Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När jag var tjugu år, var jag ' konstig ', därför att jag hade ' in- tressen, nu är jag ' besynnerlig ', därför alt jag har något annat än ' intressen '. » Dessa ord förtjäna att väl ihågkommas.
H u r många ha icke afskräckts från att följa en inre maning och dragningskraft just af sin ängslan för världens » undran » och ut- läggningar.
Sådana slitningar torde också fröken Sandström fått vidkännas.
Jag tän- ker mig en ung dam i den ställning, att hon ej för sin utkomsts skull behöfver arbeta.
Hennes naturliga tillvaro är den bekväma sysslolösheten i ett mjukt soffhörn med en roman i knäet, som man ser afbildad på så många taflor, som föreställa unga eleganta kvinnor.
Men en vacker dag suckar hon med Riickert: Nichts bescheert ist einem Mädchen Als allein Still zu spinnen seines Gltickes Fädchen.
Det där att sitta stilla och spinna lyckans tråd blir ej roligt.
Det är visserligen ett nöje att, om man en dag säger: hvad det vore roligt att resa utomlands, mötas af svaret: ja då packa vi kappsäckarne i morgon, men äf- ven det nöjet att få sina önskningar uppfyll- da blir enformigt.
E n vacker dag tar den unga flickan sitt parti, hon lemnar salongs- damens ställning för att bli den verksamma kvinnan, hon tar ett djärft steg, ty hon vill verksamhet och önskar göra nytta.
Finns bland lduns läsarinnor någon så- dan ung dam — och det torde finnas många — är deras historia troligen ganska jämför- lig med fröken Sandströms.
Lyckan för hen- ne ville dock, att hon egde ett hem, som gyn- nade hennes sträfvanden.
Det är hennes barndomshem, men ej hennes föräldrahem.
D å fadern dog 1 8 5 8, var A n n a Sandström, som är född 1 8 5 4 den 3 september, blott fyra år gammal oeh upptogs då af moderns släk- tingar, öfverste Hagberg och hans syster frö- ken Hagberg.
När fröken Sandström utgaf sin broschyr, kunde hon påräkna det materi- ella stödet här, och strax efter broschyren » Realism i undervisningen », som utkom 1 8 8 2, påbörjades det ännu fortgående tidskrifts- företaget Verdandi, som börjades maj 1 8 8 3, och icke långt därefter grundlade fröken Sandström sin på hennes egna principer fo- tade skola, hvars början tillhör hösten 1 8 8 3.
Det var en hel liten roman, som utspann sig kring det anonyma utgifvandet af » Rea- lism i undervisningen ».
Ingen misstänkte den rätta, ej ens hennes närmare bekanta.
Tänk, hvilken hjärtklappning för en ung dam, att höra ntlysas, att det en viss dag skall bli diskussionsmöte i hennes egen skola om den bok, hon själf författat!
Och hvilka marter att sitta där som åhörarinna och ej våga blanda sig i diskussionen och ofta få höra rätt närgående anmärkningar!
Där satt en gamma] grånad rektor och förklarade ironiskt att, enligt Uffes metod, borde man gå upp själf och räkna alprosorna på Sankt Gott- hard — och hon fick ej svara.
E n annan gång går hon bredvid en lektor, som är stor beundrare af boken, utan att veta hvem som författat den, och bemälte lektor vänder sig mot henne, sägande: » V e t fröken, hvad jag nu är säker på: det är en präktig pappa, som har skrifvit boken, det slår ej fel. » Den, som troget stod vid hennes sida under denna tid, var fröken Runqvist, det var hon, som på södra skolan samlade kring sig sakens vänner, förde ordet och talade omkull både pappor och mammor.
Bland äfventyr från dessa dagar af ifrigt omvändelsenit må också nämnas det tillfälle, då en ung lärarinna af fröken Runqvists vänner plötsligt fick en inspiration och menande utbrast: » A h, j a g förstår, hvem Uffe är, men jag skall ej för- råda hemligheten. » Och fröken Runqvist försökte förgäfves öfvertyga den unga damen, att det ej var någon » han », en han med ci- tationstecken, som var den sannskyldige.
