Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande, öfver väckta motioner, om utsträckande af testamentsfriheten och af rättigheten att genom gåfva upplåta fast egendom, samt om ändring i hvad nu stadgadt är, dels rörande grunden för bestämmande af vederlag för af händ arfvejord, dels ock angående bördsrätt och lösningsrätt i stad m. m.
Ridderskapet och Adeln samt Högvördige Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat följande i dessa ämnen väckta motioner, nemligen: 1:0 af Herr IV. F.
Dalman, hvilken, med åberopande af de skäl, som uti motiven till 10 Gap. Ärfda-Balken i förslaget till ny Civil-Lag upptagas, föreslagit:
"att testamentsfriheten måtte på det sätt utsträckas, att, då bröstarfvinge ej finnes, man md ega i testamente gifva all sin så väl ärfda, som förvärf da egendom, å land och i staden; men, då bröstarfvinge finnes, endast hälften deraf; i och hvarmed arfvinges rättighet att, i händelse arfvejord blifvit under någons lifstid bortgifven, vid hans död densamma återtaga, ej heller komme att fortfara, samt förbudet emot bortgifvande af stadsegendom borde upphöra, i vidsträcktare mon, än här ofvan finnes föreslaget; 2:0 af samme Motionair: att industriens fordran vore, att förmögenheten göres så rörlig som möjligt, och att sålunda alla onödiga hinder undanrödjas för den fasta egendomens förvandling till rörligt Capital, och det senares förvandling till fast egendom.
En ibland de större svårigheter, som i detta hänseende inom vår gamla Lagstiftning möta oss, vore bördsrätten.
Den hade uppkommit under förhållanden, fullkomligt skiljaktiga ifrån de nu befintliga.
Den saknade all rättsgrund oell, i flere afseenden, allt rotfäste i opinionen.
Deremot -vöre den ganska hirjderlig vid alla köpeafhandlingar om fastighet, gjorde besittningen deraf osäker och föranledde ofta till oenighet, tvister och chicaneusa rättegångar.
Då emedlertid bördsrätten på landet lilläfventj^rs ännu sammanhänger med allmogens föreställningssätt om rättigheten för en slägt, att, framför en annan, besitta fäders och förfäders jord, för hvilken ett folk, som förnämligast sysselsätter sig med jordbruk, alltid länge bibehåller en viss hemkärlek, i Bihang till R.
Brot. 1834. 26de Håftet. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 12.3. sin mon bidragande till redbarhet och enkla seder, torde tiden ännu icke vara inne, alt föreslå upphäfvandet af bördslagarne, så vidt de angå arfvejord å landet.
Deremot ansåg Motionairen, att bördsrälten i stad både borde och kunde, ulan alla slags olägenheter, och till beredande af flere fördelar, i afseende på transactioner om stadsegendom, helt och hållet försvinna, och hemställde derföre om borttagande af den i 5 Cap. i §.
JordaBalken till sådan börd stadgade rätt; 3:o af Herr Fredric Stuart, hvars anförande är af följande hufvudsakliga innehåll:
Vid sistlidne Riksdag föreslogo Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t, i underdånig skrifvelse af den ii Januarii i83o, att 5 §. i 17 Cap.
ÄrfdaBalken, tillika med Kongl.
Förordningen den 19 Augusti 1762, måtte upphäfvas, samt 4 §• i samma Cap. ändras till denna lydelse: ”ali aflingejord och ärfda eller förvärfda lösören å landet, så ock allt gods i staden, ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt, må man bortgifva eller testamentera till hvem man vill, skyld eller oskyld, barn eller andra arfvingar.
Dock der omyndige barn äro, som icke ega något till föda och uppfostran, då skall dem först, efter stånd och värde, så mycket lemnäs, som Domaren skäligt pröfvar till dess de sig sjelf nära kunna."
