Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oberäknadt att, hvad de tvänne första af dessa bestämmelser beträffa, ingen enda näring inom landet är underkastad någonting motsvarande, tvinga desamma dessutom bränvinsproducenterna in i en onaturlig ställning så väl till sjelfva tillverkningen som till sin egen affärsställning, hvarur de, med bästa vilja, icke kunna draga sig med mindre än att snart sagdt på ett onaturligt sätt uppjaga och anstränga tillverkningen.
Sedan de anmält sig och erlagt skatten, nödgas de till hvad pris sorn helst att låta bränvinspannan rinna — natt och dag — för att, som man säger, helskinnade komma ifrån affären.
Hela rörelsen får derigenom något feberaktigt.
Producenterna sätta oftast på den hela sin ekonomiska existens.
Genom att bindas vid vissa terminer och ej sjelfva få välja för sig lägliga tider, förmenar man dem hvarje sjelfständig, nyttig och klok beräkning.
Vore näringen i detta fallet fri skulle säkerligen mycken spanmål, till följd af under handen skeende prisomvexlingar, säkerligen icke förvandlas till bränvin, utan afyttras sådan den är.
Har man erlagt bränvinsskatten, för hvilken man i de flesta fallen torde hafva inkastat sig i rätt dubiösa och förvecklade affärer, finnes ingen återgång.
Man måste — vare sig man 388 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 159. föröfrigt efteråt ångrar sig eller ej, begagna sig af terminen och förvandla så mycken spanmål som möjligt till bränvin.
Min och mångens öfvertygelse är den, att alla för hvarje näring, hvilken den än må vara, orättmätiga och orimliga föreskrifter och intrång i väsendtlig mån äro skadliga.
I andra näringar kunna de förminska produktionen, här deremot framkalla de en öfverproduktion.
All industriel företagsamhet måste oupphörligt gå till råds med den probabla omsättningens behof; här eger man föga tillfälle dertill.
De under tillverkningstiden fluktuerande bränvinspriserna vittna derom.
Bränvinsproduceuten liknar derför icke så litet en spelare: va la banque!
Har man börjat att bränna måste man fortfara dermed, huruledes konjunkturen inom spanmålsmarknaden för öfrigt må visa sig.
Man har taget kin ombord och måste draga honom i land.
Och hvar tager väl all denna produktion vägen?
Den försvinner har jag sagt spårlöst inom landet och så är det.
Men det bevisar, torde man härvid erinra, att behofvet motsvarar tillverkningen.
Långt derifrån dock.
Bränvinstillverkaren skall svara, att ehuruväl han både måste och äfven får afsätta sin vara, afsättningen likväl gemenligen göres under vilkor, som stundom knappast betäcker mera än omkostnaderna och menniskovännen skall svara, att denna afsättning icke vittnar om ett sundt behof, utan tyvärr, om alltför lössläppta begär.
Öfvertygad, som jag är, att hvarje minskning al bränvinsskatten vore en ej mindre stor än allmän fördel och vinst; att den demoralisation, som frodas på bränvinsöfverproduktionens bottenlösa grund, derigenom allt mer och mer skulle aftaga; att spanmålstillgångarne, räddade från bränvinspannans förstörelse, skulle gifva vårt land ett helt annat, bättre och lyckligare, statsekonomiskt anseende, samt att, genom dessa tillgångars klokare användande, Sverige innan kort skulle — relativt till folkmängd, klimat och jordmån — blifva ett af Europas förnämligaste spanmålsexporterande land; — föreställer jag mig, såsom ett kraftigt medel för uppnåendet af dessa mål nödvändigheten att i lagstiftningen för bränvinstillverkningen inrymma åt bränvinstillverkaren — liksom åt alla andra näringsidkare — fullkomlig frihet vid bestämmandet af tiden för sin verksamhet samt i beskattningsväg lika litet åligga honom, som någon annan, skyldigheten att förskottsvis inbetala bränvinsskatten.
