Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» När man vet, bur många fler frun- timmer än karlar komma till mogen ålder, och hur äktenskapen minskas för hvarje år, är det mycket illa handladt af en sådan karl som grosshandlarn Brunell att inte göra sin plikt mot samhället. » » Och en sådan schangtil karl, som han är, » inföll fru Alm och doppade ännu en pepparkaka i kaffet, » så ståtlig och alltid så artig och så fin familj, isynnerhet på möder- net. » » Det vet jag bäst, kära Lovisa, » svarade fru Bergström värdigt, » som är släkt; du vet väl, att hans mor var min syssling, men nå- gon Silfverhjälm var hon ändå inte. » Ja, det visste Lovisa, det kunde hon omöj- ligt hinna glömma mellan hvar gång det upp- repades, men hon svarade bara ett ödmjukt oeh beundrande: » Ja, ja, släkten är fin — på mödernet. » » Det var på grund af släktskapen, » fort- for fru Bergström, » som min Hedvig kom på hans kontor — på ett vanligt kontor, hos en simpel grossör hade jag aldrig satt henne. » » Ja, och så skaffade du så snällt dit min lilla Gerda, det blef en stor lättnad i våra bekymmer. » Fru A l m lade hufvudet på sned och såg tacksamt på fru Bergström.
» Man gör hvad man kan för sina vänner, » svarade fru Bergström nedlåtande, » dessutom ville j u grosshandlaren ha två flickor på sitt kontor, det var så gentlemanlikt, så fint af honom; en ensam bland herrarne, dit hade jag aldrig släppt min lilla Hedvig. » » Men nu är det alltsamman så passande, » genmälde fru Alm, » där sitta flickorna i det inre rummet, alldeles för sig, och där innan- för det lilla toalett-rummet, där de ha sina ytterkläder och en soffa att hvila på, om de skulle vara trötta en stund. » » Lovisa, » återtog fru Bergström och satte ner sin tömda kaffekopp, » hvilken lycka for en mor, om hennes dotter kunde få en sådan man. » Fru Alm suckade, sade » ja, ja » och såg skyggt upp till fru Bergström.
» Aldrig har man hört något slarf om ho- nom, aldrig några fula historier. » » Nej, inte har jag. » — » När vi sitta så här förtroligt, » fortfor fru Bergström, » kan jag inte motstå att lätta mitt hjärta för en vän, som skall förstå mig.
Lo- visa, jag tror, att mina förhoppningar äro på väg att realiseras! » » Du menar, att grosshandlarn och Hed- vig.
» Fru Bergström slöt sina ögon till hälften, lade sig bakåt i soffan, log betydelsefullt och nickade långsamt tre gånger.
Fru Alm såg ännu oroligare ut och kröp in i sin sjal, som hade hon velat dölja sig där, sig själf och sitt oroliga modershjärta, som varit nog dår- aktigt att tro på samma lycka för hennes Gerda.
» Nu skall du få höra, » sade fru Bergström och lade sin hand ifrigt på den del af själen, som omslöt fru Alms ena arm, » jag hade länge haft mina aningar, fast med Hedvig är ej värdt tala därom, vid minsta häntydan blir hon eld och lågor och brusar upp.
Så kommer grosshandlarn upp på visit till mig häromdagen, han kommer j u rätt ofta för släktskapens skull — du vet, på Silfverhjäl- marnes sida — och då säger jag honom rent ut, att han borde gifta sig. » » Och det vågade du? » » Våga?
Jag, hans mors syssling! » » Hvad svarade han? » Fru Alms lilla fågelansikte tittade nyfiket fram ur själen.
» Han skrattade, men blef sedan allvarsam, och så sade han, att jag hade rätt i det, och att han verkligen tänkte på saken.
Vet du, det klack till i mig, och jag fick en hjärt- klappning, som jag inte haft mer än två gånger förr i mitt lif, den ena när Bergström friade till mig, och den andra när pigan första året jag var gift slog sönder en af vaserna med Silfverhjälmska vapnet.
