Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men broderier i b o m u l l pryda j u äfven bra, såsom serveringsdukar, bord- löpare m. m., isynnerhet nu sedan vi fått i han- deln ett nytt slags bomullsbrodergarn, s o m allde- les liknar silke.
Att sticka strumpor är ju allra nyttigast, men medgifvas m å att det är till ytter- lighet enformigt.
Och nu all trefnad i » frustugan » — önskar er tillgifna » Gås! » — det var ingen g å s!
— men lagadt s o m en gås o c h köpt för pengar, s o m v o r o » lillans » egna, förvärfvade för att hon sopat förstun åt frun därnere; d o c k hade det inte räckt till en hel » Mårtens gås », och därför hade det bara blifvit en Mårtens kyckling!
Men trodde inte m a m m i s att man kunde ha fest o c h vara glad utan » Mårtens gås », m e d bara en söt liten » Mårtens k y c k l i n g »!
» Jo, » det trodde m a m m i s, o c h så kysste h o n barnet.
I denna stund förstod hon, att h o n var rikare, lyckligare vid denna lilla mårtenskycklingfest, än hvad h o n var det när h o n presiderade s o m värdinna vid gåsmiddagarna, medan vinet gnistra- de o c h champagnen pärlade i de glas, som de » trofasta » vännerna krossade.
Ja, sådana kunna » Mårtenskycklingarna » vara!
en förening * Moster Emma.
* Till damerna.
E n t i l l f ä l l i g h e t s d i k t af Carl Kul / berg.
JCNland landskapsgillena räknar nuvarande å l d e r af t r e t t i o år.
visserligen Aug.
ett Afzelius M ed livi ken förtjusning gingo vi ej alla under den gångna sommarens utställning i Gamla Stockholm !^ H v a d s o m isynnerhet intresserade oss " fruntimmer var naturligtvis frustugan m e d sina " tre väfstolar.
Den gaf en bild af forntida flit o c h enkla vanor.
D o c k hvad hindrar nu oss landtbor, som ofta b e b o stora hus (i trakter där någon uthyr- ning till sommargäster ej låter sig göra), att i ett af de många r u m m e n inreda » en frustuga ».
Så synnerligen dyrbart bör det ej kunna bli.
En väfstol för gobelin kostar ungefär 5 kronor, en bandstol 3 kronor, en vanlig liten förtjusande väfstol 10 kronor.
En gammal spinnrock, en kista o c h en k n y p p e l d y n a antar jag finnas h o s snart sagdt alla.
Nu tillkommer målningen af allt detta, m e n låter man verkställa den under vin- termånaderna, då målarmästaren ej har brådtom, tror iag nog man får det gjordt för omkring en tia.
Tänk, så förtjusande trefligt att de långa vin- teraftnarna se unga flickor sitta o c h spinna.
Förhållandena nu m o t förr äro j u så olika, vår tids fruntimmer sysselsätta sig mera med själs- arbete, men efter en i tankeansträngning tillryg- galagd dag är det alldeles utmärkt bra att på aft- narna taga till ett handarbete, för hvilket snart sagdt ingen tanke b e h ö f s.
V i fruntimmer göra n o g mången gång större utgifter för våra hand- arbeten än hvad de egentligen förtjäna.
Men det har åtminstone den fördelen m e d sig, att de binda oss vid härden; o c h det länder hvar o c h en h u s m o d e r till stor nytta att så mycket som möjligt vistas i sitt h e m, i stället för att utan rast o c h ro löpa ikring på kaffebjudningar, för att nu ej tala om de litet mera högtidliga namns- dags- och födelsedagskalasen.
Hur skall en äkta man kunna trifvas i ett hem.
där frun i huset ej trifs och ej hyser något intresse att med sina händers arbete försköna d e t!
hufvudstaden gille en Långt förut fanns här sådant, under stiftadt hans af Arv.
stockholmstid, innan h a n 1 8 2 1 blef k y r k o h e r d e i E n k ö p i n g, men detta, tiga ursprungligen afsedt att vara af h ä r v a r a n d e v ä s t g ö t a r till f a t - landsmäns understödjande, gick n o g s i n u p p l ö s n i n g till m ö t e s.
snart Tanken på detta gaf emellertid riksdagsmannen, kyrko- herde Otterström från V ä s t e r g ö t l a n d början af ett riksmöte n ä m n d a gille.
med att under upplifva H a n ställde sig i förbindelse framstående så u p p s t o d idén västgötar på platsen, och d e t n y a gillet.
