
tillströmmade, o c h hvilka hon m o t t o g o c h ordnade m e d glad tacksamhet vid tanken på dem, bvilkas andliga o c h lekamliga behof gåfvorna v o r o ämnade att tillgo- dose.
T detta hänseende bar hennes verk- samhet o c h hennes inflytande säkert icke öfyerträffats af någon enskild person i n o m vad samhälle.
- M e d hela sin själ och allt sitt intresse var hon o c k fäst vid utvecklingen af de företag h o n främjat, o c h under de senaste åren, då aftagande krafter n ö d g a d e henne att mer o c h mer draga sig ifrån all utåt riktad verksam- het, erfor h o n aldrig större glädje, än när man kunde bringa henne gynnsamma underrättelser om framgången af hennes älsklingsföretag. » I sitt enskilda lif var h o n lycklig som fa, och inför människor syntes hennes väg alltjämt ligga j ä m n o c h solbelyst, dock har väl äfven h o n haft sina strider, ty sällan vinner man väl utan dem den lina takt och den medkänsla, hvarmed b o n kunde uppfatta olika själsstrider h o s per- soner, med hvilka h o n k o m i beröring.
M e d l e m m a r n e af konungahuset, hvilka h o n stod nära g e n o m sin samhällsställ- ning, o c h hvilka alltid pä det kraftigaste hägnade o c h understödde hennes män- niskovänliga strä-fvanden, visade henne mångfaldiga prof på personlig välvilja o c h sympati, hvilka h ö g e l i g e n fägnade henne. » Ä l s k a d och v ö r d a d af sin när- maste o m g i f n i n g o c h en stor vänkrets, stod h o n in i sena ålderdomen såsom en skön föresyn f ö r unga o c h gamla.
M e n äfven den soligaste dag har sin afton, da skuggorna b e g y n n a falla.
D e många åren blifva t y n g a n d e o c h hvilan efterlängtad.
F ö r en person med sä m å n g a intressen som grefvinnan P o s s e var det en icke ringa försakelse att nöd- gas f rånträ da det verksamma lif vet.
Hen- nes senaste lefnadsår v o r o o c k mera ute- slutande ägnade åt ett inåtvändt lif.
O c h huru h ö g t än andra måste uppskatta sä väl hennes person som hennes lifsgärning, kände h o n d o c k själf djupt o c h innerligt ofullkomligheten hos båda o c h klagade hjärtligt öfver egen syndfullhet o c h brist, ja.
till o c h m e d däröfver, att » h o n lefvat ett så själfviskt l i f ».
M e n under det h o n mer o c h mer förlorade den tankens skärpa, som utmärkt henne framför de flesta an- dra, framstod hos henne barnets tillits- fulla öfverlätenhet åt den himmelske fa- derns huldhet o c h nåd.
När oroliga tan kar tycktes störa henne, veko de oftast, dä n å g o t kändt ' bibelspråk upprepades af hennes omgifning.
hvarvid h o n mer än en g å n g hördes framhviska ett sakta: » Mer, mer. » D e t sista ord, som nästan ljudlöst sväfvade på hennes läppar, vär- den sköna bekännelsen: &lt; Jao- vet, att min förlossare lefver.
• H e n n e s d ö d s d a g in- träffade den 2 ' 2 sistlidne d e c e m b e r Så väl Sveriges som D a n m a r k s kron- prinsessa hade ägnat den gamla sina min- neskransar vid den h ö g t i d l i g a jordfäst- ningen, som i närvaro af en stor skara anhöriga, vänner och protegéer iigde rum i Östermalms kyrka, o c h vid hvilken kron-
1894 I DUN prinsessan V i c t o r i a var personligen när- varande.
Så väl d r o t t n i n g e n s o m kron- prinsen läto äfven representera sig.
D i r e k t e från kyrkan fördes grefvinnan Posses kista till järnvägsstationen f ö r att af gå till M o t a l a o c h nedsättas i von Pla- tenska grafven, där f ö l j a n d e dag den sista hyllningen ägnades åt den frejdade Balzar Bogislaus v o n.
Plåtens dotter.
Under klockringning o c h flaggning på half stång i hamnen o c h i staden skred den långa processionen g e n o m en allé af granar fram till den g r ö n k l ä d d a grafven, där en folkmassa, u p p g å e n d e till ett par tusen, mötte.
Sedan kistan sänkts ned o c h en manskör m e d a c k o m p a n j e m a n g af mes- singsmusik af sjungit 5:te versen af psal- men 4 5 3.
h ö l l k y r k o h e r d e n i M o t a l a ett högstämdt, gripande tal, s o m afslutades med b ö n.