D u vet, den andra står på skänken i salen.
Jag väntade litet, men när han ingenting sade, ville jag hjälpa honom på trafven — till och med världsmän och millionärer bli som tafatta skolpojkar i sädana ögonblick, om inte kvin- nans takt kommer dem till hjälp — och så sade jag, att då fölle hans val kanske på en mycket ung flicka.
Han böjde då ner sitt hufvud, visade sin redan tämligen skalliga hjässa och sade: » Tror fru Bergström (han ville inte säga tant), att någon ung tös vill ha en gammal, skallig karl? » Det trodde jag nog vore möjligt, men en annan sak vore, om ett ungt barn kunde göra honom lycklig.
» Eller jag henne, » svarade han och såg mycket allvarsam ut.
Därpå gick han ett par slag öfver golfvet, så stannade han vid skrifbordet och tog Hedvigs porträtt — det där vackra kabinetts-kortet — och såg på det.
» Det där är bra, » sade han och satte åter ned det.
Sedan kom han till mig igen, satte sig åter på stolen bredvid mig och såg ut, som ville han, jag skulle hjälpa honom vidare på trafven.
Jag höll då en liten föreläsning för honom om det vanskliga i att vid tretti- sju års ålder gifta sig med en alltför ung.
» Men inte en jämnårig heller, slipper jag inte det? » frågade han i riktigt bönfallande ton.
Då beslöt jag vara djärf oeh våga allt för min enda dotters skull och nämnde tretti år som just ett lagom.
» Det är nog sant, » svarade han, » det vore allt det mest passande och det lyckligaste.
Det tål att tänka på, » och så reste han sig upp, kysste mig vörd- nadsfullt på handen och gick sin väg.
Säg nu, Lovisa, var inte detta det mest beteck- nande du hört i ditt lif? » Fru Alm måste medge, att så var, på sam- ma gång som hon inte alldeles kunde frigöra sina tankar från att dröja vid de par efter- middags-stunder grosshandlarn gått på skrid- skor med Gerda nere på Nybroviken, och då denna kommit hem glad och med friskaste
rosor på sina tjuguåriga kinder.
Och så allt det beröm grosshandlaren gifvit Gerda åt hennes far för dotterns flit och ordning!
Men fru Bergström förstod att » puffa » för sin tretti-åriga Hedvig — hade det gällt lif och lycka, kunde fru Alm inte räckt ut ett lill- finger för att fånga en man åt Gerda.
I hennes tycke var i alla fall Gerda den sö- taste flicka i världen, och det borde alla an- dra också finna, grosshandlarn-principalen ock- så inbegripen.
» Men, tyst, där ha vi flickorna, » hviskade fru Bergström, i det glada röster hördes från tamburen, » inte ett ord om den här saken, kära Lovisa, det är ju så ömtåligt och fin- känsligt.
D e ha Sigrid Åberg med sig, hon skulle stanna här i afton. » » God kväll, god kväll, flickor; något kaffe få ni inte, när ni komma så sent, men Hed- vig ställer väl om litet bischoff och äpplen eller annat godt. » Fru Bergström hälsade de unga flickorna vänligt, medan Hedvig gick att verkställa sin mors uppmaning.
Inom kort var samtalet åter inne på sam- ma ämne, som fruarna nyss behandlat, näm- ligen grosshandlar Brunner.
Sigrid Åberg, en nittonårig vacker flicka med rödt hår och bländande hy, liflig och själfsvåldig som en yster skolpojke, lade sina små, fina, hvita hän- i kors på bordet framför sig, suckade och utbrast patetiskt: » Jag är våldsamt förälskad i honom, ohjälp- ligt, för hela lifvet! » » Det är väl inte så farligt, när du kan så där öppet lägga dina känslor i dagen, » sade fru Bergström småleende.
» Farligt?
Ser tant inte, hur jag bleknat och magrat, sedan jag fick nådig tillåtelse att bli frivillig adept på hans kontor, utan lön, bara för att lära mig, hur där går till, och i oeh med detsamma kom i daglig beröring med den oemotståndlige.
