Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:r 6 (373) Prenumerationspris pr år Idun ensam kr.
5 Idims M o d e t.
« Iduns Modetidn., rnånadsuppt.
» 3 Barngardeioben &gt; 3: Fredagen den 8 februari 1895.
Redaktör oeh utglfvare: Byrå: Klara Södra Kyrkog.
Träffas säkrast kl.
: Johanna J.
NordUng.
Lösnummerpris 15 ö r e (lösn:r endast för kompletteringar) 1 Aklleholnq 8:de årg.
Utgifningstid: hvarje Tduns Tryckeri Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
ill det galleri af kvin- nobilder, som Idun under årens gång sammanbragt, hugfä- stande- kvinnlig gärning, alstring, kärlekstjänst, vilja vi i dag foga ett blad af säreget intresse.
I radett af mera be- märkta namn, mera framskjutna samhälls- platser, mera lysande lifsmål skall kanske den enkla sagan om det kärfva arbetets dot- ter synas Hvar daglig och matt.
Men så visst som det är sant, att en trogen pliktuppfyl- lelse — vore det än i sin fiskhandel på sam- ma plats; sommar och vinter, i ur och skur, hade hon under denna långa tid stått Hötorgs- allmänheten till tjänst med sjöarnes och haf- vets begärliga håfvor, och hos generationer af torgköp an de h usmö d ra r samt våra förnämsta restauranters storkonsu- menter hade hon där- under förvärfvat en säll- synt popularitet för sina alltid förstklassiga va- ror, sin osvikliga rätt- skaffenshet, sin affärs- duglighet och sitt kärn- friska,, originella väsen.
den anspråkslösaste ställning — är ett lifs högsta berömmelse, och att arbetet mäktigare än något annat adlar sin utöfvare, har den kvinna, som dessa rader röra, själf skrifvit sitt adels bref, hvars rättmä- tighet ingen ädelsinnad skall söka bestrida.
Men huru många af alla dessa, som troget och med odelad till- fredsställelse litade till den käcka fiskhancUer- skan vid sina torgaffa- rer, ha väl pä allvar ägnat en tanke åt den omsorg och den hårda möda, som utgjorde villkoren för hennes sträfsamma lif.
Och än- nu färre ha väl bakom den af väder och vind Strax i början af detta år innehöllo de dagliga tidningarna, och äfven Idun, underrättelsen, att en för breda lager af stockholmspublikeu väl- känd personlighet un- der en af det gamla årets sista dagar skat- tat åt förgängelsen.
' » Gumman Strömberg » hade i fyrtio år clrifvit hårdgarfvacle ytan trängt in att kasta en blick i en ömhjartad, finkänslig och äkta kvinnlig personlighets djup.
Johanna Kristina Malmberg föddes i ett a n sp råks!
öst h a n d t ver-
IDUN i-2 I ångestsvett o c h eldsdop blifver Det pröfvadt hvad du duger till; karhem i Tierp, där fadern utöfvade det vällofliga kopparslagaryrket.
Någon annan bildning än den primitiva, som den tidens folkskola erbjöd, kunde aldrig sättas i fråga.
Men hvad som stod till buds tillgodogjorde sig den pigga lilla, flickan med en så ovanlig vakenhet och minnesgodhet, att hon snart betraktades smått som underbarn i hela.
socknen, då.
hon redan vid fem års ålder kunde katekesen och en stor del af psalm- boken utantill.
För öfrigt tyckes en sär- skildt och förvånande himmelens gåfva ha sänkt sig ned öfver den lilla handtverkar- familjen i form af synnerligast konstnärliga, anlag åt barnen, då, som vi skola se, båda hennes bröder på det artistiska området bröto sig banor, som voro märkliga, nog för söner ur ett ringa hem.
Redan vid femton års ålder måste den fattiga flickan ut att förtjäna sitt eget bröd och fick då en vanlig tjänarinneplats i huf- vudstaden.
Något år senare gjorde hon ombyte — en » flyttning », som skulle blifva åtgörande för hela hennes lif.