Den omsorgsfullare beräkning och den lugna besinning, hvari han härigenom försattes, skulle säkerligen äfven framkalla en sann och sund spekulation.
En förnuftig sjelfbestämmelsefrihet leder alltid till bättre resultater än bojor och band.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå, att alla terminsföreskrifter för bränvinstillverkningen upphöra, samt att bränvinsskatten erlägges icke före bränvinsbränningens början, utan först sedan den blifvit afslutad.
Skulle statsmagterna, för betryggad säkerhet af medlens ordentliga utbekommande, likväl anse förskottsliqviden nödvändig, så tillåter jag mig att alternativt föreslå, att de bränvinsbrännare, som det önska, berättigas, såsom garanti för brän - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
889 vinsskattens belopp och dess ordentliga inbetalning vid bränvinsbränningens slut, att före bränningens början aflemna till Landshöfdinge-embetena sådana säkerhetshandlingar derför, som Konungens Befallningshafvande pröfva antagliga.
Inom andra länder, såsom till exempel inom Tyskland och Danmark, exporteras bränvin, företrädesvis i egenskap af sprit.
En sådan export skulle alltid gagna äfven Sverige.
Sjelfva bränvinsbiänningen komme då att öka våra rationela inkomster.
Utan uppmuntran, torde man dock icke hafva hopp om att företagsamheten vänder sig häråt.
I sammanhang med det föregående vågar jag derför föreslå, att exportpremier, — bestående i bränvinstillverkningsafgiftens återlemnande under de kontroller och vilkor, som kunna befinnas tor Statens säkerhet nödiga, beviljas för exporteradt bränvin.
Jag anhåller vördsamt om remiss härå till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 15 November 1865. C. F. Ridderstad.
\:o 160.
Af Herr Ridderstad, G. F., avgående befrielse för staden Linköping från skyldigheten att underhålla stadens vid Nyqvarn belägna, med bidrag af statsmedel anlagda hamn.
Under riksdagar före den tid, som jag haft äran att representera staden Linköping, hafva Rikets Ständer benäget, såsom statslån och under vissa vilkor, försträckt staden medel för uppbyggandet af dess hamn, Nyqvarn, belägen y8:dels mil från staden.
Bland vilkoren ingick det, att staden ålåge att för all framtid underhålla sagda hamnanläggning.
Så länge också Nyqvarns hamn utgjorde en slutpunkt för sjöfarten åt detta håll, kunde ingenting vara naturligare och rigtigare än det.
Tacksamt erkännande Rikets Ständers beviljade låneanslag, öfverenstämde denna underhållsskyldighet såväl med det allmännas som särskildt med stadens fördelar.
Något annorlunda har emellertid förhållandet blifvit, sedan Rikets Ständer vid sednaste riksdag beviljade anslag till den s. k.
Kinda kanal eller öppnandet af en vattenled emellan sjöarne Stora och 390 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Lilla Rengen, Jernlunden och Åsunden å ena sidan och — via Linköping — Roxen å den andra.
Såsom en naturlig slutföljd häraf har nemligen den nödvändighet och det behof inställt sig att anlägga en ny hamn invid sjelfva staden, för att sålunda, genom ett bättre ordnadt förhållande, tillförskynda både staden och sjötrafiken de möjligaste största fördelar.
Staden har också redan beslutat anläggandet af en ny hamn alldeles invid staden, hvarå arbetet jemväl redan är börjadt och icke så litet framskridet.
Hamnen blifver rymlig och stor, mer än tillräcklig för den påräknade trafiken, samt hamnplatsen — torget, — redan inköpt — i proportion derefter.
Men när det nu så är, faller det sig tydligt, att den gamla hamnen vid Nyqvarn blifver helt och hållet obehöflig — ja öfverflödig.