Detta hade flere g å n g e r o m å r e t s a m m a n k o m s t e r, s. k.
» h e r r e - dagar », då endast manliga ledamöter närvarande, men fortfarande, gillets kväm af samlas med både till årligen firades, högtidsdag herrar o c h festmiddag voro och firas med sam- damer, då och slutar man dagen dans.
En sådan högtidsdag 6 n frustuga.
i Västgöta sedan, ovanligare då att äfven firades f ö r t j u g u år festligt, o c h m a n beslöt bringa d a m e r n a en versifierad h y l l n i n g v i d tillfället.
- Efter s o m j a g h a d e åta- git mig bättre kar att söka förskaffa beskaffenhet, på våra beslöt att, bekanta såsom ett kväde riktade j a g mina västgötaskalder gammal god af tan- och vän med C a r l K u l l b e r g, v ä n d a m i g till h o n o m f ö r a t t bedja honom skänka åt h a n s o c h våra Svaret på mitt bref att jag men fruktade det kom oss en hyllningsdikt landsmaninnor.
d r ö j d e emellertid, så afslag på min begäran, dock i rattan tid, och orsa- k e n till d r ö j s m å l e t v a r, a t t s k a l d e n från Väring, Sjögerstad villat åtta sig dit och i brefvet hade, snöyran, han, förhindrad skicka mig ytterst adresserats, som så dagar gammalt.
flyttat att Han till h a n skref, för- han fick det svarar m i g att af g ö r o r n å l o c h r e s o r, t ä n k t » e t t bleklagdt n e j » och att h a n sällan » skrifver tillfällighetsdikter, emellertid hade han försökt få i h o p några vers d e m han sände mig. » Carl K u l l b e r g lefde o c h d o g ogift, troligen emedan honom hans ekonomiska villkor ej skaffa kvinnan sig tilläto hustru och familj.
emellertid af h o n o m Att mycket vär- derades och respekterades, det tror j a g m i g veta, och till den nyligen aflidne gamle diktarens karaktäristik i det hänseendet kan d e t j u ha sitt intresse, ej m i n s t för d a m e r n a och landsmaninnor, att h ö r a h v a d h a n haft att säga o m d e m.
specielt för hans Jag v i l l d ä r f ö r h ä r m e d d e l a h v a d h a n d i k t a d e till
IDUN 1897 S k å l e n för På Västgöta damerna Gilles högtidsdag den 17 mars 1877. för Västergötlands fru o c h flicka ett varmt och högstämdt » lefve » kring vårt lag!
" i ' Då jag M e d fyllda bägare en skål, en skål, s o m ingen prutmån tål!
Ej tömmas må den m e d haranger granna, m e n några enkla ord och sanna.
Och hvilken är då skålens föremål?
Jag ser här ö g o n tindra himmelsblå o c h mörka äfvenså, m e n mörka som en himmel fylld af stjärnor.
I ädla fruar, hulda tärnor, för er må skålen uti botten gå V å r h e m b y g d s fägring, s o m i sammandrag en härlig sommardag, I linden kring vår fest den väna kransen.
Det gälle talen, sången, dansen, åt allt I stämning gen o c h mildt behag.
369 kade för dikten och omtalade dölja, hveni författaren svar under på det bifall var, o c h satt verserna, V i manner ha en verkningskrets så rik, affärer, politik, o c h vi, bevars, fått makten att befalla.
J o vackert!
Kvinnan styr oss alla m e d fraset blott utaf sin klädningsflik.
T ä n k då, m e d blickar, leenden o c h tal!
E j sjunger näktergal s å ljuft, som dessa läppar hviska.
