Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den får återtagas, om domen ändras, men tillfaller hofrätten, om Konunegii gillar dess dom. 29 Vid granskning af lagförslagets detaljer återkommer jag, på sitt ställe, lill detta ämne.
Hvad som här behöfde antydas, var endast, att jag icke utan vederlag kan tillstyrka afskaflände af den motvigt mot oskälig klagan, som ligger uti re\isionsskillingen, och hvilken synes mig alldeles behöflig för sitt ändamål, enär dess borttagande utan jemngodt vederlag undanrödjer ett kraftigt hinder för Högsta
Domstolens besvärande med onödiga göromål.
Frågan om summa appellabilis, hvilken från lagförslaget äfven är utesluten, har förekommit mig mera betänklig.
Dervid kan nemligen icke nekas, att rättigheten till litet är jemngod med rättigheten till mycket.
Med iakttagande af allt, hvad som rätteligen bör blifva vilkor för en saks fullföljande å högsta ort, borde också tillräcklig motvigt emot småsakers framdragande vara gifven — för dem, som kunna uppfylla dessa vilkor.
Men står vägen för dessa till högsta ort öppen, ulan afseende på klagoämnels ringhet; så måste denna väg stå lika öppen för den obemedlade, som ej kan uppfylla vilkoren; och då uppkommer fråga, huruvida sådant later sig göra.
En högste domstol, lika tillgänglig som den lägste, för alla obetydliga anspråk af deni, som kunna, ocb dem, som icke kunna fullgöra dermed förknippade vilkor, behöfde den icke blifva så talrik, att dess aflöning blefve en oskälig tyngd för det skattdragande samhället?
Skulle då den rättsökande hafva särdeles fog till klagan, i fall han måste nöja sig med en lägre domslols beslut i frågor af mindre betydenhet?
Om tre eller lein lagfarne män såsom domare pröfva en tvist angående värdet af femtio riksdaler i silfver eller en kriminalfråga af ingen svårare art, än att ansvaret stannade vid hälften så mycket i böter, och om denna pröfning förklaras vara den högsta, sorn samhället för dylika mål består; bör väl detta anses för detsamma, sorn att neka rättvisa åt den lidande?
Detta kan jag lika litet antaga, som jag skulle befara, att domrarne i mål, der de visste sitt beslut vara oåterkalleligt, kunde tillåta sig att förfara med mindre sorgfällighet, än i andra.
Tvertom heräknar jag med visshet i dessa mål en ökad, i stället för en minskad sorgfällighet; och jag tror det vara helsosamt, att hvar och en, som är domare, någon gång får tillfälle alt i fullt mått erfara, hvad hanskall och lians samvete gälla.
Att aldrig vara domare utan appell, är icke att i sjelfva verket någonsin vara domare.
En modifikation, äfven häruti, strider dock för ingen del mot min åsigt.
Om summa appellabilis i tvistemål bestämmes till femtio silfverriksdaler, och i brottmål till böter af hälften så stort belopp; så böra dock dessa belopp icke utan åtskillnad gälla för fattig och rik rättsökande.
De böra gälla för 30 dem, som efter bevillningstaxering skatta för en större årlig inkomst, än femtio R:dr i silfver, men för andra nedsättas till hälften.
Men äfven med dessa återhållande medel, summa appellabilis, doms fullgörande och en penningenedsättning, svarande mot revisionsskillingen, (om än bestämd för annat ändamål än denna) väntar jag mot min plan det inkast, att Högste
Domstolen blir för mycket anlitad — om än icke, såsom inan måste befara, detta anlitande kommer att blifva mera behöfligt.
Den fråga, som bär framställer sig, synes då vara, hvilketdera må för troligare antagas, antingen alt de domstolar, lagförslaget tillstyrker, utan dessa återhållande medel, skola bättre lyckas, än domstolar efter förevarande plan, med dessa medel, att så med slut afhjelpa rältegångsärendena, att ej ett alltför stort antal deraf kommer att på högsta ort fullföljas.
Men om härvid fördelen skulle visa sig på min sida; så uppslår deraf en annan fråga, nemligen huruvida denna fördel icke skulle vända sig åt motsidan, i fall de återhållande medlen användes med den i lagförslaget uppgjorda organisation.
En instants, säger man, förslår mindre än två, att mätta trätlystnaden.
Två sammanstämmande domar ingifva den orättrådiga, som tappat, mera farhåga för fullföljandet, än en dom kan göra.