Uti härå meddeladt Nådigt svar af den i3 Mars i83o, förklarade Kongl. Maj:t, all, ”ehuru skäl syntes förekomma för utsträckning af testamentsrättigheten i stad, hade Kongl.
Maj:t likväl funnit emot berörde förslag de anmärkningar ega rum, att, derest hela 5 §. i 17 Cap. Ärfda-Balken skulle upphäfvas, den i berörde lagrum arfvingar medgifna rättighet att till sig lösa borttestamenleradt hus, tomt, gård och jord i staden, således komme att upphöra, under det bördsrätt till försåld dylik egendom ännu qvarstode, samt alt, då, enligt den föreslagne förändrade lydelsen af 4 §- i nämnde Cap, man egde att bortgifva eller testamentera allt gods i staden, ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt, deraf rätteligen borde följa, att stadgandet i 8 Cap. 3 §.
Jorda-Balken, det man endast eger bortgifva sjettedelen af jord, hus eller tomt i staden, ehvad det är ärfdt eller afladt, komme att upphäfvas, hvarom likväl förslaget icke något innehölle; lrvadan Kongl. Maj:t, då dessa förhållanden voro stridande emot den enhet i lagstiftningen, som med det ifrågavarande förslaget åsyftades, ansåge Sig icke kunna detsamma antaga.”
Af sådan anledning och enär den underdåniga skrifvelsen, efter Motionaivens mening, fullkomligen ådagalade, att, efter nuvarande förhållanden, någon gillig anledning icke gåfves till den i Lagen stadgade inskränkning uti dispositionsrätten öfver egendom i städerne, i hvil - Lag-Utslollets Betänkande N:o is3. 3 bet afseende en lagförändring länge varit påyrkad, samt Kongl. Maj:ts ofvanberörde
Nådiga yttrande syntes föranleda den slutföljd, att ofvannämnde förslag skulle vinna Kongl. Majrts
Nådiga bifall, så vida, i sammanhang dermed', anmälan skedde, om upphäfvande af 8 Cap. 3 §.
JordaBalken, i fråga om rättigheten att bortgifva fast egendom i stad, samt af bördsrälten till försåld sådan egendom, hvilket också instämde med de motiv Rikets
Ständer framställt för deras ofvanberörde förslag, hemställde Motionairen: det Rikets Ständer milé hos Kongl. Majit, jemte anmälande å nyo af deras of man om förmälde underdåniga skrif velse , med deri intagne lagförslag, i underdånighet föreslå, att 3 8 Cap. Jorda-Balken måtte helt och hållet upphäf vas, samt att stadgandet uti 1 och 7 ,.W. af 5 Cap. samma Balk, rörande bördemans rätt att lösa fast egendom i stad, finge ur samma $$. alldeles uteslutas; 4:o af Herr Domprosten Doctor Heurlin', att den olikhet uti testamentsfriheten, som vår Lag stadgar, enligt landsrätt och enligt stadsrätt, vore till sin grund orättvis, och kunde i tillämpningen ofta blifva obillig och skadlig.
Enligt stadgandet uti Ärfda-Balken 17 Cap. 5 §., jemfördt med Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, egde Prest och Borgare, när de hafva bröstarfvingar, endast rätt att, enligt stadsrätt, i testamente bortgifva en sjettedel af förvärfd rörlig eller orörlig egendom, då deremot Adelsman eller Bonde egde, jemlikt Ärfda-Balken 17 Cap. 4 §.» rättighet att efter landsrätt borttestamentera till hvem de vilja , skyld eller oskyld, all aflingejord och ärfda eller förvärfda lösören, med det enda förbehåll, att, i fall omyndige barn finnas, skall, lill deras uppfostran, efter stånd och värde, så mycket lemnäs, som Domaren pröfvar, till dess de sig sjelfve nära kunna.
Orättvist syntes det att, då alla borde vara inför Lagen lika, Prester och Borgare skola sakna öfver sin genom ogen flit och omtanka förvärfda egendom samma fria dispositionsrätt, sorn Adel och Bönder ega.
