Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i f ö r s t o d o, att h o n själf s k u l l e l i d i t af, o m v i p å n å g o t v i s f ö r ö d - mjukat hennes landsman.
V i gingo tysta ö f v e r g å r d e n i g e n, g r i p n a af d e n n a l e f v a n - d e k ä n s l a b l a n d alla d e s s a, s o m h ä r s t r e d o m o t eländet, för det förlorade landet, s o m få af d e m e n s s e t t o c h s o m v ä l irigen af d e m h o p p a d e s att få i g e n, m e n s o m alla d o c k h a d e s i n h e m l i g a f a t t i g a s t o l t h e t att få t i l l h ö r a.
V i h a d e n u b l o t t d e t lilla e n k l a k a p e l l e t att s e o c h så e t t p a r s m å m o t t a g n i n g s - r u m m e d n å g r a p o r t r ä t t af p o l s k a h e l g o n p å v ä g g e n.
D ä r t a g a v i a f s k e d af d e n h e l a h u s e t f ö r e s t å e n d e s y s t e r n, » soeur supérieure », en f e m t i o års k v i n n a m e d ett klart, intel- ligent, hjärtegodt utseende.
» Kom igen, » b a d h o n o s s, » h ä r ä r o alla v ä l k o m n a.
» Så v o r o v i åter ute i p o r t g å n g e n — o c h så s l ö t s p o r t e n b a k o m o s s.
F r a m f ö r o s s l å g i g e n d e t s l ä t a, tarfliga g r å h u s e t, af h v i l k e t v i s k u l l e b e h å l l a e t t af d e s s a m i n - n e n, s o m ä r o så g o d a att h a g e n o m till- v a r o n, m i n n e t af d e t f a t t i g a, l a n d s f l y k t i g a h e m m e t, s o m i n n e s l ö t s å m y c k e t uppoff- ring, arbete o c h kärlek.
• — — U n d e r n ä r m a r e ett år h a r S t o c k h o l m b l a n d sina notablare utländska gäster haft ä r a n r ä k n a d e n h o l l ä n d s k a författarin- na, hvars bild vi här återgifva.
Älskvärd o c h s p i r i t u e l l s a m t lifligt i n t r e s s e r a d f ö r våra litterära o c h sociala förhållanden, k n ö t fröken Stratenus redan vid jultiden bekant- s k a p m e d I d u n s r e d a k t i o n, o c h f r u k t e n af h e n n e s s y m p a t i e r f ö r v å r t i d n i n g är b i o - grafien i d a g e n s n u m m e r öfver H o l l a n d s u n g a d r o t t n i n g s a m t ett p a r a n d r a fint o c h känsligt skrifna lefnadsteckningar, m e d hvil- k a v i i n o m k o r t h o p p a s få g l ä d j a v å r a lä- sarinnor.
L o u i s e S t r a t e n u s t i l l h ö r H o l l a n d s aristo- krati.
H e n n e s m o r m o r, en O l d e n b a r n e v e l d, v a r ä t t l i n g af d e n s t o r e s t a t s m a n m e d s a m - m a n a m n, s o m m e d sitt h u f v u d m å s t e plikta för d e n afund hans l y s a n d e förtjän- ster v ä c k t e h o s M o r i t z af O r a n i e n; h e n n e s onkel, b a r o n Stratenus, var Nederländernas siste a m b a s s a d ö r h o s d e n o l y c k l i g e k o n u n g - e n af H a n n o v e r.
V i d s j u års å l d e r b ö r j a d e L o u i s e Strate- n u s v i s a f ö r f a t t a r e a n l a g — till f a s a f ö r d e sina, s o m i ö f v e r e n s s t ä m m e l s e m e d t i d e n s s e d a n s å g o, att e n flicka af f a m i l j i c k e fick ä g n a s i g åt l i t t e r a t u r eller k o n s t.
Alltid p å j a k t efter i d e a l e t, s l ö s a d e h o n, efter att h a f v a b l i f v i t m y n d i g, d e p e n n i n g a r h o n ärft efter s i n far p å h v e m h e l s t h o n t r o d d e i b e h o f, tills e r f a r e n h e t e n ö p p n a d e h e n n e s ögon.
