Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I diskussionen framhölls ånyo det amerikanska skolsyste- met med dertill hörande samundervisning, såsom det ideal, hvartill vi och hela den gamla verlden hade att sträfva.
Blott en röst höjde sig för att vi måtte tillegna os ' s ideen, men til- lämpa den i öfverensst6minelse med svensk sed och svenskt skaplynne, något som vår flickskolekomit6 sades hafva försökt.
Talaren, som varit medlem af komiten, har här genom Dagny velat meddela ofvanstående redogörelse, samt ytterligare lemna några upplysningar och uttala några personliga omdömen i frågan.
Då emellertid de senare stå i nära samband med ko- miterades förslag och detta ej kan meddelas förr än det blif- vit offentliggjordt, skola här först lemnas några uppgifter som torde visa, dels att Förenta staternas skolväsende i dess hel- het, vare sig med eller utan samundervisning, icke kan för oss gälla såsom ett eftersträfvansvärdt ideal, dels att i För- enta staterna samundervisningen, der den blifvit fullt genom- förd på hlögre stadier, sedan många &amp; r tillviiniiitl sig stort och berättigadt förtroende.
\ * * * Dr Clarkes ' bekanta skräckfulla skildringar af den qvin- liga skolungdomens bedröfliga helsoskick lära nog hafva va- rit öfverensstämmande med verkliga förhållandet i Amerika; men de drabbade icke alls samskoieidth i och för sig, utan hela systemet för elementarundervisningen.
Detta lär också fortfarande vara betänkligt.
Bristen på pedagogisk utbildning af lärarekåren, dennas ytterst rörliga beskaffenhet, i det fler- talet lärare och lärarinnor egnar sig åt undervisning blott några år i afvaktan på fördelaktigare platser; det ideliga in- pluggandet utantill af s. k. V,extbooksn samt det långt drifna mångläseriet under en jämförelsevis kort skoltid anföras så- som systemets skuggsidor.
Dessas följ der blifva naturligtvis desamma i separatskolan som i samskolan, och troligt är väl också, att de verka skadligare på den uppväxande flickan än då gossen. '
142 " he secondary education is the zoealiest point iu our wholc sljstem ", yttrade vid den internationela helsovårdskongressen i London 1884 miss Freeman, en framstående amerikansk del- tagarinna i öfverläggningarna.
Hos oss skulle det lyckligtvis helt säkert vara otänkbart att inför ?a ett sådant lärosystem.
Det för vara svenska skolreformatörer ideala är väl också en- dast den stora gemensamhetsprincipen i det amerikanska sy- stemet, med en " primary " och en " secondary " friskola för hela folket, och samundervisning i dem båda.
Af det anförda ses dock, att amerikanerna själfva icke äro rätt belåtna med resultatet.
I högre läroverk för vetenskapliga studier, academies, uniuersities och hvad de allt kallas, lär deremot nndervisnin- gen vara förträfflig.
Väl möter ännu här och der motstånd af resp. styrelser i gamla läroverk att införa samundervisning.
Men der det skett på förnuftigt sätt, synes man vara fullt be- låten med dess resultat.
Detta framgår bland annat ur en in- tressant och ytterst lärorik korrespondens i ämnet från pro- fessorer vid Wisconsins universitet, (Madison) som blifvit stäld till Dagnys förfogande, och iir hvilkeii här nedan det väsent- ligaste meddelas.
* rit * Wisconsins universitet, säger professorn i statsekonomi clerstädes F. €3.
Parkinson, kan med skäl sägas hafva gått i spetsen för samundervisningens tillämpande på universitetets breda grundval.
Och detta experiment, som tog sin början för femton år sedan, har i alla afseenden lyckats.
De unga qvinnorna hafva från början ' titan svårighet kunnat följa med studierna på alla områden; i vissa ämnen hafva de tagit för- steget, och alla dessa resultat hafva vunnits utan sänkning af de allmänna kunskapsfordringarna och utan fara för de unga qvinnornas helsa.
