Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom endast i egenskap af en der tillsvidare boende Usufructuarius, eller en för tjensteåren der berättigad underhållstagare, eger prestman af prestbol, utom fri bostad och vedbrand, intet annat ån för löpande tjensteår den vexande grödan; men sjelfva den grödan bärande åkerjorden och ängsmarken med åbyggnaden och skogsområdet, hvilket allt just utgör boställets fundus eller hemmantalets skattegrund, är icke prestbolsinnehafvarens eller någon enskilds personliga egendom, icke heller socknens eller ens Kronans, utan kyrkans, eller det är kyrkan, som å prestbolet innehar dominiurn fundi, eller eganderätten dertill, såsom ock dermed allt skatteansvar för dess hemmantal.
Prcstbolen tillhöra hvarken socknarne eller Kronan.
Redan enligt Landskaps-lagarnes Kyrko-Balkar äfvensom Christophers Landslag 1442 i 2 Kap. KyrkoBalken, har väl alltid, der kyrka byggdes och kristlig församling bildades, denna sednare bort “göra sammanskott till prestbol11, och dessa äro ock derföre ursprungligen köpta af socknarne sjelfva eller af enskilda donerade.
Men de äro icke derföre socknarnes egendom, och än mindre Kronans, hvarom ock vår rika diplomsamling vittnar, enär hvarken ur densamma eller ur de än talrikare kameralhandlingarne lär kunna framletas något enda bevis, att Kronan bekostat eller skänkt något enda bland pastorernas boställen.
Men dock å Kronans sida skattebefriade, blefvo prestbolen med detsamma af både Kronan och de med Kronan i thy fall sammanhängande kommunerna öfverlåtna till egendom åt kyrkan, denna andeliga magt och myndighet, som alltid stod öfver alla och samtliga dess prester.
Såsom sådan har ock kyrkan alltsedan haft och har ännu jordegendom med kronorätt, eller det finnes kyrkojord likaväl som kronojord, eller jordegendom af kyrkonatur såväl som af krononatur, och kyrkan är inom sitt kyrkliga jordområde lika berättigad jordegarinna, som Kronan är det inom krono-området.
Denna kyrkojorden oafhängighet af Kronan, ursprungligen stadfästad i och med kyrkans å det kyrkliga hemmantalets skattefrihet erhållna privilegier, är ock till yttermera visso bekräftad med de många Konungaförsäkringar, som finnas af rikets såväl protestantiske, som katholske Konungar afgifna, enligt hvad ock vitsordats af Svenska kyrkans frejdade häfdatecknare och rättslärde författare, ibland hvilka, jemte 2:ne hår bland oss närvarande, endast må nämnas en Botin (om Svenska hemman), Hans Järta (i rättshistoriska afhandlingar), Strinnholm, Bergfalk, Geijer, med flere, dem Naumann i Sveriges författning,snitt åberopar.
I samma grundförhållande Kronan och kyrkan emellan skedde ej heller, hvad jordprivilegierna beträffar, någon ändring genom reformationen medelst Westerås Recess, sorn väl indrog och minskade kyrkogodsen till antal och omfång, men ej fråntog de för kyrkan och dess presterskap behållna deras jordnatur.
Detta bevisas redan deraf, att prestbolen ej heller från den tiden finnas i Kronans jordeböclrer införda.
Detta skedde ej lörr än 1686, då prestbolen för första gången jemte all rikets öfriga jord inregisterades, likväl då inom särskild kolumn under namn af geistliche.
Och fastän desamma sedan, efter 1718, till jordehöckernas förenkling, började införas i kronokolumnen, blef dock, oberäknadt Prest.
Priv. den 16 Oktober 1723, äfven genom Resol. på Prest.
Besv. den 7 Juli 1752, § 10, samt på Allmänna Besv. den 29 November 1756, § 79, den Konungaförsäkran afgifven, att oaktadt Motioner i Preste-Ståndet 1862.
53 jordebokens nya indelning, ändock “prestgårdarne icke skulle ombyta den natur“, som dem i egenskap af kyrkoegendom tillkommer.
I kraft alltså af kyrkans alla sådana å det kyrkliga hemmantalets skattefrihet egande privilegier, äro prestgårdarne icke Kronans; men de äro icke heller enskildt inneliafvarenas, utan utgöra, såsom rent kyrklig egendom, det s. k. andeliga frälse, deraf innehafvai'en endast eger i och med årsafkastningen en kyrklig frälseränta.
I och med denna uppbär han af kyrkan sjelf en del af sin lön, och det ohetingadt; och han behöfver derföre icke i något fall af kyrkligt behof densamma återbära, såsom ock den presterliga fullmagten obetingadt lyder uppå “all den lön och alla de förmånei1, som lag och privilegier honom tillägga1*.
Men också derföx-e är och blir det onekligen en obefogad lagtillämpning, om icke dess mindre innehafvaren af ett kyrkoboställe, vid inträffande kyrkobyggnad, efter sådant boställes hemmantal, dömes för ett eller flere år skyldig att förlora, återbära eller förskjuta hvad i både boställsrevenuer och öfrig lön är honom uti både lag och fullmagt så uttryckligen tillförsäkradt — en lagtillämpning, så mycket mer emot lagens egen mening stridande, som nu jemväl bevisligt är, att vid kyrkobyggnad likväl bestrides af kyrkan sjelf all den kostnad, som någonsin på något dess boställe må kunna efter hemmantal belöpa sig.
Om nemligen i allt fall jemväl för prestbol såsom kyi-koboställe bör vid byggnad af kyi'ka, kyrkomur, klockstapel deltagas efter dess hemmantal, så är det naturligtvis kyrkan sjelf, hvilken, såsom den egentliga jordegarinnan, bör göra det.
Och just det gör hon nu äfven.
Hon gör det nemligen i och med sina kyrkolagligen garanterade, sjelfegande kyrkomedel, dem hon vid hvarje tillfälle af berörda byggnadsbehof, åt den bygguadsskyldige församlingen meddelar, att för ändamålet användas.
Het anmärktes såsom orättmätigt, att en byggnadsbekostnad för århundraden skulle af kyrkans egne löntagare och ibland dem af blott en och annan bestridas med offret af hela årslöner, då sådan kostnad tvärtom borde på alla lika föx-delas, eller ock drabba ingen af dem, helst ock ingen px-estman såsom sådan har af den bekostade byggnaden, såsom den ärftlige hemmansegaren, någon enskild fastighetsformån.
Men just en sådan kostnadens jemnfördelning synes enkom afsedd mod dessa kyrkans under århundraden medelst årliga tillvexter samlade penningemedel, hvilka också, enligt kyrkolag, endast få användas såsom kyrkobyggnadsmedel.
Och som sådana kyrkomedel mångenstädes vid tiden af behöflig kyrkoombyggnad befinnas under långa tiderymder besparade till tiotals tusenden, så kan väl med rätta sägas, att kyrkan, såsom prestbolsjordens ansvariga egarinna, dymedelst för hvad kyrkligt boställshemmantal som helst, skattar mer än tillräckligt, — helst ock derutöfver kyrkan i låneväg får med sin kassakredit ansvara, hvad vanligen å församlingens sida i byggnadskostnaden brister.
Det är på sådana grunder och till afböjande af en emot löntagarens rätt och emot lagen sjelf stridande lagtillämpning, som jag föranlåtes härmed vördsammast påkalla Rikets Högloft.
Ständers mellankomst för erhållande af den förklaring å deras sida, att hvad i 26 Kap. 1 § Byggninga-Balken finnes, rörande byggnad af “kyrka, klockstapel, kyrkomur, socknestuga och fattigstuga", stadgadt, att nemligen “byggnadsvirke, körslor och annan kostnad utgöres dertill efter hemmantalet", icke rätteligen kan tillämpas på kyrkoboställen eller px-estbolen såsom varande s. k. andeligt frälse, och än mindre göras gällande emot någon innehafvare deraf, enär densamme 54 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 31. ändock, såsom i socken boende, vid sådan byggnad utgör för prestbolet dagsverken efter dess matlag.
Liknande är nu ock förhållandet med civila, och militie-boställen, utom det att dessa tillhöra Kronan, och att här, vid inträffande kyrko- eller allmännare husbyggnad, icke finnes att tillgå, såsom för kyrkoboställena eller prestbolen, någon besparad och afsatt särskild kyrkobyggnadskassa
Men som ändock lika med prestbolens innehafvare, äfven de embets- och tjenstemän, som innehafva civila och militie-boställen, icke ega af dem annat, än för tjensteåret årsrevenuen såsom en del af deras löneanslag, hvarföre också hvarje embets- och tjensteman af lika grad, som icke innehar boställe, njuter oförminskadt en deremot svarande penningeersättning, och som äfven derföre ej heller på dem kan eller bör tilllämpas berörda stadgande i Byggninga-Balken, angående materialiekostnaden efter hemmantal, så torde Rikets Högloft.
Ständer jemväl böra hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det måtte 27 § i Militie-Boställs-ordningen i så måtto upphäfvas eller ändras, att vid ifrågavarande allmänna byggnader ingen sådan kostnad efter boställenas hemmantal må deras innehafvare affordras, som kunde medföra någon minskning i den lön, hvaruppå äfven deras fullmagt lyder, och att i så fall kostnaden måtte af Kongl. Maj:t och Kronan medelst statsmedel bestridas.
För öfrigt skulle väl, på här ofvan anförda grunder, tillika med kyrkobyggnadsbcrdan, jemväl åtskilligt böra falla af de nya både krono- och kommunalbördor, som, efter både hemmantals- och ny bevillningsgrund ålagda, snart komma att förorsaka så väl andre löntagare, som prester, betydliga inkräktningar på deras i allmänhet ej för höga löner.
Men som motioner derom skulle böra till andra Utskott, än denna, remitteras, och någon annan torde gjort sig betänkt derpå, afstår eller uppskjuter jag dermed, och får blott om remiss af denna motion till Sammansatt Lag- och Ekonomi-Utskott, der enahanda fråga varit vid sednaste riksdagar behandlad, vördsamt anhålla.
Stockholm den 19 November 18G2. J.
Bernh. Runsten.
M:o 31.
Af Kontrakts-Prosten L. G. II.
Palmlund:
Om rättighet för sko lans och kyrkans tjenstemän att å vederbörande
Landtränterier uppbära lösen för all dem å lön anslagen kronotionde.
Rättvisa och billighet fordra, att åtgärder vidtagas för undanrödjande af det med skäl öfverklagade förhållande att skolans och kyrkans tjenstemän, hvilkas Motioner i Preste- Ståndet 1862.
55 löner till större eller mindre del bestå i kronotionde, som icke kan uppsägas, nödgas uppbära lösen för denna lönetionde antingen genom kommissionärer, som vanligen icke utan ersättning åtaga sig ett sådant uppbördsbestyr, eller ock genom kronobetjeningen, som för sitt besvär i nämnda hänseende är berättigad till vissa procent af uppbördssumman.
Uti till Kongl.
Maj:t afgifvet underdånigt utlåtande af den 17 Januari 1858 öfver en af Biskopen i Calmar gjord underdånig anhållan “att lösen lör den till biskopsstolen anslagna kronotionde måtte genom Kronans uppbördsman få till Statsverket ingå för att sedermera, med afdrag af lämplig uppbördsprovision, från länets ränteri samtidigt med forsellönen till sökanden utanordnas“, hafva Kongl. Kammar-kollegium och Kongl.
Stats-kontoret, med tillstyrkan af nådigt bifall till förrberörde ansökning, för sin del förklarat: “att det väl icke borde förbises, att vissa af Statens tjenstemän derigenom skulle tillskyndas ökade göromål.
Å andra sidan borde likväl ihågkommas, att Kronan, redan genom Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855 och Kongl. Stats-kontorets derpå grundade cirkulär af den 25 Juli samma år, vöre förbunden att låta i uppbörden emottaga och hålla magasiner i beredskap, likasom för den Kronan behållna, äfven för den indelda afrads- och kronotiondespanmål, hvilken, af ränte gifvaren uppsagd till leverering in natura, räntetagare icke ville emottaga, samt att i stället åt denne å vederbörande
Landtränteri anordna lösen efter medelpriset inom Mars månads utgång det följande året, äfvensom ersättning för forsellöneri, hvadan ett öfvertagande både af ali indeldt spamnål och af penningar jemte lösen för öfriga räntepersedlar icke innebure annat, än ett utsträckande af nämnde förbindelse såsom en följd af förut gifna föreskrifterDå den vördsamma framställning, jag nu med stöd af här ofvan anförda, af bemälde embetsverk uttalade, mening tager mig friheten göra, icke har den vidsträcktare omfattning, som synes kunna väcka några synnerliga betänkligheter för bifall, vågar jag härmedelst föreslå: att skolans och kyrkans tjenstemän må vara berättigade att på veder börande
Landtränteri i Mars månad årligen uppbära lösen för all dem å lön anslagen kronotionde, för hvilken de icke hafva uppsägningsrätt.
Stockholm den 19 November 1862. L. G. H.
Palmlund. Xto 39.
Af Biskop J.
A. millén:
Om anslag till läroverhsbyggnad i Carlstad, Vid sednaste riksdag framlade jag för Rikets Ständer behofvet af statsanslag, dels till iståndsättande af det gamla läroverkshuset i Carlstad, dels ock till upp - 56 Motioner i Preste-Ståndet 1862. l\:o 32. förande af ny läroverksbyggnad derstädes, enär det förra var allt för inskränkt och otillräckligt.
Genom det anslag af 10,000 R:dr, som då beviljades, har visserligen ifrågavarande hus blifvit försatt i sådant skick, att det kan användas, men behofvet af en ny och rymligare byggnad, redan för frenne år sedan stort, har under tiden från förra riksdagen blifvit ännu kännbarare.
I den motion, som då väcktes och som beträffande nybyggnaden icke kunde i anseende till handlingarnes bristfällighet vinna framgång, redogjorde jag för beskaffenheten af de byggnader, som för läroverkets och Domkapitlets behof finnas att tillgå, nemligen tvänne af sten och en af trä, hvilken sistnämnda utgöres af ett enda rum.
I det mindre stenhuset, som blott innehåller tvänne större och frenne mindre rum, är Domkapitlets archiv förvaradt, hvarjemte ett rum användes både till dess sessionssal och för Notarie-expeditionen samt ett annat jemte kök till bostad åt vaktmästaren.
Det största eller egentliga läroverkshuset, som är uppbygdt 1759 och till det yttre prydligt, har förmedelst det vid sednaste riksdag erhållna statsanslaget blifvit försatt i ett godt skick, men är alldeles för litet och otillräckligt.
Det utgör i bredd blott 50 fot samt har ovanligt tjocka murar, bestående af gråsten, tegel och lerbruk, så att de på ömse sidor om en längsigenom huset gående korridor belägna lärorummen äro allt för små, utom det att antalet af dem endast utgör 11.
För ett högre läroverk äfven med ett inskränkt antal lärjungar vore en sådan läroverksbyggnad otillräcklig, hvarföre redan för tre år sedan, då Carlstads läroverk endast räknade 200 lärjungar, behofvet af större utrymme hade blifvit insedt.
Men under dessa sednaste år har lärjungarnas antal tillvext med icke mindre än 50 procent, så att det under innevarande termin uppgår till 291, och det bör fördenskull för en hvar blifva tydligt, i hvilken förlägenhet läroverksstyrelsen blifvit försatt, då utom de lokaler, som erfordras till förvaring af de fysiska instrumenterna, till kemiskt laboratorium, till bibliothek m. m., läi’osalar för ett så stort antal lärjungar skola beredas i en byggnad af så inskränkt utrymme och endast innehållande 11 rum.
Det har också visat sig vara omöjligt och ingen annan utväg har återstått, än att hyra några rum i enskildt hus, hvarjemte den icke obetydliga boksamlingen måst inrymmas i en för sådant ändamål, så godt sig göra låtit, inredd vind.
Men hvad som synes mig ännu betänkligare än alla dessa olägenheter, så stora de än äro, är att lärorummen äro allt för små, så att i de flesta af dem ett dubbelt större antal lärjungar måste hopträngas än som med fästadt afseende på det utrymme, som erfordras för bibehållande af ren och frisk luft, borde ske.
Det var detta betänkliga förhållande, som mera än lärorummens fåtalighet, föranledde mig att för 3 år sedan, då lärjunge-antalet endast var 200, hos Rikets Högloft.
Ständer framställa behofvet af en rymligare läroverksbyggnad, och nu, då detta antal uppgått till nära 300, skulle jag alldeles glömma det ansvar, som hvilar på mig såsom läroverkets Ephorus, derest jag icke anmälde ett sådant bekymmersamt förhållande till både Konungs och Ständers behjertande.
Hos Kongl. Maj:t är underdånig framställning härom gjord, såsom synes af det Stats-Råds-protokoll, som är bilagdt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, der Kongl.
Sig anse de från åtskilliga stift inkomna ansökningar om understöd till läroverksbygguader böra samtidigt behandlas och, då icke alla handlingar varit fullständiga, alltså uppskjutit pröfningen af detta ärende tills nämnda hanlingar blifva kompletterade.
Emellertid bar jag ansett mig böra äfven hos Rikets Högloft.
Ständer anmäla samma förhållande under vördsam hemställan, att Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 33. 57 att ett anslag- till uppförande af ny läroverksbygguad i Carlstad måtte beviljas till det belopp, som finnes upptaget å ett af en tjensteman i Kongl.
Öfverintendents-cmbetet uppgjordt kostnadsförslag, hvilket jemte af samma person uppgjord ritning jag anhåller att framdeles få till Höglofl.
Stats-Utskottet öfverlemna, dit jag vördsammast anhåller att denna motion måtte blifva remitterad.
Stockholm den 19 November 1862. J. A.
Millén. XiO 3».
Af Biskop Isr.
Bergman:
Om ersättning till Kollega Grape för förlorad lönetur.
En händelse af mycket egendomlig beskaffenhet föranleder mig att vörsarnmast vända mig till Rikets Höglofl.
Ständer för att, om möjligt, åt en ordinarie lärare vid Hernösands stifts elementar-läroverk söka vinna någon godtgörelse för en oföiskyld kännbar förlust i löneväg.
Såsom bilagde handlingar utvisa är saken följande.
Kollega vid Haparanda läroverk Magister Zacharias Grape blef den 5 December 1857 förordnad att förestå pastoralvärden i Carl Gustafs Finska pastorat, och det af den orsak, att bristen på i Finska språket kunnige prester är så stor, att
Konsistorium icke hade någon annan utväg än att från nämnda skola använda bemälde Magister Grape, som dertill hade förklarat sig villig och som i sitt ställe vid skolan aflönade en vikarie.
Grape tjenstgjorde derefter vid Finska församlingar i 3 år 10| månader.
Jemlikt Kongl. Cirkulär-brefvet af den 8 Mars 1858 hade Grape, som den 9 Augusti 1854 blef såsom kollega anställd vid ofvannämnda skola, med år 1860 varit berättigad till uppflyttande i högre lönegrad, och hvarom Konsistorium ock gjorde underdånig anmälan; men Kongl. Maj:t vägrade honom denna rättighet på den anförda grund, att han varit från skolan “fortfarande tjenstledig".
