Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad ytterst angår frågan, huruvida oftannämnde Författning äfven må kunna sträckas till Jernbruk; så anser Utskottet sig endast behöfva förklara.; att hela Författningens syfte synes angå hvad man egentligen kallar ^Jordbruk”; och ett Jern-; 30 Lagutskottets Betänkande».
Brufc, enligt ekonomiska Lagstiftningens esprit och vanlig praxis, äro ansedde tillhöra en annan Class af näringar; hvilket förhållan* de naturligtvis icke hindrar, att* då Jern» Bruk finnas med egentlig JordbniksEgendom förenade, afven de förra må blifva föremål för ingående Arrende aftal.
Dock hemstålles detta allt Riksens Höglofl.
Ständers vidare pröfning vördsam» ligen.
Stockholm d. 21 Oct. 1823, N:o 205, Ankom den cg ÖCt.
Betänkande Öfver Herr Angust von Hartmansdorff?
Memorial innefattande förslag om hvad vid Lagförklaringens utfärdande bör iaktta» gas.
Ridderskapet och Adeln hat till Lagutskottet remitterat en af Herr Au* gust von Hartmansdorff väckt motion* der* uti* med hämtad anledning deraf, att Kyrkolagens stadgande i 16 Cap. 6 §. att ma» kar* som blifvit skiljde vid verdslig råit* LegUtskottets Betänkanden.
3* skola personligen inställa sig vid DomCapitlet till skiljobrefs erhållande , genom Kongl.
Circulairet den 12 November I812* är vordet åndradt, utan att denna Lagförändring eller, Lagförklaring blifvit af Riksens Stander pröfvad elier godkänd, på sått 87 och 88 §• §•
Regeringsformen föresk ifva , föreslå^; att till förekommande fir framtiden af de menliga och vådliga händelser* att Allmänna Lagen varder förändrad utan Riksens Sländers medgifvande under flere på följande Riksdagar, samt utan att deras Justitise Ombudsman , eller Allmänheten som skall iakttaga denna förändring , vet att den eger rum, Riksens Ständer ville hos Kongl. Maj.'t i underdånighet anhålla, att ingen Lagförklaring må utfärdas, utan att Allmänheten derom medelst offentelig Kungörelse underrättas; samt att inga Lagförklaringar måtte beslutas, utan att Riksens Ständers Justitise Ombudsmans utlåtande deröfver varder infordrat, till stöd för hvilken Motion Herr Von Hartmansdorff vidare anfört, att lika som Justitia?
Car.Cslleren genom sin plats i StatsRådet* då Justitise ärender der föredragas, år i tillfälle att yttra sig öfver förekommande Lagförklaringar, så synes åfven Justitise Ombudsmannen böra ega tillfälle dertill, så mycket mera, som honom i 18 5 af dess Instruction är ålagdt, för Riksens Ständer tillkännagifva, om han finner någon Lagförklaring vara olämplig, eller under namn af förklaring ny Lagstiftad, samt att, om ga Lagutskottet!
Bttånkanien. han får se orsakerne till Lagförklaring från dess ursprung, så varder han desto bättre i stånd, att deröfver fälla ett rigtigt omdöme i sina framställningar till Riksens Ständer, och följaktligen , att gifva en de» sto grundligare ledning åt deras beslut.
Vid öfvervägande af hvad denna Motion innehåller, anser Utskottet sig först böra erindra, att då 87 och 88 § §• i Regeringsformen bestämt, af hvilka Ämbetsmän Konungen bör vid ny Lags stiftande eller förklaringars utfärdande öfver den redan gällande, taga råd, synes det icke vara Riksens Höglofl.
Ständer tillståndigt att i annan än för grundlags förändringar stadgad ordning, söka att härutinnan vinna någon ändring.
På denna grund och då Kongl. Majit är oförhindrad, att der *å nådigt anses, uti Lagfrågor inhämta äfven Riksens Ständers Justitias Ombudsmans utlåtande, på sätt med LagCommittéen hittills lärer hafva tillgått ; så synes det Utskottet, som borde Herr von Hartmansdorff.t motion i denna del lemnäs utan afseende.
