Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När så pä sistone fröken Ekström uppträder som veritabel serpentindansös, blir jublet naturligtvis oändligt.
Och under smattrande applädsalfvor rullas fonden upp för en staty öfver frihetens gudinna, som de- klamerar en vacker sens mortel om värt kära fo- sterland och om att borta kan nog vara bra, men hemma är ända bäst.
Bifallet var, som sagdt, mycket lilligt och för- fattaren framkallades.
Södra teatern afslutade det gamla året med ett nytt program, som dock ej synes äga mänga betingel- ser för ett långt lif pä det nya.
Bland det myckna af tysk klumpighet och sentimentalitet, som tid emellan bjudits oss från Stockholmsscener, torde » Hemmets tomte » tillhöra det allra genuinaste.
Hvad det nu tjänade till att lokalisera denna an- rättning, om den också promt skulle öfversättas, kunna vi ej fatta.
Svensk verkar den ändå icke ett grand — dess bättre.
I synnerhet tilltalade fröken Lindsén genom en täck och inlagande framställning af den unga flic- kan, » hemmets tomte », som böjer alla, äfven de motvilligaste hjärtan till sig.
Dock bör den unga lofvande skådespelerskan i tid motarbeta ett visst stereotypt leende, en reminiscens från balettda- garna, som lätt verkar något för sockersött.
Att vidare nämna äro hr R. Wagner som en barsk gammal major och hr Hirsch som en förläst och konfys arkeolog — den enda figuren i stycket, som är någon smula roande.
Att vara mormor.
Skiss för Idun af Wilma Idiidhé.
T e a t e r o c h m u s i k.
operan återupptog nyårsdagen Meyerbeers opera » Profeten » med samma rollbesättning som sistlidne vår.
Hr Ödmann, hvilken äfven nu in- nehade titelrollen, var vid briljant röstdisposition och framkallade rättvisligen det lifligaste bifall frän den talrika publiken.
Också torde detta parti få räknas till den framstående sångarens bästa prestationer.
I Fides ' tacksamma och ganska ford- rande parti var fröken Almati mer än vanligt till sin fördel såväl i sång som spel, o c h Bertha hade i fröken Hallgren fått en ganska god representant.
I grefve Oberthals lilla parti var hr Söderman godt på sin plats.
Däremot var det ej just någon välljudande trio, som de tre vederdöparne bildade.
Operan gick för öfrigt, om man undantager en och annan slitning, särskildt i första akten, ganska bra under hr Hallens anförande.
Vasafeaterns nyårsprogram gjorde liflig framgång.
Hvad publiken icke minst hjärtligt tycktes sentera var att uppväcka gamla minnen från barn- och ungdomsdagar vid åskådandet af ett äkta Blancbe- lustspel — ett af de allra bästa i sin art därtill, nämligen » Rika morbror ».
De välkända kuplet- ^ ^ ^ S f e oktorinnan Berger satt framme vid fönst- %flPi) BI ' * ' " ^ kallade hvardagsrum och IgjP sydde på en sjömansdräkt hon ville ha %f färdig, innan mörkret inbröt, och som var bestämd till gåfva åt lille Sven, ^ hennes favorit och dotterson.
Det stormade, vinden slet i de aflöfvade träden och buskarne på andra sidan » avenyen », vid hvil- ken hon bodde, regnbyarna slogo mea kraft mot fönsterrutorna, och gatan stod nästan under vatten.
Genom reflexionsspegeln kunde hon se kom- mande och gående långt ifrån — och det var också ett af hennes nöjen; men nu hade hon ej lid därmed, ty vid ljussken säg hon ej att arbeta.
Sven fyllde sina fem är dagen därpå, och att dräkten skulle bli färdig, var minst sagdt lika an- geläget för henne som för barnet, hvars käraste födelsedagsgåfva den skulle blifva.
1 kakelugnen knastrade en brasa, och rummet var så väl ombonadt med mattor, fönsterdynor och dubbelgardiner, att ingen vindpust kunde tränga in.
