Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n hade haft med sig en ask sötsaker, hvilka den sjuka ej velat smaka.
Gif dem åt barnen, nej, kasta hellre bort dem, hade hon helt tyst hviskat till barmher- tighetssystern, sorgset betraktande henne med sina stora ögon, hvilka förblifvit oskyldiga, fastän de sett så mycket.
Sedan hade ingen kommit, ingen utom den gäst, • som infunnit sig i daggryningen denna morgon, och som väntade sin stund, gömd i skuggan.
Dödskampen var icke smärtsam; den redan af mattighet brutna kroppen försvarade sig icke, utan kamp, utan motstånd lät den sig glida hän i glöm- skans natt, Men i yrsel upprepades sakta och klagande, en-.
forniigt som en refräng, dessa ord: Blommor!
En enda blomma!
Ack om jag hade en blomma!
Hon hade anförtrott systern, att hon alltid haft en särskild svaghet för träd och blommor, för allt som hade lif och friskhet, allt som kom direkt från Gud.
Den omedvetna poesien hos denna ensamma själ hade der flyktat till en grön vrå, och hon som vuxit upp i en trasig och smutsig vindskupa fem trappor upp, hon hade drömt om friska hafsvindar, oändliga utsigter, kransade af bergens våglinier, ljusa sommardrömmar, fulla af lif och färg.
Barmhertighetssystern betraktade henne utan för- våning; hon var så van vid dessa motsägelser, dessa fenomen, denna ödets och menniskolifvets ironi, att hon ej deri såg något förunderligt.
Men hennes fina, qvinliga instinkt, hvilken nunnedoket icke hade förqväft, kom henne att ifrigt fundera på, huru hon skulle kunna efterkomma den döendes önskan.
Hon såg sig bedröfvad omkring.
Huru finna en blomma?
I denna lidandets b o n i n g.
huru här finna så litet — och ändå så mycket?
En uppasserska kom tyst glidande förbi med en packe nytvättadt linne i famnen.
Systern gjorde ett tecken till henne och hviskade ett par ord.
H o n svarade med ett leende af förundran, och så gick hon skakande på hufvudet liksom af medlidande.
Midt för lazarettet öppnade en frukthandlerska sin bod i morgongryningens gråaktiga ljus, och midt ibland frodiga grönsaker och läckra meloner stucko några röda vallmor upp sina bjert lysande kalkar.
» Hvad kosta dessa », frågade uppasserskan, skam- sen att göra en sådan handel.
Månglerskan ryckte på axlarna.
Dotter min ryckte upp några sådana, när hon tog upp morötter.
D e växa som ogräs. » På den lilla hvita bädden lyste de röda blom- morna; hon sträckte händerna efter dem och vände mot dem det afmagrade ansigtet, öfver hvilket gled som en skugga minnet af alla de lidanden, hon känt i lifvet.
Systern, som knäböjer vid sängen, uppsänder brinnande böner för denna trötta själ, som går så långt, långt bort, och som går med sådan glad ifver, och under det lätta buller, som uppstår, då lazarettet vaknar upp, helsande solens första strålar, erfor hon, parian, den ensamma, den öfvergifna, en outsäglig fröjd, den första och den sista jorden skänkt henne, och från de kallnade läpparne, som tryckas mot de purprade blommorna, flyr lifvet i ett leende.
O, så många blommor, så många blommor!
Wt Sen till, ärade läsarinnor, att Idun finnes hos alla edra bekanta!
hållas ett n u m m e r Iveckan under hela q v a r t a l e t.
För hvarje 5-tal abon- nenter, som samlas, och f ö r hvilka afglften Insändes till Redaktionen af Äktenskap och skilsmessa.
Af Max von Weissenthurn.
Så pröive då enhvar, som band för evigt knyter, Att hjerta emot hjerta rätt han byter.
||ktenskapet är de unga flickornas ideal!