D ä r p å uppstämde k ö r e n ännu en sang m e d svenska o r d på m e l o d i e n: » I n t e g e r vitse ».
Vackra kransar p r y d d e visserligen ki- stan, men den skönaste minneskransen är d o c k f ö r v e r k l i g a n d e t af den ädla hä- dangångnas önskan, att i stället f ö r kran- sar o c h b l o m m o r till henne en skärf matte gifvas till det f ö r h e n n e sa kära, o c h af henne så t r o g e t o m h u l d a d e lilla Tallbo.
I n n e b ö r d e n af den kransen har o c k å n y o besannat livad förut blifvit sagdt, att när helst en önskan i sådan riktning ut- talades af grefvinnan L o u i s e P o s s e, möt- tes den af varma hjärtan o c h ö p p n a händer.
Lina Berg (L.
N y å r s h ä l s n i n g. tig upp ur tidens mörka haf, du nyårsmorgon blid!
Gif hvad det gamla år ej gaf af fröjd och ljus och frid!
Den sorgsna härd gif stilla ro och dyster värld en hoppfull tro, törsten dryck, gif hungern brödet, låt se, att Gud rår mer än ödet!
Lyft, mänskobarn, från stoft och grus din blick mot himlens sol!
Se, allt har sprungit fram ur ljus, fast mörkret har sin pol. — Är vägen tung, är foten trött, bed, kämpa, sjung och sof se ' n sött: ditt mål är ljus, ett stort, ett stilla, — och mörkret här var blott en villa.
Qdts.
Qvers.
Ny tid.
vart har den tagit vägen, den gamla ti- den, då spinnrocken surrade framför brasan och den flitiga husmodern drog den fina tråden genom sina händer?
Huru den lina spånaden därpå vandrade till väfstolen och efter omsorgsfull blekning som snöhvitt linne fyllde kistor och skåp, därom veta ännu förgångna skalder och dik- tare att berätta.
Mormor eller mormorsmor satt om kvällen i den mjuka länstolen och stickade af ull- garn, som tjänstflickorna spunnit, varma strumpor och tröjor åt husfadern och barnen, under det döttrarna med flitig hand själfva prydligt och nätt sydde allt, som hörde till toaletten och hushållet.
I det sistnämnda fanns dagen lång fullt upp med arbete, ty alla måste hjälpa till — moder, döttrar och tjänstfolk — att ombe- styra alla behof och för hand utföra allt arbete.
Anda till det minsta sträckte sig en verklig husmoders verksamhet, ty hon hade äunu icke lärt sig att räkna på större hjälp- medel utifrån vid sina husliga bestyr.
För oss barn af en nyare tid förefaller det nästan som en saga att höra talas om dessa blygsamma hemsysslor, om denna kvin- nans verksamhetskrets med sin äkta kvinn- liga och likväl så trånga horisont.
Huru helt annorlunda har det ej blifvit nu för tiden!
Där förut arbetet för hand ansågs nödvän- digt, har nu mekanikens konst trädt i stäl- let.
1 nästan otrolig mångfald och utsträck- ning ha industrien och uppfinningsförmågan bemäktigat sig det rika fält, som de med civilisationen växande lifsbehofven erbjudit dem.
Tillgodogörandet af ångan och elektri- citeten liksom den genom geniala uppfinnare oändligt framdrifna tekniken och mekani- ken, som nu sysselsätta millioner arbe- tare, undantränga alltmera det enkla hand- arbetet och göra genom billig massfabrikation en konkurrens omöjlig.
Detta för omkring 200 år sedan ej drömda framsteg har också framkallat en förändring i kvinnans husliga lif, en förändring, som hur mycket den än beklagas af svärmare för s. k. äkta kvinnlighet, likväl är så väsent- lig, att den förtjänar att tagas i betraktande och, opartiskt sedt, ej kan anses som en olycka.
Genom det förenklade hushålls väsendet åter- står nu mera tid för kvinnan att tänka på sig själf.
Och väl henne, om hon förstår att använda denna tid rätt!
Hon har nu så många lediga stunder, som hon förut ej kunnat eröfra från de oräkneliga husliga plikterna, och vi måste hälsa det som en lycklig vändning, att det så är, ty blott på så sätt blir det möjligt för kvinnan att äfven å sin sida tillfredställa en ny tids for- dringar.