Och tårars allmakt se ' n!
Så friska daggdroppar glindra ej i vårens dal.
att - går emot, kinden springer, ringer för sin fot.
sitt genom ditt bröst, knäpper.
släpper ljuflig tröst.
Hvad är det då s o m gör att kvinnan styr?
M å n n ' skönhet, grann paryr, naturens drottningsmycke öfver pannan?
Ä r detta g r u n d e n?
Nej, en annan s o m stark gör henne, stark än s o m martyr.
Det är den makt, s o m godhet henne ger, e n ö m instinkt, s o m ser långt m e r än vi, en känsla, s o m förklarad af blixt från högre världen, parad m e d fint förstånd, af hjärtat skärpt än mer.
kvistar sig späda blad, och i hennes ihåliga stam b y g g d e han, e n d a s t n g g l o r o c h spindlar b o.
M e n alltefter han själf och kvädet velat tränga in i samlingen.
» var långt och med » Det vet ifrån i mycket en tidning säger Jag slutar s o m kärlekstanken steg innanför hennes tjocka ord framkastas om bark, blef m i n a confratres sitt in bref Apollo. » med barns önskningar sitt O c h h v e m kan vingar ge åt glädje så s o m hon, o c h hvarje v r å, af h e m m e t m e d behag o c h fägring s m y c k a; h v e m kan så själfva himlen rycka till j o r d e n ner o c h bro dit uppåt slå?
Ja, stort o c h högt är kvinnans kall, m e n s v a g dess äras tolk i dag.
I hulda damer, eder skål vi dricka: sitt är j u n å g o n t i n g helt att h o n, äfven barns väl, modern skjutvapen » i då hon vid kan begå uppsatsen: utgöra etl fel, härpå » Gossar och exempel.
D e t, s o m b ö r k l a n d r a s, är d o c k i c k e s j ä l f v a h e n n e s v ä g r a n, u t a n i stället s ä t t e t att f r a m - beröfvar att Hennes henne kunna det naturliga ö m h e t mod, som fordras genast göra ett b e s t ä m d t för utta- lande, oaktadt h o n från första stund inser, att slutet m å s t e bli ett afslag.
F ö r s t s e d a n för att en onyttig d i s p u t a t i o n, i stället kunna öfvertyga h a n s fiffighet själf het, använder hon en sin gosse, blifvit bragt i sin genom vid, höghvälfd myndighet.
han glädje.
men in icke genom fordras Nu komma eget med Det gäller tycke Man kan helt att vederlägga att h a n han och moderns nej.
• har till kunna moderns på visst det underligt, o m han känner sätt sig båda parterna, om modern såväl nu som d y l i k a f a l l t i l l f ö r e n e, i r ä t t t i d, d. v.
s. utan uttalat sitt n e j.
invändningar myndighet, böjt Barnet sig hade för då moderns o c h dess tillgifvenhet skulle där- för icke hafva en minskats.
det var ett H — g.
Ja, detta kan m i vara g o d t o c h väl.
M e n hvar blifva de äskade uttalandena i sakfrågan?
Enkannerligen från själfva papporna?
d e t v e r k l i g e n ingen, i h e l a vår s t o r a l ä s e - som har o c h vill m e d d e l a en egen den mening genom i saken Idun?
vår- stam- gren, ut ur grenen in i ett hänga i luften och där stannade — han; solen sken v a r m t och skönt g e n o m glasväg- gen, och h a n låg m j u k t gade sakta fram den in i m ö r k a skogen.
bofink kronan med slog maka luften var varm och det I stället k o m en sjun- och sig ned och kammare, och grönskade och d e g å f v o sig därifrån, däruppe i barn.
E n kort soltid b o d d e gröna vag- de trifdes inte längre inne skälfde så ' oroligt, sjöd oeh jäste i den; gande därinne och o c h åter i den blå luften.
Men ugglorna, i stammen, k ä r i e k s t a n k e n i sin det var en ljuflig tid, och mild, den gamla eken fåglarna sjöngo och voro glada.