Detgåfvesock mångå händelser, i hvilka nuvarande inskränkning vore obillig och skadlig.
Om någon t. ex. har tvänne barn, det ena fåkunnigt, litet vetande eller illa artadt, det andra välartadt och hoppgifvande, så kunde man till det senare, som för sin framtida utkomst hade större behof, ej gifva mer än blott en sjettedel öfver hvad det förra erhåller.
Det kunde ock hända, att det ena barnet blefve rikt och barnlöst, det andra fattigt med många små barn, och då åtkommer man, för det senares behof, icke mera än nämnde en sjettedel.
Föräldrars pligt att sörja för sina barns underhåll är i naturen så grundad, att man, äfven om dem lemnades full frihet att genom testamente disponera öfver deras egendom, borde i allmänhet kunna 4 Lag-Utskottets Betänkande IV:o fs3. påräkna, att denna frihet ej skulle af dem begagnas till barnens förfång.
Faders och moderskänslan måste tänkas med möjligaste lika ömhet omfattande alla sina barn, och ej så ensidigt delande dem emellan, att de af naturen mindre lottade skulle råka i uselhet och elände, och de mera lottade deremot i välstånd.
Skulle Föräldrar gifvas, känslolöse eller oeftertänksamma nog att, utan skäl, vilja utesluta sina barn ifrån delaktighet i sin förmögenhet, eller att orättvist gynna ett eller flere af barnen på de andres bekostnad, så bör likväl icke
Lagstiftaren likasom förutsätta en sådan onaturlighet snarare hos Prester och Borgare, än hos de andra Stånden.
Motionairen önskade, af dessa skäl: att denna obilliga inskränkning uti testamentsfriheten för tvänne Ständ måtte upphäfvas, eller ock, hvilket Motionairen skulle föredraga _, Lag-Comite'ens förslag uti 10 Cap. ÄrfdaBalken helt antagas.
Testamentsfriheteten blefve, genom antagande af sistberörde förslag, för alla medborgare utan undantag, inskränkt till hälften af qvarlåtenskapen, der bröstarfvingar finnas, och Omyndige barn, äfvensom de med svåra sjukdomar behäftade, ofärdige eller litet vetande syntes likväl hafva deras rätt bevarad; 5:o af Riksdagsfullmägtigen Per Jonsson ifrån Öland: att han instämde uti det af Riksdagsfullmägtigen Anders Pålsson ifrån Jönköpings
Län väckta förslaget om lika arfsrätt för son och dotter, men föreställde sig möjligheten deraf, alt frågan tilläfventyrs kunde anses i sådan mon beroende på bestämmelse och utveckling i det hela af läran om skillnad emellan arf och aflingejord samt hvad dermed i alla afseenden egde gemenskap, att den icke kunde serskildt afgöras, oeh trodde sig derföre böra framställa ett sådant förslag, att de Föräldrar, som insett obilligheten af den Lag, hvilken gynnar son framför dotter, för utöfningen af deras ädla känsla, icke måtte finna något hinder i den positiva lagen.
Allt tvifvelsmål, huruvida rättigheten att göra testamente kunde utsträckas till ärfd fastighet å landet , syntes lätteligen häfvet, så vida med testamentet åsyftades jemlikhet emellan barn och bröstarfvingar; ty de skäl, hvilka grundlagt stadgandet om olika fördelning emellan son och dotter af Frälsemans och Bondes förmögenhet, voro, på sätt i Anders Pålssons motion om lika arfsrätt visades, längesedan håfne; och Per Jonsson ansåg -således Lagstiftaren kunna utan betänklighet möta den hos Föräldrar naturliga känslan af lika ömhet och kärlek för sina barn, utan afseende på kön, samt yrkade, i följd häraf, den rättelse uti 1 §.17 Cap.