Sonen i den familj, där den unga Tierps- töscn nu funnit sitt tillfälliga hem, kände nämligen snart en varmare böjelse uppstå för den raska flickan, hvars bruna ögon ständigt utstrålade så mycken hjärtevärme och friskt humör.
Och så begaf det sig, att den anspråkslösa tjänarinnan vid tjugu - två års ålder blef fiskhandlaren Karl Bergs hustru.
Med stor hurtighet och förmåga, kastade hon sig genast helt in i mannens verk- samhet och blef från första stunden ledande i densamma.
Ett plötsligt ödesslag var dock nära — efter en månads äktenskap bortryck- tes den unge maken, och Johanna, som om- fattat honom med den mest hängifna kär- lek, blef för en tid nästan nedbruten af sorg.
Men ännu flere pröfningar förestodo.
Hon blef moder åt en faderlös son; några månader gingo, och äfven denna späda lifs- gnista, som för henne syntes innesluta ett nytt hopp och en ny framtid, släcktes.
Under dessa tunga tider hade hon al- drig helt uppgifvit sitt arbete med torg- handeln, men att håg och krafter mäktigt nedtrycktes, var ej att undra på.
Så små- ningom reste sig dock det spänstiga sinnet upp nr den förlamande sorgen till förnyade, kraftiga arbetstag, och några, år senare in- gick hon ett nytt bolag för lifvet med Jo- han Strömberg, hvilken sedan allt till sin död år 1890 som medhjälpare stod vid hennes sida i affärerna.
Först och sist var det dock fortfarande » gumman Strömberg » själf, som var själen och den drifvande kraften i desamma.
Och att både krafter och friskt m o d i ovanlig grad kräfvas och förbrukas under ett fyrtioårigt a.rbetsslit af dylikt slag, det är visst.
Ha våra älskvärda läsarinnor, som kanske själf va någon gång med handskklädd hand försik- tigt vändt på de metallskimrande aborrarne eller den svartklibbiga ålen mellan isstyc- kena i » gumman Strömbergs » fisktråg, ha de besinnat, hvilka strapatser, hur mycket tungt arbete fiskhandlo&gt;rskans yrke medför?
De kalla vintermorgnarne, i hvarje väder, i becksvart mörker, i yrande snöstorm, läm- iåéo A t t du ej k a n, dig Gud tillgifver, Men aldrig, att du icke v i l l.
H. Ibsen.
nade hon sin varma bädd och sitt hem re- dan klockan fem och anträdde genom drif- vorna sin halfmilslånga vandring utom tul- larne, Skanstull, Hornstull, men oftast för- bi Manilla ut till Stora Sjötullen på Djur- gårdens yttersta spets, för att redan där möta skärgårdens fiskarbefolkning, som i sina båtar kämpat sig in i nattens mörker.
Här gjordes de stora affärerna upp, det bä- sta möjliga af tillförseln utvaldes och hand- penningar gåfvos.
Så åter in till staden — allt till fots — till platsen på torget för att mottaga leveranserna.
Här mellan husväggarna är man j u litet bättre skyddad än under de nakna Djurgårdsekarna, men det kan vara bistert nog i b l a n d ' i smällan- de vinterkyla, nedisad från topp till tå, att handskas med den frusna fisken eller att med till armbågen nakna armar röra om bland isvattnet i sumparne och baljorna.
Den brännande sommarglöden har också sin pinohistoria på ett öppet, oskyddadt salu- torg.
Och så var det att hålla ut, dag ef- ter dag, år efter år, med alltjämt orubbadt mod, med lika friskt humör, lika vänliga miner mot kunderna, samma vakenhet och noggrannhet vid uppgörandet af affärerna.
Aldrig tröttna, aldrig slappas, trots dessa, slitande dagsverken, som togo sin början, långt innan hufvudstaden vaknat, och ej slutade, förrän dagen och all dess kommers voro förbi.
Tvänne barn föddes i hennes senare äk- tenskap, en son och en dotter, och fingo en öm och vårdad uppfostran.
