Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derjemte anser jag Utskottet hafva gjort en till sina möjliga följder vådlig lagtolkning, då det med stöd af R. 0:s 37 §:s negativa bud, ansett sig kunna förorda underdåniga framställningar, hvilka synas innebära förklädda anmärkningar.
Herr af Petersens:
Konstitutions-utskottet har beslutat, att för Rikets Ständer, med tillämpning af 107 § Regeringsformen, anmäla åtskilliga af Statsrådet och föredraganden för Landtförsvars-departementet vidtagne åtgärder, såsom skulle rikets sannskyldiga nytta dervid ej hafva blifvit iakttagen och Statsrådet ej med oväld, nit, skicklighet och drift sitt lörtroende-embete utöfvat; och då jag ej kunnat biträda denna mening, får jag deremot nedlägga min reservation, med andragande af motiverna derför: Jlik. till R.
Prot. -IS50 &
H83U 3 Sami. 5 Haft. 3 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6.
En anmärkning rörer ett t. f.
Fält-tygmästaren Thestrup tillagdt arfvode såsom artilleri-ledamot i Krigs-kollegium, hvilket Utskottets majoritet ansett böra utgå af den för General-fiilt-tygmästaren bestämda lön och ej, som nu skett, tagas af besparingarne å 4:de Hufvud-titelns anslag för artilleriet.
Redan uti Kongl. Brefvet af den 5 .Mars 1846 är likväl bestämdt, så väl att detta arfvode skall utgå och just på detta sättet.
Saken har således oanmärkt redan passerat ett Konstitutions-utskott.
Arfvodet har ock på lika sätt utgått både före och efter 1846.
Artilleri-ledamoten i Krigs-kollegium är af göromål så öfverhopad, att han omöjligen medhinner mera, hvadan billigt synes vara, att ett arfvode för denna trägna befattning utgifves.
Då härtill kommer, att ingen skillnad i dispositionsrätten skäligen kan göras mellan de s. k. allmänna besparingarne på 4-de Hufvudtiteln och de besparingar, som uppkomma å vissa afdelningar inom samma titel, hvilka Kongl. Maj:t utan åtskillnad eger att till titelns föremål disponera; samt att General-fält-tygmästaren ej kan förvägras rättigheten att sjelf disponera öfver sina, befattningen tillagde emolumentcr, hvilka dessutom, hvad allmänt kändt är, och i Statsråds-protokollet af den 4 December 1849 omnämnes, användas till ”nyttiga ändamål för artilleri-vapnet”; — så, och af dessa skäl, vågar jag vördsamt hemställa, det Rikets Ständer täckas låta denna anmärkning, såsom efter mitt förmenande högst obefogad, förfalla.
En annan anmärkning mot samma föredragande och Departements-chef alser, att en origtighet skulle vara begången deruti, att beväringsynglingarne, för undergående af exercis vid de olika vapnen af stamtrupper, blifvit dragne ur ett län till ett annat.
Denna anmärkning förfaller dock, efter mitt förmenande, genast då man oväldigt jemför Rikets Ständers underdåniga skrifvelse vid sistlidne Riksdag i detta ämne med Kongl.
Maj:ts derpå grundade allmänna Kungörelse, och dessutom besinnar, att uti Bevärings-stadgan af den 27 Oktober 1812 ej ett enda ord förekommer om beväringsmanskapets exercis inom länet; och då härtill kommer, att bevärings-exercisen på samma sätt hittills utgjorts; att t. ex. beväring från Upsala och Stockholms län 1816 exercerades vid Uplands regimente; att vid Södermanlands regimente samma år exercerades beväring både från Nyköpings län och Stockholms stad; att Jönköpings, Kronobergs och Calmare läns beväring 1817 öfvades vid Calmare regimente, och att på sådant sätt tillgått från 1813 till innevarande tid, då 1848 års beväring från så väl Westerås, som Fahlu län, exercerades vid Westmanlands regimente, så finnes tydeligen, att beväringen kan exerceras äfven utom det län, elit den hörer.