V i d s j u af d e å t t a l i t t e r ä r a tätting- ar, uti h v i l k a h o n d e l t a g i t i H o l l a n d o c h Frankrike, h a d e h o n r e d a n blifvit tillerkänd p r i s f ö r s i n a v e r k, d å h o n, t j u g u s j u år g a m - m a l, f ö r l o r a d e å t e r s t o d e n af s i n f ö r m ö g e n - het, hvarefter h o n uteslutande ägnade sig åt s k r i f t s t ä l l e n.
F r a m f ö r allt p o e t, h a r h o n f ö r f a t t a t ett t i o t a l s a m l i n g a r l y r i s k a d i k t e r — m å n g a af d e s s a s a t t a i m u s i k —, h v a r - j ä m t e h e n n e s p r o s a s k r i f t e r, o b e r ä k n a d t öf- v e r s ä t t n i n g a r n a, u t g ö r a ett b e t y d a n d e a n t a l.
Själf ter: s k r i f v e r h o n o m s i g o c h s i n a åsik- » Alltid d e n s a m m a: städse brinnande för idealet och troende på människohjärtats ä d e l h e t s a m t ö f v e r t y g a d, att k v i n n a n i f r å g a ' o m i n t e l l i g e n s är m a n n e n s l i k e (s t u n d o m till o c h m e d h o n o m ö f v e r l ä g s e n), m e n att h o n l e f v e r l y c k l i g a s t i s k u g g a n o c h att, o m
(DUN 278 h o n k a n blifva s t o r g e n o m sin h j ä r n a, k a n h o n b l i f v a s u b l i m, i s t å n d till alla uppoff- r i n g a r g e n o m sitt h j ä r t a, s o m är h ä r d e n för h e n n e s m a k t, h e n n e s m a j e s t ä t o c h h e n - n e s s m ä r t a, d e n n a s t o r a o c h m ä k t i g a häf- s t å n g till f u l l k o m l i g h e t e n.
M e d ett o r d: en ohjälplig d r ö m m e r s k a, som ä n d a i n i d ö d e n skall s m å l e m o t lif- vet, m o t d e n n a härliga j o r d, m o t barnen och b l o m m o r n a samt välsigna den Gud, som låtit h e n n e blifva till; e n k v i n n a, s o m a l d r i g t i l l ä g n a t s i g eller s k ä n k t sig h e l t åt n å g o n religion, m e n gillar det sanna o c h g o d a h o s alla, o c h s o m p å d e t h e l a t a g e t är af r i n g a b e t y d e l s e b å d e i f r å g a o m s i n person o c h sina verk, hvilka senare skola f ö r s v i n n a m e d h e n n e efter att h a f v a g j o r t h e n n e l y c k l i g, e m e d a n h o n l i d e l s e f u l l t äl- s k a r sitt a r b e t e.
» * Ännu en gång " Kvinnorna och skämttidningarna ".
J n:r 10 af Idun för i år förekommer den upp " sats, som gifvit anledning till hosföljande.
H a d e icke en insändarinna, » — g — g », under rubriken: » Från Iduns läsekrets », fäst min upp- märksamhet på, att artikeln icke bör förbigås med » tystnadens vältalighet » så — men nu må det gå löst på saken.
Det heter i Stades uppsats: » Det är h ö g tid, att kvinnan lär sig förstå, att det ligger något b a k o m skämtet, lär sig förstå svedan o c h skam- men af slaget.
Har h o n k o m m i t därhän, skall hon äfven förstå, att hon för sitt eget anseen- des skull måste försvara sig, o c h först o c h sist, att det är en äresak för henne att icke genom lif o c h lefverne gifva stoff åt det slags gyckel, som sätter fläckar på den allmänna kvinnliga karaktären. » Visst läste jag uppsatsen i fråga m e d intresse, men dock ej med n o g stor vaksamhet, det in- ser jag nu.
Jag tänkte därvid endast, att den, som skrifvit uppsatsen, måtte vara en man o c h därför partisk för männen.
Jag har dock nu, g e n o m Stades sista upp- sats, blifvit upplyst o m mitt misstag.
Jag måste erkänna, att j a g så litet följer m e d min tid, att jag ytterst sällan läser en skämt- tidning.
Stade känner d e m nog bättre, o c h vill uppenbarligen kvinnorna väl.