Ett icke så litet billighetsskäl synes derföre tala för befrielse å stadens sida, ifrån att fortfarande nödgas underhålla denna hamn, en hamn, som, till följd af tillkomna omständigheter, icke mera är af behofvet påkallad.
Det är nemligen att märka, att Nyqvarns hamn ligger i samma kanalled, som den nu under byggnad varande, men, efter hvad som redan är anmärkt, '/8:dels mil längre bort.
Klart är föröfrigt, att stadens innevånare äro allt för måna om sina egna intressen, att de, såvida det icke just öfverensstämde med dem, skulle hafva beslutat sig till så stora uppoffringar, som den nya hamnanläggningen påkallar.
Att dessa intressen härvidlag stå i full öfverensstämmelse med det allmännas, ligger så i sakens natur, att ingen lärer kunna betvifla det, När följaktligen, efter hvad jag här haft äran andraga, allt synes tala för befrielse af den gamla hamnens underhållsskyldighet, hoppas jag att Rikets Ständer skola bifalla det.
Hvad som för tillfället gör frågan af så stor vigt för staden, är den omständighet, att den gamla hamnen under denna sommar till någon del rasat och hotar med ytterligare ras.
Reparationen häraf värderas till omkring 30,000 Riksdaler.
Det vore ■hårdt, ja, det vore mera, det vore att nära nog bortkasta en ganska betydlig summa, att nödgas reparera en hamn, som innan kort är fullkomligt öfverflödig, och det samtidigt dermed, då staden är sysselsatt att — uppoffrande af en ganska betydlig summa — uppföra en i alla afseenden lämpligare, större och bättre.
På grund häraf tillåter jag mig att föreslå, att staden Linköping måtte befrias ifrån skyldigheten att underhålla den vid Nyqvarn belägna gamla hamnen, för hvars anläggning ett statsanslagslån varit beviljadt, emot skyldighet å stadens sida, att för all framtid ansvara för underhållet af den nya, nu under byggnad varande.
N:o 161. 391 N:o 161.
Af Herr RiddCrStäd, C. F., angående tiden för utbetalning af beviljadt statsbidrag för utsträckning af Kinda båtled från sjön Rengen till Linköpings hamn.
Yid sednast förflutna riksdag behagade Rikets Ständer, för utsträckning af Kinda båtled, medelst kanalisering af Stångån från sjön Rengen till Linköpings hamn, bevilja ett statsbidrag af 875,000 R:dr, deraf hälften såsom anslag utan återbetalningsskyldighet och hälften såsom lån, af hvilket statsbidrag 470,000 R:dr, — hälften såsom anslag och hälften såsom lån, — finge under den nuvarande statsregleringsperioden (som slutar med år 1866) utbetalas till det bolag, som genom kontrakt förband sig att, i öfverensstämmelse med i nåder fastställd plan, utföra och fullborda samt för all framtid underhålla hela den ifrågavarande båt- och kanal-leden.
Sedan et-t sådant bolag blifvit bildadt och kontrakt emellan bolagets direktion samt styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader i behörig ordning afslutadt, enligt hvilket arbetet bör vara fullbordadt inom 1870 års slut, har direktionen i sistlidne Januari månad till Riksgälds-kontoret aflemnat skuldförbindelse å hela det af Rikets sednast församlade
Ständer beviljade lånebeloppet, 437,500 R:dr, under förutsättning att bolaget, som omedelbart derefter fick lyfta den del af lånesumman eller 235,000 R:dr, som under nu gällande statsregleringsperiod borde utgå, skulle genast efter nästa statsregleringsperiods ingång, d. v. s. i början af år 1867, få lyfta återstoden eller 202,500 R:dr R:mt.
