Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härvid förekommer dock, att i sistnämnde antal endast kanon-slupar och kanon-jollar äro inbegripne, hvaremot för år 1810 äro tagne med i beräkningen 24 galérer och för år 1824 sådana till ett antal af 12.
Dessa fartyg, hvilka torde en 24-pundig kanon i hvardera stäfvcn, fordrade en besättning af omkring 300 man. dä eljest besättningen ej stiger högre än 58 man på en bombkanon-slup och 23 man på en kanon-jolle, befäl och underbefäl inräknade.
Deras olämplighet var erkänd sedan 1788—1790 årens krig och några nya byggdes ej heller derefter.
Undantager man, såsom lämpligt torde vara, dessa fartyg frän räkningen, uppgår antalet rodd-kanonslupar och jollar åren 1810, 1824 och 1860 till 136, 12G och 198.
Dä 1824 fartygen voro bestyckade med 24-pundiga kanoner eller derunder, äro nu 64 kanonslupar försedda med 72-pundiga bomb-kanoner.
Vigton af projektilerne i en salva af hela roddflottan var 1810 omkring 48 centner, 1824 omkring 40 centner och utgör nu omkring 82 centner.
Af nu befintliga kanon-slupar äro 36 nybyggda efter 1840, af kanon-jollarne 50 efter 1830.
Dessa nybyggda fartyg hafva ej varit i sjön och kunna anses sä goda som nya.
Alla kanon-slupar och jollar stå på land i goda skjul.
För de årliga exercis-expeditionerna begagnas do äldre fartygen och. såvidt möjligt är, användas samma fartyg för att spara de öfriga.
Hvad inventarier och utrednings-persedlar angår, så hade 1824 knappt ett enda fartyg fullständiga inventarier och utredning saknades helt och hållet.
Nu fattas af inventarier nästan intet och fullständig utredning finnes för fem bataljoner eller 60 kanonslupar och sex bataljoner eller 72 kanon-jollar.
Då härtill kommer, att vid Stockholms station, skärgårds-flottans hufvud-station, förråden blifvit ändamåsenligare än förr ordnade, samtliga fartygs-skjulen reparerade, verkstäderne för aptering af bomber, reparation af gevär m. fl. arbeten, utvidgade och förbättrade, vill det synas som skärgårds-flottan, hvad materielen beträlfar, ingalunda varit Iemnad ät förstörelsen.
I fråga åter om personalen, visar sig, vid jemförelse af de Öfnings-expeditioner med skärgärds-fartyg, som egt. rum under åren 1825—1859 icke någon minskning för det sednaste årtiondet, utan fasthellre motsatsen.
Då under tiden före 1840 flere år ingen öfnings-expedition egde rum, hafva sådana sedermera årligen varit anställda, under sednare tiden ofta nog med större antal fartyg och på längre tid, än förr varit vanligt.
Dessutom pågår, sedan några år tillbaka, vintertiden daglig exercis med en del af den uppfordrade båtsmans-styrkan i en derför inrättad byggnad, hvarest kanoner af de å rodd-flottan brukliga slag finnas uppställde på samma sätt som ombord.
Och då på kanonjolls-bataljonerna, enligt reglementet, finnes officer endast på hvarannan joll, har det, under de sednaste åren, till beredande af öfning för ett större, antal officerare varit vanligt att kommendera en officer pä hvarje joll.
Det torde på grund af allt detta kunna antagas, att under den sednare tiden liknöjdhet för skärgårds-flottan åtminstone icke gjordt sig gällande.
Om således det föreslagna särskiljandet af skärgårds-flottan icke, såsom motionären antagit, är behöfligt för att rädda densamma från förstörelse, återstår att Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utslcottets Betänkande Afs 121. b öfverväga om den ifrågasatta åtgärden i öfrigt kan väntas medföra några väscndtJiga fördelar.
En sådan skulle vara, om hvardera flottans befäl genom att befrias frän kännedom af de ämnen, hvilka icke för tjenstgöringen på den flotta han tillhörde vore erforderlige, kunde uteslutande använda sin förmåga och sina sträfvanden till utbildning för den tjenstgöring, åt hvilken han egnat sig, och derigenom i denna vinna större duglighet.