» Kvinnans ställning i familjen känneteck- nar mannens andliga ståndpunkt. » — Dessa ord gällde kanske äfven fordomdags, men omvändt fordrades det däremot icke, att hu- sets fru och döttrar själfva tillägnade sig en motsvarande andlig utveckling, som gjorde dem vuxna att äfven utåt värdigt represen- tera hemmet, att icke allenast vara husfa- derns förståndiga rådgifvarinnor i praktiska saker, utan äfven taga del i hans andliga och offentliga intressen.
3 Denna art af kvinnans likställighet med mannen ansågs icke motsvara anlagen och den naturliga kallelsen.
Där icke det anborna, sunda människoför- ståndet bröt sig fram och gaf sig tillkänna i riktigt omdöme, förhöllo sig hustrur och flic- kor fullkomligt passivt vid alla frågor och framsteg, som kännetecknade tidehvarfvets andliga lif, som af detta löstes och framka- stades.
För dem existerade blott husliga plikter, kunskaper och färdighet i husliga ting och blott i helt sällsynta fall, såsom under me- deltiden i kloster och fromma stiftelser och under en senare tid i högtstående familjer, fann man rikt begåfvade, sträfsamma kvin- nor, för hvilka det blef möjligt att tillägna sig ovanliga, vetenskapliga kunskaper.
Tack vare frigörelsen på det husliga om- rådet ha vi nu helt andra åsikter om kvinn- lig kapacitet och utveckling.
Ja, den åsikten banar sig långsamt, men oemotståndligt fram, att flickan nu för tiden bör få lika god un- dervisning och utbildning som gossen, och att man icke längre bör förneka hennes särskil- da, naturliga anlag och hennes rätt att göra dessa nyttiga för mänskligheten.
De i ständigt, om ock långsamt fortskri- dande stadda flickskolorna, det redan i flere stater, däribland ock i vårt fosterland, öpp- nade tillträdet för kvinnor till universitetsstu- dier och de olika konstinstituten för kvinn- lig flit visa tillfyllest, hvilken riktning den kvinnliga bildningen tagit och aflägga på samma gång ett bevis för dess nödvän- dighet.
Därjämte existera kvinnoföreningar, såsom Fredrika Bremerförbundet här hemma, Finsk kvinnoförening i vårt systerland Finland, Lette- Verein i Berlin och talrika andra, som väl- signelserikt verka för kvinnans andliga lyft- ning och utsträckandet af hennes förvärfs- förmåga.
Ett oemotståndligt behof att andligt lik- som materiellt lefva ett helt individuellt lif karaktäriserar vår nuvarande generation, om också detta sträfvande ännu på ofullkomligt sätt gör sig märkbart och alstrar många öf- verdrifter och utväxter.
Äfven kvinnan känner, kanske ofta blott instinktivt, en märklig böjelse, som drifver henne att öfva, utbilda och använda sina krafter och själsgåfvor.
Flickan, som redan i ungdomen fått fullfölja detta sträfvande i ädlaste riktning, skall icke dess mindre bli en förträfflig husfru och moder, om man blott lärt henne att betrakta sitt hem och sin fa- milj som sin första och heligaste verksam- hetskrets.
Utrustad med nödig intelligens och själens bildning, skall hon först gifva sina barn det dyrbaraste hon vet och äger, och efter det mått af kärlek och aktning hennes man vi- sar henne, skall hon äfven vilja blott lycklig- göra honom.
En kvinna med rik själsbild- ning kan äfven förestå sitt hus, om blott moderlig ledning och en praktisk, ekonomisk undervisning i tid visat henne på dessa plik- ter.
Hennes större intelligens, förenad med egen erfarenhet, skall göra det mycket lättare för henne att uppfylla de materiella bestyren i ett hushåll, att vara sina barns bästa upp- fostrarinna och vinna auktoritet öfver tjänarne.
Har hon jämte inhämtad allmänbildning lärt sig något yrke, har någon talang eller något anlag hos henne särskildt utbildats, så år hon rustad mot ödets växlingar, så att hon under tider af nöd inom familjen materiellt kan vara till hjälp.
I D U-N å Om hennes äktenskap är barnlöst eller om barnen växt upp, kan måhända åter komma en tid, då hennes lif ej är fullt upptaget af omsorger inom hemmet, och då kan hon söka sysselsättning i fortsatta studier för att därmed gagna mänskligheten eller åtminstone vinna en vidgad verksamhetskrets.
De kvinnor åter, som genom egen vilja eller yttre omständigheter blifvit förnekade att följa sitt köns naturliga kallelse och som icke äga ett skyddanda hem, de böra fram- för alla andra ha frihet att kunna sörja för sig själfva i hvilken riktning de önska, för att likt mannen genom ärligt, nyttigt arbete gagna mänskligheten och söka sin utkomst och tillfredsställelse.
