Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den enes bröd, den andres död! -- Berätta! CECILIA.
Jag hade gått ner åt ån för att se svanorna flytta från Ekolsund -- jag såg dem också sträcka öfver Kungsängen -- åh, det var så vackert!
Nå; jag kom att gå förbi Gillet!
Det lyste!
Nu visste jag att fosterfar, som icke besökt Gillet på ett helt. år, låg hemma och sof.
Jag såg in genom fönstret!
Tänk Er hvad jag såg! -- Jacques satt i åldermannens stol och förde klockan!
Jacques?
Icke Sten?
Alltid den sämsta, aldrig den bästa!
Jag gick in i förstugan och fick höra af pedellen att Hans på grund af sin svaghet och ålderdom var afsatt och att Jacques var vald till ålderman efter honom.
Länge väntadt, det är sant, men ändå oväntadt!
Och nu komma utvalde af Gillet hit att af superintendenten få valet bekräftadt.
Det är otroligt! -- Jacques och icke Sten!
Jacques är ju nästan oduglig fast han kan formerna.
Det är den Gamle som lärt in honom alla
9 talesätt sedan barndomen och inplantat hos honom att han var född till högste man.
Stackars Jacques!
Och den Gamle!
Hvem skall kunna meddela honom beslutet.
En våldsman har han varit och derför fick han öfverlefva sitt fall -- det är rätt, men det är hårdt! CECILIA.
Men kyrkan, tänk på den!
Ja, den -- CECILIA.
Kan I, Domine, göra om intet Jacques' val?
Dessvärre, nej!
Jag kan endast höra på när de munhuggas och så låta skrifva upp det; det är allt hvad i min makt står!
CECILIA har stigit upp; vid fönstret.
Då lära tider stunda som varda fulla af nöd och trångmål för somliga.
-- Nu äro de här!
Scen V I.
DE FÖRRE. OLOF.
Sedan JURGEN. JACQUES. GERHARD.
OLOF med mössan i handen.
Utvalde af Sankt Lars Gille anhålla om företräde hos Hans Nåd! -- Det fans intet gräs! -- DOMHERREN.
Ge dig af till verkstan då och släpp in hjorden!
JURGEN, JACQUES, GERHARD in.
10 DOMHERREN.
Guds fred och helsning utvalde af Välloflige Sankt Lars Gille.
JACQUES.
Guds fred och hyllning Domine Nicolaus Erici Superintendent.
Stora nyheter!
Som I säger Ers Nåd!
Om I tillåter vill jag utbreda mig något och som jag menar på samma gång uttala de tankar Gillet efter moget öfvervägande fattat såsom sina.
DOMHERREN sätter sig vid spisen och vänder ryggen åt de andra.
Önskar utvalde att Jacques uttalar Gillets tankar?
JACQUES faller in.
Mina tankar, Domine!
Sina tankar; lika godt?
JURGEN.
GERHARD.
Vill min syster skrifva upp hvad dessa män komma att tala!
CECILIA sätter sig vid bordet.
Tala nu Murmästar Jacques!
Vill I stå eller sitta?
Jag står!
Paus. -- Får jag börja nu?
11 DOMHERREN.
Ja visst får I!
JACQUES ser på Gerhard.
Det är en tung börda för en son att tala om sin far, helst denna far icke i alla punkter uppfyller de kraf som på honom i författning af Murmästarålderman, det är, såsom hufvud i den stora kropp som kallas ett murargille -- Paus -- ställas.
Somlige äro födda till stenar, andra till hvalf, till murar, till takrösten, till gaflar, till takryttare! -- Jag vill fasthålla den meningen att Hans Ålderman, den gamle, eller »Gamlen» som vi i dagligt tal kalla honom -- jag vill erinra att jag talar icke i mitt namn -- Hans Ålderman är för gammal och jag säger icke för mycket när jag säger: han duger inte!
Torkar sig i pannan och ser på Gerhard.
Denna byggnad har stått stilla i tjugo år.
Folket vill se den under tak; och det är folkets byggnad; folket har stora fordringar; folket vill ha en ny ålderman rent ut, jag kan inte gå omvägar, och jag säger rent ut! -- Tiden fordrar en ny ålderman, men -- märk det -- en ålderman som förstår sin tid; tiden är en handlingens tid och derför fordrar den en handlingens man -- framför allt: inga svärmare!
Nej, en man som vet att teglet skall slås i nedan och inte i ny; en man, som inte går och stöper kalk i vintern, och vet, att man inte kan sätta Osmundsjern i blålera, en man som kan sköta folk, som kan aflöna, straffa, sätta af och ifrån, säga upp till afflyttning, med ett ord en handlingens man -- framför allt: inga svärmare!
Försjunker i eftertanke.
Vi ha haft nog med svärmare; vi ha haft franska som behöfde 50 år för att svärma ihop en port; vi ha haft tyska, danska, alla möjliga slags svärmare.
Till Cecilia Har syster skrifvit?
12 DOMHERREN.
Har Mäster Jacques slutat?
Jag har slutat!
Nå, hvad ska vi göra nu?
Vi ha ompröfningen qvar!
Det är sant; den kommer litet bakefter, men det är nu så en gång!
Vill Jacques stiga ut medan vi tala illa om honom, eller vill han stanna inne?
Jag anhåller på Gillets vägnar att Domine icke sätter åsido formerna, ty formerna äro lifvet!
Vill Mäster Jacques aflägsna sig på en stund -- enligt formerna!
JACQUES går ut högtidligt.
Scen V II. DE FÖRRE utom JACQUES. DOMHERREN.
Det är de tre sedvanliga frågorna?
Jag tror jag känner dem.
Vill Gerhard svara rörande ombemälde Jacques, men uppriktigt och sanningsenligt -- kom ihåg att han står och lyss utanför.
Primo:
Älskar han sanningen?
13 DOMHERREN.
Secundo:
Eger han full insigt i sin konst?
Full insigt!
Tertio:
Är han den värdigaste?
GERHARD reser sig för att tala.
Kort!
Han är den värdigaste!
Det är bra svaradt!
Nästa! -- Jurgen!
Älskar han sanningen den der Jacques?
Nej! DOMHERREN.
Eger han insigt i sin konst?
Han saknar all insigt i sin höga konst.
Han är den ovärdigaste, men han hade parti för sig!
Har min syster skrifvit?
14 DOMHERREN.
Gör en sammanfattning af nämdens beslut och läs upp den sedan för de här männen.
Jag kan inte sammanfatta så skilda saker som ja och nej, som svart och hvitt!
Inte? -- Försök!
Säg hm!
Säg grått! -- Jag skall försöka! -- Inkalla Jacques så att det blir ett slut på det här!
GERHARD går och öppnar dörren; Jacques in.
Scen V III.
JACQUES. DOMHERREN.
Är I böjd att höra nämdens ompröfning?
Till Er tjenst, Domine! DOMHERREN.
Nej, till Er! -- Nämden har efter, som jag förmodar, mogen pröfning stannat vid följande mening:
Jacques älskar sanningen lika mycket som lögnen; Jacques eger och saknar all insigt i sin konst; Jacques är den värdigaste och ovärdigaste Gillet kunde träffa med sitt val! -- Farväl!
För sant, det vill jag kalla en ovärdig dom!
I har fått den dom vi alla få; af den ena svart, af den andra hvitt.
15 JACQUES.
Jurgen, detta skall du icke ha gjort för intet! -- Skall detta stå att läsa i Gillets handlingar till evig tid?
Jag tror icke något räcker till evig tid, men domen öfver död man varar rätt länge! JACQUES.
Död och pina!
Jag står vid målet, jag skall räcka ut handen att fatta kronan och jag får en halmkrans!
Håll, Mäster!
I står vid målet säger I!
Är det månne att
I skall sitta i karmstol och ringa i klocka, är det att I skall regera några hundra arbetare?
Vi tro att kyrkan är målet och I en liten obetydlig del af medlen!
En sak återstår:
Är I beredd att aflägga ed på att
I kännen hemligheten?
JACQUES bestört.
Hemligheten?
Känner
I kyrkans grundtal, de Albertinska sanningarne, på hvilka kyrkans plan hvilar och utom hvilkas kännedom
I icke kunnen bygga?
JACQUES som observerar Gerhard.
Jag känner hemligheten.
Svär det vid Sankt Lars och Sankt Erik!
JACQUES som förut.
Derom bjuda stadgarne intet.
16 DOMHERREN tar en bok från bordet.
Stadgarne bjuda så!
Jag kan icke läsa Ert prent, det vet I!
Förlåt mig, jag glömde det.
Jag svär vid Sankt Lars och Sankt Erik! DOMHERREN.
Då helsar jag
Er som ålderman i Sankt Lars Bygg-gille!
Gå med Gud och var värdig det värf I tagit! JACQUES.
Jag tackar Er Domine, och ber Er icke frukta för det värfvet!
Jag är visserligen ingen svärmare, men jag är en man, och regera folk kan jag, och I skall se, fast
I icke tror det, att nu skall kyrkan vara under tak i bråda rappet.
Det gläder mig att höra!
Det gläder Er icke!
I har hemliga grunder för att misstänka min sanningskärlek?
Jag har grund för att I icke vill mig väl!
Men jag skall säga, att nu är det mig lika hvilket
I gör, och jag gitter icke utröna om I är sanningskär eller ej.
17 DOMHERREN.
Det är väl! tid!
Våra vägar skiljas här till en JACQUES sätter sig.
Jag stannar om mig lyster, och I visar icke ålderman på dörren! Gör I?
Det gör jag icke, men jag lemnar gerna en dörr mellan oss ändå.
Går mot venstra dörren.
Scen IX . DE FÖRRE.
HANS. DOMHERREN stannar.
Jacques stiger upp.
HANS med en runstaf i handen.
Guds fred Domine!
Kall morgon.
Frost på kålen i natt; kråkan ropar på Morsmessmorgon, betyder stark vinter.
DOMHERREN ser sig om.
Guds fred Ålderman.
För all del sitt Mäster Jacques, sitt!
HANS.
Här är folk, ser jag!
Är det inte Gerhard?
Skuggar med handen för ögonen.
Och Jurgen och Jacques?
Spinner man igen?
CECILIA fram.
Guds fred älskade fosterfar!
Har du sofvit väl?
Och flickan också!
Hvad gör flickan här?
Hvarför är du icke i dina sysslor?
Slå dank det kan man, läsa i bok, och prenta och snacka.
Skam i den, här blir skick någonsin.
Slår med stafven i bordet.
Gillets Hemlighet.
18 Hvad gör folket här!
Hvarför är icke folket i verk så här dags?
CECILIA hviskar med Domherren.
Ålderman Hans!
Tackar som frågar, Domine!
Kry och rask på åttionde året.
Träffade gossen Olof dernere; berättade om Gillesaker.
Berättade han?
Det är bemärkelsedag i dag, gode vänner!
Se på stafven här:
Morsmessan.
Har jag icke skurit en pelare?
Jo, jag ser den tydligt!
Gode vänner: det är femtio år se'n -- femtio, ja det är det, sedan jag reste första pelarn på venster hand i skeppet och derför förstår jag er goda mening.
Olof berättade det, och jag tackar er.
Tack skall I ha!
Tack skall i ha!
Han trycker deras händer under allmän förvåning.
Det är en tung pligt jag går att uppfylla!
HANS nickar förstånd och tack.
Vi ha' alla fått vårt värf att fylla, och vi måste fylla det för värfvets, icke för vår skull.
Om vi aldrig låta detta ur sigte, alltid äro beredda att lemna vårt verk i kraftigare händer när vi tröttnat, då ha' vi först lefvat för det stora, för saken, icke för det lilla, för oss!
19 HANS nickar belåtet.
I femtio år har I arbetat på detta Herrans hus; I har sett det stiga ur gruset; men det är icke ert verk, ty trenne slägten ha' före Er arbetat på samma sak och gått till den eviga ron, och deras nämn äro glömda.
HANS förnöjd.
Bra, mycket bra!
Jag måste säga Er hela sanningen.
Gillet har efter långa strider kommit till den meningen att I behöfver hvila, och att edra krafter icke räcka till det tunga arbetet; kyrkan har stått stilla i tjugo år och folket fordrar att få se den uppe!
HANS som förut.
Tack! tack go' vänner!
DOMHERREN blir orolig.
Derför har Gillet sett sig om efter en yngre man som förenar skicklighet med kraft.
Valet har fallit på er son.
Han skall fullborda hvad
I begynt och i honom skall
I åter lefva upp och se ert verk gå till sin fullbordan.
Detta är hvad jag haft att å dessa mäns vägnar säga och jag väntar nu blott att I bekräftar valet och j ger den unge Ert gillande.
HANS stiger upp.
Domine, Nils Erici.
Det gläder mitt gamla hjerta att höra hvad
I sagt; och jag tackar er alla samtlige för er välvilja och aktningsbetygelse, och det gläder mig så mycket mer som min gamle fiende, Jurgen -- hvilken är den ende
20 af Er -- ja, Domherrn förstås, men han var inte här då -- Jurgen är den ende som kan minnas hvad som hände för femtio år sedan.
Icke sant Jurgen?
JURGEN hotande.
Jag glömmer det aldrig, var viss på det.
Tack skall du ha' gamle Jurgen, jag hade icke väntat det af dig, jag måste bekänna det.
Det gläder mig, sade jag, att se att I ännu tron att Hans Ålderman kan sätta både tak och torn på kyrkan och I tron icke vilse, ty än har han krafter att föra klockan i sina tio år -- hvarför icke tjugo -- värre har man skådat; och efter det är en bemärkelsedag, så skall väl också bli' fridag, och om I Domine och I gode vänner finnen lust att dricka en kanna med Ålderman Hans, så ber jag er välkomna allesammans.
JACQUES har satt sig igen.
Hvarför sitter pojken?
Är han från vettet?
Upp grönskålling när Ålderman talar!
JACQUES upp.
Är jag ålderman eller är jag icke?
I är så visst icke!
Nå pojke skall du glömma det då!
Lyss.
Jag tyckte det ringde till frukost! -- God morgon vackert och bullra lagom när
I gån ut i staden att förlusta Er!
Domine och var välkommen!
Scen X . DE FÖRRE utom HANS. DOMHERREN.
Hvad jag länge fruktat har inträffat; den gamle har äfven förlorat hörseln.
Hvem skall meddela honom Gillets beslut?
Jag skall skrifva honom det.
Han har dessvärre icke lärt på läsa.
Jag skall teckna för honom.
Låt honom gå sina sista steg på jorden i den tron att han ännu står på den höjd han genom sitt arbete och sina gåfvor kommit att intaga.
Hvem vet genom hvilka gåfvor han kommit att intaga denna plats?
Är detta en anklagelse så är den skamlig, då den anklagade är frånvarande och icke kan tala till sitt försvar.
Behagar Gillet afhandla denna sak på en annan och lämpligare plats; vill Ålderman Jacques taga sina vänner med sig och på tillständig ort fatta det beslut honom godt synes?
Hvad du gör, broder, skona den gamle!
22 JACQUES.
Skona?
Hvem talar om skona?
Har han skonat någon?
Har han skonat mig?
Har han skonat dig?
Har han icke trampat ner allt som kommit i hans väg?
Nej, här skonas ingen!
Nu har han trampat på min hjessa i 38 år, nu är det jag som trampar!
Man har trott att jag varit spak och fromsinnad, derför att jag icke bromsat och knarrat, men man har vilsat sig.
Här är jag, så här har man gjort mig, må man taga mig; man må icke tro sig få skörda fikon på tistlar man sjelf dragit upp!
Gör inga miner, du Gerhard; jag behöfver icke gå i dina ledband längre; nu går jag sjelf.
Öppna dörren för Jacques Ålderman; farväl Domine.
Till Jurgen och Gerhard som följa:
Tre steg bakom, mästare, efter ålderman.
Scen X I.
DOMHERREN. CECILIA.
DOMHERREN slår upp fönstret.
Frisk luft!
Elände och ynkedom.
Stora ord och små gerningar.
Dessa menniskor föra pesten med sig hvart de komma.
Hvar och en arbetar för sig och ingen för det hela.
Om det fans en enda rättfärdig bland dessa massor som myllra dernere i ruinerna; om det fans en som trodde! en enda! CECILIA.
Det fins en, Domine! DOMHERREN.
Min syster!
Jag glömde att du var här.
Ja, det fins en!
Skall jag nämna hans namn?
Han heter Sten.
23 CECILIA.
Så är hans namn!
Och derför att han är rättfärdig är han förföljd.
Hans hjerta är brinnande af nit och derför vill man släcka det.
Hans hufvud är fullrustadt med klokheter och derför fruktar man och hatar honom, och man skall förr eller senare göra honom förderfvad.
O! min käre Domine, jag går ibland och tror att...
Nej det är syndigt...
Scen X II.
STEN resklädd med rensel.
Se der ha' vi svärmaren!
Guds fred Sten -- vi talade just om honom.
Hvad har han nu för ärende?
STEN.
Guds fred och farväl, Domine, det är Stens ärende.
Stanna syster Cecilia, det här låter som allvar.
Får syster stanna?
Gerna, gerna; hvarför skulle hon icke få det!
Åh! man ser ungt folk ha' så mycket nycker för sig.
Hvad betyder den der renseln; hvarför
24 har han käpp i handen; hvar har han varit i två dagar?
Jag våndar att jag vore död och jordad, att jag sluppe tänka om all den vanära och skam jag lidit.
Han har skändat mig inför mina arbetare, han har sagt att jag var en oskicklig hund, han har tagit hammaren och passet ur handen på mig...
STEM.
Det frågar I, herre?
Fins det mer än en -- förlåt jungfru Cecilia -- den ondes mask, Jacques; som de nu hafva upphöjt till sin herre.
O, det är en synd att tänka det!
Sans, min vän!
Har Jacques sagt, att Sten var okunnig?
Det var en svår lögn!
Sten är den skickligaste af Gillet; Sten var den värdigaste, derför blef han icke vald.
Detta är nu saken.
Säg icke så, herre; men om det var en gång så visst som hundra som han skymfat mig; sjelf kan han intet, men att se andras fel och förstora dem så de bli som hus, det kan han; tro mig, om jag står i mitt arbete och gör så rätt min sak som en kan, och Jacques kommer och ställer sig och ser på, så går det genast på sned, genast, och så
25 får han alltid sak på mig och då skall han kalla ihop hela laget och då pekar han på felet, visar hur stort det är, och så har han gjort i tre år, alltsen den gamle blef krasslig.
Han har den lede i ögonen den karlen, men hans egna händer förmå intet.
Han är som en ofruktsam qvinna som afundas andras barn och finner dem alla fula, han kan inte lyfta en sten, men han kan smutsa den.
-- Och nu skall den erkeskälmen, ja han är en skälm också -- nu skall han taga hand om kyrkan och föra den till slut; men jag kan säga, att det är han icke mannen till; det är bara tornen qvar, men tro mig, det ar värsta vägen fast den är kortast; han har fars skuldror att stiga på, det är sant, men man vet icke om de dödas skuldror äro att stiga på!
Men det kommer icke mig vid, ty jag ernar icke se hur det skall gå; här har man trampat mig för sista gången och ingen skall se hur jag släpar mig fram som en vanför eller spetälsk; verlden är stor och när en är hemlös så är det lika godt hvar en lefver och dör.
Det var mig en hel hoper, det der.
Sten svara mig, hvar han varit i två dagar?
Sten lille, svara nu domherren.
Jag har varit i Stenbrotten vid Lenna; han -- har tagit ifrån mig passet och hammarn och skickat mig att bryta sten åt honom, och han, han skall bygga Herrans hus med sina orena händer!
Vet I, vet I, jag tror stundom att det hvilar en förbannelse öfver denna byggnad; det måste ligga ett brott begrafvet, det måste!
26 DOMHERREN.
Jag fruktar att mina tankar ofta tagit samma väg; ett gammalt brott som gått igen, slägte efter slägte och nu synes vara nära att mogna ut.
Sten ernar sig ut att vandra, det skall han icke göra om jag ber honom!
Jag måste; jag kan icke lida detta längre, ty jag börjar mista all god tanke om mig sjelf; tänk icke, Domine, att högfärden regerar mig så, men jag kan aldrig tro att man skall ha' rätt gräfva ner sitt pund.
När jag frågade honom om han trodde att jag skulle nyttja mitt vetande i mathesen och den hemliga vetenskapen vid arbeten i ett stenbrott, svarade han, att allt arbete är lika berömligt, om det göres väl.
Detta säger han, som aldrig i sitt lif gjort ett arbete, utan bara gått och domderat och mönstrat.
Jag säger för sant att jag icke kan lida det längre, ty jag blir en dålig menniska och det vill jag icke.
Derför reser jag!
Cecilia, syster, bed honom stanna.
Res icke ifrån oss, Sten! STEN.
Jungfru Cecilia, hvad
I der ber mig om kan jag icke villfara.
Bed honom mera; jag kan icke säga, men jag vet att han måste stanna; jag kan icke hjelpa honom, jag kan endast gifva honom råd, -- o! ja råd, att försöka vara ödmjuk, oaktadt jag vet att ödmjukheten här vid lag icke ens är rätt.
27 STEN.
Jag har öfvat ödmjukheten så länge, Domine, att jag finner den syndig -- skam vare mig.
Jag vet -- det är stolta ord! att ingen har den stora insigten i byggnadens hemligheter och fundamenter så som jag fått dem; de ha' druckit bort, glömt bort de stora sanningarne och derför blir kyrkan aldrig färdig.
Detta tror jag och vet, Sten, och han måste Stanna.
Bed honom Cecilia!
Domherren för Cecilia fram till Sten, lyfter upp hennes armar och lägger dem om halsen på Sten.
herren går under följande scen först till fogeln och pratar, sedan börjar han städa i stora skåpet, derpå går han ut.
Bind honom syster, jag tror du kan det.
Dom-
Sten!
Jungfru Cecilia?
Har Sten ingen skyldighet att stanna; är Sten icke något litet orättfärdig då han säger att han är värnlös?
Han är fader- och moderlös, det är han, men tror han icke att det fins en annan faderoch moderlös för hvilken han varit som mor och far och allt på jorden och som skulle bli mycket osällare än Sten någonsin kan bli', om han reste ifrån henne.
Sten har aldrig vågat tro att det fans någon som skulle sakna honom om han gick så rätt in i mörka döden; han har trott att han var en förtappad varelse, ett utkastadt skarn, en hund, det har han trott, och har han någonsin trott annat
28 då har han varit lycklig och då har han velat kasta hammare och hacka och gå att fälla ved och bryta sten som en dagakarl eller ogerningsman, det har han velat.
Hvarför vill icke Sten vara lycklig?
Han törs icke.
Hvarför vill Sten göra andra olyckliga?
STEN sliter sig lös.
Jubel och musik utanför på afstånd.
Hör, hör.
De onde jubla öfver sin seger.
Nej, jag måste bort, ut i verlden igen! CECILIA.
Då gör I mig ondt Sten och...
Jag vill göra mig ondt; jag kan icke lida detta; jag kan icke lida mig sjelf; o! att jag vore död; icke gitter jag blifva i denna staden, icke gitter jag färdas; mitt hufvud är mig så hett, mitt hjerta är mig så tungt.
Men jag vill ut, ut!
Hör mig, jungfru Cecilia.
Det är mina sista ord.
Jag vill orda lugnt nu; mitt blod lägger sig, jag vill andas saktare; blif icke vred på mig, det jag nu säger, det måste sägas.
Sätt Er derborta bakom bordet så står jag här vid dörren, ty när jag sagt mitt ord så går jag.
Cecilia, jungfru, min bästa fröjd, djupt har I lagt Er i mitt hjerta, jag djerfves för Er allena bekänna; illa har jag förmått ända mitt Ave eller läsa mitt Salve utan I kommer mig i
29 hågen, ja, i sjelfva messan kommer mig ert täckeliga anlete före och vårt kärliga umgänge!
I vet för sant, att jag icke mer får dröja här, förty går jag, ty min hjertans kärlek, min fröjd och mitt lif kan icke se till mig annat än som en syster till en broder.
Hör! -- I det land der jag lärde min konst, I vet det heter Provence, der ligger ett berg som kallas än denna dag för Mont Silence; det reser mot skyn sin snöiga topp, men i det berget finnes en hålväg, der stalp sig staplar på stalp; när herden mot qvällen drifver hem sin hjord, då bär han sina skor i handen att icke stenarne skola gifva ljud och han binder mulen på sina kreatur att de icke måtte bryta tystnaden; om någon det gör är han dödens man, ty då störtar berget tillsammans och ger den osälle både graf och begängelse.
Dit vill jag gå en aftonstund och gifva berget min hemlighet; jag skall sätta jernnaglar i mina skor och koppardubbe i min staf, och glad skall jag vandra in i min graf ropande ut för berget, för skogen min hemlighet:
Och när tallarne bågna och klippstalpen skälfva, då skall mitt hjerta i döden jubla:
Vill gå.
CECILIA springer upp och kastar sig om hans hals.
Sten! det är synd
I talar!
I har ju mig, allra käraste hjertans glädje, I har ju mig!
Gå icke för Herrans namns och döds skull!
Har I glömt S:t Barbara afton i Slottshagen, då jag sade Er hur kär I varen mig!
Edert tal vill spränga mitt bröst med bedröfvelse och pina, när jag tänker jag skulle mista ert kärliga umgänge.
Sten! min fröjd, min allra bästa amur.
I har ju mig, I har ju mig!
30 STEN.
Jesus i himmelen, hvad säger I, jungfru. CECILIA.
Allra käraste hjertans glädje, Gud gifve jag kunde utvisa dig mitt trofasta hjerta som med dig skall in i döden vara förenadt så länge jag lefver i denna osälla verlden, fast det än vore i femtusen år.
Säg, säg om det:
Säg »allra käraste hjerta!» CECILIA.
Allra käraste hjerta!
Säg: »Allra käraste glädje!» CECILIA.
Allra käraste glädje! STEN.
I väggar och tak!
Maria, Guds moder hörde du det?
Jungfru, må jag kyssa eder hand?
Det får I, Sten, mitt käraste hjerta.
STEN kysser henne på båda kinderna.
O förr må mitt hjerta sönderbrista och förflyga i så många stycken som jag såg löfven på trän i lunden än det skulle från dig kunna skiljas.
O, hjertat flyger i mitt bröst, allra käraste!
Tvifla aldrig om min trohet, så sant vår Moder och Sankt Brita hjelper skall jag in i döden vara trogen!
Jubelrop och musik utanför på afstånd.
Scen X III.
DE FÖRRE utom DOMHERREN. Sedan DOMHERREN.
CLAUS.
CLAUS in genom fönstret.
Nej se, nej se, nej se!
Aj, aj, aj! Hjelp! jag dör, jag dör.
In i rummet haltande, håller sig för hjertat.
Hvad står på, Claus! är du sjuk?
Jag dör, jag dör!
Hvad är det för gyckel, Claus?
Ja, jag dör inte nu, men längre fram om vi får lefva!
Aj, aj, aj! En jordgumma, en jordgumma!
Gyckla inte nu, Claus, utan säg hvad du har på tungan.
Jag måste ha' en jordgumma.
Jag träffade en råtta, en liten löjlig råtta dernere som skall till att föda ett berg.
Vet Ni inte att -- hvad heter han nu?
Den store mannen -- Jacob -- Jacobus -- nej, Jacques var det -- Jacques har blifvit ålderman på unga dar och nu skall det bli' kyrka af.
De ha börjat med en tunna Amsterdam N:o 4, det är den som skall göra't, tror ni mig inte?
Jag håller två tunnor Rochelle mot en domkyrka att den ska' göra't.
Men meneden?
Meneden?
32 Den gör't inte.
Men den gjorde fadren också.
Tro mig: här osar brändt horn!
Farväl så vackert!
Kom väl aldrig och oroade.
Var bara på genomfart; har så svårt att gå förbi andras fönster.
Domherren in.
Se der är far.
Mened är inte barnsaker, det inte.
Kommer farfar hem så tar väl fanen vid honom! -- Gud välsigne Er, mina barn!
Jag har så mycket förrättningar så jag kan inte stanna hos Er: alldeles omöjligt, be mig inte, det lönar inte mödan, nej för all del, nej; håll mig inte qvar!