Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då tendensen af denna rätt är, att oftast göra sig gällande
A id de grofsta brotten, blir det ock lagstiftarens pligt, att genom nödig elasticitet i straffbestämmelserna för dessa brott, öfverlemna åt domstolarna tolkningen af den lagstiftarens mening, hvars uttryck eljest måsto blifva nåden.
Derföre har Utskottet ansett sig höra, jemte bibehållande af dödsstraffet såsom ovilkorlig påföljd för fadermord, föreslå det tillägg i förslagets 1 §, hvilken afser annat mord, att der ”brottet är under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt, må till straff-arbete på lifstid kunna dömas.”
Härvid bör noga märkas, att straff-arbetet icke är stäldt såsom ett likberättigadt alternativ vid sidan af dödsstraffet, utan att detta sistnämnda fortfarande är regel och frihetsstraffet undantag.
Villo man fråga, hvilka ”synnerligen mildrande omständigheter” kunna förekomma vid ett dråp, föröfvadt med fullt uppsåt och berådt mod, så kunde hrottmålslagskipningens annaler derpå gifva mångfaldiga och tillfredsställande svar.
Utskottet vill endast erinra om ett, beklagligen icke sällan återkommande, fall, nemligen det, att en i armod försänkt fader, förtviflande öfver sina barns utkomst, med fullt uppsåt och berådt mod beröfvar deni lifvet, till hvilket brott lockelserna äro större i samma mån som han håller barnen kära.
Det torde vara utan exempel att dödsstraff för ett sådant mord på långliga tider tillämpats.
Utskottet betviflar icke att den sålunda föreslagna förändring skall, om den blifvcr llikets Ständers beslut, jemväl af Kongl. Maj:t sanktioneras.
Den riktning, som uppenbarade sig vid 1848 års riksmöte, att skärpa straffbestämmelserna i det då framlagda lagförslaget, har måhända i viss mån utöfvat inflytande på do, enligt Utskottets tanke, stundom väl stränga straffpåföljderna i nu förevarande förslag, och tilläfventyrs utgjort ett hinder för Kongl.
Majk att sjelf ifrågasätta omförmälda, af Utskottet nu föreslagna tillägg.
Utskottet öfvergår nu till närmare motiverande af de öfriga förändringar, Utskottet funnit nödiga i den Kongl.
Propositionen, och dervid först till afdelningen under rubrik
Om mord och dråp, hvars första § ofvan är vidrörd. 2 § stadgar ansvar för försök till mord.
På de af Herr Justitie-Statsministern till Stats-Rådets protokoll anförda skäl, har äfven Utskottet funnit försöket till detta grofva brott böra beläggas med straff och ansett att, på sätt föreslaget blifvit, den större eller mindre skada, försöket åstadkommit, hör tagas till grund för straffets afmätande, så mycket heldre som det just är skadan, hvilken tydligast utmärker i hvad mån brottet närmat sig tiil fullbordan, en bevisning, som eljest ofta kan vara vansklig.
Men då, enligt ofvannämnda tillägg till 1 §, det fullbordade brottet i visst fall skulle kunna försonas med lifstidsarbete, fordrar konseqvensen att för försöket, äfven då det medfört ”svår kropps-skada”, icke hel - Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
25 ler ovilkorligen bör stadgas straff-arbete på lifstid.
I enlighet med denna åsigt är förslag till förändring af denna § af Utskottet gjordt.
Att dervid icke uttryckligen omnämnts, att kropps-skadans egenskap af svår eller mindre svår bör utöfva inflytande på bestraffningen, har härledt sig af omsorgen att göra redaktionen så onkel som möjligt; men torde nödig tydlighet icke derigenom vara åsidosatt, då §:ns sista moment uppenbarligen utmärker att en mindre skada bör anses såsom en mildrande omständighet vid straffets bestämmande.
I anledning af stadgandet om ansvar för försök till mord har inom Utskottet uppstått fråga, huruvida ej äfven försök till dråp borde såsom ett sjelfständigt brott upptagas och bestraffas, — en fråga, som dock Utskottet, lika med Kongl. Majt, nekande besvarat.
Alla de anmärkningar, som blifvit gjorda beträffande vådorna af blotta försöks bestraffande i allmänhet, ega nemligen företrädesvis tillämpning vid frågan om försök till dråp; ty såsom sådant skulle lätteligen kunna stämplas, åtminstone af åklagaremagten, nästan hvartenda slagsmål, der, såsom vanligen sker, slagen riktas åt dc öfre delarne af kroppen.