Sonen är den unge talangfulle skådespelaren vidKongl.
Dramatiska teatern Johan Strömberg.
Genom den goda ekonomiska ställning, hon snart med sitt driftiga arbete förvärf- vade, blef hon i stånd att i det tysta ut- öfva en rik hjälpsamhet, hvarvid hennes deltagande och varma hjärta var den enda förespråkaren.
Främst gick denna ut öfver hennes närmaste, som j u naturligt var.
Som vi ofvan antydde ', visade bägge hennes brö- der mindre vanliga artistiska anlag.
Brodern Josef sattes, helt och hållet genom systerns understöd, i tillfälle att genomgå konstaka- demien och blef en på sin tid ganska fram- stående porträtt- och genremålare, från hvil- kens pensel särskildt den nu ofvan sakri- stian i Östermalms kyrka hängande altar- taflan förskrifver sig.
Den andre brodern, Karl Malmberg, blef hofarkitekt och skapare af Börsen och Nya teatern i Göteborg samt verkställde sedermera restaureringen af Hed- vig Eleonoras kyrka i Stockholm samt slu- tade sina dagar som hofintendent.
En svå- ger till Johanna Strömberg i hennes första gifte med Karl Berg är den ännu verksam- me, kände skulptören Oskar Berg, hvilken likaledes under sina studier rönte frikostigt understöd af sin mot konstnärer alltid så rundhändta unga svägerska.
» Gumman Strömbergs » Hötorgsaffär upp- arbetades, som sagdt, hastigt till den i sitt slag mest ansedda.
En bättre fisk än hen- nes stod icke att få i Stockholm, ett sam- vetsgrannare bemötande ej heller.
Därför räknade hon ock under hela denna serie af år de förnämsta kunderna, som sina, de fi- naste privathusen, ministrarnes kök, de största restaurantema, bland dem främst Hasselbacken, som alltid troget fyllt sina ansenliga fiskbehof hos fru Strömberg.
Men det var ej blott för (ränderna och för konstnärliga, ändamål hennes hand och hjärta, öppnades.
Hvarhelst hon under sitt långa lif såg ett behof eller ett lidande och i tysthet kunde lindra dem, var hon lika redo.
I det gästfria hemmet stod alltid bordet dukadt för hvem som komma ville.
I dag var det den hungrande från gatan, som kände husets sinnelag, och hvilken oför- märkt fick en sedel tryckt i sin hand, när han mättad lämnade dess tröskel.
I mor- gon satt kanske kring samma bord ett ar- tistiskt litet middagslag vid en angenäm festmåltid, där värdinnan presiderade i an- språkslös bonhomie.
Sonens konstnärskam- rater och vänner trifdes ypperligt, och » gum- man Strömbergs » delikata fisk och för öf- rigt genom hela matsedeln lika öfverlägsna kök » afprofvades » flitigt.
Många berömda personligheter ur hufvudstadens literära, konstnärs- och teaterkretsar gingo hemvana från oeh till i detta trifsamma hem.
Den ovanliga minnesskärpa, som allt se- dan barndomen utmärkt henne, kom i den växande affären till den största hjälp.
Allt efter som kommunikationsmedlen till hufvud- staden ökades och förbättrades, järnvägar uppstodo och ångbåtstrafiken ordnades, un- derlättades leveranserna, och då den stora Hötorgshallen 1879 uppbyggdes och hon inom dess hägnande murar fick sin salu- plats, blef äfven härigenom handeln bekvä- mare.
Men samtidigt växte kundkretsen oupphörligt, hon hade snart att föra räk- ning med ett femtiotal olika leverantörer, och en dräng och tre kvinnliga biträden stodo under hennes kommando.
Alla dessa vidlyftiga affärer höll hon samman i hufvu- det — någon egentlig bokföring kom aldrig i fråga.
Hon var en minneskonstnär om någon.
På de senare åren fann hon i sina dot- terbarn, hvilka från späd ålder erhöllo sitt hem hos mormodern, nya föremål för sin moderliga ömhet.
