Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
han lydde utan invändning, men lyckades ej att minst ämnar sysselsätta mig med. » Hon steg upp återfå sin förra plats bredvid Annie, den hade » Elfvakaffe, » upprepade Emil med mera eftertryck.
och gick ut på balkongen.
hon tagit i besittning för egen räkning.
» Jo, det var skönt, » svarade Torsten, » litet godt » Din köld blott ökar.
» kaffe svalkar, då det är varmt — och ett glas » Annie, får jag bedja dig vara god och maka » Ah, var tyst, » utbrast hon förargad, då han friskt vatten skall också smaka bra. » åt dig litet, » bad han.
följde efter henne.
» Du är odräglig.
Om du sä- » Din spjufver! » Henriette nöp Emil lätt i kinden, Men Annie hörde ej.
ger ett ord till, så.
. » då hon gick för att ordna om kaffet.
» Se här, Otto, » sade Emil tjänstvilligt och sköt » Så? » frågade han ifrigt.
» Det är bara för Torstens skull, kom i håg det, » fram en stol bredvid sin plats på andra sidan » Så, » sade hon, som ännu ej hunnit utfundera sade hon.
bordet.
något lämligt, » så reser jag härifrån. » » Jag visste nog jag, hur saken skulle handhaf- Nu var det Otto, som ej hörde.
» Inte värre, då följer jag med. » vas, » försäkrade Emil nöjd.
» Här, Otto, » bjöd Emil lika vänligt.
» Ah, » suckade hon, » hvilken njutning det måtte » Skynda dig tillbaka, Margareta skall j u läsa » Tack, » svarade han slutligen och gaf Emil en vara för en man som du att plåga en kvinna högt för oss! » ropade Otto efter henne.
blick, som just ej uttryckte tacksamhet.
med sin obehagliga närvaro.
Se så, helt o m, » Ja, ja, jag kommer strax, » svarade hon och » Dora, » sade Torsten o c h böjde sig litet fram marsch, gå nu in och dansa, jag vill vara i fred. » försvann, sedan hon som hastigast smekt Torsten — hon satt på verandasoffan och han på andra och Inga.
Otto suckade och gick.
sidan bordet — » Dora, det sitter en spindel öfver ditt hufvud. » Axel Blixt förde fru Helga stadigt öfver tiljorna, » Det är en förskräcklig hetta i dag, » sade Tor- och Gösta gick och önskade förgäfves, att en ste- sten och strök med näsduken öfver pannan, sedan Med ett vildt skrik rusade Dora upp på soffan, arinfläck skulle lägga försåt för dem.
han tagit plats bredvid Margareta.
stirrade efter spindeln o c h var redo att hoppa Henriette dansade med Torsten, Gina spelade öfver balustraden ner i marken, alldeles förglöm- » Tala om något, som jag ej vet, » pustade Emil Kalkonvalsen, och Otto flög som ett yrväder med mande, att de voro en trappa upp.
Fanns det och sände ett nytt rökmoln mot höjden, » man Dora från hörn till hörn.
något i världen, som kunde skrämma Dora från förintas af dessa solens lillgifvenhetsbevis. » vettet, så var det spindlar.
Margareta samtalade lugnt med den unge för- Torsten såg hastigt på honom.
valtaren Robert von Hertz, Emil stod en bit ifrån » Då skulle du komma med mig ut på egorna, » Henriette fattade tag i hennes arm o c h höll och förargade sig öfver den värma, han tyckte svarade han.
henne tillbaka, men Dora såg j u så lustig ut, att hon lade i sin ton och sina blickar.
hon kände sig maktlös af skratt.
» Gud bevare mig, » suckade Emil och slöt till- Under dukningen i salen slog man sig ner på intetgjord ögonen.
Torsten blef nästan rädd, då han märkte hen- verandan och berättade spökhistorier.
Dora hutt- nes fasa, han reste sig hastigt o c h fattade den Margaretas läppar krusades föraktligt.
rade i en vrå och Gina makade sig närmare v o n lilla oskyldiga stackarn, som spunnit sig ned öf- » Vekling, » sade hon balfhögt.
