Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen lärer nemligen kunna betvifla, att om gäldenären efter konkursens början t. ex. ärfver en fastighet, graverad med inteckningar, dessa hafva bättre rätt till fastigheten än konkursmassan.
— Vidare har, enligt hvad i de officiela motiverna till den Preussiska konkursordningen uppgifves, ifrågavarande grundsats jemväl varit antagen i de Tyska Rhen-provinserna, ehuru ej i dessa länders handelslagstiftning uttryckligen uttalad.
Enahanda är förhållandet i Nederländerna, der man i detta fall stödt sig på en af decisionerna i den Genuesiska Rotan 4).
Hvad åter angår Utskottets »stora missförstånd om sakens rättsenliga betydelse», så kunna naturligtvis i delta som i andra fall, oaktadt de auktoriteter Utskottet äger ') Boulay-Paty, »Traité des faillites et banqueroutes», Tome lier, p. 128, yttrar sig på följande sätt: »Au resumé, le failli conserve le libre exercice de son travail et de son industrie; mais il acquiert, ainsi que nous le verrons tout å 1’heure, pour les créanciers de la faillite.» 2) Hos Renouard, »Traité des fallites et banqueroutes» p. 105, heter det: »L’ancien Code ne contenait aucune disposition explicite sur le sort des biens qui adviendraient au failli postérieurement å l’ouverture de la faillite; cependant le dessaississement s’étend k tous les biens du failli, sans distinction; il y avait done lieu d’appliquer ici le principe général du droit civil, qui déclare gage des créanciers les biens å venir du débiteur, ainsi que ses biens presents.» P. 169.
»Les fruits de 1’industrie et du travail du failli appartiennent å ses créanciers, non å lui; dest pour eux qu’il acquiert.» 3) Pardessus, »Cours de Droit Commercial», Tome 3:me, yttrar bland annat: »Tout ce que le débiteur acquiert depuis la faillite, étant le gage des créanciers, tombe, au fur et ä mesure qu’il lui est acquis, dans ce dessaississement.»
Derefter tillägges följande i sig sjelfva klara anmärkningar: »On ne doit pas perdre de vue surtout, que les biens nouvellement acquis par le failli, nentreraient dans la masse quavec leurs charges particuliéres.
Ainsi, les créanciers d’une succession pourront demander et obtenir la séparation des patrimoines, de maniére que les créanciers du failli ne concourent point avec eux sur les biens qui lui avieDnent de cette maniére.
Ainsi, les charges imposées å une donation seront acquittées avant les dettes de la faillite, sur les biens donnés etc.» *) »Bona rumpentiura a die qua fuerint publicati rupti esse effecta creditorura; quia donec duret qualitas rupti, durare videtur dominium creditorura ejus in bonis, tam quaesitis, quarn quaerendis.» 8 Lag-Vtskottets Utlåtande M 48. för sin åsigt, skiljaktiga meningar uppstå, — och det är Utskottet icke obekant, att äfven i Tyskland, vid diskussionerna om den nya Preussiska konkurs-ordningen, skiljaktighet bland de rättslärde uppstod.
Men Utskottet har icke funnit något hinder derför, att i begreppet konkurs inlägga betydelsen dels af en administration, som vidtager, der eu gäldenärs affärsställning är dérangerad, i följd hvaraf konkursmassan kommer att representera gäldenärens bo och måste anses berättigad omhändertaga hvad till boet under administrationstiden inflyter, dels ock af en liqvidationsprocess, der allt går till utdelning, som redan influtit då liqviden sker.
För den praktiska nödvändigheten af ett sådant lagbuds antagande hos oss, tala till en del alldeles samma skäl, som anfördes derför i Preussen, nemligen den förvirring, som den hittills följda principen åstadkommit, ithy att innan ännu den första' konkursen är afslutad, gäldenären i följd af ny skuldsättning stundom gör ej allenast en andra, utan äfven en tredje konkurs, •— ett fall, som jemväl hos oss beklagligen icke är sällsynt och hvarvid stundom inträffar att dessa tre konkursmassor processa sins emellan om den egendom, som bör tillhöra hvardera massan, hvarjemte de äldre borgenärerne, innan de ännu fått slutlig utdelning i den första konkursen, nödgas, för att bevara sin rätt till andel i de nya tillgångarna, reservationsvis bevaka sina fordringar jemväl i de nya konkurserna och hafva tillsyn äfven öfver deras utredning och förvaltning.