Professorn i latin, Lucius Heritage, har under åtta års undervisning vid universitetet icke kunnat upptäcka några af de förutspådda olägenheterna af samundervisningen.
I fråga om studiernas resultat uttalar han samma omdöme som prof. Parkinson.
De unga männens och qvinnornas gemensamma arbete i klassrummen leder icke till några frivoliteter; tvärtom träda deras individuela karaktärer der så tydligt fram, att der- igenom makten af blott yttre företräden neutraliseras, och föga
143 anledning gifves för en ytlig behagsjukas små konstgrepp.
I umgänget hafva de båda könen den stora fördelen af att i grunden känna hvarandra.
Biträdande läraren mr Julius E. Olson, hvilken arbetat vid universitetet fem år som studerande och tre och ett halft år som lärare, meddelar äfven sin uppfattning af saken.
Han har aldrig bevistat någon separatskola för gossar.
Samupp- fostran synes honom derför vara det naturligaste i verlden.
Han har icke funnit den medföra n å g a allvarsamma olägen- heter, men väl många fördelar.
Sedan han tillträdde sin lärarebefattning har han aldrig hört saken ens debatteras inom lärarekollegiet.
Samunder- visning antages der såsom ett naturligt sakförhållande och utgör icke mera föremål för något meningsbyte.
Wisconsins universitet har skäl att vara stolt öfver de graduerade unga qvinnor som det utsändt.
De hafva beträdt olika lefnadsbanor och der vunnit lycka och framgång.
Ehuru många ibland dem förvärfvat kunskaper, som kunnat tillåta dem att med heder verka inom vetenskap och literatur, hafva de ofta föredragit en hustrus och en moders anspråkslösare uppgift.
De hafva i sina hem varit lika lyckliga och verkat i flera fall med större framgång än flertalet af sina niedsy- strar, emedan de varit andligen bättre rustade.
Professorn i historia William AZZcns bref meddelas här nedan i sin helhet.
" Då samuppfostran för omkring femton år sedan först infördes vid Wisconsins universitet, tror j a g att det var högst få af professorerna, som hyste något synnerligt förtroende till dess verkningar.
Planen hade af ' flere skäl befunnits fördel- aktig, men vi betraktade den soni ett experiment, som lika väl kunde misslyckas som lyckas.
I denna stund tror jag icke, att någon enda af profes- sorerna skulle vilja gå tillbaka till det förra systemet, och jag tror att vi alla erkänna, att det nya lyckats rätt bra.
Dock äro naturligtvis somliga mera och andra mindre nöjda med samskolans resultat.
De invändningar, som i allmänhet göras mot samskole- iden, gälla sedligheten, helsnn och Eunskapsriziittet.
Det befaxas, att umgänget bland ungdomen af båda kö- nen under så förtroliga förhållanden skiille leda till - osed- iighet.
I detta afseeiide kan jag tryggt försäkra, att farliå-
gorna icke besannats.
Förhållandet mellan de unga männen och qvinnorna är, så vidt vi kunna döma, suridare * och gif- ver mindre anledning till anmärkningar än på den tiden, då de hade skilda klasser, eller i jämförelse med flertalet qviii- liga seminarier.
Man befarar vidare, att flickornas helsa ej skall kunna bära ansträngningen af ett oafbrutet själsarbete.
De sy- nas likväl befinna sig vid fullt lika god helsa som yiigliii- garna.
Visserligen kan denna fråga ej fullt afgöras förr än några år efter sedan eleverna lemnat universitetet; men helt visst är deras helsotillstånd fullt lika godt som de unga da- mernas i societeten.
Äfven befarar man, att de icke.
skola kunna fullgöra sitt ’ arbete så bra som männen.
I denna punkt skulle det vara oriktigt att påstå, att vi icke förmärka någon skilnad.
I de flesta ämnen lära flickorna sina uppgifter lika bra och komma lika långt som gossarna; i några ämnen arbeta de kanske bättre, i några sämre, t. ex. i historia och ekonomiska ämnen.
På det hela taget skulle jag vilja säga, att flickorna full- göra sina förelagda uppgifter lika bra som ynglingarna, hvar- emot de lyckas mindre bra då det gäller originalitet i upp- fattningen eller sj älfständigt arbete.
Den enda mindre goda sida jag kunnat upptäcka i samskolesystemet är, att det tenderar till att väcka öfver- drifven håg för förlustelser.
Den mängd utflykter, picknicks, m. m. som egde rum förlidet år, var fast otrolig, och detta kunde ej underlåta att verka skadligt på elevernas arbete, kanske icke på klass-läxorna, men på deras tankeverksamhet och privata studium.
Vi hoppas att i år kunna bättre tygla förlustelsebegäret, men faran för öfverdrifter i denna riktning är oskiljaktig från samskolan.
Det påstås slutligen, att de unga damernas väsen och hållning lida men af det förtroliga, dagliga umgänget med de manliga kamraterna.
J a g kan ej säga i hvad mån detta klagomål är grundadt.
Utan tvifvel fästes mycket litet afse- ende vid konventionela bruk och etikettens gamla fordringar.
Men jag är icke i stånd att upptäcka, att våra unga flickor äro ‘ mindre ladylika än deras jämnåriga af samma lefnads- ställning. ’ ’
145 Literatur.
g n m Maria Lenngren.
Ett bidrag till Sveriges literatiir- historia af Karl Warburg.
Stockholm, Adolf Bonnier, 1887.
Pris: 4 kronor.
Våra yppersta literära biografier återfinnas, som bekant, i Svenska akademiens handlingar.
Der har äfveii d r Wm- biirgs skrift om Dalin, hans lif och gärning sin plats, såsom belönad med stora priset, och dit hör efter hela dess anlägg- ning och utförande äfven hans nu föreliggande arbete om fru Lenngren.
Det ä r utmärkt genom samvetsgrann forsk- ning, billighet i omdömen samt en vårdad och behaglig stil, allt egenskaper som äro egnade att tillvinna denna afhand- ling ett varaktigt värde, och i själfva verket torde icke myc- ket återstå för en framtida axplockare pii det fält, der dr Warburg nu insamlat en så rik skörd.
har behandlat sitt ämne under sex titlar: 1) föräl- drahemmet och iingdomstiden: 2) Anna Maria Malmstedts författarskap; 3) fru Lenngrens skriftställeri 1780-92, öfver- gångstiden; 4) Anna Maria Lenngrens skriftställarskap 1793- 1800, glansperioden; 5) efterblomstringen 1801-17; fru Lenn- grens hem och personlighet; samt 6) fru Lenngrens eftermäle.
Det mesta nya om fru Lenngrens personliga förhållanden torde innehållas i de båda första afdelningarna, men af hennes alster förekomma förut otryckta prof spridda i hela boken; man kan om dessa säga, att fru Lenngrens kynne röjes i dem alla, men de flesta försvara nog bättre sin plats så här i en biografi, såsom upplysande för gången af hennes utveck- ling o. s. v., än hvad de skulle göra i en upplaga för den stora allmänheten.
På tal härom, skulle vi för vår del önskat, att förf.
i ett fall varit en smula mindre hänsynsfull: det gäller den bekanta, för att icke säga beryktade, Anders och Köks- Kajsa.
Att sjunde strofen af denna dikt uteslutes ur de vanliga upplagorna är, med afseende på den sedan århundra- dets början så betydligt förändrade tonen i allmänna lifvet: försvarligt och i mångas ögon säkerligen godt; men i en bio- grafi, som för öfrigt är så allsidig och uttömmande, synes haii kunnat få behålla sin plats, hälst så ytterst få hafva tillgång till Stockholmsposten och fru Leiiiigrens rykte sannolikt far bättre af, att denna hennes " mannabragd, ' framtriider i sitt LVrgny.
146 ratta skick, iin att det öfverlåtes åt fantastiska gissningar att göra upp saken till något vida värre än hvacl den verkligen är.
E n utomordentlig flit och möda har förf.
nedlagt på att kontrollera originalen till fru Lenngrens mångfaldiga imita- tioner och öfversättningar, och det har nog varit i högsta grad tålamodspröfvande att för detta ändamål genomgå de olika årgångarna af L ' Almanach des Muses, Poesies fugitives, och hvad de allt heta, dessa samlingar, der Parny, Sedaine, Imbert, Pannard, Riviere du Fresny och andra skalder af tredje och fjerde rang införde sina bagateller.
Att frans- männen skulle vara frii Lenngrens förebilder, var livad inaii a priori kunde vänta; men dr Warburgs trägna forskningar hafva ådagalagt, att just under hennes bästa tid äfven danske författare, en Wessel, Baggesen, Zetlitz m. fl.
tjenat henne på samma vis, och härigenom bekräftas ytterligare hvacl prof. Ljunggren så bestämdt påvisat rörande Kellgrens och akade- misternas bekantskap äfven med andra främmande literaturer an den franska.
Hiiruvida nu fru Lenngren känt engelska och tyska, torde vara ovisst och framgår åtminstone icke af hennes poetiska alster; men deremot vet man säkert, att hon studerat latin, och detJta ger oss anledning att rörande källan för ett af epigrammen underställa förfis bepröfvande en från hans afvikande åsigt.
Det är fråga om Lycka träfar man, hvartill dr Warburg anser ämnet vara hämtadt från Lafontaines fabel " Le Tresor et les deux Homines ".
Det kun nog vara så; men anmärkningen, att Zetlitz af denna fabel gjort en lång skämtberättelse på nio sidor, gäller till en viss grad tifven Lafontaiiie, som användt iK) verser, medan dere- mot s3mma sak af Ausonius utt ' ryckts i all korthet så här: Thesauro invento, qui lirnina niortis inibat, Liquit ovans laqueum, quo periturus erat.
A t qui, quod terrae abdiderat, non repperit aurum, Quem laqueum invenit, nexuit et periit.
*) Oss vill det synas, att det är en omedelbarare öfverens- stänimelse mellan Ausoiiii fyrcc och frii Lenngrens sex verser, än mellan dessa och Lafontaines fyratio.
-- Beträffande Bagge- sens ' Kyssene " kan det väl tagas för gifvet,, att detta stycke +) Ifannen, vid lifvet trött, som fann den gyllene skatten, Jublande slängde han bort repet han knutit tillreds: &amp; !en den som guldet i jorden dolt och fann att det röfvats, Lade, då repet han såg, snaran om halsen Gch dog.
Ofuers.
rtf S - 4.
147 är gjordt efter senare hälften af Catiilli feinte dikt (Vivaniiis, mea Lesbia, atque amemus); men i detta fall torde det vara sannolikare, att fru Lenngren för cle tre stroferna Till Sophie anlitat icke Catiillus, utan hans danske efterbildare.
Måhända skulle äfven ett par anmärkningar kunna göras.
På sid. 126 synes genom ett förbiseende hafva inkommit det tillägg, genom hvilket den epigrammatiska udden, det som Lessing betecknar med “ der A u f s ~ h l u ~ likställes s~~, med Kants “ En spänd väntans upplösning till intet ”.
Detta sistnämda uttryck betecknar Karits, för öfrigt icke helt tillfyllest görande uppfattning af det Komiska, och Lessing B sin sida vill icke som riktiga epigram godkänna sådana dikter, i hvilka: ’ der Aufschluss ” saknas.
Detta har, som sagdt, antagligen varit ett rent förbiseende, och vi medgifva gärna, att saken är af ringa betydelse.
Samma meclgifvande göra vi ock för hvad vi hafva att anmärka om det som säges på första noten å sid. 25 ’ 7.
Fru Lenngren hade skrifvit (TiZZ XX den 10 Juli 1799): Ack, iilom kort skall man få se - Din lekamen s&amp; tunn som stickan.
fäster uppmärksamhet vid, att handskriften verkli- gen har denna läsning, ” ehuru lekumen din skulle vara bättre för versen. ” Ja, otvif ‘ velaktigt efter nutida uttal; men Westes svensk-franska lexikon (Stockholm 1807), ovärderligt just eme- dan det, och endast det, angifver de svenska ordens accentuering - upptager för det h.är i fråga varande ordet båda, uttalen: lehimen och ldkumen, hvilket senare således annu var brukligt i århundradets början och för öfrigt har sin goda etymolo- giska raison d ’ etre (Zi7-l~u~; l.2
På sid. 260 förekommer i andra noten ett villsamt tryck- fel: analogien i stället för anthologien.
I ett par citater, som icke häller iiro fullt korrekta, göra felen ingenting till me- ningen.
Våra anmärkningar äro, som man ser, ytterst obetyd- liga.
Också hafva de icke framstälts för det nöjet att få göra dem, utan för att visa, hvilken uppmärksamhet vi egnat åt dr Warburgs bok; möjligen har han ock redan gjort dem själf och i alla händelser kunna dylika småsaker naturligtvis ej på minsta sätt rubba det totalomdöme vi strax i början af ‘ denna anmälan tillät0 oss att uttala.
Det återstår oss endast att önska deiina vår fullständigaste biografi öfver fru Lenngren all den framgång, den både genoni yttre och inre egenskaper sh väl frjrtjenar.
Eclv.
Kattapeta för lyckapa.
Tvål paralelldraliaer af A. Ch.
Edgren- Lt ?fler.
Hzggström.
Ingen har förnekat vår framstående novellist frii Edgreii- Leffler originalitet.
Men näppeligen hade man tilltrott henne att framlägga denna egenskap på ett s % främmande sätt som i det ofvannäinda arbetet.
Lika främmande som det lär vara för fru Edgren att skrifva öfver andras ideer och sålunda öfva en originalitet i andra hand, lika främmande för vår drama- tik lär väl den diktart vara, som genom detta skriftställeri uppkommit, nämligen 7 ' paralelldramat.
' 7 De båda författareb initialerna K.
L., som förekomma på det inre titelbladet i stäl- let för fru Edgrens namn, tjena blott till att göra förhållan- det så mycket mer främmande för att icke säga tvetydigt.
Särskildt går en granskare ganska tveksam till sitt värf un- der dessa omständigheter.
Han vet j u icke hvem han skall hålla sig till, den som skrifvit dramerna eller den som tänkt och " i tankarna genomlefvat dem seii för sen ", antingen frii Edgreii eller den mystiska författarekomplexen, som, " af skäl som ej närmare kunna förklaras, önskar vara okänd ".
Han torde derför få inskränka sig till ett kort referat och några allmänna anmärkningar.
De båda dramerna hafva en gemensam prolog, hvilken spelar midsommaratfton på motivet af den gamla dansleken: " När hvar tar sin, så tar jag min ".
Deltagare i leken äro baron Gyllenhj elms dotter Alice och hennes barndomsvän, för- valtarsoiien Karl, den rike brukspatronens dotter Marta och Karls broder Ernst, Paula, syster till de iiämda unga herrarna, och Alices kusin baron Hjalmar Gyllenhjelm.
Det går myc- ket ogeneradt till, men som alla parterna äro barndomsbe- kanta och vana att leka tillsammans, stöter det icke allt för mycket.
Det hela slutar med kärleksförklaringar och halft underförstådda förlofningar.
Afsigten är nu, att på grund af detta gemensamma upp- slag visa först hur det går när man sviker sitt barndoms- tycke och söker lyckan utanför detsamma, samt sedan " hur det kunde ha varit ".
Den första framställningen är i vår tanke alldeles miss- lyckad, sammansatt af idel osannolikheter och saknande såväl intresse, soni dramatisk effekt.
Den sens moral stycket vill inskärpa synes vara, att äktenskapsskilnad är vilkoret för att " kampen för lyckan " skall nå målet - ett påstående för hvars
1 bevisande fru Edgren bort, enligt hennes vänners åsigt, anse sig för god att låna sin penna.
Oss förefaller hela stycket som en klumpig parodisk efter- bildning af Shakespeares Midsommarnattsdröm, öfverflyttad från den luftiga drömverlden till de sociala spörsmhlens torra mark, hvarvid drömbildernas lek tager skepnaden af verkliga människors lek med pligt och rätt.
Icke ens med sådana sökta effekter som att två af flickorna berättas hafva tagit student- examen - en omständighet som icke har ringaste betydelse för deras karaktärer eller handlingssätt - har stycket kiin- nat räddas från att redan vid läsning göra fiasco.
Från sce- nen lär man lyckligtvis aldrig få se det.
E t t helt annat intryck gör dramat n: o 2.
Der iir natur och friskt lif, spännande intressen, starka karaktärskonflikter och en både naturlig och effektfull iipplösning.
Också här är en fråga stäld under debatt, men det är icke äktenskaps- fragan utan arbetarfrågan.
Så till vida hafva de resp. dubbel- författarne svikit sin uppgift.
Den äktenskapsskilnad, som skulle utgöra paralellen eger visserligen rum också i dramen 1x0 2; men den arrangeras der så lättvindigt, och genom att läsaren på förhand underrättas, att förbindelsen, enligt öfver- enskommelse mellan makarna, aldrig varit ett rätt äktenskap, utan en helt syskonlig förening, förlorar skilj smässan all be- tydelse.
Men om detta är en fördel i moraliskt afseende, så ä r det en brist i kompositionen.
Det som skulle varit det ledande motivet för handlingen blir derigenom helt enkelt onödigt.
E n bruten förlofning hade gjort alldeles samma tjenst och varit mycket naturligare och mer sannolik.
Det enda de resp. författarne vinna på att fasthålla den fixa ideen att i pjesen måste förekomma ett upplöst äktenskap, är att Alices lidelsefulla ord då Karl står förrådd och öfvergifven af alla: " jag ger dig mig själf och allt hvad jag (: ger7 ', blir mera stötande och motbjudande än de behöfde hafva varit.
Tyngdpunkten af intresset ligger dels i frågan om Karl skall lyckas ersätta den afledcla vattenkraften med elektrici- tet och sålunda kunna göra sig till egare af det, jernbruk hans hustru förlorat genom att gifta sig med honom, dels och i synnerhet i lösningen af missförhållandet mellan den blif- vande bruksegaren och de till en del nu onödigblifna ar- betarne.
150 Med iiågoii oinarbetniiig och fullkomligt skild från sitt systerdraina, skulle dett ' a stycke helt visst giirst lycka på scenen.
Esse7de.
Vårvisor af Arorm / 1 '.
S-n.
161 Vårfloden.
Cngdosnens cfriska, energiska bild.
Xtr komme ?.
tArJloden - hejsan, g&lt;f m m!
S e hrad det g l i t t v a ~ cif pedehritt s l a m!
Hö ?.
hu ?.
han t o l k m med trotsnnde ljud TTd vens - be,f?
* icr rens- h d ?-sknreb.rtd!
Den internationela qvinnokongressen i Washington och några af dess ledare.
JBå ning utsatt dag 24 sistlidne mars sammanträdde på i n b ’ d - af Förenta staternas National Suproge dim cl.
Woman den första internationela qvinnokongressen i Washington.
I ” Riggs house ”, der de allmänna sammanträdena skulle ega nini, vimlade salongerna och korridorerna af ombud och del- tagare i kongressen.
nära 400 tlill antalet.
Den oöfverskådliga raden af intelligenta och elegant klädda damer, hvilka ined värdig hållning tågade fram genom de rymliga salongerna, säges hafva gifvit en ståtlig anblick.
I en af salongerna befiinno sig kongressens ledarinnor, mrs Stcrtzton, iniss Sz.tscnta At ?tlmp, och mrs Jzrlin Wcrid Hoxe,
102 miss Livermorc, Reverend Annie Shaw, och en mängd andra, tillika med de europeiska ombuden; och här egde preseiita- tionen af kongressens öfriga medlemmar rum.
* * * Följande dag, en söndag, hölls gudstj erist eller föredrag af kongressens medlemmar i en mängd kyrkor och samlings- salar.
Kongressledamöterna sj älfva samlades i Albauglis opera- hus kl. 2,30 e. m.
Den ståtliga byggnaden var från bottnen upp till domen fyld ända till trängsel af väntande åhörare.
Samlingen uppgick till öfver 3,000 personer, hvaraf hälften män.
Olika staters baner och nationalflaggor smyckade bal- kongerna.
Platformeii upptogs af ombud och inbjudna gäster.
3 öppnade miss Anthony mötet; Reverend Phebe Hanaford uppläste Lorigfellows " Greeting "; auditoriet reste sig och sjöng sången.
E n annan presterlig talarinna uppläste ur Apostla- gerningarna Pauli berättelse för Agrippa om sin omvändelse.
En tredje gjorde bön.
Slutligen höll Xevereiid Annie Shaw en gripande redikan öfver textorden ur Apostlagerningarna: " Så var jag ic e ohörig den himmelska synen, konung Agrippa ".
Predikan var allvarlig och vältalig, och många anleten, som i förstone visat blott nyfikenhet, vitnade innan slutet om en bättre känsla.
Flere hymner afsj öngos, och gudstj ensten slöt med uttalandet af välsignelsen.
Miss Mary Livermore predikade enligt förut gifvet löfte vid både morgon- och aftongudstjensterna i " Church of our father " för en talrik församling.
Miss Frances Willard, den stora nykterhetsifraren, talade å morgonen i den af åhörare öfverfylda " Metropolitan Methoxist church " öfver ämnet " social purity " (renhet, i umgänget).
Under aftonen strömmade talrika skaror, i trots af reg- net, till Ryland chapel, Union methodist church samt good- templarlogen m. fl.
samlingssalar oför att lyssna till fruariiat Lathrop, Ileifer och Allen m. fl.
Atskilliga damer talade för nykterheten, en för " the home versus the saloon " (hemniet gent emot förlustelsesalen); en höll barnpredikaii, och alla hade, i trots af det fula vädret, talrika åhörare.
k * * * Vid kongressens formela öppnande, måndagsmorgonen, började högtidligheten med bön, hvilken förrättades af den första qvinna i Amerika och troligen i hela verlden, soin or- dinerats till prest, Reverend Antoinctte Brozon B7ackwell.
Hon är en äldre qvinna med anletsdragen präglade af djupt all- var och de mörka ögonen fylda af en varm nitälskan.
Hon bad i starka och innerliga uttryck om rättvisa samt om led- ning af Guds vishet.
Derefter framträdde miss Susan Anthony.
Hon är, att
103 döma af den intressanta porträttserien i det stora, af henne, mrs Stanton och mrs M. Gage utgifna arbetet, " History of woman suffrage ", en person af helt annat skaplynne.
Det välformade men något stora hufvudet ser ut att rymma myc- ket tankestoff.
Profilen (påminnande om en qvinnofrågans främjare i Sverige) samt de djupliggande ögonen uttrycka energi i förening med ett vemodigt allvar.