För öfrigt bör härvid bemärkas, att försök till dråp, der det verkligen egt rum, i allt fall blir bestraffad!:, och stundom ganska strängt, enligt de under rubriken ”om såramål och ringare misshandel” i förslaget upptagna §§.
Det af Utskottet föreslagna tillägg angående ”synnerligen mildrande omständigheter” i 3 och 4 §§:s sista momenter är hetingadt såsom konseqvens af tillägget till 1 §.
— I 4 § har Utskottet dessutom funnit en annan förändring nödig.
Då nemligen med det i 1 § förekommande uttryck ”uppsåt att döda" icke, emot vanligt språkbruk, bör kunna förstås annat än att gerningsmannens uppsåt varit bestämdt riktadt på döden, såsom effekt af handlingen (dolus deter minatus), så innebär deremot 4 §:s uttryck ”den han ej dräpa ville” lika tydligt att blott en ringare skada var med gerningen afsedd och att det således var emot gcrningsmannens vilja, som döden följde.
Deremot synes i förslaget saknas det fall, att effekten af den handling, som förorsakat döden, var gerningsmannen likgiltig och att hans uppsåt följaktligen icke var uteslutande och bestämdt riktadt på hvarken den ena eller andra följden (dolus indeterminatus).
Donna brist kan dock blifva i lagskipningen förvillande, och det är den, som Utskottet sökt afhjelpa genom att utbyta orden i 4 § ”den han ej dräpa ville” mot det mer omfattande uttrycket ”utan afsigt att dräpa”, hvarunder begge de sist vidrörda fallen kunna hänföras.
Förändringen i sednare momentet af 5 § är betingad af enahanda förändring i 3 och 4 §§:s sista moment; och i följd deraf har äfven redaktionen bort göras enklare.
I 7 §, som afser det fall att flero deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden, har Utskottet ansett det böra tydligare uttryckas, att ”den, som å den döde gjort ringare misshandel” icke, för den händelse att han varit i samma vilja med hanemannen, undslipper med det i 2 § af (il kap.
Missgernings-balken stadgade lindrigare straff.
Om såramål och ringare misshandel.
Då till karaktcrcrna af det i 11 § omförmälda grofva brott jemväl hörer, att sådan slags skada, som inträffat, äfven var åsyftad, (do lus de ler min a tus), har Utskottet funnit denna vigtiga omständighet ock böra i § tydligen uttryckas och Bih. till B.
Brot. 1850 & 1860.
7 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 4 26 Log-Utskottets lietiinlande N:o 20. icke, såsom i don Kongl. Propositionen, först blifva klar genom läsningen af den följande eller 12 §.
Om förgiftning.
Då första raden i 20 § tydligen utmärker, att det deri omförmälda giftmord karakteriseras redan genom blotta uppsåtet att göra skada, synes tillägget ”ändå att förebäras skulle, att gerningen ej skett i uppsåt att döda”, vara öfverflödigt oell således böra utgå.
Det af Utskottet deremot föreslagna tillägg i §:n, afseende det fall att, vid åstadkommen svår kroppsskada, omständigheterna dock finnas synnerligen mildrande, är icke annat än en konseqvens af tilläggen till 1 och 2 §§.
Om barnamord och fosters fördrifvande, så ock om utsättande af barn etter annan, sorn värnlös är.
Lika med Kongl. Maj:t har Utskottet funnit det vara både teoretiskt riktigt och i praktiskt hänseende fördelaktigast att icke bland karaktererna på barnamord inlägga någon fix tidsbestämning i afseende på brottets föröfvande.
Men då det i 2d och 25 §§ förekommande uttryck ”vid födseln eller strcuvt derefter” synts
Utskottet innebära eh nog skarp begränsning och lemna runi för det antagande, att dermed åsyftats till och med en vida trängre tidrymd än den af Lag-beredningen föreslagna, ett dygn efter födseln, har Utskottet i omförmälde §§ utbytt ordet straxt mot det något mer omfattande ordet snart.
Derigenom sker i allt fall en inskränkning i nu gällande lagstiftning, som icke uttryckligen angifver någon tidsbegränsning i ifrågavarande hänseende.
Tillägget i slutet af 30 § angående straffets nedsättande i händelse af ”synnerligen mildrande omständigheter” vid det der omförmälda brott, är en tydlig konseqvens af det dermed likartade tillägg till 1 och 2 §§.