Om örlogs-flottans befäl t. ex. kunde befrias frän infanteri-exercisen m. m. skärgårds-llottans åter från navigation, tackling m. m. utom de enklaste elementerne, kunde man tilläfventyrs, likasom är 1756, då galér-flottan skiljdes från linie-flottan, hoppas, att, ”då officerarnc ej behöfde vara kunniga i sä ”manga brandler kunde de också blifva fullkomligare i sitt yrke.” Krigförande! till sjös har emellertid under det sistförflutna århundradet undergått betydliga förändringar.
Med ångans tillhjelp komma säkerligen äfven ganska stora fartyg att emellanåt operera inne i skärgårdar, hvarföre skärgårdskrigets taktik och strategi väl ej får vara örlogs-flottans befäl alldeles obekant.
Då dessutom de numera allt oftare förekommande landstigningarne med örlogsfartygs båtar fordra just samma insigter, som de skärgårds-llottans befäl specielt tillkommande, samt skyldigheten att känna infanteri-exercisen väl också i alla händelser mäste för örlogs-flottans befäl qvarstå, sä torde raan vara berättigad antaga att genom flottornes särskiljande kunskapsmåttet för en officer vid örlogsflotta!! föga eller intet kan nedsättas.
För skärgårdsflottans befäl åter kumme väl sjömansbildning att erfordras, äfven om man inskränkte dess verksamhet inom Waxholms fästning och Mälaren!
Motionären har ansett, att sjöförsvarets enhet icke borde lida mera genom fördelningen i tvä vapen, än arméens genom dess fördelning i tre vapen.
Men denna fördelning finnes redan, i flottan som i arméen, hvad nu föreslås är att fördela flottan i två afdelningar, bestämda hvar och en lör vissa farvatten.
Skulle det också vara lämpligt att hafva tvä frän hvarandra skiljda arméer, en för slättlandet, en för skogs- och bergstrakten?
Redan fördelningen af materielen mellan de båda flottorne skulle möta icke obetydliga svårigheter.
Det är lätt att till örlogs-flottan hänföra linieskepp och fregatter och till skärgårds-flottan roddfartygen.
Men emellan dessa finnas åtskilliga fartygsklasser, hvilka antingen hufvudsakligen ämnade lör öppna sjön, dock utan svårighet kunna begagnas i betydliga sträckor af våra skärgårdar, eller ock egentligen ämnade för skärgården, nägongång komma i fråga att begagnas i nna sjön.
Huru skulle nu med dessa förfaras?
Antingen skulle af dem anskaffas bel uppsättning med särskildt manskap och befäl för hvardera, eller skulle sjöförsvaret komma att sakna den fullständighet det nu med endast en flotta eger.
Väl låter det säga sig att samma fartyg kunde efter behof under pågående krig flyttas än till örlogs-flottan än till skärgårds-flottan, men då. efter motionärens förslag, den ena flottans befäl, manskap eller anslag icke finge för den andras räkning användas, blefve följden att vid hvarje dylikt ombyte fartygen först mäste hemsändas till stationen för att erhålla nytt befäl och manskap samt annan utredning, ett förfarande, som visserligen ganska ofta skulle finnas föga välberäknadt.
Utan tvekan torde man häraf kunna sluta att det föreslagna särskiljandet antingen skulle högst menligt inverka på sjöförsvarets användbarhet och fullständighet eller ock, utan motsvarande fördel medföra betydligt större kostnader.
Erfarenheten från den tid då flottorne vore åtskiljda synes ej heller kunna till stöd för motionen åberopas.
Samma svårigheter som nu för materielens fördelning funnos väl ej då. men af det för flottornes särskiljande är 1756 anförda, ofvanåberopade skäl skulle man föreställa sig att de af motionären yrkade grunder i af - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 121. seende utestängande af den ena flottans befäl oell manskap från tjenstgöring på den andras fartyg då gjort sig gällande, ja, att den varit en nödvändighet till följd af den specielare utbildning i den ena eller andra flottans stridssätt och manövrering, som af skiljsmessan blifvit en följd.
Men verkliga förhållandet är, att officerare, hvilka inhemtat sina kunskaper på örlogsskepp, anställdes vid arméens flotta, att åter der anställda officerare befordrades till högre platser vid örlogs-flottan, samt att till och med fregatter utsändes på främmande farvatten med befäl och manskap från arméens flotta.
