Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kommer sillos i rummen. » » Vaniljsåsen !.
Jag glömde!
A h l.
å-åh? » Näsan fnyser — dras tillbaka — synes åter.
Man kunde i knappast se för sig.
» Amanda vet, jag har lofvat värden.
.fönstret » Öppna dörrn! ».
inte dörrn !.
Intet matos i förstugan! » Artilleristen rusade mot dörren.
Nu står Amanda inför problemet — vid det » Nej!
Hon är ju där!
Öppna breda köksbordet framför det höga fönstret med fönstret! » innanfönster.
Han rusade mot fönstret — det vill säga emot O!
hvad » Dumbom » hade rätt!
» Ju simplare, bordet.
dess enklare, » sa han.
Några hans själsfränder ur Han var ej lång, hade med knapp nöd hållit senare generationer ha inredt de lägenheter, där målet.
Med en förtviflad blick upp mot fönster- bordet är inbygdt vid en sidovägg — och fönstret haken sträckte han sig framåt och kom i allt fritt att öppnas, som andra fönster f närmare beröring med klingande glas — tills Men här står Amanda, som sagdt, framför ett Amanda kunde lämna spiseln för att skjuta litet ' svårt problem.
Sträckt på tå, tryckande sig på brickorna.
öfver bordskanten, så att det gör ondt i magen, » Opp på bordet! » kommenderade hon.
lyckas hon genom ett par ansatser med kroppen Där var han nu, med knäna hopklämda för sträcka sin trinda arm så, att yttersta finger- att taga möjligast minsta plats, fick upp haken spetsarna på ett par tum när räcka upp mot — och så kroppen i en båge utåt golfvet, nära öfre fönsterhaken.
att fara baklänges, för att gifva plats åt innan- En kokerska bör verkligen ej vara » långfingrad », fönstret, hvilket också snart i hela sin bredd särdeles när hon, som Amanda, har en matfrisk skrapat öfver bordet och vid inre hörnet hvälft artillerist till fästman.
omkull ett blomglas — Dock, det där var blott en rörelse af pietet för Dörren från förstugan öppnades.
Majorskan den matmoderliga befallningen.
Amanda visste stannade på tröskeln och höll handen för ögonen.
ju, att hon måste upp på bordet.
Men ett in- Hennes första rörelse blef att slå upp dörren nanfönster går inåt — diskarna stodo framför, helt och hållet för att kunna begagna syn- och och, hvad mera var, hon var väl mätt och kände andningsorganer.
Hon tog ett steg framåt, fläm- ingen håg för gymnastik.
Hon gick direkt och tande: slog upp förstugudörren på vid gafvel.
» Hvad?
. » Tillfälligtvis kom ingen matlukt från köket Artilleristen släppte innanfönstret och sökte midtemot, men dörren stod ännu öppen, när handfäste mellan porslinet, krökte sig för att se hennes nåd trädde ut.
bakom sig, visste ej om han nu skulle öppna ytterfönstret eller låta bli, och medan han jäm- » Hvad var det jag sade.
» » Ja, det var så svårt att nå upp i fönstret.
kade på knäna, rördes oroligt de skinnbeklädda Kanske hennes nåd hjälper mig? » var det spet- delarna af hans person.
siga svaret.
» Säg, Amanda!
Ar det n:r 4? » Majorskan var kortare och fetare än kokerskan.
» Hennes nåd!
Jag är en anständig flicka!
Det gifves ögonblick, då man gör bäst att re- Det är n:r 1. » signera.
Med en åtbörd bjöd hon att dörren Majorskan gaf den djärfva skämterskan en stängdes och bestämde så rätterna med den lilla majestätisk blick och tog sin lorgnett.
ovärderligt fyndiga kokerskan.
» Jag förstår inte.
jag känner inte riktigt Efter ett par timmar syntes godt, att man igen.
» skulle ha middag och en fin sådan.