Sedan den tiden, då grunden lades, har verket gått framåt.
Icke blott som skol- föreståndarinna utan äfven som flitig förfat- tarinna i tidskriften Verdandi har Uffe till- lämpat, stadgat och utvecklat sina idéer.
Det brukar elakt sägas om våra skolman, att alla gå de och bära på ett manuskript till lärobok i bröstfickan.
Tyvärr utgör frö- ken Sandström ett undantag härifrån.
Det är dock att hoppas, att tid och krafter skola räcka till, att hon kan ge vår skolungdom, hvad den så väl behöfver, en handbok för historiska studier, som verkligen vore saftigt skildrande och utförligt berättade.
Hellen f Lindgren.
Förbi, / art svenska språk jrd, som i allmänhet vi finnes ett litet ringakta illtför mycket, men hvilket har en så allvarlig och djup betydelse, att v i snarare borde ofta stanna inför detsamma i högtidligt begrundande.
D e t lilla ordet betecknar for oss hvarje smärta, som plågat oss, hvarje glädje vi njutit, hvarje felsteg vi gjort, såsom något framfaret, hvilket ej mera skall och kan k o m m a åter, ej mera göras om.
Absolut afslutande står det emellan oss och det lif, som ligger bakom oss — ett lif, s o m v i kanske i mångt och m y c k e t skulle vilja lefva om, nu då v i på afstånd kunna se det i stort — ej längre s k y m d t af stun- dens detaljer.
D e t uppmäter vår såväl andliga som kroppsliga tillvaro i helt s m å momenter — det är pendeln i vårt lifsur, som v i d hvarje pulsslag knäpper sitt obe- vekliga: förbi, förbi!
H a f v a vi någonsin tänkt på, hvilken in- gripande betydelse det ligger i det lilla o r d e t?
I cn stund af lättsinne begå vi en hand- ling, som v i v i d ett annat tillfälle, när vi k o m m i t till besinning, själfva fördöma och skulle vilja ba ogjord.
O m ö j l i g t!
D e n lig- ger redan bakom oss som en mörk fläck, hvilken vi af oss själfva ej kunna utplåna.
V i kunna utsträcka vår hand för att rädda en medmänniska från fall; vi tveka, vi ha ej för stunden det rätta bjärtelaget.
Men samvetet vaknar, ocb v i se oss om efter den stapplande.
F ö r sent!
D e n rätta stun- den har gått förbi och k o m m e r aldrig åter.
A r efter år kunna ibland gå förbi, utan att vi stanna och se oss tillbaka.
Fram- tiden ligger ännu ljus framför oss, lifvet har ännu så m y c k e t ljuft och gladt att bjuda på.
V i äro som förtrollade och sofva — likasom prinsessan i sagan — bland rosor.
Deras doft slår oss åt hufvudet, och vi slumra in allt djupare och djupare.
Så k o m m e r någonting störande utifrån eller, måhända, inifrån.
K a n s k e stå vi in- for någon stor och ingripande tilldragelse i vårt lif.
V i ruskas upp ur dvalan och börja att se oss omkring.
Ä r det möjligt, att allt detta, som nu ligger bakom oss, gått oss förbi, medan vi sofvo?
H v i l k a välsignelserika insatser i vårt nu så tomma lif hade ej allt detta kunnat göra, om vi tagit vara därpå.
D e n trofaste vännen, som tillvinkar oss ett sista farväl, och efter hvilken v i nu få- fängt sträcka våra armar.
A l l a dessa till- fällen att uppfostra och förädla vår ande.
A l l a dessa portar, genom hvilka det him- melska ljuset strålat ut, och hvilka v i sof- vande gått förbi.
A l l t detta och mycket mera hafva vi lemnat obeaktadt och nu är det för alltid förbi.