I en dom, gifven i första instants, kan naturligen förutsättas mera misstag, än i en af andra instantsen, efter det de tvistande fått i tvenne omgångar utlöma sin skarpsinnighet och en domstols beslut deröfver genomgått pröfning.
Man skall således, heter del, oundvikligen komma att mer söka Konungen emot domslut, gifna af en ensam instants, än emot dem, som utfallit hos två inslantser.
Så borde det vara, om än icke alltid så är, i de fall, der begge instantsernes domar sammanstämma.
I motsatt fall uppstår från deras skiljaktighet
Ivertom ett skäl att med dem icke åtnöjas.
Inträffar nu det senare ungefär lika ofta, sorn det förra, i mål af den tvistiga beskaffenhet, att rimligen ett fullföljande kan äga rum; så blir det följaktligen vanskligt att afgöra, antingen flertalet af instantser motverkar eller befrämjar sakernes fortgång till högsta ort.
Hvad som häruti bestämmer den rättsökandens beslut, kan för öfrigt icke vara antalet af de domstolar, hans sak redan genomgått, eller de kostnader, den redan medfört; utan troligen komma härvid i betraktande endast två omständigheter, den möjliga utsigten att något vinna, och de svårigheter, som fullföljandet medförer.
Svårigheterna uppskattar en hvar efter sina vilkor.
Hoppet om vinst grundar sig stundom på graden af insigt i sjelfva saken och förtroendet till dem, som skola döma, men oftare på en förutgående, egen eller andras erfarenhet, hvarigenom framgång eller motgång blir sannolik.
Ju 31 mera man sett en domstols beslut upphäfvas af högre rätt, desto lättare skall man äfven tro sig sjelf kunna vinna ändring i samma domstols beslut; och tvertom, ju oftare man sett dem fastställas, dess mer skall man misströsta om framgången af sin egen klagan.
Grunden till sådan förhoppning eller misströstan kan således ligga i de domstolars beskaffenhet, mot hvilkas domar man vädjar, men kan också ligga i den domstols beskaffenhet, till hvilken man vädjar.
Kan man icke efter förnuftsgrund, lagkunskap, förutgångna exempel, beräkna den dom, man har på högsta ort att vänta; så vädjar man troligen lika mycket (eller klagar lika ofta) emot de bästa domar, som emot de sämsta.
Sådant kunde förhållandet vara, att på denna väg lika litet kunde hämtas vitsord om en förbättring, som om en försämring af våra domstolar.
Får jag åter förutsätta hos högsta instantsen en lagskipning, sådan den bör der förväntas, och har jag haft något skäl att förmoda värdet af de domstolar, jag föreslår, jemngodt med hofrätternes; så ser jag ingen anledning att befara talrikare vad mot deras domar derföre, att de döma i första instauls.
I början af deras verksamhet, medan ännu förtroendet till deras domar förnämligast berodde af fördom, kunde det visserligen hända, att dessa domar komme att skattas lägre än hofrälternes, och derföre blefve oftare öfverklagade.
Men har jag icke bedragit mig i föreställningen om de fördelar, jag uti hela planen sökt; så skulle denna fördom ej kunna blifva annat än hastigt öfvergående.
Ty sanningen synes mig fordra att erkänna, det hofrätternes domar för närvarande icke stå i högre anseende, än som kan förnuftigtvis lemna rum för täflan åt andra med lika sakkunniga ledamöter försedda domstolar, och att sakkunskapen eller den sorgfälliga pröfningen skulle i de nya domstolarna blifva mindre, än för närvarande i hofrätterna, torde icke vara skäl att förutsätta.
Jag antager derföre också, att hofrätterne i deras varande skick, eller i det derifrån icke väsendtligen skiljaktiga, som lagförslaget innehåller, fullt ut lika mycket, som de domstolar, till hvilka jag uppgjort planen, föranleda behofvet af återhållande medel mot illa öfverlagd, oskälig klagan å högsta ort.
Och jag tror icke, att någon domstols organisation, huru lyckad den än måtte vara eller blifva, skall göra dessa försigtighetsmått öfverflödiga, genom hvilkas afskaffande vägen till rättvisans högsta ort lemnäs utan allt återhåll öppen.