Bolaget ansåg sig desto säkrare kunna påräkna att vid nämnda tid få lyfta denna låneåterstod, som 7 mom. i 140 § af det för Riksgälds-kontoret vid förra Riks mötet, utfärdade Reglemente upptager det från långliga tider tillbaka af Rikets Ständer gillade stadgandet, att för kanalanläggningar och andra vattenkommunikationer, m. m. beviljade ”lånemedel få, sedan behöriga handlingar aflemnats, lyftas på en gång vid den tid de, som åtagit sig arbetets fullgörande, sådant åstunda, såvida icke särskild föreskrift angående tiden för lånets utbekommande blifvit meddelad.”
Då någon sådan särskild föreskrift icke blifvit af Rikets sednast församlade Ständer meddelad, enär sistbemälde Ständer, som beviljat hela lånesumman, blott förbehållit sig att deraf endast 235,000 R:dr skulle under nu pågående statsregleringsperiod 392 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 162. utgå; samt då följaktligen bolaget vid kontraktets underskrifvande haft giltigt skäl antaga, att återstoden af den lånesumma, hvarå dess direktion utgifvit sin förbindelse, skulle få lyftas genast efter ingången af nästa statsregleringsperiod, — densamma må nu blifva gällande för ett eller tre år, — helst möjligheten att kunna drifva arbetet med sådan kraft, att detsamma inom utsatt tid och för den beräknade kostnadssumman skall kunna fullbordas, är beroende deraf att de nu påräknade lånemedlen vid 1867 års början må lyftas, får jag hos Rikets Ständer föreslå: att återstoden af det vid sistförflutna riksdag för ofvannämnda ändamål beviljade lånebelopp, 202,500 R:dr, må af vederbörande få lyftas i början af år 1867, samt att af det för samma ändamål beviljade återstående anslag, 202,500 R:dr, må utgå: under 1867 : 60,000 R:dr.
„ 1868 60,000 „ „ 1869 60,000 „ samt efter arbetets fullbordande, återstoden 22,500 „ eller tillhopa 202,500 R:dr, allt under vilkor, att bolaget, å sin sida, noggrannt fullgör det om arbetets utförande afslutade kontraktet.
Om remiss häraf till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles ödmjukligen.
Stockholm den 15 November 1865. C. F.
Af Herr Ridderstad, C.
F., om anslag till pensions/örhöjning för de armée-befälet tillhörande personer, hvilka före 1858 tagit afsked med rätt till pension.
Vid 1858 års riksdag beviljade Rikets Ständer nödigt anslag till förhöjning af pensioner för de af armée-befälet, hvilka från och med nämnda år togo afsked och voro Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
393 voro b*rättigade till pension ur Arméens Pensionskassa och hvarigenom t. ex.
Kapitenspensionen skulle utgå med 1,000
R:dr i stället för 600 R:dr o. s. v. För att afhjelpa den orättvisa, som härigenom i allo obefogadt tillskyndades de af nämnde befäl, som tagit afsked med pension före sagda tid, så ingick sednast församlade krigsbefäl med underdånig famställning om en blifvande nådig Proposition till nu församlade Rikets Ständer å ett erforderligt statsanslag cirka 107,000
Riksdaler — ett anslag, som dagligen dock komme att förminskas i den mån pensionstagarne med döden afginge — för tilldelandet af enahanda pensionsförhöjning åt dem af armée-befälet, hvilka före 1858 tagit afsked med rätt till pension.
En begäran, som måste anses fullt befogad, då man måste antaga att största delen af dem, som tagit afsked före 1858 bestå af ålderstigna, orkeslösa och till allt bidrag till lefnadskostnadens bestridande oförmögne personer, och af hvilka flerfaldige efter all sannolikhet bevistat fälttåg.
Enligt de upplysningar jag mig förskaffat utgöres antalet af de personer, för hvilka pensionstillökning blifvit ifrågasatt, af 361 pensionärer, nemligen 1 i l:sta klassen; 7 i den 3:dje, 42 i den 4:de; 100 i den 5:te; 1 i 7:de; 1 i 8:de; en i den 9:de; 175 i den 10:de; 17 i den ll:te och 10 i den 12:te samt 6 vid Gotlands nationalbeväring, och det erforderliga beloppet, som förenämndt är af 107,000 Riksdaler.