När hon sent omsider vändt hem från dagsarbetets mödor, var hon dock aldrig för trött att sysselsätta sig med de små, föreläsa för dem ur sina älsklingsböcker, till hvilka främst hörde Aiigust Blanches skrifter.
Hon läste gärna och mycket, men endast det som var ge- diget och godt, hade en liflig och vaken fantasi och skref till och med själf vid » högtidliga tillfällen » riktigt trefliga små verser.
Se där några kort skisserade drag från detta driftiga lifs utsida!
Man skulle vara frestad tro, att en så ansträngande och vid- lyftig praktisk gärning icke skulle lämna mycket öfrigt för mera ideela intressen eller för familjelifvets intimare kraf.
Dock tvärt- om!
Johanna Strömberg var en allt för gedi- gen natur att tillfredsställas endast af ett yttre värf; hon lefde därbredvid ett rikt På sin post höll hön ut till det sista, själs- och känslolif, och hon var en maka, i Ännu förliden sommar vandrade den kraft- én moder, en svster, en vän som få.
fulla gamla mod korgen på armen hvarje
dag till fots den milslånga vägen fram och åter mellan sitt sommarnöje och sin plats på salutorget.
Ännu i höstas stod .hon vid, outtröttlig och punktlig.
Men så kommo sjukdomens dagar.
Ett recidiv i en åkom- ma, af hvilken hon tidigare lidit, nämligen blindtarmsinflammation, nödvändiggjorde fle- re svåra operationer.
Till slut följde blod- förgiftning och, trots all strid, dukade hon under den 28 sistlidne december.
En varm och onkel barnatro hade ogrum- lad genomsyrat hela hennes lif, alla hennes tankar och gärningar.
När hon kände slu- tet nalkas, log hon ännu uppmuntrande mot do kära, som, fyllda af smärta, omgåfvo hen- ne, knäppte sina händer och bad: » Hjälp mig du, Herre Gud, öfver tröskeln till ditt rike! » Så miste den sista flamman de ögon, som oss förtrollat: de brusto oeh föllo samman, som aska man på dem sällat.
En rossling ar bröstet skrämde, d,u fäll som ett flarn tillhopa,.
Om strupen en hand oss klämde, vi, ville af ångest ropa.
Du låg som en sjö så stilla, dit liemmcts fagraste lycka.
Da, gått, ar all världens villa, att själf va himmelen smycka.
.Na, var au oss undangliden, na gick da, i ljusa vårar.
Vi gräto, vi barn af tiden,, vi gräto förutan tårar.
Fredrik » Gumman Strömborg » ville aldrig låta fotografera sig, men dess bättre har Idun icke stått hjälplös, då vi i dag ville bringa våra läsarinnor hennes bild.
Den unge por- trättmälaren Axel Peter, Persseus ' bekante elev, som en tid hade sitt hem hos henne, passade en dag på och » tog » den moder- liga vännen, sådan hon gick och stod bland sysslorna i sin familj, i en rask cskiss på sin palett.
Eran detta porträtt har Herman Feychting, äfven en af umgängesvännerna i hennes hus, nu verkställt den lavering, hvilken Iduns skicklige träsnidare, Gunnar Forssell, återgifver i xylografi.
Johan Nordling.
När ögonen brusto.
sommarsolen en strimma, till sjuksängen knappast nådde i bleknande serlatimma, oeh tystnad, i, rummet rådde.
Du låg mellan hvita kuddar, så hvit såsom snö af smärta, lien sänkte sig dödens loclclar emot ditt förpintu hf ärta.
Vi hörde dig sit,cka och flämta, du döende, bleka kvinna.
Vi kyrkklockor hörde klämta, oeh sand vi, ut sågo rinna.
Och när du oss blickar sände ur ögon, så hjälplöst matta, vi, själarna gråta kände och hjärnorna svindel falla.
Din hand i en skälfning röjde: jag mäktar ej af sked, taga.
