Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant måste likväl i allmänhet uppvägas af de fördelar, som genom den vidtagna förändringen blifvit be - 8 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Vt skottets Betänkande N:o 3i. redda; och det vissa är, att, på sätt Utskottet redan i början af detta Betänkande antydt, ett återgående till det gamla systemet icke skulle kunna ske utan de skadligaste verkningar på många enskildes ekonomiska förhållanden.
En sådan återgång till det gamla skulle likväl inträffa, derest sist omförmälda framställuingar bifölles, enär det icke kan ske utan uppoffring i viss mån af den grundval, hvarpå hela den sista förordningen om hägnadsskyldighet hvilar, nemligen den regeln, att det tillhör en hvar att om sina kreatur hålla den vård, att de ej göra skada å andras egor. l)å tillika den framställning, som nu är föremål för öfverläggning, utgår, bland annat, från den förutsättningen, att det enligt den nya författningen är tillåtet för egaren af den mark, öfver hvilken vallgata sträcker sig, att nedrifva den å ömse sidor om densamma uppförda hägnad, utan afseende derå, om andra, hvilka samma hägnad upprättat och underhålla, vilja bafva den stående, hvilken uppfattning måste hvila pä ett misstag, enär författningen ingenstädes dertill gifver anledning; samt det icke bör vara förenadt med särdeles besvär eller kostnad att, der svårighet möter att på annat sätt verkställa kreaturens vallning med undvikande af skadegörelse å andras egor, upprätta och underhålla en så beskaffad hägnad, som kan för berörde ändamål, d. v. s. endast under sjelfva vallningen, vara tillfyllest och hvilken synes kunna vara af ganska enkel beskaffenhet, finner Utskottet sig hafva skäl att afstyrka bifall till nu omförmälda motioner.
Ytterligare har i afseende på 12 § blifvit yrkadt, af Per Persson från Wermland, dels att bestämmelsen, att, der egor genom allmän farväg åtskiljas, en hvar skall sin del af hägnaden hålla på sin sida och begge taga lika lott i den stängsel, som sättes tvärtöfver o. s. v., måtte gifvas en sådan lydelse, att detta endast gäller »skifteslagets allmänna farvägar», dels att till § måtte fogas följande tillägg: »Der allmänna indelta landsvägar gå igenom egorna, få icke grindar och led upplöras.»
Såsom anledning till detta yrkande har motionären uppgifvit den tvekan, som kan uppstå derom, huruvida orden »allmän farväg» skola »uppfattas i relativ eller negativ mening».
I förra fallet skulle med uttrycket förstås alla landsvägar, och skulle då af det nuvarande stadgandet följden snart blifva den, att flere tusende grindar utöfver de redan befintliga komme att upprättas tvärtöfver allmänna farvägar.
Toges åter uttrycket i den sednare bemärkelsen, så syntes lagstiftaren hafva glömt, att en mängd landsvägar ginge genom byars egor och utgjorde dels rålinier byarne emellan dels egoskilnader emellan enskilde, dels endast genomskure enskilda egor, der likväl måhända en eller annan granne måste drifva fram sina kreatur för att komma till betesmarken — och för alla dessa särskilda fall saknades då särskilda bestämmelser.
Utskottet, som, så vidt
Utskottet kunnat förstå motionärens framställning beträffande betydelsen af »allmänna vägar», endast anser sig böra erinra, att detta uttryck på förevarande ställe åsyftar alla slags allmänna farvägar, och ingalunda endast de vägar, som kunna vara behöfliga endast för skifteslagets behof, inser icke, hvarför den ifrågavarande bestämmelsen borde gälla endast de sistnämnda; och kan Utskottet ej Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Ut skottets Betänkande N:o 34. 9 ej heller biträda motionärens mening, att alla grindar öfver allmänna landsvägar böra alldeles förbjudas, enär i sådant fall all den hägnad, som kan behöfva uppföras uti egoskillnad, som, enligt laga kraft vunnen skiftesläggning, framgår öfver allmän väg, skulle blifva fullkomligt onyttig; utan anser Utskottet motionen böra så i ena som t andra hänseendet lemnäs utan afseende.
Emot 14 § har af G.
Bjerkander från Skaraborgs län, såväl som af ofvannämnde Anders Jonsson, blifvit anmärkt, att »folket icke begriper» densamma, hvadan ett förtydligande vore af nöden.