N:r 45 (255) F r e d a g e n den 4 november 1892.
Prenumerationspris pr år: [d S o Ä S?
^, » - Idunm.Modet.ntankol.pl.
Idnn ensam Oernandts Byrå: K l a S-^«^ Kedaktör och utgifvare: t r ' • 6: 5 0 P r e n u m e r.
s k e r i taneteorten å post- &gt; 4: — a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
F ^ E I O F HELLBERG.
i r a n a s a Dyran * i.
± * i.
6 1 VI.
Utgifningstid: b?
r,.
h e ^ r i fred., LösnummBrspri » 1 5 9 r t (vid kompletteringar).
Annonspris: ^ ^ ^ g g ^.
25 ö r e för hvarje p&amp;börjadt tiotal stafv U t l a n d s k a a n n o n s.
- r a d F r å n svenska d a m k o m i t é n f ö r Chicagoutställningen.
H. m:t d r o t t n i n g S o f i a af S v e r i g e o c h N o r g e.
Boktr.-Aktleb.
lÖUN 354 Var glad, men kom i håg, att du är för god Att flyta bort på nöjenas syndaflod, Det bästa nöjet kommer och går som vinden, Men knappt den lek är äkta, som bleker kinden.
Så slå dig lös en gång ur det tomma lif, Som vill förslappa själen — och myndig blif!
Vänd sinnet bort från narrspel och lumpna flärden, Och se med vaket öga din plats i världen.
^RITHIOF De svenska ^vinnorna på Chicagoutställningeii. '
i bringa i dag våra läsarinnor trenne porträtt, som stå i samband med det lifliga arbete, som för närvarande be- drifves, att äfVen från de svenska kvinnornas sida åstadkomma ett vär- digt deltagande i den stundande världsutställ- ningen.
I dessa dagar, då med skäl öfver hela vårt land de varmaste intressen knytas kring denna sannt fosterländska sak, tala våra bilder för sig själfva.
Hennes majestät drottningen har med varmt nit omfattat företaget och ställt sig som dess beskyddarinna.
Fru Ellen Ankarsvärd, född Nyström, in- tager den ansvarsfulla platsen som den sven- ska damkomiténs ordförande.
Friherrinnan Thorborg Rappe, född Eappe, står vid hennes sida som komiténs vice ord- förande.
I slutet af denna månad kommer här i huf- vudstaden att anordnas en utställning i för- ening med basar till det nämnda syftets förmån.
Idun som de svenska kvinnornas organ vill allt framgent noga följa denna deras gemensamma sak och i mån af sin förmåga främja den.
H ä r nedan läses den inbjudning, som af ett trettiotal damer ur hufvudstadeus societet i dagarne utfärdats rörande den nyssnämnda utställningen.
Inbj udning.
F r å n k v i n n o r n a i de F ö r e n t a S t a t e r n a i A m e r i k a h a r utfärdats en i n b j u d n i n g till E u r o p a s k v i n n o r att deltaga i d e n stora världsutställningen i Chicago 1893, som skall firas till m i n n e af A m e r i k a s u p p - täckt.
E t t särskildt palats h a r i Chicago blifvit uppfördt för att i n r y m m a k v i n n o r n a s utställning, h v i l k e n till omfång och betydelse skall blifva d e n första i sitt slag.
D e n n a u t s t ä l l n i n g skall innefatta alster af k v i n n l i g k o n s t och slöjd, ett bibliotek med k v i n n l i g a författares arbeten och kompositioner s a m t utförliga redogörelser för k v i n n o r n a s v e r k s a m h e t in- o m olika o m r å d e n o. s. v. Afven till de svenska k v i n n o r n a h a r i n b j u d n i n g a n l ä n d t att deltaga i d e n n a stora u t s t ä l l n i n g.
D e t ä r en fosterländsk a n g e l ä g e n h e t, att ej de m å sak- nas i d e n n a internationella täflan, och m a n h a r d e n vissa f ö r h o p p n i n g e n, a t t de v ä r d i g t skola deltaga däri.