Till ord sig läpparne böjde, men slut var d / in, stämmas saga- Din själ re ' n höll på att glida ur stoftet, likt vårens blomma- Vi gräto invid din sida, vi ögonen gräto tomma.
Snabbi dina- kinder rörde en fläkt ntaf is och eter.
Du skalf — men da, log, som hörde d,u suset af evigheter.
Du syntes så glad oeh bitter, som blod ur ditt hjärta runne, mens skäraste fågelhvitter intill, dina, öron Ivunne.
Pjollerspråk.
Också en språkfråga.
en fråga, som jag härmed ödmjukast tar mig friheten framdraga, förefaller tilläfveutyrs mången moder som uttrycket af en pedantisk småaktighet och därför utan någonsomhelst egentlig betydelse, hvarjämte den måhända kommer att betraktas som en näsvis inblandning i en gammal kärleksfullt omhuldad praxis, hvilken borde vara fridlyst för klåfingrade profana angrepp.
Men jag tilltror frågan någon betydelse, underkastar mig den möjliga oviljan och sjun- ger ut mitt hjärtas mening, att man så tidigt som möjligt bör öfva barnet att tala rent och icke i onödan fördröja uppnåendet af detta mål genom det föredömesvidriga pjoller- språk, som mödrar och i allmänhet ömma individer af genus femininum med förkärlek begagna gent emot de små.
För bébés räkning är en ackommodation ända ned till det mest primitivt tänkbara, teckenspråket och det själfvalda mesopotami- ska, naturligtvis af nöden.
För tvååringen, som lallande stapplar fram mellan de omöj- liga r-ljuden och många andra, är också en ackommodation, dock nu väsentligt reduce- rad, nödvändig för att lättare förmedla en öfvergång.
Men då tre åringen börjar förråda ansatser till de konsonantala svårigheternas lyckliga besegrande, då bör det sättas punkt för den där ackommodationen, och det är tid på att » tala svenska » med de små sträfvar- ne efter uttalsriktighet.
Då är det skede en redan öfvervunnen ståndpunkt, hvilket en liten gosse, på tillfrå- gan om hans mammas kunskap i lefvande språk, kom att i sin oskuld mycket karak- täristiskt beteckna medels svaret: » Jo, mamma talar tre språk: tyska, sven- ska och så ett med barnen. » Det är då ej längre på sin plats att till den lille säga: » tå fåj du inte göja, ninne Hajald! » eller: » ä du tå pömnig, din tac- kale? » eller: » jattå, du vill sitta i kä på momo! » och alla de där onödigt vrängda, forpjåskande glosorna, som en gång föran- ledde en förståndig karl att till ömma möd- rars, mostrars och fastrars sjudande indigna- tion anmärka: » Tott i all valen, en tån konti fenka di talal i de häl hutet!
K a dotten och fickan läla sej de däl också? » — allt framsagdt i den välbekanta sötsliskigt affek- terande diskanttonen med hopsnörpta läppar och fånigt glad min.
Kopian var för oförskämdt trogen, och det mest förkrossande låg i den kritik, som fyra-äringarne själfva afgåfvo med ett utbrott af äkta flinande barnamunterhet öfver den lyckade efterhärmningen.
Det ligger ju oförnuft i att med ett för- vridet, bortpjunkadt språk fördröja barnets linguistiska utveckling, och ännu oförnufti- gare är det väl att, sedan denna utveckling börjat afgjordt stadga sig, rent af motverka den genom att fortsätta med galenskapen.
Eller är det ett obetvingligt uttryck för en innerlig ömhet, denna mani att klämma in och strypa talet i ett slags klemande diminutiv- former?
Hvilka underliga vändningar på de enkla- ste uttryck får man ej höra!
Där ligger ett fruntimmer på knä framför ungen och idis- lar mad stegrad emfas: » jaa — du ä allt så pöt, så pöt! » hvilket äfven ur den syn- punkten är tokigt, att den lilla möjligen kan, öfversätta » pöt » till » söt » och väl starkt sentera komplimangen.