Anmärknings-anledningen synes mig således äfven här varit, lindrigast sagdt, obefogad, och torde böra förfalla.
Dernäst följer den anmärkning
Utskottets majoritet funnit sig emot samma rådgifvare föranlåten göra i afseende å den retroaktiva tid, Öfverste-löjtnant Aker - Konst itu tions-Ut skottets Memorial, N:o 6. 55 stein falt beräkna i honom ådömd fyra månaders suspension från tjenst och lön.
Denna till utseendet grava anmärkning kan måhända ur synnerligt sträng juridisk synpunkt icke synas sakna skäl, ehuru, så vidt jag kan fatta, rikets ”sannskyldiga nytta’ för detta enstaka fall ej varit i någon måtto äfventyrad.
Mig synes, att hufvudsaken här blifvit iakttagen, nemligen: att bestraffningen verkeligen och obestrideligen gått i verkställighet, enär Öfverste-löjtnant Åkerstein under 4 månaders tid hvarken gjort tjenst eller uppburit lön, hvadan jag tror att anmärkningen äfven i denna punkt bör förfalla.
Friherre Lagerfelt, som reserverade sig emot memorialets l:sta, 3:dje, 4:de, 5:te och 6:te anmarkningspunkter.
Herr Professor Lindgren: I.
Angående arfvodet åt Öfverste Thestrup, i egenskap af Fält-tygmästare.u
Af alla de anmärknings-anledningar, dem Utskottets majoritet beslutat, att, med stöd af 107 § Regeringsformen, för Rikets Ständer tillkännagifva, har jag funnit denna vara den aldraminst befogade; hvarföre jag emot densamma mig reserverar, under åberopande af följande motskäl: l:o Emedan, äfven när General-fält-tygmästare-tjensten af privat person innehades, hvilken då den, tjensten å stat anslagna, lönen oafkortad uppbar, ett arfvode af betydligt högre belopp än det nuvarande från enahanda besparings-fond utgick till den man, som, i ordinarie General-fålt-tygmästarens ställe, fyllde ledamots-platsen i Kongl. Krigs-kollegium och bestridde öfrige till Fält-tygmästare-befattningen hörande göromål, utan att detta förhållande, så vidt jag har mig bekant, fv.stat något föregående Konstitulions-utskotts uppmärksamhet; 2:o Emedan H. K. K.
Kronprinsen, efter att, vid General-fält-tygmästarebefattningens emottagande, för sin egen höga person hafva afsagt sig de vanlige löne-emolumenterne, med Hans Maj:t Konungens nådiga tillstånd, förbehållit sig fri dispositionsrätt af den å stat anslagne lönen till förmån för just samma vapen, från hvilkets besparingar arfvodet till Fält-tygmästaren blifvit genom den öfverklagade regerings-åtgärden anvisadt; hvadan, i sjelfva verket, alldeles enahanda förhållande inträdt, som man önskat hade egt rum, eller att arfvodet först afdragits från General-fält-tvgmästare-lönen, innan denna till förmån för besagde vapen nådigt disponerades; 3:o Emedan, i händelse oftanämnde tjenst ej blifvit af dess nuvarande höge innehafvare emottagen, utan åt någon enskild person uppdragen, hvilken tvifvelsutan derföre sjelf uppburit lönen, enahanda arfvode måst, såsom alltid tillförene skett, till Fält-tygmästaren utgå, vare sig af artilleri-vapnets enskilda, eller af 4:de Hufvud-titelns allmänna besparingar, utan att någon ersättning artilleri-vapnet eller Hufvudtiteln derföre, i sådant fall, hade tillgodokommit. 56 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o G, Häruti instämde:
Friherre Cederström, Herr Doktor broman, Prosten Ljungdahl och Prosten Tegnér, suppleant. II.