Ärfda-Balken: att det må vara frälseman och Bonde tillåtet, att, genom testamente, emellan sina barn, utan afseende på kön, lika fördela all sin qvarlåtenskap, och således äfven arfvejord på landet; och Lag-Utskottets Betänkande N:o 123. 5 6:0 af Riksdagsfullmägtigen Carl Gabrielsson ifrån Östergöthland: att, vid jemförelse af Lagens stadgande i 17 Cap, 2 §.
Ärfda-Balken, i fråga om vederlag för arfvejord, med hvad Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 derom innehåller, syntes den tolkning af nyssnämnde lagrum, som uti den Kongl. Förklaringen gifves, ingalunda stå tillsammans med lagens mening och hvar och ens derpå beroende rätt.
Den lyder nemligen uti 5 punkten sålunda: att hvad Lagen i 17 Cap. 2 §.
Ärfda-Balken stadgar, det jemngod aflinge, eller, derest ej fast gods finnes, penningar eller lösören, eller ock fast egendom i staden skall sättas i stället för den arfvejord, som lagligen kommit i annor mans hand, har afseende å det värde, hvartill arfvejorden var skattad och beräknad, då nämnde jord blef af den, i hvars hand jorden var ärfd, öfverlåten till annan, emot lösen, eller genom köp, skifte eller förpantning, samt att omförmälde värde bör således rätteligen utgöra grunden, hvarefter beloppet skall bestämmas af vederlag, som, på sätt Lag förmår, får i säljarens bo utsökas af dess arfvinge.
Häraf skulle således följa, att då en arfvinge skall utbekomma vederlag för den arfvejord, sorn för längre tid tillbaka blifvit försåld, han, ehuru densamma, genom den stora förändring i pris jord under tiden undergått, fått ett mångdubbelt högre värde, likväl, och fastän jemngod aflingejord funnes i säljarens bo, endast skulle erhålla deraf så mycket, som svarade emot det belopp, hvartill den försålda arfvejorden uppgått, och, på sådan grund, gå miste om största delen af sin i Lagen grundade rätt; men att åter, då arfvejorden vöre genom byte emot annan jord afliänd, och den tiilbytta jorden således måste utgöra vederlaget, den efterlefvande arfvingen, i sådan händelse, oberoende af det under tiden förändrade fastighetsvärdet, erhölle fullt ut hvad honom rätteligen borde tillkomma.
Ett så olika förhållande instämde icke med rättvisa och billighet, så vida arfvingar, utan afseende på hvad sätt arfvejorden blifvit afhänd, borde njuta likarätt, och kunde ej heller, efter Motionairens tanka, förenas med Lagens ovilkorliga och bestämda stadgande, att jemngod aflingejord, der den funnes, skulle sättas i stället för den afhände arfvejorden.
Motionairen yrkade alltså upphäfvande af 5 punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, så att Lagens ord i 17 Cap. 2 $. ÄrfdaBalken må, efter dess lydelse, få tillämpas.
Hvad nu först angår Per Jonssons motfirn, om rättighet för Föräldrar att, genom testamente, tillägga dotter lika andel med son i arfvejord på landet, så, enär Utskottet, i nästföregående Betänkande N:oi22, redan 6 Lag-Utskottets Betänkande N’.0 12.3. tillstyrkt jemlikhet
I arfsrätt könen emellan till ali egendom, anser Utskottet berörde förslag härigenom förfalla.
Uti Herr Dalmans först upptagne motion ingår frågan om häfvande af det nu varande förbudet emot upplåtande af arfvejord å landet genom gåfva eller testamente.
Detta ämne sammanhänger uppenbarligen med den mera omfattande frågan, huruvida arfvejordssystemet i dess helhet, eller alla de hittills gällande stadganden, hvilka åsyftat arfvejords bibehållande inom slägterna, må öfvergifvas eller qvarstå; och lill dessa stadganden höra äfven de af Motionairen icke vidrörde, sorn angå börd af jord å landet, och hvilka endast afse arfvejord, samt utgå ifrån enahanda grund, som nyssnämnde inskränkning i gåfvo- och testamentsfriheten.
Motionen synes emedlertid icke föranleda en så genomgripande lagförändring, som det omförmälda arfvejords-systemets afskaffande, hvilket Utskottet ej heller för det närvarande skulle vilja tillstyrka; och af sådan orsak anser Utskottet det nu gjorda förslaget, angående rättighet att, genom gåfva eller testamente, disponera öfver ärfd jord, böra förfalla.
Och då följaktligen någon utvidgning uti testamentsfriheten, hvad ärfd landsfastighet angår, efter Utskottets tanka, icke skulle komma att ega rum, tror Utskottet sig, å en annan sida, icke heller hafva skäl att föreslå någon inskränkning i afseende på den nu varande tillåtelsen, att, genom testamente, fritt förordna, angående all annan qvarlåtenskap, som i delta hänseende lyder under landsrätt, det vill säga: aflingejord å landet, utom den, som personer af Preste-Ståndet under äktenskap förvärfvat, fastighet i stad, som adelige personer sig förvärfvat, samt lösören, tillhörande adelige personer, eller å landet bosatte ofrälse personer, utom Preste-Ståndet.
Vidkommande åter sådan egendom, i afseende hvarå testamentsfriheten hittills varit efter stadsrätt, nemligen: fastighet i stad, utom den, som adelige personer sig förvärfvat, fastighet å landet, hvilken personer, som höra lill Preste-Ståndet, under äktenskap förvärfvat, samt lösören, tillhörande antingen Borgare eller Ofrälse personer, som i stad bo, eller personer af Preste-Ståndet; så godkänner Utskottet, för sin del, hvad Rikets Ständer vid sistlidne
Riksdag i detta hänseende föreslogo, men likväl med den inskränkning, sorn med grunderne för Lag-Comite'ens förslag i io Cap. i §.
Ärfda-Balken instämmer, eller att, då bröstarfvinge finnes, endast hälften af qvarlåtenskapen må, genom testamente, bortgifvas; likasom Utskottet jemväl, i enlighet med Lag-Uomiteens förslag i 3 och 4 §§• af samma Gap., anser några närmare lagbestämmelser, än dem 17 Cap, \ §. sista mom.
Lag-Utskottets Betänkande B‘.o 123.
7 Ärfda-Balken i nu gällande Lag innehåller, böra meddelas, till förmon för testamentsgifvarens barn, då detta är omyndigt, ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt, eller litet vetande.
Såsom en följd af berörde lagförändring, bör äfven lagbudet i 8 Cap. 3 §. r mom.
Jorda-Balken, att man af jord, hus eller tomt i staden endast må bortgifva sjeltedelen, härefter lämpas och ändras.
Stadgandena om bördsrätt till försåld fast egendom i stad hafva, ibland annat, till syftemål att förekomma, det sådan fastighet, under sken af köp, obeliörigen bortgifves.
De sammanhänga dessutom med föreskrifterne om lösen i börd af förpantad fastighet, samt om tid och sätt för lagfart i stad, hvari någon ändring nu icke blifvit yrkad; och så länge stadgandena om tiden för viderboendes och nabos lösningsrätt qvarstå oförändrade, kan, till förkortande af lagfartstiden, icke något vinnas genom bördsrältens upphäfvande.
På dessa skäl tror Utskottet sig ej böra understödja förslaget härom.
Och som skyldemäns rätt till lösen icke synes böra vara mindre, i fall eg^nderätten till stadsfastighet blifvit öfverlåten genom testamente, än om det skett genom försäljning, anser Utskottet den i 17 Cap. 5 §.
ÄrfdaBalken stadgade rättighet för arfvinge, att till sig lösa borttestamenterad fastighet, äfven böra bibehållas.
Hvad slutligen beträffar Carl Gabrielssans yrkande, att stadgandet i 5 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, alt det värde, hvartill arfvejord var skattad och beräknad, då den afhändes, borde utgöra grunden för bestämmande af vederlaget, måtte upphäfvas, och hvad 2 §. i 17 Cap. Ärfda-Balken i detta hänseende bjuder, tillämpas efter ordalydelsen, får Utskottet erinra: att de af Motionairen anförde missförhållanden icke hafva sin grund i någon origlighet uti den omförmälde lagförklaringen, utan endast i myntvärdets inträffade försämring; att någon mera tjenlig måttstock för vederlagets bestämmande, än den berörde Kongl.
Förklaring stadgar, icke lärer kunna uppgifvas; och att, om man, efter hvad Motionairen tyckes åsyfta, såsom grund för vederlaget, fastställde arfvejordens värde, vare sig i penningar eiler i förhållande till annan jord, å den tid då öfverlåtaren dör och vederlaget skall utgå, sådant skulle medföra den menliga följd, att, enär arfvejorden kan hafva, under tiden, i den nya egarens hand, blifvit antingen förbättrad eller försämrad, arfvingarne kommo att, i förra fallet, erhålla en obehörig vinst, och, i det senare åter, lida en orättvis förlust.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 123.
I följd af hvad sålunda blifvit yttradt, finner Utskottet sig icke böra i vidsträcktare matto biträda de of vanberörde niotionerne, än att Utskottet härmedelst vördsamt föreslår: 1:0 att, med upphäfvande af 4 rich. 5 i 17 Cap.
ÄrfdaBalken, samt Kongl. Förordningen den ig Augusti 1762 , angående utvidgad testamentsfrihet efter stadsrätt, nyssnämnde tvänne SS' måtte erhålla följande förändrade lydelse: 4 S'
Aflinge jord å landet, utom den, som personer af Preste-Ståndet under äktenskap förvärfvat, fastighet i stad, som adelige personer förvärfvat, samt lösören, tillhörande adelige personer, eller d landet bosatte, ofrälse personer, utom PresteStåndet, må man gifva i testamente till hvem man vill, skyld eller oskyld.
Af fastighet i stad, utom den, sorn adelige personer förvärfvat, fastighet å landet\, hvilken personer af PresteStåndet under äktenskap förvärfvat, samt lösören, tillhörande Borgare eller ofrälse personer, som i stad bo, eller personer af Preste-Ståndet, må man icke testamentera mera än hälften f der bröstarfvinge lefver efter:
Samma rätt ega utländska arf vingar, om de i landet inflytta, och der bygga och bo. 5 Lemnar testamentsgifvarén efter sig omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf njuta föda och uppfostran; Aå skall, af egendom, som i testamente gifven är, så mycket af sättas, som Rätten prof var barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva, till dess < det sig sjelf nära kan, dock ej för längre tid, än till dess barnet uppnått 2i år.
Ar barn ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande; då skall ock af sättas hvad till barnets underhåll tarf vas, der dess arf ej dertill förslår; och gånge det understöd ut, så länge behof vet fortfar: kommer barnet till helsan, eller varda dess vilkor eljest så förbättrade, att det sig sjelf försörja kan; uppliöre då understödet.
Nu har man genom testamente-anslagit viss årlig inkomst till sitt omyndiga barns föda och uppfostran, eller till underhåll för sitt barn, sorn är of är digt, med svår sjukdom behäftadt, eller litet vetande; kan ej det bar.n, som omyndigt är, af eget arf njuta Lag-Utskottets Betänkande K:o 123. 9 njuta föda och uppfostran, eller det, som ofärdigt, sjukt eller litet vetande är, med eget arf underhållas; då må det testamente gälla, för tid sorn här ofvan sägs, ändå att arfvejord eller bröstarfvingars lott dermed belastas skulle; och 2:0 att 8 Cap. 3 §. 1 mom.
Jorda-Balken måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Eger man jord, hus eller tomt i staden; håfve ej våld- bortgifva mera än hälften deraf, ehvad det är ärfdt eller afladt, derest bröstarfvinge lefver efter.
