Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad honom fängslade dock allra mest, det var de ställen, hvari det förtaides, att Jesus, frälsaren, som jordisk gäst hos sina vänner understundom dvaldes.
O, om- han varit ibland dessa en!
Bedröfoad låste han om farisén, som ej bjöd Måstaren en kyss till helsning, som stod så nära själens lif och frälsning, men låt det stanna vid ett fagert sken.
Med sympati han såg, hur Magdalena hos Herren dröjde kvar i ödmjuk bot, med tårar fuktande hans helga fot; o, hade Martin så som hon Jått tjäna!
En natt i drömmen tyckte han sig höra en stämma, talande uti hans öra: » T morgon, Martin, vill ditt hus jag gästa, sätt fram för mig då af ditt allra bästa! » Med glädje mottog Martin detta bud; hans hjärtas innerliga, varma trängtan, hans under år och dagar närda längtan förnummen var i himlarne af Gud.
Dock — kunde väl ett sådant under ske?
- Ja, denna stämma ville ej bedraga; men hvilken skepnad Herren skulle taga, förmådde Martin ej att / ' örutse.
Det syntes honom likväl vara bäst utsagan tolka enkelt, efter orden, hans Herre skulle komma såsom gäst, just så som når han vandrade på jorden.
* Den dag, som grydde, kulen var och grå, af moln och dimma tyngdes himlens Jäste, och en och annan stormil hördes gå med hvinande omkring det gamla näste.
Snart snö med blandadi hagel yrde kring, ibland ett slag mot rutan man försporde, men Martin låtsade om ingenting, han tycktes finna allt så, som sig borde.
Han hade också, stackars gamle man, i morgonstunden många ting att sköta; ty fast han fattig var, så ville han sin gäst, den höge, med all vördnad möta.
Han städade sin boning riktigt fin och gjorde upp en brasa i kamin; med morgondrycken sysslade han ock samt bredde prydligt ut en duk på bordet.
När allt på bästa sätt var ordnadt vordet, iförde Martin sig sin helgdagsrock.
Ut genom fönstret då och då en blick, en spanande, den gode Martin sände; väl en och annan öfver gatan gick, men ingen stegen mot hans boning vände.
Johannes, gårdens dräng, ej långt ifrån sågs flitigt syssla med sin tunga spade; fastän till åren kommen, var han mån, och bråclt att skotta undan snön han hade.
» Ack, » tänkte Martin, » vädret år så hårdt, den arme gubben har det riktigt svårt! » Fram litet närmare Johannes skred, snart han befann sig tätt vid fönsterrutan; en doft af » Mandarin » just nu sig spred från Martins tekök.
— » Skall han blifva utan?
Nej! » Martin sig beslöt: han knackade; Johannes godt förstod och nickade.
Sin spade bort han slängde i en hast, det var af nöden ej att honom truga, han tyckte om att taga sig en rast och steg så in i Martins varma stuga.
» Jag har, som du kan se, redt till en fest, och därför bjuder jag, hvad jag har bäst.
Sitt ned! » Så Martins stämma vänligt ljöd, därpå en kopp han skänkte full med råga; Johannes tömde den och tycktes fråga med ögats språk, om Martin mer ej bjöd.
Ej kunde denne hjärtat värna mot sådan bön, strax med en gifmild hand på nytt han fyllde koppen upp till rand .- » Drick, du behöfver, och jag unnar gårna.r&gt; • — Ett litet samspråk följde dåruppå, fördt något tankspridt ifrån Martins sida; till sysslan, hvilken nu en stund fått bida, Johannes snart dock måste återgå.
» Guds fred, » han hetsade, » tack för i dag!
Nu må du tro, det skall bli friska tag. » Det skred mot middag, ingen hördes af; visst tyckte Martin, att det drog på tiden, men hoppet dock förloradt han ej g af, blott halfva dagen var ännu förtiden.
Fram till sitt fönster gick han då och då, den lilla gatan syntes tom och öde; men vinden ändrats, snön nu tycktes gå upp i ett enda väldigt vattuflöde.
