Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
161 olika ställen, det skulle vara svårt att från sista stället erhålla ett tillförlitligt frejdebetyg, 2:o att om äfven en för brott straffad persons vandel under 10 år varit den bästa, näppeligen någon själasörjare kunde åläggas intyga att en för brott straffad person aldrig varit för sådant tilltalad, samt 3:o att ett blott och bart utelemnande utur frejdebetyget af hvarje upplysning om en persons för längre tid sedan ådagalagda vanart icke skulle leda till målet.
Såsom det vill synas, innebär den tredje punkten af Utskottets anförda grunder en häntydning att man i den motion, som vid en föregående riksdag blifvit väckt i enahanda syfte sorn det, hvilket i dag här af mig afses, inneburit 2:ne alternativer, antingen rättighet till förändring af det om brott vittnande frejdebetyget eller också rättighet att slippa yttra sig öfver en sådan persons frejd.
Jag kan åtminstone icke annorlunda sluta af de anförda grunderna för det redan förut omnämnda afslaget.
Men vare sig härmed huru som helst, då den ödmjuka hemställan, som med denna skrifvelse afses, alldeles icke kommer att innebära något yrkande att i straffad persons prest-attest vitsordet om frejd skulle utlemnas, hvilket i sanning icke skulle tjena till att förbättra den olyckliges ställning, utan tvärtom, när man småningom lärde sig hvad det saknade frejdebetyget innebure, vore att betrakta såsom en ny form för brännmärkning, så torde här egentligen vara af vigt att söka bemöta de skäl, som i första och andra punkten af Utskottets grunder för afslag vid förliden riksdag blifvit uttalade mot begäran, att ångerfull och förbättrad brottsling efter viss tid skulle i sitt prestbetyg slippa den brännmärkning, han i följd af sitt begångna fel ådragit sig.
Huru det. skulle vara svårt att om en dylik person under 10 års tid uppehållit sig på olika ställen att för honom från det sista stället erhålla ett rigtigt frejdebetyg är ett påstående, som icke håller streck inför en sorgfälligare granskning.
Då nemligen, enligt hvad stadgadt är, ingen person, som någon längre tid uppehåller sig i främmande församling antingen för utförande af ett arbete eller af annan orsak, får uraktlåta att vara försedd med så kalladt frejdebetyg, hvilket mindre vidlyftigt än det egentliga prestbetyget, vanligen endast upptager personens namn och hemvist, vitsord om hans frejd och oförhinderlighet att begå Herrans Heliga Nattvard, men också endast gäller för ett halft år, så är deraf klart att presterskapet i den församling, dit han hörer, alltid kan hafva tillfälle att följa hans vandel och således kunna hafva sig bekant, om han på nytt begått något felsteg.
Lägger man härtill att den, som i främmande församling söker tillfälligt arbete och finner sådant, vanligen vid hemkomsten företer arbetsgifvarens intyg om sitt uppförande, så synes så mycket mindre skäl vara för det påståendet att någon svårighet skulle förefinnas, att om person under 10 års tid uppehållit sig i olika församlingar, ifrån den sista kunna undfå rigtigt frejdebetyg.
Vanligen äro dock den enskildas arbeten, dervid en sådan person, som är i fråga, anställes, inskränkta inom en ganska kort tid, hvad åter en sådan persons anställning viii allmänna arbeten, som möjligen fordra en längre tidsutdrägt, angår, så skall ingen, som har kännedom om hvad Kongl. Förordningen den 12 Febimari 1858 i thy fäll stadgar, finna det med någon svårighet förenadt att för sådan person erhålla säkert intyg om frejd för den tid, han varit frånvarande från den församling, der han är kyrkoskrifven.
På frejdebetyg eller, om man heldre så vill kalla det, arbetsbetyg, får också ingen inskrifvas i en annan församling, i följd hvaraf i en fråga, som den förhandenvarande, så mycket större säkerhet är att vänta.
Nu är också förhållandet, att uppmärksamheterf på en för brott straffad person alltid är större än uppmärksamheten på andra och att således det minsta Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 2 A/d. 21 162 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 83. felsteg hos den förre lätt blir bekant.
Af allt detta torde framgå att någon så stor svårighet att erhålla ett rigtigt frejdebetyg icke är förhanden, allraminst så stor, att den skulle rättfärdiga uraktlåtenhet att medgifva det en ångerfull och sedan längre tid tillbaka förbättrad, visserligen brottslig, men också olycklig medmenniska icke under hela lifvet skulle slippa en brännmärkning i sitt prestbetyg och ofta derigenom snart sagdt tvingas till nya brott.
I afseende åter på det yrkandet att en vid församlingen tjenstgörande prestman icke kan åläggas att intyga, att en straffad person eger god frejd, så må man ihågkomma att de som vilja, att en prestman må kunna, när sådana bevekande och berättigande omständigheter äro för handen, borttaga det klandrande vitsordet om frejd ur en ångerfull och förbättrad menniskas prestbetyg, alldeles icke yrka en befallning för prestmannen, att så skall ske, utan allenast ett medgifvande, att prestmannen utan fara för obehagliga följder må kunna så göra, när samvete och öfvertygelse bjuda honom det.
Hvad vitsordet om frejd vidkommer, skulle man väl också kunna säga, att det är lika svårt för en prestman, som tänker sig djupare in i saken, att om en efter någon förvillelse på en bättre väg kommen menniska, genom idkeligt upprepande af det för flere år sedan erhållna klandrande vitsordet om frejd, likasom förringa värdet af den derefter inträffade och påtagligen ådagalagda förbättringen, som det för honom är svårt att glömma och förbise det för längre tid sedan begångna brottet och sanningsenligt uttala sin närvarande verkliga uppfattning af en persons värde.
Huru ofta kan det icke dessutom hända, att en prestman, som under tysthetslöfte fått emottaga bekännelsen om en förseelse af den beskaffenhet, att, om den blifvit dragen under laga dom, den ovilkorligen skulle hafva medfört brännmärkning i personens prestattest, nu, då personen icke blifvit genom laga bevisning bunden till brottslighet, måste, enär han icke får yppa hvad på hans ed är honom anförtrodt, utfärda ett betyg med vitsord om åtminstone oklandrad frejd för den som dock ölvat brott.
I sanning, man må icke föreställa sig, att en prestman så allt för otta kunde komma att begagna sig af ett sådant medgifvande, som här nu blifvit yrkadt.
Af de för brott dömda är det ty värr blott en mindre del som ega nog både mod och kraft att börja strida med sig sjelfva, sina böjelser och onda vanor och beträda en bättre väg.
Men är det också blott ett fåtal, så bjuder ju den kristliga kärleken att långt ifrån att hinder må läggas i vägen för deras omvändelse och förbättring, man tvärtom för vinnande af ett sådant mål må på laglig väg räcka dem en hjelpsam hand.
Äro de också nu ett fåtal, är det just att hoppas genom ett sådant medgifvande som här påpekas, att deras antal skall allt mer och mer tillvexa.
Omöjligheten att af samhället vinna förlåtelse för ett begånget, men ångradt felsteg i förening med de verkliga svårigheter denna omständighet lägger i vägen för att på ärligt sätt förtjena det dagliga brödet, och den stora frestelse som derigenom framkallas, att genom ett nytt lagbrott komma i åtnjutande af hvad samhällslagen förnekar, måste alltid skadligt inverka på brottens förminskning i ett samhälle.
På grund af alla nu anförda skäl, så väl de som blifvit uttalade såsom bevekande för att en brottslig men ångerfull menniska må kunna undfå samhällets förlåtelse och fritagelse från tillräknandet af sitt begångna felsteg, som äfven de, hvilka åsyftat att förringa värdet af de grunder, man vid en föregående riksdag begagnat för att afslå en dylig begäran, vågar jag ödmjukligen hemställa: att Rikets Ständer ville för sin del besluta och hos Hans Maj:t Konungen anhålla om utfärdandet af en författning, hvarigenom det må medgifvas, att den som föröfvat brott, men detsamma djupt och allvarligt Motioner i Pr este-Ståndet 1862.
163 ångrat samt derefter under en tiderymd af t. ex. efter första resan brott 5 år, efter andra resan 10 år och efter tredje resan 15 år ådagalagdt ett i allo godt och oklandradt uppförande, må kunna befrias från det klandrande vitsordet om sin frejd i prestbetyget, samt att prestman, som på förr anförda skäl borttager den genom det längesedan begångna brottet i prestbetyget influtna anmärkning och afgifver vitsord om god frejd, icke derför må under något åtal ställas.