Man föreställer sig den saken så i rosen- rödt, så länge man betraktar den som ett oupphinneligt mål.
Missräkningen kommer först, när det tagna steget icke låter sig göras om igen, som det särskildt är förhållandet i de katolska länderna.
Hvaraf kommer sig då, att olyckliga äktenskap hardt när äro blifna en modesjukdom?
Äro alla män så dåliga, som de skildras, och qvinnorna så ytliga, så hjertlösa och njutningslystna, som männen påstå?
Har äktenskapet verkligen blifvit en föråldrad institution, såsom de säga, hvilka äro eldade för allt nytt?
Ha egenkära ungkarlar och kantiga gamla jung- frur rätt, när de triumferande håna dem, som icke följt det exempel, de gifvit genom sitt (visserligen mer eller mindre ofrivilliga eller nödtvungna) celibat?
Statistiken säger oss, att skilsmessornas antal » stiger år från år, och detta är, hur man än vänder och vri- der saken, mycket sorgligt.
Sorgligt, ej endast från denna föråldrade ståndpunkt, då man ansåg en skilsmessa för en förskräcklig sak, utan äfven i sjelfva mensklighetens intresse, i deras intresse, som genom skilsmessan lida skeppsbrott och kunna se till baka på en ödelagd tillvaro, hvilken har blott få eller inga ljusa ögonblick att framvisa.
Hvari ligger skulden till detta föga till- fredsställande faktum, att ej endast så många unga menniskor, som knappast haft tid att lära rätt känna hvar andra, åter skiljas, utan att äfven folk, som i en del år burit glädje och sorg tillsammans, afskudda oket och hvar för sig vandra återstoden af sin lifsväg?
Hafva menniskoslägtet3 känslor och hjertelag helt plötsligt undergått en obegriplig metamorfos?
Äro kärlek och lidelse, hopp och önskan, läng- tan och begär ej längre de samma, som de alltid varit?
Har kärleken upphört att vara den mäktiga driffjäder, som i grunden har inflytande på allt, allt i lifvet?
Slika frågor tvingas man att göra, när man med öppna ögon ser på, hvad nu försiggår i lifvet.
Olyckliga äktenskap och upplösta äkten- skap äro familjelifvets ruin, och denna orsakar qval, lidande och orätt, oftare än man vid en ytlig betraktelse skulle vilja tro, ja, till och med förbrytelser!
Känslolösa, dåliga menniskor, som göra andra olyckliga och genom den andliga af- söndring, som förr eller senare blir deras lott, sjelfva bli olyckliga, äro endast allt för ofta vordne, hvad de blifvit, emedan de i sin barn- dom saknat familjelifvets välsignelse, emedan ingen öm moder vakat öfver dem, emedan de vuxit upp utan kärlek.
Sådana beklagansvärda menniskor, hvilka från späda år ha saknat kärleken, och hvilka man i vår realistiska tid allt oftare möter, det är sådana menniskor, som sjelfva endast sällan förstå att göra ett annat väsen lyckligt.
Det är dessa, som, oftast af penningspekulation eller derför att de på annat sätt ha materiel fördel deraf, ingå äktenskap för att derpå, sedan fördelarna äro uppnådda, pina och plåga den andra parten, till dess denna ej längre förmår utstå tortyren och antingen på lagens väg sönderrifver bandet eller återförvärfvar friheten genom att efterlemna lösepenningar och med eller utan gemensam öfverenskom- melse.
t r- \ I I IV I I U U IN Idun, erhållet ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- Men när något sådant drabbar qvinnan, är för henne intet annat att göra än att med större eller mindre undergifvenhet bära sitt öde.
Ha ej alla känslor gått förlorade i kam- pen för lifvet, så kommer hon att hårdt lida af att vara allena och skall ovilkorligen åter och åter anklaga ödet: » hvarför skulle just jag träffas af en så sorglig lott, hvarför skulle just jag råka ut för än ärelös man? » Slika äktenskap, der fröet till olyckan lig- ger i karaktärens dålighet, i samvetslöst lätt- sinne, i ond vilja, finnas i vår tid, då man kämpar och sträfvar till egoistiska mål, i vår tid, då » jaget » är den enda guddom, till hvars dyrkan vi beredas, flere än någonsin.