E n d a m k o m i t é h a r ock tillsatts for att vid- taga d e åtgärder, som för detta ä n d a m å l s v i n n a n d e äro af nöden, och h. m:t d r o t t n i n g e n b a r behagat blifva d e t t a företags höga b e s k y d d a r i n n a.
D e t är med h e n n e s s a m t y c k e och gillande, d a m k o m i t é n i förening med a n d r a för saken intresserade d a m e r h ä r m e d vädjar till d e svenska k v i n n o r n a och u t b e - der sig deras m e d v e r k a n, på det att detta fosterländ- ska företag m å fullständigt k u n n a förverkligas och ej af bristande medel endast delvis n å sin fullbordan.
E n u t s t ä l l n i n g å Stora börssalen i Stockholm a n o r d n a s den 29 och 30 n ä s t k o m m a n d e n o v e m b e r, omfattande för Chicago-utställningen afsedda ut- ställningsföremål s a m t i öfrigt alster af k v i n n l i g v e r k s a m h e t i n o m olika o m r å d e n.
I s a m b a n d h ä r - med k o m m e r a t t ö p p n a s en basar, till h v i l k e n bi- d r a g af alla slag emottagas med t a c k s a m h e t af un- dertecknade.
S t o c k h o l m den 26 oktober 1 8 9 2.
Ellen Ankarsvärd, Thorborg Rappe, f. Nyström, Kungsgatan 32.
Damkomiténs ordförande.
f. Rappe, Norrtullsgatan 14.
Damkomiténs vice ordförande.
Lotten Abelin, Gustafva Adelsköld, f. Zetbelius, Karlavägen 14. f. Brolin, Villagatan 2.
Anna Bsrgenstråhle, Hedvig Björklund, f. Wallenberg, Karlavägen 15 B. f. Rundstedt, Stora Vattugatan 18.
Lilly Bäckström, Kerstin Cardon, f. Ebrenclou, Norrmalmstorg 4.
Drottninggatan 52.
Calla Curman, Lotfen af Edholm, f. Lundström, Floragatan 3.
f. von Heijne, N y a garnisonssjukbuset.
Malin Fock, Ellen Fries, Östermalmsgatan 25. fil.
Artillerigatan 20.
Eva Fryxell, Georgine Georgii.
Regeringsgatan 89. f. Georgii, Strandvägen 33.
Sofi Gumaslius, Agda Montelius, Drottninggatan 2. f. Reuterskiöld, S:t Paulsgatan 11.
Laura Netzel, Gerda Mordenfelt, f. Pistolekors, Klara Bergsgatan 50.
K. slottet.
Rosalie Olivecrona, Ingeborg Petrelli, f. Roos, Klara Bergsgatan 21. f. Bketrä, Amalienborg, Djurgården.
Lotten Reuterskiöld, IKoliy Rothiieb, Linnégatan 7.
Karlavägen 23.
Ebba Rudbeck, Sophie Settervall, f. Ulfsparre, Karlavägen 20. f. Billow, Sturegatan 18.
Hulda Sohlman, Ebba Tamtn, f Sandeberg, Klara vestra kyrkogata 7 f. Tersmeden, Slottsbacken 4.
Dagmar Thomas, Eva Upmark, f. TörnebJadh, Villagatan 3.
f. Kindstrand, Malmskilnadsgatan 26.
Maria Waern, A " na Wallenberg, Baldersnäs.
f. von Sydow, Kungsträdgärdsgatan 14.
Ebba Åkerhielm, Maria Åkerman, f. Gyldenstolpe, Nybrogatan 9. f. Clason, Kung-gatau 34.
Att skrifva dagbok.
^Jtt säkert och ofta anlitadt medel att re- Hf dan i tidiga år fördärfva sin själ och gifva sin karaktär en snedvriden rikt- ning är att skrifva dagbok.
Påståendet må ljuda som en paradox, men träffar, skulle jag tro, dock sanningen ganska nära.
Na- turligtvis är här icke tal om sådana kortfat- tade anteckningar, som endast afse att lämna de nödvändigaste hållpunkterna för minnet och vanligtvis äro affattade ungefär s å: D e n 2 1.