Och slutlig utredning af hvarje sednare konkurs kan ej ske förr än alla de föregående blifvit slutligen utredda, så att upplysning vunnits om huru stor procent borgenärerna i dem erhållit såsom utdelning.
En större oreda och förvirring än den, som härigenom framkallas, låter sig knappast tänkas.
Men tager man bort den préklu siva verkan af stämningen, — och i den delen är Utskottets åsigt af Rikets Ständer godkänd, — blifver införande af nu ifrågavarande grundsats än nödvändigare; ty eljest skulle t. ex. följande förhållanden säkerligen icke så sällan uppstå:
En tid efter konkursens början tillfaller gäldenären ett arf: de borgenärer, som bevakat sina fordringar i konkursen, synas, vid jemförelse af 9 och 40 §§ i nu gällande Konkurslag, ej äga rätt till exekution å den arffallna egendomen för mer än som återstår af deras fordringar, sedan utdelning i konkursen ägt rum; men den borgenär, som, måhända i beräkning på arfvet, underlåtit att anmäla sig i konkursen, skulle deremot genom exekution genast kunna få hela sin fordran betäckt af den arffallna egendomen, äfven om denna dertill helt och hållet medtoges.
I allt fall och hvilken åsigt man i nämnde fråga än må hysa, skulle, för att vinna betäckning ur den sednare tillkomna egendomen, den slags kapplöpning bland borgenärerna uppslå, som det just är meningen att genom en ordentlig konkurs hämma eller reglera.
Det finnes derföre icke, helst om man borttager préklusionen, annan utväg för att vinna ordning och reda i dessa förhållanden än att öfverlemna äfven sådan egendom , som under konkursens lopp gäldenären tillkommer, åt konkursmassan, så vida man ej vill låta densamma af gäldenären och hans nya, möjligen fingerade, borgenärer efter behag disponeras och förskingras.
Lag-Utskottets Utlåtande M 48. 9 förskingras.
Hvad de nya verkliga borgenärerna deremot vidkommer, så sker dem genom det föreslagna stadgandet, — såsom i de officiella motiverna till den Preussiska Konkurs-ordningen jemväl anmärktes, — ingen orättvisa; ty en hvar är skyldig att känna lagen och måste följaktligen antagas veta, hvarefter han har att sig rätta.
Hvad åter denna frågas inflytande på gäldenärens ställning angår, så lärer det föreslagna stadgandet ingalunda komma att kännas tryckande för den redbare, som är mån att göra sina fordringsägare full rätt och varsam att ej, förr än sådant skett, nedsänka sig i ny skuldsättning.
För hans möjlighet till utkomst under konkursen synes tillräckligt vara sörjdt genom det af Utskottet i förevarande § föreslagna undantag, hvaråt tillräcklig uppmärksamhet icke synes blifvit egnad, men enligt hvilket, »af hvad gäldenären under konkursen genom eget arbete förvärfvar ej skulle boet tillkomma mera än den behållning, som återstod, sedan afdrag skett för all kostnad till förlag jemte gäldenärens, hans hustrus och oförsörjda barns underhåll.
» Detta innebär med andra ord, att af det sålunda förvärfvade få borgenärerna i de flesta fall intet, utan gäldenären behåller allt.
Den förmån, som sålunda blifvit gäldenären medgifven, synes Utskottet icke vara ringa, helst med afseende å stadgandet om afdrag för förlag.
En ledamot af Högvördiga Preste-Ståndet har funnit detta stadgande oklart.
Utskottet finnér det dock fullt lika tydligt som det flerestädes i lagar och författningar förekommande begreppet förlag i allmänhet är.
Den enda anmärkning, som deremot skulle kunna göras, vore den att stadgandet är för vidsträckt och allt för gynnsamt för gäldenären, enär all hans sednare egendom ofta derigenom kommer att skyddas för konkursmassans anspråk; men en sådan anmärkning lärer väl icke skäligen kunna framställas af dem, som mer ömma om gäldenären än om borgenärerna.
Utskottet tror sig genom stadgandet hafva uppfyllt begges billiga anspråk, och vill slutligen, i afseende å gäldenären, endast erinra om den utsigt tili ett snabbt återtagande af sin förra verksamhet, som är honom genom ackordet öppnadt och med afseende å hvilken förmån än mindre betänklighet borde i nu ifrågavarande hänseende uppstå.
