Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
81 dessa tider, da de unga hvarken Priga efter Guds bud eller sina föräldrars, utan blott taga sin egen vilja till rads, så kunna de niycket lätt hitta på att ej f2 den rätte: men satt dig, barn, så skall du i alla fall f % höra min förlofningshistoria och lära, att lydnadens vag ar den enda, som drager till den sanna lyckan.
Och s % började farmor berätta.
, Det var i januari 1793.
Min far var då kyrkoherde i H: s pasto- rat, och en arans man var han, som ingalunda rådfrågade sig med kött och blod, då han handlade, utan blott med sin Gud och sitt samvete.
Han och min mor voro viilsignade med 5 döttrar.
Jag var den äldsta utaf dem, och, som jag tror, den som Gud hade gif- vit det fagraste anletet; så sade mig atminstone kaplanens son, den unge prestkandidaten Andrenius.
Jan Olof Andrenius och jag Toro jamnariga, och vi hade hallit af hvarandra allt ifrån barndomen; men inte m2 du tro, att vi bakom ryggen på mor och far hade gått och förlofvat oss.
Sddant oskick brukades ej den tiden bland hyggligt folk.
Emellertid trodde jag nog and %, att Jan Olof tänkte begära mig af min far, innan han om nagra dagar skulle atervanda till Upsala för att taga sin sista examen, och jag uppsände mer an en brin~ande bön till Gud, att han måtte göra mig lycklig; och det gjorde han också, barn, fast inte på det satt som jag i min fåvitskhet ville före- skrifva honom.
En fredagsqväll, jag mins den som i går, suto vi alla med våra arbeten församlade i den stora kökskammaren, som var upplyst af två talgljus - man slapp lyckligtvis fotogen-os, den tiden.
Omkring ett bord suto söta mor och alla hennes tjenstepigor och spunno lin; omkring ett annat vi fem systrar.
Jag trädde p % tyll ett, stycke&gt; till söta mors bindniössa, och de andra flickorna stickade långstrum- por åt söta far., # Jag hör bjällror., ropade plötsligt min yngre syster, den 16-åriga Maja Lena.
, Tank, Anna Stina, om det vore Jan Olof~, hviskade hon skälmaktigt till mig.
» Ja, det ar Jsn Olof,, tänkte jag, ty jag kände igen kaplanens donibjallror; men jag svarade ingenting, utan böjde mig blott med klappande hjerta ned öfver min söm och bad s % oförmärkt an en gang, att herren matte lägga ett lyckliggörande ja p % min faders lappar.
Min mor och far skyndade ut p % trappan för att, enligt den tidens vanliga bruk, redan der välkomna sin gast.
Strax tystnade spinnrockarnas surrande, och vi suto alla lyssnande, för att på rösten kunna höra hvem den främmande var.
Jag hörde emellertid ingen- ting mer, an att min far i rummet bredvid, efter en stund talade vid den främmande med särdeles glad och, som jag tyckte, nästan rörd stamnia.
Jag kände mig nu alldeles viss på min lycka och darrade så af rörelse, att jag ej längre kunde sy.
Hastigt öppnade min far dörren och ropade på mig.
.S % ar det d % afgjordt, Gud vare lofl » suckade jag med den varmaste tacksamhet och hoppades att strax f % kasta mig i den älskade Jan Olofs armar.
Men tank dig min bestörtning, da jag i stallet möttes af hans far, kaplanen!
Hvarför kom ej Jan Olof sjelf?
tänkte jag helt nedslagen; jag skulle snart ffi veta det.
, Anna Stina », sade min far, rörd och allvarlig, wen stor lycka och ära har kommit dig till del; denne min aktade embetsbroder och vän, Lars Niklas Andrenius, vill hafva dig till sin maka och till en systerlig moder för sina 6 moderlösa barn.
