Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En lång tid af våldsamma plå- gor och sömnlösa nätter följde nu, en tid af tillbakadragenhet och overksamhet, som hittills varit henne främmande, men hon fördrog det allt med samma trosfrimodighet, som i hälsans dagar utmärkt henne, och vidhöll äfven under de svåraste smärtor sitt ofta upprepade älsk- lingsord, att Gud är kärleken.
Denna visshet var för henne en mäktig tröst och bevisade sin bärkraft in till det sista.
Sålunda ble ' hennes sjukbädd i högsta mening en segerbäddf upphygglig och trosstärkande för alla, som hade tillträde till densamma.
När sommaren kom med solsken och blomsterdoft, var hon ännu så pass stark, att hon kunde tänka på en resa till landet.
Hon ville ännu en gång återse platsen för sin barndoms lekar, och färden ställdes till Ramnäs, där glada minnen om- sväfvade henne från snart sagdt hvarje vrå.
Åtföljd af en trogen vän, som under sjukdo- men stod outtröttlig vid hennes sida, tillbragte hon här några veckor, under det krafterna dock alltmera aftogo, hvarför hon fördes till Ulriksdals slott med hopp att ännu cn gång få återse sin kungliga väninna.
Och detta hopp svek icke.
Drottningen som alltjämt gif- vit upprepade bevis på den ömmaste medkän- sla för den lidande vännen, begaf sig strax efter återkomsten från sin utländska resa från Sofiero upp till Ulriksdal för att säga sin för- trogna kammarfröken ett sista gripande farväl.
Ännu en gäng kom dock drottningen åter, då hon vid resan till Norge tog vägen öfver Ul- riksdal.
Härpå följde ytterligare några veckor af plågor, svaghet och stilla förbidan för den sjuka.
Dagligen lät hon bära sig ut på slottsveran- dan, med utsikt öfver Edsvikens blåa vatten, det lilla slottskapellet och den omgifvande rika högsommargrönskan.
Platsen var henne sedan gammalt kär, och hon njöt af stillheten o m - kring sig.
Så vidt hennes krafter tilläto det, låg hon med bibeln framför sig, hämtande från dess heliga blad styrka och mod för den fort- satta kampen och manande sin omgifning till aktgifvande på den ena eller andra bibeltexten.
Kom så söndagen den 26 augusti, klar och solig.
Den sjuka låg som vanligt på slottsve- randan.
På eftermiddagen hördes klockorna i det lilla kapellet ringa till aftonsång.
» Det ringer till gudstjänst — det ringer för mig, » hviskade hon sakta.
» Nu dör jag.
Det är svårt att d ö, men Herren är trofast, Han är kärleken, och jag är glad att gå till honom. » — Och några få minter därefter, sodan hon skickat ännu en hälsning till närstående an- höriga och allrasist till drottningen, hade hon gått öfver gränsen till det land, där ingen nöd är mer.
Några dagar senare firades i Ulriksdals slotts- kapell Märta Eketräs högtidliga jordfästning.
I dödsannonsen hade visserligen stått en erin- ran till dem, » som möjligen tänkt att med krans eller blommor hedra den aflidnas minne, att hon i lifstiden med varmaste intresse om- fattat Elsa Borgs barnhem och alltid ansett ett bidrag till detta mera välsignelsebringande. » Men fastän barnhemmet nog icke blef bort- glömdt, voro så väl kistan som katafalken öfver- höljda af synliga bevis i&gt;a efterléfvandés kär-
IDUN 1894 lek och tacksamhet.
Sålunda märktes vid huf- vudgärden ett kors af hvita rosor från konun- gen med hans krönta namnskiffer å det ena af de i svenska färgerna hållna banden samt å det andra 5r.be versen af psalmen 41 i svenska psalmboken: » Så går jag stilla och förnöjd Mot obekanta dagar Och tror, att du i sorg och fröjd Till målet mig ledsagar.
När jag min vallfärd ryktat har, Min själ i dina händer Jag glad uppsänder.
Din andas fläkt hon var: Till dig hon återvänder. » Drottningens blom- stergård af praktfulla, mörkröda rosor hade formen af ett ankare.
På ena bandet var fä- stadt ett blad med följande inskrift af drott- ningen egen hand: » Ett minne af mångårig vänskap, innerlig kärlek och uppriktig tack- samhet från Sophic.
Jesus sade: Denna sjuk- dom är ej till döds, utan till Guds förhärli- gande.
Den som tror på mig, han skall lefva, om han än dör. » Joh.
1 1: 4 och 25.
Kron- prinsessan af Danmark hade skickat cn krans, hvars ena band hade en så lydande, egenhän- dig inskrift: » Till min kära Märta Eketrä!
Med innerlig tacksamhet för trofast vänskap sedan barndomsåren.
1 5: 57.
Louise. » Kransar förekommo äfven från kronprinsparet, änkehertiginnan af Dalarne, prinsarne Carl och Eugen, » från systrarna vid Sofiahemmet », » från Norske venner » och från en stor mängd svenska vänner.
Det lilla kapellet var vackert klädt med lef- vande växter i hvitt och grönt.
Akten, som bevistades af de hemmavarande medlemmarne af konungafamiljen, inleddes med afsjungandet af psalmen 4 8 8: » 1 himmelen, i himmelen », efter hvars slut hofpredikanten Beskow förrät- tade jordfästningen, som föregicks af en kort döds- betraktelse öfver orden: » Kristus är mitt lif oeh döden är min vinning », hvilka ord ofta legat på den aflidnas läppar och särskildt äfven på dödsdagen.
De stodo också inristade på plåten till kistan.
Till slut sjöngos några ver- ser af Elsa Andersdotters sköna psalm, 487.
Under sången föll en klar solstråle in ge- nom fönstret, och från den blomsterhöljda kistan syntes en skön fjäril sväfva upp mot ljuset, erinrande om den gamla kända bilden af pup- pan, som brutit sitt skal.
Sist utfördes af en mångårig vän till den aflidna, grefvinnan Posse, född Wennerberg, ett rekviem, hvars slutord: » Herre jag tackar dig », ljödo gripande genom det till trängsel fyllda kapellet.
Kistan fördes dagen efter jordfästningen till familjegrafven vid Hamnas.
Utom af vår konungafamilj sörjes den bort- gångna närmast af en åldrig moder och tvänne systrar samt af de många, hvilka i ett eller annat afseende stått henne nära.
Välsignelse öfver Märta Eketräs minne 1 L.
" Öicl milstenen.
f a n D f o 6 ttptnaD rveCa nej-Den nuiCat, oerV 4a&amp;ta, * arlta » j-unrlet våteno Utlät '! !.
Smeffan.
6nöfVot.t ^åag ocfi.
gtöna pitat ul gå ^tån » taDen " * vVD åtStva tmfiten oefv hvita, till ett fanDtflgt tj.äC£.
ttottaDe ol 6tanna meDan Dagen j^y-t ocH Döt.
2Du totHat (tåtftgt aj?
m i n våta panna, oeft mcD en H^ » » jag tonat Dia Dät^öfc.
S5u äfa&amp;aDe!
a|!
fånga 287 9 " öt fVoatj^e ml£ nagen genom vi hinna möDan * oåfcCD, m å Da noA mig ocH j.ag nod Dig ^å j ?lnna Den to, Aom &amp; taj; tefc get titt j; ott4att j ?atD.
N. Söderberg.
Valuta b e k o m m e n.
refbäraren lämnade ett rekommenderadt bref, som skulle kvitteras.
Jag flyttade försiktigt undan några böcker i praktband, hvilka jämte ett stafli en blom- vas och en solfjäder trängdes om den knappt tillmätta platsen på ett af de många, alla lika välförsedda, borden i mitt arbets- och mottagningsrum, hvilken dubbel egenskap det fått intaga, sedan lille Axel kommit och in- tagit sängkammaren för sin räkning.
För den korta namnteckningen brydde jag mig ej om att vika undan bordduken; men detta fick jag plikta för, ty en plump föll på min vackra, dyrbara duk.
Brefbäraren fick kvittot, men bläckplumpen hade förstört mitt goda humör.
Missmodig drog jag fram vexeln ur kuvertet.
» Valuta bekommen », stod där i ena kanten, och det betydde, att banken hade erhållit fullt mot- svarande värde för det belopp vexeln utvi- sade.
Men hvad hade jag fått?
Skön va- luta!
D e där få kronorna, som vexeln representerade, — och min bordduk, som ko- stat flere tiotal kronor!
Knappast någon hade besökt mig, utan att beundra min präktiga duk med dess präktiga tofsar.
Men hvilka missöden hade den ej också varit utsatt för, och huru många led- samheter hade jag ej haft för den!
Jag glöm- mer aldrig, då den lilla vänliga fru P. stjälp- te ut kaffekoppen öfver den; den var då all- deles ny, och jag hade svårt att behärska mig, men gumman skakade så af förskräckelse, att jag ej hade bjärta att visa min ledsnad.
Axel fick sig i stället ett par duktiga smäl- lar, då tofsen fastnat i hans knapp och han drog ned duk, vas, böcker, stafli och alltsam- mans.
— Visst stack det litet sedan i hjär- tat på mig, då han såg upp med sina före- brående, i tårar skimrande, blå ögon och sade: » Axel visste inte, att tofsen fastnat fast. » Jag har verkligen haft bra många ledsam- heter för den duken.
Valuta bekommen!
Månne jag verkligen fått full valuta för alla dessa obehag.
Det var visst angenämt det där: » Å h, en sådan präktig duk! » Men stackars lilla tant P:s förskräckelse och Axels, min ögonstens, förebrående blick!
Jag är rädd att » det blir klent med valutan », som det står i visan.
Jag får verkligen lof att taga reda på, huru det går, då jag nogare ser mig omkring här i rummet.
Herre Gud, alla dessa småsaker på étagérer och bord, alla dessa konsoler och draperier!
Det drar flere timmar att dam- ma af allt detta.
Och när jag tänker på vårt trefliga sommarhem därute i skären!
En vas med friska blommor på bordet, ett par toalettflaskor och nipperaskar, en låda med fotografier (kära minnen från glada stunder), det är allt, inom en kvart är hemmet i ord- ning och jag har hela dagen för mig.
Och då jag tänker på alla de baciller och mikrober, som oaktadt min långa städning lura på mig från alla dessa veck och ryn- kor!
Hu, det blir riktigt kusligt, jag tror jag får lof att rymma fältet.
Det får jag för öfrigt ändå göra, ty strax efter middagen faller skymningen på här i rummet med dess tjocka gardiner och målade fönster, och då får jag lof att sticka mig öf- ver förstugan till gai.ila faster, där dagern ännu länge gladt tittar in genom hvita tyll- gardiner och klara rutor.
Mitt rum är verk- ligen trefligare för mina gäster än för mig själf.
H m.
är gästernas beundran full va- luta för min dagliga vantrefnad?
Å h, seså, där tappade jag trådrullen!
Pub, det kostar på att kröka sig med det långa snörlifvet — och klack, det gick som jag tänkte, planchetten brast.
Ja, de här planchetterna och snörlifveu äro verkligen bra besvärliga i hvardagslag, för att ej tala om släpen och de långa klädningarna.
Men så är jag också elegant, extra chic, smärt och rak, med spet- siga, smala skor!
Om inte liktornarne vore!
A j, aj, den där valutan!
D å jag tänker på promenader, så kommer jag ihåg den vackra broschen med den blixtrande diamanten, som jag såg i juvele- rarebutikens utställningsfönster.
Jag få visst knoga och spara på hushållspengarne i flere år, men nog måste jag hafva den.
Å h, så den stenen skimrar och glittrar!
rakt som — ja, jag tror knappt jag kan jämföra dess glans med något annat än glädjestrålen i den lilla sjuke gossens öga, då jag sist med pysen gick till honom och gaf honom en liten Läst och en bulla.
Men nej, det är dock ett olika skimmer, blicken från gossens öga var var- mare, den värmde rakt in i hjärtat.
Nu kom- mer beräkningen: en skimrande diamant eller många, många par strålande barnaögon.
Mån- ne jag kommer att köpa broschen?
Det är ändå också bra mycket i vårt säll- skapslif, som inte skulle fylla måttet, om man höll så noga på valutan som vid ban- kerna.
När jag tänker på vårt sista kalas, huru jag bråkade hela dagen, hela huset var i uppståndelse!
Efter kalaset hos lektor G.
var min man illamående hela veckan, emedan han » förätit » sig och — » fördruckit » sig med, tror jag.
På den stora balen hos ge- neral O.
var jag oafbrutet i ångest för att där hemma barnjungfrun skulle somna och pysen falla ur vagnen.
Den där gången, då vi voro på besök hos herrskapet D.
på deras villa och Axel inte fick baka lerbullar, emedan han skulle akta sina nya sammetskläder, räknade nog gossen bättre än hans mamma, ty han förklarade, att han aldrig mera ville hafva sådana dum- ma kläder, att man inte kunde leka.
Och nu kommer jag ihåg den där pikanta aftonen hos Olga S.
Där fick allt fru A.
sitta duktigt emellan.
Jag nästan önskade, att jag ej den kvällen haft så många intressanta meddelanden, då fru A.
så vänligt sände mig en bukett af sina först utslagna rosor.
Och då ja tänker på fru N., som väcker så mycken beundran för sitt delta- gande i alla möjliga föreningar — månne hon någonsin har tid att leka och rasa med sina små eller att låta sig smekas af små mjuka händer.
Nej, nu börja mina beräkningar blifva allt för ledsamma.
Jag får lof att taga py- sen på armen och gå in till hans pappa, ty i deras kärlek vet jag, att jag får full valuta för hvarje uppoffring.
Maria Nyström.
I DU N 288 1894 en gång hade ingått, i hvilken anledning han bar guldring på fingret.
Det väckte hans kamraters förvåning, huru Några betraktelser för ldun han, denna blyge, tafatte yngling, hade kunnat af komma sig för med att fria.
» Ar du förlofvad, » frågade en af dem, då (Forts.) de sutto tillsammans vid ett glas punsch, De sjunka ned i en divan, i ett rum, där » hvem är du förlofvad med? » » Ah, — med en, som heter Kjellin, » var det doftar af blommor.
Vinterstjärnorna glimma där utanför på natthimlen, musiken hans lakoniska svar.
Samma slags förlofning ingås ofta af äldre ackompagnerar på afstånd deras böljande känslor, de äro båda unga och båda längtans- personer.
En äldre ungkarl finner det icke fulla efter att älska och älskas igen, och in- trefligt att vara ensam; hans inkomster räcka nan de sista tonerna dö bort, ha de lofvat mycket väl för två, och han känner » ett äl- dre, hyggligt fruntimmer », som bestämdt lika hvarandra trohet för lifvet.
När de vakna nästa morgon, hon i sitt gärna skulle vilja hålla hus för honom och tarfliga hem, där hon vet, att hvar dag är kallas fru som att sitta ensam i sina egna, en kamp, för att få » the two ends to meet, » nätta rum och kallas fröken.
Det blir ändå som engelsmännen säga, — han på sitt stu- så enformigt i längden med det där fröken- dentrum med sina olästa lagböcker och sina namnet, — och bättre sent än aldrig.
tomma fickor, börja de att svagt förstå, att Oeh så går han upp oeh frågar, och hon icke hela tillvaron är en fortsatt wienervals, rodnar och säger: » tusen tack, » — oeh hon och de tänka kanske redan ömsesidigt: » Skall värderar och beundrar honom, ja, hon för- hon kunna vänta så länge? » — » Skall han säkrar rent af sina vänner, att hon älskar kunna försörja mig? » honom, fastän han har peruk och snusar som Man känner hvarandra så litet efter den en borstbindare; — och inom kort utgöra flyktiga bekantskapen i sällskapslifvet, oeh man de ett litet herrskap, som sjunger hymens lof bygger allt för ofta på ett flyktigt intryck, i milda toner.
som, huru sympatiskt det än kan vara, dock Det finns också människor, som känna icke är någon borgen för, att dessa två män- hvarandra fullkomligt, när de förlofva sig.
De niskor äro särskildt skapade för att göra hvar- ha känt hvarandra nästan sedan de föddes.
andra lyckliga.
Sedan kommer tiden och vi- Det är som oftast kusiner eller närmare släk- sar, huru mycket denna första hänryckning tingar eller personer, som af en eller annan var värd.
orsak från barndomen haft samma hem.
Mel- Har den talat sanning, så dansa de fort- lan två sådana unga kan uppstå en djup och farande fram på kärlekens vingar efter hop- djupt rotad vänskap, som med tiden utveck- pets violiner och trotsa allt hvardagsslit för lar sig till något ömmare.
att en gång kunna fånga drömmen, — och Det är något starkt förenande i att vara har den talat osanning, denna första, lyck- uppfostrad i samma hem, under samma förut- saliga känsla af att ha funnit den rätta, — sättningar, i att äga minnen från samma barn- ja, då släckas snart alla festljusen.
Hon fin- dom, i synnerhet om det är minnen från ett ner honom vara en fattig student, som luktar hem, som båda älska.
tobak och hellre går ut med kamrater och I ett sådant förhållande ingå ofta en hel dricker punsch än sitter hemma och pluggar del broderliga oeh systerliga känslor, och man lagen, och hon blir i hans ögon som en bal- misstar sig sällan vid ett sådant val.
Men det dam, när dansen är slut och dagsljuset faller ligger i den mänskliga naturen att söka efter in öfver ett trött ansikte och en söndersliten något nytt och riktande utifrån.
Man behöf- tyllklädning, — hela förtrollningen är borta 1 ver &amp; tt komplettera sig själf och sina egna Och enligt alla naturliga lagar bör en så- föreställningar med friska impulser från an- dan förbindelse brista och gå sönder som en dra, andliga kretsar.
Liksom det, rent fysiskt, är något för släk- staty, formad af snö.
— Det är icke sorg- ligt, om en sådan förlofning upphör; det är tet fördärfvande i att äktenskap ingås mellan nära släktingar, är det något andligt förla- sorgligt, om den börjar.
Det är sorgligt, att människor icke mera mande i att förlofva sig, där man har vuxit allvarligt öfverväga det allvarligaste steget i upp tillsammans och, så att säga, har sett lifvet.
Däraf härleda de många intetsägande, sig mätta på hvarandra under många år.
En gammal man sade en gång till mig: » När innehållslösa, olyckliga äktenskapen.
Och icke ens så mycket poesi som en bal- folk gifter sig, böra de helst ta ' en från ett natt kan framtrolla behöfves för att bringa en annat land, — eller åtminstone en från en annan stad.
Men skall det absolut vara en förlofning till stånd.
Den kan ofta uppstå af en ren tillfällighet, från samma stad, så böra de åtminstone bo så att folk förlofvar sig — man kunde nästan i hvar sin ända af staden. » Han ville där- med beteckna, att något främmande, friskt säga — utan att de själfva veta af det.
och obekant alltid bör ingå i en förbindelse Man bor i samma hus, man ses dagligen, den unga damen har inga vidare herrbekanta, mellan en man och en kvinna.
En fransman har sagt: han är en blyg ung man, som icke kan tala med andra damer än dem han känner, och » L ' amour, c ' est 1 ' inconnu, » och däri ligger hon är ungefär den enda.
en stor sanning.
Följden blir, att de förlofva sig.
Man skall Det väcker alltid mest vårt intresse, som ju förlofva sig med någon, oeh detta var nä- vi ha att » upptäcka », och de människor, som stan den enda möjligheten för dem båda.
Där beständigt hålla vårt intresse varmt, äro just är hvarken fråga om kärlek eller vänskap, de, som beständigt visa oss nya sidor af sitt utan endast om en bekantskap af vana, som väsen.
Det kan ju visserligen låta sig tänka, sakta glider öfver i en förlofning.
att en barndomsvän just kan äga en sådan Det är alldeles icke något inspirerande eller outtömlig naturel, som hvar dag och hvar poetiskt vid detta slags förlofningar, och bägge period af lifvet kommer med nya överrask- parterna se därpå med en viss generad sar- ningar.
Men sådana människor höra öfver kasm.
allt till sällsyntheterna, och två barndoms- Det var en sådan förlofning en ung man vänner, som sedan bli ungdomsförlofvade, ha, Huru man förlofvar sig.
Gynna det s v e n s k a arbetet!
J ä; d i de flesta fall, intet nytt att meddela hvar- andra.
De skola kanske svara: » Vi behöfva intet nytt.
Det gamla är oss det käraste.
Vi finna vår högsta lycka just i hvad vi alltid ha känt och älskat tillsammans. » Ja, i så fall är ju allt godt och väl, men som regel tror jag dock, att » de blandade racerna » innehålla de rikaste framlidsmöjlig- heterna.
Vår tid sträfvar för en samupp- fostran mellan gossar och flickor, och i Ame- rika existerar ett fritt samlif mellan unga män och kvinnor, hvartill vi i Europa icke känna maken.
Man frågade en gång en amerikansk herre, om icke detta förtroliga umgänge mellan de unga ofta ledde till kärlek.
» Jo, naturligtvis, » svarade han, » men hvad gör det?
Då lära de också känna hvarandra och veta, hvad de göra, när de förlofva sig. » Många svärmerier oeh en hel hop förlof- ningar skulle säkert bli resultatet af att de unga obesväradt kunde lära känna hvarandra på nära håll.
» Ingen är en hjälte för sin kammartjänare, » säger ordspråket, och det är många ideal, som blekna, när de ses i för- hållande till hvardagslifvets alla små motig- heter.
Skall då icke också det poetiska skim- mer försvinna, som för ungdomen hvilar öfver kärleken, när de unga så där i all still- het kunna undersöka den på nära håll?
Det skulle snarare bli en pröfvosten för hvad som är äkta oeh hvad som icke är det.
Den elektriska belysning, i hvilken ett bal- ideal kan stråla, skall kanske ' slockna, men den kärlek, som tål att ses i fullt solljus, skall alltid förbli lika mäktig.
Intill världens slut skola män förbli män och kvinnor förbli kvinnor, hvilket arbete oeh samarbete de än åtaga sig, och till världens slut skall också visa sig, att icke blott vän- skap och kamratskap äro två goda och be- rättigade ting, utan äfven kärleken, den kär- lek, som skapar både konst och människor.
Ett visst slags kamratförhållande mellan förlofvade och gifta är ett nutidens framsteg för den föregående generationen.
En man är nu icke blott sin utkorades älskare och be- skyddare, utan också hennes vän och kamrat.
Tills för en kort tid sedan har det varit kvinnans privilegium att sträfva efter de hög- sta dygder, efter att vara ödmjuk, eftergifven, hänsynsfull.
Männen ha börjat inse, att också de kunna ha rätt att täfla om dessa kardi- naldygder, och vilja icke längre låta sig nöja med sina fäders simplare rätt till att härska och befalla.
Därigenom har det blifvit en andlig lik- ställighet mellan bägge parterna, som är lycko- bringande för alla förbindelser, som nu ingås mellan allvarliga och tänkande människor.
Men detta hindrar icke, att de kunna vara lika förälskade i hvarandra, som någonsin deras föräldrar och farföräldrar varit, och denna föreställning, att kvinnans större själf- ständighet skall medföra ett upphäfvande af all erotik, gäller blott i abnorma fall, då kvin- nan utvecklar sin intelligens på bekostnad af sitt hjärta.
(Forts.) Sen till, tidning Ä Ä T f r u s Smedjegatan, S t o c k h o l m.
S ldun att och Iduns finnas hos alla edra Ä Mode- bekanta!
.lanssnn Ä U U I I U U U I I v A \ t % \
IDUN 1894 Lemadsvett.
J f ä ett nyligen utkommet månadshäfte af en af g f g de förnämligaste tidskrifter, som utgifvas i Amerika, förekom bland illustrationerna äfven en till en föregående novell.
Denna illustration har gifvit en annan New Yorktidning anledning att taga till orda.
Teckningen framställer en ung man och en ung kvinna i ifrigt samtal öfver ett för dem båda viktigt ämne.
Flickan är framställd stå- ende, den unge mannen sittande eller nästan hälft liggande på en soffa.
Om flickan föredragit att stå, är därom intet att anmärka, säger kritikern och tillägger: » och som mannen brutit armen och bär den i band, så är detta en tillräcklig ursäkt för den bekväma ställning han intagit. » Men, fortfar han, armbrottet är ej uågon antaglig ursäkt för att ena benet kastats öfver det andra och ej heller för fötterna, som sväfva i luften.
Sådan ban är framställd, visar han tidehvarfvets unge män en bild af, hur en ung man ej bör uppträd », då han talar med en kvinna.
Tidehvarfvets unge man är ej så synnerligen nogräknad om, i hvad ställnin- gar han presenterar sig.
Det är icke alls ovan- ligt att i en salong tillsammans med damer se honom långt tillbakastadi enbekväm stol med benen antingen utsträckta eller slängda öfver hvarandra och foten en meter (!)
från golfvet.
Denna ställning har ban ej intagit af någon afsiktlig ohöflighet, utan endast för att han ej förstår bättre.
Ingen vänlig hand grep honom öfver nacken i hans barna- år och inplantade i honom att iakttaga en o m akt- ning vittnande ställning, då hans mor kom in i rummet.
Hans ben sakna lefnadsvett.
Hade de och han blifvit lämpligt tagna om händer i en ålder, mottaglig för intryck, så skulle han, utan att tänka därpå, veta att intaga en passande ställning, då kvinnor äro i samma rum som han.
» Illustratio- nen är en värdefull vink för samtidens unge man.
Må han taga den i öfvervägande och lära sig, hvad han bör göra med sina ben, » slutar kröni- kören.
Men vi undra, o m svenska mödrar och växande söner också hafva något att lära af den?
Kan man icke säga: tout cornme ches nous!
Pristäflan kvinnliga Den 1 oktober mellan handarbeten- utgår, som tåra läsarinnor erinra sig, inlämningstiden i den pristäflan, hoil- ken utlystes i n-.r 7 af Idun för i år: mellan 289 Han såg allt en smula själfbelåten ut, där han låg i bela sin längd och bredd, medve- ten om en bekymmerfri social ställning och besittningsrätten öfver en ung varelse, hvilken var nog barnslig att betrakta honom som ett högre fullkomligt väsende.
Just i dag hade för öfrigt en mängd små gynsamma omständigheter sammanträffat, som kom honom att känna sig ovanligt väl till mods.
Först hade han fått hopp om en möjlig utnämning till konsul, så hade han af- slutat en lyckad affärsspekulation, så hade han fått en god middag, och därtill såg hans hustru för tillfället ovanligt bra ut.
Allså, han befann sig vid godt lynne, och han gaf gärna detsamma aflopp i mer eller mindre lyckadt skämt.