Nils Svensson från Blekinge åter bar, med förutsättande, att stadgandet i denna § har afseende endast på de hädanefter i sammanhang med laga skiften skeende stängseldelningar, men icke på delningar, som eljest blifva en följd af de antagna nya grundsattserna för stängselskyldigheten, utan att i sistberörda läll ersättning för hägnad, som afstås åt annan, bör gifvas, gjort hemställan derom, att uppskattningen af sådan hägnads värde må ske af gode män, der parterna ej annorlunda åsämjes; och Måns Månsson från Calmar län har, under uttryckande af den åsigt, att stadgandet om skyldighet att utan godtgörelse afstå hägnad till en annan innefattade en svår kränkning af eganderätten, helst det kunde inträffa, att den, som på ett ställe blir befriad från en sträcka stängsel, på ett annat ställe får så mycket större hägnadsskyldighet, i synnerhet om genom hans egor löpa gator och vägar, invid hvilka han numera ej får hjelp af andra att uppehålla stängsel, fördenskull yrkat en sådan förändring af 14 §, att den, som till annan afstår upprättad stängsel, må derför njuta skälig ersättning af den, som kommer att den afstådda hägnaden med fördel begagna.
Ifrågavarande § lyder sålunda:
För hägnadsskyldighetens fullgörande ansvaren alltid de, som i egoskillnaden hvarandra möta, och tage vid fördelning af hägnaden hvardera sidan sin andel i en sträckning, der ej annorlunda åsämjes.
Sker sådan förändring i eganderätten till den jord, för hvilken stänges, att å endera sidan jorden styckas, eller förut styckad jord sammanlägges; och tarfvas till följd deraf ny delning af redan upprättad hägnad eller fordras sådan ny delning af annan orsak, som till förändrad grund för hägnadsskyldigheten föranleder, varde ock en livar, så vidt ske kan, bibehållen vid den sträcka han förut haft, eller njute, der han något af sin förra hägnad emot annan sämre utbyta måste, ersättning för skillnaden i värde.
Ej bafve dock deu, som vid ny delning af redan upprättad hägnad njuter minskning i den hägnadsskyldighet honom förut ålegat, rätt att för det hägnadsbelopp, från hvars underhållande han befrias, fordra betalning af den, som dermed för framtiden utöfver sin förra hägnadsskyldighet belastas.
Det torde få antagas, att det är sista punkten, som framkallat de emot § gjorda anmärkningar, helst paragrafens öfriga innehåll ej lemnar rum för ringaste tvifvel om rätta tolkningen.
Hvad då berörde punkt beträffar, synes det vara klart, att Nils Svensson irrat sig i sin förutsättning, att den här gifna bestämmelse endast har Bik. lill B.
Pral. 1859 \ 180U. 7 Sami. 2 Afd. 16 Haft. 2 10 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Vt skot tets Betänkande N:o 34 afseende på de stängseldelningar, som till följd af inträffande laga skiften, efter det författningen börjat tillämpas, komme att ske; enär ordalydelsen dertill ej gifver någon anledning, utan tvärtom de i paragrafens nästföregående punkt använda ordalag utvisa, att lagstiftaren här syftat på alla de orsaker, som kunna »föranleda till förändrad grund för hägnadsskyldighet.»
Vid sådant förhållande och då det ej är på sin plats att i förevarande § inflicka en i allt fall öfverflödig bestämmelse, att värdering af mistad hägnad må ske af gode män, anser Utskottet Nils Svenssons förslag derom icke kunna godkännas.
Lika litet finnér Utskottet sig kunna instämma med Måns Månsson, hvilken utgår från den synpunkt, att hägnad är dens egendom, som uppfört densamma.
Så får den likväl icke betraktas, med mindre den skall alldeles förlora betydelsen af prestation, som en annan kan påfordra, och hvilket den i sjelfva verket både hittills varit och framgent kommer att blifva, så länge stängselvitsord får begagnas.
Men med bibehållande af detta begrepp var det mindre förenligt att tillerkänna den, som framdeles blef befriad från en hägnad, ersättning för densamma eller, hvilket kunde vara detsamma, rätt att den bortföra.
Att deri ej skulle legat någon billighet, synes man kunna öfvertyga sig, derest mun uppmärksamt genomläser detta lagrum.
