Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För vinnande af enhet i bestraffningen och derigenom närmare öfverensstämmelse i förevarande fall med de i 4 kapitlet af förslaget till ny strafflag följda grunder, vore dock önskligt, om, så vidt ske kunde, för samtliga böter, hvartill någon på en gång är förfallen, men som han saknar tillgång att gälda, allenast en och samma art af förvandlingsstraff ålades.
Föreskrift i sådan syftning torde likväl, hvad angår de händelser, då enligt förslaget en del af böterna skulle förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, men de öfriga till annat fängelse, efter ty i 9 § sägs, icke skäligen kunna lemnäs.
Det skulle icke vara lämpligt att i dessa fall föreskrifva, att samtliga böterna borde till enkelt fängelse förvandlas; och att bestämma, det 12 Kongl.
Proposition N:o 93. de böter, för hvilka förvandling till dylikt fängelse efter 9 § borde ega ruin, skulle öfvergå till fängelse vid vatten och bröd, kunde anses innefatta en skärpning i bestraffningen samt sålunda komma att strida emot eljest antagen grundsats.
Och då ifrågavarande fall endast undantagsvis och ej under längre tid, sedan nya Strafflagen blifvit gällande, kunna inträffa, samt förslagets stadgande i 9 § uti berörda hänseende afser hufvudsakligen lindring i bestraffningen för den bötfällde, lärer derföre böra vid förslagets bestämmelser härutinnan förblifva; dock, enär, i händelse den bötfällde är skyldig att, i brist af tillgång till böter, undergå fängelse vid vatten och bröd i 20 dagar eller det i nya lagen antagna högsta förvandlingsstraff, de vitén och ensaksböter, för hvilka den lindrigare förvandlingsgrunden gäller, skäligen må anses genom vatten och brödstraffet försonade, synes stadgande derom böra i förslaget införas.
— Vidkommande åter de fall, då, enligt förslaget, böter skulle på en gång förvandlas dels till fängelse vid vatten och bröd, dels till annat fängelse efter ekonomisk lag, på sätt i 10 § stadgas, och hvilka fäll alltid, så länge i ekonomiska författningar särskilda grunder för böters förvandling äro gällande, kunna förekomma, synas deremot giltiga skäl icke förefinnas mot införande af en bestämmelse, ledande till enhet i bestraffningen och närmare öfverensstämmelse med de i strafflagförslaget följda grunder.
I sådant ändamål borde derföre föreskrifvas, att de böter, som eljest skolat till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, skulle öfvergå till fängelse efter 11 § i 2 kapitlet af strafflagförslaget, och detta fängelse sedan sammanläggas med fängelsestraffet för öfriga böterna, hvarom likväl stadgande lämpligast torde böra i 13 § af den nu ifrågavarande förordningen intagas.
Uti sednare punkten af 11 § förekommer ett från nu gällande lag, § 3 i Förordningen den 21 December 1857, hemtadt stadgande, att om böter, som enligt särskilda författningar blifvit ådömda, skola efter olika grunder för vandlas till fängelse, tiden för sammanlagda straffet ej må öfverskrida den tid, som skolat ådömas, om förvandlingen skett endast efter den af författningarne, som till svåraste förvandlingsstraffet föranleder.
Men detta stadgande, som nu endast har afseende å böter, ålagda enligt ekonomiska författningar, har i förslaget blifvit utsträckt till alla böter, som efter olika grund böra till fängelse förvandlas.
Med afseende å de väsendtliga skiljaktigheter, som förefinnas i förvandlingsgrunden för böter enligt ekonomiska författningar och andra böter, synes dock, genom den sålunda skedda utsträckningen af det nu varande stadgandet, bötesförvandlingen komma att mer än tillbörligt försvåras och mången gång, särdeles då en del af de förra böterna blifvit betalde och återstoden bör förvandlas enligt de i Kongl. Brefven den 5 Februari 1768 och den 27 Oktober 1820 stadgade grunder, villrådighet kunna uppstå, huru vid förvandlingsstraffets uträkning rätteligen bör förfäras.