Men skulle man finna denna begäran alltför vidsträckt och derföre icke hysa benägenhet för densamma, så vågar jag hemställa, att Rikets Ständer åtminstone ville förorda hos Konungen det lagstad gande att för prestman icke förefinnes hinder att då någon efter första resan brott kommit till sann ånger och derefter i 5 eller 10 år ådagalagdt ett godt och oklandradt uppförande, från prestbetyget borttaga den genom brottet tillkomna anmärkningen mot frejdén och för den sålunda förbättrade vitsorda att hans frejd är oklandrad.
Stockholm den 26 November 1862. A. E. Afzelius.
]W:o 84.
Af Riksarkivarien J, J, Nordström:
Om, anslag dels till lön åt en Intendent vid riksmusei palceontologislca samlingar och dels till J iirökande af dessa samlingar m. rn.
Det naturhistoriska riksmuseum, hvars förkofran tid efter annan blifvit befrämjad genom af Rikets Ständer beviljade anslag, har, under Kongl.
Vetenskapsakademiens styrelse, utbildat sig till en institution, som på ett fäderneslandet värdigt sätt omfattar ansenliga, för den allmänna bildningen såväl som för vetenskapliga studier värderika samlingar i zoloogi, botanik och mineralogi.
Men det gifves en gren af naturhistorisk vetenskap, som inom riksmuseum ännu icke är särskilt representerad, palgeontologien, läran om de förgångna organismerna, det organiska lifvets historia, hvilken i våra dagar i alla civiliserade länder sysselsätter talrika forskare och genom de lysande resultater hon vunnit vid geologiens sida, i hög grad ådragit sig alla bildades uppmärksamhet.
Det har ej utan skäl funnits anmärkningsvärdt, att i Sverige för denna vetenskap ännu ej finnes någon fast plats, och i synnerhet hafva, såväl inom som utom Vetenskaps-akademien, de som af pligt eller intresse tagit en närmare kännedom om det naturhistoriska riksmuseum, länge insett behofvet af en särskild afdelning 164 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 85. derinom för palaBontologi, med egen intendent.
Så länge likväl museets trånga lokal ej en gång medgaf att på ett tillfredsställande sätt ordna de afdelningar, som redan tunnos, kunde för palaeontologien intet annat göras, än att begagna de tillfällen, som erbjödo sig, att anskaffa goda samlingar af försteningar, särdeles från Sveriges egna formationer, och att tillsvidare förvara dem i förråden.
Tillika utsågs, när planen för nybyggnaden uppgjordes, en passande lokal för paleontolog!, jemte förråds- och arbetsrum, och i Yetenskaps-akademiens bibliothek anskaffades, i den mån tillgångarne det medgåfvo, det vigtigaste af ämnets rika och dyrbara litteratur.
Det naturhistoriska riksmuseets stat upptager för närvarande fem intendentslöner, deraf två af 4,000
R:dr samt tre af 3,500 R:dr.
Anslagen till samlingarne äro så fördelade, att på zoologiens trenne afdelningar komma 6,700
R:dr, på botaniken 2,000 R:dr, samt på mineralogien 3,600 R:dr.
På grund af hvad jag ofvan anfört, och med ledning af dessa uppgifter samt med afseende på kostbarheten af vissa föremål, som ej böra saknas i en samling af ifrågavarande slag, får jag härmed föreslå, att Rikets Ständer ville besluta, att till en intendent för riksmusei palteontologiska afdelning anslå en ordinarie lön af 3,500 R:dr, samt till förökande af samlingarne, materiel och vetenskapligt biträde, en årlig summa af 3,000 R:dr eller minst 2,500 R:dr.
Det synes så mycket heldre vara lämpligt att nu vidtaga denna åtgärd, som tillfälle äfven erbjuder sig att åt en insigtsfull vetenskapsman, hvars forskningar öfver nordens palasontologi och geologi inom som utom fäderneslandet njuta ett rättvist anseende, öfverlemna ordnandet och den vetenskapliga vården om den nya musei-afdelningen, som på samma gång skulle blifva tillökad med dyrbara och omfattande samlingar, hvilka det är bekant att mer än en utländsk institution sökt att förvärfva.
J. J. Nordström.
Hso 85.
Af Riksarkivarie!! J. J. Nordström:
Angående Jörändrade Jag bestämmelser i ajseende på by sättning.
Sedan Kongl. Majit vid början af innevarande riksdag låtit i nåder gifva Rikets Ständer tillkänna, att det vid nästföregående riksdag genom enskild motion framlagda och af Rikets Ständer antagna förslag om bysättningstvångets oinskränkta afskaffande icke kunnat af Kongl. Majit godkännas ocb till lag upphöjas, Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 85 165 har, efter hvad riksdagsreferaten gifva vid handen, alldeles enahanda förslag ånyo blifvit af enskild motionär på Riddarhuset väckt, och till och med, vid remissen deraf, varmt förordadt af den man, som nu bekläder Justitie-kanslers-embetet.
Då således frågan, huruvida bysättningstvånget antingen bör helt och hållet afskaffas, eller, sådant det nu i lag är ordnadt, bibehållas, eller i vissa hänseenden reformeras, åter vid denna riksdag skall komma under pröfning, utber äfven jag mig, att för min del få i ämnet afgifva ett förslag till vederbörligt öfvervägande i sammanhang med det ofvannämnda.
Gäldenärer, som sakna tillgångar att till fullo förnöja sina borgenärer, kunna delas i två slag af mycket olika moralisk halt: sådane, som ehuru redbaro och välsinnade, genom olyckor, misslyckade fastän redligt bedrifna spekulationer, bristande tillfällen till arbetsförtjenst, andras försummelse att mot dem punktligt fullgöra sina förbindelser, eller i följd deraf, att de på en eller annan grund måste ansvara för gäld, den de icke sjelfve sig åsamkat, med flera dylika fall, iråkat det insolvenstillstånd, hvari de, då krafvet mot dem göres gällande, befinna sig; och sådane, som, genom lättsinnigt och slösaktigt lefnadssätt, dobbel, lättja, eller på annat om vårdslöshet eller vanvård af sina ekonomiska angelägenheter och förbindelser vittnande sätt blifvit oförmögna att rätt för sig göra, eller som genom vinglerier, list och bedrägliga tillställningar eller föregifvanden narrat sig penningar till, under medvetande af sin oförmåga att dem vederbörligen återgälda, eller som undanstuckit sin egendom till förfång för sina borgenärer, med flere sådana fäll, deri större eller mindre svek mot borgenärerna ingår.
Att denna teckning af de två slagen gäldenärer är en tafla ur lifvet, torde ej kunna bestridas, och behöfver man derföre oj låta hänföra sig af någon bland dessa känslofulla fantasimålningar, hvarpå förra riksdagens Lag-Utskott i detta ämne gaf så vackra prof, för att erkänna det vara en både rättvisans och humanitetens fordran, att den red bäre, men utan eget förvållande i insolvenstillstånd komne, gäldenären må af lagstiftaren annorledes betraktas, än den slösaktige, för omtanken om sina angelägenheter och förbindelser likgiltige, eller med list och svek handlande gäldenär, som antingen med full beräkning, eller eljest lättsinnigt, missbrukat sin borgenäx^s förtroende och derigenom, måhända, försatt denne i en förlägenhet, som gör honom sjelf insolvent.
Det är ock alldeles sålunda, eller med blicken fästad på nämnda olikhet i en gäldenäi’s moraliska hållning i sitt beteende mot sina borgenårei-, som de män, hvilka 1734 års allmänna lag har att tacka för sin tillkomst, ordnat hithörande för krediten och de enskilde så vigtiga lagbestämmelser.
Det gifves, som kändt är, två vägai’, på hvilka borgenär kan, i brist af godvillig betalning, komma i besittning af sin gäldenärs egendom, om tillgång dertill finnes, för att deraf för sin fordran göra sig betald: den ena, då han enskildt och för sig sökt och vunnit rätt till utmätning af egendomen, don andra, då han, i konkurrens med andra borgenärer, dei'af försättes i besittning, för att genom dess realisation få liqvid för eller på sin fordran.
I det förra hänseendet stadgade 1734 års lag (U.-B. 5: 10): “har gäldenär ej något att gälda med; då må han bysättas, der borgenär det äskar: sedan pröfve domaren, huru fattigdom hans tillkommen är, och gånge derom, som i Handels-Balken sagdt är.“
Det lagrum i Handels-Balken, 16 kapitlet, på hvilka för sagda pröfning här anvisas, hafva omedelbart afseende på det sednare förhållandet, eller borgenärernas konkurs, och särskilja, i fråga om anledningarne till gäldenärens “fattigdomtre olika synpunkter för bedömandet af hans beteende mot sina bor - 166 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 85. genärer, nemligen: huruvida hans fattigdom tillkommit genom hvarjehanda olyckor utan hans vållande, eller ock genom slöseri, dobbel, lättja eller annan vårdslöshet, eller huruvida han på hvarjehanda sätt brukat svek eller list för att förmå sina borgenärer att förtro honom deras egendom, den han förslöst eller undanstuckit, eller annorledes bedrägligen mot dem förfarit.