Emot Utskottets befogenhet att, med stöd af 37 § Riksdags-ordningen, ingå lill Rikets Ständer med förslag till underdåniga skrifvelser; ”Rörande Utskottets befogenhet att, med stöd af 37 § Riksdags-ordningen, ingå till Rikets Ständer med tillstyrkan om vidtagande af nödiga åtgärder för att för framtiden vinna rättelse i sådana förhållanden, som, under granskningen af Statsrådets protokoller, fästat Utskottets uppmärksamhet, utan att dock vara af beskaffenhet att, enligt Utskottets förmenande, böra föranleda till något sådant tillkännagivande, hvarom Regeringsformens 107 § handlar, har min mening ^arit skiljaktig från majoritetens; hvadan jag ock icke ansett mig kunna biträda något i sådan syftning afgifvet tillstyrkande.
Jag kan nemligen icke föreställa mig, att, då det i 2:dra mom. af den åberopade paragrafen heter: “Intet Utskott, Konstitutions- och Ranko-utskotten allena undantagne, vare berättigadt att väcka frågor “till afgörande i Riksens Ständers plena, eller att upptaga andra ämnen, än de “från plena remitterade“, meningen med undantaget, så vida detta afser Konstitutions-utskottet, är någon annan, än att åt delta Utskott bevara den rättighet, som i den föregående 29 § i samma' grundlag blifvit åt detsamma tillagd, att till Ståndens flena afgifva förslag om ändringar, förbättringar och förklaringar af rikets grundlagar.
Hade lagstiftarena baft för afsigt att åt detta Utskott inrymma en sä vidsträckt motionsrätt, som den man nu lyckats, att, med en, efter hvad mig synes, på ingen objektiv grund hvilande tydning af en mellanmening i 37 ^, åt det samma vindicera, så hade en sådan Utskottets rätt tvifvelsutan blifvit upptagen i den 29 §, hvilken har för uteslutande syfte att uppdraga och bestämma gränsorna för Konstitutions-utskottets hela verksamhet.
Att en lika beskaffad uppfattning och tillämpning af 37 § Riksdags-ordningen vid några föregående riksdagar lyckats att göra sig inom Konstitutions-utskottet gällande, är mig icke obekant; men jag har, detta oaktadt, icke kunnat öfvertygas om dess grundlagsenlighet; hvarföre jag deremot mig reserverar, under förhoppning att Rikets
Ständer måtte såsom med grundlagens anda och mening icke fullt öfverensstämmande, anse hvarje Utskottets tillgörande med åberopande af denna paragraf, såsom tilläggande Utskottet någon annan motionsrätt än den, som i 29 § Riksdags-ordningen innehålles, och följaktligen underkänna de tre på denna förmenta befogenhet grundade förslag till underdåniga skrilvelser, hvilka i detta betänkande finnas af Utskottet framlagde, och hvilka endast på sådant sätt hade i behörig ordning tillkommit, om de, med anledning af inom riksstånden väckte och remitterade motioner, hade från Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet emanerat.
Kon st il u tions-Utskottets Memorial, iV.o 6. 57 Häruti instämde: Herr Grefve Lagerbjelke, friherre Cederström, doktor Broman och prosten Ljungdahl III.
Emot Utskottets beslut, rörande Friherre A. W.
Stjernstedt och Herr Doktor Chr.
Stenhammars anmärkningsanledningar; ”Den regeringsåtgärd, som föranledt Herr Baron Stjcrnstedts och Herr Doktor Stenhammars till höglofl.
Utskottet behörigen remitterade anmärkningsmemorialer mot Konungens rådgifvare i finans-ärenden, har förefallit mig så eftertänklig, att jag ansett de gjorda anmärkningarne böra från Utskottets sida påkalla tillämpning af 106 § i Regeringsformen.
Att samma mening äfven omfattats af nära halfva utskottspersonalen, derom vittnade utgången af den inom
Utskottet rörande detta ärende anställda votering, vid hvilken den friande pluraliteten utgjordes af en enda röst.