Jag hoppas o c h tror, att flertalet kvinnor har bättre lektyr än skämttidningarna bestå, o c h skulle man b e d ö m a kvinnorna (eller världen i allmänhet) efter skämt- tidningarna, tror jag förvisso, att man k o m m e att se alltsammans såsom hade m a n fått en af den o n d e andens spegelskärfvor i ögat, d. v. s. förvrängdt.
Dessutom, om vi nu också i verk- ligheten finna motstycken till kvinnokarrikat} - rerna, bästa Stade, tror ni verkligen icke, att männen hafva dessa samma fel?
Låt oss räkna upp dessa svårare fel, som ni (eller låt vara skämttidningarna) tillägga endast kvinnan!
» Vi kunna anteckna opålitlighet i vänskap, ondsint- het, trångbröstadt småsinne, ofördragsamhet, ta- delsjuka, skadeglädje, » säger ni.
Tror ni verk- ligen, jag upprepar det, att männen icke hafva dessa fel?
Kanske är dock småsinne ett fel, som mindre ofta framträder hos männen än hos kvinnorna, m e n så beror det också så m y c k e t på hvad man kallar för småsinne.
Äfven måste man betänka, att kvinnorna just till följd af sina sysselsättningar löpa fara att bli småsinnade.
De hafva så otaliga småsysslor, tråkiga, intresse- lösa, s o m mannen ej behöfver befatta sig med, men s o m kvinnorna måste förrätta, för att allt skall gå sin jämna gång, o c h deras vördade män, pappor o c h bröder ej skola ha något att » hacka på » o c h — svära öfver.
7 H v a d jag nu också hittills sagt, har dock Stade ovedersägligen rätt, o m h o n vill påvisa, att det för kvinnorna gäller något vida mera än för männen, att deras fel o c h svagheter offent- ligen gisslas.
En kvinnas rykte har af gammalt liknats v i d en blankpolerad sköld — andas på densamma, o c h där är genast en fläck — o c h ett godt o m d ö m e o m hela kvinnokönet från det otäcka könets sida är ju lika viktigt.
1898 Stade föreslår, att kvinnorna skola försvara sig gent emot skämttidningarna.
Några skämttidningar b o r d e redigeras af kvinnor — nu är det endast män, som ge ut sådana, därför få kvinnorna ensamma bära bör- dan af en hel del fel, s o m männen ha i lika hög grad, fast de icke vilja erkänna det.
Och o m nu också kvinnorna skulle vara ensamma om dessa nyss uppräknade fel, huru många fullt ut lika svåra fel ha icke männen, o m de skulle framhäfvas i dagsljuset!
Må skapelsens herrar o c h särskildt de, s o m ge ut skämttidningar, vara rättvisa m o t kvin- norna, det skulle jag vilja mana till!
Männen vilja ej för allt i världen låta tro annat än att de äro storsinta, därför välta de också alla fel, som ha att skaffa m e d småsinne, på kvinnorna, ett talande bevis för deras — storsinthet.
En i Sigurd », exempelvis, kan dock låta oss höra en profbit på hur en tadelsjuk o c h småsinnad man » regerar ».
Det är då visserligen bara sin hu- stru, han grälar på — m e n ändå.
Till slut måste man erkänna — det ligger en behjärtansvärd sanning i Stades slutord: » Det är en äresak för henne (näml.
kvinnan) att icke ge- nom lif o c h lefverne gifva stoff åt det slags gyc- kel, s o m sätter fläckar på den allmänna kvinn- liga karaktären. » Visserligen lefva vi i realis- mens tidehvarf, men, var säker, o m mannen också icke erkänner, att han har något ideal, vill han dock finna det hos kvinnan, d. v. s. h o n skulle vara, eller rättare sagd t, framstå som ofel- bar i hans ögon.
Det är just därför, jag myc- ket fruktar, att detta så förordade kamratskap mellan individer af de olika könen i samskolor o. s. v. innebär en fara.
Tvifvelsutan skall detta dagliga samarbete m e d ynglingar göra en hel del flickor pojkaktiga i sitt sätt att vara just i de år, då de borde vara som mest älskliga o c h tilldragande, o c h hvart taga då idealen v ä g e n?
Skall icke mången y n g l i n g ' g e n o m dessa vrång- bilder få en oriktig uppfattning af k v i n n o k ö n e t i sin helhet, o c h skall icke detta åter inverka skadligt, kanske i större mån än man vill i n s e?