V o r o v i hos N.
N: s och h a d e m y c k e t roligt.
Träffade A n n a P.
D e n 29.
M i n n a m n s d a g.
F i c k af p a p p a och m a m m a ett k l ä d n i n g s t y g (svart helylle) och ett p a r ljusa h a n d s k a r.
Sissi och E l l e n voro h e m m a på kvällen.
Sådana små oskyldiga anteckningar göra ingen skada.
Enda faran är, att de små- ningom kunna urarta till skildringar i den här stilen: D e n 2.
H u r ä r det möjligt, att en dödlig k a n lida så, u t a n att förintas?
H v i l k a g r y m m a m a r t e r hafva ej söndersargat m i t t arma, förtviflade hjärta vid a t t å t e r och åter i n a t t e n s ensliga t i m m a r ge- nomlefva detta e n d a förkrossande ögonblick!!!
H a n s blick — j a g g l ö m m e r den a l d r i g!
E v i g t, evigt skall ekot af detta sista: » farväl! » genljuda i m i t t hjärta.
M e d v e n s t r a h a n d e n p r e s s a d m o t barmen, den högra t r y c k t m o t ögonen, vacklade j a g, en bild af outsäg- lig smärta, in i m i n k a m m a r e, kastade m i g öfver sängen och — grät — grät — grät — O. s. v. Men hvarför skulle då detta slag af själf- biografi vara så förkastligt?
Svar: till en början har dagboksskrifveriet samma faror som allt själfbiograferande och memoarförfattande.
Historikern betraktar memoarlitteraturen såsom ett visserligen vär- defullt materia], men endast för så vidt som det studeras med kritik och användes med JIOLMQREN.
varsamhet.
Historikern lämnar aldrig ur sikte, att memoarförfattaren talar i egen sak, skrifver sin egen historia, bedömer sina egna handlingar och deras motiv samt följaktligen saknar den första förutsättningen för att kunna gifva en fullt sann framställning — han står icke utom sitt ämne, kan ej se per- soner och förhållanden tillräckligt objektivt, allra minst sin egen person, som han, äfven då det sker omedvetet, frestas framställa i möjligast gynnsamma dager.
Men medan memoarförfattaren skrifver med allmänhetens och eftervärldens dom för ögo- nen, har dagboksförfattaren intet, som ut- ifrån påverkar honom att hålla sig till san- ningen.
Dagboksförfattaren är själf sin pu- blik, och den publiken är så till vida lik hvarje annan publik, att den vill smekas och smickras, hänföras och beundra.
Och då publik och författare sammanfalla till ett, är det ju lätt att tänka sig, hur publikationen skall blifva.
Ej nog med att ynglingen eller ungmön, som stjäl timmar af natteD för att » anförtro sig » — som det så skönt heter — åt sin älskade dagbok; — ej nog med, säger jag, att dagboksförfattaren lär sig att ljuga inför sig själf; nästan värre är, att han lär sig ljuga äfven för andra.
Dagboken måste matas, så att den ej blir för mager eller rent af dör af svält.
Anspråken på ett romantiskt och spännande innehåll ökas efterhand, och så blir resultatet ett uppsökande ute i lifvet af allt, som kan ge nytt stoff och nya uppslag till den lefvande roman, man håller på att dikta fram med sig själf som medelpunkt.
Inbillningen får förgylla upp den prosaiska verkligheten.
Tycken affekteras, känslor skruf- vas upp, små förbindelser ingås och tagas kanske för kontant af den ena parten, me- dan de för den andra ej äro annat än ett slags lek, som tar slut i samma stund något Dytt och mera romantiskt innehåll kan an- skaffas för den kära dagboken.
Verkliga och omedelbara känslor förytligas under denna procedur af själfdissekering.
Fantasilifvet utvecklas sjukligt på både för- nuftets och känslolifvets bekostnad.
Den dagliga själfbeskådningen skapar ihåliga Nar- cissusfigurer, som kanske för sent vakna upp öfver sin olyckliga brist på omedelbarhet, sin oförmåga att helt och utan själfsmick- rande observation hängifva sig åt glädje, smärta, kärlek eller hvad det vara må.