Utskottet föranlåtes derföre vördsamt lill Preste- och Borgare-Ståndens antagande ånyo framställa sitt förslag i denna del ulan annan förändring än den, alt ordet »afträdesansökning» utbytes emot »konkursansökning», hvilken förändring jemväl af Bonde-Ståndet torde medgifvas. § 36.
Ridderskapet och Adeln har bifallit \, 3, 4, 5 och 7 momenterna af denna §, äfvensom det 2:dra, likväl med den förändring att orden före konkursens början skulle Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 25 Haft. 2 10 Lag-Vtsliottets Utlåtande M 48. införas emellan de å andra raden förekommande orden sorn och icke, hvaremot samma Riks-Stånd återremitterat det 6:te momentet.
Borgare-Ståndet har återremitterat förevarande §:s 2, 5, 6 och 7 momenter, hvaremot §:n i dess helhet blifvit återremitterad af Preste- och Bonde-Stånden.
Dessa begge Riks-Stånd hafva emellertid icke ogillat den princip, hvarpå denna § hvilar, och ej heller framställt anmärkningar mot alla deri upptagna momenter.
Så har Utskottet icke kunnat antaga dessa Stånds mening vara att rikta någon anmärkning mot I, 3 eller 4 momentet, hvaröfver vidare utlåtande af Utskottet således icke erfordras Beträffande åter 2 morn., så synes någon annan hufvudsaklig anmärkning deremot icke blifvit framstäld än den att här borde i afseende å återgång af betalning för ickeförfallen gäld göras en sådan inskränkning, som den Ridderskapet och Adeln, på sätt nämndt är, beslutat.
Medgifvande befogenheten af denna anmärkning, vill Utskottet ock föreslå rättelse derutinnan.
Emot 5 morn., angående verkan af utmätning, som skett nyss före konkurs, har hufvudsakligen endast inom Borgare-Ståndet någon betänklighet uppstått.
Detta stadgande, hämtadt från Lag-Beredningens förslag, (22: 4 Handels-Balken och 4: 47 Utsöknings-Balken, ) har dock Utskottet funnit vara af yttersta vigi| för att förekomma svekfulla tillställningar; och då utmätning väl icke bör af lagstiftaren anses för ett vanligt betalningsmedel, så kan Utskottet icke finna att, såsom det blifvit påstådt, detta mom. skulle stå i någon strid med det 2:dra.
Då Staten beviljar exsekution, måste det ock vara dess rättighet att, för det allmänna bästa, dervid fästa det vilkor, att om konkurs inom en månad derefter uppkommer, så förfaller verkan af exsekutionen.
I afseende å 6 mom. har det blifvit anmärkt inom Riks-Stånden, att det bättre hade sin plats i förmånsrätts-ordningen än här.
Denna anmärkning har Utskottet ock funnit äga skäl för sig, enär genom en sådan anordning vunnes den fördel, att 36 § icke komme att omfatta andra rättshandlingar än sådana, som för deras ogiltighet fordra särskildt klander genom stämning, samt en inteckningshafvare då äfven kunde på ett ställe, nemligen i förmånsrätts-ordningen, hafva åskådligt i hvilka fall bans inteckning vore ovilkorligt giltig eller ej.
Ifrågavarande mom. torde således här kunna utgå, för att till förmånsrätts-ordningen förflyttas.
Vid 7 mom. har inom Bonde-Ståndet blifvit anmärkt, att der icke finnes uttryckt af hvilken den der omförmälda ersättningen för förskingrad egendom skall till konkursboet utgå.
Att denna ersättning icke kan utgå af någon annan än förste emottagaren, enär konkursmassan icke har med någon annan att skaffa, har Utskottet funnit så klart, att det icke beböft särskildt i lag uttalas.
— I anledning af stadgandet, att nämnde ersättning skall beräknas efter »egendomens värde», har inom Preste-Ståndet blifvit anmärkt, att det vore af vigt att få närmare bestämdt, huru detta värde skall utrönas.
Detta är dock en fråga, som lärer böra bero af allmänna bevisningsreglor och hvarför någon särskild norm väl icke i detta fall bör Lag-Utskottets Utlåtande JW 48.
11 i lag uppställas mer än i de många andra, der ersättning för förskingradt gods ifrågakommer.
