Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För tillfredsställande af dessa berättigade anspråk har Utskottet ansett lagstiftningen icke böra undandraga sig att tillse, huru åt pantaftalot må lagligen gifvas all den verkan, som, med afseende på egenskaperna hos de särskilda slag af egendom, hvilka kunna blifva föremål för panträtt, är med den allmänna kreditens bästa förenlig; och Utskottet vågar hoppas, att, genom det förslag
Utskottet går att här nedan framställa, något skall i detta afseende kunna åstadkommas, om man också icke får deraf vänta allt för mycket. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 57.
Det ligger i sakens natur, att den fasta egendomen är ett vida bättre medel för åstadkommande af realkredit än den lösa.
Till följd af den utveckling lagfarts- och inteckningsväsendct erhållit, kan nemligen i fast egendom lemnäs en panträtt, som kan göras gällande emot en hvar, utan afseende på besittningen.
I fråga om den lösa egendomen åter är besittningen hufvudsak, så i fråga om egande- som panträtt.
Således kan, om handfången pant kommer ur låugitvärens värjo, denne ej vidare vindicera sin rätt till panten, och i de fall, der säkerhet i lös egendom för cn fordran enligt nu gällande lagstiftning eger rum, beror denna säkerhet deraf, att den lösa egendomen ännu finnes qvar i gäldenärens värjo.
Sådana aftal om pant i lös egendom åro ej obekanta för nu gällande Svenska lagstiftning.
Exempel derpå äro författningarne om förlag.
I 14 § af Eörlagsordningen den 24 Februari 1748, sådan den blifvit ändrad genom Kongl.
Förklaringen don 80 Juni 1762, är nemligen förordnadt, att, ”der en brukspatron hos sin förläggare stadnat i förlagsskuld och denne ej ville hafva fördrag med betalningen, får lian, så snart den i förlagskontraktet öfverenskomna tid tilländagå», eller ock, om förläggaren förut skulle se sin säkerhet fordra att icke på förlagstagaren våga något mora förlag; efter uppsägning ett år förrän smidesåret ånyo börjat, först '‘‘‘hålla sig till brukets effekter och materialier samt deruti njuta promt utmätning, och hvar de ej räcka till, då förlijelpas till sin betalning af annan lös och redbar egendom, men i brist deraf utan uppehåll njuta laga utmätning i sjelfva den fasta egendomen'’'; dock med förbehåll af annans bättre rätt.
Den säkerhet förlagsgifvaren sålunda erhållit, är alltså beroende deraf att de materialier och effekter, hvari säkerheten lemnäs, fortfarande befinna sig i gäldenärens värjo.
Enahanda är förhållandet med förlager till manufakturi er, fabriker, nordsjöfiske och Eskilstuna fristads arbetare.
Om intecknande af förlagslån finnas föreskrifter i Förlagsordningen den 24 Februari 1748, Hallordningen den 2 April 1770, Fiskeristadgan den 21 Juni 1774 och Reglementet för Eskilstuna fristad den 2 Mars 1833.
Alla dessa in teckningar medföra icke hypothekarisk panträtt, utan endast förmånsrätt i viss egendom, så länge den finues i gäldenärens värjo; och om denna särskilda form af panträtt i lös egendom liar erfarenheten ådagalagt, att den är ett ingalunda förkastligt kreditmedel för de näringar, som d.rmed blifvit gynnade.
Yid betraktande af nu anförda förhållanden visar sig, att, när fråga uppstår om en förändring af lagstiftningen i syfte att derigenom bereda ökade tillfällen för pantsättning af lös egendom, utvägarne äro tvänne: antingen att till alla pantaftal, som angå lös egendom, utsträcka den natur af sakrätt, som nu är beroende af pantens tradition, så att pantaftalet bomme att gälla emot tredje man, eller ock att låta panträtt i lös egendom vara inskränkt till cn sådan förmånsrätt borgenärer emellan, som nu gäller för vissa näringars förlagslån,- men endast så länge det pantsatta godset förblifver i gäldenärens besittning.
Emot det förra alternativet, sorn' var antaget i den Romerska Räften, der i afseende på pantaftalets verkan någon skilnad ej förekom emellan den handfångna panten (pignus) och den endast utfästade panten (hypotheca), framställa sig betänkligheter, som hindra dess antagande.
Identiteten af, en hypothiserad fastighet, som kommit i tredje mans hand, kan lätteligen ådagaläggas, och den hypothekariska formen är derföre fullt lämplig för pantsättning af fast egendom; men detsamma,kan icke sägas om föryttrade mobilier, och ett stort hinder för ali lösörehandel måste uppkomma, derest köparen kundo i hvarje fall hafva att befara en reklamation af den för - Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. 5 sålda varan såsom pantförskrifven till någon säljarens fordringsegare, hvilken funne det fördelaktigt att vindicera den.
Att den Romerska Rätten emellertid kunde medgifva en så sträng panträtt, Afven i afseende på lösören, som förblifva i gäldenärens besittning, torde hafva berott derpå att i sammanhang med bypot.heksrättens utbildning i denna rigtning nya rättsmedel infördes, hvarigenom fordringsegaren skyndsamt kunde komma i besittning af det pantförskrifna godset och sålunda bliiva i tillfälle att sjelf skydda sin pant emot afyttring från gäldenärens sida och på samma gång allmänheten skyddas emot faran att utan vetskap om pantaltalet tillhandla sig panten.
Vår tids lagstiftningar, som sakna dessa rättsmedel, hafva i allmänhet ej heller funnit rådligt, att i detta afseende gå i den Romerska Rättens fotspår.
Ehuru hypothekssystemet, såvidt det rörer fast egendom, öfverallt mer och mer utbildat sig, har det deremot i afseende på lös egendom i flera länder antingen icke erhållit eller ock i sednare tider förlorat sin ofvan anförda ursprungliga betydelse.
I Frankrike, Belgien och Holland medgifva lagarne numera icke något aftal om hypothek i lös egendom, ehuru tysta förmånsrätter i dessa länder lika så väl som annorstädes, kunna i vissa fall göras gällande äfven i sådan egendom.
Enahanda förhållande eger rum i Österrike och Preussen, hvaremot i åtskilliga mindre Tyska stater det Romerska hypotheksväsendet tillämpas äfven i afseende på lös egendom.
I Sverige hade genom 1600-talets lagskipning den praxis utbildat sig, att genom pantaftalens intecknande kypotkeksrätt ansågs vara vid dem fästad, hvilket äfven af åtskilliga allmänna författningar, såsom Kongl.
Resolutionerna den 11 Maj 1665 och den 20 November 1688 erkändes, och sådana inteckningar bibehöllo sin verkan ända till dess densamma genom Kongl. Förordningen den 11 November 1730 inskränktes till debitorens fasta egendom.
Att nu återinföra tillämpningen af det Romerska hypothcksbegreppet på lös egendom skulle vid sådana förhållanden vara att betrakta såsom ett tillbakagående i lagstiftningen, och Utskottet anser derföre nödigt att till en början aflägsna all tanke på en sådan panträtt i icke traderad egendom, som egde sakrätts natur och kunde af fordringsegaren göras gällande emot en tredje person, hvilken efter pantaftalet blefve egare eller innehafvare af panten.
Något dylikt synes Riksdagsfullmägtigen Anders Pehrsson hafva åsyftat, då han i sin ofvanberörda motion — med förmälan, hurusom genom Kongl.
Förordningen den 20 November 1845 i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, varit afsedt. att skydda köparens rätt emot andra säljarens borgenärer och "således egentligen utgöra säkerhet för en lemnad försträckning", men detta skydd föranledt till mångfaldiga vinglerier, dels så att sälj äret) hos en god vän skapade sig en skuld, som ej vore verklig, för att derigenom undgå utmätning för en rättmätig skuld, dels ock så att en gäldenär genom lösöreköp öfverflyttade all sin egendom på någon viss af sina kreditorer, men för en åsatt köpeskilling, som ej motsvarade hälften af den försålda egendomens egentliga värde, lill påtagligt mehn för säljarens öfrige kreditorer, som derigenom betoges all rätt till sina fordringars godtgörelse af den genom lösöreköpet försålda egendomen, “ehuru den på sätt och vis ändå utgjorde säljaren på ett konstladt sätt tillhörig egendom11 — föreslagit, att med upphäfvande af ofvanberörda Förordning angående lösöreköp, Rikets Ständer måtte för sin del besluta, det lösegendom, specifikt förtecknad och med åsatt värde på hvarje särskild persedel, skall, efter det afhandlingen derom blifvit å nästa söndag efter dess upprättande från predikstolen uppläst samt uti Rättens protokoll intagen, utgöra "laglig säkerhet för långifvare)! i likhet med hvad om inteckningsrätt i fastighet finnes stadgadt.” 6 Bag-Utskottets Betänkande N:o 57.
Dd emellertid, på ofvan anförda skål, den rätt, som genom inteckning af pantaftal angående lös egendom kan beredas en fordringsegare, icke, på sätt motionären antagit, kan blifva af enahanda beskaffenhet med den sakrätt, som vinnes genom inteckning i fast egendom, får Utskottet vördsamt hemställa, att Anders Pehrssons motion icke må vinna afseende.
Det återstår således att tillse, huruvida pantaftal om lös egendom kunna tilläggas egenskapen att medföra förmånsrätt i gäldenärens konkurs, eller vid samtidigt uttagande af flera fordringar ur hans bo; och då Utskottet vågar uttala sig för denna åsigt, hvilken ofta blifvit bestridd och äfven vid ett föregående tillfälle rönt motstånd inom Konungens Högsta Domstol, stödjer sisr Utskottet bland an- > nät. på Lagberedningens auktoritet.
I 13 och följande §§ af 6 Kap.
Handelsbalken föreslog nemligen Lagberedningen införandet af underpant i lös egendom, hvilket uttryck likväl icke får anses motsvara det Romerska ”hypotheca", om det äfven kunde synas vara en öfversättning af detta ord.
Det förra betecknar nemligen enligt den tydliga meningen af Lagberedningens förslag endast en förmånsrätt, under det att, på sätt ofvan är anmärkt, det Romerska hypotheca är en fullständig sakrätt.
Lagberedningen erinrade, att, enligt Sveriges äldre rättssystem och lagskipning, var inteckning af pantaftal erkänd såsom ett medel att förvärfva förmånsrätt i lös egendom, intilldess detta förhållande ändrades genom ofvanberörda Kongl. Förordning den 11 November 1730, hvarefter denna rätt förbehållits endast vissa gynnade näringar, hänförliga till de borgerliga yrkena, samt att det af Justitie deputationen vid 1727 och 1731 års riksdagar framställda förslag om bibehållandet af den förmånsrätt, som förut efter flera författningar egt rum för intecknad underpant i lös egendom, vid granskningen af nu gällande lag föll, hufvudsakligen för Borgare-Ståndets motstånd.
I denna lag, sådan den för Ständerna framlades, hade man dock visserligen sörjt för nämnda Stånds bästa och de gynnade näringarnes trefnad.
Man hade nemligen i 17 Kap. Handels-balken gifvit förmånsrätt iör lån på bilbref eller bodmeri, för lemnadt förlag till bergsbruk eller andra sådana verk, — till och med för vexelfordringar; och på denna bana hade man mer och mer framgått, då man, allt efter sorn den ena eller andra näringen skolat i privilegiiväg uppmuntras, stadgat förmånsrätter för hvarjehanda förlag, såsom till fabrikanter, till manufakturister i allmänhet, till arbetare i Eskilstuna frislad, till fiskare i Nordsjön o. s. v. — stadganden, dem man sökt i tillämpningen utsträcka vida längre än författuingarnes ordalydelse Numera, fortsätter Lagberedningen, borde rättigheten att gifva underpant i lös egendom icke rimligen kunna betraktas såsom ett privilegium för vissa näringsidkare.
Tiden hade hunnit så långt, att denna rättighet måste ega rum antingen för alla. eller för ingen.
Bland de näriDgar, som hittills ej varit gynnade, vore jordbruket; det behöfde ej heller lagstiftarens gunst för att trifvas; men det behöfde — lika med alla andra näringar och arbetsföretag — rättvisa.
Yore det nu rätt, att den, som drefve bergsbruk, fabrik, manufakturverk eller annan sådan rörelse, finge bereda sig kredit genom underpant af lös egendom, så måste det ock vara rätt, att en jordbrukare eller den. som delade hans yrke, flage på lika sätt förskaffa sig den kredit han tarfvade för sin rörelse och sitt arbets företag.
En sådan kredit kunde visserligen missbrukas — men umbäras kunde den ej.
Tidens allmänna behof af en utväg att gifva säkerhet i lös egendom för den, sorn ej hade någon annan att erbjuda, men icke kunde undvara egendomens besittning, hade här i landet så påtagligen uppenbarat sin tillvaro, att man, i brist af annan Lag-Utskottets Betänkande N:o 51. 7 form för underpant, funnit sig föranlåten att tillgripa den minst utbildade af alla förmer för pantsättuing, dea så till sägande klumpigaste af alla, den nemligen att förkläda panträtten i ett köp.
Det vore denna förklädning, som gjort de ällmänt öfverklagade lösöreköpen så förhatliga.
Man visste, att de, betraktade såsom köp, vanligtvis inncburc en osanning, en falskhet, emedan de i sjelfva verket sällan hade annat ändamål, än att bereda köparen den säkerhet för sin fordran, som han ej på annat sätt kunde vinna.
Och de hade dessutom det onda med sig, att de helt och hållet fritoge den egendom, sorn ansåges vara köpt af en fordringsegare, från alla anspråk af andra; hvaremot desse hade rätt att genom egendomens ordentliga försäljning, om den vore pantsatt, söka bringa den till ett högre värde, deraf deras fordringar, näst efter panthafvarens, möjligtvis kunde utgå.
Svårligen kunde en fordringsegare, som sålunda utestängdes från all betalning ur sin gäldonärs egendom, utan harm se densamma af honom ostördt iunehafvas och begagnas under skydd af en så kallad köpare, som, efter hvad hela verlden trodde, bade blott en skenbar eganderätt dertill.
Det borde också vara högst motbjudande för hvarje ärlig man att spela en sådan beskyddarerol, och sannolikt skulle do borgenärer och gäldenärer vara ganska få, som hade lust att inlåta sig i dessa vedervärdiga transaktioner, om någon annan laglig form funnes att tillgå för beredandet af den panträtt, som dermed gemenligen åsyftades.
Det syntes Beredningen alltså vara hög tid att, till vinst ej blott för den materiela utveckling, som för handen varande förhållanden påkallade, utan äfven för allmän rättskänsla, för god tro och sedlighet, nu anvisa en sådan form.
För att vinna detta mål föreslog Beredningen, att lös egendom skulle, utan att gäldenäron lemnade den ifrån sig, kunna tjena till säkerhet för fordran, under namn af underpant.
Härmed ansåg Beredningen likväl icke, att alla lösöreköp utan tradition vore för framtiden tillintetgjorda.
Omständigheter kundo inträffa, då sådana köp slutades i redlig afsigt och på fullkomligt god tro; och med iakttagande af nödiga säkerhetsmått för offentlighetens oafbrutna bibehållande, ansågos dessa kunna utan våda fortfara för de sällsyntare fall, då man hädanefter kunde finna dem nödiga.
Underpant borde, enligt Beredningens förslag, grundas på en handling, kallad pantförskrifning, för hvilken viss form stadgades.
Denna handling borde ej ega gällande verkan förr än den blifvit offentliggjord genom inteckning; och på det den underrättelse om handlingens tillvaro, sorn på detta sätt spredes, alltid måtte hållas öppen och lätt tillgänglig, föreslogs, att inteckningen skulle en gång om året förnyas.
Beredningen ansåg, att krediten i dylika fall blefve bäst vårdad, då panthafvaren i sjelfva lagen uppmanades att icke länge lemna sin rätt obevakad utan tidt och elta tillse, huru med egendomen förfores, och då pautgifvaren utan synnerlig kostnad och tidsutdrägt kunde visa tillförlitligt besked på förhållanden, hvaraf förtroendet till hans betalningsförmåga berodde, ett besked, hvilket , lian lätteligen kunde förskaffa sig, när dertill ej fordrades mera än genomseendet al ett års protokoll.
En pantförskrifning skulle, enligt Beredningens förslag, kunna lyda ej å viss egendom, utan å visst, slag af egendom eller egendoms afkomst, t. ex. ä råämnen, effekter och tillverkningar, då förlag lemnades till bruks- eller täbriksrörclse, å kreatur, redskap, spaumål eller andra produkter, då det lemnades till jordbrukare, å verktyg och varutillverkning, då det lemnades till handtverkare o. s. v. Yid detta förhållande kunde pantgifvare!! ej rimligen betagas den fullå rådighet öfver egendomen, sorn utgjorde oumbärligt vilkor för utöfiiirigen af den 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. rörelse, till hvilkens bedrifvande lian skaffat sig förlaget.
Ännu mindre borde bans dispositionsrätt inskränkas, om pantlörskrifuingen lydde å bans lösa egendom i allmänhet.
Det läte visserligen i sednare fallet säga sig, att man på detta sätt öppnat ett nog vidsträckt fält för underpant; men något större äfventyr syntes Beredningen ej vara att befara deraf, att man, på grund afen inteckning, som årligen förnyades, gåfve förmånsrätt, på sätt Beredningen föreslog, i sista rummet för en sådan underpant, än deraf att en panträtt af enahanda natur, utan att vara offentliggjord, gällde med ännu högre rätt för omyndiges arfsmedel, för åtskilliga kassors fordringar hos deras förvaltare och för personliga utskylder till Kronan.
Beredningen tvekade således ej att låta denna, icke tili viss egendom inskränkta underpant ega rum, utan hinder för pantgifvare!! att öfver egendomen råda.
Det berodde på borgenärens större eller mindre förtroende till pantgifvaren, om han ville antaga en sådan säkerhet eller icke; men för de flesta fall vore det tvifvelsutan bättre att åtnöja sig med den, än att vara blottställd förde tvister, som kunde uppkomma om hvarje persedels identitet, då viss egendom blifvit pantförskrifven.
Kör att, så vidt möjligt vore, förebygga de försök, som äfven hädanefter skulle kunna göras att, under sken af köp, tillskapa en underpant på andra vilkor, än de af Beredningen föreslagna, ansåg Beredningen, att, om anledning dertill visade sig, Rätten borde ega efter omständigheterna pröfva, huruvida en handling, på grund hvaraf någon ville tillegna sig egendom, den han ej fått i handom, borde anses såsom bevis om verkligt köp eller blott om underpant, och att, i sednare, fallet, handlingen ej borde tilläggas annan verkan än som öfvereusstämde med de om underpant gifna föreskrifter.
Slutligen oell då det vore lika vigtigt, att underpant ej missbrukades till medel för svikliga tillställningar, som att sådana missbruk med lösöreköp före kommes, föreslog Beredningen att samma skyldighet att med ed fästa af handlingens rigtighet, som för närvarande finnes för lösöreköpen, äfven borde gälla för underpants-aftal.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med dessa af Lagberedningen angifna grunder, beslöto Rikets Ständer vid riksdagen 1859—1860 för sin del en författning angående underpant och en deraf beroende förändrad lydelse af 16 § i 17 Kap. Handels-balken; men detta Rikets Ständers beslut vann icke Kongl.
Majus samtycke.
Det skiljde sig också i en väsendtlig punkt ifrån Lagberedningens förslag genom det sammanhang, hvaruti det blifvit stäldt med Rikets Ständers vid samma riksdag fattade beslut om uppkäfvande af ofta omförmälda Kongl. Förordningen den 20 November 1845 i afseende på handel med lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva.
Då sistnämnda beslut icke kunde af Kongl. Majit sanktioneras, följde deraf att äfven det förstnämnda måste förfalla.
Den föreslagna underpautsförfattuingen förutsatte lösöreköpslörfattningeiis upphäfvande, och när denna förutsättning förföll, förlorade också dea förra författningen sitt inre sammanhang och kunde icke vidare i oföräudradt skick ifrågakomma till antagande.
Då nu vid innevarande riksmöte Riksdagsfullmägtigen Carl Anders Larsson genom sin ofvanberörda motion, under åberopande af Anders Pehrssons förslag att upphäfva lösöreköpsförfattningen, hemställt, att Rikets Ständer måtte besluta en författning om underpant i öfverensstämmelse nied det vid 1859—1860 årens riksdag framlagda underdåniga förslaget, så torde det vara nödigt att i första rummet taga i betraktande nämnde motionärers förslag om lösöreköpsförfattningens upphäfvande.
Vid Lag-Utskottets Betänkande No 57.
9 Yid föredragning i Konungens Högsta Domstol den 16 September 1861 af Rikets Ständers ofvanberörda förslag om upphäfvande af nämnda Kongl. Förordning den 20 November 1845 yttrade sig dess fleste ledamöter emot detsamma, på skäl som synas Utskottet öfvertygande.
Uti gällande lag funnes ej, såsom vilkor för beståndet af köp om lösegendom, stadgadt, att det sålda skulle hafva blifvit till köparen öfverlemnadt.
Till följd häraf hade det, före utfärdandet af Förordningen den 9 Maj 1835, angående hvad iakttagas borde vid handel om lösören, som köparen läte i säljarens vård förblifva, varit[ tillfyllest för dessa köpeaftals bestånd att deras rigtighet erkändes af köpare och säljare; och häraf hade bedrägliga gäldenärer vetat begagna sig för att genom diktade eller antedaterade köpeafhandlingar af omtörmälda beskaffenhet besvika sina borgenärer.
I ändamål att förekomma dylika svekfulla tillställningar hade först 1835 års nyssnämnda författning och, då deri meddelade bestämmelser icke funnos tillfyllestgörande, Förordningen den 20 November 1845 utfärdats, genom hvilken sednare författning, mod undanrödjande af 1835 års förordning, men med bibehållande af principen i densamma, ytterligare föreskrifter i afseende på handel med lösören, som köparen läte i säljarens vård qvarblifva, till iakttagande påbjudits.
Att nu upphäfva 1845 års förordning vore således att återgå till förhållandet, sådant det hade varit, innan 1835 års författning utkom.
Men derigenom skulle, då domstolarne sedermera, lika litet som före 1835, kunde undgå att tillerkänna gällande kraft åt köpeafhandlingar af ifrågavarande beskaffenhet, när, beträffande dem, sådan bevisning förebomme, som enligt lag för bestyrkande af köp i allmänhet erfordrades, tillfälle följaktligen åter öppnas för de bedrägerier, som 1835 och 1845 års författningar afsett att förekomma, och föreskrifter deremot skulle utan tvifvel snart ånyo linnas nödvändiga.
Dessutom saknades icke anledning att antaga, det de öfverklagade missbruken med lösöreköpen på sednare tider betydligt aftagit, och att således 1845 års Förordning i icke oväsendtlig mån uppfyllde sitt ändamål.
På dessa, inom Högsta
Domstolen anförda skäl, hvilka jemte andra i nådig skrifvelse den 21 Oktober 1862 anmärkta omständigheter föranledde Kongl. Majit att vägra
Sitt godkännande af Rikets Ständers förslag om upphäfvande af ifrågavarande förordning, har Utskottet ansett sig böra tillstyrka, att Anders Perssons och Curt Anders Larssons förslag örn upphäjvande af Kongl.
Förordningen den 20 November 1845 i afseende på handel om lösören, sorn köparen låter i säljarens värd qvarblifva, ej målto af Rikets Ständer bifallas.
Såvida lösöreköpsförfattningen varder bibehållen, så komma de af Utskottet åsyftade stadgandena angående underpant i fullkomlig öfverensstämmelse med de förutsättningar, hvarpå Lagberedningens förslag hvilade, och de kunna derföre, med så mycket större tillförsigt, ur detsamma hemtas.
Med antagande af denna förändrade utgångspunkt torde äfven de väsendtligaste anmärkningar, som föranledde Kongl. Majit, att vägra sitt bifall till den af Rikets Ständer vid 1859—1860 årens riksdag beslutade författningen om underpant, vara undanröjda, och dermed en utväg beredd att vinna denna af så många berättigade intressen eftersträfvade lagförbättring.
Af de skäl, hvilka dels vid berörda förslags granskning uti Högsta Domstolen, dels ock i Kongl.
Majits ofvanberörda nådiga Skrifvelse den 21 Oktober 1862 blifvit emot den föreslagna författningen anförda, framgår emellertid, att de af Lagberedningen och jemväl af Rikets Ständer begagnade ordalagen i ett och annat afseende lemnat rum för det missförstånd, att underpantsinstitutioBih. till B.
Prot. 1865 $ 1866. 7 Sami. 1 Afd. 18 Häft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. uen skulle afse beredandet af sakrätt i det pantsatta godset.
Om äfven den rättighet borgenären eger till panten, så länge den förblifver i gäldenärens besittning, skulle kunna kallas för en sakrätt, så vore den dock såsom sådan af en särdeles ofullständig beskaffenhet och kan i ingen händelse sträcka sig längre än att fordringen, utan afseende derpå att den i och för sig ej är förfallen, ändock uttages ur panten, när densamma utmätes för annan gäldenärens skuld, på samma sätt som nu förhålles med liqvid af gäld, som är intecknad i utmätt fastighet.
Af de begagnade ordalagen torde väl äfven följa, att Lagberedningen ej åsyftat att i vidsträcktare mån gifva åt underpanten sakrätts natur; men då Utskottet ansett af synnerlig vigt, att hvarje annan föreställning aflägsnas, har Utskottet, med ledning af ofvanberörda nådiga Skrifvelse och det hos Högsta
Domstolen i ämnet förda protokoll, sökt att ur de af Lagberedningen begagnade ordalag undanrödja all anmärkt tvätydighet i förenämnda hänseende, hvadan redaktionen något skiljer sig från det af Lagberedningen begagnade uttryckssätt.