Herren göre dig vär- dig detta heliga uppdrag, och måtte han välsigna er bida, mina kära barn!
s Det hade blifvit alldeles svart för mina ögon, och min enda tydliga känsla var en stark fruktan att falla omkull; men det var ej farligt, ty .Aiidreiiius drog mig till.
sig och höll mig s % fast sluten i sina armar, att jag ej kunde röra mig.
Söta far matte dock hafva märkt, att jag s %g blek och förfärad ut, ty han räckte mig ett glas vatten, bad mig dricka och gaf mig derefter sin hand att kyssa, till tecken att jag nu kunde få gå.
Och jag hörde, i det jag statigde dörren, att söta far sade något om nför stor öfverraskningz och om att jag mog skulle lara mig att uppskatta min lycka&gt;.
Jag rusade nu direkte upp på det lilla gafvelrum jag bebodde, kastade mig p % den rödmålade träsoffan och grät, så att jag skakade i hela kroppen.
Efter en stund kom min fromma mor upp till mig; hon satte sig bredvid mig, klappade mig p8 hufvudet och frågade
under tarar om jag ej ändå trodde, att min far förstod bättre än jag sjelf hvad som var Guds vilja.
&gt;Det har jag trott föna, svarade jag, &gt;men nu tror jag ingenting, jag ar bara olycklig.&gt; Jag hoppas barn att Gud förlatit mig dessa trotsiga ord och alla de upproriska känslor, som rörde sig i mitt hjerta, innan det blef stilla och undergifvet.
Det dröjde nog innan herren fick bugt nied mitt egenvilliga sinne, men det gick dock så smaningom.
Min vördade och älskade Andrenius föreslog sjelf, att vi skulle vänta med bröllopet ett år.
Och under denna tid lärde jag mig val inse, hvilken lycka det var för en obetydlig liten flicka som jag, att till ledsagare genom lifvet f % en sådan Guds man som min Andrenius.
Då vi hade bröllop, var jag en lycklig brud och icke alls afund- sjuk på syster Maja Lena, som på min bröllopsdag blef förlofvad med niin broderlige son, Jan Olof.
Ser du barn, Gud hade mött mig, sbsom han möter oss alla, på.
lydnadens och sjelfförsakelsens väg, och han ledde mig också under hela mitt trettioariga äktenskap, så att jag kunde täckas den make, hvilken jag gifven var till hjelp och kanna mig lycklig i utöfniiigen af mina heliga pligter.
, Och nu kan du gåa, sade farmor i en helt annan ton.
Jag såg att hon ville vara ensam.
Jag kyste derför tyst hennes hand och gick min vag, innerligt tacksam att ej hafva varit med pH sjuttonhundra- talet och att ej hafva haft till pappa min farmors rsöta far:).
Latta stroftag och observationer i London.
London p i drottning Victorias 5o: de regerings-jubileidng, d.
21 juni 1887. har jag dock slutligen kommit hit.
Xu har den resa, som före- ställning och fantasi så länge framnianat för mina blickar, andt- ligen blifvit en verklighet.
Lika länge, som jag kant och rärderat engelsk literatur och språk, lika länge har den resan hägrat för iiibill- ningen, inen år efter år blifvit uppskjuten för andra pligters skull, som först fordrat uppfyllelse.
Det vore kanske ej förniätet att vilja draga nagra slutsatser häraf, att taga fram så att saga sens moralen ur saken.
Den skulle da för mig lyda så, att den närmast liggande pligten ar den som först måste uppfyllas, den m&amp; nu egnas åt familj, stat eller mänsklighet, att detta pligternas läge och icke deras mer eller mindre artificiella gradation uti större och mindre ar och maste vara det be- stämmande för människans val uti s. k. kollissioner.
Inga deklama- tioner om andens stäckta vingar, ingen suckan öfver hämmad iitveck- ling eller kallelse m. m. kunna vanda bort denna kardinalsanning.
Jag föranledes till denna lilla utgjutelse vid minnet af allt det myckna
prat, som der hemma uppstod med anledning af frii A.