På grund af hvad sålunda förekommit, får Utskottet hemställa, det måtte Rikets Ständer antaga denna §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder, allenast med de förändringar, dels ali början af 2 mom. erhåller denna lydelse: »klar under de trelio sisla dagarne före konkursens början gäldenären betalt gäld, som icke före den början till betalning förfallen varit,'» etc., dels att 6 mom. uleslules, och dels att, i följd deraf, det med nummern 7 betecknade moment i stället erhåller Hummern 6. § 37 Riks-Stånden lemnad utan anmärkning; men, i händelse Utskot36 § utesluta det 6:te momentet, angående återgång af intecktorde, såsom en konseqvens deraf, Rikets Ständer finna att redaktionen af 37 §:s början bör i så måtto ändras, att den erhåller denna lydelse: »Viiga gode männen, sysslomannen eller borgenärerna egendom lill boet enligt 36 § återvinna; tage» etc. § 38.
Denna, af Preste-Ståndet återremitterade, § är deremot af de öfriga tre RiksStånden godkänd, likväl af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet med utbyte af ordet afträdesansökning emot konkursansökning; hvadan Utskottet vördsamt inbjuder Preste- och Bonde-Stånden alt med de öfriga Riks-Stånden i denna del sig förena. § *6- Ridderskapet och Adeln har godkänt denna §, som deremot blifvit af de tre öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterad.
Inom Preste- och Borgare-Stånden har deremot blifvit anmärkt, att der borde stadgas, hvilken skulle pröfva giltigheten' af de skäl, en borgenär anmäler för att undandraga sig godmans- eller sysslomansbefattning.
— Att, då annorlunda ej är stadgadt, denna pröfning tillkommer Rätten, fastän det naturligtvis är den valde obetaget att söka träffa vänlig öfverenskommelse med borgenärerna om befrielse från uppdraget, finner Utskottet så uppenbart att vidare föreskrift derom icke tarfvas.
Nu gällande Konkurslag (20 §) är i omför - är väl af samtlige tets förslag att ur ning, vinner bifall, 12 Lag-Utskottets Utlåtande M 48. mälda hänseende lika ofullständig, som förslaget; men någon tvekan om dess rätta mening i denna del har, Utskottet veterligt, icke uppstått, oaktadt enligt densamma gode männen må och sysslomannen skola väljas utom Rätten.
— Äfvenledes har, inom Borgare- och Bonde-Stånden, blifvit anmärkt att uttrycket giltiga skäl borde ändras till giltigt skäl, enär ett enda borde vara nog för att undslippa uppdrag af ifrågakomne slag.
Då denna redaktion må vara bättre än den, Utskottet föreslagit, hemställer Utskottet, det måtte Rikets Ständer antaga denna §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder, med den förändring allena, att uttrycket »giltiga skäl» utbytes emot »giltigt skäl». § 51- Godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, är denna § deremot återremitterad af Preste- och Borgare-Stånden.
Deremot har blifvit anmärkt: att det borde särskildt stadgas att den sammankomst, hvarom i början af §:n förmäles, borde vara ordentligen utlyst och tindamålet med sammankomsten uttryckligen tillkännagifvet; att i stadgandet om försäljning å auktion af intecknad fast egendom, så vida ej de inteckningshafvare, hvilkas rätt må vara deraf beroende, lemnat bifall till försäljning på annat sätt, orden »hvilkas rätt må vara deraf beroende» voro tvetydiga och kunde gifva anledning till förluster för inteckningshafvare; samt att då borgenärerna i visst fall ägde rätt besluta om egendoms försäljning utom auktion, de jemväl borde berättigas besluta annan form för auktionen än den i »51 §» bestämda.
Härtill genmäles: att stadgandena i 58 och 59 §§ tydligen utmärka att hvarje borgenärernas sammankomst skall vara ordentligen utlyst och att något stadgande om tillkännagifvande af ändamålet med sammankomsterna ej finnes i nu gällande lag och icke heller visat sig vara af behofvet påkalladt, helst sysslomannen i vigtigare frågor ändock icke lära underlåta uppgifva ändamålet med sammankomsten; — att orden »hvilkas rätt må vara deraf beroende» väl uppenbarligen syfta på en hvar inteckningshafvare, som ej genom den under hand betingade köpeskillingen får sin fordran fullt betäckt, helst det vore absolut omöjligt att bevisa, att genom en försäljning å auktion köpeskillingen icke skulle uppgått till det belopp, att alla inteckningshafvare fått sina fordringar fullt ut; samt att då borgenärer äga sälja egendom -annorlunda än å lagligen kungjord auktion, de väl äfven äga besluta att försäljningen skall ske å auktion, som ej är lagligen kungjord.