— Ah, hvad var detta för en klagolåt, som plötsligt trängde fram till Martins örat Besynnerligt — den ljöd liksom den gråt, hvarmed de späda ofta pläga störa.
— En kvinna, ytterst torftigt klädd, kom nedåt gatan med ett barn p&gt;å armen; den lille smög sig, skälfvande och rädd, med sakta koidan tätt till modersbarmen.
» O, » utbrast Martin, » här är verklig nöd!
Här är en plikt att bjuda hjälp och stöd. » Ut han begaf sig, ropande: » Hitåt, gå trappan ned, den till min bostad leder, därinne hunnen I få värma eder, ack, arma kvinna, hvad ni blifvit våt! » — » Men kanske komma vi blott Ull besvär? » — T Nej, hvila nu från mödorna på vägen, sitt ned i stolen invid brasan här! » — Glad kvinnan lydde, men ock smått förlägen.
» Jag kan förstå, att ni, som många andra, fått kämpa hårdt i dag med köld och frost, så låt mig bjuda litet resekost, törhända långt ni ännu har att vandra. » Nyss Martin ordnat till sitt middagsmål, som för i dag bestod af kraftig soppa, däraf till brädden fyllde han en skål och bjöd sitt främmande med bröd att doppa.
Det var för Martin en ej ringa fröjd att se, hur väl hans rätter tycktes smaka, att skåda lille pilten så förnöjd och höra honom jollra: » Kaka, kaka. » — När Martin sina gästers hunger släckt, begynte han att granska kvinnans dräkt, närgånget ej, medlidsamt, hälft i smyg och med ett mildt af tårar fuktadt öga; ack, denna klädning skyddade så föga, gjord, som den var, af dåligt bomullstyg.
Men hvarför gick hon ut i dräkt så sval?
Försiktigt Martin började att leta, och huru det förhöll sig, fick han veta: hon lånat en och femti på sin sjal.
— Hur var det då för gossen, stackars liten?
— För honom var det sämre ställdt ändå, den snäfva kolt han bar af tunn trikå — hans enda plagg — var nära nog försliten.
Nu Martin sökte uti sitt förråd, där borde väl dock finnas någon » tråd »; ja, snart han fann en ganska brukbar jacka.
Glad räckte kvinnan handen för att tacka.
Sist Martin letade uti sin pung, den var, som vanligt, icke mycket tung, men hur det var, så hann det till för » panten »; och när han tryckte kvinnans hand i sin, han lade uti den en penning in och bad: » Lös hem er sjal för denna slanten! » Det vanligt är, att tiden blifver lång för den, som väntar någon under spänning; till fönstret trådde Martin gång på gång, af litet missmod erfor han en känning.
Det gamla väggur visade på tre, än var det tid, än kunde det väl ske, att han förnimma fick sin Herres fjåt; sitt löfte kunde Jesus icke rygga, och därför borde Martin också bygga med lugn förtröstan hoppet uppå det.
Just under det han stod och tänkte så, en skepnad rörde sig tätt vid hans ruta; det var en gumma, som sågs långsamt gå och allt emellan sig mot våggen luta.
Ej under att hon fram så sakta skred.
På hennes rygg man lagt en börda ved, så stor, att hon den ej JörmÅdde draga.
I hast vår Martin fick sin mössa på, stod strax på gatan, ropande: » Hallå!
Nu, kära mor, vill jag din börda taga. » Men gumman gjorde motstånd på allt sätt, som hon var döf och skumögd i förening, hon hade svårt att fatta saken rått, men sist förstod hon Martins goda mening.
Den gamle man ej egde att förfoga just öjver mycken kraft, hans rygg var böjd, men tåligt med sin börda sågs han knoga, och gumman vandrade bredvid förnöjd.
Om aftonen sin lampa Martin tände och tog det nya testamentet fram; men hur han läste, hur han bladen vände, af innehållet intet han förnam.
Hvad år, som denna afton honom stör?
Hvad år det väl, som sig kring honom rör?