C. Edgrens sommarsaga och Ulla Rosenhanes öfvergifvande af familj och barn för att iiti Kom få mila en tafla, en stor tafla förstås.
Det går så lätt att inbilla sig, att qvinnan är bunden vid hem och härd genom några fullkomligt särskjlda band, att mannen ar en fri och obiinden varelse, som gör hvad han vill, reser hvart han vill, utvecklar sig och studerar efter behag m. m.
Lyckligtvis ar det icke sa.
Om också inga andra hiinsyn binda honom, har han alltid eller i vårt fattiga land åtminstone nästan alltid de ekonomiska pligterna mot sig sjelf och andra, som hindra honom att föra ett fladdrande, sorglöst flyttfogelslif.
Icke genom att undfly utan genom att underordna sig den kate- goriska imperativen utvecklar man sitt väsens krafter och resurser; och skulle någon tvifla på detta, ville jag blott bedja honom eller henne studera qvinnan och qvinriofrågan i England.
Just genom trohet och sjelfuppoffring har qvinnan der vunnit den höga ställning hon intager samt förhoppningen om ytterligare frigörelse och myndighet.
Vid tal om den engelska qvinnan skulle val särdeles i dag drottning Victoria vara sjelfskrifven att namnas före andra.
Det ar icke orätt att kalla denna dag för en guinnas och gvinnans jubileidag.
Det lider icke något tvifvel, att det stora framsteg, som qvinnosaken vunnit i ' Eng- land och sedermera afven i andra länder, till en hög grad vunnits ge- nom den engelska drottningens taktfulla uppförande.
En flärdfull, lätt- sinnig drottning, en ilyckf~~ll, ombytlig och karaktärslös hade satt hela sitt köns framåtskridande och välgång minst ett halft århundrade tillbaka.
En Isabella p % engelska tronen hade icke blott hindrat den nationella iitan hela verldsutvecklingen.
Någon öfverdrift ligger visserligen deri, men mycken sann kärna, d % man säger, att vid drottningens tronbestigelse fann hon sina medsystrar såsom slafvinnor, vid sitt jubileum finner hon dem som medborgarinnor.
De svaga skrankor, som skilja deni från politisk kompetens skola snart ramla, de återstående frågorna om ' akten- skapliga egendomsförhållanden, on1 personligt skydd m. m. skola med god vilja f % en lösning, hvilken, om än icke idealt riktig, dock skall innebära ett tydligt framsteg.
Sålunda är allt godt och bra, salunda har drottning Victoria allt skal att med tillfredsställelse blicka tillbaka på sina femtio regeringsår.
Me# lihuiil!
men likväl, aktar hon på tidens tecken, skall hon ej undgå att kanna, att tronens grund vacklar icke så mycket för henne sjelf som för hennes efterträdare.
Trots alla personliga dygder, trots all sannt konstitutionel eftergifvenhet mot den uttalade folkviljan har hon icke lyckats göra tronens stallning starkare.
Det kanske naiva men uppriktiga jubel, som helsade henne vid tron- bestigningen, och hvarom Macaulay uti en parentes i sin historia talar, det höres nu ej liingre; nar hon en vanlig dag %ker ut, kan der höras hyssjningar och plumpa öknamn från den askådande mängden.
Sjelfva det jubileum som nu firas, har ej mäktat framkalla någon entusiasm.
Trots allt resonnerande om framstegen under den Victorianska eran ar och blir man kall.
Man betalar visserligen med fabelaktiga summor en fönster- eller läktareplats för att åskåda den kungliga cortegen, men man ar allt annat an hangifvet lojal.
Det har nu s % länge talats om detta jubileum, att folk blifvit alldeles utledsna derpå.
Alla köpman
och fabrikanter spekulera i jubilei-artiklar, alla gatuförsäljare utropa sådana från morgon till afton.
Hela verlden roar sig nied mer eller mindre lyckade ordlekar deröfver; sjelfva ordet ar nog för att fraln- kalla en skrattsalfva i ett engelskt sallskap.