Kvinnorna böra icke vara några sjåp — det är nu själfklart — men i våra dagar hålla de på att slå öfver till en motsatt ytterlighet o c h blifva alltför emanciperade.
Dock, härvidlag få vi kan- ske ej så mycket klandra individerna — det är nog tidsandan, man får ge skulden.
En pojkaktig flicka kan ju vara en bra o c h treflig kamrat och en aldrig så g o d o c h präktig karaktär för öfrigt, men huru skulle en yngling k o m m a på den tanken att fria till en ung dam med karlavulet sätt o c h v a n o r?
Visst skulle det bra mycket förtaga förlofningstidens poesi, o m det, då den unga damen öppnade rosenmunnen att hvi- ska ljufva ord till sin vän, k o m m e fram, visser- ligen icke, såsom i sagan, paddor, men — c-i garrdoft.
Nej, flickan måste vara kvinna i detta ords egentliga bemärkelse, d. v. s. både till sina tänkesätt o c h i sitt uppförande sant kvinnlig, eljes skulle jag då inte vilja ha henne, o m det vore j a g s o m skulle sta ' att fria.
Men, jag är då en ohjälplig idealist — kanske tycka reali- sterna på annat sätt.
Jag kan n o g icke uttrycka mig riktigt förståe- ligt (för att nyttja ett hopgjordt ord), men jag tycker att ett äktenskap, ingånget o c h baseradt, o m jag så får säga, endast på godt kamratskap, icke skall kunna blifva lyckligt, åtminstone icke i längden.
För mannen är j u giftermålet ofta nog endast en affär, men jag tror, att det, för att hustrun skall blifva lycklig o c h lättare bära lifvets prosa, fordras, att h o n är fäst vid man- nen m e d en till en viss grad svärmisk kärlek, som hjälper till att öfverskyla hans fel o c h kom- mer henne att i h o n o m alltjämt se sin u n g d o m s älskade.
Må hustrun o c h kvinnan i allmänhet söka likna mannen i allt hvad s o m är godt o c h hugstort och ädelt, men hvartill skall det tjäna att efter- apa hans klädsel o c h vanor?
Mannen b ö r kunna se upp till kvinnan o c h hustrun vara icke en- dast till namnet mannens » bättre hälft ».
M e n j u mera kvinnorna närma sig männen, så att säga, dess mindre hänsyn o c h höflighet finna dessa sig behöfva visa dem.
Så » döda » kvin- norna gentlemännen.
Mista kvinnorna männens högaktning, huru går det då m e d moralen i värl- d e n?
Men må Stade o c h alla andra k o m m a ihåg, att kvinnorna dock icke äro o c h icke kunna vara änglar, något som likväl ej berättigar män- nen att vara — bänglar.
- * g^J^UR.NCmSBOKEH:£Jfr jgff Kronprinsessan Victoria lär redan i okto- ber månad nödgas för skötandet af sin h ä l s a, återvända till s ö d e r n.
Prinsessan Ingeborg afreser i dagarna till K ö p e n h a m n för att deltaga i firandet af sin far- moders, drottningens af Danmark, födelsedag, den 7 dennes.
Kvinnan i järnvägens tjänst.
V i d statens järnvägar äro för närvarande 47 k v i n n o r anställ- da såsom ordinarie.
24 innehafva befattning såsom kontorsskrifvare i n o m styrelsens olika by- råer o c h kontor.
V i d distrikten tjänstgöra 8 så- som kontorsskrifvare o c h 15 såsom kontorsbiträ- den.
Dessutom äro såväl i n o m styrelsen s o m vid distrikten anställda en hel mängd kvinnor såsom extra skrif- o c h kontorsbiträden.
* Lysning afkunnades i söndags för första gån- gen mellan ryttmästaren frih.
Bror Cederström och skådespelerskan fru Ellen Hedlund.
t e a t r a r n a.
Operan öppnas antagligen den 19 o c h Dramatiska teatern den 9 d:s. Vasateatern.