Nu var det, som om låga taket skalf, som om det lyfte sig inför hans öga, se, buret utaf pelarrader höga, det lyfter sig till heligt tempelheolf!
De, hvilka nyss ha gästat i hans hus, för honom tråda fram som ur en dimma i dräkter skinande, liksom de ljus från fästet stråla ned i kvällens timma.
Dock känner Martin väl igen dem alla: där står Johannes, ack, hans sträfva drag ha blifvit milda som en solskensdag, se ' n stoftomklädnaden fått neder / alla.
Och kvinnan, nu med skär och rosig hy, ses sväfva fram som ur en morgonsky med barnet ännu slutet i sitt sköte; så glada båda synas vid hans möte.
Ack, barnet allra skönast är ändå utaf de fagra gästerna därinne, dess åsyn kallar fram för Martins minne det barn, som hvilade på hö och strå.
Den gamla, hvilken fram så sakta skred och var så skröplig, hon är också med.
Förunderligt att se!
Hon blifvit ung på nytt, det skett därföre, så hon sade, att hennes börda, alltför stor och tung, på sina skuldror Martin villigt lade.
En röst nu talade som ofoanfrån: » Väl den, som öfver fattiga och arma förstår att uti kärlek sig förbarma, betalande till Herren Gud sitt lån!
Hvad du mot dessa mina minsta gjort, det har i himlars himmel jag försport: den sista dag, då jag mitt domslut fäller, din gärning såsom mig bevisad gäller. » Den häpne Martin lade boken hån och sjönk i ödmjukhet på sina knän: sin Herres godhet ville han beprisa, hans hjärta var en enda högstämd visa.
Ej han förmådde uti ordens skrud sin andes underbara stämning kläda, men som ett barn förstod han fram alt tråda till nådens fotapall, Ull lifvets Gud.
Utaf de känslor, i hans själ sig rörde, en enda blott i ord tog sig gestalt, de milda änglar honom hviska hörde med brutna ljud: » Pris dig, min Gud, för allt!
När helst din tjänare du täckes gästa, vill Martin bjuda dig det allra bästa. » —
Tror du, att farbror ger dig något extra — det kunde han gärna göra!
Kan du inte bedja honom, månne?
Min ljusa sidenklädning kunde ändras åt dig, o c h jag skickar den med första.
När skulle jag begagna en sådan klädning?
Jo på ditt bröllop, förstås, men det kan vara långt till dess, o c h Jag skickar den i alla fall.
Tro inte, det är någon uppoffring.
Det kan j u hända, att jag förr tyckte om att vara fm o c h se hygglig ut, men det är öfver nu — jag har så mycket annat att tänka på.
Bruna o c h Stjärnros ha kalfvat.
Den efter Bruna lägga vi på, den andra sälja vi, när den blir rik- tigt fet — det betalar sig.
Pappa säger, att s o m jag sköter mjölkkammaren ger den dubbelt — jäm- förelsevis, förstås — mot hvad den gaf på Holma.
Ja, hvad jag förebrår mig, att jag inte då låg i allt, som jag borde.
Skrif nu o m, hur du har det med kläderna, får jag se, hvad s o m kan göras.
Jag har en hatt och en sommarkappa också, som jag tänker på.
— Så lyckligt, att du har ordentligt med skodon!
Farväl n u!
Tvätten skall läggas in, o c h Leo- pold har rifvit sönder sina byxor igen — jag vet inte ens, o m de kunna lagas.
Syskonen helsal Trädgården här är nätt, o c h det blir mycket krus- bär och inte så litet frukt heller — det är godt på många sätt — mest för barnen.
Oroa dig nu- inte för oss, utan tänk bara på, att du själf får största möjliga nytta o c h nöje af dina sommarferier.
Helsa farbror o c h fasteri Jag skref genast och tackade, naturligtvis.
Nu ropar Elsa från köket.
— Lef väl och skrif snart till Din egen moder.
Ebba hade läst brefvet två gånger och satt ännu med det i handen, så lade hon det ifrån sig, steg upp o c h lemnade rummet.
Sommarferien.