Flerahanda omständigheter i sammanhang med dagens högtid hafva afven vållat drottningen obehag.
Hon hade velat resa till Westminster Abbey och göra processionen genom hufvudgatorna uti nzgon enklare drägt, men tidningar af alla färger hafva uti artiklar dag efter dag kaxat så mycket på hennes skyldighet att bara hofgaladragt, att hon till sist funnit sig böra giftra rika.
På sniå elakheter har det heller icke sparats äfven uti stora och s. k. respektabla tidningar.
Silunda har det uti en mängd insända artiklar blifvit framhallet, att de åtta cr ?mefargade hastar efter hvilka drottningen skulle åka, icke hade naturliga utan konstgjorda yfviga svansar, ett påst5ende, hvars osanning jag kan be- vitna.
Slutligen, och detta kanske det niiist betydande, förehalles drottningen hennes skyldighet, att genom nagon storartad gåfva till nationen fira denna dag.
Detta säges rent öppet uti tidningar af alla farger, konservativa och liberala, rojalistiska och mera republikanska, någon enda hoftidning kanske undantagen.
Det ligger digot uti detta soni icke kan ogillas eller undanskjutas.
sGenom giifvor och gengafi-or varar vänskap lang st^ heter det, och när suveränen mottager presenter från sina undersåter, är det också i sin orchiing, att folket far d g o t i gengäld.
Det ar icke utan att här har varit betydlig fruktan för brottsliga tilltag af irländsk-amerikanska dynamitman; men icke nog med det, man fruktar afven för, att lojala undersåter, som allt för ifrigt druckit hennes Majestäts skål, i afton skola krossa fönstren för dem som icke illuminera.
Från denna såsom från flera andra synpunkter hade det val varit visare att låta utskänkningsställena stängas i vanlig tid vid midnatt, eller ock tidigare, i stället för att såsom nu skett genom en special order tiliata deras öppenhållande anda till kl. 2 i natt.
Ett hemskt intryck gör det ocksa, att i en aftontidning för i gir se en underriittelse om inriittade ambulansstationer bära öfverskriften, för de i morgon dödade och saradex Nu måste jag sluta upp med alla bedröfliga reflektioner och vanda mig till nagot gladare.
Jag tror mig kunna det utan att leinna mitt hufvudtema, hviiket allt från början af mitt bref varit att skrifva oin Englands qvinnor.
Jag anser mig skyldig att erkänna, att jag egnar deni min uppriktiga beundran.
Icke s3 mycket derföre, att man bland dem oftare än eljest i något mig bekant land ser typer af en fulliindad skönhet, ett slägt- drag, hvilket vi kunna tänka oss ärfdt frin deras förfader, hvilkas ung- domliga fagring aflockade påfven Gregorius I det beundrande utropet %Non Angli sed Angelir!
- icke derföre att deras gestalter äro mera fulländade, deras rörelser och hallning fria och obesvarade, lika lingt aflägsnade fran tafatthet soni från utmanande arrogans; icke derförc att deras satt att kläda sig röjer en smak och förfining som sträcker sig vida Iiingre ned p i samhallsskalan an i nagot annat land; - hvad jag mast af allt beundrar hos den engelska qvinnan ar den uppfostran
hon erhåller att reda sig sjelf.
Vid alla tider på dagen, i stad och på land, i fashionabla qvarter och i sniutsiga gränder, p8 underjor- diska jeriivagsstationer och på taken af omnibusar, öfver allt ser man damerna ensamnia, lugna, trygga, obesvarade, fullt inne i situationen och vuxna de eventualiteter soni möta dem.
Det behöfves ett helt system af uppfostran för att dana ett s %- dant väsende, och, ehuru jag icke kunnat i det fallet tränga in i det engelska fimiljelifvets alla detaljer, tror jag, att en mäktig hafstång till den engelska sjelfstandigheten både hos nian och qvinnor ligger i de nationella l ' ekarne och kroppsöfningarna.