I c k e kunna vi lefva o m vårt lif och icke få tillbaka, h v a d vi förlorat, men vi kunna stanna och besinna oss, och v i kunna åter gå framåt med allvarlig föresats, att ej mera k o m m a det lilla ordet » förbi » att som en v e m o d i g dödssång ringa i våra öron.
Sophie En Skiss Linge.
weddingtrip.
af Ebba Lundstedt.
Prisbelönt vid lduns stora pristäfling.
å första lysningsdagen hade farbror Otto kommit fram till den lyckliga fästmön oeh på sitt rättframma, ogenerade sätt stuckit två » femhundralappar » i hennes hand med uttrycklig tillsägelse, att de skulle användas till » en liten bröllopstripp ».
Den unga damen gjorde stora ögon.
En bröllopsresa var något, som hörde till hennes djärfva fantasier före förlofningen; efter den visste hon nog, att en fattig löjtnant ej har råd att bestå sig och sin utkorade en dylik lyx, synnerligast som den utkorade ej medfört större hemgift, än att den nästan gått åt till utstyrseln och bröllopet.
Visserligen var hennes löjtnant en ovanlig löjtnant, en äkta svensk kärnkarl, en praktisk människa, som föraktade att använda sin ledig- het från tjänsten till att idka den jämförelsevis lätta sysselsättningen att ligga på en soffa och vrida sina mustascher och i stället föredrog den vida mer ansträngande befattningen af agent för ett lifför ?äkringsbolag — men i alla hän- delser voro inkomsterna oj öfverdådiga, och dess- utom måste man ju tänka på framtiden.
Så- ledes visste hon, att deras bröllopsresa skulle komma att inskränka sig till den fyra timmars långa järnvägsresan från hennes forna till hen- nes nya hem.
Och nu kommer plötsligt den hedersgubben farbror Otto och låter i en blink alla Europas sevärdheter vifta förbi hennes fantasi, under det han låter de mystiska lap- parne, som förmå göra drömmar till verklighet, vifta förbi hennes ögon.
I egenskap af till- kommande praktisk och hushållsaktig fru ansåg hon sig naturligtvis böra göra några förståndiga invändningar, men var i själfva ver- ket högst belåten öfver, att de förfelade sin verkan.
Gubben förklarade bestämdt: » Ni ska ' resa och därmed punktum! » Och därvid blef det.
Att de skulle resa var således en afgjord sak; men hvart?
Den unga frun svärmade för Italien och Rivieran, den äkte mannen däremot för Paris; båda slutade med att gifva vika, den ene för den andra, och så stod man i alla fall på samma punkt.
Tills vidare bestämdes, att de skulle styra kosan till Göteborg för att besöka en kusin och barndomsvän till löjtnanten, lektor Gustaf Helmer.
De båda kusinerna, som voro uppfostrade tillsammans och hvarandra varmt tillgifna, hade ej råkats sedan lektor Helmers bröllop för åtta år sedan.
Tråkigt nog hade denne ej kunnat infinna sig på kusinens bröl- lop, emedan han varit hindrad af den samtidigt inträffande studentexamen.
Nu var det därför med så mycket större glädje man å ömse sidor emotsåg det väntade sammanträffandet.
Från lektorn hade såsom svar å löjtnantens bref några dagar före bröllopet ankommit följande: » Hedersbror!
Min hustru och jag hjärtligt glada öfver att få emottaga eder i vårt enkla hem!
(Hvilket jag hoppas du visste förut!)
Min Maria talar med förtjusning om att få göra Ellens be- kantskap, hon är redan alldeles betagen i hen- nes porträtt (detta naiva tillägg får du skrifva på min hustrus räkning!
), och hon har högtid- ligen förklarat, att du hädanefter får en svår medtäflare om hennes kärlek i din egen hustru.
Hoppas, att ni nu gifva eder ro att stanna här någon tid, fastän vi ej ha annat nöje att er- bjuda er än vårt — jag vågar icke säga an- genäma — sällskap.
Käre, gamle vän, hvad jag gläder mig åt att få upplifva minnena från den gamla goda tiden!