Stockholm den 26 Augusti 1834.
Reservation af Herr Friherre Stael von Holstein: ”Emot Utskottets Betänkande reserverar jag mig i så målto, som jag, uppå de skäl, Rikets Ständers vid sista Riksdag derom aflåtne underdåniga skrifvelse innefattar, tillstyrker den af Rikets Ständer för deras del då beslutade ändring i 5 §. 17 Cap. Ärfda-Balken samt Kongl. Förordningen den ig Augusti 1762.
I öfverensstämmelse hvarmed, på sätt Herr Stuarts motion upptager, ej mindre 3 §. 8 Cap., än ock i och 7 §^. af 5 Cap. samma Balk borde ändras och rättas.
Antom till Eip—Utat. den i3 Sept.
Betänkande, öfver väckta motioner, angående skyldighet för Sterbhusdelegare att, inom viss tid efter för rätt adt skifte, instrumentet deröfver till Domstol i orten aflemna.
Från Vällofl. Borgare-Ståndet har Lag-Utskottet emottagit ett af Herr C. G- Levin afgifvet memorial, deri halv anfört, att, uti arfs-, börds- och vederlags-tvister, understundom inträffat, att parter förlorat deras verkliga rätt i saknad af den bevisning, de kunde hemta från arfskiftes*-handlingar, hvilka antingen i Sterbhusen borlkommit, eller ock af ill villige medarfvin Bihang till R.
Prot. 1831. 7'.de Sami. t\sta Afd. 2 26-te Häftet.
IO Lag-Vtskottets Betänkande N:o 12/}. gar och motparter undanhållas, och således icke af den rättsökande kunna praesteras.
Denna olägenhet borde och kunde förekommas derigenom, att, på sätt angående bouppteckningar är föreskrifvet, arfskiftes-instrumentet lemnades till förvar vid Domstol, hvilket äfven funnes antaget i projectet till nya Civil-Lagen; och Motionairen föreslog således: att, såsom tillägg till 12:te Capitlet Ärfda-Balken, stadgas måtte } det vederbörande arfvingar vid lämpligt ansvar tillförbindas j inom viss tid efter skiftet till ortens
Domstolj i tvänne exemplar t inlemna arfskiftes-instrumentet, hvaraf det ena exemplaret skulle qvarstanna i Rättens förvar , men det andra, behörigen påtecknadt , återställas vederbörande arfvingar.
Och har till Utskottet jemväl blifvit från Hedervärda Bonde-Ståndet remilteradt ett af Riksdags-Fullmägtigen Lars Hansson från Götheborgs och Bohus
Uän afgifvet anförande, hvarigenom han, till förekommande af nu varande oordning och osäkerhet i afseende på bodelningar i Sterbhus, föreslagit: det en sådan Författning måtte utfärdas, att, när bouppteckning och skifte icke äro i en följd och i en handling upprättade. det skulle åligga efterlefvande maka eller arfvinge att låta upprätta skifte serskildt, och detsamma vid nästpåfoljande Ting till Härads-Rätten tväfallt ingifva j vid den bot sorn för försummandet kunde vara lämplig.
I anledning af Lars Hanssons motion är åter af Riksdagsfullmägtigen Nils Strindlund ifrån Vester-Norrlands
Län inom Ståndet ytlradt, att han ansåge det föreslagna lagstadgandet onödigt och olämpligt, emedan det borde få bero af dem, som erhållit arf, att sins emellan öfverenskomma och bestämma, när arfvet, utgörande deras egen tillhörighet, borde skiftas, samt att det vore nog, att bouppteckning, till nödig efterrättelse vid uppkommande tvister, blefve till vederbörlig
Domstol, inom föreskrifven tid, ingifven; och hafva uti detta yttrande instämt Riksdagsfullmägtige Botvid Jonsson och Carl Gabrielsson ifrån östergöthland.