5. sommaren gick, mindre och nätterna himlen, genom solen v ä r m d e mörknade.
och allt Så en d a g nordanvinden kom skogen.
H a n hade tunga, svarta vingar, som piska- de luften, och för stora träd s o m hård och deras h v i n a n d e slag föllo a x o c h strå.
Han hade en d å n a n d e stark s t ä m m a, och och buskar skälfde, när de hörde m a sig, v r e d o c h m u m l a n d e.
is v a r h a n s a n d e d r ä k t; träd d e n när- O c h kall s o m blommorna vissna- de och bladen föllo från grenarna, bara han blåste på En dem.
mörk natt k o m dan på långt han.
dragande öfver lade och flåsade i mörkret; rysning genom i frossa, darrade; och fåglarna i kro- hufvudet slippa att se d e n Och drog skogen, och dånade det som att allt närmare; en svart sky öfver en i s a n d e kall pust k o m ström- mande genom Då under v i n g e n för förfärlige.
vingslagen plötsligt då gick det en eken, grenarna skakade som bladen stucko Re- båll h ö r d e s d e t, h u r h a n m u m - luften.
störtade mot en d e t g a m l a t r ä d e t till m a r k e n sten, och från fåglarna flögo kvistarna och Nordanvinden skrattade hvirflade topparna; bort genom fart.
blåste d e m framför sig o c h o n d t, när h a n såg d e m t u m l a o m - kring, hjälplösa ringen omkring, p i p a n d e; d å s l e t o s alla b l a d l o s s den mörka luften i svindlande vild hetsjakt, Red.
* gled tanken ut ur blad, och husvilla och krets, också och m e d ett t u n g t b r a k; då krossades bofinkens b o P.
Är darrade ungdom h a d e g e n o m s k i n l i g t g r ö n t g l a s till v ä g g a r nan besviken?
Mindre bittert skulle det hafva känts för vid himmelen.
den trakt, där den g a m l a eken växte.
skall fatta bevekelsegrunderna och sätt, omotiveradt ej fordra, handlingssätt, Är det skäl för sig.
tillfredsställande kommer bittert — H a n gör det p å ett i bestämdhet uttalade fullt " Tvärtom påse- s å s o m ett sista h i n d e r m o d e r n s hennes påståenden.
nu minskas m o d e r n s v i d ett hastigt betänkligheter.
sitt o m att f a s m n u bara att k u n n a g e i sist af lågt g e m a k, s o m tycktes Men detta hans h o p p ende betydelselösa fråga.
dess mer stammen Till mulnade godt hopp och gamla flygande och nya snart bar h o n dess varmare och starkare kän- sig, sin b e g ä r a n låter ana, att han r e d a n p å för- fram, stammen, å t, o c h ju.
m e r h a n n ä r m a d e s i g t o p p e n o c h b a r a o b e s l u t s a m h e t?
H a n s s ä t t att f r a m s t ä l l a h a n d har tämligen från krona under förlägen- H u r har väl barnet uppfattat hennes sken- vilja ut O c h k ä r l e k s t a n k e n b a r s allt s n a b b a r e u p p - de sin v ä g r a n ledes af en kärleksfull o m t a n k e synes sköto blad sköto ut från grenarna; den tt e n m o d e r i c k e alltid k a n bifalla genast, Och h v e m kan lindra lidandet så mild o c h lik en änglabild m e d tröst o c h hjälp beträda nödens b o n i n g?
H v e m kan så läka, så m e d skoning förbinda sår o c h tämja sorg, hur v i l d?
_ Arvid Västgöte.
för den gamla eken s o m förvandlad; grenar solhimmelen, $ Men nya tack för den välvilja, hvarmed m a n mottagit hans naturligt.
några små till signatur », detta var för emellertid kunde våren locka fram såg ' bruit pour une omelette '; j a g k u n d e kompromettera Han du, » händelsen.
» svensk akademisk rätt.
Och h v e m kan lida såsom h o n — och le, för törnen rosor ge o c h älska ö m t ännu, o m ock förskjuten?