Man finner då, att motionären Mans Månsson tolkat detsamma oriktigt och i strid med tydlig ordalydelse, då han såsom föremål för lidande och kännbara förluster framhållit den »fattige,» som genom en stängseldelning enligt den nya författningen kan erhålla vida större hägnadsskyldighet än hans mägtigare granne.
Huru är det möjligt att på en sådan jordegare tillämpa ifrågavarande 14 § sista punkten, som stadgar, att den som »vid ny delning af redan upprättad hägnad njuter minskning i den hägnadsskyldighet honom förut ålegat» ej skall vara berättigad till ersättning för det hägnadsbelopp, hvarifrån han befrias?
Och är det ej till de »fattiges» eller mindre jordegarnes förmån att desse, som just blifva de, hvilka till följd af den antagna s. k. hälftenprincipen komma att få något större hägnadsskyldighet i yttre rågången mot sina grannar, såsom en slags ersättning derför befrias från att till den större grannen betala värdet af den hägnad, som finnes förut upprättad och från hvars framtida underhåll denne sednare befrias?
Härom hör man, enligt Utskottets tanke, ej kunna misstaga sig; och som Måns Månssons framställning i öfrigt hvilar på det oriktiga förmenande, att den jordegare, genom hvars egor allmän farväg löper, skall hädanefter blifva nödsakad att ensam uppehålla hägnad till sitt fredande, en nödvändighet, som, efter hvad Utskottet ofvan sökt visa, icke mera förefinnes, sedan en hvar är skyldig att vårda sina kreatur så att de ej tillfoga skada åt annan; föranlåtes Utskottet hemställa, att någon ändring af 14 §, i det syfte Måns Månsson angifvit, ej måtte ifrågakomma.
Vidkommande åter den begärda förklaringen af samma §, så enär Bjerkanders framställning derom — uti hvilken Anders Jonsson allenast instämt — utmärker, att Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o 34.
11 densamma härleder sig från tvekan derom, huruvida 14 § har afseende på endast de nya stängseldelningar, som af de antagna nya grundsattserna för stängselskyldigheten föranledas, eller om den är tillämplig äfven på de framtida förändringar, som i dessa fördelningar kunna inträffa; en fråga, den Utskottet redan yttrat sig anse icke kunna på mer än ett sätt besvaras; och några andra bevis för den förmenta otydligheten i meranämnde § nu ej blifvit anförda; finnér Utskottet sig desto mindre hafva anledning tillstyrka en lagförklaring i det alhandlade ämnet, som dylika förklaringar, när de icke framkallas af ett oeftergifligt behof, röjande sig genom de olika sätt, hvarpå en lagbestämmelse blir inom lagskipningen tillämpad, men aldrig frammanadt ensamt af en eller annan individs oförmögenhet att utlägga lagen, ofta suarare bidraga till att försvåra den rätta tillämpningen, än att underlätta densamma; hvadan Utskottet vördsamt tillstyrker, alt Bjerkander och Anders Jonssons ifrågavarande motioner ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
1 öfverensstämmelse med den åsigt, han i afseende på 12 § uttalat, har Per Persson från Wermland yrkat, att i 13 § framför orden »samfiilde vägar» måtte inllickas ordet »stängsellagets», så att lydelsen blefve denna: »Der led eller grind öfver stängsellagets samfälde vägar tarfvas» o. s. v.; samt att i öfrigt måtte till denna § fogas det tillägg, att den, som har rätt till enskild väg eller fädrift öfver annans egor, skall »vara förpligtad att hålla sådan vård om sina kreatur under driftning, som i 1 § stadgadt är.»
Då sistberörda stadgande icke behöfver på liera ställen i författningen upprepas; samt Utskottet redan ofvan uttalat sin åsigt om det oriktiga i den grund, hvarpå Per Perssons förevarande framställning i öfrigt hvilar, eller att alla slags grindar öf ver allmänna farleder böra ovilkorligen förbjudas, anser Utskottet sig ej behöfva andraga vidare skäl för sin hemställan, att Per Perssons förslag i afseende på ändring eller tillägg till 15 § icke mätte vinna afseende.