1 jämförelse m e d sina mer o c h mindre ryktbara företrädarinnor på den ofta slipp- riga operettbanan, Storhertiginnan af Gerolstein, Prinsessan af Trebizonde, Teblomma, Niniche, Lilla helgonet, Lyckobarnet m.
fl., för att icke nämna D e n sköna Helena, suverän i åminnelse, lefva o c h röra sig » Flickorna Michu » i en ren atmosfär, där de trippa omkring s o m små hvita, menlösa lamm, i mjukt fladdrande empiredräk- ter, i klacklösa,, tunnsulade skor och m e d siden- band korsade öfver vristen.
Den ena är krydd- krämardotter, den andra markisinna; m e n hvar- ken pappa eller m a m m a Michu, generalen mar- kis des Ifs eller flickebarnen själfva ha till en början klart för sig, h v e m s o m är det ena eller det andra, då den slarfven Michu s o m nyfödda blandat bort d e m i ett badkar.
Brunetten Ma- rie Blanches aristokratiska tendenser o c h den blonda Blanche Maries smått plebejiska kynne verka icke tillräckligt öfvertygande.
Det behöfs ytterligare ett bevis, o c h detta presterar den sistnämnda m e d hjälp af puder o c h andra verk- samma toalettmedel i en scen full af grace o c h pikanteri.
Hvarpå systrarna skiljas, den ena för att s o m kapten Bigouds maka bli en pryd- nad vid hofvet, den andra för att sälja smör och » pinfärska » ägg vid sidan af sin älskade Aristide.
Något mindre uttänjd, skulle operetten säker- ligen verkat betydligt kraftigare.
Musiken, af A n d r é e Messager, är fin o c h lekande, men säl- lan af elektriserande art. Mest bifall väckte systrarnas duett » Marie Blanche o c h Blanche Marie », deras naiva åkallan af Sankt Nikolaus, de små barnens (och gamla ungkarlars) skydds- patron samt den förtjusande lilla pudervisan, med skälmskt behag föredragen af fröken Frisch, Blanche Maries ungdomligt täcka o c h käcka re- presentant.
Fru Emma Berg s o m Marie Blanche föreföll något m o n o t o n o c h ointresserad, hvilket senare måhända till en del kan tillskrifvas hennes äl- skare, herr Nyblom — kapten Rigoud.
Fru Strand- berg var en ypperlig flickpensionsföreståndarinna med militärisk pli o c h en enda kärlek: den fran- ska armén.
Hrr Emil Strömberg o c h Adami gåf- vo likaledes g o d k o m i s k anstrykning åt sina respektive framställningar af specerihandlanden Michu o c h bodbetjänten Aristide.
— * — s
IDUN 1898 O n k e l D a v i d.
Skiss för Idun af Sophie Unge.
J^w å g o n k n a c k a d e p å d ö r r e n till h e r r B a - T V nes arbetsrum — en rädd, dröjande knackning.
Första och andra gången hörde han den ej —, t y h a n v a r d j u p t i n n e i e n s v å r l ö s t k a l k y l — m e n då den ä n n u en g å n g åter upprepades, ehuru o m möjligt ännu mera osäker än förut, v ä n d e han sig tvärt o m på skrifstolen o c h kastade en m ö r k blick neråt d ö r r e n, h v i l k e n l e d d e u t till f ö r s t u g a n.
» f r å g a d e h a n m e d ej s å litet af r e t l i g h e t i r ö s t e n, t y h a n h a d e än- n u h u f v u d e t fullt af d e b e r ä k n i n g a r h a n ej k o m m i t till r ä t t a m e d.
D ö r r e n ö p p n a d e s p å g l ä n t o c h ett ljus- lockigt huf vud stack sig försiktigt in g e n o m springan.
» Jag k o m m e r visst olämpligt o c h kan v ä n t a till e n a n n a n g å n g — o n k e l h a r k a n - ske b r å d t o m n u?
» » I n t e så u t a n » — s v a r a d e h e r r B a n e — » m e n d u k a n j u k o m m a in ändå, M a r y, ifall d e t är n å g o t af v i k t d u h a r att s ä g a.
» M a r y s t e g n u h e l t o c h h å l l e t ö f v e r trö- skeln.
H o n såg sig o m k r i n g i det stora ljusa rummet, hvilket var nästan främman- d e f ö r h e n n e, t y d e t h ö r d e ej till d e n e g e n t - l i g a v å n i n g e n, o c h h o n h a d e v a n l i g t v i s in- g e n a n l e d n i n g att s ö k a » o n k e l D a v i d » där.