Dörrarna till matsal, sängkammare och förmak stodo öppna, och hon tänkte, när hon lät blicken falla pä den komfort och lyx, som omgåfvo henne, r f e s s att det ej var mänga, som hade det bättre än hon själf.
Såg hon tillbaka på sitt lif, hade det väl haft sina stormar; men nu mot aftonen hade vågorna lagt sig, och dagarna försvunuo likt en solbeglänst ström i sakta lopp mot det oändliga.
Egentligen var hon ingen inåtvänd reflekterande natur, som stort tänkte öfver hvad som varit eller komma skulle, ty det fanns så mycket, som upptog hennes tid och tankar, att hon ej hann med mera.
Hennes eget lifs historia låg väl bakom henne, men nu lefde hon om den hos sina barn, hvilkas sorger och glädjeämnen hon gjort till sina.
Själf hade hon varit olycklig i sitt äktenskap, och om hon också ej varit utan skuld, hade hon dock haft allt skäl att beklaga sig.
Äfven detta var liksom nivelleradt af tidens ut- plånande hand, och det enda hon kände, när hon såg upp till mannens bild — det stora oljemålade porträttet öfver soffan — var en stilla tacksamhet öfver att vara fri frän ekonomiskt oberoende.
Så bunden som hon varit af en annans vilja och nycker, kunde hon ej annat än glädjas öfver den fullkomliga handlingsfrihet hon nu ägde och som förde med sig möjligheten att i allt rikare mått förvärfva tacksamhet och kärlek från barn och barnbarn, hvilkas hjälp, tröst, glädjekälla och jor- diska försyn hon var.
Så lycklig hade hon heller aldrig känt sig som på gamla dar, då hon i lugn och ro kunde göra hvad hon ville och ägna alla sina tankar åt det ljufva bestyret att vara mormor — vördad, afhål- len och beundrad af små och stora inom den talrika familjekretsen.
För några andra räckte hon ej till, vare sig med tankar eller intresse, ty lika omsorgsfullt bevarade som hennes rum voro för köld och omilda vindar, lika skyddadt var hennes hjärta mot den smärta medkänslan för en lidande mänsklighet bereder varmt tänkande, kännande själar.
Hon nekade ej sin skärf, när den begärdes, och skref oftast — ehuru med inre förargelse — på tiggarlistor af ena eller andra slaget; men hon gaf endast af pliktkänsla, tacksamhet för att själf ha det så godt, eller liksom för att muta försynen och afvända olyckan från egna dörrar.
Noga var hon också, och rädd om hvarje öre; ty när hon gaf åt andra, var det j u alltid att taga från sina egna, åt hvilka det var hennes glädje att kunna gifva så mycket som möjligt nu och sedan allt, då hon en gång tvingades att lämna det för att gä dit, där ingen tar några ägodelar med sig.
Där hon nu satt och sydde, tänkte hon med förnöjelse på det beröm hon skulle inhösta för den nätta gossdräklen, som väl knappast någon kunnat tro » mormor » om att själf ha förfärdigat, så vacker och välgjord som den var.
Bara den nu blef färdig?
Ett par besökande hade hindrat, och ovädret förde mörker med sig långt före skym- ningens inbrott.
En störtflod af regnblandadt hagel smattrade mot rutorna, vinden for dånande genom trädkro- norna, och hon kunde ej neka sig nöjet af en titt i reflexionsspegeln.
Det var ej många vandrare ute, och de som voro det hade svårt att taga sig fram.
Stretande mot blåsten, med de våta kjortlarnc slående om benen, kom en gammal kvinna gatan uppför.
Hade hon haft ett paraply att hålla öfver sig, skulle korgen hon bar hindrat henne att begagna det.
Helt och hållet prisgifven åt ovädrets raseri, gick hon framåt steg för steg, synbarligen endast tän- kande pä att akta den dyrbara bördan.
» Stackare! » sade doktorinnan o c h tog åter itu med sömnaden, medan en känsla af välbehag öf- ver att ha det så varmt, godt o c h hemtrefligt smög sig öfver henne.