Om misshandel å föräldrar, maka eller förmän.
Ehuru det visserligen skulle kunna tänkas och genom exempel ur lagskipningens annaler bekräftas, att ett mord oller med fullt uppsåt och berådt mod begånget dråp å skyldeman i rätt uppstigande led vore förenadt med så mildrande omständigheter, att det icke, emot andan i detta lagförslag, borde straffas med lifvets förlust för förbrytaren, så har dock Utskottet, med afseende å det mer ån vanligt upprörande i detta grofva brott och de lyckligtvis högst sällsynta fall, då det inträffar, ansett betänkligt att ej stadga ovilkorligt dödsstraff derför.
Deremot har Utskottet funnit de för en förändring af 1 § anförda motiver äfven gällande för en likartad förändring i 37 §, så vidt den afser enkelt dråp å sådan skyldeman, som nämnd år.
I enlighet dermed är ock en förändrad redaktion af denna § föreslagen af Utskottet.
— I sista punkten af samma § stadgas, att om dråp sker å maka, stjuf- eller svärföräldrar m. fl., den omständighet skall såsom synnerligen försvårande anses; ”och må ej i dessa fall”, tillägges det, ”den i 3, 4 och Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 21 5 §§ medgifna mildring af det i allmänhet stadgade straffet ega rum.”
Denna sistnämnda mening har Utskottet ansett böra utgä, såsom dels, med afseende å det förra stadgandet, öfverflödig, dels oek möjligen förvillande och föranledande den slutsats, att en af de i 3, 4 och 5 §§ omförmälda synnerligen mildrande omständigheter icke skulle få anses uppväga eller annullera den ”synnerligen försvårande omständighet”, som förklarats ligga i förhållandet mellan dråparen och den drapne.
Det i 38 § för uppsåtlig misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led stadgade minsta straff eller sex månaders straffarbete, har Utskottet funnit Tara alltför strängt, helst erfarenheten torde gifva vid handen, att flertalet af dessa förbrytelser inskränka sig till slag utan åkomma, skuffningar o. s. v. Utskottet liar derföre ansett sig lämpligen kunna föreslå straff-minimum i detta fall till endast två månaders straffarbete.
För öfrigt har Utskottet sökt gifva denna § en förenklad redaktion, dervid hör märkas att det i den Kongl. Propositionen förekommande uttryck ”der straffarbete eller fängelse å vuss tid eljest är stadgadt” blifvit uteslutet såsom öfverflödigt, enär för ali misshandel, som ej medförer döden, straffarbete eller fängelse är, om också endast såsom alternativ, i förslaget stadgadt.
Om väld ä den, sorn i offentligt värf år stadd; så och om väld, hvarigenom fridsbrott slcer.
Denna rubrik har icke synts Utskottet nog omfattande med afseende å de derunder hänförda fall.
Uttrycket ”är stadd” hänvisar nemligen icke på den händelse, att någon efteråt hämnas å Embetsman för hans embetsåtgärd.
Utskottet har derföre ansett första delen af öfverskriften höra lyda: ”Om våld å annan i eller för honom anförtrodt offentligt värf.” I 41 § har
Utskottet ansett en straffnedsättning kunna ske för det fall, att omständigheterna äro synnerligen mildrande.
För en ringa knuffning, tilldelad en ledamot i någon nämnd, synes nemligen sex månaders straffarbete ofta höra innebära en fullt tillräcklig tillrättavisning.
Det i förslagets 47 §, angående någons tvingande till bekännelse, använda ordet misshandla, har Utskottet ansett sig böra utbyta mot det i gällande lagstiftning, 20 Kap. 8 § Missgernings-balken, redan häfdvunna uttrycket pina, hvilket ock är af Lag-kommittéen för ifrågavarande fall bibehållet.
Om envig.
Såsom af ingrossen till förevarande nådiga lagförslag synes, förutsätter detsamma upphäfvande af Kongl.
Maj:ts Förhud angående dueller och slagsmål den 22 Augusti 1682, eller just det, som HeiT Brakel i sin ofvanomförmälda motion yrkat, — och Utskottet tvekar icke att understödja hvad sålunda blifvit, föreslaget.
Nämnda författning, allmännast känd under benämningen ”Duells-plakatet”, innehåller särdeles stränga straffpåföljder för förolämpningar, begångna inbördes emellan frälsemän, krigsbefälet och deras vederlikar, hvarmed förstås alla de, som äro med Kongl, fullmagt försedda.