I stället för 18 §, hvilken endast hänvisar, i fråga om beskaffenheten af laggild hägnad, till hvad särskildt derom är stadgadt, har förrbemälde Johannes Andersson ansett böra i författningen införas, till de mindre lagfarnes tjenst, de bestämmelser, som rörande det här ifrågavarande ämnet igenfinnas i 5 Kap. 3 § Byggningabalken, Kongl. Förordningen den 31 Januari 1815, samt Kongl. Brefvet den 25 Juli och Kongl. Kammar-kollegii Kungörelse den 17 Oktober sistnämnde år, jemte ett så lydande tillägg: »Stänger någon annorlunda, utan särskild öfverenskommelse, så att annans kreatur igenom en dålig hägnad får ovanan att flöja öfver, botes derför från och med 10 till och med 50 R:dr till den som kreaturet eger, såsom er sättning för vållandet till kreaturets ovana.»
Då emellertid de uppräknade lagens rum och författningar äro lika tillgänglige utan att de sammanföras i den ifrågavarande förordningen, som ej hade till föremål att meddela några stadganden rörande sättet för hägnads upprättande, dess höjd och beskaffenhet i öfrigt; finner Utskottet sig icke böra understödja motionärens derorn 12 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ehon.-Ulskottets Betänkande N:o 34. väckta förslag och således ej heller yrkandet om ett tillägg rörande ansvar för den, som underlåter föreskrifterna i berörda hänseende, helst den af motionären föreslagna bestämmelse derom synes mindre lämplig, än den, som hittills varit gällande och visat sig tillräckligt verksam; hvadan Utskottet anser Johannes Anderssons sistberörda förslag icke böra bifallas.
Carlsson från Östergötland har, beträffande 16 § 1 punkten, gjort hemställan, att maximum af det derstädes för uppsåtligt insläppande af kreatur på annans egor stadgade bötesansvar, 200 R:dr, måtte nedsättas till SO R:dr, enär mången eljest kunde råka att ganska oskyldigt drabbas af ett för hårdt straff, såvida som »våda kan tydas till uppsåt.»
Sistnämnda skäl torde likväl .sakna all giltighet; och då i öfrigt någon ändring i det omförmälda hänseendet ej kan ega rum utan rubbning af sammanhanget och det lämpliga förhållandet mellan alla de särskilda ansvarsbestämmelserna, ibland hvilka till exempel den nästföljande, för missbruk af betesrätt på samfäld mark, hvilket är en vida ringare förseelse, än den nyss omförmälda, stadgar böter af ända till 50 R:dr, o. s. v., måste Utskottet förklara sig anse J.
Carlssons berörda yrkande ej förtjent af uppmärksamhet.
Enahanda är förhållandet med Anders Jonssons från Wermland förslag, att kungörande om intagande af annans kreatur bör ske ej allenast i socknens kyrka, såsom i 25 § stadgas, ulan äfven i angränsande socknars kyrkor.
Det måste nemligen snarare anses tillhöra den, som genom underlåtenhet att vårda sitt kreatur vållat, att det inkommit på andras egor, att taga reda på detsamma, än den, hvilken derigenom tillskyndats skada, att förskaffa egaren kännedom om hvarest kreaturet finnes.
I sistnämnda hänseende torde den förorättade hafva gjort tillfyllest om han låter lysa från predikstolen i sin egen församling, helst de angränsande kunna vara så aflägsna, att kostnad och besvär för fortskaffande af kungörelser dit blifva större, än att de uppvägas af det qvarhållna kreaturets hela värde; hemställande Utskottet på grund häraf, att nu nämnda motion ej må vinna bifall. 30 § lyder för närvarande sålunda: »Har någons kreatur på annans egor olofligen inkommit, och ligger vållandet dertill ej den till last, som kreaturet tillhör, njute ändå den, som det å sina egor funnit, der han ej, enligt 22 §, bör skadan sjelf stånda, sin rätt, efter hvad förut är sagdt, emot kreaturets egare; och denne söke sitt skadestånd af den, som vållande var att kreaturet inkom.»
Nu har emellertid Lars Rasmusson förmenat, att något stadgande, »mer stridande mot hvarje sund lagstiftningsprincip», neppeligen torde kunna uppletas, enär, derest sjelfva lagen antoge någon vara oskyldig till en uppkommen skada, denne desto heldre borde befrias från följderna, som äfven i tv istiga fall den regeln gällde, att man heldre borde fria än fälla.