H u r mången tår i tysthet gjuten, s o m världen ej fick ana, m i n d r e s e!
ek, skröplig och för- om — Det gör att kvinnan, både stark o c h vek, m e d allvar o c h m e d smek d e t goda främjar, tröstar, stöder, leder.
O c h trasslar tråden sig, så reder h o n härfvan mjukt o c h lätt liksom på lek.
Det var en g a m m a l t o r k a d v a r h o n, e n d a s t u r ett p a r af h e n n e s initialernas u t s ä t t a n d e det k u n d e se u t, s o m hon genom En hemlig sorg du g ö m m e r i d u ger ej henne röst; n e j, rocken tätare om den du Men hon dig smeker, h o n ej dig, förr ' n du biktat o c h fått 4. hans yttrar han i detta b r e f sin fruktan ställa d e n s a m m a.
Du blir vid misshumör, det ditt öga blickar hot, d u brummar, harmen u p p i m e n hon dig lindar o m sitt på stund o c h lägger björnen (Forts. o.
ej kunnat » poetiska barnunge ».
Man säger oss att kvinnans lif är tryckt, p å riktig grund ej b y g d t; d e t är ej artigt sagdt, det vill jag hålla.
H a r h o n ej makt att allt förtrolla, j a, stundom göra världen rent förryckt?
För Idun ai ' Karl Erik Forsslund.
s e d a n i e t t b r e f till K u l l b e r g t a c - d e n v u n n i t i gillet s a m t att j a g initialer Sagan om en tanke.
cm och skälfvaude.
stundom och Det var en den gick fram högt öfver träd- sjönk dansade ett tungt och blad ut trött ned ur i
IDUN 370 djupa skogen; men fram öfver de andra jagade vidare, berg och v a r o c k s å d e t löf, dalar, och b l a n d dem där t a n k e n tagit sin b o - och där och Han frös hade och kände han haft k o m flytande men sin ej ö p p n a ö g o n e n.
sig h u n g r i g näring — förut af s a f v e n, ur ekens gren, v a r m som och söt, nu var den uttorkad, han kände, hur det var väl tankens för- därinne i hennes hjärna, och sjöng, och han kände rörde sig längre, ännu m i n d r e k a d e sig tanken u n d r a n d e fram ögon ett sjöng så en d a g t y s t n a d e siskan, d e t blef mörkt satt H o n var väsen, och jämt det.
Men H a n låg därinne, tyst och orörlig, han var s t e l af s k r ä c k o c h v å g a d e h a n det bra.
fagert h o n och kvittrade; tjänst, ning.
hade lättsint 1897 för att se h v a d flög.
till h e n n e s som händt; låg där och slog m a k t l ö s t m e d vingarna och skulle d e k a n s k e hvart m ö r k r e t från den skulle alldeles h a n falla svindlande då i Hur lång tid den stormande färden vara- de, visste han e j; m e n när han kände s o m mest dödstrött och förfrusen, liksom sitt en känsla af att den ögonen och såg sig ljusnade H a n slog upp sig s k y g g t i hans kammare omkring; väg- skiftade i rödt och gult, och g e n o m en springa i d e m såg han u t i fria l u f t e n.
Den både och glad blå och synen gjorde undrande; rymd, i den hans blad o c h i stället f ö r n o r d a n v i n d e n f l ö g där ljus en hit och och leende varelse m e d dit röda han svingade s o m på lek, h a n blåste sig sakta på bladet, o c h hans andedräkt var v a r m o c h ljuflig som bladet med blomdoft; en Mot norden flög så n i c k a d e h a n mild blick och mot flög bort.
han, h e m igen; ty det var nog nordanvinden, kärlekstanken kände igen honom trots hans förvandling; han dunkelt m e d s i g, att h a n h a d e någon del i d e n n a, att det var hans närvaro ett ljust och fagert vilda nordan.
lefva upp väsen af kände som gjort den hårda, Och han log och kände igen, j o r d e n i sitt sig när han sakta sjönk flygande röda mot slott.
D e t s k u l l e bli en lång historia, o m och vandringar.
om p å alla h a n s man äfventyr J a g skall därför b a r a n å g r a af d e m kort och tala enkelt.