» Då är väl skinnet nytt, » sade Amanda för sig Husan hade plockat ut bättre servis och glas själf, medan hon ilade att stänga dörren, ty på bordet för att torkas, och bredvid stod ett gamla frökens röst hördes, gnällande öfver det fat röda rykande kräftor.
outhärdliga oset.
Inte svalades de bättre där än annorstädes i Han på bordet hade försiktigt kommit därhän, rummet, men de voro instinktmässigt satta vid att en kräfta från fatet med ett lätt » kratsch » fönstret, hvilket också var alldeles dunkelt af hoppade i golfvet, och han själf efter, baklänges imman.
som en lefvande kräfta — i ansiktet lik en kokt Buljongen ångade, och kokerskan hade just — och sist en äkta kopp.
hämtat grädde till vanilj såsen, som hon satte på » Det är det usla fönstret skuld till! » jämrade elden.
Amanda, i Aldrig öppnar jag det mer och aldrig Nu hördes en kort, rask knackning.
Hon spratt ber jag någon ann ' göra ' t heller!
.. Förr flyt- till och sprang att öppna.
En treflig liten ar- tar jag till den första i nästa månad. » tillerist klef in, stängde dörren med ena handen Nu vaknade den uppskakade majorskan till och tog henne om lifvet med den andra.
fullt medvetande af verkligheten.
» Men är du rysk, karl! » » Amanda! » framstötte hon nästan bevekligt, » klockan fem är han här! » » Ahnej, inte ännu! » » Hennes nåd, var inte rädd!
Maten svarar » Men jag har ingen tid.
.. du får gå strax.
jag för! » sade Amanda med återvunnen fattning.
Hennes n å d.
» Och n:r 4 gick allra rakaste väg ut genom » Gumman!
Hon står och pratar hos Gerells.
Jag ska till löjtnantens.
Den, som fick dörren, men, det måste nämnas till skam för hans matematiska begåfning, utan att vidare passa här i stället! » begrunda detta märkliga problem: » Att på en » Du har ju så gjort ock! » gifven vink ställa upp ett gifvet fönster bortom » Ja, men den tiden var inte du här! » » Nej, men hon var där, d u (.
hon midtemot! » ett gifvet bord, » hvilket problems lösning fordrar » Hå, det var ingenting — bara hon, som ville en så ytterst besvärlig konstruktion, att man ha en under hvar arm om söndagarne!
Men måste uppdraga sin egen person, som en annan likbent figur, på det gifna bordet etc., etc. jag.
.. jag.
.. retirerade. » Nej, i stället gick han i sälla drömmar om den » Ja, hon fragte också i söndags, om vi haft harstek.
Det osade så hare!
Hon gör allt dag han finge hemkomma till en älskad maka, försmädligt för mig, sätter opp gamla fröken i mottagen på långt håll med lockande os af fläsk mellandörren att klaga på matos för värden, så och potatis från egen härd — ty det finns verk- ligen förstugor, där man ej fruktar matlukt.
Ja, han går och tittar och snokar, så en kan ... » » Ack, min vackra t ö s.
låt värden ha sin det finns lägenheter till och med, där ingen be- höft klaga på att kraftbuljong och vaniljsås gång!
Jag vill ha en kyss! » Och kyssen brann af.
— Men omedelbart efter pöst öfver, och där möjligheten at " åstadkomma dess eld förnams ett fräsande, smattrande ljud, något som helst matos är och blir svåraste pro- som vid en gevärssalfva, uthållande, bedöf- blemet.
vande — • i.
» Buljongen!
Kitteln!
Jag hade ju flyt- tat den midtöfver!
Vi ha mid- dag ...
Hennes nåd ... » Men han stod midt i röken liksom besluten finnas ännu att tillgå å Iduns expedition af att våga allt.
BÅRNGARDEROBEff » Bara en till! » bad han med dämpad stämma.
» En enda!
så går jag.
En endah för innevarande år.