Att fela mot dessa grundsattser vid stiftandet af en ny lag ledde till att borttaga aktningen för lagen; och det vore, för Sammansatta Lay- samt Allm. Best.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 34.
13 att förekomma sådan skada, efter motionärens åsigt nödvändigt att ändra nyssnämnde § sålunda: »Har någons kreatur på annans egor olofligen inkommit, och kan det styrkas, att vållandet dertill ej ligger den till last, som kreaturen tillhör, vare han saklös.» Utskottet, som medger, att de af motionären uttalade grundsattser äro riktiga, då fråga är om bestämmande i kriminelt hänseende af påföljden för en försummelse eller ett fel, i enlighet hvarmed också all fråga om böter för den kreatursegare, hvarom denna § handlar, förfallit, men anser samma grundsattser sakna betydelse vid afgörandet af förevarande fråga, hvilken endast angår rätt till skadestånd, är till följd deraf ock af olika mening med motionären beträffande principenligheten och billigheten af ofvan omförmälda stadgande.
Den 25 § medgifver, att den, som finner kreatur olofligen inkommet på sina egor, må det intaga; och följande § stadgar, att egare af sådant kreatur ej har rätt att det återfå, innan han antingen i lösen derför utgilvit beloppet af skadeersättningen och kostnaden för kreaturets vård och underhåll, eller ock derför ställt full pant eller borgen.
Denna panträtt är i full öfverensstämmelse med hvad lagen för många andra härmed jemförliga förhållanden stadgar.
Men från sjelfva begreppet af en sådan sakrätt är det oskiljaktigt, att innehafvare!! måste kunna hålla sig till sjelfva föremålet derför för utbekommande af sin fordran.
Billighetsskäl, om de förefunnes, måste härför vika, helst som de vanligen äro mindre säkra eller lika för alla förekommande fall.
Huru vanskligt det vore att här bygga på dem allenast, torde inses deraf, att i alla de fall, der någon svår skada tillskyndats en jordegare genom en annans kreatur, utan att det kunde styrkas, att den sednare dertill varit vållande, skulle den lidande kunna gå miste om all ersättning derigenom, att kreaturens egare, med bekostande af böterna, öfvertalade någon, hos hvilken ingen tillgång funnes att ersätta skadan, såsom en tjenare, eller till och med ett barn, att å sig bekänna vållandet; och sålunda skulle hela institutionen med denna panträtt kunna eluderas.
Det måste fördenskull vara både följdriktigare och billigare, att lemna den, som lidit skada, rätt att hålla sig till det intagna kreaturet och öfverlemna åt det seduares egare, hvilken i de flesta fall torde icke vara utan all skuld, att i motsatt fall söka sitt åter af den, som tillskyndat honom förlusten; Och hemställer Utskottet, på grund af hvad sålunda är anfördt, att Lars Rasmussons ifrågavarande motion ej må föranleda till någon åtgärd.
Uti §§ 32 och 33 föreskrifves, att om egare af intaget kreatur ej inom 14 dagar, sedan han tillsagd biet, löser kreaturet ut, eller om egare af sådant kreatur ej blir känd inom 14 dagar, sedan lysning enligt 25 § skett, må den, som intog, låta kreaturet säljas å offentlig auktion.
Den sålunda bestämda termin af 14 dagar har Anders Jonsson ansett böra ändras till en månad, Motionären har dock härtill ej uppgifvit något skäl; och som sådant ej heller, efter Utskottets omdöme, företer sig, hemställes, om icke detta förslag må lemnäs utan afseende. 14 Sammansatta Lag samt Allm. Besv.- o. Ekon -Utskottets Betänkande N:o 34.
Förutom de ofvannämnda motionerna, hafva äfven några blifvit i ämnet väckta, de der ej hänföra sig till någon viss § i Stängselförordningen.
Så har Herman Öbom från Norrbottens län, under erinran om de stora kostnader och besvär, som tillskyndas väghållningsskyldige lill följd deraf, att, i synnerhet på slätter, snö i oerhörd mängd samlas på de ställen, der allmänna vägarne äro omgifna af gärdesgårdar, hvilket ock för resande orsakar uppehåll och obehag, emedan i sådana gator stundom erfordras flera dagars arbete, innan vägen blir farbar, hemställt, att, till undanrödjande af nämnde olägenheter och jemväl af den skada, som tillfogas åker deraf, att alltför starka snömassor der blifva qvarliggande, stadgas måtte, det hägnad, som uppföres vid väg eller i råskillnad, der åker å någondera sidan möter, skall så inrättas, att den till halfva höjden må kunna vid hvarje höst, förrän snö fall inträffar, nedtagas, och att det sednare ock åligge egaren, vid äfventyr att annars kännas skyldig att ersätta de kostnader och den skada, som till följd af hans försummelse åstadkommas.