Beträffande åter Herr von Hartmansdorjfs förslag till framställande af en underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t derom, att hädanefter ingen Lagförklaring måtte utfärdas , utan litt Allmänheten derom medelst offentelig Kungörelse underrättas ' så tror Utskottet att äfven detta förslag icke bör vinna afseende.
Det är nemligen gifvit, att hvarje ny Lag och hvarje Lagförklaring - Lag Utskottets Bet Lukander!. inaste offenteligen kungöras, innan den anses vara gällande; och i enlighet dermed hafva äfven så vidt Utskottet är bekant, alia sedan antagandet af 1809 års Regerings» Foim af Konungen efter Högsta Domstolens hörande utfärdade författningar, om ändring eller förklaring af Allmän Lag, blifvit offenteligen kuegorde.
Uraktlåtenhet härutinnan synes således icke pakella någon på« minnelse å Riksens Siänders sida om allmänna Författningars Kungörande, hälst om Herr von Hartmansdorff med sin Motion i detta afseende skulle åsyfta ett förhindrande, att Lagföråndringar i annan än läglig ordning målte tillkomma, Correctivet häremot mindre lärer ligga uti det offentliga kungörandet af en sådan författning, än uti dan noga Controll, ConstitutionsUtskottet, vid hvarje Riksdag kan utöfva uppå de af Regeiingen sedaD sista Riksdag vidtagne åtgärder, och uti den af Riksens Ständer tillsatte Justitia:
Ombudsman oafbruina uppmärksamhet, på gällande och inga andra Lagars användande i Lagskipningen, Detta hemstlllea dock vördsamligea Riksens Högloft.
Ständers Vidare pröfning, Stockholm d. 21 Oct. 1823.
Jlagutskott* BetfinktirJtn* § 34 UiVtskttttts Betinkanden, N:o 205.
Ankom d. 7 Nov. 1823.
Bethnltande ofver Högloft.
BancoUtskottets Memorial, angående förklaring öfver 17 Cap. 8 §•
Hand.Balken i afseende på. skuld till Kronan för Uppbörd.
Till Lagutskottet» handläggning hafva samtelige Respective RiksSiånden remitterat ett under den 8 sisth Sept. från Riksens Höglofl.
BancoUtskott aflåtet Me. moiial, deruti tillkånnagifves, att under
Ben, uppå görd frams’ållni> g, af BancoStyreisen, vid innevarande Riksdag företagiie granskning af de Författningar och Instructioner, som utstaka dels hvad allmänheten i afseende på insättningar i Backens Cassör har att iakttaga, och dels Cassa Commissariens och Casseurernes åligganden, för att tillvägabringa sådane nödige förändringar uti desse stadganden, i följd hvaraf så vål Banken Som Allmänheten möjligast må betryggas för vådor och äfventyr, BancoUtskottet äfven fästat dess uppmärksamhet på nödvändigheten af så beskaffad förklaring öfver 17 Cap. 8 § Hand.Balken hvarigenom det klefve bestämdt stadgadt:
Att Banken eger Lagutskottett Betänkanden. 3g tillgodonjuta enahanda Förmånsrätt hos sins Uppbördsman och Betjente, sorn genom nyssbsrörde §. år Kronan tillerkänd hälst Bankens rå t och förmån i frågor af dylik beskaffenhet hittils aldeles berott af Domarens olika åsigter.
BmcoUtskottet har ansett det vara utan tvifvel, att meningen med ordet Kronan i forén,imnde §. varit att uttrycka detsamma som Staten eller det Allni Ann a , och att då Banken ostridigt utgör en af statens eller det allmännas vigtigaste tillhörigheter, garanterad och förvaltad af Na’i >nen genom dess Representanter Riksens Höglofl.