Hon kunde ej motstå, lade försiktigt kittel- i postanvisning erhållas alla de under året ut- locket åt sidan och slog sina bara armar om komna numren, äfvensom de återstående till årets slut.
Detta tillfälle att för billigt pris erhålla en » Älskar du mig? » sade han med högtidlig röst.
Hur gammal skall den kokerska vara, som i mängd mönster och modeller till barnkläder o. ett dylikt ögonblick ej kokar öfver maten!
» Hvad dyl. torde ej böra försummas.
ungdomsblodet dock kokar öfver! » kunde hennes nåd ha sagt med Tegnér.
* Några öfverblifna exemplar 1897 Ur almanaekans mysterier.
En historia om Ebba.
Ja, som alla våra läsarinnor redan kän- na, kommer nu vår hederliga, omedgörligfc stock-konservativa gamla almanacka att n ä - sta år bjuda på hela två nya kvinnonamn — tack vare » blå prinsens » utmärkta idé; att åt Sverige återbörda Carl X V: s dotter- dotter!
Det vackra, fornnordiska Ingeborg rycker in i själfva blomstermånaden den 28 maj, som för året betecknar ingenting min- dre än pingstaftonen, hänryckningshögtidens helgsmålskväll.
Och Ebba, som har fått göra välförtjänt sällskap, ger namn åt den 6 mars, andra söndagen i fastan.
Ingen kommer väl heller att begråta de gamla inhysingar, som fått lämna plats åt de populära damerna: herrar Germanus och Fulgentius.
Gange de i frid!
Däremot har en allmän önskan försports, att Ingeborg skulle få åtföljas af sin Frithiof — de äro ju ett i nordisk saga och sång — men så långt har nu inte kungl.
vetenskapsakade- mien vågat gå i revolutionär uppstudsighet mot sina » gamla gudar ».
Det har nog svidit tillräckligt att offra gullgossarne Ger- manus och Fulgentius!
Emellertid kan Idun berätta en sak, hvil- ken helt visst som ett pikant å propos skall intressera våra läsarinnor, ja, kanske själf- va Vetenskapsakademien, som säkerligen för länge sedan förgätit hvad den hade för » fukter » för sig på 1820-talet.
T y om den nu inbillar sig, att den för första gången släpper Ebba in i almanackan med år 1898, så misstar den sig fullkomligt!
Ebba har en gång förut haft sin plats i vår alma- nacka, ehuru den tyvärr blef af kort var- aktighet: ett enda år, hvarken mer eller mindre.
Historien om, hur detta tillgick, är rätt skämtsam och bevisar, att de lärde akademifarbrödernas hjärtan på den tiden voro vida mottagligare för ett artigt galan- teri än hvad numera tyckes vara fallet.
I medlet på 1820-talet fanns nere i Karls- krona en intagande, strålande vacker och synnerligen firad ung dam, fröken EbbaPalm- qvist.
I kretsen af sina beundrare, som för öfrigt räknade allt hvad samhället ägde af manlig blomma, beklagade hon sig en dag bitterligen öfver att Ebba ej befunnits vär- dig en plats i svenska almanackan och att således hon — som alla andra Ebbor — saknade namnsdag.
En gammal inflytelse- rik herre i sällskapet kände sig djupt be- rörd af den unga damens hjärtesorg och be- slöt i all tysthet att göra hvad han för- mådde till densammas lisande.
I djupaste hemlighet skref han upp till Stockholm, och fina relationer måste han ha haft bland » ve- derbörande », ty ett faktum blef, att i föl- jande års almanacka inrymdes namnet Ebba, till stor och glad öfverraskning för den fi- rade lilla Karlskronaskönheten, som på sin så oförväntade namnsdag högtidligen upp- vaktades af » hela staden », hvarvid öfver- lämnades ett exemplar af samhällets då en- da tidning, » Karlskrona Veckoblad », som inleddes med ståtliga gratulationsverser till Ebba.
Skulle nu någon betvifla sannfärdigheten af denna relation, behöfver vår Tomas endast slå upp den 26 november i 1826 års almanacka och skall där finna » svart på hvitt » på saken.