Ofrivilligt såg hon ut igen, drifven därtill af en oklar förnimmelse att ha sett den där figuren förut.
Det var jn gumman Olson, som kom med ägg alla fredagar, och som hon gifvit ett för- klädestyg förra julen.
Det var då väl hon min- des det.
När man gifvit en g å n g, måste man hålla i — så var det att skämma bort folk.
» Det är dock förfärligt att behöfva gå så på gamla dar, » tänkte hon strax därpå, dä hon såg gumman stanna i gathörnet och vända ryggen till för att ta emot en ny attack af stormen, som ho- tade att kullkasta henne.
» Fredag j a!
Ganska riktigt — där gick hon in genom porten. » I detsamma kom köksan för att säga, att ägg- gumman var därute och frågade, hur många tjog doktorinnan ville ha.
» Hvad begär h o n?
ipim » En o c h sjuttiofem. » » Redan!
Hvad ska då priset bli närmare Jul?
Det lär bli att inställa småbrödsbaket. » » Hon säger, hon kan inte ta mindre. » » Jag skall själf gå ut. » Där stod den lilla gumman på en matta vid dörren och bad så vackert om ursäkt, för att hon vätte ner i det fina köket — men vädret var nu så fasligt, att hon inte rådde för det.
» Sätt på kaffepannan Lisa, » sade doktoriunan.
vänd till köksan.
» Gumman tar en och sjuttio- fem i dag, hör jag, » fortsatte hon.
» Jag har själf gifvit en och sextiosju, men dok- torinnan har varit så god emot mig. » Erinran om förklädestyget drog återigen genom dennas hufvud.
» Något afslag får hon väl göra! » » Jag tjänar så lite på det ända, men för dok- torinnans skull får jag väl nöja mig med en o c h sjuttio.
Jag gör alltid så billigt jag kan, det vet jag. » » Det är stora ägg i dag, ser jag.
Plocka då upp fyra tjog och välj ut de vackraste, medan hon väntar pä kaffet. » Det lysle till i gommans ögon vid tanken pä det sköna kaffet, och hon glömde för ögonblicket, att hon var både trött, frusen och genomvåt.
Doktorinnan stod kvar, medan äggen räknades upp.
Inte för hon tviflade på gummans ärlighet — men mau kunde ju aldrig veta — och det var rent af en skyldighet att se på sitt eget bästa.
Så stodo de sida vid sida — doktorinnan i sin varma, präktiga ylleklädning med gröna sammets- uppslag och gumman i sliten svart kjortel, kängor genom hviJka vattnet silade ut och in, ullsjalen knuten öfver den trådslitna koftan o c h en rödru- tig bomullsduk öfver det hvita håret.
Lika stor som skillnaden var i dräkt, var den äfven i utseende.
» Doktorinnan Berger har konserverat sig ovan- ligt väl, » det var den allmänna åsikten, och hon var ej heller så lite stolt öfver att vid sina år se så väl ut som hon gjorde.
Hon hade aldrig varit vacker, men nu på ålder- domen trodde man, att så varit fallet.
Det var liksom en ersättning för den saknade ungdoms- fägringen, och hon tog ingen ur sin villfarelse.
Hvad Redigeras af Sophie Lint / e.
Kanske när nu du hör mitt namn ibland, Du ler ett riktigt öfverlägset löje; Men förr jag dock ditt bjärta satt i brand, Och af din tjusta blick jag sågs med nöje.
Du gjorde gärna, hvad man bad dig om, När jag dig lofvades som lön för mödan; Du ansåg mig — jag vet det säkert — som Af mera vikt än kläderna och födan.
I hvad 6lags olycksfall du råkade, Blef jag den bästa balsamen för såren; I sorgens stund jag ock mig visade Som utmärkt medid till att torka tåren.
Hvem helst som kom och skänkte mig åt dig Vann strax din vänskap till sin stora lycka; Men hvem som helst förklarade du krig, Som ville mig ifrån din ömhet rycka.
Platonisk var din kärlek ej, fast het: Materielt du alltid ville njuta, Och därför utan minsta skonsamhet Jag alltid snöpligt fick min bana sluta. — Om än du minns din forna vän, mitt gull, Och hvarje stund jag skänkt dig fröjd och gamman, Så hjälp mig nu för gammal vänskaps skull Att utaf mina delar sätta samman; Uti hvad takt en lat sin syssla gör; Hur bör din ställning vara här i lifvet; Hvad ej med småttingar man mycket bör; Hvad — där man gjort det — de nog alltid blifvit; Ett pälsdjur utaf allra minsta slag; En önskan man af mammons trä I får höra; Nämn björnens spisförråd för vinterdag; Och säg livad ej därmed är godt att göra; kan 1893 I det mörka håret visade sig knappast några gråa strån, liguren var fyllig och på samma gång spänstig, ögonen glänsande samt ansiktet rödlett och gladt, utan märkbara fåror.
Gumman Olson däremot var liten till växten, krumpen, mager, böjd och tandlös, med matta in- sjunkna ögon och ansiktet öfverkorsadt af tusen- tals rynkor.
Hur fint och godt var dock detta ansikte med det humoristiska löjet öfver de tunna läpparna.
» Hon måtte hafva varit en skönhet, » tänkte dok- torinnan, som aldrig förr skänkt en tanke åt, hur hon sett ut, fast hon gått här med sina ägg i ur och skur hela sju år - eller allt sedan hon själf flyttade in i sin nuvarande bostad till oberoende och goddagar.
» Kan inte madamen hitta på något annat arbete vid sina år? » frågade hon vänligt och på samma gång liksom anklagande.
» Det är inte så godt att hitta på — det är så många Om allting — och nu är jag också van vid det. » » Stor förtjänst är det väl inte heller? » » Nej, för en får allt köpa så dyrt som möjligt och sen sälja så billigt som det står till. » » Men har madam då inte barn, som kan hjälpa henne, så hon får sitta i ro på ålderdomen? » » Ah, herre Gud. » Det såg nästan ut, som skulle hon tappa korgen i bestörtningen.
» Hjälpa m.ig ' h Det drog ett egendomligt leende öfver de tärda dragen.
» Har hon inga barn då ?&gt; » Inte mer än dotter min. » » Nå, har hon det inte bra? » » Stackars vase — vore inte jag så. » » Än hennes man då? » » Ja, den som visste, hvar han ä r?
» » Har han rest sin väg? » » Han var ju sjöman vet jag och reste på — ja.
hvad det var för ett land, det minns jag inte — han sa ' det nog, men det har jag glömt. » Kaffet blef framsatt på det med hvit vaxduk öfvertäckta köksbordet, och doktorinnan såg till, att det blef rikligt med skorpor i brödbacken.
han grundligt, Nalle, om han får Dig mot sitt ludna bröst het kärligt trycka?
Hvari då fordras att du något rår, Såvida allt skall sluta till din lycka; Två vackra löflräd uti nordisk skog; Monarken där, i samma gröna rike; Hvari kung Fjolner ömklig bane tog; Hvad finnes rikligen i hvarje dike; Två vackra kvinnonamn.
— En engelsk kung, Som ncrdisk blodshämnd drabbade för- skräcklig; Hvad som är maktlös, men som blyet tung Ifall den är — ja, vinken är tillräcklig!
Hvad hvarje man väl gärna söker sig; Och hvad nog äfven önskas af hvar kvinna; En liten farkost uppå blånad stig; Hvad merändels man värdelöst lär finna; Hvad natt och dag man ifrigt svärtar ned; (Had blir din uppsyn, när du — gissa bara; Nu är jag nöjd och du är nog så med, Jag vill ej visa mig för hårdsmält vara.
Att hvarje människa hade sin särskilda historia, visste hon nog — om hon också icke tänkt däröfver — och nu var hon nyfiken att höra, huru den lilla gumman hade stäldt för sig här i världen, och hvarför hon egentligen behöfde ha det så besvär- ligt och bråkigt på ålderdomen, då j u hvarje män- niska mer än någonsin behöfver ro och lugn.