Uti dessa får barnet under vissa betingelser, d. v. s. lekens regler, röra sig med all sjelfstandighet och utveckla sina anlag.
Skulle jag någon gång önska hvila mitt sinne från arbetet med och tanken på lifvets bekyliinier och ansvar, och skulle jag som mot- gift mot detta vilja hän~ta ett fullt och rikt intryck af manniskolifvets solsken, d5 vet jag ingenting bättre an att en vacker sorïiinarefter- middag göra en spatsertur till Hyde Park och betrakta den stora skaran som rör sig derinne.
Der ligger något ~mondaints öfver det hela, det medger jag, men detta finnes val mast hos de iildre; der finnes afven s i mycket lif och kraf$ helsa och skönhet hos det unga qvinliga slagte, som till hast paraderar inför åskådarnes blickar, att kritiken hejdar sig och pessimismen söfves till ro.
Man kan icke undgi att frin ' helso- vårdens synpunkt skänka sitt gillande åt de trägna öfningar som sätta - den unga flickan i stånd att med s % mycken trygghet beherrska sin &gt;gångare gods.
Har kominer det ej ifråga att » trippa natt, nätt, natt,, som det heter i visan, eller att göra en liten kort galopp för åska- clarnes skull, nej!
man stracker ut i traf eller annu hellre uti en susande jagtgalopp genom den 2 engelska mil långa ridalléen och vinner dag för dag den säkerhet soin erfordras, då det på hösten blir tillfälle att vid räfjagten öfvervinna alla terränghinder.
Visserligen m % man erkänna att hastarna äro val dresserade och ovanligt litet känsliga för allt det buller son1 verldsstaden för nied sig, men icke destomindre förtjena ryttarinnorna all heder, emedan de, stora eller sin %, unga.
eller gamla aldrig synas oroliga, aldrig vack- lande under hvilka spring eller takter som halst.
Det är icke blott de unga niisserna soin häruti deltaga, nej!
mamma sjelf kan, fastan silfverbröllopet nalkas, fastaii gestalten blifvit val fyllig, skaffa sig en scharger for good weight)) och i spetsen för kavalkaden af sina att- liiigar visa att hon atniinstolie ingenting glömt.
Afven i en annan ainazonsysselsattning, iifven sasoni kusk visar sig här damernas lugn och trygghet från en beundransvarcl sida.
Vare sig hon styr sin lilla ponny eller sina eldiga karossierer, vare sig itföljd af en manlig tje- nare eller endast af småsyskon eller barn, styr damen sitt ekipage in i denna trängsel och detta larm, der niången svensk herrgårdskusk skiille blekna, der man tycker att det fina latta ikdonet skall krossas ibland omnibussarnes och lastvagnarnes väldiga massor, och hon kla- rerar sig lika val ur förvirringen som någon kuskbockens yrkesman.
Kanske tycker någon af niina läsarinnor att jag uppeh %llit mig allt för länge vid detta, att amazonvasendet icke bör hafva nigon,.
framstående ro1 uti den qvinliga uppfostran; jag kac dock icke undgik att påpeka, att den långvariga och ihardiga öfning för kropp och sjrl, som måste föregå sadana prestationer, niaktigt bidraga till helsa, till beslutsamhet, till de egenskaper, förutan hvilka den engelska qvinnan aldrig skulle varit i stånd att följa sin familj till verldens yttersta.
gränser och der plantera den engelska odlingens fana.
Det är mig också en gliidje att kunna nieddela, att aft-en p1 andra omraden kan den engelska qvinnan hafda sitt köns ara.
Uti årets examina vid universitetet i Cambridge har en 20-&amp;g dam miss Agneta Francis Ramsay vunnit första hedersrummet uti hvad vi skulle kalla filosofie kandidatexamen på den klassiska spriklinien.
Denna pristagarinna började att studera grekiska för 4 i r sedan, och har uti de klassiska språken varit undervisad endast af qvinnor.