Eller tycker tant inte, att jag blifvit mager och blek? » » Ditt hår har åtminstone inte bleknat, » inföll Hedvig, som i detsamma kom in med en bricka, och som hade en rätt spetsig tunga.
Sigrid for med en förtviflad åtbörd med handen genom sin rika pannlugg, öfver hvars rödskimrande guldprakt hon inte alls var ledsen, och hvilken hon på inga vilkor skulle bytt ut mot Hedvigs tunna, svarta hår.
» Har tant hört, » fortfor Sigrid, » att han skall snart ge en stor bal, och vi bli alla tre bjudna - - min kusin har sett listan — snälla tant, tant är ju alltid där, jag får väl följa med tant och Hedvig? » » Ja, det får du gärna — han brukar j u ge en bal vid den här tiden — vi ha varit där i flere år — först för släktskapens skull, på Silfverhjälmarnes sida — innan Hedvig hade kommit på kontoret. » » Skall du med, mitt barn? » frågade fru Alm sin Gerda, en tjugutvåårig, täck flicka, blond, med en liten uppnäsa, en fint skuren mun och ett par stora, barnsliga ögon.
» Jag antar, jag blir bjuden. » » Då följer du också med oss, » sade fru Bergström i beskyddande ton, » jag kommer att bli riktigt stolt öfver mina tre gracer. » (Forts.) Sen till, att Idun med finnes hos alla edra bekanta!
Modetidning Amelia B. Edwards.
publicerades i » Aeademy » och Times, och hon läm- nade äfven värderika bidrag i detta ämne till en mänsd utländska ledande tidningar och tidskrifter.
Miss Edwards var medlem af flere lärda samfund (Biblical Archaological Society for Promotion of Hellenie Studies etc.) och af de orientalistkongresser, som tid efter annan hållas i olika europeiska huf- vudstäder.
Afven til] den kongress, som härom året afhölls i Stockholm, var hon anmäld, men blef i sista stund hindrad att deltaga.
Under flere år var hon hederssekreterare af Egyptian Exploration Fund, grundad 1883.
Under vintern 1889 — 90 höll miss Edwards ej mindre än 115 föreläsningar öfver egyptologi i Förenta staterna, och vid firandet af Columbia Colleges ' hundraårsjubileum utnämndes hon till hedersdoktor.
I början af innevarande år bevilja- des miss Edwards en pension från civillistan, och en lång lysande framtid syntes ännu ligga inför henne, då döden plötsligt drog ett streck öfver alla mänsk- liga beräkningar.
Af hennes arbeten ba följande öfversatts till sven- ska språket: En half million (1867), Mystiska till- dragelser (1875), Barharas Historia (1876), Lord Brac- kenbury (1880) och En förlofning (188b).
Tjänstebetyg.
E n Den äfven i vårt land bekanta engelska författarin- nan Amelia Edwards afled den 15 april i London.
Lärd, vidtberest, artistisk, arkeolog, egyptolog, illustra- tör af sina egna arbeten, romanförfattarinna och kritiker — med alla dessa egenskaper förenade måste Amelia B. Edwards intaga en framstående plats bland nutidens kvinnor.
H o n var född i London.
Hennes far var officer och hennes mor en vitter och talang- full kvinna.
Såsom enda barnet uppfostrades hon i hemmet af lärare.
Att hon var ett brådmognadt barn bevisas af allt.
Hennes fallenhet för teckningskon- sten visade sig snart i karrikatyrer, illustrationer och skisser af förefallande händelser, hvarmed bon prydde sina skrifböcker.
Innan hon ens kunde skrifva, hade hon börjat sammansätta poem och berättelser.
Sin debut i pressen gjorde hon redan som sjuåring, då ett poem i sex stanser af hennes mor sändes till en veckotidning och däri intogs.
Tills hon blef fjorton år, fortsatte hon att skrifva för Family Herald m. fl.
tidningar och tidskrifter.