B l a d e t föll n e d i en park, j u s t i e n h o p a n d r a v i s s n a löf.
Där multnade det snart och smälte samman med jorden, och tanken låg där i gräset, n a k e n o c h u t a n M e n han h a d e inte legat där än där k o m en geting flygande stråna.
och Han surrade skydd.
länge, förr mellan gräs- brummade, hvar han s å g e t t lef v a n d e v ä s e n, tade han med gadden och där mat- o c h s t a c k till.
Det v a r e n g a m m a l elak f uling, s o m aldrig g j o r t annat än Han och o n d t i alla s i n a han.
T a n k e n k r ö p i h o p af r ä d s l a såg sig o m under.
efter n å g o t att g ö m m a M e n i d e t s a m m a blef hans ögon — honom dar.
s å g v i l d o c h h u n g r i g u t, o c h allt n ä r - mare k o m som sig det svart för o d j u r e t slök h o n o m o c h sväljde en matbit!
F r å n d e n stunden blef getingen en a n n a n människa, så a t t s ä g a.
H a n surrade på ett annat sätt, g l a d t o c h s j u n g a n d e; h a n g l ö m - de att han hade en gadd och förstod ej, att h a n nånsin k u n n a t sticka o c h g ö r a nå- gon illa.
tänkte Jag ska ' aldrig göra så mer, han.
O m h a n också inte fattat d e n föresatsen, så h a d e h a n n o g gen.
Ty med honom ä n d å stuckit för sista g å n - h a n blef n u i sin tur s l u k a d, o c h kärlekstanken grönsiska, som k o m båda i en Hos Och öfver henne stod en bur i handen j u s t till att s t o p p a i n s i s k a n i den.
Men ut ur Och siskans ö g o n tanken på och hoppade o c h rätt in i pojkens.
då släppte pojken flyga.
f å g e l n o c h lät den Sen gick han h e m och h a d e kärleks- tanken med då passade med sig, o c h h a n blef tiden, som verkade mycket en bra karl m y c k e t och g j o r d e godt.
Lea Ahlborn f. Det betydelsefulla dödsmär- ket ha vi i dag att rista vid ett af våra mest rykt- bara k v i n n o n a m n: medaljgravören vid kungl.
myntet Lea Ahlhorn är ej mer.
Den s j u k d o m, s o m i förra veckan drabbade den åldriga konst- närinnan och hvilkens allvarsamma natur vi re- dan då o m n ä m n d e, tog hastigt en åtgörande vändning o c h forliden lördag afsomnade h o n stilla.
R e d a n i sin årgång 1890 m e d d e l a d e Idun (i n:r 5) hennes själftecknade porträtt och ut- förliga lefnadsbild; hänvisande till denna, kunna vi nu därför inskränka oss till dödsfallets korta omnämnande.
L e a Ahlborn sörjes närmast af två söner, den ene kapten vid V a x h o l m s artillerikår ö c h den andre kammarskrifvare i tullverket, en ogift dot- ter samt en svärson, rektorn och riksdagsman- nen Carl v o n Friesen, hvilkens hustru afled för ett flertal år sedan.
* 6. följde kärlekstanken skulle snara, h o n solsken ensamt, vingar och guldgult hår; efter a n d a n.
honom det var sväfvade och fick h a n och sakta, och farten minskades.
garna sig närmade slut; luften blef varmare kippade en p o j k e lutad, han hade höjden.
en då skörare — snart i och såg och fastnat ej Då ma- d e m j u k a v ä g g a r n a h å r d n a d e o c h b l e f v o allt brista, h a n, att h o n där tanken att h o n — sväfvande det var en och tog d e m munsbit.
h e n n e fick n u t a n k e n s t a n n a e n t i d, Teater och musik.
Den 10 dennes uppfördes för första gången härstädes C. Goldmarks 3-aktsopera » Syrsan vid härden », med text ef- ter Dickens ' bekanta novell.