Men ett långt större antal olyckliga äktenskap har ej en sådan djuptliggande, ej en så allvarligt disharmonisk orsak, oaktadt resultatet ej är mindre sorgligt.
Det är den tilltagande lyxen, som åstadkommer mångas olycka,.och i denna riktning förskylla qvinnorna mer än männen.
Man kan slå botten ut ur hvarje tunna, och till och med en betydande förmögenhet kan snart förtäras, när hustrun oupphörligt fordrar och mannen är svag nog att gifva.
Men en hustru, som ställer fordringar utan mått och sans, utan förnuftig eftertanke, känner sig olycklig från det ögonblick, mannen icke längre kan gifva henne, hvad hon vill hafva.
Endast mycket sällan skall hon ha kraft att försaka; hon söker på andra mer eller mindre förkast- liga vägar förskaffa sig den lyx, vid hvilken hon blifvit van.
Och på ett dylikt sluttande plan är det svårt att vända om.
Sådana äktenskap äro splittrade invärtes, och de blifva det ofta äfven till det utvärtes.
Procentan- talet af verkligt rika menniskor är försvin- nande litet i jemförelse med medelklassens, hvars intägter äro mer eller mindre knapt tillmätta; men just här blir lyxen det spöke, som antingen alldeles hindrar menniskor, som annars tycka godt om hvar andra, att förenas, eller som ock jagar dem från hvar andra igen.
En man med fast lön vågar rakt icke fria till en flicka utan förmögenhet.
Han fruktar för de otaliga räkningarna på alla de för- nödenheter, hvaraf det täcka könet nu för tiden har behof, och hvilka allt för lätt ha husets ruin till följd.
Många af de män, som ha haft mod att äkta en obemedlad flicka, ångra det sedermera, då hustrun ej förstår att sköta ett hushåll eller ej kan komma ut dermed med de gifna tillgångarne.
Upplösas ock ej alltid dylika äktenskap, så är samman- hållningen dock bruten, och hjertat känner sig ensamt, om än de yttre formerna tyckas visa, att allt står på sin gamla punkt.
Humaniteten är vidt och bredt vårt århun- drades parole.
Men samtidigt glömma vi, att mångfaldiga aktade familjer, duktiga hus- mödrar handla i hög grad inhumant och orätt- färdigt, när de utbilda sina döttrar till mode- dockor — och ej till något annat, till till- bedjare af lyxgalenskapens onda ande, de der i sina hjertan ej ega en enda sund och varm känsla.
I lifvets strid mister mannen ofta till det yttre den känsla, som är lifvets bästa egodel, men i denna strid lär han ock känna värdet af ett rent och ädelt hjerta, så snart han fin- ner ett sådant.
Det är derför mödrarnas pligt ej blott att utbilda barnens intellektuella fär- digheter, utan än mer att bevara och om- hägna den späda brodd, som har sin rot i hjertat.
Ville mödrarna värna om sina söners och döttrars själslif så, som de sörja för deras heisa och välbefinnande, så skulle en senare generation tacka dem, ty många lidan- den skulle derigenom besparas dem, och, hvad som vill säga det samma, skilsmessornas an- tal skulle förminskas till fromma för den hög- sta lycka här på jorden — ett sundt, harmo- niskt familjelif.
Mot svampförgiftning.
Ett ä propos i soarnptiden.
När naturen vaknar ur sin vinterdvala, resa sig äfven svamparne upp ur sin fuktigt ljumma moss- bädd; de sätta hatten på o c h titta sig nyfiket o m - kring för att se, o m de gamla träden ännu stå på sina gamla platser.