» Nå, men är det längesedan han lät höra af sig, er måg? » frågade hon.
» Många år — hur många kan jag inte säga — Låt mig se - det är sju år, sedan jag började sitta på torget.
Då är det nog åtta år, sedan vi sist hörde något. » » Men det är ju förskräckligt.
Tror ni, han har drunknat? » » Hvem vet?
Det är väl att hoppas. '
» Hoppas? » » Ja — det vore väl värre, om han Icfde — men det tror jag inte.
Han brukade skicka pengar emellanåt, och då hade vi det så godt.
Jag bodde hos dem och hjälpte till med barna och hushållet — för piga hade de inte råd hålla sig med — och jag hade ju inte kärare att sköta i världen » Doktorinnan flyttade skorpkorgen närmare, fyllde pä den urdruckna kaffekoppen och satte sig själf ned vid köksbordet.
» Nå vidare? » frågade hon.
» Så mönstrade han i London och seglade till det där landet, som jag inte vet, hvad det heter, men där det finns så många får att de hade fem hundra, eller mer, med sig tillbaka till London igen, och en frysmaskin hade de ombord, så de höllo sig friska hela tiden — för se de voro slak- tade förstås.
— Ja allt det där skref han, och dotter min har brefvena ännu. » (Forts. o. slut i nästa n:r.)
Louise Posse; af Lina Berg (L. SJ (M e d porträtt).
— M o d!
Nyårshälsning af Edv.
Évers.
Stockholm, Iduns N:r 42 (461) Fredagen den 16 oktober 1896.
Prenumerationspris p r å r: Idun ensam _. kr.
5: Iduns Modet., fjortondagsuppl.
i 5: Iduns Modet., mänadsuppl.
» 3: Barngarderoben &gt; 3: Byrå: — K l a r a södra fcyrkog.
1 6, 1 tr. Allm.
— — Prenumeration sker å alla post- — - anstalter i riket.
Bedaktör oon utgifvare: fter mångårig att väl nu, de flesta kamp för k v i n n a n hanor stå h a r d e t n u k o m m i t så l å n g t, för henne öppna.
näst lärarinnekallet, kvinnor m e s t rådet.
D e t är kvinnliga kvinna, dock ej m e r a kontoristerna hvars än ett t r e t t i o t a l år .erhöllo platser, bild i d a g återgifves, Det område, användas, där är a f f ä r s o m - sedan de första och i Göteborg var en b l a n d Aktiebolag.
9:de årg.
För .Platssökande, o. » Lediga platser » Träffas säkrast kl. 2 — 3.
Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
(lösn.-r endast för kompletteringar.)
70 öre pr nonp- rad.
Melanie E Tryckeri d e första, den s o m där U tgifningstid: hvarje helgfri fredag.
Under med grannhet, alla, sjutton utmärkt och år h a r redbarhet är hon h o n n u skött denna maktpåliggande plats och ordentlighet, af b å d e f ö r m ä n som k o m m i t i beröring m e d henne, kärnfulla och g o d a karaktär samt punktlighet o c h nog- o c h k a m r a t e r, l i k s o m af m y c k e t afhållen sitt t i l l m ö t e s g å e n d e D å K v i n n o f ö r e n i n g e n i G ö t e b o r g bildades, blef för sin sätt.
fröken W a r b e r g togo kontorsplats och banade e n af d e s s f ö r s t a m e d l e m m a r vägen.
i n o m föreningen stiftades firar Göteborgs nämligen Folkhank i dessa dagar dan en sjukhjälpskassa, sitt t j u g u f e m å r s j u b i l e u m, o c h vid hon under tjänst.
har hela dess verksamhet f r ö k e n - " Warberg plats i denna innehaft inrättning.
Louise Melanie Warberg, till kamrer Casten " War- maka, född ter berg och hans dot- år september den 1841. äldsta af Hon fem var systrar.