Den värda Stockholmsakademien måtte emellertid hastigt nog ha gripits af ruelse
IDUN 1897 öfver sin artiga svaghet, ty redan i nästa års almanacka fick Ebba åter stryka på fo- ten, och Linus återinsattes i de rättigheter, han ännu okvaldt åtnjuter.
Hjältinnan i denna lilla episod, fröken Ebba Palmqvist, blef snart därefter en lyck- lig maka och moder genom sitt giftermål med kommendören vid flottan grefve Gu- staf Edvard Ruuth, af hvilket äkta förbund ännu en son finnes i lifvet, nämligen hbf- stallmästaren grefve Gösta Euuth å Ruuths- bo fideikommiss i Skåne.
Men någon Ebba- dag fick hon aldrig mer fira eller upplefva!
Det blef först sekelslutet beskärdt att, un- der en annan svensk adelsdams ägid, be- reda en — vi skola väl hoppas det — var- aktigare plats åt Ebba i almanackan.
* " Hvad jag minns Oscar ".
om kung Och tro icke, att I genom riglar och lås gören dem någon nytta.
» Förbjuden frukt smakar bäst. » H o n får det intrycket, att det måste vara något bättre, än hvad det verkligen är.
Och kommen på en annan plats, där icke så stor vikt fästes därvid, skall hon hejdlöst njuta af sin nyvunna frihet.
Viljen I verkligen vara i moders ställe för eder tjänarinna, så finns det så oändligt många andra medel, genom hvilka I lättare skolen nå målet.
Varen först och främst själfva, både i ord och gärningar, en föresyn för henne!
Låt henne märka, att hon kommit in i en ren atmosfer!
Visen henne lifvets faror i hela deras vidd, men på samma gång visen henne också, att hon inom sig bär kraft att kämpa sig igenom d e m!
Låten henne märka, att I liten på henne, och uppväcken hennes själfkänsla att därigenom lättare motstå frestelsen!
Det utfästa Iiederspriset Lären henne älska dygden för dess egen — ett större porträtt af h. m:t konungen skull och visen henne att » dygd är makt! » inom präktig, förgylld ram — har till- Visen henne, att följderna för en man äro erkänts signaturen A.
H. för uppsatsen få eller inga, då däremot hennes lif får en » I sjömanshjärtan » i förra numret, och fläck, som icke kan utplånas, och att hon torde märkets innehafvare för prisets öfver- därför i detta förhållande skall, så att säga, sändande godhetsfullt sätta sig i förbin- vara mannens samvete.
Öfvertygen henne delse med om att en man, huru djupt sjunken han Redaktionen.
vara må, dock i grund och botten måste f högakta en flicka m e d karaktär, han må motsäga det huru mycket han behagar!
Låten det dock icke blifva i predikostil, ty elå går det blott in genom det ena örat och ut genom det andra.
För en verkligt bildad, eget led.
en som verkligen besitter själens bildning, Tät redaktionen af Idun!
inte en sådan, som finner det under sin Jag hoppas, att Iduns redaktion ursäktar en fjänst- värdighet att samtala m e d sin tjänarinna, flicka hennes djärfhet att besvära med en artikel.
Men jag kom att läsa » Träldomsmärke- » i n:r 33 gifves det så många tillfällen att så ut den af Idun oeh jag fick ingen ro, förrän jag fiele svara goda säden, och det skall inte göras för- därpå.
gäfves, därpå är jag viss.
Det är många fel, jag vet det nog, men jag skutle Jag vet själf, genom egen erfarenhet, vara bra tacksam om » nåd får gå för rätt * och huru mycket godt en flicka har genom att, det finge komma till fruarnas kännedom.
I hopp om att min djärfhet blir ursäktad, skrifver med hög- då hon först kommer ut i lifvet, få en mat- aktning En tjänarinna.
moder som vårdar sig o m hennes andliga utveckling.
— Må vår Herre gifva henne sin välsignelse därför, j a g skall alltid min- I n:r 33 af Idun kom j a g händelsevis nas min första plats m e d tacksamhet.
Jag att läsa en artikel med ofvannämnda rubrik.
känner så mycket som j a g ville skrifva o m, Och som det gällde tjänstflickors sedlighet men j a g vet inte huru j a g skall finna pas- och matmödrars förhållande därtill, så hop- sande uttryckssätt.
I förstån nog ändå, huru pas j a g att Iduns läsarinnor inte misstycka jag menar det.
Det var bara det j a g ville några ord af en flicka ur de tjänandes eget säga med dessa rader, att genom att stänga led.
tjänsteflickorna inne, Vinnen I intet; hon » En annan Stockholmsfru » talar om c e skall blott, om hon en gång får råda sig olika samhällsklassernas uppkomst, därmed själf, så mycket lättare falla i frestarens belysande orsakerna, hvarför åsikterna äro våld.
En van roddare styr säkrare sin far- så olika i fråga om det passande i förhål- kost genom bränning och skär än en, som landet könen emellan bland » bättre » och aldrig skött en åra.
» sämre » folk.
Hon säger, att om hon be- Så är också förhållandet bland lifvets handlar tjänarinnan som sin dotter, hon då också har att fordra samma uppförande af stormar och blindskär.
Van och säker arm och målet i sikte, och hon skall med Guds henne som af sin egen dotter.
Hon funderar, om ett förbud för tjänst- hjälp lotsa sig i hamn.
Och så till sist, uppfostren edra söner flickor att efter en viss tid sällskapa med eller mottaga besök af manliga bekanta med aktning för kvinnan, möta de henne skulle kunna göra någon nytta i sedligt af- än i tjänarinnans eller fabriksflickans ske- pelse.
seende.
Många fruar skola nog m e d förakt rynka Men hon.
beräknar därvid icke, att det gifves husets unga dotter så många till- på näsan åt detta mitt första och troligtvis fällen att roa sig på, som en tjänarinna ej sista försök att skrifva i » Damernas egen kan få och ej heller begär.
Skall hon nu, tidning », menande, att j a g gjort bättre i som af sitt arbete är hindrad att deltaga att stoppa ett par strumpor eller dylikt.
i några nöjen den tid då det anses passande, Jag hoppas ändå att någon förstått min m e - alldeles utestängas därifrån?
Betänk, att hon ning och låter den öfverskyla bristerna.
Det Tjänstflicka.
också är ung, har samma längtan efter » nå- önskar innerligt en En Föst ur tjänarinnornas.
got roligt » som eder egen dotter.
* 305 Den första förkämpen.
3) et är ett egendomligt sammanträffan- de att » Svenska kvinnornas natio- nalförbunds konferens » blifvit utsatt att öppnas nära nog på hundrade årsdagen af den kvinnas död, hvars verksamhet i kvinno- emancipationens tjänst bildar epok i hela den- na rörelses historia.
Den 10 september hade jämt ett sekel förflutit, sedan Mary Woll- stonecraft slutade sin korta, men betydelse- fulla och af en intensiv verksamhet upp fyllda bana.
Mary Wollstonecraft föddes den 27 april 1759 i en af Londons förstäder och upp- växte i ett olyckligt hem, där en rå och utsväfvande fader och make misshandlade dottern och hennes moder.
Tanken på kvinnans materiella oaf hängighet, hennes själf befrielse, började härigenom tidigt gro i Marys själ.
Hennes första skrift med dess långa titel: » Tankar öfver döttrars uppfostran samt reflexioner öfver kvinnans uppförande i förhållande till lifvets vikti- gaste plikter » visar redan i flyktiga drag, hvarthän den blifvande reformatorn syftar.
Hennes förläggare Johnson blef Mary en högst värdefull bekantskap.