Å denna underdåniga framställning resolverades den 16 sistlidne September, ibland annat, ”att då de tillgängliga statsmedlen erfordras för andra angelägna behof, har Kongl. Maj:t, huru belijertansvärd än deras ställning må vara, hvilka före år 1858 erhållit afsked och ej hafva annan tillgång för sitt uppehälle ån den från Arméens Pensionskassa utgående ringa pensionen, dock funnit sig icke kunna lemna bifall till krigsbefälets framställning om Proposition i ämnet till Rikets nu sammanträdande Ständer”.
Då jag likväl för min del anser ingenting vara för Staten angelägnare än betala gamla skulder, synnerligast till gamla orkeslösa personer, hvilka i Statens tjenst egnat hela sin lefnads verksamhet, oftast på helsans bekostnad, så får jag i egenskap af motion föreslå: att Rikets Ständer måtte anslå det erforderliga beloppet 107,000 Rikdaler, för att de af armée-befälet, hvilka tagit afsked med rätt till pension före 1858, må kunna tilldelas enahanda pensions-tillökning som dem af sagde befäl, hvilka efter 1858 tagit afsked med rätt till pension.
Stockholm den 15 November 1865. C. F. Ridderstad. lith. till R.
Prot. 1865 Sf 1866. 1 Sami. 3 Afd. 50 394 Motioner i Borgare-Ståndet 1805.
Af Herr Ridderstad, C. F( om anslag till uppförande af en byggnad för Topograf ska korpsen och Krigsarkivet, m. m.
Redan vid förra riksdagen inlemnade jag en motion om anslag till en byggnad för Topografiska korpsen, men hvilken, i anseende till de många andra dåvarande utgifter, icke lyckades att vinna Stats-Utskottets tillstyrkan.
Jag har denna gång hopp om bättre lycka, emedan sakens angelägenhet torde allt mera inses i följd af den framgång, med hvilken de topografiska arbetena fortgå och det uppenbara gagn de göra.
Jag lärer ej behöfva utveckla det olämpliga uti, att ett embetsverk med den utvidgning det topografiska nu eger, och med en så dyrbar materiel, icke har sin egen lokal, der på ett ställe allt kan förvaras och bearbetas, utan att, såsom nu är händelsen, arbetena skola ske på skilda håll, kartplåtar och konceptkartor, hvilka sednare knappast kunna ersättas, måste esomoftast skickas mellan de flera lokaler, hvaraf tvänne hyrda, korpsen nu eger, hvartill kommer den försvårade tillsynen och alla andra lätt insedda olägenheter af en sådan arbetenas splittring, och det bristande utrymme, som måste uppkomma, då hyran skall utgå af det årliga anslaget för arbetena, hvilka man ogerna vill inskränka.
Korpsens chef lärer, enligt hvad mig blifvit bekant, hafva till innevarande riksdag hos Regeringen anhållit om dess förord hos Ständerna för anslag till en byggnad, hvartill ritningar och kostnadsförslag blifvit uppgjorda, uppgående, jemte tomtens inköp, till en summa af 250,000 R:dr, hvarvid boningsrum icke blifvit ifrågasatte mera än för krigsarkivarien, vaktmästaren och koppartryckaren.
Regeringen, som erkänt angelägenheten af en byggnad för korpsen, har likväl, med afseende på de många behofven äfven vid denna riksdag, tvekat att denna gång begära nämnda anslag.
Men för arbeten af detta omfång och denna vigt, är väl tillräckliga arbetsrum ett väsendtligt behof, som det måste vara högst önskligt att Stats-Utskottet kunde finna medel att fylla.