Det intrång i rättvisan, som må anses ligga deri, att denna väg till dess högsta instants ej så utan allt vilkor öppen lemnäs, tror jag icke vara möjligt att undvika; men detta intrång synes mig vara så drägligt, som ske kan, då 32 vilkoren äro af den beskaffenhet, att ingen, som äger välgrundad öfvertygelse om sin rätt, lärer finna sig ur stånd att uppfylla dem, eller derigenom någon ting förlorar i det fall, att utgången rättfärdigar denna öfvertygelse.
Hvad som, i all händelse, måste förutses, är att göromålens mängd i Högsta Domstolen kommer att öka sig.
Då otillräckligheten af dess personal för de redan varande göromålen är gifven; kan deraf ej annat följa, än att Domstolen behöfver förstärkas; och ändamålet uppnäs ej på annat sätt, än att personalen blir tillräcklig för två afdelningar.
I stället för 12 ledamöter, hvaraf blott 7 i sänder göra tjenst, behöfvas 18 ledamöter, af hvilka 4 njuta ledighet, och 14 på två afdelningar göra tjenst.
Den ena kan sysselsätta sig med brottmålen; och så vida dessa icke upptaga hela tiden, kunna bland tvistemål väljas vissa klasser, såsom skiftesmål, jordatvister, att påföras denna afdelning, hvarigenom undvikes den befarade olägenheten, att stridiga beslut skulle härröra från lika måls handläggning på särskilda afdelningar.
Denna i all händelse nödiga förändring, utan hvilken aldraminst lagförslagets rättegångsordning skulle kunna gå i fullbordan, blefve väl ej heller genom den af mig uppgifna planens utförande umbärlig; men åtminstone har jag ingen anledning att befara, det den icke äfven då blefve tillräcklig.
I den stora hufvudfrågan, om domstolarnes organisation och verksamhet, återstår dock ännu att taga i betraktande en punkt af största vigt, frågan om den tillgång på kandidater till domare, som genom planens utförande vore att förvänta.
Skulle icke brist på tillfälle till bildning för domareyrket uppstå genom den nu befintliga hofrättsbetjeningens afskaffånde och genom underrälternes minskade verkningskrets, der unge lagkarlar nu göra sina lärospån, såsom biträdande de ständiga domrarna eller för dem vikarierande?
På samma grund, som jag ansett föreningen af underrätts och hofrätts göromål fördelaktig för sjelfva domarens bildning och hans embetes handhafvande, betraktar jag äfven det enskilda biträdet hos en på detta sätt sysselsatt domare eller vikarierandet för honom såsom den rätta skolan för en kandidat till domarebefattningen.
För de biträdande öppnas nemligen tillfälle att bevista både underrätts och landstingsrätts sammanträden, att vid 33 vid beggedera sysselsätta sig med protokolls loring, uppsättning och expedierande af beslut, således att följa målens gång från och med parternes första inställelse för rätta till och med domstolens slutliga öfverläggning och omröstning, samt att förvärfva skicklighet i de olika arter af skrifningsarbete, som till tjenstgöringen höra.
Att examinera och inskrifva auskultanter, kan uppdragas åt de föreslagna domstolarna, i fall det anses behöfligt.
Rätta qvalifikationen består väl uti de akademiska kunskapsprofven; och det öfriga syftar egentligen endast pä den subordination, som gäller för auskultanterna, såsom stående under hofrätternes ”lyclno och inseende”.
Det väsendtliga torde dock endast vara, att sedan fullgoda examensbetyg blifvit företedda, anställas i arbete under domstolens inseende; hvarefter befordringsrätten beror af de skicklighetsprof, som alläggas.
Såsom skola för praktisk lagfarenhet synes mig arbetssättet vid dessa domstolar böra kunna blifva ändamålsenligt.
Under det afvexlande arbetet vid stads- eiler härads- och landsting inhämtas ärendernes behandling ifrån början af parternes hörande, tilldess domen är utfärdad.
Den som följt undersökningen och biträdt att uppfatta densamma i protokoll, är vid afhörandet af öfverläggningen till dom förberedd att äfven fatta de meningar, som i ämnet yttras.
Vid föredragningen af en sådan undersökning erfar åhöraren, som den öfvervarit, dess möjliga brister och utvägarna till dylika bristers undvikande.