F r h min synpunkt gläder jag mig af att kunna tillagga, att uti den skola der hon uppfostrades, uppmuntrade inan inycket öfningarna uti Cricket och Lawn-Tennis-spel, och man gaf dessutom de unga flickorna ett betydligt större matt af frihet, iin som eljest ar brukligt i heipen- sioner.
I Danvins fademesland gr man naturligtvis angelsgen att up !,- spåra iirftliga anlag och traditioner, och derföre har man fitt den up!
: - lysningen, att miss Ramsays fader under sin studenttid i Oxford lika- ledes vunnit utmärkelse, att hennes farbror iir professor i latinska språket i Glasgow, och att en hennes grandonkel författat ett mycket berömdt arbete om Romersk fornkunskap.
Afven en annan dam, miss Hervey har uti en liknande taflan vunnit första hedersrummet uti sektionen för medeltidens och de nio- derna språken.
En prononcerad venstertidning anmärker efter ofvanstilende redo- görelser, att det ar besynnerligt att qvinnorna tränga sig fram öfwr allt uton1 i teologien, som fordom antogs rara deras favoritiiinne .. Om tidningen härmed velat antyda, att qrinnans religiösa intressc skulle vara.
slappadt och niinskadt, s3 bedrar hon sig storligen.
För min del finner jag det alldeles riktigt, att qvinnan raiider sig till de banor, soni stå öppna för henne, och att hon i religionsvetenskapcfi nöjer sig med att studera hvad hon efter egen erfarenhet kan finna bildande för tanke och hjerta, men ej striifvar att aflägga en teologisk examen, som för henne skulle vara utan medborgerligt gagn, och till hvilken förstudierna kanske uti ett eller annat hanseende skidle inindw tilltala hennes innersta vasen och hjertelag.
Mitt bref har redan vuxit ut långt nog; jag vill till dess slut sun- inariskt meddela några intryck af Englands hufrudstad och dess folk.
Jag får då med afseende derpå konstatera sanningen af den gantlri något profana liknelsen, att samhället liknar en tunna sill; vid öfrc och nedre bottnen är den skamd, men de mellersta lagren af varan är frisk.
Vill någon människa lära kanna det stora verldslifvct och de krafter, som verka inom detsanima, s$ kan jag icke gifva honom eller henne något bättre råd iin att resa till London och der söka f i reda p i al&amp;, d. v. s. få intryck fr&amp; flera sidor.
Vi hafva i Skandinavien en klass af s. k. européer, hvilka hufvud- sakligen gjort sin sjelfuppfostran vid Paris-boulevardernas absinthglas, uti Berliner-kafëernas rökqvalin m. m., men hvilka alls icke röja någon kännedom om de förnämsta af kulturens krafter, som höja och upp- rätthålla Europa; de och deras ungdomliga eftersägare skulle hafva oändtligt godt.
af en tur, nej en allvarlig studieresa till England.
Jag anser mig före brefvets afging böra tillägga, att ju- bileidagen och veckan aflupit utan alla betänkliga uppträden, att olycks- fallen varit siirdeles fal och icke på nagot satt vållade af folkträngseln.
Till fragan om arbetslönen.
Qvinnor anstalda vid statens jernviigar .. id statens jernvägar antogs det första qvinliga skrifbitradet våren 1866 mot en högst ringa aflöning.
Kort derefter, anstaldes der afven på tillskyndan af davarande öfverdirektören Carl Ulfson Sparre, trenne qvinliga telegrafister, af hvilka den ena placerades i Stockholnl och de två öfriga i Göteborg, en anordning, soin dock väckte mycket motstånd, såväl från förmäns som manliga kamraters sida.
S3 sinåningom antogos dock fler och fler ' qvinnor till bestridande af kontorsgöromålen, förnämligast genom byråchefen Limnells åtgörande.
Han var nainligen den förste, som på detta område med värme åtog sig qvinnorna, skaffade anställning at flera p3 sin afdelning och genomdref de första ordinarie utnämningar, hvilka medgif~ra qvinliga tjenstgörande i likhet med manliga tillträde till pensionskassan, .regel- bunden löneförhöjning, oafkortad lön under sjukdomsfall m. fl.
förniher.