Ständer, rättvisan och behörigheten af ofvan föreslagne hittils saknade stadgande, destomer bora vara utan all fråga, Sorn flere andre Inrättningar, hvilka ej kunna jemföras med Banken, hvarken till grundläggning, styrelse-omfattning eller föremål, tid efter annan blifvit tillagde en dylik förmånsrätt, hvaribland exempelvis blifvit nämnde åtskillige Sockne-Magaziner
Då vid pröfning af hvad BancoUtskottet sålunda anfört, Lagutskottet funnit, å ena sidan, att någon un gällande Lag icke tillägger Riksens Stånders Bank den förmån* rätt BancoUiskottet nti yrkat, och å den andra, att af samma skäl, sorn en sådan rätt redan finnes vara Kronan och Frälseman för uppbörd tillagd , bör deo äfven Banken såsom ett staten tillhörande verk , tillkomma, anser Utskottet 6ig altså böra tilstyrka Riksens Högfl.
Ständer, att med bifall till BancuUtskotteta ifrågavarande hemställan* LtgUtsktttm Beitinktndtn, genom allmän Författning ma ste«5gas Riksens Ständers Bank eger, i afseende på de af sine Ämbets- och Tjenste man, som Bankens medel under uppbörd hafva, att vid inträffande uppbördsbrist för densamma njuta enahanda förmånsrätt nti Uppbördsmannens tillgångar, som Kronan i allmänhet hos dess Uppbördsman år, eller kan blifva tillagd.”
Detta hemställes dock Riksens Höglofl.
Ständers vidare pröfning vördsamligen.
Stoekdolm den 25 Oct. 1825, N:o 207.
Ankom den 7 Nov. 1825.
Utlåtande i anledning af anmärkningar ‘vid Utskottets Betänkande N:o 127 angående Borgenärs skyldighet. att, jemte Gäldenär äfven uppsäga Löftesman, och huruvida försummelse att bevaka fordran i Gäldenärs Concurs, må medföra befrielse för Löftesman från betalnings ansvar.
Ridderskåpet oeh Adeln af LagUtskottets före» LégViskittttt Bttinkåndén, nämnde Betänkande, har vid sednare delen deraf, samt Utskottets yttrande: att af det lika foahåilande som eger rum, uti rättig-! heter och skyldigheter emellan Borgenär och Löftesman, hvilken borgat såsom för egen skufd, tydligen skulle följa, att Borgenärs underlåtenhet att i Gåldenärs Concurs bevaka sitt kraf, lika litet verkar till Löftesmäns befrielse från betalnings ansvar, sorn Gäldenär kunde undgå att betala, der Borgenär underlät, att i löftesmäns Concurs göra sin rätt emot denne sednare gällande, blifvit af nu mera aflidne Herr Ehrenborg Casper, anmärkt; att förhållandet likväl, synes vara i så måtto olika, att Gäldenär aldrig kan söka regress bos Löftesman, men väl denne hos Gäldenär; att denna rättighet kunde för Löftesman gå förlorad, oni Borgenär underlät att ut»öka sin fordran så tidigt, att den förre kunde bevaka sin ersättning i Gåldenårs Concursj och då Lagsrna om Caution å ena sidan måste afse.
Borgenärs säkerhet, hvartill fordras, att Löftesman år underkastad lika ansvarighet sorn Gäldenär , men p andre sidan bereda utväg för Gäldenär att kunna erhålla Borgen, men detta försvåras, om Borgenär ej har samma skyldighet att iakttaga emot Löftesman sorn mot Gäldenär; så har stadgandet ansetts vara riktigt uti 20 §, 7 Gap. Hand.
Balken af nya Lagförslaget, som lyder sålunda:” afstår Gäldenär sin Egendom till Borgenär, och eger någon hos honom fordran, derföre annan man borgat så^om för LngUtskttttts BetHnkanden. egen skuld, håfve sådan Borgenår förlorat dess talan emot Borgesmannen, der, han ei sin fordran i Gäldenärens bo bevakat, eller och den hos Borgesmannen utsökt, om den förfallen varit, eller tillställt honom bevittnad afskrift af Gäldenärens Skuldebref och BorgesSkiifteo, ett dera så tidigt före inställelsedagen, att Borgesmannen kunnat sin rätt emot Gäldecåren bevaka.”
Härigenom vöre Borgenärs rätt att halla sig till löftesmanoen förvarad.
Men också tillfället för denne 8tt hålla sig skadeslös hos Gäidenären, hvarföre Herr Ehrenborg hemställt om icke Betänkandet borde återremitteras, då Utskottet torde fästa mera afseende å delta Lagförslag, samt för öfrigt erinrat, a:t i afseende på frågan huruvida en B rrgenär som försummat bevaka i Gäldenärs Concurs må ega öppet att vända sin talan emot Löftesmannen, äro meningame tvärt emot hvad Utskottet anfört mycket delade bos Executorerne; och har i anledning af hvad sålunda vordet anmärkt, deruti Herr Ribbing Arvid, instämt Betänkandet blifvit till Utskottet återremitteradt.
Då detta Betänkande blifvit af de öfrige grue Riks Stånden bifallet, och Utskottet för sin del fårblifver vid sitt förra Utlåtande i ämnet, torde något vidare yttrande öfver de gjorde anmårkningarne icke erJordras, Stockholm den 25 Öct 1823.
LngUtskttttts BetänkanitH, jp N:o 209, Ankom den 31 Ocf 1823 "Riksens Högloft.
Ständers Bevillnings-, Lag samt allmänna Besvärs och EkonomiUtskotts förnyade
Utlåtande öfver det af Committerade till utarbetande af plan för en förbättrad fattigvård underdånigst inlemnade förslag tillen allmän stadga för fattigvården i Riket och tiggeriers hämmande femte flere härmed sammanhang egande ämnen.
Det Betänkande
Utskotten tillförene 1 desse ärender afgifvit har af samtelige Rika Stånden blifvit återremitteradt, beledsagat af ganska vidlyftiga och mångsidiga anmärkningar, hvilka än ytterligare bevisat huru svårt, om ej omöjligt, det vill vara, att i ämnen af så allmän beskaffenhet, men hvaruti så många enskilda åsigter och intre sen tillika ingå, förena länte-åtten samt deraf bilda ett sammanhä igande helt, hvarmed en hvar skall finna sig |lillfredståld och belåten.
Då Utskotten ansett sig icke böra upptaga Riksens Högloft.
Ständers dyrbara tid LtgUtsfottets Bttönkonie». ned anförande af alla särskilda anmärkningar, hvilka dessutom äro i hvarje af de Resp. Ståndens protocoller upptecknade och följackteligen tillräckligt kånde; har deraf uppstått en nödvändighet, att bringa dem under vissa gemensamma synpunkter, hvari de fleste, ehuru uti olika RikeStånd fremföråe, sins emellan öfverensstämma*
De kunna beqvämligen uppfattas uti ?:ne Clas» ser: den första innehållande allmänna betänkligheter vid ali slags fattigvård, såsom positiv lag betragtad, och framställande d8 svårigheter, hvilka anses oskiljaktiga ifråa sättet, att densamma i sådan egenskap stadga och fullgöra.
Den andra, innehållande gjorda anmärkningar vid det afgifna förslagetr samt deruti åstundade tillägg, ändringar och förbättringar, Ehuru, det egentligen tillhör Utskotten, att i sednare hänseendet, enligt Kongl. Majrts nådiga Cornxnunication och RiksStåndens, derpå grundadé remisser, sitt Utlåtande afgifva, hafva Utskotten likväl ansett sig icke med tystnad böra förbigå de i förra hänseendet framst älda åsigter, då Riks Stånden sjelfva behagat dem upptaga och återremittera.
Det heir först och allmännast blifvit an*, fördt j att alfa fattigordningar vöre vide/iga att de endast ökade tiggeriet och gdfve ett sJags rättighet dt den late till de beqväm'* läghet er han sjelf icke gittat förtjena — att barmhärtighet vöre en Cbnstehg, men ej samhdlsp/ikt, hvilken, emot sin natur icke kordt ofverfiyttas utur hjertat och på poppe*.
LngUeihottets Bctänknnie*. 41 rit; samt att således fattigvården alldrig bör blifva föremål för beskrifva! lag, utan öfver/emnås dt hvarjes fria behag, att efter samvetets plikt fullgöra.
De Herrar och Män, som framställt dessa inkast emot en allmän fattigvårdsordning och deraf beroende tvångspligt till dess fullgörande, synas icke hafva lemnat full uppmärksamhet på naturen af allt slaga Samhällsfördrag.
Detta stöder sig på uppoffring af vissa naturliga rättigheter, för att vinna säkerhet till erhållande af andra, hvilka man högre värderar.
Det gifves ej en enda af samhällets dyrbaraste rättigheter, som icke uti en motsvarande skyldighet, hvilken genom borgerliga lagens åtgärd kan Utkräfvas, har sin förnämsta hållning.
Sjelfva egande rätten stödd på så många olika 6lags uppoffringar utgör härpå det säkraste bevis.
De fdrmoner man vill vinna genom fattigordningar, äro klart och tydeligen, att vår inre känsla, icke skall lida och våra utvärtes sinnen icke såras af den uslea anblick, dess bettlande och kringstrykande, samt förnemligast, att kunna urskilja den verkligt nödlidande ifrån den lastbare och lättingen , hvarigenom man endast kan med framgång arbeta till vinnande af samhällets, stora ändamåls: menskliga eländets förminskande och hela slägtets utvecklande för ett högre ljus.
Erfarenheten har nogsamt bevisat att dessa förmåner ej kunna vinnas, fctan deremot svarande bemödande Och upp - 42 LngUt skot tets Retånkanden. cffringar, hvarpå Spanien, Italien med fle* ra Europas södra Nationer, hvilka utan all åtgärd öfverlemna! saken åt sitt naturliga skick, äro ett talande bevis.
Man har uti de afgifne anmärkningar anfört Englands exempel, såsom häremot stridande, men, obeiåknad den vedergällning, som redan uti RiksStånden harvid år annförd , att neni. ligen England uti låttheten, att emot en mindre aflöning få arbetare för sina talrika näringar och fabriker, njuter full ersättning för sina uppoffringar till fattigvården så om ej Utskotten destomera bedraga sig, ligger orsaken till Englands förnyade fattig, försörjning ffirnemligast deruti, att upöSlgt, corrections anstalter och Potice forfattningar i hänseende till de fattige, icke framgått i fothållande till utgifterna hvarigenom all fattigvård skall förfela sitt hufvudsaklig» ändamål.
Sedd utur en sådan synpunkt skall fattigvården kunna öfvergå ifrån den naturliga medlidsamhetskåoslan, och det
Christ* liga sinnets frivilliga utgjutande till en camhällspligt, som uti ett visst, till sina medborgare gifvet förhållande och underkastadt vissa lagar, skall genom de uti samhälls fördraget förvarande medel kunna utkräfvas.
Det afsedda syftemålet-' förekommande af de fattiges kringstr\tande o h af moralitetens aftagande hos de lägre fo kclass r* na, kan icke på arnut sätt uppnås, ty den fattiges rättar ovilkorlig, att tigga, då h n ej annorledes kan uppehålla iifvet.
Det Lagutskottets Bttänkanim, 43 gifves ändå härutöfver för Religions * sinnet och det frivilliga välgörandet ett tillräckligen vidsträckt lält, hvarpå barmhertigheten utan tvång kan utöfvas.
Utskogen väga äfven i detia fall åberopa erfarenheten, an’ingen denna sköna känsla, äfven utan tvångspligten , visar sig starkare inom vålt Fosterland, der. hvarest lagar och öfverenskommelse!' åro träffade till da rödlidandes hufvudsakeliga undsättning, eller där, hvarest saken är iemnad till fullkomligt godtycke och örat år invant vid den behöfvandes nödrop.
Vidare och under medgifvande deraf, att fattigvården uti samhällets närvarande skick vore en tvångsplikt, har blifvit pastådt att den hädanefter, som hitintills lior ofverlemnäs åt hvarje Församling, att afgöra och efter fritt val ombestyra.
Utskotten fä här. vid et inia, att uti hagan om såttet tor fattigvårdens bestridande, äfvensom dertill erforderlige medels utgörande, Committerad8 först, och sedermera Utskotten ännu tydligare och allestädes ända till mångordighet yrkat socfenarnes fullkomliga frihet.
Men Utskotten kunna icke fatta, att en plikt gifves, hvartill lagen förbinder, utan att samma lag tillika bestämmer, huru denna pligt i brist af godvillig öfverenskommelse eller egen åtgärd skall fnllgöras; ty först då inträder Lagen uti sin förbindande kraft, och hvarken behöfver eller får i annat fall anlita».
Den hvars skyldighet det är att vårda Lagen, saknar i annat fall all grund för 44 Lagutskottets Betånkanien. dess tillämpning.
Det år troligt, att bristande uppmärksamhet härpå föranledt de fleste stridigheter, då man ifrån begynnelsen af denna saks behandling, vant sig vid, att arne de villkorliga föreskrifterce i minsta måtto hinderliga för hvarje Sockens fria öfverenskommelse samt localiserande fattigförsörjnings-anstalter.
Beträffande åter de öfrige Lagbuden, hvilka upptaga Policen och ordningen Socköarne emellan, så äro de ett villkor för all slags tänkbar individuell fattigvård; och hafva följaktligen sitt rätta rum uti en allmänt utfärdad och för alla gällande författning, den må antingen särskildt, såsom Utskotten i sitt förra Betänkande tillstyrkt eller i samband med fattigvården utfärdas.
Sådane äro, att hvarje Socken skall föda sina fattiga — att de icke fa kringstryka på andras gebit — till hvilken Socken en fattig hörer, i hvad ordning härom uppkomna tvister skola slitas och full* följas med flere, som uti sakens naturliga beskaffenhet, ega sin upprinnelse.
De hafva från århundraden tillbaka funnits i våra Jagar, de finnas der ännu och skola finnas så länge samhället eger sitt närvarande skick.
Committéen har derföre icke föreslagit eller Utskotten tillstyrkt något nytt, Utan endast upptagit de förut uti åtskilige tid efter annan härom utgifne författ. singar, spridde föreskrifter, sökt efter bästa förmåga dem ordna och slutligen sammanfatta uti en enda Lag, hvilket, så vidt I agUtskmets Betänkande».
Utskottet kunnat inse var egenteliga föremålet för Comnaittéens befattning.
Destomera oväntadt var det ytterligare framställdta påståendet, att Utskotten bordt tillstyrka a)slag å Covimitterades hela förslag i allt hvad som rörer det reglementaris ka samt öfverlemnande af Po/iceStadgarne till Kongl. Maj:ts Nådiga godtfinnande att utan något Riksens Ständers derom afgifne Utlåtande förordna.
Sedan Riksens Ständer, på sätt Utskottens förra Betänkande utförligare upptager, redan år I809 uti underdånig skrifvelse inför thronen yttrat, att de ansågo alla, rörande fattigvården utkomne författningar tarfva en närmare öfversigt och allmännare granskning innan några grunder för en bättre ordning deruti kunde uppfattas och till verkställigheten lämpas; sedan flere underdåniga skrifvelser blifvit under påföljande Riksdagar i samma ämne afgifne; sedan uti dem alla, blifvit anhållet, att Kongl. Maj:t i Nåder behagade vidtaga tjenlige åtgärder till ärendets utredning; sedan Kongl. Maj:t, med anledning deraf, härtill behagat förordna en särskild Committé, som härvid begsgnat alla möjliga hjelpredor cch inhemtat alla i ämnet nödiga upplysningar; — sedan denna Committé till utsatt tid, som var nästinfaliande Lagtima Riksdag, inkommit med ett utarbeiadt förslag; — sedan sluteligen Kongl, Maj:t behagat deröfver infordra Ståndernas Utlåtande samt Remiss derifrån, utan nä - LagUtskottets Betänketiden, gon slags inskränkning eller förklaring blifö vit Utskotten meddelad, och sedan desse sitt Betänkande afgifvit; —- så kunde man icke vanta den oförmodade sakens vändning, att ingen författning behöfves eller ens bör till lifgifvande komma i fråga.
Utskotten kunna icke tillstyrka bifall till denna framställning, utan anse Riksens Ständer förbundne, att efter ordalydelsen i Kongl. Majlis Nådiga Remiss, böra sitt underdåniga Utlåtande öfver det communicerade förslaget afgifva.
Det må vara, att omständigheter finnas,, hvilka pa olika tider och uti lika förhållanden kunna föranleda Riksens Ständers olika åsigter uti en och samma sak; men utan fara för en tydlig incor,sequecce, lärer väl detta ej kunna lämpas till förevarande ämne och 1 allmänhet icke till sådane, hvilka ega ett gifvet och alltid lika förhållande till samhällets ofö, ändrade fordringar.
Icke eller hafva några omständigheter, sedan detta ärende våcktes, inträffat hvilka föranleda en ombytt behandling.
Man har väl invändt, att för 14 år sedan, då detta förslag först framställdes, Samhället befatta sig i ett slags sjukdoms tillstånd då allt det gamla ansågs böra såsom odugligt för andr as eller af skaffas och att dessutom en sådan författning då möjligtvis kunde vara af behefvet påkalladj men icke så nu enär fattigordningar nästan öfver allt äro inrättade.
Det första skälet må lemnäs i sitt värde, och huru vidt dess bevisningakraft kan LagUtskottetr B a dukar. den. 47 stiäcka sig, utan att försvaga den öfriga Lagstiftcingan och de åtgärder, hvilka, sedan denna märkvärdiga period blifvit vidtegne; men i senare hänseendet hafva Urskotten svårt, att förlika det minskade behofvet af förbåttrade anstalter i fattigvården med den få allmänt öfverklagade samt af Riksens Ständer sjelfve vitsordade nöden och förlägenheten uti allmänna rörelsen, som visserligen synas fordra en jemn fördelning af alla samhällets tyngder.
Om berömvärda fattigförsörjning* anstalter flere* stådes äro inrättade, så gifves äfven mångå Ställen, der de ännu saknas och hvarest, om man skall tro ryktet, kännedomen af den allmänna författning, som i detta ärende så allmänt blifvit begärd med en slags otålighet afbidas.
B träffande Policeförfattuingarna, så böra U-skotten erinra, att den framlagde stadgan, enligt Riksén Stäudersegen underdånigaanhållan, icke blott afser fattigvården, utan äfven tiggeriers förekommande, såsom det angelägnaste
Ehuru sådane författningars utfärdande är Konungens ensak, synes väl ingenting mera vara i sin Ordning, än att Riksens Ständer sig ötver dem utlåta, enär de af Kongl. Maj:t dertill blifvit i Nåder uppfordrade.
Slnteligen har äfven blifvit anmärkt, att det ålegat Utskotten genom en annan granskningsmetod, afgifva ett kortare och mera bestämdt förslagän det som Commtiterade framstålt.
Till svar härå må endast aniöras Kongl. Msj;ts Nådiga Remiss 48 LagVtskottttt Betdnkandtä, af det underdånigst föredragna ärendet, så lydande: "Innan Kongl. Majit, ingar uti någon granskning oth profning af ifrågavarande förslag i vill Kongl. Majit j, vied anledning af Riksens Ständers vid 1809 och tgie bens Riksdagar gjorde underdåniga anhållan i blåder hafva till Rikets nu församlade
Ständer öjverlemnat det af tillförordnade Cornmitterade uti förevarande afseende utarbetade förslag j jemte dervid fogade underdåniga Betänkande > för att deröfver till Kongl. Majit med underdånigt yttrande inkommaf
Om vid ett sådant förhållande, det varit Utskotten tillständigt, att ingå i någon annan pröfning än af det uppgifna förslaget, och än mindre, atti detsammas ställe fram* lägga något eget, lära Riksens Ständer sjelfva, efter innehållet af deras till Utskottet aflåtne Remisser, säkrast bedomina.