Man får veta, att den femåriga Greta » fyser om fossarne » eller ännu värre » tossingarne », att hon skall tvätta » hansarne » och borsta » tansarne », att hon är » sussig » o. s. v. » Jag talar med mina barn, som jag vill! » svarar mig en förtörnad moder.
Naturligtvis, min nådiga, det är er obe- stridliga rätt att lära edra barn tala baklän- ges och att på kinesiskt maner förkrympa deras fötter.
Mina anmärkningar kunna ju tyckas gälla en mycket oskyldig företeelse; men onödig är den i alla fall — och till och med inte så oskyldig, att den icke kan ha menliga följder.
Barnen bli bortpjåskade af detta förke- lande abrakadabra, som kan hänga i dern så länge och segt, att det blir svårt att ut- rota, trots det förödmjukande begabberiet af äldre kamrater, hvilket väl för öfrigt utgör det bästa korrektivet mot ynkedomen.
Ett redigt, korrekt språk, af hvars klang och säkerhet örat hos den talande själf lik- som har en belåten förnimmelse, stegrar ovil-.
korligen begreppsklarheten och stärker käns- lan af personlig själfständighet; det inverkar mäktigt på karaktärsdaningen.
Det är ett iakttaget historiskt faktum, att kraften och karaktären hos en nation stått i motsvarighet till kraften och karaktären hos dess språk.
Och därvidlag råder en vexel- verkan, så att, lika fullt som nationalkarak- tären utvecklar språket i skönhet och styrka, språket i sin ordning återverkar lyftande och stärkande på nationalkaraktären.
Så gifves det äfven exempel i motsatt riktning.
De förolyckade pompejanerna och hercula- nerna ha lämnat ett litet naggande godt prof på, hura förvekligadt lif och förvekligadt språk följts hand i hand.
På väggar i de uppgräfda städerna ha upptäckts inristade tirader ur romerska skaldeverk, såsom ur Ver- gilii Eneid den bekanta introduktionen — men med de kursiverade konsonantförändrin- garna —: » AZma vi / umque cano T / oja?
qui p / imus ab o / i s.
» etc. jämte ett flertal an- dra inskriptioner, hvilka ådagalägga, att det förklemade folket icke lärt sig besväret med r-ljudet.
De hade i detta hänseende och tro- ligen i flere andra rörande språkets uttal stannat på barnets ståndpunkt!
Så kan det gå med ett helt folk.
Skulle det icke kunna inläggas lika myc-
ken öm vänlighet i ett ljudrent talande med barnen?
Och vore det icke skäl att tilläm- pa den metoden, så fort sig göra låter, så att man sluppe höra sju-, åttaåringar, af hvil- ka det i skolan fordras, att de snart kunna läsa rent, i hemmet och utom skolan, i lek och allvar, jollra två-, tre-åringens förbistra- de idiom?
Jag har observerat, hur det där jollret an- vändes som ett litet fult knep.
När stora tolfårs flickan vill beveka söta mamma till något, smyger hon sig intill henne med plöts- ligt försötmad eller gudsnådligt hängfärdig min och andrager sin supplik på det där pjollerspråket, som skall låta så behändigt inställsamt och oemotståndligt näpet, att mam- ma väl måste ge med sig.
Det hela är så motbjudande, tillgjordt och " lögnaktigt som hvarje manipulation med oärliga medel, söm hvarje illfundigt skrymteri.
Men mamma är nog af gammal vana blind härför och gör säkert sin älskling till viljes med ett: » gärna, tota du! » Som vuxna damen ansätter fröken kära pappa i och för hatt och sidenklädning, tea- terbiljetter och slädpartier med samma för- ledande barnkammarspråk, som väl bör göra åsyftad verkan, ty annars (med den allra som sötaste martyraktighet) — » gjåtej ja, du tygga pappa! » Dixi et salvavi animam meam.
Eller — för Iduns icke latinkunniga läsa- rinnor: Jag har talat och fredat mitt sam- vete!