» J a g är s å l e d s e n, o m j a g s t ö r d i g, o n - k e l » — s a d e h o n — » m e n d e t är n å g o n - ting, s o m j a g länge gått o c h tänkt på, o c h jag v i l l e så g ä r n a tala f ö r s t m e d d i g en- sam,- innan j a g framställer saken för tant V i v i k a.
J a g t r o r, att — att h o n k a n s k e s k u l l e k o m m a a t t s a k n a m i g litet, n ä r j a g a r b o r t a, samt därför sätta sig e m o t planen, o c h det är d ä r f ö r j a g b e h ö f v e r d i t t s t ö d, o n k e l D a - vid.
» B a n e, s o m f o r t s a t t m e d att k l o t t r a siffror p å e n b i t p a p p e r, s p r a n g h ä f t i g t u p p från stolen o c h ställde sig framför M a r y, s o m tagit plats bredvid skrifbordet.
» Borta » — upprepade han — » borta —, hvad menar du m e d det? » En varm rodnad färgade Marys kinder och ö g o n l o c k e n s j ö n k o djupt öfver de klara blå ögonen.
Nervöst strök h o n m e d han- d e n ö f v e r sitt h v i t a f ö r k l ä d e o c h p l o c k a d e på dess broderier.
» D e t är s å s v å r t att k o m m a f r a m m e d h v a d j a g h a att s ä g a — b å d e d u, o n k e l, o c h t a n t h a alltid v a r i t m y c k e t g o d a e m o t m i g, o c h j a g h a r h o s e d e r h a f t ett h e m så g o d t, att ej m å n g a v ä r n l ö s a f l i c k o r h a d e t p å s a m m a sätt, m e n — m e n.
» Hon kände, hur onkelns blickar brände h e n n e, o c h v å g a d e e j slå u p p ö g o n e n f ö r att m ö t a d e m.
» M e n du har tröttnat n u » — ifyllde han bittert.
» Onkel David! » — ropade Mary — » säg i n t e så, d e t g ö r m i g så o n d t.
D u tror j u e j, att j a g är o t a c k s a m o c h l e d e s af e t t så d å l i g t m o t i v?
D u h a r j u v a r i t s ö m e n far för m i g, a l l t s e d a n p a p p a d o g, o c h d e t e n d a s t p å g r u n d af d e n v a r m a v ä n s k a p, s o m e n g å n g r å d d e e m e l l a n er.
H v a d skulle det eljes h a b l i f v i t af m i g — f a t t i g o c h värn- lös s o m j a g v a r!
» D å B a n e ej g a f n å g o t s v a r, u t a n e n d a s t mätte golfvet m e d långa steg, fortsatte Mary: Y ^SS Q ffffnWrQ SW V V I 1 1 I V I / i V1A J 1 A / [q 1 V 1 A I l-i * J.
» J a g är a d e r t o n år n u, s o m d u v e t, o c h v i d d e n å l d e r n h a m å n g a u n g a flickor r e d a n f å t t b ö r j a att a r b e t a f ö r s i n u t k o m s t.
En v å r d a d u p p f o s t r a n h a r j a g fått, o c h m a n s ä g e r, att j a g ej s a k n a r b e g å f n i n g.
H ä r p å L i n d a s k a n m a n j u g o d t r e d a s i g m i g för- utan, m e n kanhända k u n d e j a g på något a n n a t ställe f y l l a e n p l a t s — j a g k a n j u ej alltid.
» » M a r y!
» — d e t l å g så m y c k e n f ö r e b r å e l s e i o n k e l n s tonfall, när han uttalade det korta n a m n e t, att f l i c k a n s t a n n a d e m i d t i m e - ningen.
» H v a d är d e t f ö r n o n s e n s d u p r a t a r — behöfver man dig ej h ä r?
Har d u någon- s i n v a r i t öfverfLödig?
Ha ej d i n a l ä t t a s t e g s a t t lif i d e t e l j e s t y s t a h u s e t?
Har ej d i t t m u n t r a s k r a t t l u c k r a t u p p l u f t e n i d e l å n g a k o r r i d o r e r n a?
— H a r d u ej f ö r t ljus o c h sol m e d dig öfverallt, där d u gått fram?