Under förutsättning att en mindre dyr tomt, än den till 40,000 R:dr beräknade, kunde anskaffas, synes mig 200,000 R:dr vara väl använda till detta ändamål.
Naturligtvis vore det för ett embetsverk med flera särskilda arbetsgrenar såsom arkiv, bibliotek, ritrum, tryckeri, flera samlingar, m. m, alltid förmånligast att få bygga och sjelf inreda sin lokal, men för den händelsen Stats-Utskottet skulle tveka att anslå den begärda summan, hemställer jag om icke någon af de tvänne hus, som nu stå till Rikets Ständers förfogande, nemligen f. d. Riksarkivets hus vid Skeppsbron eller Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Nio 164. 395 också det f. d. Hebbeska å Riddarholmen kunde för Topografiska korpsen upplåtas.
Jag anhåller derföre, att ett anslag af 200,000 B:dr måtte beviljas till uppförande af en byggnad för Topografiska korpsen och Krigsarkivet, eller också att antingen f. d.
Riksarkivets hus eller f. d. Hebbeska huset- kunde till detta ändamål upplåtas.
Af Herr RidliCFStäd, €. F., angående öfverlemnande till Kongl.
Majit att, genom Chefen för Finans-departementet, ombesörja ali vidare erforderlig upplåning af medel till utförande af Statens jernvågsbyggnader, m. m., Ehuru Rikets Ständer, i anledning af väckt fråga om antagande af ett visst system, som skulle omfatta alla de jerpvägsanläggningar, hvilka uteslutande borde af Staten bekostas, vid föregående riksdagar förklarat sig derom icke vilja fatta något beslut, enär kommande Ständer i allt fall vore oförhindrade att i dessa ämnen meddela sådana bestämmelser, som kunde i väsendtlig mån afvika från föregående Ständers beslut, har likväl det system för anläggandet af Statens stambanor, som blifvit framlagdt uti det under den 8 November 1859 af komiterade afgifna underdåniga betänkande och förslag, hittills blifvit hufvudsakligen följdt.
I detta betänkande, antagas följande sex stambanor. l:o) Södra stambanan från Malmö öfver Nässjö och Jönköping till Falköping; 2:o) Vestra stambanan emellan Stockholm och Göteborg med föreningsbana från Örebro; 3:o) Östra stambanan från Cathrineholm öfver Norrköping och Linköping till Nässjö; 4:o) Norra stambanan från Stockholm öfver Upsala till Gefle—Dala-jernväg; 396 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 164. 5:o) Nordvestra stambanan från trakten af Porla öfver Christinehamn och Arvika till Norska gränsen; samt 6:o) Samtnanbindningsbanan genom Stockholm.
Alla dessa banor hafva numera dels blifvit färdigbyggda, dels påbörjade.
— De anslag, som af föregående Rikets Ständer härtill blifvit anvisade, hafva utgjort:
För den numera lärdigbyggda Vestra stambanan jemte föreningsbanan emellan Örebro och Hallsberg, 45 mil R:dr 37,504,368:
För den likaledes färdigbyggda Södra stambanan från Malmö öfver Nässjö och Jönköping till Falköping, 35,6 mil R:dr 24,745,632:
Summa färdigbyggd väglängd 80.6 mil, för en kostnad af ... .