J a g tror, att dagboksskrifvandet var mera gängse förr än nu.
Det frodades tvifvels- utan bättre i det romantiska känslokvalmets disiga atmosfär än i vår nyktra tidsålders förståndsklara om än kyligare luft.
Men säkert är, att dagboken lefver ännu.
Ännu sitta gossar och flickor och unga män och unga kvinnor och skåda ned i sina hjär- tan och känna på sina känslor och anuotera allt, hvad de kunna fiska upp ur sina högst intressanta personligheters djup.
Hvart sådant leder, har jag i det föregående sökt antyda.
J a g tror, att man gör ungdomen en tjänst genom att förbjuda dem skrifva dagbok, straffa dem för itererad förseelse och i nöd- fall bränna upp skräpet för dem.
•KSYrosshandlare Lundgren bebodde en nätt ejslÉa liten våning vid Karlavägen.
Sol hade den, ljus och luft strömmade in, och i sa- longen stod ett präktigt blomsterbord, försedt med riktiga praktexemplar till begonier, chry- santemum m. m.
För öfrigt var hela salongen en smakfull komposition af brysselmatta och schagg; och tre större och fem mindre dukar med celebra namn i hörnen; och i enkla, men stilfulla ramar intygade grosshandlarens este- tiska intressen.
Skulle man nödvändigt an- märka något var det, att man för mycket anade tapetsörens konsterfarna händer.
Denna känsla har man däremot icke i mat- salen.
Den var ordnad con amore.
Väggarna pryddes af ekhyllor med gamla tennstakar, kopparfat, stånkor, sejdlar, dryckeshorn o. d.
Genom buffetens glasdörrar såg man dråpliga silfverpjäser glänsa mot väggen, som var be- klädd med mörkblå sammet.
Man anade, att den gedigna möbelns andra a f d e l n i D g innehöll elegant äkta porslin.
Den öfriga våningen gjorde samma intryck af gediget välstånd utan lyx och prål.
En psykolog hade endast behöft genom- vandra våningen för att kunna ge ägarens karaktäristik.
Grosshandlaren ägde fin bildning och god smak, det omtalade de välfyllda bokskåpen i biblioteket.
H a n tyckte om god mat, äkta viner och fina middagar — det syntes på den omsorg, hvarmed matsalen var dekorerad.
Hans håg låg alldeles från varietélifvet — där fanns ej porträtt af en enda halfnaken, tjock kafétyska eller engelska med knotiga kindben och brist på vådor.
Med ett ord: intet enda bland de pseudosångerskor producerande län- derna fanns där representeradt.
Däremot tyckte han om Operan och Dramatiskan.
Hvardera hade sitt album på nedersta ateniennehyllan, och öfver pianot hängde ett stort porträtt af Mozart.
Fotografier i allmänhet tycktes vara mannens svaghet.
E n beslagen ekkista på fyra snidade ben innehöll en mängd dylika från hans utländska resor och från National- museeum, och utom ofvannämnda album funnos ett för släkt och vänner samt ett för kung- liga personer och stora andar ur den veten- skapliga världen.
tvärtom väntade det som en belöning för alla fina middagar då gästerna druckit hennes skål.
En afton då han gick från teatern efter 2:dra akten, öfverraskade han sin städerska och hennes gardist i den bästa salongssoffan och med hvar sin anisette framför sig på divanbordets plyschduk.
På något mirakulöst sätt försvunno två damastdukar, och efter en middag söndérslogos sex kaffekoppar med fat.
I hans nya säng- kammargardiner gick mal, och hans mörk- bruna nattrocksknappar isyddes regelbundet med hvit tråd.
Vid hvarje sådan liten förtretlighet tänkte han på onklarnes tanter, men så mumlade han i mustascherna: » Bah, kvinnfolk som kvinnfolk! » och kom ändå icke ut med frieriet.
Midtemot grosshandlarn bodde hans vän, häradshöfding Smedberg.
E n dag gick han upp för att se om denne, som fått influensan.