Sedan dock nu, till följe deraf, anmärkningsaniedningarne förfallit, återstår för mig blott att emot beslutet afgifva min reservation, hvilken jag grundar på följande, i min tanka obestridliga, sakförhållande.
När 1834—35 årens Ständer för sin del beslöto att de, under dåvarande kansli-styrelsens disposition ställde, Ecklesiastikverket i Lappmarken tillhörige, hemmansräntor och andra inkomster skulle till statsverket indragas, och mot kontant förslagsanslag utbytas, voro i detta beslut för ingen del afsedde de 174 tunnor spanmål, som af ålder utgått till åtskillige pastorer i Lappmarken, äfvensom till skolmästaren och fri-eleverna vid Lycksele skola (se Riksens
Ständers för sistnämnde riksdag underdåniga skrifvelse i Exped.-utskoltets mern.
N:o 177, och samma riksdags Stats-utskotts memorialer N:ris 88 och 221); hvilket förhållande dessutom ovedersägligen styrkes af Kongl. Maj:ts, med anledning af Ständernas omförmalda underd. skrifvelse, under den 28 November 1835 utfärdade nådiga bref, hvaruti, rörande ifrågavarande spanmålsbelopps fortsatta utgående in natura, stadgas “ ali de af Lappmarks Ecklesiastikverks tillgångar ål visse pastorer och skollärrare med flere, såsom aflöning, af ålder anslagne 174 tunnor spanmål, nemli“gen i Westerbottens lån 54 1/2 tunnor, i Jemtlands län 40 och från Arnäs “kyrkoherberge i Westernorrlands län 79 1/2 tunnor, hvilka oafbrutet varit in“nehafvarne in natura försäkrade,'böra, på hittills vanligt sätt, utgå, och af sam“ma läns styrelser, sorn hittills, rcdovisas“.
Af delta utdrag ur 1835 års kungabref, som ännu den dag, då den öfverklagade regeringsåtgärden vidtogs, eller den 11 November 1850, var fullt gällande, sättes nu utom allt tvifvel, att besagde 174 tunnor ända till den dagen oafkortade utgått; hvaraf följer, att den af chefen för finans-departementet, vid ärendets föredragning inför Konungen, lemnade uppgift, att af dessa tunnor redan 119 1/2 skulle hafva upphört att utgöras in natura, varit emot verkliga förhållandet stridande; hvartill ytterligare kommer, att han åt 1834 års Ständers heslut inför 58 Konstitutions-Ut skot tets Memorial, N:o 6.
Konungen lemnat den godtyckliga tolkningen, att alla bemälde 174 tunnor skulle deri hafva varit till indragning föreslagne, och sålunda indirekt gifvit vid handen att 1835 års kungabref stått i öppen strid mot detta beslut.
Då nu på dessa sanningsvidriga prmmisser, att nemligen redan 1834 års
Ständer skulle hafva beslutat oftanämnde 174 tunnors indragning till statsverket, och att af dessa redan 119 1/2 tunnor nu skulle hafva upphört att utgå in natura, föredradanden — utan att förut, sin pligt enligt 10 § i Regeringsformen likmätigt, hafva från vederbörande embetsverk, hvilka här synts hafva bordt vara Kongl.
Statskontoret, Hernösands Konsistorium och vederbörande Landshöfdingeembete, nödiga upplysningar inhemtat, — har tillstyrkt Kongl. Majit att besluta indragningen af de såsom återstående uppgifna 54 1/2 tunnorna, ett beslut, det Konungen icke egde att, utan Ständernas hörande, fatta, synes han mig genom denna sin rådgifvareåtgärd hafva gjort sig förfallen till det ansvar, 106 § Regeringsformen fastställer; och beklagar jag, att ej, sanningen till ära, denna min åsigt blifvit af det höglofl.
Utskottets majoritet delad“.
Häruti instämde:
Herr Grefve Lagerbjelke, Friherre Cederström, Herr Tersmeden, doktor Jlroman och prosten Tegnér.