R:dr 62,250,000:
För påbörjande af Östra stambanan emellan Cathrineholm och Norrköping, utgörande omkring 4,75 mil 4,030,000:
För Norra stambanans byggande. från Stockholm till Upsala, 6.25 mil 4,672,000:
För Sammanbindning sbanan genom Stockholm, omkring 0,25 mil 3,070,000:
För Nordvestra stambanan emellan Porla och Christinehamn, 5.25 mil 5,374,000: samt för påbörjande af jernvägs-anläggningen mellan Arvika och Norska gränsen, 3,75 mil 1,000,000:
Summa under arbete varande väglängd 20,25 mil, hvartill blifvit anslagna 18,146,000:
Tillhopa R:mt R:dr 80,396,000:
De delar af de påbörjade stambane-byggnaderna, som, sedan förenämnda vid sistlidne riksdag anvisade 18,146,000
Riksdaler blifvit för ändamålet använda, enligt jernvägskomitéens förslag, skulle återstå att bygga, äro således: Af Östra stambanan, linien emellan Norrköping och Nässjö, utgörande 14 mil 32,220 fot, beräknad till en kostnad af R:mt R:dr 10,609,487: Af Norra stambanan, linien emellan Upsala och Gefle—Dala jernväg, utgörande enligt 1859 års jernvägskomitées betänkande: a) För vägen emellan Upsala och Sala, 5 mil 22,500 fot 4,217,239: b) För vägen emellan Sala och Robertsholm, 8 mil 22,450 fot 5,491,133: g ^Qg gyg Af Nordvestra banan, a) vägen emellan Christinehamn och Arvika, 10 mil 23,100 fot 10,519,866: b) vägen emellan Arvika och Norska gränsen 3 mil 31,000 fot 3,893,998: hvarifrån afgå beviljade 1,000,000: 2,893,998: jg 4^3 gg^.
Tillhopa 43 mil 23,270 fot, för R:mt R;dr 33,731,723:
N:o 164. 397 Visserligen har redan under sistförflutna riksdag den åsigt sökt göra sig gällande att, sedan Vestra, Södra och Nordvestra stambanorna blifvit färdigbyggda, Staten borde upphöra med all vidare anläggning af jernvägar, äfvensom röster höjts för den åsigten, att Staten nu borde hvila sig efter de ansträngningar, den förmenas hafva måst underkasta sig för att kunna åstadkomma dessa dyrbara anläggningar.
Hvad beträffar förstnämnda åsigt, så blef dock densamma helt och hållet underkänd af Rikets sednast församlade Ständer, i ty att anslag sistlidne riksdag beviljades, dels för påbörjande af icke blott Nordvestra stambanan, utan ock af Östra och Norra stambanorna, dels för anläggningen af Sammanbindningsbanan genom hufvudstaden.
Den åsigten, att man nu icke borde färdigbygga någon annan stambana, än den Nordvestra, hvilken af politiska skäl synts företrädesvis böra fullbordas, torde hufvudsakligen grunda sig på tvänne antaganden, nemligen det ena att de redan anlagda stambanorna icke gifva någon direkt afkastning eller netto-inkomst, utan knappast bära dagkostnaderna samt banans och materielens underhåll; det andra att Staten icke skulle, utan allt för betungande vilkor, kunna upplåna de för stambanornas fullbordande nödiga kapitaler, eller bestrida de för en sådan upplåuing erforderliga kapital- och räntebetalningar.
Det torde derföre vara skäl att närmare undersöka, huru härmed sig förhåller.
Beträffande först frågan om den afkastning de redan färdiga stambanorna lemna, så finnes väl inga fullständigt afslutade räkenskaper för den tid, som förflutit sedan Södra stambanan i början af December sistlidet år öppnades, intill närvarande stund; men genom sammanställning af officiela uppgifter, som förekomma i trafikstyrelsens från trycket utgifna underdåniga berättelser för åren 1862 och 1863, samt de summariska redogörelser öfver trafiken, som varit införda i officiela tidningen under sistlidna och innevarande år, torde med full tillförlitlighet kunna ådagaläggas att de färdigbyggda Vestra och Södra stambanorna redan nu icke blott gifva en inkomst, tillräcklig att bestrida banornas och trafikmaterielens underhåll, utan ock derutöfver lemna ett ganska betydligt öfverskott, hvilket lofvar att inom en icke aflägsen framtid blifva tillräckligt att betäcka ränta och amortering af banornas anläggningskostnad.
Inkomsterna och utgifterna samt behållningen af trafiken å stambanorna hafva nemligen utgjort: