Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och häraf slutar man vidare, att hvarje författning, som sålunda af Ständerna vid en riksdag blifvit lemnad oklandrad, änskönt den faller inom kretsen af deras lagstiftningsrätt, bör anses af dem samtyckt.
Men denna slutledning synes mig till ingen del hålla prof.
Först och främst gäller, hvad som är sagdt om lagförklaringar, icke om alla andra författningar, dem Rikets Ständer ej hafva sig förbehållen någon rätt att ogilla utan Regeringens samtycke; hvarföre jag ock här ofvan yttrat den tankan, att sådana författningar ej på annat sätt kunna blifva kraftlösa mot lagen, än derigenom, att domstoiarne icke följa dem.
Och hvad vidare lagförklaringarna beträffar; så är
Ständernes rätt att ogilla dem icke inskränkt lill nästa riksdag efter deras utfärdande, utan detta kan ske, när som helst.
De vinna således ej heller genom en förfluten riksdag någon orubblighet; och orri än den regel, som för dem gäller, skulle gälla äfven för de ogiltiga författningarna; så blefve derigenom ingen orubblighet efter en riksdags förlopp dessa tillerkänd.
Äro de från början ogiltiga; så förblifva de det, äfven sedan riksdagar öfver dem förflutit; likasom laglorklaringarne, hvilka från början äro giltiga, förblifva sådana, men också alltid fortfara att kunna af Ständerna ogillas.
Emb.-Berättelse för år '1849. 35
Från denna sida kan då, efter mitt begrepp, ingen ursäkt hämtas för de klandrade tillämpningarna af en ogiltig författning.
Imedlertid låg här, jemte den politiska varsamheten, säkerligen också någon brist på klarhet i föreställningen om domarens behörighet.
Den politiska varsamheten, tröstad af hoppet om de sakfälldas benådning, skattade icke hela vidden af den uppoffring af sjelfständighet, som domaremakten affordrades.
Hade icke öfver denna sjelfständighet li vila t en slöja af den förflutna tidens traditionella begrepp; hade författningens ogiltighet varit med full klarhet insedd; så skulle, utan allt tvifvel, saken blifvit betraktad såsom omöjlig.
Men då hade det säkerligen ej heller handt, att man utfärdat en författning, hvars efterlefnad så litet kunnat påräknas.
Utan Justitiasstatsministerns vetskap kunde nemligen detta icke ske; och om han, såsom då äfven ledamot af Högsta Domstolen, protesterat emot ett förordnande, hvars efterlefnad han ansåg med domarens pligt oförenlig; så skulle man utan tvifvel hafva besinnat sig.
Frågan om lagens giltighet har dock endast sällan kunnat förekomma.
Hvarken regering eller folkmakt har visat benägenhet för inkräktning på hvar annans lagstiftningsrätt.
Endast af missförstånd har det handt, att gränsen någon gång blifvit öfverskriden; och de författningar, som sålunda'tillkommit, hafva följaktligen varit ganska sällsynta; hvaraf ock följt, att domstolarnes urskillning och sjelfständighet blott sällan från denna sida blifvit satta på prof.
Desto oftare hafva de deremot blifvit pröfvade uti den städse återkommande frågan om lagens rätta förstånd.
Det är i detta ämne, som tillfällen till misstag yppa sig i hela sin mångfald.
De politiska bevekelsegrunderne hafva äfven här ej kunnat blifva overksama; och det är väsendtligen dessa, som framkallat de karakteriserande exempel, jag går att anföra.
Vissa fall gifvas, der man efter svensk lag får i brottmål dömas ohörd.
De högsta straff, hvartill man clå kan fällas, äro: enligt 26 kap. 1 §.
B. att för dråp erlägga mansbot och vara fridlös öfver hela riket (landsflyktig) — enligt 16 kap. 5 §.
B. samt 43 §. konkurslagen, att för bedrägligt förhållande mot borgenärer ställas för en påle i halsjern på torg eller allmän tingsstad, att skämmas i två timar och dertill straffas med arbete vid någon kronans fästning i tu till fem år, men att under den tid, gäldenären är rymd, få sitt namn, brott och sträf!’ på en tafla å påle utsatt — enligt 14 kap. 25 §.
Krigsartiklarna att för brott, som går å lif, ära och gods. blifva förklarad fridlös öfver hela riket och dertill liggande länder — enligt 4 §. i 36 R.
Duellsplakatet att, såsom duellerande eller sekundant, när man rymt, ändock dömas till böterna, som utmätas af den brottsliges gods och egendom.
Till döden eller konfiskationsstrafF kan man, efter svensk lag, icke dömas, utan att vara börd, och följaktligen än mindre utan att vara bevisligen till ransakning kallad.
Lika litet kan, efter svensk lag, brott i Sverige åtalas, som utomlands är begånget, om det ej skett på svenskt fartyg eller af svensk man emot annan svensk man.
En person, som varit i svensk krigstjenst, men tagit afsked och uppehöll sig utomlands, tilltalades bär Ar 1816 för att hafva i främmande land och på främmande språk utgifvit i tryck en skrift, som ansågs mot Sverige förgriplig.
Man visste icke, huruvida han ännu, då skriften utkommit, varit svensk undersåte.
Möjligheten, att han dessförinnan erhållit medborgarerätt utomlands, hade bordt förutsättas, då fråga blef att döma honom ohörd, ehuru det eljest hade tillhört honom sjelf att sådant bevisa.
Hade han nemligen upphört att vara svensk undersåte; så blef det icke mera möjligt att för något utom Sverige begånget brott lagföra honom vid svensk domstol.
Brottet var i allt fall icke sådant, sorn kunde här straffas, äfven om det varit begånget af svensk man, då det ej skett i Sverige och icke innefattade, såsom lagen förbehåller, dråp eller annan svår gerning å svensk man.
Om svensk domstols behörighet alt döma öfver ett i hämmande land begånget tryckfrihetsbrott väcktes likväl här ingen fråga.
Den tilltalade blef icke hörd, oell fick ej bevislig del af kallelsen till ransakning.
En stämning var väl utfärdad och införd i en utländsk tidning, på sätt som uti ofvan åberopade §. af Krigsartiklarna förordnas, samt tre månaders tid derefter den tilltalade lemnad till inställelse för domstolen.
Men att han erhållit kännedom af denna stämning, var ej annorlunda visadt, än med företeende af ett från honom ankommet bref, som skulle styrka, att han vid den Lid, stämningen fanns införd i tidningarna, vistats i det land, der samina tidningar utkonnno.
Att den tilltalade var den åklagade skriftens författare, bevistes ej annorlunda, än med hans på titelbladet deraf tryckta namn, hvilket skulle vara tillräckligt, då skriften varit i omlopp uti det land, der han sig uppehållit, utan att han tagit något steg att förneka sig vara dess författare — ehuru det tyckes hafva varit omöjligt att här veta, om icke något sådant steg blifvit af honom i det främmande landet taget — och då han ej kunde förmodas hafva saknat kännedom om stämningen, men ej på något sätt sökt sig förklara eller vederlägga, hvad emot honom blifvit anmärkt — ehuru bevisning R.
Emb.-Berättelse för år 48J9.
37 om författarskap ej kan, i afseende på tryckt skrift, efter svensk lag, annorlunda åstadkommas, än med namnsedel, som skall af boktryckaren företes, och i brist hvaraf han skall sjelf stå författareansvar, så framt icke författaren sig hos domaren sjelfmant tillkännagifver, ehvad författare-namn finnes på skriften tryckt eller ej.
Fastän saken angick tryckfrihetsbrott; öfverlemnades det dock icke till jury att afgöra frågan om skriftens brottslighet, såsom tryckfrihetsförordningen likväl redan då fordrade.
Utan afseende på dessa hinder för svensk domstols behörighet, för sakens upptagande och för dess behandling i annan ordning, än för mål af denna beskaffenhet är föreskrifven, blef saken såsom högmål upptagen af Hofrätt; och så väl der, som hos Kongl. Maj:ts Högsta Domstol, dömdes den tilltalade att mista adeligt namn och stånd, lif, ära och gods; i följd hvaraf han förklarades fridlös öfver hela Sveriges rike, med alla dertill liggande länder, och skulle, om han ertappades, genast gripas och straffet undergå, samt imedlertid allt det gods, han i riket ägde, löst eller fast, tillfalla kronan.
Man åberopade 4 kap.
B., men förbisåg omöjligheten att gifva en dödsdom eller konfiskationsdom, enligt någon gällande lag, utan att den tilltalade var hörd.
Uti en annan högmålsanklagelse, som 18 år senare förekom, blef frågan att förstå, hvad som menas med lasteligt tal eller skrift emot Konungen, såsom uttrycket lydde i den då gällande texten af 5 kap. 1 §.
Missg B.; och uppmärksamheten på detta ärende påkallas således äfven af interesset för sjelfva den deruti ingående, ännu tilläfventyrs icke nog utredda lagfrågan.
Saken handlade om rättigheten att anlägga theatrar och gifva skådespel, och om giltigheten af Kongl.
Theaterns privilegium.
Eli smädeskrifvare hade sagt, att denna senare ägdes af Konungen sjelf, och att Konungen till förmån för densamma förbjöd andra thealeranläggningar, hvarigenom Kongl.
Theatern förvandlades till ett monopolium, faststäldt till vinst lör Konungen, hvilket stridde mot Reg. formens 60 §., och äfven mot allmänna lagen, sorn helade brottet att lägga skatt och tunga på Konungens undersåter med icke mindre än dubbel tjufsrätt — jemte flera dylika förgripliga yttranden.
Att dessa voro förolämpande mot den, de träffade, lärer väl icke kunna betviflas.
Om de voro majestätsbrott, är en annan fråga, vid hvars upplösning måste komma i betraktande den genom Tryckfrihetsförordningen med - 38 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. gifna granskningsrätt öfver regeringsåtgärder.
Huruvida det kiander, en sådan granskning föranleder, må anses för majestätsbrott eller ej, kan icke bero af klandrets mer eller mindre förolämpande innehåll.
Drabbar det Majestätet; så är det all tiel för strängt; och drabbar det ej; så kan det icke blifva majestätsbrott derföre, att det i högre grad förfördelar.
Men om regeringsåtgärder kunna granskas och klandras utan majestätsbrott; så kan denna granskning icke derföre vara fritagen från allt ansvar.
Någon måste af klandret träffas; och om detta är skymlligt eller förnärmande; så fordrar rättvisan upprättelse och bestraffning.
Hvem det är, som förfördelas, visar sig i sjelfva Regeringsformens bud, alt Konungens Majestät skall hållas i helgd och vördnad, och hans gerningar vara från allt åtal fredade, men att ansvarighet för rådslagen åligger Konungens rådgifvare.
Af denna ansvarighet följer nemligen, att rådslagen kunna klandras och att klandret drabbar Konungens rådgifvare.
Men det följer ingalunda, att de mot detta klander, i fall det är förgripligt och obefogadt, måste vara värnlöse.
Tadlaren, om lian ej kan antastas för majestätsbrott, är dock icke derföre fredlyst från allt möjligt ansvar för huru stort ofog som helst.
Härom synes imedlertid knappast någonsin fråga ännu hafva uppstått; åtminstone känner jag intet exempel, att åtal för förnärmelser mot Konungens rådgifvare varit anstäldt.
I förevarande fall visade sig åtminstone all skillnad imellan majestätsbrott och förgripligt klander af regeringsåtgärder alldeles främmande för domarnes ej mindre än åklagarens begrepp.
Den senare påstod, att de anmärkta straffbara yttranden och omdömen vore rigtade emot och hansy frude på Hans Majestät Konungens egen höga person och handlingssätt och innefattade bestämda tillmälen emot Högstdensamme, att hafva i vissa afseenden, för befordrande af egen fördel, tillåtit
Sig uppenbara öfverträdelser så väl af Regeringsformen, som allmän lag; Och den Hofrätt, sorn i första rummet dömde, och fann den åtalade skriften hufvudsakligast röra beslut och förordnanden, hvilka blifvit under Kongl.
Majrts regering vidtagna, ansåg dessa beslut och förordnanden icke hafva kunnat tillkomma annorledes, än i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts höga vilja; författaren hade, med kännedom derom, tydligen låtit förstå, att desamma skulle hafva skett i ändamål att försäkra och förhöja vinsten af den thea ler, af hvilken, enligt hans förmälan, Kongl. Maj:t sjelf vore ägare.
Häraf ådagalades otvifvelaktigt, att det sålunda framställda klandret angående regeringsåtgärder tillika och egentligen bade afseende å Hans Maj:t Konungens egen höga person och gerningar, hvilka Regeringsformens 3 §. utan undantag bjöde att vara från allt åtal fredade; hvarföre författaren — — uppenbarligen gjort R.
Emb.-Berättelse för år IS JO. 39 sig saker lill det brott, hvarom 5 kap. Missg.
B. handlar, eller att hafva lasteligen skrifvit emot Konungen — — och skulle derföre varda halshuggen.
Enligt detta föreställningssätt gifves ej något Regeringens beslut, som icke är fritaget från klander och från all ogillande granskning.
Ty intet sådant beslut kan annorlunda tillkomma, än i öfverensstämmelse med Kongl. Majrts höga vilja; och om på denna grund klandret träffar Konungen; så måste hvarje klander blifva ett majestätsbrott, i fall det icke är nära nog betydelselöst.
Hvarje regeringsåtgärd, som vöre på allvar klandervärd, blefve derigenom fredtyst mot allt offentligt omdöme; och ju svårare felsteg som beginges, desto säkrare vore deras upphofsman, Konungens rådgifvare, att skyddas af Majestätets helgd mot hvarje förnärmande anmärkning.
Med ett sådant begrepp om regeringslagarna låter hvarken tryckfrihet eller annan yttranderätt öfver allmänna åtgärder förena sig.
Inför Högsta Domstolen funnos också Hofrättens domskäl icke nöjaktiga.
Men utgången qvarstod och byggdes på en annan argumentation, hvilken, så vidt jag kunnat uppfatta den, går derpå ut, alt regeringsbesluten, som den tilltalade författaren klandrat, skulle vara att anse för Konungens enskilda handlingar.
Författaren tillvitas att hafva sökt ådalägga, det Kongl. Maj:ts , resolutioner uppå hans ansökningar om nådigt tillstånd att anlägga enskild theater, äfvensom åtskilliga utaf Kongl.
Maj:t i afseende på den Kongl. Theatern vidtagna åtgärder och beslut., skulle vara emot rikets grundlagar stridande, samt att hafva genom flera anförda, å särskilda ställen i skriften förekommande uttryck — såsom att Kongl. Maj:t Sjelf ägde en theater, hvilken, då Konungen till förmån för densamma förbjöd andra theateranläggningar, förvandlades till ett rnonopolium, faststäldt till vinst för Konungen, hvilket vore emot 60 §.
Reg. formen stridande m. m. — tillåtit sig om Konungens
Egen höga person och gerningar de yttranden, att Konungen, i uppgifna fall, till enskild vinst skulle hafva öfverträdt grundlagarna samt förnärmat tredje mans rätt, hvilka yttranden icke kunde annorlunda än såsom smädliga och förgripliga anses; och emedan författaren sålunda gjort sig saker att lastligen hafva skrifvit emot Konungen, men Regeringsformen uti J3 §. bjöde, att Konungens Majestät skall hållas i helgd och vördnad, samt Tryckfrihetsförordningen, hvilken författaren till sitt urskuldande åberopat*), i 3 §. 4 mom. inneholie, alt såsom missbruk af tryckfriheten anses allt slags lastligt yttrande om den rege - *) Målet var (Jock icke såsom tryckfrihetsmål behandladt, emedan den åtalade skriften blifvit till offentlig myndighet (R. St.
Just. Ombudsm.) ingifven. 40 It.
Emb.-Berättelse för år 1849. rande Konungens höga person eller gerningar; pröfvade Kongl. Maj:t rättvist, 1 förmågo af 5 kap. 1 §.
Missg. B., fastställa Hofrättens beslut.
Örn härmed icke menas, att de af författaren klandrade handlingarne vore att anse såsom Konungens enskilda handlingar; så innebär ej heller hela argumentationen, att de smädliga och förgripliga yttranden, som föras författaren till last, träffat någonting annat, än regeringsåtgärder.
Skall åter meningen vara, att handlingarne varit Konungens enskilda; så förekommer häremot det ostridiga förhållande, att de i fråga varande besluten äro fattade i Statsrådet och såsom sådana i vanlig form utfärdade.
Af de lastliga yttranden, som här äro i fråga, träffas således icke Konungens egen höga person eller gerningar annorlunda, än som sker vid hvarje omdöme om en regeringsåtgärd.
Att här varit fråga om personliga fördelar eller enskild vinst för H. M. Konungen, må vara en sanning eller ett falskt föregifvande; så äro dock ärendei ne icke derföre annorlunda behandlade än de, som i allmänhet Konungen i Statsrådet föredragas.
Och vore granskningen af sålunda handterade ärenden otillständig derföre, att enskild vinst blifvit
Konungen genom deras afgörande tillskyndad; så träffade denna fredlysning just ett af de ämnen, i hvilka den kunde blifva mest vådlig, eller sådana, i hvilka tvertom offentlighetens kontroll vore mest af nöden.
Genom dessa reflexioner torde vara ådagalagdt, att utfinnandet af andra domskäl, än deni Hofrätten nyttjat, är misslyckadt, enär de förra lika litet, som Hofrättens, upplösa sig i någon ting annat, än en på alla regeringsärenden lika användbar fredlysning mot offentlig granskning.
Något majestätsbrott var således genom de åtalade uttrycken visserligen icke begånget.
Men straffbara voro utan tvifvel de åtalade uttrycken; och de hade icke bordt lemnäs ostraffade derföre, att de af åklagaren blifvit orätt rubricerade.
En sådan strafflöshet hade varit oundviklig, örn saken blifvit behandlad af en jury, hvilken ej haft annan utväg, än att frikänna, då den ej kunnat förklara den tilltalade saker till det brott, som ålalades.
Men delta inträffade icke, då saken hörde under allmän domstol; ty då mötte intet hinder alt pröfva målel efter dess verkliga beskaffenhet och ådöma det ansvar, som lag ligen ägde rum, i stället för det, åklagaren påyrkat.
Utan tvifvel var det falskt allt det, som af smädeskrifvaren blifvit föregifvet om åsyftad vinst för Konungen, om den kungliga Theaterns monopoliserande (helst ingen förändring häruti under då varande regering föregått), 0111 skatt och tunga på Konungens undersåter o. s. v. Och förgripligt var allt detta R.
Emb.-Berättelse för år 484-9.
41 detta mot dem, som för rådslagen i Statsrådet ansvarade, men i synnerhet mot den rådgifvare, som med sin kontrasignation utfärdat
Konungens beslut och derigenom var särskildt för deras öfverensstämmelse med grundlag och allmän lag ansvarig.
Hade för dessa straffbara yttranden blifvit ådömdt sådant ansvar, som i lag är stadgadt till offentlig myndighets fredande mot dylika förnärmelser; så hade all rättvisa varit tillfredsställd — i stället att genom ådömande af straffet för majestätsbrott öppnades för den brottslige ett vidt fält för rättmätig klagan, och hos allmänheten underblåstes det mest oförtjenta missnöje.
En följd af misstaget har också blifvit strafflöshet, enär det ådömda straffet, såsom upprörande och för hård t, icke kunnat verkställas.
Ett tryckfrihetsmål, som några år senare (1838) förekom, har företrädesvis väckt uppseende, och gifvit en beklaglig anledning ej blott till de fortsatta ropen om regeringsmaktens skuggrädsla och motvilja mot friheten, utan ock till utbrott af betänkliga oroligheter i hufvudstaden.
Så vidt dessa beklagansvärda händelser, möjligen djupt ingripande i samhällstillståndet, ledt sitt ursprung från en rättegångs behandling; måste denna rättegång företrädesvis tillhöra vår lagskipnings historia.
I afseende på sjelfva rättsförhållandet är dessutom ämnet af ej ringa interesse.
Fråga var åter att såsom lasteligt yttrande mot
Konungen få ansedd en anmärkning mot ett regeringsbeslut — och denna gången till och med så försigtigt framställd, att det klandrade förfarandet uttryckligen blifvit tillvitadt ”Konseljen”, en benämning, hvari Konungen, emot ordets bemärkelse, ej kunde anses innefattad.
Hvad som blifvit lagdt Konseljen till last, var ett sabbatsbrott, begånget genom regeringsåtgärdens vidtagande på en söndag, och derigenom sades Konseljen hafva brutit snart sagdt både emot Guds och verldslig och konstitutionell lag.
Till bevis, att dessa uttryck borde anses såsom lasteliga emot Konungen och straffbara efter Missgernings-Balkens 5 Kap. ! §., anfördes från åklagaremaktens sida, att då det vore Konungen allena, som, bestämt dagen för ärendets behandling och, enligt 4, 9 och 28 §§. Regerings-Formen, jemväl Konungen allena, och ej Konungens rådgifvare, som afgjort ärendet, de åtalade grofva tillvitelserne också vore rigtade mot Konungens gerningar.
— Jury sakfällde, och vederbörande Hofrätt, såsom förste domstol, i följd af den tilltalades adelskap, tillämpade, enligt Kongl. It.
Emb.-Berättelse för år 1849. 6 42 R.
Emik.-Berättelse för år 4849.
Förordningen den 30 Maj 1835, Missg.
Balkens 5 Kap. 1 §. på det sätt, att den tilltalade skulle undergå tre års fängelse å fästning.
Svårligen kan jag föreställa mig, att de åtalade uttrycken varit enda eller rätta anledningen till denna utgång af saken.
Hvad först jurymännens åtgärd beträffar; så inser jag blott en enda möjlighet lill dess förklarande; och ehuru jag ej med visshet kan veta, huruvida denna förklaringsgrund verkligen inträffat, tror jag det vara af vigt, att allmän uppmärksamhet derpå fästes, i anseende till den förvillelse, deri ligger, och som kan bereda, om den icke redan heredt, betänkliga följder af enahanda beskaffenhet med dem, som i förevarande fall sig visat.
Tryckfrihetsförordningen bjuder i 3 §., att ”de, på hvilka pröfningen ”af en skrift eller ansvaret för densamma ankomma kan, alltid mera må ”fästa sin uppmärksamhet på ämnets och tankens, än på uttryckets lagstri”dighet, på skriftens åsyftning, än på framställningssättet”.
I dessa ordalag har man velat finna grund för den mening, sorn ej sällan blifvit 3'ttrad, att jurymän, på hvilka nu mera åtalade skrifters pröfning ankommer, kunna utan band af uttryckets eller framställningssättets beskaffenhet, hålla sig endast till ämnets, tankens, åsyftningens.
Och till denna tolkning af lagens ord lägger man det begrepp, man öfver hufvud gör sig om jury, att dess befattning är helt annan än domarens, och består i ett fritt, af lagen obundet uttalande af sin mening, sitt samvetes dom.
Således tror man sig vara med dubbelt skäl befogad att, såsom juryman i tryckfrihetsmål, förklara en skrift brottslig, efter det beprepp, man om dess mening och syftning fattat, ehvad delta begrepp öfverensstämmer med dess bokstafliga innehåll eller ej.
Till detta föreställningssätt fordras försl och främst att missförstå lagens ord genom förbiseende af det vilkor, som deri, efter dess lydelse, förutsättes, att ”i fall, som tvetydiga synas, heldre fria än fälla”.
Endast för att gifva den lindrigaste möjliga, men icke den svåraste tolkning, är det, sorn man måste mer fästa uppmärksamhet på ämne, tanka, åsyftning, än på uttryck och framställningssätt.
Och texten innehåller vidare, att detta skall ske ”alltid utan rättighet att, i hvilket fall som helst, draga obestämda ”slutföljder af uttrycken”.
Dernäst kan till det anmärkta föreställningssättet om jurymäns åliggande åtminstone ingen grund hämtas från Tryckfrihetsförordningens åberopade 3 §; ty denna är oförändrad, sådan den lydde, innan jury för tryckfrihetsmål infördes.
Just samma befogenhet, som nu tillhörer jurymännen, B.
Emb.-Berättelse för år '18JO.
43 att döma efter ämne, tanke, åsyftning mer, än efter uttryck och framställningssätt, tillhörde förut den ständiga domaren.
Vill man icke påstå, att domaren förut ägde all den af bokstafsmening och lag obundna frihet, som man nu för jurymän påyrkar; så har man ej heller af det åberopade lagstället någon anledning att fordra denna frihet för jurymännen.
Slutligen, om från sjelfva juryinrättningens natur skulle hämtas den påyrkade kallelsen att döma endast efter samvete, vore detta, i min tanka, det mest talande skäl att förkasta denna inrättning ej mindre i tryckfrihetsmål, än i alla öfriga ämnen.
En jury, som har frihet att utan bevis fälla, är ett redskap till den oskyldiges förföljande; och en hvar, som förföljes, är då förlorad, så snart ett så kalladt allmänt tänkesätt hunnit mot honom uppviglas, vare sig i hela landet eller blott i den ort, der han skall dömas.
Vill man hafva sakerna derhän, att ingen sjelfständighet mer emot dem, som hafva folkets opinioner i sitt våld, skall kunna höja sanningens stämma eller fordra någon rättvisa; då handlar man konseqvent genom att införa en jury, som kan fälla utan bevis.
Men äfven utan sådan, politisk eller religiös fanatism är det ofta icke svårt för den enskilda intrigen att göra en obrottslig handling misstänkt och derigenom framkalla en straffdom af dem, som döma utan bevis.
Antingen således aldrig någon jury, eller åtminstone icke en jury med sådan makt!
På en helt annan grund måste dess uppdrag fotas, i fall den skall låta förena sig med friheten (d. v. s. med laglig rätt, som utgör frihetens första vilkor).
Då skall till jury frågan om den anklagades brottslighet ej framställas i annat fall, än om han blifvit med full bevisning besvärad.
Finner domaren honom icke så besvärad; så skall domaren äga att frikänna honom, förklara honom icke kunna fällas eller ställa honom under framtiden, men icke öfverlemna honom till jury.