Vid denna ålder lade miss Edwards penna och ritstift åsido och beslöt att ägna sig åt musiken.
Hon ansåg sig ej ha någon särskild begåfning för denna uppgift, men hon arbetade ihärdigt i sju år, blef herre öfver kontrapunkten och komponerade ett stort antal vokala och instrumentala saker.
Men detta exklusiva hängifvande åt musiken skulle blott blifva en episod af hennes lif och kom till ett hastigt slut.
Under en sommarferie skref hon en kort berät- telse oeh skickade in den till » Ghamber ' s Journal- ».
Den infördes och betalades, och då samma försök upp- repades och medförde samma resultat, beslöt den unga flickan att välja literaturen som sitt yrke.
Hennes första böcker voro » M y Brother ' s wife » (1855), » The Ladder of Life » (1857) och » Hand and Glove » (1859).
Härefter följde genom en lång serie af år en rik produktion, hälsad af alltjämt ökadt bifall från den läsande allmänhetens sida.
Som slut- och höjdpunkten af denna framstår romanen » LordBra- ckenbury » som utkom 1880.
Den var först införd i &gt;Graphic » med präktiga illustrationer oeh har sedan upplefvat femton upplagor, inberäknadt dess öfver- sättningar till andra språk.
Miss Edwards ' berättelser ha alltid varit populära.
Handlingen i dem är alltid skickligt funnen och ut- förd, andan, som genomgår dem, är genialisk och ren, och de män och kvinnor, som tjäna henne till stoff, äro angenämt skildrade.
Bäst är kanske dock miss Edwards som skildrare af resor i obekanta regioner.
» Untrodden Peaks und Unfrequented Valleys », på ett utmärkt sätt illustrerade af henne själf, är en fängslande bok, hvari hon — liksom i sina öfriga reseskildringar — i en pittoresk stil skildrar sitt od- lade och känsliga sinnes lifliga intryck.
1874 gjorde hon en resa uppåt Nilen, och från denna tid daterar sig en vändning i hennes lif.
Det lifliga intresse, hon redan som barn hade erfarit vid läsningen af beskrifningar frän Faraonernas land, utvecklade sig nu till en passion för studiet af allt egyptiskt.
&gt;A Thousand Miles up the Nile », som på ett spirituellt sätt illustrerades af henne själf, blef produkten af denna resa.
Efter sin återkomst arbe- tade hon träget i denna nya riktning och blef snart erkänd som en af dagens ledande och aktive egyp- tologer.
Resultaten af hennes egyptologiska arbete å t e r u p p t a g e n f r å g a.
ör omkring ett år sedan syntes i Iduns spalter en artikel, riktad till andra hus- mödrar och innehållande ett forslag i tjänste- betygsfrågan.
Men som ingenting vidare af&gt; hörts, dristar undertecknad helt vördsamt på- peka densamma, ty förslaget innebär en onek- ligen ganska önskvärd reform.
Som betygen nu i allmänhet skrifvas, upp- fylla de litet eller intet sitt ändamål att väg- leda en blifvande matmoder i sitt val af tjä- nare.
Äfven jag, som klandrar den nuva- rande betygsskrifningen, kan ej frånkänna mig samma ensidighet vid betygs gifvande, som vidlåder de flesta matmödrar.
Jag skrifver nämligen allt godt, som med fog kan sägas om den flyttande, men ingenting i motsatt riktning, ty jag anser, att ett godt betyg kan mången gång vara tjänstfliekans enda egendom.
Och det vore nästan en orättvisa att gifva ett fullständigt sanningsenligt betyg åt en och annan enstaka, då flertalet, som icke är bättre, kan ståta med endast berömmande.
Men om alla betyg kommo att skrifvas på tryckta blanketter, som vore lika för alla, be- höfde jungfrurna ej skämmas för ett betyg, afgifvit med full rättvisa och hofsamhet.