Efter fäderne- hemmets ruin hade hon åtagit sig föräldra- plikter för syskonen, och efter åtskilliga fåfänga försök att lifnära sig genom under- visning gick hon in på Johnsons förslag att uteslutande ägna sig åt skriftställen.
I sin förläggares hus råkade Mary många af Londons litterära storheter, särskildt de franska revolutionssvärmarne Thomas Payne och William Godvin, den senare hennes blifvande make.
Här var Mary i sitt element, och när 1790 Edmund Burkes » Reflexioner öfver franska revolutionen » utkommo ' och striden om människorättigheterna öfverflyttades på engelsk mark, kommo Marys egna innersta hjärtetankar i ovanlig friskhet, skärpa och omedelbarhet til!
utbrott, och världen hörde för första gången i boktiteln » A vindication of the rigths of women » (1792) uttrycket » kvinnans rättigheter ».
Boken erhöll en storartad framgång och Mary Wollstonecraft blef med ens en be- römdhet i England.
Några år senare in- gick hon sitt ofvan antydda äktenskap med William Godvin.
Deras husliga lycka blef emellertid k o r t: den 30 aug.
1797 gaf Mary lifvet åt en dotter, Shelleys blifvande maka, och den 10 sept.
var hennes korta, men märkliga bana fulländad.
Mary Wollstonecrafts stora arbete: » Kvin- nans rättigheter » är emellertid ännu allt- jämt ett verk, i hvilket man i det stora hela finner den nuvarande kvinnofrågans alla många punkter afhandlade eller åt- minstone antydda.
Vi svenskar ha dessutom en alldeles sär- skild anledning att erinra oss Mary Woll- stonecraft.
Sommaren 1795 företog hon nämligen en resa till Sverige, Norge och Danmark.
De bref, hon från denna färd hemsände, utgåfvos året därpå i bokform och gifva de varmaste uttryck åt hennes beundran för den nordiska naturens stor- slagenhet, för det lägre folkets enkelhet oeh ofördärfvade seder, men också åt hennes skarpa kritik af svenska missförhållanden, särskildt i fråga om kvinnans ställning och tjänarnes behandling.
IDUN 306 Från Iduns läsekrets.
Bland de mångfaldiga tacksägelseskrifvelser, som ingått till Lovisa Petterkvist med anledning af hennes utställningsbref i Idun, meddela vi här ännu en ur högen att tala för sig och alla de andra: 6tt tacl {till Lovisa Petterkvist.
» Tant Lova; » nu du slutat skrifva Uti vår kära Iduns spalt, Blott hjärtligt tack vi kunna gifva, På tonen hörer du dess halt.
Tack för hvar gång du oss beredde Åt skämtet friskt och muntert le, För hvarje gång som du oss ledde - Att rätt vår Utställning bese.
Vi länge glada nu ha vandrat Med dig och med din käre » Ruff », Och du oss säkert icke klandrat, Om vi ibland ha ' ropat » uff ».
Ty svaghet finns i all naturen Och trötthet är ett mänskligt fel, Som vi i sanning haft den turen Att få rätt mycket på vår del.
Dock att vi fullt vår sommar njutit Är din förtjänst, och den är stor, Du lif uti oss alla gjutit Med din ovanliga humor (!).
» Tant Lova, » så jag vågat kalla Vår kära Iduns bästa vän, Ett hjärtligt tack ifrån oss alla Kom " snart, ja, mycket snart igen!
Min önskan att dig hyllning bringa Har - gjort, att jag på lyran slog, Jag annars aldrig lyckas tvinga En tön ur den, som synes nog.
Öppet bref till Fru Lovisa Petterkvist, Från en af folkköksvärdinnorna på utställningen.
^ [enom Iduns alltid lika välvilliga postkontor sändes detta öppna bref till fru Lovisa Petterkvist med anledning af hennes reflexioner öfver utställningens folkkök (i Idun n:r 32) un- der förhoppning, att det läses med kärlekens glasögon: Den store människokännaren Andersen talar i en af sina många lärorika sagor (den hvilken han benämner » Snödrottningen ») om en spegel, som hade den egenskapen att hvem som såg i den fick allt, människor såväl som ting, » for- keerU för sig.