Om således redan på den tiden den åberopade olika verksamhetssferen för de båda flottorne icke förmådde att verka större olikhet i befälsbildningen vid båda torde icke skäl vara att nu, sedan ångan öppnat skärgårdame för de större fartygen och derigenom väsendtligt försvårat uppdragandet af en gräns mellan de båda vapnens verksamhet, söka, genom förbud emot tjenstgöring vid båda vapnen, skapa en ensidighet, som, af sakens natur ej påkallad, icke kan verka annat än skadligt.
Att flottornes förening icke verkställdes långt förr än som skedde lärer dessutom mest hafva berott på särskilda, med sjöförsvarets organisation ej sammanhang egande förhållanden.
Örlogsflottan hade nemligen sedan läng tid tillbaka sin egen pensionskassa, arméens flotta åter var delegare i arméens pensionskassa.
Inom örlogs-flottan hade aldrig ackorder funnits, men väl inom arméens, hvilken omständighet länge ansågs såsom ett hinder för sammanslåendet, intilldess i början af Konung Carl XIV Johans regering man beslöt sig för ackordernes afskaffa n de.
Då motionären i sin framställning synes erkänna, att Grefve von Platen, såsom chef för Sjöförsvars-departementet, visat nit och omvårdnad för skärgårdsflottan, torde det ej vara olämpligt att erinra örn Grefve von Plåtens åsigt i förevarande ämne.
Uti hans af trycket utgifna, underdänigste rapport till Hans Maj:t Konungen, hvilken innehåller ett fullständigt förslag till sjöförsvarets ordnande läses pag. 107: “Ehuru jag nogsamt inser de svårigheter, som kunna uppstå vid det föreslagna ombytet af premier- och sekund-löjtnanter på stationerna, så anser jag “dock dem ingalunda oöfvervinnerliga.
Då man besinnar det vigtiga syftemålet “med detta förslag, att nemligen gifva de lägre sjöofficers-graderne en fullständig “insigt i tjenstens olika delar, och icke någon med urskiljning lärer kunna bestrida, “att, detta förutan, officersbildningen blir partisk och ensidig, pä ett eller annat “sätt till skada för det allmänna, sä synas de hinder som dervid kunna möta, böra “vara af synnerligen kraftig beskaffenhet, för att man ej skulle söka att öfvervinna "dem.
Detta så mycket mer, som jag för min del icke kan inse något annat sätt “att äfven åt de lägre officers-graderne gifva den bildning, som vårt sjöförsvars, från “andra länders skiljda förhållanden kräfver, utan att alldeles skilja kustförsvaret “frän det yttre sjöförsvaret och åt hvarje bilda en egen officers-korps.
Denna åtgärd “finnér jag så motbjudande och så stridande, icke allenast mot sjöförsvarets, men “fäderneslandets bästa, att ett dylikt förslag, från mig åtminstone, aldrig skall “framställas.”
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet hemställa att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 3 Juli 1800.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Ad 122. 7 M *»*.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Juli 1860. kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om upphö/vande af föreskrifter, angående censur A theaterpjeser.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hafva blifvit öfverlemnade två, dels inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr A. Blanche och dels inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsmannen P. F. Mengel från Upsala län, väckta motioner om upphäfvande af den genom Kongl. Cirkuläret den 7 Mars 1835 stadgade censur å theaterpjeser; varande till stöd härför anfördt: af Herr Blanche, hurusom, oaktadt uti inledningen till Tryckfrihets-förordningen stadgades, att, med iakttagande af gifne föreskrifter mot tryckfrihetens missbruk, det skulle vara hvarje Svensk man öppet att., utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder, sina tankar uttrycka och meddela i alla ämnen i hvad skrifart sorn helst och ehvad föremålet skulle vara, detta rike enskildt, eller främmande länder, ett närvarande tidehvarf eller de förflutna, lefvande personer eller aflidne; hade likväl vid 1834 års riksdag, utan att någon känner af hvilken ingifvelse, tvänne hela klasser, med billiga anspråk på att räknas bland de bildade, plötsligen i detta afseende blifvit ställde utom lagen.
Det tvång, som ur Grundlagen försvunnit i afseende på tryckpressens alster, ville man i stället medelst bivägar tillämpa på de skriftliga arbeten, som äro bestämda att offentliggöras genom theatern.
Och i sådant ändamål framställdes det förslag, att Sveriges dramatiska författare, äfvensom theater-föreståndarne skulle ställas under censur.