T y det vet hvarje husmoder, såväl som hvar och en annan, att ingen är fullkomlig, allraminst får man begära det af en tjänare, som i de flesta fall fått åtnjuta en ganska bristfällig uppfostran.
Men ett fel, som gör henne omöj- lig hos den ena matmodern, kan betyda min- dre hos en annan, som bättre kan tillgodo- göra sig hennes goda egenskaper.
Så kan t. ex. en duktig, noggrann och pålitlig jungfru ha ett lynne, som ständigt fräser i kapp med stekpannan, och utgör sålunda en daglig plåga för en nervös och ömtålig frn, då hon där- emot för en annan fru, som är upptagen ut- om hemmet, kan vara en riktig skatt.
Den förra kan vara belåten med en snäll och vil- lig flicka, om än mindre ordentlig, ehuru denna vore oanvändbar för frun nummer två.
Måhända skulle ock en sådan betygsskrif- ning ha det goda med sig, att tjänarne själfva lade sig litet mera vinn om såväl sina sysslor, som sitt uppförande, om de visste, att äfven deras mindre goda sidor komme att bedömas, i stället för att som nu alldeles lämnas ur räkningen.
Därför, antingen också inga alls!
tillförlitliga betyg eller
Önskligt vore, om Iduns erfarna läsarinnor- husmödrar ville följa Axel B:s uppmaning i förra årgången att till Iduns red.
insända förslag till dylika blanketter, hvarigenom en nyttig taflan kunde uppstå, ur hvilken tör- hända framginge något praktiskt resultat till båtnad för alla parter.
Jag är viss på, att redaktionen med vanligt tillmötesgående skulle mottaga dylika skrifvelser.
Må det tillåtas mig att anföra ofvannämnde insändares slutord: » Läggen blott icke dessa rader ifrån eder, utan att hafva fattat beslut att, med ert förslag och tanke i frågan, draga ert strå till stacken!
Och sätten det genast i verket, att ej morgondagens glömska om- intetgör stundens goda föresats. » välkommet: För att förse 100 stolpar 1 meter högt med ett skyddande öfverdrag, användes 2 kg ame- rikanskt harts, 3 kg stenkolstjära och 7 hektogr.
ordinärt fett.
Detta upphettas tillsammans i en järnkittel, hvarefter 4 hektogr.
bränd gips och 4 hektogr.
slammad krita tillsättas och väl inblandas.
I denna heta blandning doppas stolparne hastigt 1 m. djupt och rullas genast i fin, ren sand, hvarige- nom ett snabbt torkande, fast öfverdrag bildas.
- Ett annat sätt, som användes i Norge, att åstad- komma varaktiga stolpar, är att ett stycke öfver jordytan borra ett hål i snedlutande riktning till stolpens midt och hälla kopparvitriol i öppningen, som sedan tillstänges medels en tapp.
Kopparvitri- olen sprider sig inom hela stolpen och förhindrar träsaftens jäsning, hvilken just är orsaken till för- ruttnelsen.
D e minsta bidrag mottagas m e d tack- samhet.
I n g e n, s o m n å g o t k a n offra, skall d r a g a s i g u n d a n — d e t är v å r t v i s s a h o p p.
S o m m a r e n är snart ö f v e r o s s.
I n s ä n d e n därför, ärade l ä s a r i n n o r, oförtöfvadt edra b i d r a g till Redaktionen af Idun, Stockholm, i posianvisning eller poslsparmärken (ej frimärken).
V i d f ö r s ä n d e l s e n b ö r tydligt angifvas, att d e n s a m m a är a f s e d d f ö r » Iduns skollofskoloni ».
Alla inflytande bidrag redovisas S t o c k h o l m i maj 1 8 9 2.
i Idun.
U p Veckan, Husmoderlig almanack.
I början af månaden bruka sjöarne vara fria från is — detta är tecken till, att tiden för innanfönstrens uttagning är inne.
Fönsterbågarne rengöras från pappers- och vaddrester, innan de flyttas till vinds- kammaren; de yttre fönsterrutorna tvättas och pole- ras, hvarvid hvar och en husmoder använder sitt eget bepröfvade sätt.