Om en enda liten, liten skärfva af denna underliga spegel inträngde i ett hjärta eller öga, så isades de till och kunde ej upp- fatta det som var stort och ädelt — men det var ej ögats eller hjärtats fel — det var skärfvans!
Den sagan hafva kanske de flesta af oss män- niskobarn, som hunnit ett stycke ut i lifvet, genomlefvat, medvetet eller omedvetet Det har gifvits tillfällen då vi bedömt lefvande och döda ting, ej sådana såsom de äro i sig själfva — vi hafva ej förmått eller velat sätta oss in i deras förhållanden — vi hafva dömt dem såsom vi för tillfället känt oss stämda och under in- verkan af den där lilla farliga skärfvan.
— Och säg, Lovisa, var det ej en sådan där liten skärf- va, som kom helt oförhappandes i din väg, när du trodde att det var » bara en barmhärtighets- inrättning » i stället för ett folkkök där ute på utställningen.
Barmhärtigheten bör göra och gör sin stora insats i lifvet — men här är och vore den ej på sin rätta plats.
Till folkköket komma arbetets söner och dött- rar i stora troppar med sin själfförvärfvade pen- ning i handen, gladt spörjande: » Hvad bjudes man på i dag? » Huru skulle de känna det, om maten gafs dem af barmhärtighet?
De skulle visst aldrig vända åter dag efter dag, som de nu göra.
Nog skulle kanske mången gång både de och vi önska, att måten serverades dem varmare — men vi känna förhållandena och veta att deras frihetsminuter äro räknade, för dem har det mera värde, mera nytta med sig att erhålla den genast.
Den som har tid och vill vänta, den får så gärna sin matportion så kokande het som endast ett ångkök kan bjuda.
Mer än gärna skulle vi se att knifvarne kun- de räckas lika blanka och skinande, som under de första timmarne af serveringen, men tiden vill ej räcka till mera än att diska dem rena och detta göres grundligt i hvar mans åsyn.
Lovisa lilla, du, som de flesta af oss hvilka stå här, är själf husmoder, och nog vilja både du och vi så fnnerligen gärna, att vårt eget rike skall vara mönstergilt, men huru ofta kan ej denna vår önskan af en eller annan anledning slå fel — och nog får din och vår » Ruff » mera än en gång tåligt bida till bättre dag kommer.
Och så är det här ute i den stora bikupan, mycket skulle den goda viljan önska hafva annorlunda, om det blott ginge för sig.
Vi anse oss ej ofelbara, vi äro endast några trådar i den rikt veckade mantel, som den väna mälardrottningen kastat äfven sina axlar i denna härliga sommar, svaga trådar som dock hafva sin betydelse, sin plats att fylla.
Kom, Lovisa, ställ dig ibland oss, låt skärfvan smälta, räck oss handen, hjälp att ändra hvad ej godt är.
Den utanför stående ser ofta skarpare, tydligare än den som står där inom.
Se på det unga Sverige, de som en gång skola taga vid där vi sluta, se, huru de komma led vid led, med tindrande blickar stå de där i valet och kvalet emellan köttbullar och skinka eller något dylikt, frågande hvarandra: » hvilket tar du, hvilket du? » De äro så viktiga, så lyckliga, de hafva ännu ej fått någon bit af skärfvan, som ser felen.
Man värmes vid att se dem och vill taga dem alla i famnen med ett: » signe Gud eder, I små, och låten eder alltid förblifva barn i hjärta och sinne! » Hedersgumma, har aldrig din bästa sidenkläd ning fått en fläck på de stora festerna därute i världen — nog hafva våra mera än en gång fått sin del af denna världens öfverflöd, men vi hafva så fint och i enrum hehandlat dem, så att ej någon skulle se eller ana att de fått en ska- vank.