» Nej, se du, hedersbror, » ropade denne emot honom.
» Så snällt af dig att titta till mig.
Du har väl stök hemma efter festen.
Voro alla onklarne och tanterna med? » Grosshandlaren stod som fallen från sky- arne och började undra, om influensan med- förde synvillor och yrsel.
» Genera dig inte, » skämtade vännen.
» Jag fordrade ingen invitation.
J a g kunde ju ändå icke ha det nöjet att infinna mig. » » Min käre vän, » talade grosshandlaren i låg och faderlig ton.
» Jag hade visst icke fest i går.
Var ju själf på middag hos Ebren- heims och sen på Operan och Rydberg med Giinter. » Ett ögonblick såg vännen djupt öfverraskad ut, men så gaf han upp ett skallande skratt.
» Nej, för katten, då var det naturligtvis din tjocka hushållerska, som festade, » och härads- höfdingen, som studerat skuggspelet på rull- gardinerna med en svag misstanke, om att vännen Lundgren ändrat åsikt om varietéen, fann episoden utomordentligt komisk, men ej så grosshandlaren.
Samma dag skickade han till Idun följande annons: Värdinna, bildad, musikalisk och af god familj, erhåller plats hos äldre ungkarl.
Svar till » Allvar- lig », Iduns expedition.
Han strök ut » äldre » ett par gånger, men lät det slutligen stå, ty 40 år voro ej så litet, och hans lilla måne var ej just så ungdomlig.
I ena hörnet af biblioteket stod rökbordet, och däröfver hängde cigarrskåpet.
Hvarenda * * cigarr bar om magen det lilla bandet, som * tycktes säga: » Gif akt!
Äkta havanna! » I spelbordet fanns knappt en rispa och jeton- » Posten! » lådan var ovanligt elegant.
Erik slängde postväskan på matbordet och För två år sedan hade grosshandlaren ord- rusade ut igen.
nat våningen och satt bo på ungkarlsmanér.
» O, den vilde pojken, » säger syster Ellen I nästan lika lång tid hade hans onklar och lugnt, lägger bort handarbetet och öppnar tanter, kusiner och andra vänner haft ett oänd- väskan.
ligt besvär att skaffa det gedigna och eleganta » Jungfru Larsson, » läser hon, » Baron von boet en härskarinna, men grosshandlaren var Kliugen.
Den stilen har jag aldrig sett förr.
obeveklig.
H a n ville ej riskera att bli kom- Ramsboda är skrifvit med större bokstäfver menderad på baler och supéer, s p r i D g a gat- än Jönköping.
Och så är här Idun. » lopp med ljusa själar på armen, obligatorisk Ellen lämnade det öfriga åt sitt öde och sommarsejour vid Marstrand och Dalarö och slog sig ned på verandan för att studera sin mycket annat.
Och dessutom!
H a n var ej tidning.
kär i någon.
Hvarför skulle han gifta sig, Ellen var 28 år, men främlingar togo henne då han kunde få s l i p p a!
för 20.
Hon var snarare lång än liten, snarare Dock kunde han ej dölja för sig själf, att mager än fet, snarare mörk än ljus.
Hon han haft minst lika stora lidanden att utstå hade frisk färg, lugna intelligenta ögon och under dessa år, då han varit både husfader välformade, hvita händer.
Hon var dotter och husmor.
till baron v. Klingen i hans första gifte och Hans kokerska, som lagade utmärkt mat, 15 år äldre än den äldste af halfsyskonen.
gaf honom ofta tydliga vinkar, om att hon ej Hon hade ej ett öre, ty hennes mor hade hade något emot att bli fru i huset, utan haft lika mycket, och hvad hennes far hade gick åt det vill det som Ellen så till i hemmet, Därför visste hon ej hvad säga att ha egen kassa, men ansåg något särdeles lyckligt.
studerade Idun samvetsgrannt och kom Värdinna, bildad, musikalisk och af god familj etc.
Hon stirrade fundersamt ut öfver Vättern, och Idun åkte kälkbacke nedför hennes svarta sidenförkläde och föll med ett prasslande ned för hennes fötter.