— Äfven andra saker, som blifvit använda under vintern, såsom eldgafflar, lam- por, pälskläder och yllepersedlar m. m. flyttas undan, lämpligt förvarade.
Dyrbara ljuskronor skyddas för flugor medels lätta, luftiga öfverdrag.
— Nu, då supétiden kan anses vara slut, förvaras bättre knif- var omsorgsfullt i oljadt papper (tidningspapper skyddar ej från rost); öfverflödiga silfverskedar och •gafflar skyddas bäst för aDlöpDing, när man inlin- dar dem i staniol.
— Markiser uppsättas; halmhattar uppfriskas eller omprässas; ljusa parasoller tvättas; sommargarderoben i allmänhet ställes i ordning.
— De sista förråden i källaren granskas allt som oftast, i synnerhet potatisen.
Har denna fått långa groddar, så bör ej mer potatiB röras (flyttas), än som behöfs för tillfället — i annat fall blir den sedan vid kok- ningen svart.
I maj börjar den första skörden i trädgården från kalljord — nämligen rabarber, sparris, spenat, rädi- sor etc. Sparrisen kan i fuktig sand bibehållas frisk några dagar; förvarad i kallt vatten mister den ovil- korligen sin goda arom.
Till inläggning väljer man naturligtvis endast hvita och vackra stjälkar, hvilka ställas upprätta i bleckburkarne med bufvudena uppåt; vid inkokning i höga glas iakttages den försiktig- heten, att hvarje sådant trades i en grof linnepåse (eller lindas med hö), och att glasen ställas i grytan, innan vattnet i densamma hunnit bli varmt.
An- gående syllning af rabarber påminnes särskildt om » Teffs&gt; kompott (II årgång, sid. 206).
— Maj-ägg ägna sig särskildt till förvaring i kaik.
— Kapris (af Banunculus ficaria, Caltha palustris och Leonto- don taraxacum) samt späda smultronblad och blå- bärsris till te jämte myskmadre m. fl.
vilda örter in- samlas i de trakter, där sådana förekomma.
Trädgårdsarbetet fortsattes.
Vid torr väderlek måste sådden hållas fuktig genom vattning, hvilken är rådligast att företaga om morgnarne, emedan den om kvällen vid möjligen inträffande nattfrost kan ha menliga följder.
Vattnet bör aldrig vara för kallt.
Ju mera man vattnar hufvudsallad, desto spädare bibehåller den sig, och desto smakligare blir den samt bildar fastare hufvuden.
I slutet af må- naden kan man våga utlägga bönor.
Trädgårds- säogarnes längdriktning — i synnerhet för ärter och bönor — bör alltid vara i norr och söder; är rikt- ningen i öster och vester, händer det, att hela den sida, som vetter åt norr, lämnar en obetydlig skörd, hvaremot den, på hvilken södersolen verkat för starkt och länge, blir öfvermognad.
— Sniglar af- hållas från jordgubbs- och andra sängar genom ett lager af aska, gips eller sågspån på ytan: i utlagda fällor, bestående af urhålkade rötter eller rofvor så- som lockbete, brukar man kunna fånga många så- dana.
— Skulle sparrisplantorna hemsökas af den s. k. sparrisflugan, som lägger sina ägg mellan huf- vudets fjäll, hvarefter de gulaktiga larverna genom- borra stjälken för att förpuppa sig vid dess bas, så hjälper ingenting annat än att afskära och upp- bränna de sjuka stjälkarne.
För den som är nödsakad uppsätta nytt staket kring sin trädgård, kan följande bepröfvade förfa- rande att hindra stolparne från förruttnelse vara den af k. sekter O. Renholm särdeles för- tjänstfullt redigerade veckotidningen, har nöd- gats upphöra.
Tidningens abonnenter erhålla i stället tidningen Idun under motsvarande prenumerationstid.