Årbetsfärdighet och tankekraft öfvas samfäldt på helt annat sätt, än när man antingen endast vid ting, under ständig brådska, sammansluifver protokoller och sådana beslut, som med föga eller ingen öfverläggning kunna åstadkommas, eller ock i hofrätten endast, efter ofullständigt afhörande af handlingarnes läsning, afhörer omröstningar öfver okända ämnen och inskränker sin åtgärd till att i protokoll och domsrubrik afskrifva stämningspåståenden och underrätters beslut samt i dom pluraliteten af de meningar, man efter ledamoternes egna uppsatser antecknat.
Den så mycket öfverklagade långsamheten i hofrätter och kollegiala domstolar, hvilken ej kan varaktigt afhjelpas under deras nuvarande arbetssätt, skall af sig sjelf försvinna genom en bestämd föredragningstid, förenad med den ledighet, som efter fulländande af hvarje termins (sessions) arbete inom förloppet af dertill bestådd tid blir öfrig; och detta förhållande uppkommer genom en föreskrift, att vid hvarje session de anhängiga målen afslutas Jusi.-Ombudsmans E-mb.-Berdllelsc till 1850 års riksdag. 5 34 eller formligt beslut om uppskof på anförda skäl fattas; hvarefter det definitifva eller uppskofsbeslutet meddelas parterna å nästa härads-eller stadsting.
En från arbetssättet oskiljaktig olägenhet, men dock mindre och ej större, än hvad förut varit, är att uppskof med ransakning öfver häktad person kan räcka från ena sessionens slut till den andras början, d. v. s. under sju veckors lid, så framt man icke vill låta målet öfvergå från den afdelning, sorn slutar, till den, som i stället då börjar sin sammankomst; men i allt fall är olägenheten mindre, än den af en ransakuings uppehållande, som nu från hofrätt återförvisas till underrätt, der blotta expeditions-, brefvexlings- och fångforslingstiden lätt kan blifva lika lång.
Det må ej vara en likgiltig anmärkning, att en vigtig del af det populära elementet i domstolsorganismen är bibehållet derigenom, att nämnden fortfar att utöfva sitt inflytande på den del af förhandlingarna, i hvilken någon egentlig fördel af dess lokalkännedom och personliga bekantskaper kan påräknas, d. v. s. på tvistemålens och de ringare brottmålens undersökande, på förmyndareärenden, lagfarter, inteckningar.
En annan populär fördel ligger öppen uti det interesse, som en mera bildad publik kan finna i afförande af de brotlmåls-ransakningar, hvilka vid landstingsrätt omedelbarligen hållas.
Då desse domstolar residera i betydligare städer; kan viii alla märkligare mål påräknas ett auditorium af stadens notabiliteter jemte den vid domstolen arbetande personal af unga lagkarlar; och en sådan mera betydande offentlighet af dessa rättegångar bör bidraga till deras sorgfälliga behandling.
Det torde icke nekas, att en reform i detta afseende är af vigt, i fall man antager, att vådan af så svåra anklagelser, som medföra frihetens förlust, är obilligt stor inför så beskaffade domstolar, som underrätterne nu lätteligen kunna vara (och som de i lagförslaget väsendtligen bibehållas.)
En vigtig fördel för brottmåls utredande måste det blifva, att den domstol, som svarar mot nu varande öfverrätt, får se inför sig personligen framställda alla dem, som för svårare brott tilltalas.
Det är en i Lagberedningens motifver till juryinrättningen med rätta anmärkt olägenhet, att ”i de "'högre domstolarna de sista besluten i alla svårare mål skola fällas af do”mare, främmande för den anklagades lefnadsförhållanden, kännande honom ”endast sådan som han blifvit af andra tecknad i de papper, ur hvilka grun”derne för domsluten skola hämtas, och helt och hållet afslängda från den ”möjlighet att intränga i bevisningeus sanning och rätta betydelse, som blott ”genom tillfället att med egna sinnen upphitta, hvad under ransakningen ”förekommer, står att ernå”.
Detta har synts mig vara det mest talande 35 skälet för juryinrättningen, (hvilken jag dock ej kan tillstyrka); och jag har trott den förnämsta verkliga fördelen af denna inrättning vara vunnen, då en högre domstol erhåller samma omedelbara del af ransakningen *), som hos jury skulle äga rum.
En svårighet uppstår i afseende på underrätternes arkifver.
Skola nemligen sådana finnas endast vid landstingsrätten; så möter hinder för inteckningsärendens, kanske ock lagfarters och förmynderskaps handläggande vid underrätterna.