Denna gamla' författning har dock för längesedan öfverlefvat sig sjelf, eger icke mer något stöd i det allmänna tänkesättet och '28 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. är derföre icke sedan länge tillämpad.
Tidens nivellerande hand har för alltid kullslagit denna afbalkning, som delade samhällsmedlemmar ne i två klasser, och den har skrifvit en för alla gemensam hederslag.
Man kan, ur olika synpunkter, tänka olika om denna jemkningsande, som genomgår verlden; men en af dess vackraste uppenbarelser är dock dess sträfvan att göra alla lika inför lagen.
Af denna Utskottets åsigt följer ock, att Utskottet icke kan understödja hvad Herr Friherre
Raab genom sitt förutnämnda anförande synes hafva åsyftat eller att, i sammanhang nied duellsplakatets uppliäfvande, en ny särskild lag borde stiftas för förnärmelser krigsbefälet emellan inbördes.
Beträffande nu de föreslagna straffbestämmelserna i afseende å envigesbrotk så tinner Utskottet flera, redan af Lag-kommittéen anförda, skäl tala för ett mildare bedömande af det våld, som under duell utöfvas mot annan, äfvensom särskilda bestämmelser uti ifrågavarande ämne vara nödiga.
Icke såsom skulle Utskottet vilja på ringaste sätt, genom en slapp lagstiftning, uppmuntra till dueller; meningen är tvärtom, att genom ansvar för blotta utmaningen belägga sjelfva förberedelserna till brottet med ett straff, som för förberedelserna till de flesta andra förbrytelser ej eger rum och hvilket ej skulle kunna ske utan en särskild lagstiftning i ämnet.
Men det låter sig icke förnekas, att den känsla, som dikterar t, ex. on utmaning, lian till sin grund ofta vara ädel: den är icke sällan harmen öfver en vanhederlig handling, fastän den tager den för samhällsordningen vådliga riktning att vilja sjelf uppträda såsom hämnare.
Och i en lag, hvilken, såsom den förevarande, hufvudsakfigen mäter straffet efter det uppsåt, som föranledt den yttre handlingen, måste äfven de särskilda driffjedrar, som vanligen leda till ifrågavarande förbrytelse, utöfva ett väsentligt inflytande på straffbestämningen.
Utgående från dessa åsigter och med afseende å det förhållande, — som det är af vigt att här icke någonsin släppa ur sigte, — nemligen att förevarande lagstiftning är ämnad att utsträckas till alla medborgare, äfven de minst bildade, har Utskottet icke kunnat undgå att finna de föreslagna straffen i viss mån alltför stränga.
I den 51 § föreslås nemligen, att äfven om en ringare eller till och med ingen skada skett vid duell, derför ändock skall dömas till fängelse från och med sex månader till och med två år.
Och i 52 och 54 §§ stadgas enahanda ansvar för blotta utmaningen, äfven om enviget ej kommer till verkställighet, samt för dem, som biträdt vid uppgörelsen om aftalet eller varit vittnen vid striden.
Jemför man nu förstnämnda stadgande med 16 §, enligt hvilken hot med lifsfarligt vapen endast är belagdt med böter, såvida ingen skada sker, och tager man derjemte i betraktande, att utmaningen endast är en aflägsen förberedelse till ett brott, men att sådana förberedelser eljest i de allra flesta fall icke medföra något ansvar, så synes Utskottet ega fullt skäl för sin hemställan att straffets minimum uti ifrågavarande fall må bestämmas till endast två månaders fängelse och dess maximum, utom hvad 51 § angår, till fängelse i sex månader.
Men ehuru Utskottet, som ansett det vara af yttersta vigt att förekomma upplifvandet af dueller, af sådan orsak ansett blotta utmaningen och antagandet deraf icke kunna lemnäs ostraffade, inträder likväl ett annat förhållande, om kontrahenterne frivilligt afstå från enviget.
Då detsamma af sådan orsak uteblir, synes ingenting vara billigare än att äfven straffet för sjelfva aftalet annulleras, helst vissheten om en sådan straff-frihet äfven i sin mån kan förekomma envigets fullbordan.
Flera Europeiska kriminal-lagar innehålla ock stadgande i sådant syfte; och har Utskottet derföre, med sammanförande af 52 och 54 §§ till en enda, tillagt en ny 54 § af denna lydelse: La-g-Utskottcts Betänkande N:o 20. 29 "Hufva tvenne trä flat afta! om envig, men afstå de frivilligt derifrån, sä att del i] till verkställighet kommer; varén för straff fria; och ege i Ig fall ansvar ej heller rum för dem, sam vid afta/ets uppgörande biträd t."