S k i s s af T / iIma Lindhi.
Björkvik den 10 juni 1891.
Min älskade flicka!
Du må tro, det blef en uppståndelse, då vi fingo ditt bref med underrättelsen, att farbror bjudit dig med till Marstrand i sommar.
Jag fruktar små- syskonen aldrig tröttna med sina frågor, hur där ser ut, om kungen skall dit i år också, om det kommer mycket rikt och fint folk — o c h först af allt, o m du kan begagna dina gamla klädningar eller måste ha nya, och om farbror består dem också.
Gud gifve, han gjorde det!
Pappa säger, att det kanske är till din lycka, och att vi ej ha rättighet att neka.
Han hade nog annars glad t sig så mycket åt att få hem sin flicka på en tid och började redan tala därom i vintras — men det skall du inte tänka på — han får väl trösta sig — och här ha vi sannerligen intet roligt att bjuda på.
Du vet, att vi hade stygga frostnätter långt fram i maj och sedan svår torka hela försommarn, så det ser inte Iofvande ut för skörden.
Hur arren- desumman skall kunna betalas, är vår tanke natt och dag.
Han skall vara en sträng herre, löjt- nanten på Holma.
Jag har inte sett honom ännu o c h ser helst jag slipper.
Det svider i hjärtat hvar gång jag tänker på, att vi skulle behöfva gå ifrån vår gård — vårt kära Holma — dit jag flyttade som nygift, o c h där du o c h de andra barnen äro födda.
Det skulle också vara svårt för dig att komma hem nu, sedan allt blifvit så förändradt.
Rummen här äro små o c h låga — ja, allt är så smått och annorlunda, men få vi bara vara friska, och pappa går i land med arrendet, så vet jag, att jag skall bli lycklig äfven här.
Jag har bara en tjänarinna till hjälp inomhus, som du vet, och kniper det, måste hon ut på åkern, h o n också, och då står jag där ensam med bar- nen, maten o c h allt.
Ja, det är svårt, men när jag ser, hur pappa sliter, ville jag göra dubbelt, o m jag kunde — o c h hvad gör det också, att jag är dödstrött på aftonen, bara jag är uthvilad på morgonen och kan ta i på nytt.
Lilla Elsa försöker ersätta dig o c h hjälper mig, så godt hon kan.
Språk, musik och sådant, s o m du kunde få lära, är ej för henne, nu när vi ej kunna ha guvernant, men hon kan j u bli en dug- lig flicka pä annat sätt — och lycklig också, hop- pas jag.
Öfver dina kläder oroar jag mig mest, ty din lön kan j u inte räcka till allt, hvad du nu behöf- Farbrodern satt ännu vid sin skrifpulpet, och hon stannade i dörren till kontoret, tvehågsen o m hon vågade störa eller ej.
» » Det är bara några ord.
Har farbror tid? » » T i d?
Vänta ett ögonblick. » Hon satte sig och såg ned på den trånga, af murar instängda gården.
Hon hade varit kontorsbiträde hos sin farbror i ett helt år.
Allt sedan fadern förlorat på en borgensförbindelse — mer än han egde — och H o l m a måste gå under klubban.
Sedan dess hade hon ej sett föräldrarne eller delat deras bekymmer — annat än som man delar på afstånd, med några ögonblicks smärtsamma tankar då och då — ej mera.
Hon hade sin lilla lön o c h allting fritt.
Mycket arbete för resten, men godt på det hela, om hon också alltid kände sig främmande o c h öfverflödig i det rika hemmet.
Kvällssolen föll in i rummet, förskönande de mörka väggarna, de digra kontorsböckerna, den skinnklädda soffan och farbroderns stränga, mar- kerade profil.
Att han bjudit henne till badorten var ändå ett tecken till, att han hade hjärta o c h tankar för annat än affärerna.
Eller var det bara, för att hon var öfveransträngd, och af fruktan, att hon ej skulle göra nytta för sig framdeles?
Det var en ful tanke, o c h hon sökte stöta den ifrån sig.
» Nå, hvad är det nu? » Han såg på sin klocka, som räknade han minuterna.
» Jag kan inte fara med till Marstrand.
Jag reser hem! » » Hem?
Prat! » » Jag reser hem. » Hon upprepade det långsamt, men med en beslutsamhet, som kom h o n o m att se på henne, som hade han aldrig sett henne förr.
» Till slit, släp o c h fattigdom i stället för till nöje och hvila? »
» Just därför — för att dela med dem! » » Det är otacksamt. » » Mot farbror kanske, men — ».
Hennes ögon fyll- des af tårar.
» Du har j u gladt dig så åt resan — har du inte? » » Mer än åt något annat. » I detta ögonblick var det ock, som reste sig alla luftslott, alla dåraktiga planer, hon byggt i och för denna resa, dubbelt sköna och förföriska.
» Tänk på, hvad du gör, » kom det öfvertalande.
» Sådant bjuds inte två gånger.
Faster vet ingen- ting — vi låta det stanna oss emellan.
Du får pengar till ny klädning och hatt. » » Nej, jag kan inte.
Mamma arbetar ut sig, och pappa längtar.
Jag skulle inte få roligt borta.
Jag kan inte. » Kontorsboken slog igen med en smäll.
» Nå som du vill — laga bara, att du kommer igen frisk och stark.-) Hon hade kommit med morgontåget och gick framåt landsvägen med resväskan i handen.
Om hon tog genvägen genom Holma skog, var det en- dast en kvarts mil till Björkvik — utgården som fadern arrenderade —, sakerna kunde hemtas se- dan, och hon ville öfverraska de sina.
Daggen låg ännu kvar öfver ängarna, likt ett skimrande silfverflor, lärkorna jublade däröfver, och från skog och björkhult doftade det så un- derbart friskt och stärkande.
Att människor kunna sammangyttra sig i stä- derna, föreföll henne i denna stund nästan ofatt- ligt, o c h hon ryste till vid minnet af det mörka kontoret, dit hon snart måste återvända.
Hon gick fort, med klädningen högt uppskörtad, hatten på nacken o c h ögonen glimmande af lef- nadslust.
Det var så nytt, så härligt, allt hvad hon såg, och ändå så kärt och välbekant!
Där, vid krök- ningen af vägen, skulle hon få se kyrkan, där hon konfirmerats!
Ja, där stack tornspiran redan fram!
Hur var det möjligt, att hon inte saknat, inte tänkt mera på allt detta, som hon nu tyckte sig aldrig kunna skiljas ifrån?
Hon stod länge stilla på backens krön, så vek hon af till venster, där genvägen började mellan solvärmda blommande rågfält med söt mjölstark doft.
Efter en stund var hon inne i skogen.
Där var så mörkt o c h underbart tyst, och som ett ovän- tadt bakslag öfverrumplades hon — som mången gång förut — af smygande bittra tankar, på hvad hon förlorat genom att ej följa med till badorten.
Hon var j u så ung!
Hvarför skulle hon ej få roa sig som andra, utan bara arbeta — arbeta året o m?
Nu hade det kommit ett tillfälle att få vara med, att få visa sig, taga sin del i lifvets glädje, och det hade hon försakat — kanske utan att det var nödvändigt.
Hon förstod faderns ord, att » resan - kanske var till hennes lycka ».
Hade hon inte tänkt detsamma!
Hade hon inte drömt så många dåraktiga flickdrömmar om någon ännu okänd, som hon skulle möta, som skulle älska henne, och som — hon rodnade bara hon tänkte därpå.
Visst hade hon mellan raderna i moderns bref läst mer om öfverarbete, längtan och försakelse, än själfva orden uttryckte; men föräldrarne voro ju gamla, och vid deras år kunde man ej begära annat än bekymmer ocb möda, då man i ungdo- men däremot har privilegium på all lifvets glädje.
Hon hade gått framåt under dessa funderingar, och när hon såg upp, visste hon ej rätt, hvar hon var.
Stora höga träd rundtorn och små otydliga gångstigar härs och tvärs.