Innehållet i denna senare är n o g ganska sentimentalt, men då musiken är underhållande och särskildt hvad in- strumentationen beträffar särdeles rik och an- slående, torde flertalet bland publiken efter åhö- randet af denna opera ansett sig hafva haft en ganska angenäm afton.
Af någon rik uppfinnings- förmåga i melodiväg finner man väl ej m y c k e t, liksom ej heller af originalitet o c h själfständig- het.
Bland nummer, som särskildt tycktes slå an, vilja vi framhålla början af första akten m e d Syrsans o c h Dots sånger samt älfkören, den för- träffliga kvintetten i andra akten, s o m för öfrigt synes oss vara operans i musikaliskt hänseende bästa akt, äfvensomdetpräktigaförspelettilltredje akten.
Det hela gör sig föröfrigt ganska nätt, o c h sentimentaliteten brytes här o c h där af nå- gon muntrande scen m e d leksaksfabrikanten Tack- leton, hr Brag, hvilken framställer en ganska rolig giftaslysten gammal ungkarl.
Utförandet var äfven beträffande de öfriga uppträdande gan- ska godt.
Särskildt förtjäna fröken Thulin o c h hr Lundqvist loford för det vokala utförandet af syrsans och postiljonen Johns roller.
Fru Fvö- din-Lindberg må äfven gifvas erkännande för fram- ställningen af Dot, Johns skalkaktiga, m e n präk- tiga hustru, o m man o c k gärna skulle önska en något korrektare intonation.
Som docksömmer- skan May, hvilken löper fara att tvingas till gif- termål m e d narren Tackleton, har fröken Sul- ting fått en nästan alltigenom sorgmodig uppgift, s o m h o n d o c k löser efter bästa förmåga.
Led- samt dock, att textuttalet skall vara så grumligt, hvilket gifvetvis förringar den klangfulla stäm- mans verkan.
H r Lemon har ej heller fått någon vidare glad uppgift s o m sjömannen Edvard Plum- mer, o c h det är ej egentligen något annat än hans visa o m hafvet, s o m förmår framkalla något vidare intresse.
H v a d han emellertid förtjänar loford för är det tydliga textuttalet.
— Orkestern skötte sig m y c k e t bra under hr Hennebergs led- ning och firade i förspelet till tredje akten en sann- skyldig triumf.
Iscensättingen o c h dekorationerna äro särdeles förtjänstfulla o c h anslående samt lända k. ope- rans konstnärlige ledare hr Elmblad samt dekora- tionsmålaren hr Grabow till välförtjänt b e r ö m - melse.
— Iv.
operan gaf i onsdags Nicolais opera » Muntra fruarna i Windsors i ny instudering och iscensättning af hr Elmblad, s o m då äfven själf uppträdde för första gången efter sin anställning vid operan.
Utom hr Elmblad, voro fruarna L i n d e n och Frödin-Lindberg samt hrr L e m o n och Söderman nya i sina respektive partier.
V i kunna först i nästa n u m m e r lämna en närmare redogörelse för den intressanta reprisen.
— Andra symfonikonserten gafs i lördags efter ett omväxlande och anslående program.
Som gäst uppträdde violinisten fru Anna Lang, hvilken med känsla och aktningsvärd teknik utförde Mendelssohn-Bartholdys bekanta violinkonsert samt en romans för violin af M. Bruch, där man särskildt kunde lägga märke till solid ton o c h b r e d d i föredraget.
Fru L. belönades m e d lifligt bifall och ihropningar.
Programmet upptog där- jämte tvänne sångnummer, nämligen en aria u r o p.
» Faust » af Spohr, briljant föredragen af fru Östberg, som här hade tillfälle lägga i dagen sin nobla sångkonsts alla företräden — att den fram- stående sångerskan hälsades med stormande bi- fall, behöfver knappast nämnas — samt » Flod- sånger » för en röst o c h orkester af B. Beckman.
Dessa senare sånger, s o m v o r o mera egendomli- ga än anslående, företedde dock i orkesterbe- handlingen flere förträffliga saker.
De utfördes på ett förtjänstfullt sätt af hr Forsell.