Denna § upphäfyer således ej straffbarhet en för den utmanande, i fall utmaningen ej antagits, äfvensom §:n innebär att om enviget inställes af annan orsak än de tvistandes fria vilja, ej heller de, som biträdt vid aftalets uppgörande, gå ansvarsfrie, hvilket torde vara så mycket billigare sorn dessa oftast åro de brottsligaste, såsom upphof till förbrytelsen, och derföre väl böra, om de ock sedan ångra sig, få skylla sig sjelfva för följderna af aftalet, derest de ej lyckas få detsamma annulleradt.
— Om ”vittnen vid striden" har i denna § naturligtvis ej behöft ordas; ty det är klart, att der ingen strid varit, der har ei heller funnits vittnen dervid.
Utskottet förutser dock vid denna § en annan anmärkning.
Det kan invändas, att dess uppställning lemnar rum för den tolkning, att om blott den ena af de tvistande frivilligt afstår från enviget och t. ex. den andra, okunnig derom, inställer sig på platsen, denne då skulle blifva straffad, under det den förre genom en trolöshet ginge ansvarsfri.
Härtill kunde svaras, att lagstiftaren måste anse hvart envig för ett brott och att, om af tvenne personer, som stämt möte i afsigt att begå en förbrytelse, den ene icke inställer sig, denna hans uraktlåtenhet ingalunda kan stämplas såsom omoralisk.
Men härvid bör dessutom erinras, att den enes blotta inställelse på platsen, vore det äfven med vittnen, som bära stridsvapen, ingalunda utgör full juridisk bevisning derom, att icke äfven han frivilligt afstått från enviget.
Således lärer väl ock denne, i förutsatta lall, blifva fri från ansvar, såvidt han ej framhärdar i sin föresats att bringa enviget till verkställighet, i hvilket fall åter han är sitt straff värd.
Om nödvärn.
Detta ämne är en bland kriminal-lagstiftningens mest grannlaga frågor och dess reglerande i den positiva rätten fordrar lagstiftarens yttersta varsamhet.
Rättigheten till nödvärn eller sjelfförsvar, hvilket noga bör skiljas från begreppet sjelfhiimnd, ligger redan i den naturliga rätten och är i individens sjelfmedvetande ofta långt klarare än den någonsin kan blifva i det positiva lagbudet.
Dess allmännaste vilkor har angifvits dermed, att den rättighet, som genom hot eller olaga våld angripes, är så beskaffad, att ersättning för förlusten deraf ej kan genom anlitande af Statens skyddsmålet vinnas.
Detta hot och detta våld kunna uppenbara sig under mångfaldigt skiftande former, omöjliga att af lagstiftaren förutses, och effekten deraf kan icke heller någonsin på förhand beräknas: den blir icke ens alltid densamma af alldeles samma slags våld.
Häraf nödvändigheten för lagstiftaren att så litet som möjligt reglementera i detta ämne, hvilket är ett af de få, sorn påkalla undantag från den i öfrigt så vigtiga princip, att icke införa allmänna rättsgrunder eller doktrinära satser i den positiva lagen.
Genom för mycket reglementerande äfventyrar här lagstiftaren att råka i strid med den naturliga billighetskånslan och upphäfva sjelfva den grundsats, hvarifrån han utgår.
I detta fall måste han således öfverlemna åt domaren en mer än eljest vidsträckt pröfningsrätt.
Med dessa åsigter har Utskottet icke kunnat undgå att tinna de i förslagets 55 § gifna bestämmelser vara nog trånga och i visst hänseende äfven tvety - 30 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. diga.
Der heter: ”Varder man af annan med våld eller hot så öfverfallet att fara är för lif eller helsa" o. s. v. Hvad här bör förstås med ordet helsa är allt för tvifvelaktigt, och det lemnar lätt rum för en inskränktare tolkning af ordet än måhända dermed varit afsedd.
Denna farhåga är så mycket mer berättigad som derefter tillägges: ”eller sker våld eller hot för att någon till otukt tvinga", hvaraf således oförtydbart följer, att försök till våldtägt, eller annat i afseende å farans vidd dermed jemförligt våld, ej i allmänhet skulle få anses innebära fara för helsa; ty i sådant fall hade anförda tillägg varit öfverflödigt.