På samma gång vi här- med tillkännagifva detta, hafva vi nöjet med- dela, att vi med k. sekter Benholm träffat den öfverenskommelsen, att han i Idun skall fortsätta sina synnerligen omtyckta och spiri- tuella krönikor.
Början göres i nästa num- mer, hvarefter meningen är, att en krönika skall inflyta en till två gånger i månaden.
Då hr Benholm som bekant äger en af de allra bästa pennorna inom vår publicitet, äro vi förvissade om, att nyssnämnda arrangemang skall hälsas med tillfredsställelse af alla våra läsarinnor.
— Q288D — En läsarinna har sändt oss följande varmhjärtade poetiska vädjan till förmån för " Iduns skollofskoloni '.
Nu jorden sig i vårskrud klädt Och blommor små i dagen trädt, Så älskliga och späda.
Sin vintersömn de sofvo nyss, Men vaknade vid solens kyss Till lif att alla glädja.
En sinnebild naturen är Af mänskans lif, ty den oss lär Alt älska, tro och hoppas.
Den minsta blomma vittnar om, Guds kärlek och Guds allmakt, som Hvar vår den låta knoppas.
o t i s b o k e n.
Drottningen och husligheten.
Till lära- rinnan vid Statens normalskola för flickor, fröken Ingeborg Valin, som med understöd af allmänna medel uppehåller sig i utlandet för att taga kän- nedom om undervisningen i huslig ekonomi, har drottningen öfverlämnat 200 kr.
i ändamål att bereda fröken Valin tillfälle att för samma studiers fullföljande förlänga sin vistelse utomlands.
Hedrad gärning.
Till organisten vid Göte- borgs domkyrka, fröken Elfrida André, öfverläm- nädes i söndags efter ottesångens slut en minnes- gåfva från församlingsbor med anledning af att fröken André då firade sitt 25-årsjubileum såsom kyrkans organist.
Gåfvan utgjordes af ett stål- skrin, innehållande en större summa penningar i guld.
Domprosten Rosell uttalade vid gåfvans öfverlämnande församlingens djupa tacksamhet till jubilaren för hennes tjugufemåriga verksamhet.
* En synnerligen vacker utställning af svensk konstslöjd har under den gångna veckan lockat talrika besökare till fröken Selma Giöbels kända lokal vid Kungsträdgården.
Vid de denna gång utställda arbetena af den mest växlande art, såsom konstbroderier, kuddar, gardinkappor, gobe- liner m. m., har fröken G. tillämpat som princip att låta de orientaliska mönstren med sina glada färger och sin originella ornamentik allt mera er- sätta de nu under en serie år väl ensidigt anli- tade fornnordiska.
Framgången af dessa sträfvan- den är påtaglig o c h kunde ej bättre ådagaläggas än genom den sannskyldiga ögonfröjd, som ut- ställningen erbjöd.
Vi ha ej tillfälle att ingå i något detaljeradt omnämnande af alla de olika artiklarna, utan vilja endast tillönska fröken G. och hennes konstskickliga medhjälparinnor all fortfarande framfart vid deras vackra bemödanden att främja vår konstslöjd.
Kvinnans rättsliga ställning behandlas af hofrättsnotarien i i.
Staaff i en i dagarne utkom- men broschyr, författad på uppdrag af Föreningen för gift kvinnas äganderätt.
» Hufvudpunkterna af den svenska lagstiftningen om kvinnan » finnas här på ett intressant och lärorikt sätt belysta, hvarvid författaren ej heller underlåtit att påpeka densammas väsentligare brister.
* Lär dig förstå naturens röst, Som talar mäktigt i ditt bröst För alla dem, som lida- Len talar hjärtats språk för dem, Le sjuka små i nödens hem, Som efter hjälp förbida.
Ett konstnärspar.
Förlofning har tillkänna- gifvits mellan den rikt begåfvade unga skådespe- lerskan fröken Lotten Seelig o c h den talangfulle genremålaren hr Robert Lundberg.
Le bedja dessa arma små, Att Iduns läsarinnor må En ringa skärf dem gifva.