Man vet icke huruvida någon theaterskandal gifvit anledning härtill, huruvida något sedligheten förnärmande theaterstycke framkallat detta anfall på Grundlagen, och till stöd för förslaget åberopades ej något enda faktum.
Nämnde förslag bifölls emellertid af tre Stånd, dock efter flera lifliga debatter.
Borgare-ståndet ensamt afslog detsamma, men det sanktionerades derefter af Kongl. Majit.
Så uppkom hos oss denna theater-censur, som icke eger rum inom flertalet af Europas andra länder, r,att icke nämna det fr a Amerika.
Utöfningen deraf är anförtrodd i Stockholm åt Ofver-stäthållare-embetet för Polis-ärender, och i landsorten åt Landshöfdingarne eller den person, de finna för godt att uppdraga densamma, För denna censur finnes ingen regel föreskrifven och intet Yädjande med - 8 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 122. gifvet.
Censoren dömer uti första och sista instansen och utan stöd af lag.
Sveriges statsförfattning, som bannlyst godtycket, har förunnat den gröfste förbrytare, att från den ene
Domarens möjliga misstag vädja till en högre rättvisa.
Men theater-författaren och theater-föreständaren vore denna förmän betagne.
Enligt både bokstafven och andan i Censur-författningen, äfvensom Rikets Ständers underdåniga skrifvelse derom, hade censorerne endast att tillse det icke moralen förnärmas frän scenen, och, redan under diskussionen om frågan yttrades af en talare på Riddarehuset: ”att det aldrig vore tänkbart att åtgärden ined theater-censuren kunde öfvergå till en politisk censur, utan komme att utöfvas endast i afseende på sedlighetens fordringar.”
Flere exempel kunde dock anföras derpå, att censorerne icke hållit sig inom den bestämda rålinien, utan tillåtit sig förändringar eller uteslutningar i författares arbeten, rörande politiska eller andra förhållanden, hvartill de icke varit lagligen berättigade.
Och syntes deraf hurusom, i strid mot sjelfva censur-lagens anda och bokstaf, en censor kunde skipa och böja densamma efter enskilda, meleher mindre ömtåliga tycken och opinioner.
Och hvad särskildt angår sedlighetens värd, hvilken med berörde lag skulle vara afsedd, så läge det i både theaterförfattarens och theater-föreståndarens eget intresse, att icke offentliggöra något, som mot dem kunde rikta den allmänna oviljan, enär publikens dom lika ögonblickligen verkställes, som den afkunnas, utom det att man hos personer, hvilka egnat. sig åt studierna af det sköna, deruti helt naturligen begreppet om det sedliga jemväl ingår, ovilkorligen måste förutsätta mera omdöme och smak uti förevarande fall, än man kan vänta af dem, sorn med vitterhet hafva liten eller ingen beröring.
Om man vidare bland andra skäl äfven toge i betraktande den verkligen betydliga ekonomiska förlust, som så lätt kan drabba theatrarne genom censorernes rättighet, att en hel månad hos sig qvarhålla ett inlemnadt theaterstycke, så kunde väl ej bestridas, att ifrågavarande godtyckliga makt skadligt inverkade på en bildningsanstalt, hvars värde ingen numera torde kunna ifrågasätta, på samma gång den hånar tryckfrihetslagen, lifsprincipén för hela vår borgerliga frihet.
På grund häraf och i den öfvertygelse att, likasom Censur-lagen icke saknades, när den icke fanns, den icke heller skulle saknas, om den upphörde, har motionären föreslagit att Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit ingå med underdånig hemställan, att theater-censuren med aila slags på förhand lagda hinder för ett theaterstyckes eller hvarje annan skrifts offentliggörande frän scenen måtte afskaffa» och att theaterns produktioner måtte ställas i samma kategori, som tryckta skrifter, så att tryckfrihetens väktare, en hvar i sin stad, äfven må blifva väktare öfver skådeplatsen samt ega tillträde till dess representationer med rätt att efteråt, enligt gifna ansvars-bestämmelser. åtala ett möjligt begånget sjelfsvåld i afseende pä det sedlighetskänslan förnärmande ordet; af Riksdagsmannen Mengel, bland annat, att, utom det att omförmälda censur vore uppenbart stridande mot Tryckfrihcts-förordningens både anda och bokstaf, censorerne kunde tillåta sig de mest egenmäktiga och godtyckliga åtgärder i afseende på dramatiska arbeten och ofta till skada för arbetet uppträda såsom ”förbättrare” deraf, ett åtgörande, som i andra fall endast författare och konstdomare tilltro sig kunna verkställa, enär, enligt ofvanberörde Kongl. Cirkulär, den censorn tillagda granskningsrätt är helt och hållet obegränsad; samt vidare, att samma pjes, som nyligen, efter undergången granskning, fått uppföras å hufvudstadens theatrar, sådant oaktadt, kunde helt och hållet ogillas af Borgmästaren i en små - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\t 122. 9 stad, om andra äsigter i dramatisk konst skulle råda hos denne censor.