Jag tänker dessa dagar riktigt » slå mig lös »; det blir mina ferier, ty sedan blir jag upptagen hela sommaren af ett tämligen drygt öfversättningsarbete, som måste vara färdigt innan höstterminens början.
Telefonera eller skrif och underrätta, med hvilket tåg ni komma!
Hjärtliga helsningar till dig och din hustru från oss samtliga, småt- tingarne icke förglömmandes!
Vännen Gustaf Helmer.
Min hustru känner sig storliga be- kymrad, öfver att hon, till följd af vissa om- ständigheter, ej kan visa sig i sin fördelakti- gaste dager.
Det kvinliga koketteriet, min bror! » * * * I de nygiftas lilla hem trippade fru Ellen fram och tillbaka mellan den tämligen stora koffert, som skulle utgöra hennes packning för resan, och den vida mindre, som skulle in- rymma hennes gemåls mera blygsamma effekter.
Man kunde tydligen märka, att det var ett synnerligen maktpåliggande arbete hon åtagit sig, ty hon såg ofantligt viktig ut, när hon, med minen hos en konstdomare, som bedömer en tafla, pröfvande lät sina blickar öfverfara två klädningar, en grön och en sandfärgad, som lågo utbredda på soffan.
En af dem må- ste lemnas hemma — det var ett bedröfligt f a k t u m — m e n hvilken?
Den gröna var vack- rare, den sandfärgade mera modern- Om hon skulle försöka att få ned den ena i Karls kof- fert.
I hennes lågo sakerna packade som tredje klassens passagerare på en emigrantbåt.
Det var en idé i Och så gnolade hon på kupletterna ur » Stabstrumpetaren »: » När se ' n jag fullväxt var och långa kjolar bar » — det går ju förträffligt!
— » då var det slut med lek och kyssar, spratt och ».
aj, aj, aj, min tea- terkikare, den höll jag på att glömma!
Om vi möjligen komma till Paris.
» tills Kalle se jag fick i militäriskt skick, ty då blef långa karfn mitt lilla lindebarn. » Se så där, ja, då skulle det vara färdigt nu!
Jag måste verkligen säga, att jag varit ganska kvick. » Och så gnolade hon igen: » Då händer det väl så, som oftast det plär gå, ' man vinner på bazarn.
» » Ett litet lindebarn, » ifyllde en kraftig bas- röst.
» Usch, var det du, Karl!
de mig! » Hvad du skräm- » Hör du, hvad är det på för bazar, man köper dylika lyxartiklar? » Han drog henne retsamt i den lilla locken bakom örat.
» Låt mig vara, Karl, jag har verkligen inte tid, » muttrade .hon och retirerade ut i köket.
Tåget hade stannat på perrongen, löjtnant Helmer stod just i begrepp att hjälpa ned sin hustru, då han hörde Gustaf Helmers välbe- kanta stämma: » Välkomna, käraste vänner.
Jag började nästan ^frukta, att ni inte voro med, eftersom jag inte såg till er! » Karl vände sig om.
Var denne allvarsamme man med de sjukliga dragen hans barndomsvän, den muntre Gustaf Helmer?
Han häpnade öfver den för- ändring kusinens utseende undergått.
I ett ögonblick stod det klart för honom, att det var näringsbekymmer, som ristat dessa fåror i hans drag oeh ur dem utplånat den forna glädtigheten.
Han visste, att vännen hade haft det, som man säger, » smått », ty en stor del af hans lön gick åt att betala gamla skulder från universitetstiden; men Gustaf hade i sina bref sällan talat om sina penningbekymmer, förmodligen för att ej bedröfva kusinen, då han visste, att denne skulle plågas af att veta sig oförmögen att bistå honom.
» Du känner inte igen mig? » sade lektor Helmer, vemodigt småleende.
» Nej, nej, jag har nog förändrat mig, sedan vi träffades.
Dessutom låg jag svårt sjuk i blindtarmin- flammation i våras, och jag har aldrig repat mig sedan dess. » Karl presenterade sin hustru.
» Karl har så mycket talat om lektor Helmer, att det nästan förefaller mig, som om vi vore gamla bekanta, » sade Ellen.