I det första fallet skulle gäldenären vara för borgenärernas tilltal fri, i det andra skulle han kunna bysättas, om borgenärerna ej annorledes ville låta sig nöja, och i det tredje straffas såsom bedragare.
Uti omförmälda stadgande i 1734 års lag, att, ehvad insolvent gäldenär enskildt för gäld lagsöktes af någon sin borgenär, eller blifvit i konkurstillstånd försatt, orsaken till hans fattigdom och beskaffenheten af hans beteenden mot borgenärerna skulle i hvartdera fallet af domaren pröfvas och efter samma grunder bedömas, ligger således en lika harmonisk och töljdrigtig, som sann tillämpning af rättvisans stora princip; och den omständigheten, att han i förra fallet, vid bristande tillgång, kunde på borgenärs begäran på förhand bysättas, visar sig sålunda endast vara ett preventivmedel till dess, att domarens pröfning kunde vidtaga.
Ja, hvad mera är, 1734 års lag vidhöll så allvarligt föreskriften om domarens pröfning äfven i det förra fallet, att den åt bysatt gäldenär uttryckligen förbehöll rättigheten att sjelf påkalla denna pröfning, och för vissa fall stadgade ansvar för borgenär, om det befanns, atl han i oträngdt mål bysättningen påyrkat.
“Klagar gäldenär, att han utan skäl bysatt är, och pröfvar domaren, att borgenär i oträngdt mål det begärt, bote han tjugu daler eller mer, som saken är till, och skadan åter“, heter det i U.-B. 5: 9; och ännu i dag är detta stadgande till kraft och verkan icke upphäfvet.
Sålunda hade 1734 års lag förstått att i princip och tillämpning förena aktning för borgenärers rätt och anspråk med aktning för de anspråk på undseende, som ur en sann humanitets synpunkt den utan egentligt eget vållande insolvent vordne gäldenären kunde ega.
Hvad vill man deremot nu med sitt ånyo väckta förslag om bysättningstvångets fullständiga afskaffande, utan afseende på moraliteten i gäldenärens handlingssätt ?
Hvad som kan vara billigt och rättvist i fråga om den redlige, men af missöden förföljde gäldenären, eger ej samma tillämplighet på den uppenbart vårdslöse eller bedräglige; men alldeles uppenbart är, att om det vore rättvist och välberäknadt, att befria en vårdslös eiler bedräglig gäldenär från bysättning eller annat ansvar i de fall, då han af borgenär enskildt lagsökes och dervid befiunes vara utan något slags utmätningsbar tillgång, så fordrar samma rättvisa, att han äfven skall undgå hvarje slags ansvar, då han upplåtit återstoden af sin förmögenhet till konkurs för sina borgenärer och hans vårdslöshet eller bedräglighet dervid kommer i dagen.
Ty emellan dessa två förhållanden är, i fråga om gäldenärens beteende, skilnaden ingen, eller, om man så vill, ej annan än den, att han i det förra fallet gått så grundligt tillväga, att han åt sina borgenärer har att erbjuda intet, men i det sednare likväl något, eller åtminstone så mycket, att en konkurs derpå kan grundas; och om denna skilnad skall anses betyda något, så vore det då till fördel för gäldenären i det sednare fallet.
Nu är följdrigtighet i rättsprincipernas tillämpning att bland hufvudvilkoren för en god lag, och således, om bysättningstvånget mot vårdslös eller bedräglig gäldenär, som utom konkurs befinnes vara insolvent, skall afskaffas, bör ock det Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 85. 167 ansvar, hvartill sådan gäldenär, i fall af konkurs kan för vårdslöshet eller svek fällas, varda afskaffadt, samt, alltså, med upphäfvande af 42, 43, 49, 52, 53 och sista mom. af 54 §§ i Konkurslagen af 1830 äfvensom 128—130 §§ af den under den 18 September innevarande år promulgerado, ehuru först med år 1864 till efterrättelse ländande, nya Konkurslag, i stället till yttermera visso stadgas:
Finnes gäldenärs oförmögenhet hafva tillkommit genom slöseri, dobbel, lättja eller annan uppenbar vanvård, eller har han i ett eller annat afseende mot sina borgenärer svikligen förfarit, vare han dock från ansvar fri.