Att gå vilse i Holma skog var ej att leka med och nu till, när hon var så ifrig att träffa de sina!
Med ens flammade längtan efter dem alla högt upp ' — allt annat var glömdt.
Hon gick till höger och fann en klippvägg, som stängde, till venster och hejdades af ett snår, rakt fram och höll på att fastna i en myr — tog så en annan gångstig och stod återigen vid klipp- väggen.
Med ens kände hon sig förfärligt hungrig.
Tänk, om hon skulle ligga här och dö, utan att råka föräldrarne, ulan att de ens finge veta, hvad hon gjort för deras skull!
Hon sprang framåt, ref sönder sin underkjortel och sprang på nytt, liIls hon höll på att gä ner sig i myren igen.
Dä ka- stade hon sig franistupa på marken och började storgråta.
Strax därefter sprang hon upp, utom sig af för- skräckelse.
Något varmt, vått hade snuddat vid hennes öra.
En stor brunfläckig hund såg på henne med kloka goda ögon.
Kanske var den ej ensam.
Kan- ske var hon räddad.
Det knastrade bland gre- narne, och hon tyckte sig urskilja ljudet af fotsteg.
» En människa!
Gud vare lofvad! » » Jag har gått vilse, var god visa mig vägen! » ropade hon framspringande, men stannade tvärt.
En lång, välväxt man med mörkt helskägg, kort rock, jaktstöflar o c h grå sidenmössa stod framför henne.
» Hvart ämnar ni er då? » frå- gade han småleende.
» Till Björkvik.
Jag har kommit med tåget och — » » Det var oförsiktigt att gå ge- nom skogen, då ni inte kände den. » » Jag har gått här så många gånger förr. » » Ah! » Han såg på henne.
Hon märkte det och blef blos- sande röd.
Så hon såg ut!
Hvad skulle han länka?
Lerig o m föt- terna, med klädningen uppsatt, underkjorteln sönderrifven, gran- barr i det yfviga ljusa håret, som hon visste stod åt alla väder- streck, o c h spår efter tårar öfver hela ansiktet.
» Nej, nej, behåll klädningen uppe, » sade han, då hon ifrigt ryckte i den.
» Ni är våt om edra små fötter, ser jag, men vi komma strax ur skogen. » » Strax! » frågade hon och såg sig omkring.
» Ni har sprungit i en cirkel, lilla barn, kan jag förstå.
&gt; » Lilla barn! » Hvem log han henne för?
» Jag kommer frän Stockholm », sade hon helt omotiveradt.
Han smålog och såg återigen på henne.
xOch tänker stanna på Björkvik? » » Sex hela veckor. » » Inte längre? » » Det är ovanligt långa sommarferier.
Det är bara, för att det är min farbror. » Så afbröt hon sig.
Hvad kunde allt detta intressera h o n o m?
Han visste j u inte, hvem hon var, lika litet sorn hon kände honom.
» Nu kan fröken se sjön glittra mellan träden. » Fröken!
Han hade således insett, att det hvar- ken gick an att kalla hennne ni eller lilla barn.
Hunden gick bredvid henne och slickade då o c h då hennes hand, solen brände, och barrskogen ångade.
» Det är härligt, men varmt, » sade han.
» Och nu går herrn längre, än som behöfs — bara för min skull. » Han svarade ej, men böjde sig ned och klappade hunden.
» Thieros har gjort ett godt arbete i dag.
Det var han, som fann er. » Hur god han såg ut, hur manlig och kraftfull, hon hade ej vågat se på honom förut.
» Ja, här ligger Björkvik, » fortsatte han.
» Nu hittar fröken väl? » De stodo vid en stätta, o c h hon var rädd han skulle hjälpa henne öfver — hon mindes, att hon hade ett litet hål på strumpbenet.
» Ja, » svarade hon ifrigt — » och tusen tack! » » Och ni stannar bara sex veckor?
Nå, jag får väl försöka begagna tiden. » De skildes åt med ett handslag, o c h hon var öfver stättan, utan att han kunde begripa, hur det tillgått.