På dessa skäl får Utskottet till Preste- och Borgare-Ståndens antagande ånyo framlägga denna §, utan förändring.
Lag-Utskottets Utlåtande JYs 48. 13 § 54.
Ehuru denna § blifvit af samtlige Riks-Stånden lemnad utan anmärkning, har dock Utskottet funnit sammanhanget här påkalla en redaktions-förändring.
Lösegendom kan nemligen vara utmätt efter gäldenärs död, men innan tid för urarfvagörelse förflutit, ehuru utmätningen skett före de trettio sista dagarne före konkursens början, i hvilket fall utmätningen, enligt 2 § i förslaget till Förordning om urarfvagörelse, ej gifver förmånsrätt.
Då likväl meningen med förevarande § uppenbarligen är, att borgenär endast i det fall att han har förmånsrätt i egendomen, äger förfara på sätt här sägs, torde Rikets Ständer finna skäligt besluta, att början af denna § skall erhålla följande förändrade lydelse: »Har borgenär lös egendom i pant eller eljest under panträtt i handom, eller har för hans fordran lös egendom blifvit utmätt inom den tid och pä del sätt att, enligt hvad särskildt är stadgadt, förmånsrätt i den egendom för samma fordran uppkommit; åge borgenären» etc. § 59.
Ridderskapet och Adeln samt Rorgare-Ståndet hafva godkänt förevarande §, förstnämnde Riks-Stånd dock med den förändring, att de i sista punkten af §:n förekommande orden »alla borgenärer» utbytas emot orden »gäldenären och alla borgenärer, som vid sammankomsten äga talan.» Preste- och Ronde-Stånden hafva deremot återremitterat §:n, sistnämnde Riks-Stånd dock endast i syfte att deruti få åvägabragt samma redaktions-förändring, som Ridderskapet och Adeln redan beslutat.
Utskottet icke nödigt, att meddela särskildt yttrande öfver den inom Preste-Ståndet gjorda anmärkning, att ändamålet med hvarje borgenärernas sammankomst borde på förhand tiilkännagifvas; hvaremot, då Utskottet funnit fördelen af omförmälde redaktions-förändring icke kunna bestridas, men, i följd deraf, en annan mindre förändring jemväl synes, för undvikande af en stötande omsägning, erforderlig, Utskottet föreslår, det Preste- och Bonde-Stånden måtte antaga första punkten af ifrågavarande §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder, men att Rikets
Ständer deremot för sista punkten af samma § mätte besluta följande lydelse: »Sedan sysslomän för ordnade blifvit, vare kungörelse i tidningarne ej nödig, der gäldenär en och alla borgenärer, som vid sammankomsten äga talan, annorledes om densamma så tidigt underrättas, att de sjelfve eller genom ombud sig infinna kunna.» 14 Lag-UtsJiottets Utlåtande Jls 48. § 67.
Preste-, Borgare- och Bonde-Slånden hafva återremitterat denna §, som deremot blifvit af Ridderskapet och Adeln godkänd, ehuru med den förändring att efter orden »någon borgenär» skulle tilläggas orden »eller gäldenären».
Införande i §:n af ett sådant tillägg är ock enda syftet med återremisserna från Preste- och BorgareStånden.
Inom Bonde-Ståndet, der ett sådant yrkande ock blifvit framstäldt, har dock jemväl yttrats någon betänklighet i afseende å den stadgade grunden för fördelningen af det i denna § omförmälda arfvode.
En sådan betänklighet synes dock icke vara af de öfriga Riks-Stånden delad, hvadan Utskottet, utan vidare genmäle derå, anser sig, då gäldenärens rätt kan vara af arfvodets belopp beroende, böra vördsamt hemställa, del måtte Preste-, Borgare- och Bonde-Slånden jemväl besluta ett sådant tillägg till ifrågavarande §, som, få sätt ofvan för mäldl är, redan blifvit af Bidderskapet och Adeln anlaget. § 69.
I denna §, som blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och BondeStånden lemnad utan anmärkning, har Borgare-Ståndet, som godkänt §:n i öfrigt, likväl beslutat den förändring, att ordet aflrädesansökning utbvtes emot konkursansökning.