Och vi måste tyvärr tillstå, att om de fordringar, som individen i våra dagar tror sig berättigad att ställa på lefnadsnjutning och komfort, alltjämt tilltaga, skola allt flere bildade kvinnor bli hänvisade till sig själfva, då det icke blir möjligt för hvarje man att inrätta ett eget hushåll på den er- forderliga materiella grundvalen.
Skall man låta de oskyldiga, mindre be- medlade kvinnorna umgälla detta, eller dem, som föredraga att stå på egna fötter hellre än de köpa sig en man, som de ej hålla af?
Skall man frånkänna dem deras enklaste människorättigheter, som efter måttet af deras själsgåfvor berättiga dem till hvilket själf- ständigt yrke som helst?
Och det är väl inte mången, som numera vill påstå, att kvinnan måste förlora sin kvinnlighet, om hon utbildar sina själsgåfvor och anlag och väljer ett s. k. manligt yrke.
Hennes natur kan icke ändras, och jag kan inte tänka mig något vackrare, naturligare än den bildade, varmhjärtade kvinnan som kvinno- eller barnläkare vid sjuksängen, som föreståndarinna för flickskolor och arbetsin- rättningar, som lärarinna i kvinnliga folkhög- skolor o. s. v. Hvarje flicka bör endast redan i föräldrahemmet få lära hvad äkta kvinn- lighet vill säga: att den består i hjärtats bildning, vördnad för ålderdomen, omsorg för sjuka, fattiga och svaga, kärlek till barn och samvetsgrannhet i utförandet af hvarje praktisk verksamhet.
Då skall kvinnan ej i något lefnadsläge förlora sin äkta kvinnlighet, till och med om hon skulle eftersträfva högre andliga mål och lyckligt uppnå dessa.
Henriette Goldschmidt.
N y å r s v i s i t e r.
j L l e t är egendomligt att se, huru snabbt i " JsV vår tid de skenbart djupast inrotade bruk och sedvänjor försvinna.
Hvem kunde väl för endast tjugu år sedan ana, att innan århundradets slut de gamla häfdvunna nyårs- visiterna skulle tillhöra de urmodiga plaggens antal, hvilka människan så småningom lägger af sig och samlar på hög uti skräpvrån?
I vår yngsta ungdom uppvisade alltid ny- årsdagen en anblick, som skilde den från an- dra dagar på året.
Skaror af unga herrar och gamla med, för resten, snodde högtids- klädda, med svarta kläder och hvita halsdu- kar, omkring pä gatorna, upp och ner för trapporna, bugade sig för värden, värdinnan och döttrarna i huset, hostade, framförde ur djupet af sina stela skjortbröst ett » godt nytt år! », kastade så fort som möjligt — ty dagen var kort och visitlistan lång — i sig ett glas sherry eller portvin och skyndade till nästa ställe för att förnya samma manöver.
De unga förhoppningsfulla männen i verken, som nu sitta och tumma sin lilla orden eller syssel- sätta sig med att räkna hårstråna på hjässan, voro isynnerhet i svängen.
Nyårsdagen var för dem lika ansträngande som den nu är för brefbärarne.
Gud tröste dem, om deras minne klickade!
Från chefen, som hade deras öde i sina händer, till grosshandlaren med de dans- lystna döttrarna och den fina konjaken på kaffet — alla skulle ihågkommas.
Och ju längre listan var, dess bättre.
Det var alltid ett bevis på, att man hade en vidsträckt um- gängeskrets.
De, som voro mycket med i värl- den, måste hyra sig droska på timme.
Och hvilken intelligens och urskillning de måste lägga i dagen, då det gällde att fördela nyårsvisiterna på de olika dagarne!
Ty nyårs- dagen räckte naturligtvis icke till under de få timmar, som stodo en till buds mellan klockan tolf och tre middagen.
Man måste förlägga de viktigaste visiterna dit och söka utplantera de öfriga så förståndigt som möjligt på de följande dagarne — lyckligtvis hade man tid på sig, nästan ända till trettondagen.
— 1 6, Sflilii.
— G r n a d a d t 1845 mellan en person och hans visitkort.
För hans besök skall jag tacka honom själf, för hans visitkort postverket.
Knappast bättre är det på senare tider af societeten etablerade modet att nyårsdagen fara omkring i sitt ekipage, låfa kusken hålla utanför vissa bestämda portar och, medan man själf helt makligt sittei kvar i kupén, skicka betjänten uppför trapporna med sitt kort.
