Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I öfrigt anser sig Utskottet endast behöfva fästa uppmärksamhet derå, att förevarande, af Högsta Domstolen utan anmärkning lemnade, förslag i allt hufvudsakligt instämmer med det af Rikets sednast församlade Ständer godkända förslag till en likartad internationel lag i afseende å Konungariket Norige, hvars lagstiftning i hithörande delar väsendtligen öfverensstämmer med den Danska, ehuru sistnämnda lagförslag innehöll några föreskrifter derutöfver, bland hvilka den vigtigaste var den, af förut gällande författningar betingade, angående verkställighet jemväl af sådana beslut, hvarigenom böter blifvit ådömda.
På grund af hvad sålunda förekommit och då Utskottet, lika med Kongl. Maj:t, ansett lämpligast, att, såsom vilkor för ifrägaställda lags trädande i kraft, endast uppställes den i 11 g gjorda förutsättning om en ”motsvarande” lags antagande i Danmark, hvarigenom Kongl. Maj:t således blifver oförhindrad att utfärda den Bih, till li.
7 Sami. 1 Afd. 31 Saft. 3 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 61. föreslagna författningen, äfven om Konungariket
Danmarks lagstiftande magt skulle finna konseqvensen af detta lands lagstiftning erfordra någon, Imfvudgrunderna ej rubbande, modifikation i det nu uppgjorda Danska lagförslaget, får Utskottet vördsamt hemställa, det Rikets Ständer' måtte bifalla Kongl. Mäj:ts ifrågavarande nådiga Proposition.
STOCKHOLM, tryekt hos A. L. NORMAN, 1860.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 62. i W:o ©Sg.
Ank. till Exp.-ötsk. den 12 Okt.. 1860, kl. 12 midd.
I sådant syfte äro motioner väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman, W. F., samt inom Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtige Erik Olsson från Nerike, Per östman från Wester-Norrlands län, och Per Nilsson från Malmöhus län.
Motionärernas framställningar skilja sig emellertid från hvarandra i fråga om vidden af den arfsrätt, som borde de oäkta barnen tillerkännas.
Så har blifvit föreslaget: af Herr Dalman: »att, med ändring af 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken, oäkta barn, utom det som är alladt i hordom, eller i skyldskaps- och svågerskaps-led, hvari äktenskap ej får äga rum, må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar;» af Erik Olsson: att 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Oäkta barn, utom det, som är alladt i hordom eller skyldskap eller svågerskap, hvari äktenskap ej får äga rum, må taga arf efter sin fader och moder, der han eller hon offentligen inför
Rätten eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest sådant erkänt, och han eller hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.» af Per Östman: att Rikets Ständer måtte besluta följande förändring af 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken: »Allar man barn i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder; de barn må ock arf taga efter fader och moder, der de efter eget medgifvande eller laga kraftvunnen dom kända äro, i hvad de i lösöre äga.
Hafva fader eller moder barn af äkta säng, tage dessa dubbelt mot oäkta barn: oäkta barn njute ock af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran tilldess de sig sjelfva nära kunna.
Dör endera af föräldrarna och lemnar ej gods efter sig, lode då den barnet, som elterlefver.» — men att, om en sådan lagförändring icke kunde antagas, omförmälde § måtte erhålla denna lydelse: »Allar man barn i lönskaläge utan äktenskapslofven eller i hordom eller förbudna leder; de barn må ock arf taga efter sin moder, der hon efter eget medgifvande eller laga kraftvunnen dom Bih. till B.
Brot. 1851) A 1860. 7 Samt. 1 A/d. 32 Uäft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 62. känd är, i hvad hon i lösöre eger: har moder barn af äkta säng, tage dessa dubbelt mot oäkta barn: oäkta barn njute ock af läder och moder nödtorftig föda och upplostran till dess de sig sjelfva nära kunna.
Dör endera af föräldrarna och lemnar ej gods efter sig, föde då den barnet, som efterlefver.» — och af Per Nilsson, med hvilken Riksdags-fullmägtige Josef Oscar Almqvist, Nils Olsson Irån Malmöhus län, Per Tjernlund och Paul Hedström sig förenat: »att oäkta barn måtte beviljas lika arfsrätt med äkta, efter deras kända föräldrar, i sammanhang hvarmed följde att syskon egde arfsrätt efter hvarandra, så väl äkta som oäkta.»
Ofver samtlige dessa framställningar har Lag-Utskottets yttrande blifvit införd rädt.
Det gifves frågor, som, en gång väckta, icke kunna falla, fastän undanskjutas, och som för hvarje gång, de förekomma, tillvinna sig allt större utrymme i den allmänna meningen.
En sådan fråga är den om oäkta barns arfsrätt, — ofta under sednare tider hos oss väckt och lika ofta understödd af något eller några bland Riks— Stånden.
Och betydelsefull för uppfattningen af det hos folket i detta hänseende lefvande rättsmedvetande är den omständighet, att frågan synes företrädesvis inom Bonde-Ståndet städse hafva varit med värma omfattad.
Den väntar emellertid ännu sin lösning, — och att svårigheter dervid möta, har Utskottet icke förbisett.
Den har lunnits svårlöst i alla tider och hos alla folk, i hvilkas lagstiftningar humanare åsigter härutinnan sökt göra sig gällande, och det torde icke linnas någon annan rättsfråga, som af olika länders lagstiftare blifvit så olika besvarad, som denna.
Man synes liksom hafva tvekat att omfatta någon rationelt riktig princip eller att konseqvent genomföra en sådan.
Deraf ett visst vacklande i denna del af lagstiftningen — och deraf den brist på konseqvens, som i vår lag derutinnan eger rum.
Det var i den äldre Germaniska rätten en hufvudgrundsats, att individens rättigheter närmast uppspirade ur familjen och voro underordnade denna.
Ty familjen upplättades icke ur den högre synpunkt, hvarifrån man skattar de inre sedliga banden, såsom utgörande den enda fasta sammanhållningen deraf: den var en stat i staten och omgärdades med en mängd yttre skrankor, af hvilka några, ehuru i modifierad form, ännu hos oss qvarstå, såsom giftomannarätten, målsmans- och förmynderskapet m. 11., men andra deremot, för en stigande kultur och kristendomens inflytande, längesedan försvunnit, såsom den solidariska ansvarigheten för slägtmedlemmarnas förbrytelser, ätlboten, blodshämnden, sameganderälten till slägtjord m. 11.
Individen betydde således i vissa fall föga eller intet, — och, hvad särskildt oäkta barn beträffade, utvecklades denna grundsats med jernhård konseqvens i flera af de Tyska rättsböckerna, framför allt i den eljest så berömda Sachsenspiegel, enligt hvilken de oäkta födde voro i flere hänseenden så godt som rättslösa och ställda helt och hållet utom familjen, jemväl modrens.
De kunde ej hafva någon förmyndare och kunde icke sjelfva vara förmyndare, ej ens för sina egna i ett lagligt äktenskap födde barn Lag-Utskottets Betänkande N:o 62.
3 Det länder den Skandinaviska nordens fordna lagstiftningar till heder, att de i detta hänseende voro vida menskligare.
Danska lagarna fanns ingen skilnad emellan äkta och oäkta barn i fråga om deras ställning tiil modrens familj, och de sednare togo i denna lika arf med de förre, — en grundsats, som ännu är bibehållen i Christian V:s lag.
Från arfsrätt i faderns familj voro de likväl uteslutna, så framt de icke blifvit legitimerade, men orsaken dertill förklaras af en berömd
Dansk rättslärd icke hafva varit någon annan än svårigheten att med visshet känna den verkliga fadern.
De Danska lagarna stå således härutinnan i nära öfverensstämmelse med den Romerska rätten, hvilken förkastade paternitetsbevisningen såsom omöjlig.
— Enligt de Norska och Isländska lagarna var de oäkta barnens ställning till begge föräldrarnas familj föga skild från de äktas, men i arfsrättsligt hänseende betraktades de oäkta lödde såsom fjermare anförvandter än deras syskon af äkta börd. — De Svenska lagarne lemna i allmänhet högst ofullständiga underrättelser angående de oäkta barnens ställning till föräldrarnas familj under dessas lifstid.
De föreskrifter, som derom finnas, afse hufvudsakligen endast föräldrarnas skyldighet att värda och underhålla barnen under deras minderårighet.
I fråga åter om arlsrätlen, innehålla dessa lagar de mest skiljaktiga bestämmelser.
Ostgötalagen, liksom Wisbyrätten, medgaf de oäkta barnen icke någon rätt till arf, hvarken efter fader eller moder.
De öfriga Landskapsiagarne deremot tillerkände dem arfsrätt, ehuru mer eller mindre inskränkt.
De särskilda lagarnes olika stadganden härom hafva af en kommentator blifvit på följande sätt summariskt sammanställda: »antingen låta dessa lagar ifrågavarande barn ärfva en viss qvot af föräldrarnes förmögenhet, eller tiller— kännes dem lika arf med de äkta födde uti modrens qvarlåtenskap, men ingen arfsrätt efter fadren, eller gifves dem samma rätt med hänseende till modren, men endast en obetydlig del af fadrens egendom, eller ock tillägges dem endast en ringa pars quanta, så väl efter fader som moder.»
Tvifvelaktig är frågan, huruvida nämnde barn äfven egt anspråk på arf efter aflägsnare förfäder och fränder å sidone i ätten.
Enligt analogien med de Danska lagarna, har dock denna fråga blifvit af en rättslärd jakande besvarad.
— Emellertid började åsigterna om de oäkta barnens rättighet till arf alltmer förändras, — och Kristoffers Landslag inskränkte denna rätt i högst väsendtlig mån genom det stränga budet, att frillobarn, huru många de än voro, icke lingö ärfva mer än tillsammans tre mark, två efter fader och en efter moder, och äfven detta ringa belopp blott med det vilkor, att, efter afdrag deraf, de äkta barnen erhöllo minst sex mark.
Från denna lagstiftning var steget icke stort till vår nu gällande lags bud, att oäkta barn ej må taga arf efter någon annan än sina egna barn och bröstarfvingar, — ett stadgande, hvars stötande obillighet lagstiftaren sjelf liksom synes hafva velat förmildra genom det i omedelbart sammanhang dermed ställda budet: »dock njuten de al fader och moder nödtorftig föda och uppfostran till dess de sig sjelfva nära kunna.»
Det var således under kristendomens äldre tider i vårt land, som grunden lades till vår nu gällande lagstiftning i ämnet, Man har derutaf slutat, att denna 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 62. lagstiftning är betingad af den kristna läran, och obestridligt är äfven att denna utöfvade ett väsendtligt inflytande pä den förändring i tänkesätten, som i denna fråga uppenbarade sig under medeltiden.
Men det är af vigt att ihågkomma, att detta var den kristna iäran, sådan den representerades af katolicismen, hvilken satte kyrkan i stället för kristendomen och sträfvade derhän, att få alla band, som icke af kyrkan helgats, ansedda såsom ogiltiga inför lagen och icke kunnande grundlägga några rättigheter, icke ens de naturliga och allmänt medborgerliga.
Man sökte och lyckades utbreda den åsigt, att rättigheten för oäkta födde att taga arf vore ett erkännande af en osedlig princip, — förblandande således den felande med den oskyldige och tryckande osedlighetens brännmärke på den sednares panna.
Men man hade åtminstone den förtjensten att vara konseqvent, och ur nyssnämnde åsigt utgick också följdriktigt en annan, nemligen dem om de oäkta föddes sämre medborgerliga qvalifikation, i följd hvaraf de utestängdes från alla sysslor och förtroenden, som erfordrade ett oförminskadt medborgerligt anseende.
Ja, i flera länder beröfvades dem till och med möjligheten till bergning, i det de jemväl utestängdes från de flesta näringsgrenar.
Sådan, säger en strängt opartisk forskare på detta fält, var följden af kyrkans moral!
Och sådana, kunde man tillägga, skola alltid de yttersta konseqvenserna blifva, då man åberopar religion och sedlighet såsom stöd för oäkta barns uteslutande från arfsrätt!
— Men till ett sådant mål verkade äfven, såsom rätteligen blifvit anmärkt, i ganska väsendtlig mån Feodalismen, hvilken, sättande länsbandets sammanhållning öfver allt annat, sträfvade att åstadkomma förmögenhetens fördelning på så få händer som möjligt.
Inflytandet deraf på de oäkta barnens ställning blef ock märkbart i samma mån, som feodalismen slog mer eller mindre djupa rötter.
Detta inflytande spåras ännu i flera af de Tyska lagstiftningarne, och framför allt i det Engelska rättssystemet, hvars omenskliga hårdhet emot de oäkta födde med skäl blifvit betecknad såsom en af de mörkaste fläckarna i det Engelska samfundslifvet.
I de flesta andra kristna länder är dock arfsrätt nu mera oäkta barn tillerkänd.
Danmark har, såsom ofvan är nämndt, i detta hänseende förblifvit sin forntid trogen.
Norige har gått ett steg längre, och genom en den 31 Juli 1854 utfärdad författning är derstädes stadgadt, att oäkta barn tager arf efter moder och mödernes fränder likasom äkta barn, samt efter läder och fädernes fränder till hälften emot äkta barn, om sådant finnes, och likasom äkta barn, om sådant ej är till, så framt fadern muntligen eller skriftligen hos Rätten erkänt barnet såsom sitt.
Sverige står dock i detta hänseende ännu qvar på den under medeltiden af katolska kyrkan lagda grund; och om än vår lag genom de utvägar, den anvisar en fader att få sitt oäkta barn inför lag betraktadt såsom äkta, icke är fullt så hård som den Engelska, på feodalistiska åsigter grundade, rätten, så är detta en följd af inkonseqvenser i lagen och af saknaden utaf en följdriktigt genomförd princip.
Eller hvilken skulle väl denna princip vara?
Icke är det den äldre Germaniska rättens åsigt om familje-enheten såsom grund för arfsrätt; ty, såsom ofvan är nämndt, räknades, enligt flera Germaniska lagstiftningar, oäkta barn till familjer) och togo arf Lag-Utskottets Betänkande N:o 62. deruti, då deremot, enligt 1734 års lag, dessa barn ej äro berättigade till arf, men likväl icke kunna sägas vara ställda utom familjen i undra afseenden, såsom i fråga om giftomannarätt och förmynderskap, hvarförutan föräldrarne ega rätt att ärfva dem.
Än mindre är det den Romerska rättens åsigt, hvilken, såsom grund för arfsrätt, uppställde den aflidnas vilja, den der, i fall testamente ej skett, presumerades hafva sin bestämning i blodskärleken, som ansågs vara starkare i mån af blodsförvandtskapens närhet.
Ingendera af dessa principer är heller åberopad af dem, som försvara vår lagstiftning i denna del; men man har påstått att denna vöre byggd på en annan grundsatts, nemligen den, att »endast lagligt äktenskap gifver laglig arfsrätt,» — en grundsatts, från hvilken dock flera så väsendtliga undantag blifvit gjorda, att den ingalunda förtjenar namn af en ledande princip.
Ty först — och för att icke fästa sig dervid, att barn, aliade med fästeqvinna eller under äktenskapslöfte, anses som äkta barn — måste härvid erinras, att barn, som är afladt i lönskaläge och således oäkta, får arfsrätt, om blott fadern sedermera tillsäger modern äktenskap.
Man kan väl invända, att tillsägelsen om äktenskap är att anse såsom en legitimation; men östridigt är dock, att barnet var frukt af en förbindelse, som icke i sig innebar det ringaste moment af ett lagligt äktenskapsband.
— Vidare är barn, som blifvit afladt under våldtägt, berättigadt att taga arf såsom äkta barn, ehuru qvinnan visserligen icke erhåller laggift hustrus rätt.
Till den arfsrätt, som sålunda blifvit nämnde barn tillerkänd, kan väl en grund uppietas; men uppenbart är dock, att man genom detta stadgande helt och hållet frångått principen om lagligt äktenskap såsom den enda grunden för laglig arfsrätt.
— Lika ohållbar visar sig nämnde princip deraf, att, enligt stadgandet i 8 Kap. 8 § Ärfda-Balken, ett oäkta barns efterlemnade egendom går i arf till föräldrarne, — ett stadgande, som icke blifvit infördt i de mer konse qventa lagstiftningar, hvilka beröfvat oäkta barn rätt att taga arf.
Men just detta stadgande, jemfördt med de lagbud, som, utan att göra skilnad emellan äkta och oäkta börd, bestämma barns ställning till föräldrar, är synner ligen karakteristiskt för ifrågavarande del af vår lagstiftning.
De oäkta barnen lemna vid sin död sin egendom såsom arf till föräldrarne och hafva emot dem jemväl i öfrigt samma skyldigheter som äkta barn, men rättigheterna äro långt ifrån desamma: arfsrätten, hvilken blifvit betecknad såsom den mest utmärkande bland dessa rättigheter, är dem beröfvad.
De äro i detta hänseende ställda i alldeles samma kategori, som, enligt Ärfda-Balkens 7 Kapitel 2 §, den som »blifvit biltog lagd eller rymt af landet för grof missgerning» och hvilken derigenom förlorar sin arfsrätt.
Men får en sådan brottsling »frid», så är han, enligt samma lagrum, ock berättigad till arf.
Och tillsäger ett oäkta barns fader modren äktenskap, så blifver barnet arfsberältigadt; men utan en sådan fridlysning af fadren får barnet icke ens ärfva sin moder, hvilket således alltid blir förhållandet, om lädren dör innan han hunnit tillsäga om äktenskapet.
Kan väl en sådan lagstiftning på giltiga skäl försvaras?
Och om den verkligen vore byggd på principen om lagligt äktenskap såsom enda grunden för arfsrätt, bevisas ej just derigenom felaktigheten af denna princip, så exklusiv, som man velat göra densamma?
6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 62.
Men man kan härvid ock fråga: är val vissheten att efter en faders eller moders död få tillegna sig den allidnes egendom något väsendtligt moment i sammanhållningen af familjebandet?
Är väl det utmärkande draget för familjen detsamma som för ett vanligt bolag, nemligen egendoms-gemensamheten?
Skola ej tvärtom de högre etiska momenterna klarare framträda, ju mer de tillfälliga, oväsendtliga, ställas i bakgrunden?
— Då oäkta födde först erhöllo det dem i flera stater tillförene beröfvade medborgerliga anseende och berättigades att blifva använda i allmänna värf, befarade utan tvifvel mången, att dörren derigenom öppnades för inträde af ett osedligt moment i samhället och att samhällsbanden derigenom slutligen skulle brista.
Med samma blickar, hvarmed vi nu se tillbaka på denna farhåga, skall utan tvifvel en framtid betrakta en då försvunnen tids fruktan för familjebandets upplösning genom att tillägga dessa barn arfsrätt.
Utskottet förbiser icke att en princip, äfven om den är felaktig, icke utan våda utplånas ur lagstiftningen, så länge den ännu uppbäres af den allmänna meningen.
Men Utskottet tror icke att detta är förhållandet i förevarande hänseende.
Väl kunna i denna, som i andra frågor, många skiljaktiga meningar uppstå; men om folkets föreställningssätt och rättsmedvetande härutinnan kan, enligt Utskottets tanke, något tvifvel icke ega rum.
Bonde-Ståndets vid flera riksmöten uttalade och vidhållna mening måste i ett ämne, som det förevarande, anses vara af synnerlig betydelse, och äfven inom andra Riks-Stånd hafva enahanda åsigter flera gånger försports och tillkämpat sig seger.
De uppgjorda lagförslagen hafva dock ej vunnit tillräcklig framgång för att blifva lag, och Utskottet kan ej undgå att anse orsaken dertill i icke oväsendtlig mån hafva legat deri, att dessa förslag, såsom af deras motståndare ock blifvit anmärkt, bjudit alltför obetydligt och icke hvilat på någon rationel grund.
Det förslag, Utskottet här nedan framställer, är, lika med den Norska lagen, hufvudsakligen byggdt på den Romerska rättens princip, att grunden för arfsrätt är den allidnes présumerade vilja, spårad i blodsförvandtskapens närhet.
Fastän uttalad af ett hedniskt folk, är denna princip icke desto mindre fullt kristen; ty den synes grundad i rättvisans idé, och kristendomen är lika väl rättvisa, som kärlek och försoning.
Det är ock denna princip, som, så vidt den rörer förhållandet mellan föräldrar och barn, Utskottet anser redan hafva vunnit insteg i den allmänna meningen och hvilken icke i öfrigt åstadkommer någon rubbning i gällande arfsordning.
Det är således icke pä känslans eller de abstrakta teoriernas ståndpunkt, som Utskottet i denna fråga ställt sig, ehuruväl ingendera någonsin kan eller bör vid lagstiftningen lemnäs ur sigte.
Från teorien har Utskottet tvärtom funnit sig, i anseende till paternitetsbevisningens svårighet, böra föreslå ett ganska väsendtligt undantag, nemligen för de barn, hvilka icke blifvit af fadern erkända, — en inskränkning, gjord jemväl i andra länder, såsom i Norige, och hvarigenom rättigheten till arf efter fadern blifver beroende af en slags legitimation utaf denne.
Utskottet tror, att jemväl detta, af praktiska skäl föranledda, stadgande likaledes är med den allmänna meningen öfverensstämmande; hvaremot Utskottet icke La g-Vt skottets Betänkande N:o 62. 7 funnit någon giltig anledning att, i likhet med den Norska lagen, tillägga ett sålunda erkändt barn endast half arfslott efter sin fader, för den händelse att denne jemväl efterlemnar äkta barn.
De inkast, som emot rättigheten för oäkta barn att taga arf vanligen framställas, hafva till en del redan genom det anlörda blifvit vederlagda.
Man har åberopat kristendom och sedlighet såsom hinder för en sådan arfsrätt.
Men det vore en besynnerlig kristendom, som kunde fordra lagen vara sådan, att den ena brodern, på grund allena deraf och icke af något testamente, finge ärfva millioner, medan den andra brodern vore försänkt i armod.
Detta vore ett högst eget medel att upprätthålla den högre betydelse, äktenskapet såsom en sedlig institution innebär.
Och den allmänna sedligheten skall, enligt Utskottets åsigt, snarare belästas, än försvagas genom föreslagna lagförändring, så vidt sådana yttre bud kunna föranleda till ett sedligare lif.
— Man har vidare åberopat den skandal inom familjen, hvartill en så dan lagstiftning kunde föranleda.
Men, utom det att rättvisan väl icke någonsin får uppoffras för en genom dess tillämpning möjlig skandal, — utom det att hvarje brott, som af en familjefader eller familjemoder begås, beklagligen på detta sätt alltid laller tungt öfver familjen, måste framför allt erinras, att skandalen väl ligger i sjelfva felet, men icke i dess försoning, icke i de anspråk, som derutaf uppstå.
— I detta fall måste dock äfven erinras, att samma möjlighet till skandal är nedlagd redan i gällande lag, enligt hvilken oäkta barn är berättigadt att ur aflidna föräldrars bo utbekomma upplöstringshjelp.
— Slutligen har man äfven anfört, att den utvidgade testamentsrätt, som nu eger rum, skulle göra ifrågaställda laglörändring öfverflödig.
I detta inkast ligger dock en märklig circulus in demonstrando; ty här är ju just fråga om dispositionen af en afliden persons bo, för den händelse att han icke upprättat testamente.
Med samma skäl kunde man då förklara all arfsordning öfverflödig; ty är, i följd af testamentsfriheten, arfsrätten öfverflödig i ett fall, lärer den väl äfven vara det i andra.
För öfrigt borde man ej förbise de binder, som emot testamentsrättens utöfning ofta uppstå, såsom genom oförmodade dödsfall, för qvinnan kanske just under förlossningsarbetet, — bristande insigt om de nödiga formerna för ett testamente m. m.
Då Utskottet, på grund af hvad nu blifvit anfördt, till Rikets Ständers pröfning öfverlemuar nedanstående lagförslag, anser sig Utskottet icke böra underlåta att fästa uppmärksamhet derå, att detsamma icke, såsom de af föregående riksdagars LagUtskott framställda, gör något undantag för barn, aliade i hordom eller i förbudna leder.
Ett sådant undantag har städse blifvit af dem, som hyst betänklighet vid en reform i denna del af lagstiftningen, anmärkt såsom en märklig inkonseqvens, dea der icke blefve mindre, derföre att den igenfunnes i någon främmande lagstiftningar, — och Utskottet har icke kunnat undgå att inse riktigheten af denna anmärkning.
Någon skilnad emellan nämnde barn och andra af oäkta säng födde är ej heller gjord i gällande lag, så vida man ej vill räkna den obetydliga skilnad, som skulle ligga deri, att 8 Kap. 8 § Ärfda-Balken, som stadgar rätt att ärfva barn, aliade i hor - Lag-Utskoltits Betänkande N:o 62. dom eller lönskaläge, icke jemväl omförmäler de barn, som aflats i förbudna leder.
Då dessutom ett undantag i omförmälda syfte skulle strida mot den princip, hvarpå Utskottet ansett en förändrad lagstiftning härutinnan böra byggas, hemställer Utskottet vördsamt, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en författning angående oäkta barns arfsrätt, af följande innehåll: »Med ändring af Iwad i 8 Kap. 7 § Arfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, sorn äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas att oäkta barn jemväl må, lika med äkta barn, laga arf efter sin moder; så ock efter sin /ader, derest barnet blifvit af honom inför Rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt.» Stockholm den 9 Oktober 1860.