Rätta utvägen torde vara, att protokollerne öfver dessa mål föras in duplo, och för hvarje ting ena exemplaret aflemnas i landstings rättens, men det andra i underrättens arkif.
Domböckerne åter qvarstanna endast i det förra.
Skulle domaren behöfva att medhafva lill hvarje stadsoch häradsting domboken för det föregående; så blir dess transporterande icke något synnerligt besvär.
Tingsresornes omak för domrarne blir visserligen icke ringa, men åtminstone drägligare, än det för häradshöfdingarna nu är, helst med beräkning äfven af alla resor på urtima ting.
Att lefva på tingställenas värdshus tre, fyra månader af året, kan i synnerhet för äldre män vara olägligt.
Härvid kan man imedlertid hafva ett val.
Den som finner det bättre att anlita resi dentsstadens värdshus, söker sig tillfälle till bosättning nära tingsstället och lefver hemma hos sig hela den tid, som icke upptages vid landstinget, nemligen sju veckor i qvartalet.
Denna utväg torde föredragas af den, som älskar landtlifvet och behöfver lefva mera sparsamt.
Båda alternatifven kunna visserligen hafva sitt obehag, men åtminstone mindre än det, sorn nu åtföljer tingslifvet i de större domsagorna.
Frågan om regleringens detaljer och sättet att utföra den måste för öfrigt alternatift behandlas, dels nemligen under förutsättning af stadsrätternes afskalfande, och dels under den af deras bibehållande.
Med den förra må början göras.
De domare, som finnas i statens tjenst, skulle kanhända kunna betraktas såsom skyldige att i egenskap af ledamöter ingå i de nya domstolarna, under vilkor af löneinkomster, jemngoda med dem de innehafva.
Men skyldigheten torde här föga behöfva komma i fråga; ty utom några få de fördelaktigaste domsagornes innehafvare, skulle utan tvifvel samtlige öfver- och underrätters domare blifva rätt belåtne att utbyta dels sin ängsliga tjenstgöring och dels sina sämre löne vilkor emot den bättre belägenhet, som i *) Åtminstone genom två ransakande ledamöter.
36 båda hänseenden erbjudes.
Indragningsstalen skall föga behöfva att belastas med andra än Presidenters och vice Presidenters samt några få af de äldre hofrätts-ledamöternes pensionerande, och möjligen några ersättningsbelopp för minskade inkomster till nämnde innehafvare af de största domsagorna.
En fördel, som bör förbehållas åt nu varande domaretjensters innehafvare, hvilka ingå i de nya domstolarna, är att på indragningsstat vid afskedstagande åtnjuta samma vilkor, som genom bibehållande af förut innehafda tjenster skulle tillkommit dem, så framt nemligen dessa vilkor varit bättre, än dem de nya tjensternes indragningsstat kan komma att erbjuda.
Troligen måste denna sednare blifva knapp, möjligtvis inskränkt till hvad som kommer att anslås i kontant lön *).
Dock torde en sådan rätt till afskedstagande med bibehållen lön blifva lika litet begagnad, som den hittills varit det af häradshöfdingar (i fall nemligen sportelsystemet bibehålles).
Yid regleringen blir således att påräkna följande tillgång på ledamöter:
Hofrätternes ledamöter utom presidenter och vice presidenter . . 51.
Häradshöfdingarne 94-.
Af 83 borgmästare öfverblifva 10 och användas 73. m
Då nu hvardera domstolen bestås en sekreterare och en fiskal; finnes härigenom plats för de öfverblifna borgmästarna och dessutom för 40 personer, som böra tagas bland litterata rådmän och hofrätternes betjening.
Af denna betjening återstår då ett betydligt antal personer, kanhända omkring 40, hvilka måste föras på indragningsstat.
Men ersättning tili staten för denna utgift skulle kunna tagas från innehållning på de löner, som genom inträde i domstolarna tillfalla de nu minst lönta borgmästare, hvilka emot de sålunda åt hofrättsbetjenle bibehållna löneersättningar borde äga att påkalla dessa personers biträde i expeditionsgöromålen.
Rådmän, som ej tilläfventyrs blifva använde, måste behålla de afsina städer bestådda inkomster.
Besväret häraf, såsom en qvarlefva af städernes gamla lagskipningskostnader, bestridda af dem sjelfva till vida större belopp, blir dock för städerna icke något nytt betungande, och försvinner efter icke alltför lång tids förlopp.