Herr Biskop' Hallström: “I viss mening kunde den reservation, som jag härmed vördsamligen anmäler, sträcka sig med fullt fog ut till alla de tillkännagifvanden, som i nu afgående memorial frambäras till Rikets Ständer under åberopande af Regeringsformens 107 §.
Ty ehuru jag, i egenskap af ledamot i Konstitutions-utskottet, icke kunnat alldeles tillsluta ögonen för det anmärkningsvårda, som i rådslagen rörande en eller annan regeringsåtgärd velat sig förete, så har jag dock å andra sidan icke der förmått uppdaga ostridiga vittnesbörd om den svårare uraktfåtenhet eller den brist, som i förbemälte § afses, men väl anledning till sådana framställningar, hvilka, utan allt klander af person, blott åsyftande för framtiden någon rättelse i sak, och till hvilka jag förmenar Konstitutions-utskottet vara så väl hänvisadt, som ock fullt befogadt i och genom det prerogativ, som blifvit samma Utskott tillerkändt i R. 0:s 37 § 2 mom.
Frågan, huruvida detta berättigande borde af Utskottet begagnas, då granskningen af statsrådets protokoller kunde dertill möjligen föranleda, kom ock tidigt under bepröfvande, och den framgång, som härvid tillföll den jakande meningen, väckte — jag må ej öfverskyla min förmätna villa — hos mig verkligen en förmodan, att såmedelst skulle, snart sagdt för de flesta fall, ett icke otjenligt temperament vara inbragt: hvarjemte det förekom mig klart, att den lagbundna frihetens sak icke eller skulle deruppå förlora, att den i görligaste måtto lösrycktes från personliga afseenden, de der dock understundom kunna så lätt, pä ett eller annat vis, förvilla och besticka omdömet.
Men länge dröjde det icke, K (institut io ns- Ut skottets Memorial, N:o 6.
39 förr än berörde af mig tillstyrkte medelväg — denna var den vid 1815 års riksdag gängse benämningen — förlorades alltmer ur sigte, och vid tillämpningen dukade min medlande åsigt lätt under för det från motsatta båll rigtade anfallet af så väl den strängare mening, för hvilken oförnekligen en grund låter sig finna i R.
F:s 107 §, som ock denna lenare, hvilken under ogillande af mitt sätt att låta grundlagens ordaförstånd i sin enkla betydelse gälla, älskade framför allt, att ej öfvergifva den tysta bana, som i detta hänseende, dock icke utan föregången strid, af Konstitutions-utskottet beträddes år 1834.
Då man emellertid från denna sida icke baft ospardt, alt oftare förespegla, huruledes dessa framställningar, som Utskottet med hemtadt stöd af R. 0:s 37 § beslutar att inför riksstånden förebringa, svårligen kunde till någon den ringaste åtgärd föranleda •— en förutsägelse, som åter jag förmenar lämpa sig med vida bättre rätt till de tillkännagifvanden, som göras efter R.
F:s 107 § — då man likaledes låtit mig nogsamt förstå, att, om än min åsigt icke saknade en grund i den döda bokstafven, den dock skulle illa öfverensstämma med grundlagens inneboende anda, sådan den numera isynnerhet vunnit insteg hos Rikets Ständer, så tillåter jag mig, i en fråga af så stor vigt, att närmare belysa förhållandet, såsom jag det uppfattat.
Jemlikt ordagranna innehållet af R. 0:s 37 $ 2 mom. är Konstitutions- likasom Banko-utskottet undantagsvis “berättigadt, att väcka frågor till afgörande i Riksens Ständers plena, eller alt upptaga andra ämnen än de från plena remitterade11 : och denna serskilda rätt synes mig alltså hvarken kunna förnekas, eller böra af Utskottet lemnäs obegagnad.
Men, invänder man, här afses uppenbarligen inga andra frågor och framställningar, än de som härflyta ur de för Utskottet i R. 0:s 29 § bestämda funktioner, och äro der redan förut uppgifna.