Uppå förnyad anmälan röntes i hufvudsakeu samma nådiga afslag, likväl med beviljande af 500 R:drs gratifikation.
Maj:ts nådiga Utslag grundar sig på den föreskriften, att lönetur tillkommer allenast den, som oafbrutet tjenstgjort vid skolan i 5 år, och är således fullkomligen lagenligt; men äfven här,visar sig, att den största rätt stundom blifver den största orätt.
Denna orätt, hvilken författningsenligt icke kunnat undvikas, har äfven Kongl. Maj:t tyckts nådigst medgifva genom den beviljade gratifikationen.
1862 Sf 1863. 11 Sami. 2 Afd. 8 58 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Någon annan restitution af den för Grape förlorade löneturen lärer väl icke heller finnas än godtgörelse med penningar; men denna bör honom ock, såsom mig synes, med all billighet tillgodokomma.
För sin beredvillighet att betjena en eljest nödställd församling har han vid skolan förlorat i lönetur 3 år 10» månader, under hvilken tid skulle honom hafva tillkommit i lönetillökning nära 2000 R:dr.
Af dessa 2000 R:dr har han genom Kongl. Maj:ts nåd återfått 500 R:dr.
Med afseende häruppå finner jag mig föranlåten, att hos Rikets Höglofliga Ständer anhålla, det måtte åt Kollega Magister Zacharias Grape i ersättning för hans oförvålladt förlorade lönetur beviljas ett anslag af 1,500 R:dr Riksmynt.
Stats-Utskottet anhålles likaledes.
IV:O 34.
At Prosten A. F, Sondén:
Angående behof vet af en ny författning till ordnande af skyldigheten att deltaga uti omkostnaderna till byggande af de i 26 Kap. i § Byggninga-balken om nämnda byggnader. 26 Kap. 1 § Byggninga-balken lyder såsom bekant är som följer:
Alle de, sorn i soknen bo, skola kyrkio bygga och uppehålla och hvad ther till hörer: såsom klockostapel, kyrkiomur, socknestufvu och fattigstufvu.
Byggningsverke, körslor och annor kostnad utgöres härtill efter hemmantalet och dagsverken efter matlagen.
Innan något i thy mål företages, skola socknemännen kallas tillhopa att therom samråda och sig förena.
Denna grundval för ännu gällande byggnadsskyldighet inom församlingarne, här tydligt vittnesbörd om landets utvecklingsgrad på den tid då lagen utgafs.
I industrielt hänseende vittnar den om den ståndpunkt, då antingen allt måste ske genom naturaprestationer eller dessa åtminstone anses vida lättare att åstadkomma än penningetillskott.
När man vid denna industriela utvecklingsgrad, skall med samlade krafter åstadkomma något för gemensam räkning, t. ex. en byggnad, så släpar man fram hvar sin stock och hvar sin sten till dess behofvet. är fylldt.
Släpper jordegaren, bonden, dertill sin ök, så är billigt, att torparen och hackstuguhjonet biträder honom med sina armar vid byggnadsarbetet; om dessa armar äro dertill mer eller mindre öfvade, behöfver man ej, eller kan man taga i beräkning.
Om någon noggrann proportion mellan den enes och andres börda kan ej heller vara fråga.
Man får åsämjas derom så godt man kan — när fråga är om en sockens gemensamma byggnad — på sockneståmma.
Motioner i Pr este-Ståndet 1862.
N:o 34. 59 Ett sådant åsämjande, ehuru hvilande på en vacker grundsats af broderlighet, är dock vid verkställigheten förenadt med icke ringa svårigheter.
Det är för bonden icke likgiltigt om hans ök skall användas en eller två dagar af hundrade ej eller för torparen likgiltigt, om han skall utgöra ett eller två af hundrade dagsverken.
