Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta afseende finnes icke för närvarande något för hela • riket gemensamt stadgande, utan har, till följd af särskilda Kongl.
Resolutioner och på dem grundade Kongl.
Maj:ts BefallningshafvandeS kungörelser, getters betande i skog varit för somliga trakter förbjudet, för andra åter tillåtet, derhid dock merendels vissa vilkor af vallning m. m. varit vid tillåtelsen fästade.
Skogs-komitéen hade emellertid ansett ett sådant allmänt förbud vara nödvändigt, Rikets Ständer antogo förslaget äfven i denna del, men anhöllo tillika i underdånighet, att Kongl. Maj:t täcktes taga i öfvervägande, huruvida detta övilkorliga förbud äfven borde utsträckas till de sex norra länen.
Hedervärda Bonde-Ståndet i dess underdåniga skrifvelse den 27 Februari 1858, hvarigenom Ståndet, på sätt ofvan fönnäles, inlade sin underdåniga protest mot åtskilliga bland de af Rikets Ständer vid riksdagen 1856—1858 fattade beslut angående skogslagstiftningen, anmälde, att Ståndet, hvilket såsom allmän grundsats antagit, att någon inblandning i den enskildes skogshushållning icke borde från Statens sida ega rum. för sin del beslutat, ”att icke .någon inskränkning, vare sig i fråga om svedjande, getters betande eller i hvilka fall, som helst, borde éga Santmans'.
Stats-, Lag- sami Allm.
Best.-och Ekon.-Utsk. Betänkande ’N:o 50. 53 rum frän Statens sida uti den enskildes fria dispositionsrätt öfver sin skog ock mark.” Enligt hvad Etskottet inhemtat af omformälda nådiga Brefvet till Chefen för Skogs-styrelsen den 21 Januari 1859, har Kongl. Majit äfven fästat nådigt'afseende vid Bonde-Ståndets underdåniga framställning angående dessa begge frågor, sålunda att Kongl. Majit af anförda orsaker dels funnit godt, i fråga om förbudet mot getters betande i skog, i nåder besluta, att åtminstone för närvarande något allmänt stadgande i detta hänseende icke borde i den nya Skogsordningen intagas, dels ock ansett lämpligt att, innan Kongl. Majit fattade nådigt beslut, huruvida någon jemkning i det afsedda allmänna förbudet mot svedjande må inedgifvas, anbefalla Skogs-styrelsen att derom afgifva yttrande i sammanhang med förslaget till ny Skogs-ordning.
I följd häraf har Skogs-styrelsen ur sitt förslag uteslutit det allmänna för budet möt getters betande; samt, i fråga om rättigheten till svedjande, ur-komitéens förslag ånyo upptagit det tillägg derom, att risbränning under vissa vilkor skall vara tillåten, sorn, på sätt ofvan förmäles, var uteslutet ur det förslag till stadgande i ämnet, som riksdagen 1856—1858 förelädes Rikets Ständer.
Det ifrågavarande stadgandet, som innefattas i 25 § af Skogs-styrelsens förslag till Skogs-ordning, är af följande lydelse: ”Allt Svedjande i skog och å betesmark vare förbjudet.
Under svedjande förstås dock ej förbränning af qvistar och ris inom skog, der regelbunden hushållning är införd eller å betesmark, dock må ej sådan åtgärd företagas under tiden från Maj månads början till September månads slut med undantag för ort, hvarest af anledning att snö ännu den 1 Maj och redan deri 1 Oktober plägar betäcka marken, utsträckning af tiden varder af Konungens Befallningshafvande beviljad.”
Det har förmodligen varit i anledning af ofvanberörda Rikets Ständers beslut vid riksdagen 1856—1858, hvarigenom de hittills gällande lokala föreskrifterna i omformälda hänseenden hotade att antaga karakteren af allmänna stadganden, som Riksdagsfullmägtigen Jöns Pehrsson från Blekinge län dels vid sist* förflutna riksdag väckt motion derom, att Rikets Ständer måtte ingå till Kongl. Maj:t med en underdånig anhållan om en fullständig undersökning om. såväl skogarnes tillstånd, som hvarje särskildt hushållningssätt med desamma, emedan, i anseende till den olikhet, som förefinnes inom ett land med Sveriges stora utsträckning, det vore onaturligt att stifta en skogslag, som skulle gälla lika för alla orter inom detsamma, dels och vid innevarande riksdag med förnyande af berörda motion, hvilken vid sistförflutna riksdag icke föranledde till någon Rikets Ständers åtgärd, tillika på enahanda skäl alternativt föreslagit, att Rikets Ständer måtte ingå till Kongl.
Maj:t med en underdånig anhållan, att ingen lag må 54 Sdmmåns.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ut-sk.
Betänkande N:o 50. utfärdas, som ingriper i skattemannens rätt att fritt disponera öfver sin skog och mark, förrän frågan först varit hänskjuten till landstingets utlåtande.
Utskottet finner hvarken anledning att tillstyrka Rikets
Ständer att afvika från dess vid förra riksdagen fattade beslut i fråga om det förra alternativet af Jöns Pehrssons motion, ej heller skäl att förorda det sednare alternativet, hvilket afser att tilldela landstingen ett inflytande på den allmänna lagstiftningen, som är främmande för kommunal-institutionernas ändamål.
Då det icke ifrågakommer, att föreskrifva något visst kushållningssätt för de enskilda skogarne, har äfven Jöns Pehrssons yrkande, att dervid afseende måtte fästas på orternas särskilda förhållanden i och med detsamma förfallit.
Likaledes torde icke här böra vidare afhandlas om förbudet för vissa orter att beta getter i skog, sedan Kongl. Maj:t, på sätt ofvan förmäles, förklarat, att något sådant förbud icke bör ingå i Skogs-ordningen, en åtgärd, hvilken synes vara så mycket mera lämplig, Sorn denna fråga otvifvelaktigt bör hänföras till lagstiftningen om egofriden, och endast medelbart angår skogslagstiftningen.
Hvad deremot beträffar förbudet emot svedjande, så, enär ett allmänt sådant förbud för närvarande förefinnes, har Utskottet ansett sig böra närmar© tillse, huruvida skäl för närvarande förekommer att borttaga detsamma.
Man torde utan fara för öfverdrift kunna påstå, att den förödelse, våra skogar varit underkastade, till en icke oväsendtlig del är att tillskrifva svedjebränningen, hvars menliga följder uppenbarat sig synnerligast i de fordom skogrika landskap, der skogsbrist nu råder, såsom i vissa delar af Norrland.
Den fördel, som vinnes af svedjandet, är i allmänhet ett års gröda och några få års bete; men den skada, som derigenom åstadkommes, är oberäknelig.
Genom svedjandet förbrännes nemligen ej mindre en stor del af den nedfällda ståndskogen, hvars affall, der det lemnats att förruttna, skulle i icke obetydlig mån förökat vextmyllan, än äfven den på fältet befintliga matjord, helst om marken består af sand med en tunn betäckning af mylla.
I sistnämnda fall blir marken obrukbar i mansåldrar eller till dess annan mylla hunnit bilda sig, hvari trädplantor kunna uppspira.
År åter jordmånen bördig, blir visserligen skadan mindre; men att emellertid svedjebräuning i de flesta fäll är mera skadlig, än gagnande, torde med säkerhet kunna antagas.
Täger man derjemte i betraktande den synnerliga fara för skogseldar, som derigenom uppstår, och hvarpå erfarenheten ännu årligen gifver varnande exempel i de mångå tusende tunnland skogsmark, som till följd af genom svedjande uppkomna skogseldar förhärjas, de fordom bevexta och frodiga trakter, som såmedelst blifvit förvandlade till ödemarker, och slutligen jemväl den icke så obetydliga olägenheten för kringboende, att under bråd tid nödgas lemna sina göromål för att släcka sådana skogseldar, så torde nu icke vara tidpunkten att uppmuntra ett brukningssätt, som, eget för odlingens första böljan, redan för 130 år sedan eller vid stiftandet Santmans.
Besa.- ochEkon.-Utsk.
Betänkande. N:o\50.
55 af 1734 års lag, icke af lagstiftaren sågs med blida ögon.
Detta brukningssätt har i början af 1600-talet införts i landet genom de Finnar, som då af regeringen uppmuntrades att här på de stora skogarne bosätta sig; det har sedermera såsom en ovana öfvergått äfven på andra orter, men ehuru det icke är Utskottet obekant, att vissa orter, nemligen en del af Blekinge, äfven under de sednare åren ansträngt sig för att utverka tillstånd till svedjande, kan Utskottet likväl icke föreställa sig, att detta primitiva brukningssätt skall vara oumbärligt för någon del af det verkligen odlade landet, der det för närvarande ej heller annat än undantagsvis förekommer.
Utskottet har härmed likasom äfven lagstiftningen hitintills afsett endast det egentliga svedjandet eller den s. k. fallbränn ingen. dervid skogen kullfälles och på platsen, der den fallit, med stammar och allt antändes; det motstånd lagstiftningen mot svedjande hittills rönt, forde till en del förklaras deraf, att man fruktat, det under svedjande äfven kunde hänföras den öfver hela riket öfliga risbränningen, hvilken icke allenast är vid de flesta odlingsföretag oundviklig och i vissa andra fall för landtbruket tjenlig, utan äfven af forstman räknas för ett oumbärligt hjelpmedel till skogens rensande, der densamma blifvit till regelbundna årshyggen indelad och riset efter de afverkade träden, sammanfördt, i högar eller strängar, uppbrännes samt icke medför någon annan af de olägenheter, som åtfölja det egentliga svedjandet, än att den likaledes kan under den torra årstiden lätteligen föranleda skogseld.
Uppbränning af ljung synes deremot under inga vilkor böra tillåtas, enär ljung i allmänhet endast förekommer på mark, som genom intet annat medel än just samma vext kan uppbringas till förmåga att bära skog eller annan vegetation.
Utskottet har sökt ett lagstadgande, sorn skulle kunna förekomma svedjandet under dess här angifna förderfliga former, och tror sig hafva funnit ett sådant i 25 och 26 §§ af Skogs-styrelsens förslag till förordning rörande skogarne i riket, i öfverensstämmelse hvarmed Utskottet får vördsamt tillstyrka: att allt svedjande i skog och A betesmark md vara förbjudet, dervid under svedjande ej md förstås förbränning af qvistar och ris inom skog, der regelbunden hushållning är införd, eller å betesmark; dock att sådan åtgärd ej må företagas under tiden från Maj månads början till September månads slut med undantag för oii, hvarest, af anledning att snö ännu den 1 Maj och redanden 1 Oktober plägar betacka marken, utsträckning af tiden varder af Kongl. Majds Befallningshafvande beviljad, samt att ljungbränning under hvilken årstid som helst må vara förbjuden. 56 Santmans.
- I motsatt syftning mot Jöns Pehrsson har Herr Ljungberg fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten att bibehålla ett annat, efter motionärens. förmenande, ännu tillämpligt stadgande, hvarigenom enskild jordegaren rätt till begagnande af dess skog begränsas. 10.
.8 § Bvggninga-balken i 1734 års lag har nemligen följande lydelse : :. ”Skattebonde må nyttja sin enskilda skog till hustärf och salu; dock det så sparsamt, att skogen ej utödes, och hemmanet förderfvas.
Vare ock skyldig, att först taga vindfällen, torra träd, q vistar och stubbar till vedbrand, innan friska träd .dertill fällas.
Finnes skattebonde sin frihet missbruka; bote tio daler.
Ben räntan af hemmanet eger, håfve der inseende å,” Motionären anmärker, att detta stadgande,, som af skogs-komitéen uteslöts ur dess förslag, derstädes ersattes genom ett för såväl frälse- sorn skatteegare gällande förbud mot skogsförödelse; men att äfven i Skogs-styrelsens förslag nämnda stadgande saknades, utan att. något annat sådant, hvaraf skogarne kunde njuta skydd, i stället blifvit uppstäldt.
Då emellertid tidpunkten icke syntes vara väl vald för undanrödjande af de få lagparagrafer, som äro affattade till skogarnes förmån, hemställer motionären, att skatteman, i öfverensstämmelse med ofvannämnda lagrum och 18 § i 1805 års Skogs-ordning, ej må ega nyttja sin skog så, att hemmanets förmåga att utgöra skatt derigenom äfventyras.
Utskottet får i anledning häraf erinra, att 10 Kap. 8 § Bvggninga-balken för närvarande icke eger gällande kraft, alltsedan genom Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789 skatteman blifvit öfver skattehemmanet uti allt tillagde en lika fri dispositionsrätt, som frälseman öfver frälsehemman.
Hvad åter angår stadgandet i den åberopade § af Skogs-ordningen, att om kronoskatte- eller frälseskatte-bonde så missbrukar den genom Skogs-ordningen dem öfverlemnade rätt och frihet, så till bärande träd, som annan skog, att fara uppstår för hemmanets bestånd och förmåga att skatten utgöra, då må den^ som räntan af hemmanet eger, derå laga rättelse söka; så synes detta stadgande, hvilket, Utskottet veterligen, aldrig blifvit tillämpadt, och dessutom sammanhänger med den längesedan öfvergifna lagstiftningen mot skattskyldig jords förminskning, icke ega den praktiska betydelse, att det derigenom kan vara förtjent af ätt vidare i lagstiftningen bibehållas.
Utskottet får alltså hemställa, att denna del af Herr Ljungbergs motion md lemnäs idan afseende.
Herr Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsli.
Betänkande N:o 50. 57 Herr Ljungberg har tillika påyrkat antagande af en ny inskränkning i den enskildes dispositionsrätt till sin skog.
Den under sednare tider allt för ofta förekommande handeln med skogsegendomar, under afsigt att använda skogen ej allenast till köpeskillingens betäckande, utan äfven för att till penningar förvandla, hvad som derefter möjligen kan återstå, har synts motionären vara egnad att väcka allvarliga bekymmer.
För att omintetgöra denna för landet skad liga art af spekulation, utan att likväl lägga något hinder för skogens begagnande inom gränsorna af en ändamålsenlig hushållning, har motionären föreslagit, att, efter köp af jordegendom, försäljning af skog derifrån måtte vara förbjuden under köpet närmast följande 10 år, så framt ej egaren genom vederbörande låtit för skogen upprätta ändamålsenlig hushållningsplan, då försäljning af den deruti beräknade virkesafkastningen skulle få ega rum.
På sätt äfven af motionären blifvit anmärkt, har i vårt grannrike
Danmark alltsedan år 1805 ett dyligt stadgande förefunnits; och med stöd af detta föredöme funno äfven Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten vid riksdagen 1853—1854 skäligt att till Rikets Ständers ompröfvande framställa ett förslag i samma syftning, ehuru betydligt mildare än den
Danska lagen; men detta förslag fann då icke tillräckligt understöd, hvadan och då ett förbud i denna syftning lätteligen skulle kunna kringgås, derigenom att en spekulant på skogsegendom, som önskade att genom snabb afverkning hastigt förvandla skogens kapitalvärde i penningar, före köpet föranstaltade ett afverkningskontrakt mellan säljaren och en tredje person.
Utskottet anser sig icke böra förorda detta förslag.
I sammanhang med denna motion, hvilken afser att förekomma de förderfliga följderna af spekulationsköp å skogsegendomar, torde böra behandlas den af Riksdagsfullmägtigen Henrik Hansson väckta motion, hvilken är rigtad mot de för enskilda skogars bestånd ej mindre förderfliga afverkning skontrakt, hvilka i synnerhet förekomma i rikets norra län.
Henrik Hansson anför nemligen, huruledes i hans hemort, der ångsågames antal ständigt tillvexer, deras egare sålunda anskaffa det för rörelsens bedrifvande erforderliga timmer, att de dels af hela byalag, dels af enskilde hemmansinnehafvare betinga sig rättighet att, emot ett visst öfverenskommet pris, få å deras skatteskogar efter behag hugga och sig till nytta använda ståndskogen till ett visst tumtal i genomskärning, för hvarje träd räknadt, hvilket vanligen sättes så lågt, att äfven den omogna skogen tillitas.
Afverkningstiden bestämmes mycket olika från 10 till 50 år.
Förledd af den skenbart höga betalningen hade mången oerfaren och oförsigtig skattebonde inlåtit sig i dylika affärer, dem han dock inom kort ångrat, då han fått se sitt hemman afklädas dess bästa prydnad, beröfvas dess förnämsta värde.
Stundom komme härtill förebråel Bih. till B.
Fröt. 1862 & 1863.
4 Sami 2 Afä. 19 Haft. 8 58 Sammans.
Stais-, Lag- samt Alim. Besv.- och EJcon.-Utsh. Betänkande N:o 50. ser af barn och anhöriga, för det han genom en långt utsti-äckt afverkningstid ingripit i efterkommandes fria disposition öfver hemmanet Efter nämnde tids Slut befunnes skogen så hårdt medtagen, att egaren ofta saknade byggnadsvirke för eget behof.
Skogslöseskillingen, i de flesta fall uppburen under de första åren af kontraktstiden, hade emottagaren lefvat upp i lättja, lyx och öfverflöd: intet deraf hade blifvit användt till jordbrukets förkofran.
Hemmanet saknade ålit värde och dess innehafvare nedsjönke i största fattigdom; exempel saknades éj, att sådana personer fallit fattigförsörjningen till last.
Staten borde icke liknöjdt åse ett sådant tanklöst förfarande eller låta nuvarande generation genom berörda oförsigtigt handlingssätt betaga kommande slägten tillfälle till tarflig utkomst, utan fast heldre, medan tid ännu vore, i detta hänseende vidtaga ändamålsenliga lagstiftningsåtgärder.
Motionären föreslår derföre: att det må förbjudas skattebonde att muntligen eller skriftligen uppgöra kontrakt om försäljning och afverkning af skogen på dess egande och innehafvande skattehemman för längre tid än 4 år i sender, och att, derest dylikt kontrakt är för längre tid upprättadt, det må i alla afseenden vara ogiltigt.
Utskottet kan ej tillstyrka antagandet af detta förslag, hvilket icke synes motsvara sitt ändamål, enär dels de kontraherande parterna af intet lagbud skulle kunna förhindras att, så länge dem behagade, ställa sig den afslutade öfverenskommelsen till efterrättelse, dels ingenting skulle hindra förnyandet af ett, till en höljan för endast 4 år afslutadt kontrakt
Ehuru således hvarken Herr Ljungbergs eller Henrik Hanssons ofvanberörda förslag lämpligen kunna tinna plats i lagstiftningen, äro likväl de omständigheter, på hvilka förslagen sig grunda, af den betydelse, att de föranledt Utskottet att tillse, hvad till förekommande af de anmärkta missbruken må kunna åtgöras.
Då Utskottet härvid påminner om den af såväl Kongl. Maj:t, som Rikets
Ständer vid åtskilliga föregående tillfällen uttalade åsigt, att Staten måste anses ega befogenhet att, såvidt sådant vore erforderligt till afvärjande af vådorna af en allmännare skogsbrist i särskilda delar af riket, bestämma sådana inskränkningar i den enskildes dispositionsrätt öfver sin skog, hvarigenom dess framtida bestånd kunde betryggas, vill Utskottet dermed allenast hafva anmärkt, att i detta afseende redan hos den lagstiftande magten stadgat sig en strängare åsigt, än att dess tillämpning under förliandenvarande förhållanden bör ifrågakomma.
Utskottet har ofvan uttryckt den mening, att man för närvarande måste gifva vika för den rådande och i många hänseenden väl berättigade ömtåligheten mot alla verkliga eller förmenta ingrepp i den enskildes rättigheter.
Men då Utskottet, i fråga om åtgärderna för den enskilda skogshushållningen sålunda låtit bestämma sig af det rådande allmänna föreställningssättet i nyssnämnda hänseende, har Utskottet, med aktgifvande å detta allmänna föreställningssätt, icke ansett sig böra gå längre i undfallenhet än af detsamma påkal - Santman*.
Siats-, Lag- samt Allm.
Bcsv. och Ekon.-TJtsk.
59 las; och i afseende härpå företer sig den omständigheten, att, sedan under sednare tider uppmärksamheten blifvit fastad på vigten för det allmänna af skogarnes bestånd, den verksamhet, hvilken för tillfällig vinning riktar sig på deras förstörande, blifvit, så att säga, ställd utom det allmänna omdömets skydd.
Om också den tid ännu icke är kommen, då Staten måste begagna sin rätt att föreskrifva reglor äfven för hushållningen med enskildes skogar —- i afseende hvarpå likväl bör erinras derom, att förslag blifvit framställda om samfällda privatskogars ställande under allmän vård, om andra enskilda skogars indelning till trakthuggning, örn åläggande för enskilde såväl att plantera skog å mark, hvilken ej till annan odling är tjenlig, som ock att återplantera skog, der den blifvit fälld, samt att dessa förslag icke saknat understöd — så torde dock allmänna omdömet numera vara moget för åtgärder till förekommande af verklig skog sförödelse.
Det är i sjelfva verket icke svårt att afgöra, när sådan förödelse eger rum; den skiljer sig så väsendtligen från hvarje med förnuftig beräkning på skogens framtida bestånd företagen afverkning, att ett stadgande mot den förra alldeles icke bör utgöra något hinder för den sednare
Då dessutom de verkliga jordegare, hvilka ha intresse att för sig och efterkommande bevara jordegendomen vid oförminskadt värde och full produktivitet, icke utan en sällsynt grad af obetänksamhet kunna låta verklig skogsförödelse komma sig till last, och dylik förödelse, efter hvad erfarenheten gifver vid handen, företrädesvis och nästan uteslutande åstadkommes af sådana personer, hvilka endast i ändamål af snar försäljning tillhandlat sig egendomar, eller ock förvärfvat allenast afverkningsrätt, skulle ett förbud mot skogsförödelse, i och för sig rigtadt endast mot den sednare klassen, icke verka inskränkande för den egentliga jordbrukande befolkningen annat än i sådana undantagsfall, då Statens förmyndareskap är väl beliöfligt och äfven under sin egentliga form såsom Sådant förekommer.
Utskottet anser, på nu anförda skäl, att ett lagligt hinder mot skogsförödelse icke bör betraktas såsom någon inblandning i den enskildes hushållning, utan för en af omsorgen om det allmänna bästa påkallad åtgärd mot en för ödeläggarne sjelfva förderflig spekulationslusta.
Hvad beträffar formen för ifrågavarande förbud, har Utskottet icke ansett lämpligt att garantien för dess efterlefnad söktes i botes- eller andra ansvarsbestämmelser.
Utom svårigheten att på förhand bestämma något ansvar, som kunde motsvara den stora olikheten i förödelsens omfattning allt efter de särskilda skogarnes vidd och dyrbarhet, möta äfven betänkligheter att genom stadgande af ansvarsbestämmelser göra hvarje öfverträdelse af förbudet till ett brott och till föremål för allmänt åtal.
Det har derföre och enär största grannlagenhet vid handhafvandet af det ifrågasatta förbudets tillämpning är af nöden, synts vara lämpligt att göra uppsigten på dess efterlefnad till föremål för Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes omedelbara omsorg; dock att för det forstliga pröfvandet af 60 Santmans.
Besvoch Ekon- Utsk. -Betänkande N:o 50, saken biträde måtte lemnäs af vederbörande Skogsstats-tjensteman-och till den enskildes större säkerhet derjemte af sakkunnige män.
Med tillkännagifvande, att Utskottet från 27 och 28 §§ i Skogs-komitéens förslag till förördning om skogarne i riket heintat -det stadgande, som Utskottet härmed går att förelägga Rikets Ständer, får Utskottet i anledning af Herr Ljungbergs och Henrik
Hanssons motioner och i öfverensstämmelse med syftningen af Herr Witts ofvanberörda motion vördsamt hemställa: att, om någon egare, rare sig till frälse- eller skattejord, skulle den honom till begagnande af hemmanets skog medgifva rätt och frihet missbruka, genom att skogen, å till skog sbörd egnad mark, utan ändamål af odling sköfla och föröda, såsom här nedan sägs; då må Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eg a, att, sedan af honom utsedde sakkunnige män jemte Ofverjägmästaren eller Jägmästaren i länet meddelat sitt på undersökning å ställd grundade yttrande, samt jordegaren erhållit tillfälle att sig förklara, vid verksamt vite tillsvidare förbjuda skogens anlitande till annat än hemmanets oundgängliga behof, samt om detta förbud icke hörsammas, med vitets förhöjande ställa skogen, på viss kortare tid af högst tre månader, på egarens bekostnad, under särskild uppsigt, för att sålunda bringa förbudet till åtlyd, nåd, —• att sådan åtgärd, hvilken må, efter omständigheternas föranledande förnyas, skall vara lika befogad, ehvad, förödelsen verkställes af hemmansegaren sjelf eller af annan person, som till skogsafverkningen kan hafva betingat sig hans lof, — samt att den skogsförödelse, som sålunda förbjudes, skall anses vara för hand, då skogstrakt, i strid mot vilkoren för ordentlig hushållning, så afbrukas, att hvarken fröträd, ungskog eller vexande plantor finnas qvar å marken titt den mängd och beskaffenhet, som sakkunniga män pröfva eif ordras för fullgod återvext med afseende, å skogens art och öfriga naturförhållanden.
Den rätt till begagnande af annans skog för mulbete, som flerastädes lagligen eger rum, har länge blifvit öfverklagad såsom särdeles hinderlig för skogens vård och rätta behandling.
Det har derföre i allmänhet synts önskligt, att sådan rättighet måtte kunna utbrytas och viss skogsmark i stället för mulbete tilldelas det hemman, som dertill är berättigadt.
Nu gällande Skiftes-stadga har äfven afsett detta förhållande och i dess 8 kap. 8 § är den grund bestämd, efter hvilken vid laga skifte sådant ersättningsanslag skall bestämmas.
Men det Sammans.