Likväl, om i detta inkast läge en sanning, och således meningen blott vore, att ånyo upprepa, hvad annorstädes blifvit
Utskottet såsom en rätt och pligt ombetrodt, huru må då låta sig förklara, att besagde rätt kunnat frånkännas Revillnings-utskottet, hvilket ju enligt ej mindre R.
F:s 70 än R. 0:s 31 §, har i främsta rummet det åliggande, att opåmint vid hvarje riksdag uppgifva de allmänna grunderna för den blifvande bevillningens fördelning!
För min del tvekar jag icke, att underkänna berörde från R. 0:s 29 § nog egenvilligt dragna limitation, såsom obehörig, så länge i R.
F:s 83 § qvarstå oförändrade de orden:
Efter grundlagarnes ordalydelse skola de i hvarje serskilt fall tillämpas.
Men ville man icke dess mindre låta invändningen gälla äoda derhän, att denna grundlagens föreskrift lemnades för en stund å sido, genom hvilka prof af sund tolkningskonst må likväl till egentlig öfverensstämmelse kunna bringas och sins emellan förlikas de skiljaktigheter, som i kraft af de begagnade helt olika uttrycken, ändock förefinnas emellan oftanämnde moment och R. 0:s 29 § ? 40 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 0.
När under granskningen af Statsrådets protokoller Konstitutions-uiskottet anmärker, att icke rikets sannskyldiga nytta blifvit iakttagen i de afgifne rådslagen, eller ock att någon föredragande brustit uti oväld, nit, skicklighet och drift, då skall Utskottet, till fullgörande af hvad bemälte 29 § bjuder, sådant för Rikets Ständer tillkännagifva.
Likaledes när frågor i detta ämne väckas i Riksens Ständers plena, måste Utskottet först deröfver höras, för att förhållandet behörigen utreda.
Men hvarken i ena eller andra fallet kan Utskottet rätteligen sägas värka en fråga lill afgörande i Riksens Ständers plena.
Frågan om påföljden ligger alldeles utom Utskottets befogenhet, och är uti Grundlagen uttryckligen förbehållen Riksens Ständer.
Detta torde, efter hvad jag förmenar, vara numera en af alla erkänd sanning.
När åter, jemlikt samma 29 §, Konstilutions-utskottet afgifver förslag till ändringar, förbättringar och förklaringar af rikets Grundlagar, väcker oförnekligen Utskottet frågor, men icke till omedelbart afgörande, af de då församlade Ständerna, hvilka det fastmer är uttryckligen förnekadt att derom besluta: och när samma frågor åter vid påföljande riksdag till afgörande förekomma, kunna de väl icke sägas väckta af det då fungerade Konstitutions-utskottet.
Det vill således äfven härutaf falla sig någorlunda klari, att endast i högst oegentlig mening låta ordalagen i ofta åberopade moment hänföra sig till R. 0:s" 29 §, och att de, såsom innefattande en serskilt förmånsrätt, väl hafva någon högre och vidsträcktare betydelse.
Gemenligen plägar ock ett gällande vittnesbörd hemtas från historiska data, och i detta hänseende är utaf befinteliga protokoller och handlingar ännu att intaga, huru som dylika framställningar, utan ringaste hänsyftning till klander emot Konungens rådgifvare, finnas redan vid 1815 års riksdag vedertagne, och ansågos då vara ”en följd af Utskottets yttranderätt”.
Män sutto på den tiden uti Utskottet, hvilka icke blott redan lagt en närmare hand vid Konstitutionens utbildande, utan ock med oförtruten omsorg deruppå fortfarande arbetade: och de måste fördenskull tänkas med dess anda väl förtrogne.
Såsom ett bevis häruppå torde ock kunna anföras, att af de ledamöter, hvilka godkände inträdet på nämnde medelväg, tvänne sedermera, inom särskilla stånd, intagit talmansstolen samt en sin plats inom Konungens Statsråd.