Derest några föreskrifter skulle erfordras, sä syntes, i motionärens tanka, det vara tillfyllest, att i afseende pä theaterpjeser samma förfarande egde rum, som med tryckta skrifter, och att, i likhet med dessa, de kunde göras till föremål för åtal vid allmän domstol.
Utskottet har inhemtat att, då frågan om införande af censur å theaterpjeser vid 1834—1835 årens riksdag, i sammanhang med jemväl då väckt förslag i fråga om rättighet att i hufvudstaden och öfriga städer inrätta enskilda theatrar, var föremål för detta Utskotts behandling, Utskottet,, med fästadt afseende derå, att theatrarnas ändamål borde vara att såväl i esthetiskt som moraliskt afseende förädlande inverka pä folklynnet, ansett något correctiv i afseende pä representationer ä enskilda theatrar såväl i hufvudstaden som i landsorterne vara både nyttigt och af behofvet påkalladt, för att förekomma sådana missbruk, hvarigenom theatrarnas ändamål såsom moraliskt bildningsmedel kunde motverkas.
Utskottet anser sig ej heller nu ega anledning frånträda ofvan uttalade åsigt, helst motionärernes förslag, att med de litterära alster, hvilka ä theatern framställas, måtte förfaras i enlighet med tryckfrihetslagen, icke kail anses tillfyllestgörande, enär flertalet af theaterstycken, innan de pä scenen göras till föremål för allmänhetens bedömande, aldrig utkomma i tryck, och vid en enda representation hastigare blifva allmängjorde för en mångfaldigt större publik, än om de varit tryckte; saint dessutom theaterstycken, sorn utgifvits i tryck, utan att, efter sådant offentliggörande lemna anledning till åtal, icke torde utgöra föremål för censur; hvadan Utskottet hemställer, att dessa motioner iqke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ite servat inner : af Herrar Lovén och Lallerstedt.
Brot. 1859 & 1860. 8 Sami. 25 Höft. STOCKHOLM, tryckt hos A. L. NORMAN, 1860.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 123. 1 N:o 123.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade föreskrifter rörande Lasaretternes styrelse och förvaltning.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi- Utskottet har Höglofliga Ridderskapet och Adeln remitterat ett memorial, deruti Herr von Schéele, F. A. B., anfört, att Lasaretterne sedan 1787, då Serafimer-ordens-gillet stiftades, varit ställda under nämnda Gilles öfverstyrelse, men att först år 1817 Instruktion blifvit utfärdad för de då ordnade Lasarettsdirektionerne, hvilka skulle hafva närmaste tillsynen öfver nämnde inrättningar.
Specialinstruktioner hade redan långt derförinnan blifvit utfärdade, för lasarettsläkarne 1798 och för lasaretternes syssloman 1801.
Endast det förhållande att dessa reglementen och instruktioner hade en ålder af 42 till 61 år syntes noggrannt vittna om behofvet af deras reviderande och försättande i ett med nutidens förhållanden öfverensstämmande skick och lades dertill den omständigheten, att Kongl. Serafimer-ordens-gillet, till följd af Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 9 September 1859, upphört att hafva öfverstyrelsen för lasaretterne, hvilken i stället blifvit öfverflyttad pä Sundhets-kollegium, så förefunnes deruti en ännu större anledning att ordna och förbättra stadgandena för lasaretterne och deras styrelse, i enlighet med de förändrade förhållanden, som sålunda inträdt.