Fem minuter, tio minuter gingo, och så reste hon sig med en liten energisk nick och gick till sitt lilla skrifbord.
F å dagar därefter satt grosshandlar Lund- gren framför en hög af biljetter i alla former och färger och beskådade en liten epistel, som innehöll Ellen v. Klingens ansökan om platsen samt konturerna af hennes lif.
Ytterligare ett par dagar, och så höll Ellen i sin hand en liten biljett, som bad henne vara välkommen i grosshandlare Lundgrens hem i egenskap af värdinna med 800 kronors lön, och som väckte en liten huslig storm i det friherrliga hemmet.
Ännu några dagar, och så ringde Ellen med klappande hjärta på vid grosshandlarens tamburdörr.
Städerskan, som var ny, öppnade och gjorde sin reverens, och » herrn » kom själf ut i tamburen.
Främlingen hade tätt flor och breda brätten på sin hatt, tackade knapphändigt för väl- komsthälsningen och gick genast in i sitt rum.
» Väl maskerad, hon, » tänkte grosshand- laren.
» Undrar, om hon är koppärig eller harmynt. » » D e t.
jag hoppas.
det skulle glädja mig, hm, om fröken kunde trifvas i mitt enkla ungkarlshem. » Grosshandlaren höll på att tappa koncepten.
Herre Gud, det var ju en liten skönhet, och bara barnet!
Måtte i distraktion skrifvit 28 i stället för 18 i brefvet.
Ellen förlorade ej fattningen.
Hon hade nu en gång fattat sin farkosts roder och be- slutat föra den med fast hand.
Hennes kvinn- lighet och takt sveko henne ej ett ögonblick, och lugnt och gemytligt som två gamla kam- rater samspråkade de.
Grosshandlaren sade sig, att detta var den angenämaste kväll han tillbragt i sitt hem.
* Två veckor hade gått, och så en kväll stodo de åter i matsalen framför det dukade bordet.
Ellen skar bröd, och grosshandlaren stod och fixerade henne.
Han såg, att hon hade gråtit.
» Tant Mala har visst varit här, » frågade han med den mest obesvärade ton i världen.
» Ja, » svarade Ellen kort.
Tant Amalia var en snäll gammal fröken, hvilkens lifsuppgift det var att se allting på förhand och ge goda råd.
Redan för åtta dagar sen, d. v. s. då Ellen presenterades för henne, hade hon sett, att » de unga tu » hade äktenskapstycke, och dagen därpå, då hon på Lundgrens kontor hämtade en 100-lapp till ett barnhem, i hvars styrelse hon presiderade, tog hon tillfället i akt och rådde honom att för lifstiden lägga embargo på sin lilla värdinna.
H a n visste mycket väl, att släkt och vänner haft bestyr med deras ungkarlshushåll, och kunde mycket väl räkna ut allt hvad tanten i förtroende med- delat Ellen och alla goda råd hon öfversållat henne med.
Kunde han bara läsa de tankar som tumlade innanför den där hvita pannan!
» Hon hade visst en hel del att tala om, » fortsatte han obevekligt, fast han såg en ner- vös ryckning i ögonlocken.
» Åbja, hon satt här en god stund, » sva- rade Ellen.
Hon bemannade sig snabbt, ty en aning sade henne i samma ögonblick, att han därborta kände till alla de historier om honom och henne, som den snälla tanten i älskvärdaste välmening relaterat för henne.
» Hon rådde mig.
» Ellen kom af sig.
» Jag berättade för henne, att min far ångrat sig.
att han vill ha mig tillbaka hem. » Hon kom af sig igen, och i förlägenheten skar hon oförsiktigt, och ett, tu, tre gjorde knifven, som lyckligtvis ej var nyslipad, en liten skåra i vänstra pekfingret.
Ellen blef rätt belåten, då hon såg blod- dropparna sippra fram, ty då kunde hon skylla på dem, att tårarna kommo henne i ögonen och gråten kväfde rösten.
Hon blef alldeles nervös af att känna den klara blicken ur ett visst par skarpa blå ögon hvila på sig.