Tager man åter ordet helsa i den bemärkelse att det icke afser det kroppsliga välbefinnandet eller den personliga friden för tillfället, utan endast motsatsen af en verklig', längre eller kortare tid fortfarande, sjukdom, då råkar man i strid med den allmänna billighetskänslan och nödvärnsrätten blefve då ofta utan ali betydelse; ty den öfverfallne kunde oftast ej veta vid hvilket moment af våldet detta antoge en för helsan vådlig karakter.
Om till exempel en person blefve med våld hållen och våldsverkaren började tilldela honom slag på något mindre ömtåligt ställe af kroppen, — egde han då, enligt denna §, rätt till nödvärn eller ej? och huru länge skulle han låta misshandla sig innan tidon vore inne, då han strafflöst kunde möta våld med våld?
Måhända var våldsverltarens mening ingalunda att gifva upphof till en sjukdom, och kanske skulle en lugn åskådare äfvenledes funnit någon sådan följd af våldet ej vara att helara.
Men skulle den våldförde derföre nödgas tåligt uthärda misshandlingen och trösta sig med hoppet om en upprättelse af lagen, som dock blefve omöjlig, derest våldet, hvad icke på förhand kunde beräknas, gingc till ytterlighet?
En så sträng åsigt anser Utskottet icke böra vinna hägn i vår lagstiftning.
Men, på sätt redan är antydt, man bör från sjetfförsvarel noga skilja tjelfhärnnden.
Den sednare bestraffar och går lagen i förväg samt är derföre sjelf straffvärd.
Det förra bestraffar icke, lemnar åt lagen att hämnas en redan tillfogad skada, men afvärjer sjelf en, som hotar.
Derföre måste ock dess utöfning begränsas af hvad till detta afvärjande är nödigt.
En annan oegentlighet i förevarande §, som af en ledamot i Högsta Domstolen ock blifvit framhållen, är uttrycket ”olofligen beröfva någon hans frihet."
Det är obestridligt att, till exempel, en kronobetjent, som utan laga skäl häktar en person, olofligeti häröfver denne friheten.
Men på ett sådant fall lärer denna § icke syfta.
Det vilseledande i uttrycket bör emellertid undanrödjas.
På dessa grunder och då de sista orden i §:n ”der man ej sträckt värnet längre än till farans afvärjande nödigt var" synas med afseende å innehållet af 58 j vara alldeles öfverflödiga, har Utskottet ansett sig böra gifva åt 55 § denna lydelse:
"barder man af minan öfver fallen med våld eller hot, sorn innebär trän gande fara; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör."
Härvid får Utskottet jemväl fästa uppmärksamhet derpå att uttrycket hot, som innebär trängande fara redan är af Rikets Ständer godkändt såsom lämpligare än uttrycket ”fara för lif eller hälsa”, nemligen genom lagen om ansvar för stöld och snatteri samt rån, i hvars 22 § det af Utskottet nu använda uttryck förekommer bland karaktererna på rån, i stället för det af Lagberedningen begagnade ”fara för lif eller helsa,” Äfvenså vill Utskottet erinra, att inom Lag-beredningen flera röster med värma höjt sig emot den af Lag-beredningens pluralitet föreslagna inskränkning i nödvärnsrätten, hvilken inskränkning är enahanda mod den i Kongl. Maj:ts nu förevarande förslag stadgade.
Förslagets 56 § utsträcker nödvärnsrätten äfven till sådane fall, då egendomsförlust hufvudsakligast tyckes vara att befara, såsom då någon begår inbrott Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 31 nattetid m. m.
Denna grundsats, hyllad redan i äldsta tider, såsom hos Romarne i de Tolf t a floman lag-, är äfven i vår lagstiftning antagen, ehuru hittills inskränkt till det fall att afsigten varit att begå stöld.
Som denna afsigt dock oftast år omöjlig att på förhand utreda, kan Utskottet ej annat än gilla den utsträckning, denna § gifvit åt sjelfförsvaret.
Men då redaktionen i ifrågavarande, från Lag-beredningens förslag hämtade § är, såsom en ledamot af Högsta Domstolen ock antydt, särdeles tung och invecklad, har Utskottet sökt gifva densamma en enklare uppställning, dervid i följd af förändringen utaf föregående §, orden sliker föröfva rån kunnat ur 56 § utgå.
Vid de under öfverskriften
Om skadestånd hänförda stadganden har Utskottet icke funnit skäl till någon anmärkning.
Gemensamma bestämmelser.