Har han undanstuckit egendom, sina borgenärer till föriång, vare ock lag samma.
Skulle emellertid man tinna det alltför betänkligt, att gå in häruppå, måste man ock finna det lika betänkligt, att från allt ansvar frikänna vårdslös eller bedräglig, insolvent gäldenär utom konkurs.
Äfven Lord Brougham, Englands Lordkansler, hvilken Herr von Koch, Sveriges Justitie-kansler, till stöd för of vananförda sitt förord åberopat, anmärker ju: “låt gäldenärens person endast blifva tagen, när han döljer sina tillgångar eller förtjenar straff för bedrägligt förfarande".
Det är likväl visserligen icke min mening att yrka på bysättningstvångets bibehållande, sådant det nu i gällande lag är bestämdt.
Hvad jag i detta ämne under diskussionerna derom i detta Stånd vid nästföregående riksdag yttrat, och som återfinnes i protokollet för den 8 Augusti 1860, bevisar detta tillfyllest.
Min mening är deremot att föreslå ett återgående till hufvudprinciperna rörande denna fråga i 1734 års lag, med tillägg af några modifikationer.
Man afvek från dessa grundsatser i viss mån redan år 1756, då för löpande förskrifningar gäldenär, vid bristande betalning på förfallodagen, ovilkorligen förklarades kunna bysättas till dess borgenären blifvit till fullo förnöjd; och då det i Förordningarne af åren 1841 och 1845 stadgades, att, "om vid utmätning hos gäldenär tillgång att gälda med icke finnes, bysättning må åläggas, derest borgenär det äskar", gaf detta anledning vid tillämpningen till ytterligare afvikelser, som sannolikt ej voro afsedda hvarken med Förordningen af år 1841 eller den af år 1845.
Afvikelserna visade sig deruti, att borgenärs rätt att fordra sin insolventa gäldenärs bysättning, utan afseende på anledningen till insolvensen eller gäldens beskaffenhet, numera ansågs vara ovilkorlig och oberoende af domarens pröfning; hvarjemte vidare såsom en anmärkningsvärd brist i nu gällande lagar angående bysättning må anföras, att ingen tid är bestämd, hvarutöfver den ej må sträckas ej heller något afseende fästadt på gäldenärs ålder eller slägtskapsförhållande till borgenären, eller på fordringssummans belopp m. m.; och då uti nu anförda omständigheter den hufvudsakliga roten till missbruk vid bysättningstvångets användande ligger, är det ock här, som reformen bör söka sina utgångspunkter.
Det är visserligen en beqväm sak, att afskaffa missbruket af en lag genom att upphäfva sjelfva lagen; men i fråga om lagar, som djupt ingripa i samhällslifvots förhållanden, är det likväl fara värdt, att på sådant sätt äfven det goda bruket afskaffas jemte missbruket, och att med badvattnet utkasta sjelfva barnet, har alltid ansetts vara något betänkligt.
Hvad bysättning för vexelshuld angår, är såsom skäl för äfven dess upphäfvande, bland annat, anfördt, att handeln och industrien ej behöfde något förmynderskap; att våra affärsmän äro de ifrigaste att påyrka dess afskaffande, emedan de nog förstå tillse, att de ej inlåta sig med personer, som icke erbjuda några garantier för krediten, m. m.
Sådant allt utgör emellertid endast subjektiva åsigter, hvilka således må gälla hvad de kunna.
Hvad man ej får glömma är, att en 168 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 85. lag verkar för sitt ändamål mest derigenom, att den finnes till, ock huruvida den mer eller mindre ofta kommer att tillämpas är en underordnad omständighet, som icke innefattar något afgörande för lagens nödvändighet och vigt.
Den redlige medborgaren drabbas icke af strafflagen, men samhällets stora intressen fordra dock, att en sådan skall finnas till; och visst är att så länge i alla andra länder den stränga personal-arresten för förfallna vexelskulder bibehålies 3åsom ett nödvändigt medel för vexlars fulla användbarhet i affärsförhållandena emellan länder och folk, den i Sverige ej, utan skada för dess kredit kan afskaffas.