Det andra alternatifvet för inrättningens verkställande är bibehållandet 'af städernes varande domstolar.
På förnuftsskäl lärer detta bibehållande icke kunna stödjas.
Om dessa i allmänhet illa lönta och alltför litet sysselsatta *)
Här nedan beräknad till endast 532 R:dr. 37 domstolars ursprungliga bestämmelse varit att skydda städerna och deras invånare; så blef denna bestämmelse öfverflödig från den stund, hofrätlerna uppdrogs att vara deras öfverdomare, och derigenom erkändes, att allmän rättvisa borde städerna lika med landet vederfaras.
Privilegierad domsrätt bör nu mera åsyfta blott speciella föremål för lagskipningen; och sådana äro icke föremålen för stadsdomstolarnes handläggning.
Deras privilegierade lagskipning är endast ett betungande för städerna sjelfva.
De fleste af dem äro icke nog bemedlade att kunna utan kännbar olägenhet bekosta underhållet af egna domstolar med försvarlig aflöning; och deras domstolsprivilegium, som säkerligen aldrig tillskyndat dem någon fördel, står endast i sin mån till hinder för städernes uppkomst.
Litterala rådmän saknas alldeles i mindre städer; och de handtverkare eller handlande, som göra rådmanstjenst, förvärfva vanligen så liten insigt och erfarenhet i domareyrket, att deras biträde föga kan vara af större värde än nämndemäns, ehuru de utöfva personlig rösträtt lika med ordföranden, från hvars mening de i allmänhet ej kunna afvika.
Utan bitjenster eller enskilda kommissioner kunna borgmästarne i de flesta fall hvarken vara bergade eller sysselsatte.
Allt väl öfvervägadt, torde det alltså vara uppenbart, att städerne blifva lika belåtna med upphörandet af deras nu varande jurisdiktion, som borgmästarne höra blifva det med emottagande af ledamotskap uti de nya domstolarna, i utbyte mot sina innehafvande obetydliga tjenster, helst de vid detta utbyte alltid kunna få till sin tjenstgöringsort behålla den stad (med kringliggande land, i fall staden ensam ej utgör hel domsaga) der de befinna sig bosatta och som de haft under sin styrelse.
Men skall det icke destomindre så ske, att egen domstol måste bibehållas för hvarje stad, äfven om den har i folkmängd endast en femtiondedel, ja en hundradedel af den största nu varande domsaga på landet*); åt - År 1830 hade Östersund 445 invånare. » )) )) Säther » )) » » Trosa 582 » )) » » Maria fred 575 » » )) )) Thorshälla 519 » )> » )> Östhammar i » » » )» Öregrund 583 » » )) )) Sigtuna 349 » » )) )) Falköping » )) )) »
Hjo 544 » 38 minstone må då häraf icke följa, att en bättre domstolsinrättning för hela Sverige i öfrigt, för mer än nio tiondedelar af dess folkmängd*) skall förkastas.
Hvad som genom städernes undantagande från regleringen behöfver deri ändras, består icke i annat, än att de påräknade 83 borgmästarne skola ersättas, bland hvilka 73 skulle blifvit ledamöter och 10 fått andra i regleringen ingående befattningar.
Härtill användas då af hofrättsbetjenin gen, hvilka eljest icke fatt plats, troligen minst 28. och bristen måste fyllas med sökande ungefär 55.
83^
Det är redan sagdt, att landstingsrätterne komma, genom detta alternatif, att för städerna blifva öfverrätter, der besvärs- och vademål skola fullföljas och så behandlas, som nu i hofrätterna sker, men att brott, som röra häktad person, äfven från stad, likafullt skola upptagas omedelbarligen i landstingsrätt.
Städernes ransakningshäkten blifva följaktligen, äfven med delta alternatif, öfverflödiga.
De häkten, som för stadspolisen kunna vara af nöden, ingå härvid icke i beräkningen.
Det återstår att betrakta den fmanciella sidan af planen.
Först den frågan: hvad kostar det att utföra denna plan?
Men sedan också en annan: hvad kostar det att icke utföra den?
Då fråga således först är att beräkna hela aflöningsbehofvet för den af mig föreslagna tjenstepersonal, och jemföra detsamma med hvad domstolsinrättningen nu kostar; bör dock först tagas i beräkning ett förhållande, som oundvikligen tillstundar, i fall hofrätterne qvarblifva utan annan ombildning, än den lagförslaget innehåller.