Till denne kraftfulle, varmhjertade och upplyste man stå derför sarskilt de qvinliga tjenstgörande vid jernvagen i stor tacksamhetsskuld.
Utan honom hade näppeligen detta verksamhetsfalt s&amp; snart öppnats för dem - liksom ingen der före honom häfdat den grundsatsen, att samma arbete ger samma rätt till betalning oberoende af den arbetandes köa.
För närvarande äro vid jernvagen anstalda cirka 40 qvinnor.
Af dem arbeta 6 på kontrollkontoret, 4 på milkontoret, 3 på kansliet, I på kammarkontoret, 2 i kassan, 4 .på telegrafkontor och de öfriga på andra afdelningm.
Högsta aflöningen för ordinarie anstälda ar enligt officiella uppgifter f. n.
1,800 kr.
år, lägsta lönegraden 960 kr.
Högsta lönen för extra ordinarie utgör 2,079 kr, lägsta 730, allt pr år och för en daglig arbetstid af 6 timmar.
För 26 af det ofvan nämda antalet vid jernvägen tjenstgörande qvinnor ha vi tillgång till detaljerade löneuppgifter.
Af dessa fram- går, att f y r a h j u t a i inkomst öfver 2,000 kr., tre 1,800 kr., en 1,500 kr., en 1,450 kr., en 1,380 kr., b % 1,200 kr., tre 1,100 kr., två 1,080 kr., d 600 kr.
fem goo kr., tv % 730 kr., och t Vilkor för inträde i pensionskassan och dermed följande fördelar, framgå af nedanstående utdrag ur reglementet.
Delegares årsafgifter utgå med en viss, på grund af hans ålder vid inträdet i pensionsinrättningen en ging för alla bestämd, procent af honom tillkommande aflöning, sålunda att den, som inträdt före fylda 30 år, erlägger 3,z af aflön.
B 3,3 D D a den, som vid inträdet fylt 30 men icke 32 D D B D D 3 2 2 D 3 4 ~ 3, 4 ~ D ~ 2 2 B + D Q 34 M 3636 D 3, s ~ B ~ 11; D B B 3 6 r, D 38s Q 3, 6 ~ B D B D Q D 38 D D 403 D s,, " " D D D D B 4 0 D 242D D 3,gDD D D D D D D42 D 3 4.4D D 3,9DD D B 4 4 M 462 v D S D 4, 0 ~ » B V D B D 4 6 &gt; D 482 2 4,r&gt;2 2 D B B D 4 8 D 2 502 2 ~,
Arsafgifterna erläggas från och med månaden näst efter den, då delegaren inträdde i pensionsinrättningen, och så länge han i statens jernvagstrafiks tjeiist qvarstår.
Hvarje gång delegare uppflyttas i högre aflöningsklass an den, för hvilken hans årsafgifter senast utgått, erlägger han till pensions- inrättningen en månads aflöningsförhöjning.
Detta erläggande sker genom aflöniiigsafdrag, då förhöjningen första gången utfaller.
Arsafgifterna inbetalas genom afdrag a delegares aflöning, hvarje gång sadan utfaller.
&amp; liga beloppet af pension bestämmes, i mån af den pensions- berättigades tjenste %r, till vissa procent af den medelaflöning, som uppkommer, då medeltalet tages af de fem sista årsaflöningar, i för- hållande hvartill den pensionsberättigade, näst före erhållet afsked, erlagt årsafgifter till pensionsinrattningen, salunda att för fulla 10 tjensteår erhållas 20 % af medelaflöningen.
3 D II D D 2 2 D B D 1 2 B D D 3 4 B D D 1 1 D D D D Q 1 2 4 2 6 D ~ 2 8 30 " D 32 D - D I S 6 D 3 Q O. S. V. B ~ ~ &gt; ~ r Z- I: Z ~