% Ett För pris.
att uppmuntra allmännare fullt ifylla våra läsarinnor än hvad hittills och insända de angående Iduns återfinnas i annonsbilagan är, nästa ha vi beshdit e k p r i s lär, slaget.
a f Därför i alla punkterna svara 2 5 välkomna.
Ni vinner k r o n o r månads ut- af dessa formu- det bästa för- bör ingen litebli med sina ämnet.
Vill i formuläret, dem delvis, ja, äro som till n:r 4 för i denna oss framställa funderingar frågoformidär jidnummer, med antändande synes att, godhets- utdela ål den, som före gång, skett, Ni ej * ifylla kan Ni blott en enda.
Och hvem be- Alla vet, om - ej just priset!
(Fort.&lt;.)
i Ijed dessa antydningar angående bad och tvättningar har jag sökt visa deras be- tydelse för att bibehålla en normal hud och S T S S 111 111 3 Handväfda P _ T en frisk hy och i viss mån äfven för att före- komma hudsjukdomar.
Men detta är, så att säga, blott den yttre sidan af saken.
Huden är nämligen icke en yttre beklädnad eller ett plagg, som man kan hålla rent och fint blott med tvättningar och andra renlighetsmedel.
Lik- som man säger: en frisk själ i en frisk kropp, så skulle man nämligen också i allmänhet kunna säga: en frisk hud på en frisk kropp, emedan huden står i ett innerligt samband med och beroende!
af de inre organens och kroppens allmänna tillstånd.
Hudens vård sammanhän- ger därför i hög grad med kroppens allmänna hygien. '
Då denna berör en mångfald af fak- torer, kan jag naturligtvis ' med det begränsade utrymme, som.
här står mig till buds, blott antydningsvis beröra detta stora och.
' viktiga ämne.
Här må blott nämnas, att motion och frisk luft .äro bättre » skönhetsmedel » än de otaliga, som utbjudas åt allmänheten, och det är också ej en tillfällighet, att landtflickorna med sitt friluftslif och " sitt mera naturenliga lefnadssätt i regeln hafva friskare hy än stads- flickorna, och att de, som - af sitt-arbete tvin- gas att dagen igenom sitta innestängda, oftast få blek och » oren » hy.
Utom frisk luft hafva äfven bad (tagna i vidsträcktare mening än de ofvan nämnda rcnlighetsbaden) en stor bety- delse för kroppens välbefinnande och därigenom indirekt för huden.
detta afseende kunna äfven s. fe.
afrifningar vara af stor nytta för dem, som öfver hufvud ' taget tåla vid denna nervstärkande och härdande badform.
Att natt- vak och i allmänhet ett oregelbundet lefnads- sätt äro saker, som störa kroppens (och där- igenom hudens) välbefinnande, torde blott be- höfva påpekas.
Och slutligen spelar dieten i denna allmänna hygien en stor roll, hvilken gör sig gällande redan i den tidigaste barna- åldern.
De hos späda barn så vanliga och så plågsamma utslagen, såsom » mjölkskorf », » skrofler » o. d., bero i det öf vervägan de anta- let fall, utom på andra hygieniska bristfällig- beter, på en felaktig diet, som barnet under- kastas ofta nog i trots af läkarens råd och föreskrifter.
Och äfven vid mera framskriden ålder skvallrar huden ofta om, att vederbörande ha åtskilligt att förebrå sig i fråga om dieten.
Sä äro; t. ex. den röda näsan och den » orena » hyn ofta bevis på, att man förtär för mycket spirituösa, öl, kaffe eller eljes allt för mycket skattar åt bordets nöjen, och därför får också å andra sidan mången, hvars » röda näsa » be- ror på andra orsaker, oskyldigt beskyllningen för att ha dyrkat Baechus.
1 samband med dessa antydningar om hudens allmänna hygien i afseende på frisk luft, regel- bundet lif, diet o. d., torde det vara lämpligt säga några ord om hudsjukdomarnes viktigaste orsaker.