Men så finna vi ock i tid- ningarna den stående rubriken o m förgiftningsfall genom svampar o c h i sammanhang härmed tal- rika råd och uppgifter på medel mot förgiftning, och sjelfva skolan uppmanas att lära barnen skilja de ätliga svamparne från de farliga.
Men allt detta är knappast tillräckligt, ty det finnes giftiga svampar, som så förvillande likna de ätliga, att ett misstag lätt är möjligt.
Men sker ett sådant, då är en plågsam död mycket ofta den sorgliga följden.
Och dock gifves ett medel att förebygga faran, ett medel så enkelt och billigt, s o m det gerna kan tänkas.
Detta medel består i att slå bort det för- sta vattnet, hoari soamparne kokas.
Uppmärk- samheten har ofta fästats vid denna försigtighets- regel, dock hittills med ringa resultat, då många svampätare äro af den åsigt, att svamparne der- vid förlora i välsmak.
Men just motsatsen är förhållandet.
Orenlighet och den myckna lukt, som finnes hos många svampar, försvinna vid detta behandlingssätt, och den egendomliga aro- men förhöjes.
Många menniskor förtära af fruk- tan för förgiflning aldrig svampar, ehuru de äro synnerligen närande.
Dessa menniskor kunna emellertid utan några betänkligheter göra det, o m de blott använda den nämda försigtighetsregeln, som utesluter möjligheten af hvarje dödande för- giftning.
I det sydliga Sverige och en del af Fin- land känner man mycket väl detta tillvägagående, och någon fruktan för de skadliga följderna vid svampätning förnimmés aldrig.
Det kan aldrig för ofta upprepas, att svampar äro ett folknärings- medel af stor betydelse, dels emedan de äro väl- smakande dels på grund af sitt näringsvärde.
Men de kunna först då bli ett allmänt användt födo- ämne, när ingen fara är förbunden med att för- tära dem.
Ett lättare medel än det här påpekade skall man väl näppeligen kunna finna.
Sirapsberedning i hemmet.
- cj^.nligt här nedan följande beskrifning kan hvarje ^ husmoder sjelf bereda en utmärkt god och der- till billig sockersirap för sina hushållsbehof, ja, hvar- för ej till och med, om fabrikationen drifves i större omfattning, till afsättning och inkomst.
Metoden är oss meddelad af en bland våra läsarinnor, som sjelf många gånger och med tillfredsställande resul- tat begagnat sig af den.
Man tvättar en tunna potatis väl ren, rifver se- dan potatisen, häller några skopor vatten öfver potatismassan och silar den derpå genom en grof sikt.
Detta tillgår på så sätt, att man ställer sikten på lister af trä, lagda öfver en ren så, som till en tredjedel är fyld med vatten.
Man fyller nu en kanna eller något mera af potatismassan på sikten samt slår ett stop vatten deröfver; omrör och kra- mar det sedan med händerna, så att stärkelsen af- söndras.
När detta är gjordt, kan man se, om man häller ännu ett stop vatten öfver massan; flyter detta fullkomligt klart från sikten, så är denna qvantitet färdig att ta bort.
Man börjar så om igen med en ny portion massa.
Då alltsammans är siladt, låter man sån med vatt- net och stärkelsen stå ett dygn (på detta sätt bere- der man äfven potatismjöl: man byter då om vatten fyra dagar å rad samt rör upp stärkelsen för hvar gång, man bytt o m; häller sedan af vattnet, lägger upp stärkelsen och torkar den i en ej allt för varm ugn); sedan häller man af vattnet och stärkelsen upptages i ett kärl af trä.
Nu tager man en fin sikt, lägger några S i sender af stärkelsen på sikten samt begjuter den med vatten, under det man rör om med en sked.
Då allt på detta sätt är siladt, få vattnet och stärkelsen stå i sån ännu ett dygn.