Genomgick Kjellbergska sko- mycken för- också i flere H o n var revisor i denna, senare afsade däraf, att sig det hennes på tog tid Fröken grund för " Warberg k a n tillfredsställelse tillbaka på d e t j u g u f e m år af bokhållare och e n liflig hon ej ägnade arbetslust, gå overksam, sig genast konfirmation vatlektioner åt efter att tresserad och kassör vid Gö- " Varmt in- af sitt a r b e t e o c h a f ville b a n k e n s f r a m g å n g är d e t m e d utan lif sin g i f v a pri- i språk med sitt lif, h v i l k a h o n t i l l b r a g t s o m teborgs Folkbank.
u t r u s t a d m e d ett g o d t h u f v u d af o c h g l ä d j e se lan o c h u t g i c k f r å n d e n n a m e d naturen mycket i anspråk.
utmärkta hetyg.
Af hvilket förtroendeuppdrag hon Levin, föddes i Göteborg den 1 inlade se- hvar- och van- och alltid lust skött Som hon sköter och detsamma.
privatperson är hon m y c k e t a f h å l l e n af s i n a m å n g a liga s k o l ä m n e n; äfven biträdde vänner hon m e d redaktionsarbete äger den hjärtats godhet, s o m tidningen då » Arbetaren », vid som utgafs.
Den o c h bekanta, vinner och varmt 20 oktober 1871 stif- fästa Med intresse g e n o m b e m e d l i n g af s i n s v å - fröken ger, redaktör A x e l Krook, s o m galagt, v a r e n af d e s s stiftare, e r h ö l l h o n hoppas att bokhållareplats många år hon redbart skötte i flere 15 juli 1 8 7 9 ordentligt skad vakna sitt a r b e t e, som W a r b e r g alltjämt kan man hon må kraft att sig v i d henne.
åda- helt visst under ännu med oförmin- verka på det ar- år, till d e s s d e n betsfält, h o n för sig utvalt, o c h kassörsbefattnin- p å h v i l k e t h o n n u i ett k v a r t s blef ledig sekel h o n d å erhöll d e n s a m m a.
gen i samma och och hvilken för hon k o m m e r alla d e t lifliga o c h tades Göteborgs Folkbank, och där, ty hank så hedrande fyllt sin — n —
I D U N 330 1896 Var ej för stor; ett korn af kärlek blanda, I hvarje handling, om ock än så sträng ".
Bltlthaupt.
Du kära, kära, tack för en tid, som var så lycklig och solskensblid!
Tack för den sommar, som flyktat har!
Tack får de härliga ljusa dar!
Till sommarens tid jag tillbaka går — så tydligt allt för mitt inre står — jag ser en strålande junidag.
Längs stranden vandra blott du och jag.
På hvita stenar vi slå oss ned — du minns, så var ju vår sommarsed.
Vi sitta tysta och höra på, hur böljor sakta mot stranden slå.
Se ' 11 uti kvällen, så blid och varm, jag vandrar lå ?tgsamt invid din arm.
Till furitskogen nu färden går, där uti skymningen trasten slår.
Och minns du, huru på tennisplan vi kunde tillbringa hela dan.
— fag kan så tydligt dig för mig se och ännu höra ditt glada » play! » Se ' n uti trädgår ' n i vår berså du läste högt och jag hörde på.
— fag ensam boken nu slutat har, men utan dig den ej rolig var.
Och minns du båtfärden sista da ' n?
Vi rodde långt ut på böljans ban.
Du sjöng » Agnete », jag hör den än, tack för den sången, min hjärtevän!
Så gick vår sommar, den var så kort, september kom och du reste bort.
Snart blir det vinter — den är så lång — men ack, jag vet det blir vår en gång.
Då skall du komma, det har du sagt.
Det löftet jag uppå minnet lagt.
Du kom med våren — farväl till dess!
Tack för i sommar, din egen JBess.
jMågra ord i frågan för dagen.
- J-UT det en ironi öfver våra litterära A V förhållanden i allmänhet, att de för- nämsta » händelserna » inom bokvärlden här i landet utgöras af sådana tilldra- gelser som den, hvilken nu sysselsätter allas sinnen?