» Jaså, brukar han tala om mig? » Hans ögon lyste.
» Då har han väl tygat till mig, kan jag tro? » » Nej, han har sagt så mycket vackra saker om er, att jag fått en oerhörd respekt för edra fullkomligheter, » svarade Ellen, liksom tvekande, om hon vågade skämta med honom.
Helmer smålog hjärtligt.
» Nej, nu måste vi skynda oss hem, innan steken bränns vid!
Min hustru skulle aldrig förlåta mig, om fru Ellen finge en dålig tanke om hennes skicklighet i kokkonsten. » De stego i en droska, som skulle föra dem till Helmers bostad.
» Bor du långt bort? » frågade Karl.
» Halfvägs till Rom, käre bror.
Apropos, ni fundera ju på att resa till Italien? » » Eller Paris, » skyndade sig Ellen att infalla.
» Det måtte vara härligt att resa, » sade lek- torn med en half suck.
Karl teg.
» Gösta och jag hafva sprakat om ett och annat, » svarade han undvikande.
» Vet du, Karl, nu har jag helt oeh hållet förlorat lusten för den där utrikes resan! » ut- ropade hon plötsligt.
» Jag blir förargad, bara jag tänker på den. » » Nä du, Rydén, som fått platsen efter Bergström! » utropade lektorn plötsligt, hvarpå herrarne fördjupade sig i ett, samtal om saker, som gemensamt intresserade dem.
» Hvad nu då? » » Jo, när jag tänker på Gösta och Maria, som få sträfva dag ut och dag in och ändå inte ha råd att förskaffa sig ett så ringa nöje som att få komma ut på landet en vecka un- der sommaren, så tycker jag, att det är rik- tigt syndigt, att vi ska ' kasta bort så mycket pengar på ett onödigt nöje, » snyftade hon.
» Jag Jean inte resa, Karl; jag skulle inte ha någon ro på hela resan. » * * * Lektor Helmers bebodde en våning om fyra rum tre trappor upp på — gatan.
Rummen voro små och mycket enkelt möblerade, men öfver det hela hvilade en prägel af smak oeh ordningssinne, som gjorde ett behagligt intryck.
Eru Maria var en liten kvinna med ett blekt, något sorgbundet ansikte ocb vackra, bruna ögon.
Hon föreföll till en början litet tyst och tillbakadragen, men snart rycktes hon med i samtalet, och Ellen märkte, att hon, trots sitt blygsamma uppträdande, var i besittning af en ingalunda vanlig bildning.
Eftermiddagen förflöt under förtroligt sam- språk.
Ellen kände sig genast dragen till Maria, och denna å sin sida tyckte mycket om Ellens hurtiga oeh öppenhjärtiga sätt.
Ehuru fru Helmer ogärna talade om sina sorger, förstod dock Ellen af ett och annat yttrande, att de båda makarnas åttaåriga äktenskap varit en följd af bekymmer och umbäranden.
» Ingen kan vara tillsamman med honom, utan att beundra honom, » sade hon med rö- rande naivitet.
Efter kvällsvarden gingo herrarne in i lek- torns rum, Maria hade något att bestyra i köket, och Ellen blef en stund lemnad ensam med äldste sonen, den sjuårige Rolf, ett stillsamt och brådmoget barn med moderns mörka ögon.
Han satt en stund tyst och såg på Ellen; därpå utbrast han plötsligt: » Hvad tant ser glad ut!
Brukar tant aldrig gråta? » » Åhjo, det händer nog, käre Rolf. » » Min mamma hon gråter ibland, men inte när pappa ser det, för då blir pappa ledsen. » » Var pappa mycket sjuk i våras? » frågade Ellen.
» Ja, doktorn trodde, han skulle dö, men det ville inte Gud, ocb så blef pappa bättre, men mamma är så rädd, att han skall bli sjuk igen, för han sitter jämt oppe om nätterna oeh skrifver, fast doktorn har sagt, att han inte får det.
Doktorn har sagt, att han måste vara på landet; men det kostar så mycket, ser tant.
Brukar tant bo på landet? » » Ja, jag är uppfödd på landet. » Rolf såg nästan beundrande på tanten från landet.
» Det måtte vara lifvadt att bo på landet, » sade han långsamt och såg fundersam ut.
Det var samma tonfall, som när fadren sagt: » Det måtte vara härligt att resa. » » Jag tror Rolf riktigt slagit upp sin språk- låda för tant Ellen, » sade modern, som just nu inkom.
» Nu är det tid för gunstig herrn att gå till sängs. » Rolf tog godnatt och gick, och Ellen följde snart hans exempel.
* När löjtnant Helmer två timmar därefter kom in till sin hustru, låg hon ännu vaken.
» Sofver du inte än? » frågade han förvånad.
» Nej, jag kan inte sofva, » svarade hon sakta.
Hon märkte, att mannen såg allvarsam och nedslagen ut.
» Hvarför är du ledsen? » » Men, min egen älskling, om vi också stanna hemma, så blir det ju inte bättre för det? » » Jo, det blir det visst, för ser du, nu har jag beslutat, att Helmer ska ' ha de där gamla pengarne.
Jag blir inte lugn, förrän jag blir af med dem. » » Ellen, du är en krona bland hustrur, » sade Helmer rörd.
» Men hvad skall farbror Otto säga?
» » Honom åta ' r jag mig.
Han är förtjust i allt, hvad jag gör, » svarade hon med själf- känsla.
» Men jag är rädd, att Gösta kommer att göra svårigheter.
Han är sä ömtålig, » sade löjtnanten tvekande.
» Nej, nu skall du få höra, jag har tänkt ut det så bra.
I morgon reser du ut till skär- gården och där hyr du en liten villa eller fiskarstuga eller någonting annat ' beboeligt ', och så säger du åt Gösta, att vi ändrat oss, och att vi föredraga att andas hafsluft fram- för att flacka omkring på ett järnvägståg.
Men vi tycka naturligtvis, att det är afskyvärdt att bo därute ensamma, hvarför du föreslår dem att flytta till oss öfver sommaren; vi ha ju rum till öfverlopps, • och dessutom vore det så utmärkt bra, om jag finge låna deras jungfru, förstår du.
När vi sedan måste hem för vår tjänstgöring, så kunna de ju stanna kvar, efter- som vi i alla fall hyrt för hela sommaren.
Och sedan hade jag tänkt, att det som blir öfver af pengarne kan jag ge som faddergåfva åt den lilla väntade.
Då kan det ju ej vara sårande att taga emot, eller hur? » Karls enda svar var en kyss.
Hon hade den tillfredsställelsen att se Gösta så små- ningom återvinna helsa oeh krafter, och Marias tacksamhet var hennes belöning och en rik ersättning för den inställda resan.
En dag efter deras hemkomst frän vestkusten kom en af Karls kamrater på be3ök.
» Nå, ni ha väl varit både i Rom oeh Jeru- salem? » frågade han.
» V i voro på väg, men vi kommo inte längre än till S — ön, » svarade Karl.
» Har ni inte varit utrikes? » sade löjtnant K.
förvånad.
» Nej, min hustru gjorde slut på alla våra respengar på en basar », fortsatte löjtnant Hel- mer hemlighetsfullt.
» Gyekelmakare! » » Rena allvaret, bästa bror.
Fråga henne själf.
Dyrt var det — men så vann hon också högsta vinsten, » sade han innerligt och slog armen om sin hustrus lif.
— Q2$gD — Sen tilf, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
Otto Lincivalls SyTt&gt;elxörsixsillca.el Julklappar.
id den stora högtid, som nu tillstundar, förekommer det vackra bruket, att man gifver hvarandra gåfvor såsom, jag älskar att tro det, en påminnelse om den största af alla Guds gåfvor till oss människobarn — Kristus, vår frälsare.
Om nu både gifvaren och den, som mottager gåfvan, ginge ut från denna åsikt, hur olika blefve icke då allas sinnesstämmning!
Med hvilken glädje skulle man icke gifva oeh med hvilken tacksamhet mottaga t. o. m. den enklaste gåfva!
Tyvärr har dock denna sköna sedvänja urar- tat tin blott ett tomt bruk, som för de flesta ieke eger någon djupare ' betydelse.
I sanniDg en sorglig erfarenhet, då man betänker, hur mycken tid och omsorg man oftast använder vid anskaffandet och förfärdigandet af dessa julgåfvor!
Underligt vore emellertid, om ieke tanken hos en eller annan därvid dock någon gång skulle taga den rätta riktningen!
Den, som ämnar bortgifva julgåfvor, bör i första rummet beräkna, hur stor summa han eller hon har tillfälle att afsätta därtill, att icke utgifterna genom en mängd obetänksamma inköp komma att öfverskrida tillgångarna.
Det är visserligen vackert att gifva, men det är icke dess mindre en oafvislig plikt att göra sig reda för, hvad man har råd till eller icke, att man icke i stället för att glädja och gagna skadar sig själf och andra.
Man kan ju, om man så vill, hafva i beredskap så att säga en reservfond af 5, 10, 20 kr.
eller därutöfver, na- turligtvis i öfverensstämmelse med den först afsatta summan, om denna ej skulle förslå.
Utöfver detta tillskott skall man dock fast be- sluta att icke gå, hvilka lockande eller bedå- rande saker af allehanda slag man än kan få skåda, tydligen utställda och ordnade på det mest i ögonen fallande sätt för att snärja en köplysten allmänhet.
När man hunnit därhän, att man har jul- klappssumman gifven, bör man efter bästa för- stånd och om så behöfves i samråd med andra söka anskaffa julgåfvor efter hvars oeh ens olika smak och behof.
Ja, äfvenledes efter hvars och ens olika förmögenhetsvilkor och ställning i samhället, ty hvad som kan vara lämpligt för personer med större inkomster, vidsträcktare umgänge, komfortablare hem etc. blir ovilkorligen i högsta grad olämpligt i en familj med mindre tillgångar oeh mera obemärkt ställning i samhället.
Skulle man, hvilket alltför väl är troligt, synnerligast för stadsbon, frapperas af något » extra fint » i hvad genre det vara må, bör man ej köpa det genast, utan ålägga sig betänketid, om än aldrig så kort, man kunde eljes blifva ångerköpt; ett ögon- blickligt tycke förgår ju vanligen så snart!
Såsom ledning vid bestämmandet af julpre- senter, de må nu köpas eller förfärdigas i hemmet, kan man begagna sig af s. k.
» jul- klappslistor », d. v. s. hvar och en lemnar en förteckning på hvad han önskar sig, och gifvaren har att utvälja, det han finner lämpligast och förenligast med sin kassa.
Detta är oveder- sägligen ganska praktiskt, ty ofta ser man per- soner gå från butik till butik, obeslutsamma och villrådiga om hvad de skola köpa; och ofta låta de till sist slumpen bestämma, göra de mest okloka oeh besatta inköp till föga fromma och glädje.
Må vi blott vara anspråkslösa i våra önsk- ningar och icke genom oförståndiga och öfver- drifna fordringar framkalla bekymmer för den, som skall anskaffa det som åstundas!
Den bestämda summan visar sig t. ex. otillräcklig, r e k o m m e n d e r a r sitt n y a v ä l s o r t e r a d e l a g e r a f S y b e h ö r s a m t a r t i k - H a m n g a t a n 1 4, midt för Kungsträdgården, Allm.
Telefon 76 17. lar för d a m - o c h b a r n b e k l ä d n a d.
g p f ~ Order t i l l landsorten expedieras mot postförskott eller iärnvägsefterkraf.
men hellre än att en eller annans förväntningar skola besvikas, anskaffar familjefadern erforder- liga medel, kanske dock på bekostnad af sin julefrid i världsligt afseende, ty ingen annan utväg än skuldsättning stod honom till buds.