Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I god tid lutar hon sin fisk, nedsaltar julskinkan (som blir riktigt läcker, o m man sedermera under kokningen tillsätter ett glas brännvin), ser om iulkorfoen och / ra / rf-förrådet, be- reder konfekt till julbord och julgran, bakar de sedvanliga cörtlimporna, pepparkakorna, smör- bakelserna, klänetler m. m. och putsar o c h fejar hela huset.
(Såvida det ej är barvinter, tjänst- gör snö vid rengöring af mattor, dock måste den sopas af, innan den hunnit smälta).
Har hon att tänka på julgåfvor åt aflägsna barn eller släktingar, så lagar hon, att dessa afsändas i god tid — alltid besinnande, att post och järn- vägar ej kunna befordra dessa massor af paketer lika snabbt som eljes.
På det att adresslappar ej må tryta, tillrådes att laga i ordning sådana af linne med papper alldeles slätt klistradt inunder, så att bläcket ej må flyta; men man låter dem torka, innan man skrifver adressen.
— För att komma minnet till hjälp, huru stora och hvilka julklappar man förut gifvit åt tjänstefolk, hjälp- gummor och fattiga, hvilka man brukar ihågkomma med gåfvor, är det, bra, om man inrättat åt sig en anteckningsbok: eljes händer det lätt, att man ger precis samma sak flere år å rad.
I samma bok kan man j u anteckna alla födelsedags-, bröl- lops- och andra presenter, som man gifver bort under årets lopp.
Den som ej har gasbelysning, utan måste upp- lysa sin våning med fotogenlampor, kan till julen höja deras lyskraft genom att tillsätta kristalloljan litet karnfert.
Vax- och stearinljus brinna ej så snart slut, om man ej tager in dem i varmt rum, förrän de skola tändas, och dessförinnan förvarat dem i fryskallt rum.
Vid inrättningen af själfva julrummet kan hus- modern ådagalägga sin smak och sitt skönhets- sinne.
— Julgranens plats rättar sig efter rum- mets storlek och möblering.
Af god effekt är det att placera den framför en spegel, som reflekterar hennes strålande bild.
Minst i vägen i små, men höga rum är den, om man hänger upp den som ljuskrona i taket.
Stammen sågas då utaf tätt vid det det nedersta gröna kvisthvarfvet och klä- des där med en stor rosett af guldpapper.
I julbrådskan brukar busmodern ej finna tid att ordna och städa riktigt i alla byrålådor o c h skåp, men under de lugna dagarna efier helgen, inuan det nya året inträder, kan hon äfven hafva hunnit med detta.
— C S 8 S D — Blommor.
Ea af de m, en porträttmålare, yttrade en gång till en mälarinna, att han ofta började sin dag med att måla några blommor för att få en riktig känsla för färg.
Det kommer troligtvis icke att vara länge, förrän man äfven hos oss får syn på, huru en blomsterdekoration kan ge stämning åt ett rum.
Hvarken porträtt- eller landskapsmålare kunna dock i sina ämnen finna så färgrika modeller, som dem blomstermålarne ha att tillgå.
Så som blommor kunna glöda, och en sådan färgskala som de olika blommorna ha att bjuda på, det har icke sitt motstycke i något annat i naturen.
Det finnes heller intet laad eller folk, som icke har användt blommor eller blomstermotiv som dekoration, antingen direkt eller tillämpadt i de olika haudt- verken, i väf eller broderi.
De folk, som utan tvifvel hittills ha drifvit blomsterdekorationen med mest smak, äro kine- ser och japaneser.
I Japan är blomstermålning uppdrifven till en sädan virtuositet, att hvarje kons-när, som utöfvar den, sysselsätter sig med att måla ett slags blommor, vattenblommor, fruktblommor eller trädgårdsblommor o. s. v. Hvilken fär- dighet de måste få genom att så där i det oändliga studera samma växt, kan man lätt tänka sig.
Till sist måtte de kunna göra det med förbundna ögon.
Men dock kan man icke tycka annat, än att detta i alla fall är ett något trångt sätt att idka konst, att evigt och alltid upprepa samma modell, ehuru det ej kan nekas, att japaneserna också uppnå en säkerhet och en lätthet att med få linier återge en plantas karaktär och ställning, som ingen europé kan göra efter.
De besitta dessutom en alldeles egen smak att fylla ett rum på bästa sätt.
De många japanska skärmar, lackeringar o. s. v., som vi se hos oss, bära vittne därom.