Utskottet, som, beträffande hägnad intill åker, anser fråga om nedrifvande deraf för vintern böra bero af öfverenskommelse mellan vederbörande, är deremot ense med motionären derom, att de olägenheter och svårigheter vid vintervägars uppehållande i farbart skick, som obestridligen härröra deraf, att gärdesgårdar äro uppförda utmed vägarne, å hvilka i sådant fall snön lättare samlar sig, kunna och böra afbjelpas genom någon sådan anordning, hvarigenom gärdesgårdar invid sådana vägar vintertiden försvinna, och hvarför så mycket mindre bör möta hinder, som stängsel den tiden är alldeles obehöflig.
Men då denna angelägenhet snarare bör utgöra föremål för de väghållningsskyldiges omsorg, än för de stängselskyldiges, samt ett sådant åläggande för de sistnämnde, som motionären föreslagit, skulle drabba dem både för ojemnt och för tungt, särdeles der stengärdesgårdar äro de enda brukliga, kan Utskottet ej biträda hans förslag derom, likasom det synes Utskottet icke leda till målet att nedtaga hägnaden till endast halfva höjden, förutsatt äfven att man kunde utfinna något sätt för hägnads uppförande, som medgaf utförande häraf utan särskilda svårigheter.
Men Ut skottet anser, att det skulle för ändamålet vara tillfyllest, om de väghållningsskyldige sjelfva endast finge tillstånd att nedtaga den hägnad, som vållar dem olägenheter vid snöfall, emot skyldighet att återupprätta densamma efter vintrens slut.
Kostnaden härför måste otvifvelaktigt vida understiga den, som snöskottningen i de af drifvor uppfyllda gatorna medförer, helst denna sednare kan under en vinter ifrågakomma tidt och ofta, då deremot uppförandet af hägnad utmed samma vägstycke genom hela ploglagets förenade bemödande icke kan erfordra lång tid.
Någon skada synes ej heller kunna tillskyndas de hägnadsskyldige, då de i tillräcklig tid få sin stängsel å nyo uppförd i laggildt skick.
Och får Utskottet alltså, med föranledande af motionens innehåll, vördsamt tillstyrka, att Bikels Ständer mätte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t anhålla, att Kongl. Majit täcktes utfärda en föt ordning, hvarigenom stadgas, att det må vara väghållningsskyldige öppet att vid vintrens början nedtaga Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 34.
15 hägnad, som befinnes uppförd utmed väg, med skyldighet likväl för dem att nästföljande vår i laga tid hafva hägnaden i laggildt stack å nyo upprättad.
Nds Jansson från Östergötland har yrkat antagande af den grundsatts, att »der så händer, att någon af de stängselskyldige får sin egolott invid vatten, som utgör fullt laglig stängsel, då skall han till de grannar, som af sådan förmån icke äro delaktige, erlägga en skälig ersättning i penningar efter gode mäns värdering.»
Då den omförmälda förmånen, hvilken onekligen är af värde och fördenskull äfven alltid måste tagas i betraktande vid uppskattning af jorden vid ett laga skifte, likväl varar i everdeliga tider, och den af motionären föreslagna grundsatts följaktligen icke skulle kunna rättvisligen tillämpas på annat sätt, än att det ena hemmanet komme att stå i ett beständigt skattskyldig! förhållande till det andra, hvilket dock hvarken är motionärens mening eller synes vara ett lämpligt sätt att utjemna en olikhet beträffande stängselskyldigheten, föranlåtes Utskottet afstyrka allt afseende å berörde förslag.
Herr Grefve Lewenhaupt, Claes Magnus, åter har uti ett till Höglolliga Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial fäst uppmärksamheten å det oskick, som redan här ofvan blifvit vidrördt, att nemligen kreatur lemnäs af sine egare att drifva utefter allmänna vägar utan någon tillsyn.