Oförryckt iakttogs ock af påföljande Konstitutions-utskott detta gifne föredöme, så att likartade ”hemställanden i observationsmål, der ej fulla skäl förekomma till ansvar efter R.
F:s 107 §,” ingåfvos till Riksens Ständer vid 1818, 1823 och 1828 årens riksdagar under åberopande af R. 0:s 37 §. 2 mom.
Först vid liksdagen 1834 kommo dessa utur bruk.
Men med rätta torde åt en ännu aflägsen framtid böra öfverlemnas, att bedöma, huru - Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. huruvida sinnena voro då mera fattade af den anda, som med helsa och lif genomtränger den konstitutionella samhällskroppen, eller om dess eld redan i någon måtto förkolnat.
— Att åter vid riksdagen 1840 bemälde så kallade medelväg icke beträddes, dertill äro skälen väl icke i då afgifna décharge-betänkande framlagda, inen de torde icke destomindre kunna derutur upphemtas.
Sluteligen hvad saken i sig sjelf vidkommer, har jag i sanning svårt att inse, huru någon på fullt alfvar och med verklig benägenhet må vilja hålla fast vid detta sednare, i 16 år följda, men af inga i ljuset framlagda, kända motiver rättfärdigade bruk, som i sträng slutföljd vill ju ändock innebära, att icke någon större eller mindre felaktighet, icke ens den ringaste uraktlåtenhet vid regeringsärendenas behandling skulle kunna till Riksens Ständers kännedom framdragas, med mindre, att dertill borde fogas — en personlig tillvitelse.
Icke kan detta bruk hafva sin grund i en sund lagstiftning!
Det ligger fastmer något oädelt i detta förfarande, som just derföre icke kan vara det rätta och det sanna.
Så vidt min uppfattning förmått sträcka sig, är ock opinionen derom fullkomligen ense, att den åtgärd, som i It.
F:s 107 § medgifves Rikets Ständer, icke må i otid vidtagas, utan fast hellre för högst sällsporda fall besparas.
Men en vidare reningsprocess synes mig af nöden och det allmänna tänkesättet böra fortskrida till den mognad och utbildning, att ock erkännes det billiga, rätta, såsom ock det lagoch författningsenliga deri, att, om någon tillstyrkt regeringsåtgärd skulle förekomma det granskande Utskottet icke vara till fullaste mått i öfverensstämmelse med önskningarne för samhällets väl eller den fria författningens friaste anspråk, samma Utskott då ingalunda, för att kunna härå fästa en tillbörlig uppmärksamhet, och med hänsigt till framdeles inträffande enahanda fall tillvägabringa någon rättelse, må finna all annan utväg spärrad, och hafva intet val, blott den ovilkorliga förpligtelsen, att mot en eller flera af Konungens rådgifvare uppträda med en officiell angifvelse, hvilken, om än mera en tom form, än verklig mening till yrkande af ansvar, derigenom, rädes jag, blott desto snarare ikläder sig skenet af ett förhatligt klanderbegär, eller ett föga behörigt missfirmande.
I sanning, jag skulle icke tro, att frihetens sak behöfde på detta vis fläckas.
A en annan sida, och sedan ett friare statsskick redan öfver 40 år hunnit i sinnena fästa sig, lärer svårligen något det ringaste tvifvel kunna derom höja sig, att Svithiods folk är obetaget, att fritt, men vördnadsfullt yttra sig öfver de åtgärder, Styrelsen vidtager.
Denna rätt har af fordno tillhört detta lands inbyggare, och är, menar jag, likasom all annan yttranderätt, än mindre i våra dagar förnekad.
Men ju mer civilisationen inträdt, desto mindre bör det kunna med densamma och dess lagstiftande grundsatser vara förenligt, att i oträngda mål infläta Bih. till R.
Prof. 1850 <Ji I85U 3 Sami. 5 Haft. 6 42 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. ett mer eller mindre bestämdt klander, så att detsamma kunde förutan tvekan fästas äfven vid motiverna till de allmänna mått och steg, som finnas tillstyrkta.