Men allra mest kan man öfverbevisa sig om detta genom att betrakta godtköpssakerna från detta land, de små papperssolfjädrarne, de tunna papperen, dekorerade med figurer och blommor, de ku- lörta papperslyktor o. s. v., som man för några öre kan köpa i alla japanska bodar hos oss.
Till och med på de allra billigaste kan man se, med hvilken öfverlägsen säkerhet en växt eller blomma äro utkastade, i de djärfvaste för- kortningar, med en elegans i utförandet, som blott den kan inlägga, hvilken har studerat sin konst till botten.
Kinesernas blomstermålningar på rispapper äro utförda med den mest samvetsgranna noggrann- het, som gränsar till pedanteri, men de sakna den lätthet och frihet, som beteckna de gra- ciösa japanernas blomsterdekoration.
A f japaneserna kan man lära sig den konsten att aldrig öfverlasta ett rum med dekoration.
Det enklaste och noblaste behöfver icke kom- ma massvis för att göra verkan, och man ser hellre på en målad gren än på stora bro- kiga blomsterdekorationer.
I de flesta länders väfnader och broderier ingå blomstermotiv, men för det mesta upp- lösta i andra ornament.
Att använda naturliga blommor i sådana stoffer, som skola tjäna till mattor att gå på, därtill ha både perser oeh araber haft för god smak.
Det är blott en så fördärfvad smak som den vi européer presterade i början af och rätt långt in i detta århundrade, som kan till- låta sig att väfva eller brodera golfmattor med kolossala rosor, penséer eller andra välskapade blommor, hvarpå herrar och damer sedan skola sätta sina skoklackar.
Ja, det är till och med ganska stötande och meningslöst att pryda soffkudden, mot hvilken man skall luta sitt hufvud, med direkta kopior efter naturliga blommor.
Vanligtvis äro också de damer, som förfär- digat liknande konstverk, alldeles icke nöjda med, att deras gäster använda sådana kuddar till sitt naturliga bruk.
De sitta i en hemlig ångest, för att dessa blekröda rosor och jätte- stora penséer skola taga någon skada af mänsk- lig beröring, — jag vill nu icke tala om de längesedan omoderna, pärlbroderade soffkud- darne, som skaffade dem, hvilka hade den djärfheten att använda dem, ett vanstäldt, koppänigt utseende.
Jag erinrar mig därvid alltid Mark Twains historia om en ung amerikansk fru, som hade prydt alla soffor och stolar med en sådan rikedom af blomsterprydt tapisseri, att hennes olycklige unge man, som kom hem trött från sitt arbete, oupphörligt blef bortjagad från alla möbler med de orden: » Tänker du verkligen sätta dig på mitt blom- sterbroderi, » till dess han alldeles utmattad utbrast: » Ar det något väsentligt som hindrar, att jag går och sätter mig på ett klädstreck? » Hvad man har i sina rum bör kunna an- vändas, annars skall det icke vara där, och de mönster man använder på mattor oeh stoffer böra vara af det slag, att det icke förefaller en naturvidrigt att gå på dem, sätta sig på dem eller luta sitt hufvud mot dem.
Föreningen » Handarbetets vänner » har häri angifvit den rätta smaken genom att alltid för stoffer, som skola användas till praktiskt bruk, blott välja stiliserade mönster.
Ea annan sak är, att på sådana draperier och stoffer, som blott skola hänga till prydnad som t. ex. portierer eller lösa stoffer att bekläda väggarne med, eller på skärmar, som stå upp- spända, kunna naturliga blomstermotiv användas, då sålunda anbragta stoffer nästan göra samma verkan som en målning.
Broderi i båge, då ett arbete utföres med lefvande blommor till modell, är en konst, som ligger måleriet myeket nära.
Blott de, som kunna teckna oeh till en del nyttja fär- gerna, kunna utföra detta slags handarbete, som väl må betecknas med namn af konstverk, och få damer ha tillräklig talang och tålamod att utöfva denna konst.
Icke heller passar det sig, att dessa konstbroderier användas an- norlunda än som draperi till prydnad, liksom man förr i världen upphängde gobeliner och väf vid festliga tillfällen.
Om man undersöker de olika broderi- och väfmönstren, skall man snart finna, hurusom blommor och växter ofta ligga till grunden för både teckning och färger.
Ända från det egyptiska motivet med den öppna och slutna lotusblomman och accantus- bladet i pelarekapitälerna till de brokiga orien- taliska mattorna är det beständigt blommorna, som leka i konstnärernas fantasi, och hvad som isynnerhet frapperar en i de många af de mönster, som de orientaliska folken och alla nationers bondfolk använda, är djärfheten i färg- sammanställningen, som ofta kan verka likt blomsterprakten i en äng, där naturen icke är rädd för att strö högrödt och ljusrödt, lilas och blått tillsamman i brokig mångfald.
Hur mycken smak och medfödt färgsinne det dock behöfves för att afväga de olika fär- gerna rätt, så att de väcka uppmuntrande och icke stötande för ögat, ser man bäst, när fär- gerna äro orätt eller smaklöst blandade.
I detta, liksom i allt annat, kan man icke nog studera och fördjupa sig i naturen, naturen som om sommaren skänker oss blomsterskön- heten lefvande och lär oss att som tröst för denna, när den vissnar, utföra arbeten, som påminna om den och glädja våra ögon med de linier och färger, som blott blommorna be- sitta i den mest fulländade grad.
Svenska kvinnoföreningen för foster- landets försvar har, då från många håll utta- lats en önskan om, att man i stället för reda pen- ningar, som kanske ej alltid kunna undvaras, måtte få öfverlämna ett eller annat umbärligt värdeföre- mål, gärna velat gå dessa önskningar till mötes och därför inom sig bildat en särskild komité, uteslu- tande afsedd att insamla och i penningar förvandla dylika gåfvor.
Ett upprop i afsikt att väcka in- tresse för detta sätt att offrar på fosterlandets altare har ock utställts och skall säkerligen vinna genklang hos många.
Dylika bidrag mottagas af friherrinnan Anna Eappe, f. Sandahl, Stockholm m. fl.
* Efter 30 års verksamhet såsom ordförande för Kungsholms församlings skyddsförening härstä- des har nu friherrinnan Adéle Lindersköld lämnat denna befattning, som hon med sällspord kärlek till
I de fattiga oeh aldrig tröttnande omtanke om deras intressen handhaft.
Till ny ordförande har utsetts fru Pauline Norrman oeh till medlem i styrelsen fru Julia Sjöholm.
* Schackspelande damer äga numera att in- gå såsom ledamöter i Stockholms schacksällskap.
Anmälningar om inträde göras genom någon förut- varande ledamot hos grosshandlare S. Salomon, Skeppsbron 44, eller bokhandlare B.
Sahlberg, Freds- gatan 17.
Regementet tackar för god valet.
Härom aftonen samlades å dragonkasernen i Ystad varande officerare af Skånska dragonregementet jämte damer till fest, med anledning af att Patriotiska sällskapet tilldelat uppasserskan å kasernen Johanna Carolina Valter medalj för långvarig och trogen tjänst.
Ka- sernen hade på grund häraf iklädt sig en festlig skrud.
Trapporna upplystes af kulörta lyktor, och orderrummen voro rikt illuminerade och smakfullt prydda med flaggor, vapen och dylikt.
Ett af hör- nen upptogs af en transparang med festföremålets initialer.
Utanför orderrummen var manskapet, till- hörande kommenderingen, uppstäldt.
Sedan alla voro samlade, öfverlämnades till Jo- hanna Valter medaljen och frambärs regementets tack för det nit och den plikttrohet, som hon städse lagt i dagen.
Till trotjänarinnan hölls därefter ett längre, versifieradt, högstämdt oeh delvis humoristiskt tal, som åtföljdes af hurrarop.
Johanna Valter har tjänat sammanlagdt 19 år å kasernen, däraf 10 år under hvilka dragonregementet varit förlagdt i Ystad och dessförinnan hos kronprinsens husarregemente.
Ett lif i biljettluckan.
En för Linköpings teaterpublik välbekant person, nämligen biljettförsäl- jerskan fru Albertine Valborg Schcele, har aflidit, 76 år gammal.
Hon har under 30 år varit biljett- försäljerska rid Linköpings teater samt vid baler å Stora hotellet m. m.
Sitta gången hon skötte denna funktion var då von der Ostens sällskap besökte staden.
H o n var redan förut krasslig, men därefter insjuknade hon på allvar.
Den gamla fru Schéele var högt aktad " af alla för sitt tillmötesgående sätt, och de teaterdirektörer, som besökte staden, kunde ej nog berömma den gamla, trogna och redbara biljettförsäljerskan.
* En kvinnlig afrikaresande.
Kort efter Stanleys återkomst från Emin pascha-undsättnings- expeditionen, begaf sig en amerikanska, fru French Sheldon, af på en forskningsfärd i Afrika, kom lyck- ligt till baka och har nu öfver sin resa utgifvit en bok med titetn: » Från sultan till sultan ».
Resan började egentligen i Zansibar, men äfven- tyren redan i Calais, där vid hennes afresa vän- nerna fulla af deltagande blickade — på den vackra fruns kvarlämnade man.
Från Mombasa gick fru Sheldon till Kilimand- scharo, beledsagad af 130 bärare, alla väl beväpnade.
Därpå tågade hon in på den blodtörstiga Masai- stammens område, men hennes kvinnliga behag fjätt- rade så de vilda, att hon banade sig väg, utan att behöfva aflossa ett enda skott.
Höfdingen för de fruktade masai var älskvärdheten själf och gaf fru Sheldon audiens, ehuru det eljes ej var hans vana att mottaga fruntimmersbesök.
Han visade henne äfven sitt välförsedda harem, och man må hoppas, att hans sträfvan att roa sin gäst, ej inbringat ho- nom allt för många sparlakanslexor, ty första sul- taninnan skall ha varit mycket » förargad och svart- sjuk », emedan hon i fru Sheldon förmodade en ri- val.
Därpå diog förskarinnan (» fotograferande och under lejonens rytande och shakalernas tjut ») rundt om Kilimandscharo och kom sedan tillbaka på tyskt område — så står det skrifvet i hennes egen bok.
D U N mentens användande, särdeles anslående, men af nå- gon egentlig ursprunglighet eller helgjutenhet finner man ej mycket.
Måhända bär libretton till en del skul- den åtminstone till den senare bristen.
På program- met står det » romantisk opera, » men det är en bland- ning, synes det oss, af melodram, sagospel och opera- En hel del saker, som nu åstadkomma longörer och verka störande, borJe hellre varit borta.
Särskildt gäller detta om Mateos (Lundqvists) långa och tröt- tande melodramatiska ballad i första akten.
Första akten är nog ock den i alla hänseenden svagaste.
Jacintas romans är dock ganska intagande, liksom ock mulåsnedrifvarnes sång, hvarmed akten öppnas, Andra akten är otvifvelaktigt den bästa.
Ett af operans bästa nummer är den lilla växelsången i denDa akts första tablå mellan en gosse och en flicka, som sitta modell för infantinnan-målarinnan Eleonora.
Skada att den ej utfördes fullt mönstergillt.
En mycket god ansats åt det humoristiska är den i samma tablå förekommande kvartetten.
V i tro ock, att det ingalunda skulle skadat, om det komiska elementet fätt litet mera spelrum i operan.
I andra akten återfinnes för öfrigt ytterligare en ganska in- tagande romans af Jacinta, en dylik af styckets äl- skare Euyz samt en kärleksduett mellan dem båda.
Genom den väl anordnade baletten och den präktiga mohriska marschen med sitt li fl i ga tempo, gör denna akts andra tablå ett ganska ståtligt intryck.
Tredje aktens hnfvudnummer är duetten mellan infantionan Eleonora oeh Jacinta.
Ett framstående rum intager ock bandolerons visa, föredragen af hr Lundberg.
Libretton är allt skäligen klen.
En liten kärleks- historia förekommer visserligen i operan, men hand- lingen är för öfrigt så godt som ingen.
H r Chri- stiernsson borde, synes det oss, med sin vana vid dylika arbeten, hafva kunnat åstadkomma något in- tressantare.
Sådana osmakligheter som det farsar- tade gycklet i andra aktens första tablå och sista aktens knalleffekt med viaduktens instörtande (ulan det minsta buller) hade varit bäst att utelämna.
Att musiken ej förmår höja sig till någon högre schwung, beror nog ock på libretton.
I alla hän- de ' ser kvarstår dock så mycket af värde, att operan mycket väl låter höra sig, Glädjande är ju ock att finna, att den inhemska operadiktningen ännu ej är död.
Utförandet, som leddes af direktör A.
Hallen, vsr, om man frånräknar några missöden bland soli- sterna, värdt allt erkännande.
I främsta rummet bör nämnas fru Sterley (Jacinta), hvilken med varm känsla och ädelt föredrag sjunger sina romanser.
Fröken Almati (Eleonora) förtjänar ock att nämnas, särskildt för sitt uppträdande i tredje akten.
H r Jjemon (Ruyz) lär ha instuderat partiet för tonsättaren själf.
Han gör ock sitt bästa, men många brister vidlåda ännu såväl sångtekniken som spelet.
H r Lundqvist som ciceronen Mateo gör hvad göras kan af den långa balladen i första akten.
Att hr Brag har mycket goda anlag för det komiska opera- facket, fick han äfven här som musikanföraren Pe- drillo Pedruga tillfälle lägga i dagen.
Öfriga upp- trädande gjorde sitt bästa.
— Baletterna äro vackra och anslående samt väl inöfvade.
Flere inropningar ägde rum.
Efter sista akten måste äfven kompositören upprepade gånger fram- träda.
Konungen, som med kronprinsen samt prin- sarne Carl och Eugen bevistade hela föreställningen, gaf flere gånger signal till applåder.
Vasateatern har under loppet af föga mer än en vecka åter haft att uppvisa tvänne nya program.
Först drog Oflenbachs glada » Pariserlif » en serie goda hus, främst naturligtvis på grund af fru Anna Petterson Norries briljanta tolkning af det kvinnliga hufvud partiet.
Och i tisdags afton gjorde » Lilla hel- gonet » sitt återinträde inför hufvudstadspubliken un- der ett bifall, som med skäl kan kallas frenetiskt och till fullo förebådar, att » Sainte Nitouches » dyr- kan än en gång bör kunna blifva både långvarig och intensiv.
Den äfventyrslystna lilla fröken de Flavigny har ock i den nämnda celebra gästen en framställarinna, som genom ett betagande lifligt och skälmaktigt spel får fram det kvicka partiets alla pointer, på samma gång hennes öfverlägsna sång- konst afvinner den spirituela Hervéska musiken det mesta möjliga.
Hr Warbergs organist-operettkom- positör var också en alltigenom förträfflig prestation, som höll munterheten uppe utan afbrott, och hr Rönnblad hade i Fernands uniform en af sina bästa aftnar.
» Lilla helgonet » artar sig otvifvelaktigt att bli Vasateaterns högsta trumf för säsongen.
operan uppförde i lördags för första gången Ivar Hallströms förr aldrig gifna 3-aktsopera » Gra- nadas dotter » till text af H. Christiernsson.
Salon- gen var fullsatt och bifallet ljudade litet emellan.
Och dock torde det vara svårt att förutsäga, om denna opera kommer att få något långt lif eller ej.
Musiken är visserligen ganska melodiös och instrumentationen, särskildt hvad beträffar blåsinstru- Filharmoniska sällskapet gaf i tisdags sin första abonnementskonsert i Musikaliska akademiens stora sal, hvilken var fylld till sista plats.
Programmet upptog tvänne större nummer, intetdera förut här utfördt.
Det första var Ant.
Dvordks dramatiska kantat-ballad » Spökbruden », satt för soli, blandad kör oeh orkester.
Balladens innehåll är i korthet det, att en ung älskande kvinna bortföres af sin af- lidne fästmans vålnad.
Till denna spökfärd har kompositören satt en synnerligen målande och ori- ginell musik, som ovillkorligen måste göra intryck på hvarje någorlunda känsligt sinne.
Själfva spök- färden beskrifves för öfrigt i recitativstit af en solo- stämma (baryton), beledsagad af växlande körsång.
Däremellan förekomma särdeles vackra solonummer och duetter mellan flickan och hennes fästman, hvilka båda partier utfördes af fru Edling och hr Ödmann på ett sätt, som på det hela taget måste vinua rätt- vist erkännande.
De vackra och melodiösa pariierna lämpade sig ock förträffligt för de båda framstående artisterna.
Det ansträngande barytonpartiet utfördes förtjänstfullt af hr Söderman.
Att bifallet efter de olika afdelningarna i balladen ej var så lifligt, till- skrifva vi uteslutande den gripande verkan, som stycket synbarligen utöfvade på publiken, och som hindrade denna att komma sig före att applådera.
Som shitnummer utfördes första aktens final ur Richard Wagners musikdrama » Parsifal ».
Ehuru verkan i konsertsalen naturligen ej ens närmelsevis kan varda densamma som på den berömda scenen i Bayreuth, så förfelade dock ej de härliga körerna med det storslagna orkesterackompanjemanget att göra det djupaste intryck på åhörarne.
Och om man än genom åhörandet i konsertsalen af ett lösbrutet stycke ur det genialiska musikdramat endast kan få en aning om den högtidsstund, som beredes musik- älskaren vid åhörandet af dramat i dess helhet i Bayreuth, så bör man dock vara tacksam för hvad som här bjudes.
Hr Hallen, Filharmoniska sällska- pets dirigent, är ock värd det största erkännande.
De båda styckena å aftonens program fingo ock ett på det hela taget synnerligen godt utförande.
En andra konsert med samma program gifves i afton å k. operan.
Operasångaren Johannes Elmblads konsert, hvilken måst uppskjutas ett par gånger, gifves i morgon lördag i Vetenskapsakademien.
Förebådade konserter.
Den bekante pianisten Franz Mummel och den likaledes väl kände sångaren Con- rad Behrens gifva konsert härstädes i denna månad.
På nyåret hitväntas fru Teresa Carenno.
B E R Ä T T E L S E A F Vilma « Lindhé.
(FORTS.) enne personligen hade ingenting händt, som kunde göra framtiden ljusare, men hon hade så mycket mera att lefva af.
Hon hade aldrig ve- tat, att världen var så stor, så skön och vid.
Hon satt ofta med tårfyllda ögon och såg — bara såg — insupande i fulla drag skönheten rundt om.
Själfva tankarne tycktes domnade — insöfda i ett opierus af lycka.
Detta var hvila!
Med hvarje dag blef hon starkare, gladare, an- genämare och oumbärtigare för sitt ressällskap.
Det var inte alltid så lätt att vara till nöjes, sätta sig själf i sista rummet och endast tänka på en annans bekvämlighet o c h trefnad, men i den sinnesstämning b o n var, såg hon inga svå- righeter.
Soien sken liksom rakt in i hennes hjärta o c h värmde upp där.
Doften från skogar och fält slog emot henne stark och kryddad, berusande som eldigt vin.
Detta var att lefva!
Endast sparsamt nådde henne underrättelser från hemmet, ty routen var ej uppgjord på förhand och ändrades mer än en gång.
Böcker o c h tidningar såg hon ej åt.
Det var ej tid till läsning, och hvad natur och konst hade att bjuda var så ötverväldigande stort, att allt annat föreföll smått och intetsägande.
Vänliga ögon o c h händer mötte hennes, vänliga ord upplifvade och stärkte hennes sinne; hon var alldeles frisk nu, både till själ och kropp.
Så småningom — utan att hon kunde göra sig reda för, när det började — smög sig hemlängtan öfver henne.
Midt i skönhet och lycka kom den — tog först en helt liten plats och så allt större och större.
396 I Hon fattade det ej själf och ville ej kalla den vid dess rätta namn — ty hvad hade väl hon att längta efter?
Underliga människohjärta '!
För hvarje tums- bredd af den främmande jord hon lämnade bakom sig var hon färdig att gråta af vemod och saknad, och dock skulle hon velat flyga för att komma fort nog till den plats af världen, där intet annat än arbete, försakelse och bekymmer väntade, men vid hvilken hon var bunden med olösliga band af vana, plikt o c h tillgifvenhet.
U 1 V E L E Jakobstorg U ^ Dyrbara smycken, sidentyger, lyxartiklar, viner, delikatesser, blommor, frukter, åkturer och teater- biljetter regnade ned dag efter dag.
liksom köpte han till högt pris en kurtisan i stället för att vinna ett hjärta.
Slutna inom samma trånga väggar lefde mor och döttrar, så skilda i känslor och tankar s o m hade de aldrig haft något gemensamt.
Hvad som för Agnes var sorg och skam, var för modern glädje och triumf, och medan den ena kämpade en förtviflans kamp, bröstade sig den andra själfbelåten, öfvermodig och skrytsam.
Att se henne sådan gjorde Agnes utom sig.
Lilly hade varit lycklig i det enkla hemmet på landet, där dagarne förrunno en efter en utan att, som det tycktes, lämna spår efter sig — lyckligare än någonsin förut — men modera trifdes ej.
För henne var naturen som död.
Det vackra såg hon ej o c h tänkte endast på att finna afvigsidan af allt.
Dam, sol, fukt, mygg, flugor, regn, knaggliga vä- gar, brist på umgänge, lyx och bekvämlighet voro i hennes ögon det, som karaktäriserade landet.
Lilly hade väl till en början känt sig främ- mande i de nya förhållandena, men snart gått helt och hållet upp i krocketpartier, skogsprome- nader, fiskturer, landthushållning och trädgårds- skötsel.
För att göra ett slut på alltsammans föregaf modern, att hon ej talte den starka luften, och flyttade in till staden så tvärt, att det nästan lik- nade en flykt.