Detta påkallas ock af konseqvensen utaf andra här ofvan föreslagna för ändringar, hvadan Utskottet hemställer, del mätte Borgare-Ståndets berörde beslut varda af de öfriga Biks-Slånden bilrädt. § 70- Ridderskapet och Adeln har bifallit denna §, dock med uteslutande af de i sednare delen deraf förekommande orden »sd ock af gäldenären, der lian när är.» Preste- och Borgare-Stånden hafva återremitterat §:n i dess helhet, hvaremot BondeStåndet, med godkännande af förra delen deraf, återremitterat endast det sednare momentet.
Afsigten med samtlige dessa återremisser ar dock endast åstadkommande af enahanda förändring, som den af Ridderskapet och Adeln beslutade; och då jemväl Utskottet finnér de anmärkta orden öfverflödiga, hemställer Utskottet, det måtte Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden förena sig uti det af Bidderskapet och Adeln angående denna § fattade beslut. Lag-Utskottets Utlåtande M 48. 15 § 71- Återremitterad af Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden, är denna § deremot godkänd af Ridderskapet och Adeln med förändring af de i 3:dje punkten förekommande orden »Begära borgenären till orden »Begär någon af parter ne».
Vinnande af en sådan förändring är ock afsedd genom de öfriga Riks-Ståndens återremiss; och dä, sedan gode män, syssloman oell gäldenär medgifvits rätt att göra anmärkningar, dem äfven lärer böra medgifvas att äska derför nödigt anstånd, hemställer Utskottet, del mätte Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden biträda Bidderskapel och Adelns omförmälda beslut. § 7i Godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, har förevarande § deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitterad, sedan deremot blifvit anmärkt, att tredje punktens stadgande derom, att om, vid sammankomsten inför Rättens Ombudsman, »samtlige tillstädesvarande parter medgifva att gjordt jäf må förfalla, eller de inskränka jäfvet, part, som uteblifvit, ej äger derå tala,» syntes väl strängt, helst för den, som vore af laga förfall hindrad att vid denna sammankomst sig infinna.
— Att emellertid laga förfall föranleder till ett undantag från stadgandet, torde ligga i sakens natur och ej här behöfva särskildt uttryckas.
Men mot anmärkningen i öfrigt får Utskottet erinra, att genom en förändring i denna del hela det ifrågavarande sammanträdet, vid hvilket det just är af vigt att få samlade så många parter som möjligt och deribland främst dem, hvilka jäfven gjort, oftast skulle, i följd af en parts utevaro, blifva helt och hållet utan ändamål och någon öfverenskommelse dervid icke kunna träffas.
Att göra ett undantag särskildt för den, som framställt en anmärkning, skulle jemväl strida mot den hittills följda och äfven med förevarande förslag öfverensstämmande grundsats, att hvarje anmärkning, som i första instansen framställes af en borgenär, anses såsom vore den gjord äfven af de öfriga.
Följaktligen borde hvarenda borgenär vid sammanträdet tillstädeskomma, om någon öfverenskommelse der skulle kunna träffas.
Då således en förändring i denna del skulle rubba hela det genom lagförslaget uppställda system, får Utskottet, med vidhållande af sitt förslag, tillstyrka, del mätte Preste- och Borgare-Stånden antaga denna §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder. § 78- Ridderskapet och Adeln har bifallit den §, dock med utbyte af ordet borgenärs emot ordet paris, — af uttrycket gäldenär eller borgenär emot ordet part — samt 16 Lag-UIskottets Utlåtande M 48. af ordet anförda emot ordet anfördt.
De öfriga Riks-Stånden hafva återremitterat §:n i syfte att deri få vidtagna enahanda förändringar, som de nyssnämnda: dock har inom Högvördiga Preste-Ståndet endast förstnämnda förändring blifvit påyrkad.
Denna, eller utbyte af ordet »borgenärs» emot ordet »parts», hvarunder äfven gäldenären kan hänföras, är ock den enda förändring, Utskottet funnit nödig i denna del.
De öfriga, hvarom fråga uppstått, synas Utskottet så obetydliga och likgiltiga, att de icke torde vara af något afseende förtjenta.
Utskottet hemställer alltså, det måtte Rikets Ständer antaga ifrågavarande §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder, utan annan förändring än den, att i första punkten ordet »borgenärs» utbytes emot ordet »parts». § 89.
Med förändring af de å tre ställen i denna § förekommande orden Rättens ordförande till ordet Rällen, har denna § blifvit af Ridderskapet och Adeln godkänd.