En väl blankskurad kopparkittel sättes nu på spiseln, uti kitteln hällas tio kannor rent vatten
Endast en sida af papperet bör hvarpå i en fin stråle igjutes ett &lt;8 engelsk svafvel- syra, under det man omrör med en träspade.
Nu tillser man, att blandningen kommer i liflig kok- ning.
Vattnet slås då af stärkelsen, denna utröres med litet rent vatten till en tunn välling, hvarpå man med en träslef så småningom gjuter vällingen i det kokande vattnet med syran, så att kokningen aldrig alldeles upphör.
Med kokningen fortsattes, tills stärkelsen är förvandlad till socker.
Detta kan man se endast derigenom, att man med en silfversked upptar helt litet af den kokande vätskan,-afsvalnar den samt droppar några droppar jodlösning (fås på apoteket) till den samma; är sockerbildningen full- ändad, så ger jodlösningen ingen annan färg, än den sjelf äger, men i annat fall erhåller vätskan en blå eller vinröd färgskiftning.
A r nu sockerbildningen, i allmänhet efter ett par timmars kokning, fulländad, så afslutas kokningen.
Kitteln får dock qvarstå på pannringen.
Nu rör man till sammans krita och litet vatten, och medan sockerlösningen ännu är het, tillsätter man litet i sender af kritlösningen, under det man väl - rör om i kitteln.
V i d tillsättandet af kritan uppstår stark fräsning; derför tillsätter man ej ny sats, förr än fräsningen af den förra gått öfver.
Tillsättandet af kritan har till ändamål att borttaga svafvelsyran ur vätskan.
Man måste derför fortfara att tillsätta krita, tills ingen fräsning längre förnimmes på vät- skans yta.
Nu tages kitteln från spiseln och betäckes med ett lock samt får stå till nästa dag.
Då häller man försigtigt af sockerlösningen (bottensatsen borttages), skurar kitteln blank samt häller åter lösningen i.
Tre eller fyra ägghvitor vispas till samman med | kanna af sockerlösningen, detta slås ock i kitteln, alltsammans omröres väl, samt får sedan koka, så länge något skum afsättes på ytan.
Skummet bort- tages med en silfversked.
Man tager derefter kitteln från elden och låter den stå orubbad öfver natten.
Vätskan hälles sedan åter ur kitteln, och denna skuras, hvarefter socker- lösningen på nytt kokas och skummas så länge, att vätskan minskats derhän, att sockerlösningen dryper långsamt af skeden.
För att få den riktigt utmärkt, bör man koka den bra tjock; den får derigenom finare och angenämare smak än vanlig sockersirap.
Man kan j u alltid efter slutad kokning tillsätta vat- ten, så att den blir lagom tjock.
Sirapen bör ej användas förr än efter en månad, då den hunnit klarna fullkomligt.
Man kan på detta sätt af en tunna potatis få fem kannor god sirap.
Säsongen håller på att komma i gång.
Teatrarne hafva börjat sin verksamhet.
operan, hvilken har förmonen att fortfa- rande stå under hofkapellmästaren Conrad Nord- qoisis erfarna o c h skickliga ledning, öppnade spel- aret sistlidne söndag med Webers härliga opera •Oberon », i hvilken den fulltaliga publiken fick tillfälle att med entusiasm återhelsa hrÖdmann så- som fast.engagerad vid den k. operascenen.
Så- väl hr Ö. som öfriga rollinnehafvare, fruarna Östberg och Édling samt hr Strandberg, öfver- träffade nästan sig sjelfva denna afton.
Hela operan gick för öfrigt lika väl, som o m man redan varit midt inne i brinnande termin.
Bland nyheter å operascenen under nu påbör- jade spelar märkas Verdis » Othello » samt Délibes ' » Lakmé », hvarjemleflere goda repriser förekomma, bland andra Meyerbeers » Nordens stjerna ».
i p \ I U I I II U IN användas och marginal lemnas.
Berättelse af Marie v o n Olfers.
(Forts.) Menniskans hjerta är ett trots- sigt och fegt ting.