» » Onkel, jag blygs! » » H a r d u e j v a r i t v å r h j ä r t e f r ö j d, flicka — V i v i k a s o c h m i n — o c h n u vill du.
» » Onkel David! » » O c h n u v i l l d u g i f v a allt d e t t a åt f r ä m - m a n d e, s o m ej s ä t t a v ä r d e d ä r p å.
» Det blef en s t u n d s t r y c k a n d e tystnad i d e t s t o r a r u m m e t — så t y s t, att m a n h ö r d e h u m l o r n a surra utanför i solskenet och trädgårdsmästarens steg knastra m o t sandgången.
B a n e h a d e åter satt sig v i d skrifbordet, där han planlöst p l o c k a d e i sina papper, lade d e m i högar o c h spridde ut d e m igen.
H a n såg m ö r k o c h förtretad ut.
M a r y bröt åter t y s t n a d e n.
H o n g i c k fram till s k r i f b o r d e t o c h l a d e s i n h a n d p å B a n e s axel.
» Onkel David » — sade hon v e k t — » neka mig ej m i n b e g ä r a n.
J a g t r o r att — att d e t är n y t t i g a s t f ö r m i g att k o m m a häri- från — p å e n t i d.
» H a n s k ä l f d e till u n d e r h e n n e s v i d r ö r a n d e.
» Men motivet — motivera då åtminstone ditt handlingssätt. » » Jag kan ej, onkel. » » Kan ej?
Ä r det hemligheter m e d i s p e l e t — h v a d s k u l l e e n l i t e n flicka s o m d u h a att d ö l j a?
» H a n skrattade litet sarkastiskt, när h a n f r å g a d e d e t t a, m e n d e t m ä r k t e s, att skrat- tet blott v a r en s k y d d a n d e förklädnad.
» Fråga ändå g e men o m b ö r d u ej m i g ej v i d a r e, o n k e l, j a g k a n ej d i g n å g o t skäl för min ö n s k a n; d u håller af m i g a l d r i g s å litet, sätta dig e m o t m i n begäran. » » Vet Vivika ingenting? » » N e j, j a g ville först tala v i d d i g.
» » O c h få m i t t s t ö d, j a.
» » J u s t så, m e n.
» » Vi skola tänka på saken » — sade han plötsligt, kallt — » o c h vill d u n u l ä m n a m i g, är j a g d i g m y c k e t f ö r b u n d e n.
» h a n n u h a d e att.
S k u l l e h a n låta b a r - n e t få sin v i l j a f r a m — l å t a h e n n e l ä m n a d e t l u g u a h e m m e t f ö r att prof va s i n a kraf- ter i e n v ä r l d, s o m h o n e j ä n n u k ä n d e till, eller s k u l l e h a n.
H a d e h a n e n s n å g o n r ä t t att h i n d r a h e n - n e att f ö l j a s i n ö n s k a n?
* När D a v i d Bane sent på aftonen återkom från e n r i d t u t å t d e t s t o r a g o d s e t s m e r a a f l ä g s n a ä g o r, k u n d e i n g e n g i s s a sig till, h v i l k e n s t r i d h a n haft att g e n o m g å u n d e r de sista t i m m a r n e.
H a n såg visserligen blek o c h a l l v a r l i g u t, m e n h a d e ett v ä n l i g t l e e n d e för sin s y s t e r V i v i k a, h v i l k e n m ö t t e h o n o m i förstugan, samt frågade henne o m supén var i ordning.
» D e n har r e d a n v ä n t a t p å d i g e n h e l k v a r t » — s v a r a d e h o n — » m e n j a g förstår e j, att ej o c k s å M a r y k o m m i t h e m, o c h h o n b r u k a r e l j e s alltid v a r a så p u n k t l i g.
M å t t e i n g e n t i n g h a h ä n d t h e n n e, t y h o n f o r en- s a m u t p å s j ö n i v å r lilla s n i p a.
» » H v a d skulle ha h ä n d t h e n n e » — Bane — » s e, där k o m m e r h o n j u h ä n d e r n a fulla af n ä c k r o s o r.
Hallå, sjöfröken! » — ropade han muntert h e n n e.
» S k y n d a p å, t y j a g är h u n g r i g e n v a r g efter d e n l å n g a r i d t e n.
» sade med lilla emot som H a n.