(Forts, å sid. 434) Bland nyheter, som komina att inflyta i Idun for nästa är, vilja vi särskildt påpeka fru F. NI.
Chrysanders vid Muns senaste stora täfiing prishelönta novell » Den rätta », hvilken börjar det nya årets följetongsafdelning och kommer att sträcka sig ett godt stycke fram på våren.
Dessutom erhålla alla, som prenumerera på Idun från årets början, gratis fru Ellen Bergströms förträffliga och likaledes prisbelönta arbete: » Huru skall " kvinnan bäst kunna bidraga till höjande af familjens ekonomi? » — tryckt i bokform.
Endast dessa tvänne arbeten äro till- sammans mera värda än den obetydliga prenumerations- afgiften — 4 kronor — för hela årgången, j.e-fy Ett intryc^ från Eugeniahemmet, Af Mathilda Roos.
pj| å har en han land tb o ligen kom mer sitt til p l rog S tockho u lm, - v a n p å r a m p p s so a m t å h ts a k n il iga und s e tä l en vistel o se ch in rät h n u in g a r s, ta- • r n i f v u d d önskar om bese d.
en B a l n d sand d e essa til h å ö te r rfinn e e s t k o v f- inliga t k a e ö s n t net, — r e d o ch • E sä u r g sk ild t em om ho n enna är lil m aka till- och m o d e r — e n a i h m e.
t D a f rörande lyktsort, som n i o a m sig lid g ö n m m er — det de m es so t m bä f a l a a d e n t u i t n an e ft gen sk u ld — har na en sä so l s m am ej drag n g s k r a p å h v a r j e k v i n l i g t u r, ats m a o f de lå rn g, het hon och som själfv h is a k r he o t. mk D en sig l f e y ö n c rd k e lig rfv a r n i g lee å nde m f a ris r k a rer, ba m rn å, hän lä d n gta f r ör a a t t få se- s d e an d s k e k s ä a s n a ra s m t y a i m g era ännu m era at ödm u j d k a o s c in h s ta k c u k ld - s till am G, ud än n n a u geno s m m a n a d g ä l a lig t a sp m rida odern a, f h s o in n ly so c m ka s å t lf a n d r a.
D e n o l y c k j ä m å s s k e t e kä e m pa beho m ed at s u j l k d om sig o, ch at so d rg e, t k än n er k a n t f ä r a f i n n s en et finns smärta s s tö r t re a ä t n b h e a nne d s enn e a jen, sm o ä ch rta, a s t å d e t ä ä r at hälften af dess tyngd är borta.
De re t san v d ar e en m u e l n släk o tin k g tober — dag, e d å u ja n g g m ed k- e n k v i n l i g n l y c l g ig af m o r m ed till tre Eug fr e is n k a e, m v m ack ra dä b arn — be- m g i a f a i - h e, t r j a g l o f v a t a v t ilad v ara öfv h enn d e e s t v c a ic c e k r r o a n. h E n tu n g set, s ä t d m n n i g h e e r v i t a h u ä r låg på sin höjd med de gulnade, aflöfva d d e e t Med teckning af Viktor Andrén.
träden rundt omkring.
Himmelen var betäckt med blygråa moln; ibland kom en stormil susande mellan de halfnakna grenarne och drog upp hela hvirflar af nedfallna löf.
Ibland var det, som om hela naturen plötsligen dom- nat bort; allt blef så tyst, så orörligt stilla, att man kunde höra, huru bladen föllo med ett sakta, vemodigt prassel.
Då vi kommo fram till Eugenia-hemmet, hade barnen sin middagstimme.
I stora sa- len på nedre botten sattes de kring ett stort bord, krymplingar, blinda, lama, om hvaran- dra.
De sjukaste, det vill säga de, som ej kunde äta själfva, sutto vid särskilda små bord och matades af sköterskorna.
Sedan föregående besök kände jag igen flere af barnen; som jag emellertid icke va- rit där på ett par år, hade många förändrats och, trots vanskapligheten, växt och utveck- lats.