Man minnes det uppse- ende, som väcktes genom beslagtagandet af Strindbergs » Giftas ».
Att Frödiugs » Stänk och flikar » nu drabbats af sam- ma öde tyckes väcka mindre strid, men icke mindre uppmärksamhet.
Man må betrakta denna smak för » skandal » som ett fattigdomsbevis eller icke, säkert är att den moraliska sidan af saken har en betydelse, som icke får förbises — minst af kvinnorna.
Först och främst uppställer sig den frågan: hvad innebär kvarstadsbeläggan- det?
Och: ha vi moralisk förpliktelse att afstå från läsningen af en bok, som blifvit sekvestrerad?
Vår litterära censur är icke af det ryska slaget.
Den undersöker och dö- mer icke böckerna, innan de utsläppts i marknaden.
Först efteråt, sedan opinio- nen vändt sig mot en litterär produkt och utpekat den som osedlig eller brotts- lig, plägar censuren här ingripa.
Menin- garna må vara delade om nyttan af en så beskaffad censur.
Att den ryska är mer rationel skall icke bestridas, så framt censuren endast afser att skydda publi- ken för skadlig lektyr.
Så som den lit- terära censuren utvecklats och tillämpas här i landet, kan den emellertid icke hafva detta till enda eller ens till första ögonmärke.
T y det är uppenbart (och bestyrkes af erfarenheten), att en bok, som sekvestreras, sedan kanske halfva, eller mer än halfva, upplagan blifvit såld, blir mera läst, än om hela världens upp- märksamhet icke riktats mot densamma.
Nyfikenheten spelar ju en så stor roll, och man vill ju känna det som hela världen talar om.
Det blir vanligen en allmän feber att läsa boken, och de till- gängliga exemplaren vandra ur hand i hand.
Vi få således söka kvarstadens bety- delse och mening i något annat.
Publi- ken kan icke skyddas, men den kan var- nas.
Ingen lägger en beslagtagen bok framme på sitt divansbord eller sätter den i händerna på oerfaren ungdom.
Genom kvarstaden har samhället sålunda påsatt boken en etikett: » farlig », på samma sätt som gifter enligt lag skola förvaras i sär- skildt färgade glasflaskor.
Myndigheterna ha äfven genom kvarstaden — och där är, enligt min mening, censurens för- nämsta betydelse — uttalat ett offentligt ogillande af boken, därigenom gifvande den allmänna opinionen, som redan tagit sig uttryck i sällskapslifvet och i pressen, större eftertryck.
Samhället begagnar sig af denna offentliga handling för att från- säga sig allt ansvar, all delaktighet i saken.
En censur som vår passar för ett fritt och intelligent folk.
Men ett folk, som man tillmäter så stor andlig mogenhet, bör också äga så mycken lojalitet, att det icke läser i hemlighet, hvad som en- ligt lag icke får tillhandahållas allmän- heten.
Det är denna lojalitet jag sätter i främsta rummet, det är den bjudande lag, som befaller oss att ej befatta oss med en litterär produkt, som censuren med stöd af den offentliga meningen dömt.
Nu invänder någon: Ar en bok mera omoralisk, därför " att den blifvit konfiskerad?
Lika litet som en fånge är moraliskt sämre efter det han fått sin dom än ögonblicket före.
Det finnes en grupp af människor, som läsa en sådan bok före kvarstaden med god smak, utan att blinka, men som, så fort boken blifvit offentligen brännmärkt, skynda att lägga i dagen hela sin afsky för densamma.
Dessa människor höra till det slags slaf- var under den konventionella moralen, hvilkas omdömen ha någon bismak af fariséens: » Jag tackar dig Gud, att jag icke är såsom denne publikanen! » Invändningen saknar icke sitt berätti- gande.
Det torde också kunna sägas, att mycket af det, som icke konfiskeras, är lika skadligt som de dikter, hvilka nu fastspikats vid skampålen.
Moralen är ju en subjektiv sak: det som är olämp- ligt för en, är det icke för en annan.