Det vore en sällsam egenhet med lasaretterne, att, ehuru Staten direkte ur statskassan bestrede omkostnaderne för den öfriga delen af den allmänna sjukvården, såsom Provincial-läkarnes aflöning, medicinalier för fattige sjuke, läkarevård vid svårare epidemier, o. m. d., så hade länslasaretterne alltifrån deras första stiftelse varit ansedda såsom inrättningar, hvilkas underhållande ålegat länens eller kommunernas invånare och Bih. lill R.
1859 $ 1860. 8 Sami. 26 Häft. 4 2 Allm. Besv.- och Ekon.~Vtskottets Betänkande N:o 123. det vore temligen troligt att detta öfverlemnande åt allmänheten af en inrättning, som icke egde magt att utkräfva bidrag för sitt underhåll skulle hafva förorsakat dessa sjukvårdsanstalters fullkomliga undergång, om icke Rikets Ständer år 1815, genom kurhus' afgiftens antagande, öppnat tillfälle för lasaretterne att njuta, icke öfverskottet af dessa medel, utan en vanligen mindre anpart af desamma.
Detta stadgande, att lasaretterne skulle understödjas af kurhusmedlen hade dock äfven förorsakat att de blifvit bihang till kurhusen och icke sjelfständiga inrättningar; det hade vållat att, der bidraget af kurhusmedlen varit med knuten hand Jemnadt, lasaretterne varit nödsakade att dels inskränka antalet af frisängar till en ganska låg siffra, dels bestämma en sådan ersättning för patienternes underhåll och vård, att inrättningens hufvudändamål blifvit helt och hållet förfeladt, och det hade slutligen gjort det alldeles omöjligt för lasaretts-direktionerne att vidtaga några genomgripande åtgärder, enär de varit fullkomligen ovissa om lasarettet under nästkommande år skulle erhålla ett större eller mindre eller kanske alldeles intet bidrag af kurhusmedlen.
Det syntes dock, som vore tidpunkten nu inne för lasaretterne, att intaga det rum bland välgörenhetsanstalter, som desamma förtjena, och, då det allmänna gjort så mycket för hämmande af den veneriska smittan och öppnat tillfälle för dem, hvilka mer eller mindre lättsinnigt ådragit sig denna sjukdom, att kostnadsfritt blifva botade, borde väl lagstiftningen äfven sträcka en kraftig hand åt de inrättningar, som upptogo ofrivilligt iråkade sjukdomars offer.
Att kurhusanstalterne numera icke voro af den vigt, som lasaretterne, torde ej behöfva bevisas, men erinras kunde dock, att redan under åren 1833—42 voro, i medeltal, endast 2,591 patienter årligen intagne ä kurhusen, medan å lasaretterne vårdades 3,378 oaktadt flere lasaretter saknade utrymme och tillgångar att emottaga aila de sjuka, som der behöfde vård.
Då patienternes antal å lasaretterne under tiden efter 1842 sannolikt ännu mera stigit i förhållande till kurhusens gäster, enär det vore ett obestridligt faktum att den veneriska smittan vore i aftagande, syntes Iasaretternes bringande i tidsenligt skick böra blifva föremål för allvarliga bemödanden och dervid, i första rummet, deras styrelse och organisation fotas på principer, hemtade från läkarevetenskapens nuvarande ståndpunkt och öfverensstämmande med den närvarande tidens förbättringar i afseende å sjukvården.
Af dessa skäl och då både den militära och den civila sjukvården, lasaretterne undantagne, varit och voro föremål för genomgripande reorganisationer, yrkade motionären, att dessa åtgärder äfven måtte omfatta lasaretterne och deras förvaltning, samt föresloge derföre, att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder låta, antingen igenom en Kommitté eller på annat lämpligt sätt, upprätta förslag till allmänna stadgar för Iasaretternes styrelse och allt hvad med dessa inrättningar egde sammanhang och till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemna samma förslag, derest icke Kongl. Majit skulle, utan denna åtgärd, täckas fatta Sitt nådiga beslut i frågan.
Besv- och Ekon.-Utskottels Betänkande N:o i23.
3 Efter det Serafimer-ordens-gillet, i skrifvelse den 11 Juli 1859, med förmälan hurusom förvaltningen af de uti länen befintliga lasarett och kurhus i allmänhet tillkomme särskilda Direktioner och att
Ordens-gillet numera icke egde annan befattning dermed, än att, efter förslag af vederbörande