Också har 26 Kap. 1 § Byggninga-balken erfordrat åtskilliga förklaringar, hvaribland må vara nog att erinra om Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 1 September 1741, hvarigenom bruksegares och deras smeders byggnadsskyldighet bestämmes, Kongl.
Resolutionen den 9 Juli 1752 och Kongl. Brefvet den 4 Maj 1759 i hvilka hemmantal och gårdantal föiddaras likbetydande med oförmedladt mantal, Kongl.
Brefvet den 29 September 1825 och den 20 Juli 1830 hvaraf synes, att ett hemman under särskildt nummer i mantalslängden icke befrias från dagsverkes utgörande, derföre att egaren bor utom församlingen, men deremot två eller flere delar af hemman i samma by icke utgöra mer än ett matlag eller rök, då de tillsammans icke öfverstiga \ mantal o. s. v. Stundom förklara förklaringarne ingenting, såsom Kongl. Brefvet den 1 Mars 1765, då det säger att soldater icke “emot förra vanligheten11 höra åläggas dagsverken, en befrielse som efter förloppet af 35-årig fred upphäfdes genom Kongl. Cirkuläret den 26 Oktober 1850.
Med alla dessa närmare bestämmelser och förtydliganden, hvartill kunna läggas ännu flera, i Backmanska lagsamlingen men ej i mindre lagupplagor tillgängliga, är nämnda byggnadsskyldighet långt ifrån tydligen bestämd.
Och orsaken dertill är lätt funnen.
Lagen har icke hållit jemna steg med landets industriella utveckling.
Yi hafva redan i landsbygden fabriker, verk och inrättningar af andra slag än jernbruk och qvarnar.
Kommunalförfattningarne ignorera dem icke, men då så väl Kongl. Förordningen om kommunalstyrelse på landet i § 60, som den om kyrkostämma § 35, hänvisa till lag och författningar för vissa afgifters utgörande, så är genom dessa författningar intet vunnet till att reda den frågan huruvida och i hvad proportion mot hemman eller dagsverksskyldige dylika verk och inrättningar skola bidraga till sådana onera, hvarom förut något finnes i lag eller författningar bestämdt.
Sjelfva landtbruket begagnar icke numera uteslutande jordtorpare utan åtminstone på många orter vida talrikare personal af statfolk.
Dessutom har en talrik samhällsklass uppstått af fria arbetare eller sjelfförsörjare, hvilka ehuru de icke ega någon jord eller ens egen bostad utan hyra rum åt sig sjelfva med familjer, likväl icke med något skäl kunna hänföras till bakstugusittare oller inhyseshjon.
Utgör en sådan stattorpares eller fri arbetares hushåll ett matlag eller icke?
Lag och författningars bestämmelser hafva genom dessa nya förhållanden blifvit otillräckliga för att afgöra den frågan, hvilkas skyldighet det är att deltaga i kyrkobyggnad m. m. eller, om man vill anse den frågan bestämdt besvarad med första raden af Byggninga-balkens 26 Kap. 1 §, på det sätt att detta tillhörer “alle, som i socknen bo“, så lemnar lag och författningar obesvarad den lika oundgängliga frågan: i hvilken proportion sins emellan böra de deri deltaga?
Genom den utveckling det industriela lifvet nu mera vunnit i vårt land är det dock nu en möjlighet att vida nogare bestämma on sådan proportion än för 100 år sedan.
Man anser ju redan i allmänhet naturaprestationer såsom ett långt svårare onus än penningebidrag; och särdeles tryckande äro sådana naturautskylder som innebära servituter, hvarigenom arbetskrafter ryckas från sin egentliga bestämmelse, ofta på en tid, som gör deras förlust oersättlig.
Sjelfva den frie arbetaren, hvars lefnadssätt och syftemål det tillhör att söka arbetsförtjenst för 60 Motioner i Preste-Ståndet 186%.