Sigfrid fylde nu sin plats fullständigt.
Han var en aktad, företagsam köpman, full af vidtgående planer, gynnad af framgång, på höjden af sitt välstånd; hans förmögenhet fördubblad, framför honom de lyckosammaste utsigter.
Hans fartyg hade verldsrykte.
Hvar- je år företog han sjelf en resa, mången gång åtföljd af Klas, hvilken han gerna för någon tid lockade ut från ett ansträngande arbete.
Äfven vännen hade arbetat sig upp, hans yttre var förnämt, han hade lärt, att kläder göra folk.
Margaretha, en smärt flicka på tio år, hade förblifvit hans trogna väninna.
Förde de underbara saker med sig hem åt henne från sina resor, så träffade naturligtvis alltid gud- fadern på det bästa, ty » han vet, » brakade hon säga, » bättre, hvad jag önskar, än jag sjelf. » Gråtande stodo de båda, fru Käthe och hennes lilla dotter, på stranden vid deras första afresa.
Då saken för hvarje gång af- löpte lyckligt och en evigt blå himmel tycktes hvälfva sig öfver de resande, gjorde vanan dem trygga.
» Kom åter, kom endast snart åter, » det var deras enda önskan.
Det föll ej ens Sigfrid in, att det kunde komma då- ligt väder; och om nu ock så skulle hända — hvad mer?
Han älskade faran och fruk- tade intet.
» Vi ses åter, vi ses åter, » klingade det i dag som alla år på ångbåtsbryggan, från hvilken fru Käthe med Margaretha vid han- den viftade afsked med sin näsduk.
» Jag önskade, vi kunde följa med, » sade barnet, » det förefaller mig, som om de be- höfva oss. » » De behöfva ingen, när de äro till sammans, » svarade modern.
Gyllene böljor dansade kring fartyget.
De voro nu på öppna hafvet.
Vännerna stodo å fördäck.
Allt blått så långt man kunde se, himmel och vatten.
» Det är rigtigt en- formigt, » sade Sigfrid.
» Jag önskade för en gång upplefva en storm, en fara, i hvilken man kunde spänna sin kraft och pröfva, hvem man är. » » Inte jag, » svarade Klas.
» Menniskan är ett eländigt kreatur.
Ingen känner all den låghet, som bor inom henne; lycklig den, för hvilken det alltid blir förborgadt!
Lyckobarn, söndagsbarn som du måtte utgöra ett undan- K. dramatiska teatern har likaledes lyckan att tag, i ljuset utvecklar sig plantan kraftigare. » fortfarande stå under samme erfarne och utmärkte » Derutinnan, » utbrast Sigfrid, » måste alla ledare som under förra spelåret, nämligen direk- vara lika, säkre om, att till en viss gräns tör G. Fredrikson.
Säsongen öppnades i måndags med » Hjerterdam », hvilket stycke helt och hållet lågheten ej kan nå dem. » Färden gick nästan ända till slutet utmärkt; hålles uppe af hr Fredriksons och fru Hartmans briljanta spel, samt Moliére ' s » Lärdt folk i stubb ».
till sist syntes dock Sigfrids önskan på väg Dramatiska teaterns första nyhet blir » Ett löfte », att uppfyllas.
Hvita små moln, liknande komedi i tre akter af Ernst Lundquist.
Derjemte snötappar, döko upp.
Sjömännen pekade på komma att uppföras » En räddare, » komedi i tre dem för hvar andra.
» Det lagar sig till akter af Tor Hedberg, Victor Hugos » Ruy Bias », Octave Feuillets » Chamillac », Sardous » Belle Ma- någonting, » sade de och skakade på hufvudet.
man, » Gogols » Revisorn » samt tvänne nya stycken » Dess bättre, » menade Sigfrid.
af Echegaray.
» Måla inte djefvulen på väggen, unge herre, » Vasateatern börjar sin säsong omkring den 1 sep- sade den gamle styrmannen, » en storm är en tember.
Som bekant har denna teater öfvertagits af direktörerne Aug.
Warberg och Emil Ström- fruktansvärd sak.
Mången, som aldrig trodde berg, båda synnerligen välkända för den teater- det, har dervid gått under. » besökande allmänheten, den förre senast anstäld » Ja, men, » svarade Sigfrid, » man dör dock vid Svenska och den senare vid Södra teatern.
inte genast, man kämpar, man räddar sig; Teatern lär komma att öppnas med ett mycket och är annorlunda bestämdt, nåväl, då går roligt originallustspel af Frans Hodell, berörande verldsutställningen i Paris.
man under!
En gång måste hvarje menniska 292 dö.
Jag älskar lifvet, men jag fruktar inte döden. » » Hur högt man älskar lifvet, vet man först, när man står inför döden, unge herre.
Mången känner i faran hvarken hustru eller barn; jag har sett underliga saker.
Hur de tappa hufvudet, springa fram och till baka, störta sig i afgrunden, likt osjäliga kreatur!
Inled oss icke i frestelse! » En vindstöt tog honom ordet ur munnen; susande dref den en skara moln framför sig, hvilka som genom ett trolleri förökades, träng- des samman, flöto i hvar andra; knappast en flik blå himmel fanns ännu qvar; nu alls intet, rundt om grått, mörkt, hotfullt!
En väldig strid började.
Vännerna stodo på däck, pressade mot relingen.
Våg efter våg sköljde fram öfver dem.
Klas hade blifvit alldeles tyst.
Sigfrid jublade för hvarje ny stöt.
Vattnet rann i strömmar ned från deras kläder.
» Är det inte praktfullt, » ropa- de han, då blixtar i zig-zag sköto fram genom mörkret.
» Hvad farligt kan egentligen hända oss; vi äro inte långt från land och bägge goda simmare. » Alla de öffiga passagerarne, en mängd fruntimmer och barn, voro i kajutan; under stormens pauser hörde man jemmer, klagan och böner.
Tills nu hade faran varit ringa; man kunde endast icke våga infarten under en sådan storm.
Allt vildare rasade ovädret, man såg icke hand för öga.
Plötsligt förnams ett dån, bedöfvande, sinnesförvirrande, ett prasslande, ett sken öfver hela fartyget, som hade eld från himmelen fallit öfver det.
Blixten hade slagit ned, fartyget brann.
En vansinnig förvirring uppstod.
Ingen lyssnade längre till befälet; af de nedfirade båtarna öfverfyldes genast två och sjönko.
Om räddningsgördlarne rasade en vild strid.
Hufvudstupa kastade sig menniskorna i brän- ningen; framför dem, bakom dem hotade död; dockj var den i eldhafvet än fasansfullare än den i vågorna.
Klas och Sigfrid simmade.
Sigfrids mod växte i striden med elementen — han hop- pades nå stranden; stormen saktade något af, han skönjde land, han simmade och simmade; som en fata inorgana tycktes det vika undan honom.
Krafterna öfvergåfvo honom, en hemsk dödsaning kylde i hans blod.
Om han måste dö, omkomma så eländigt här fjerran från hustru och barn!
Det var icke möjligt, han ville, han måste lefva!
Han med den lysande framtid, som låg framför honom, jemmerligen förgås, så nära, nästan i sigte af räddning!
Der flöt en planka, ny kraft eldade honom; han såg äfven Klas simma ditåt: de skulle båda bli räddade.
Klas når först fram.
Sigfrid med ansträn- gande af sina sista krafter strax derefter.
Men två äro för många.
Plankan bär en- dast en.
Sig sjelf icke mägtig, i dödsångestens ra- seri stöter Sigfrid vännen derifrån.
Det är icke svårt, de stela händerna släppa sitt tag, med en sista blick, den Sigfrid aldrig skall förgäta, sjunker han och försvinner i djupet.