Här är det kusken, som sitter inne med minneslistan, och nyårshälsningen växlas mellan betjänten och jungfrun i stället för mel- lan deras fruar.
Äro då månne de gamla nyårsvisiterna all- deles bortlagda?
Åhnej, icke fullständigt.
Ännu få vi på, nyårsdagen se en och annan herre, som bär tecknet på sig.
Det syns både på hans dräkt och på hans hälft generade ut- seende, att han är stadd i gengångareärenden.
Och alla som han möter titta på honom på det älskvärdt obehagliga sätt, som är oss svenskar eget, och säga: » nej, se, han skall gå på nyårs- visit »; om några år skola de fordra att fl se honom på » Skansen », tillsammans med rumor- mästaren och brandvakten uppväckande deras tröga minnen af gamla tider och sedvänjor.
Thore Hur har det gått till?
Hvart har det gamla löjliga, dumma, vackra, ärevördiga bruket tagit vägen?
Ingen opinion har rests däremot, ingen har blåst på det, men det har försvunnit än- då som en rök.
Hur kan något så glida mel- lan ens fingrar och hamna i skräpvrån med svart frack och hvit halsduk och allt?
Det, som försvinner af sig själft, lämnar merendels inga uppslag till svar.
Ett gammalt bruk, som dör, är som en skugga öfver en orolig sjö.
Man ser något skymta förbi, men man upp- fattar icke konturerna.
Det är mycket ovisst, om vår tid öfver hufvud taget kommer att uppställas som mön- ster för någonting alls, men blir det för något, så icke blir det för artighet.
Det ligger icke i dess lynne.
Det tar tid, det medför besvär, och vi äro rädda både om det ena och för det andra.
Artigheten var en gammal sirlig man med peruk och silkesstrumpor och me- nuett, och ångan och elektriciteten voro för honom lika främmande som den moderna dan- sen.
Då han skref ett bref, idkade han lit- teratur, gjorde han en bugning, så odlade han skön konst, under det att vi telegrafera våra bref och endast gå och rösta, för att få det bekväma hälsningssättet infördt äfven för civila.
För vår bekvämlighets skull anstränga sig tusentals hjärnor till döds.
För oss ping- lar telefonen och afpressas ångan den största möjliga kraft, för vår skull krymper post- papperet ihop till brefkort, och då vi skola aflägga nyårsvisiter, behöfver endast jungfrun bläddra igenom adresskalendern och slunga in några dussin blanka ' visitkort i tvåöreskuvert.
Vi skicka brefbäraren i vårt ställe och trösta oss med, att vi sända honom till så många flere dörrar i stället.
Visitkorten äro billiga och 2 öre äro inga pengar.
Men — invänder man — nyårsvisiterna voro dock ett gammalt dumt bruk, som det icke är skäl att önska tillbaka.
Nå, — svarar jag — äro nyårskorten en bit bättre?
Öfver nyårsvisiterca hvilade dock en per- sonlig prägel, som gaf dem ett särskildt värde, men hvilket värde ligger väl i ett nyårskort?
Åtminstone för den, som hellre trycker en väns hand än hans handske?
Det är samma skill- nad mellan en nyårsvisit och ett nyårskort som Lifförsäkringsbol.
New-York Lif räntor Drottninggatan 1894 III ' f * / ° ' V f c "?
Ä M a m s e l l Blanche.
B a r c k.
Ett kvinnoporträtt, tecknadt för Idun af Richard Bergström. "
fi / il) o u v a r f t r a e n k symamsell.
Hon var prästdotter från Säter och hade i unga år kommit till Stockholm.
Om hon här haft några relationer, torde dessa hafva inskränkt sig till en urgammal faster, lika fattig som hon; nog af, genom relationer eller utan, blef hon införd i ett och annat hem.
Arbete behöfde hon snart icke söka; hon blef eftersökt, och man räknade det för tur, när hon, långt förut påtingad, omsider kunde komma.
De hus, där hon en gång blifvit införd, fortforo mer- endels att anlita henne, så länge de ägde bestånd.
Otvifvelaktigt betydde hennes skicklighet i sitt yrke mycket, men knappt mindre hen- nes personlighet, detta lugna, jämna väsen, detta försynta tal med sin dalska brytning, hennes förtegenhet om tillståndet i andra hem, som betryggade för skvaller om ens eget.
Mamsell Barck blef med tiden öfverallt en husets vän, som saknades, när hon gått, och efterlängtades till nästa gång.