Det synes således skola lända till mera enkelhet och reda vid bötesförvandling, om böter efter ekonomisk lag och andra böter alltid blefve särskildt hvar för sig förvandlade och det här ofvan anlörda, från 1857 års förordning hemtade stadgande bibehölles endast för de fall, då särskilda ekonomiska författningar innehöllo olika grund för enligt desamma ådömda böters förvandling.
På grund häraf allt föreslås: att slutet af 9 § måtte efter ordet ”åläggas” erhålla följande tillägg: och att all fråga om utgifvande eller f örvandling af sagda höter och vitén kommer att förfalla, i händelse den dertill dömde skall för andra böter, vid bristande tillgång, undergå högsta förvandling sstraff vid vatten och bröd.
13 att i 10 § måtte tilläggas ett nytt moment af följande lydelse: förekomma på en gång böter, hvilka enligt särskilda sådana lagar eller f örfattningar, som nu nämnda äro, skola efter olika grunder till fängelse förvandlas; då skall förvandling af hvartdera bötesslaget särskildt ske och förvandlingsstrafen sedan sammanläggas; dock må i sådan händelse tiden för sammanlagda straffet ej öfverskrida den tid, som skolat åläggas, om böternas förvandling skett endast efter dm grund, som till längsta fängelsestraffet föranleder. och att, om 9 och 10 §§ erhålla den nu föreslagna lydelsen samt 13 § får det tillägg, hvarom ofvan blifvit nämndt, 11 § måtte ur förslaget alldeles utgå.
Adlercreutz förmälde sig väl instämma med Högste
Domstolens öfriga ledamöter uti deras hemställan om ofvanberörda tillägg i 10 och 13 §§, äfvensom deri, att 11 § borde ur förslaget utgå, men förklarade sig, på samma skäl, som föranledt, att i förslaget till ny strafflag fängelse vid vatten och bröd blifvit såsom förvandlingsstraff bibehållet, anse den i 9 § för visst fall föreslagna undantagsbestämmelse om vitens och böters förvandling till enkelt fängelse böra utgå, hvaraf jemväl, enligt Justitierådets omdöme, större enkelhet i förvandlingsstadgandena blefve en följd; och hemställde, i sammanhang härmed, Justitierådet, att början af 10 § kunde få denna lydelse: är i lag eller författning angående landets allmänna hushållning särskild grund för vissa böters förvandling till frihetsstraff utsatt; då skall böternas förvandling vid bristande etc. 13 §.
I öfverensstämmelse med hvad vid 9, 10 och 11 §§ blifvit yttradt hemställde Högsto Domstolen, att efter 1 punkten i 13 § måtte införas följande stadgande: att, om någon, som, i brist af tillgång till sådana böter, som i 10 § omförmälas, är till fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig till böter eller vitén, de der om de ensamt varit ådömda, bort till fängelse vid valten och bröd förvandlas, sistnämnda böter och vitén skola, oberoende af det beslut, som om deras förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse, efter ty i 2 kapitlet 11 § af nya lagen sägs, och de särskilda fängelsestraffen sedan sammanläggas enligt 4 kapitlet af samma lag. 13 § 4 punkten.
Der någon på en gång är förfallen dels till fängelse vid vatten och bröd och dels till sådana böter, som vid bristande tillgång skola till dylikt fängelse förvandlas, böra, enligt nu gällande lag, böterne, ändå att tillgång till deras gäldande finnes, ovilkorligen öfvergå till fängelse vid vatten och bröd.
Uti nya strafflagförslaget, der sådant fängelse, som nyss är nämndt, blifvit bibehållet endast såsom förvandlingsstraff, är deremot den grundsats antagen, att böter alltid, om tillgång finnes, böra utgå och endast, der så ej kan ske, förvandlas till annat straff.
Då emellertid, äfven efter det nya lagen trädt i verksamhet, fängelse vid vatten och bröd kan, enligt äldre lag, komma att omedelbart för brott ådömas, uppstår fråga, huru i detta fall skall förhållas, om den dömde tillika är förfallen till böter, vare sig efter den nya eller äldre lagen.
Denna fråga, som i 13 § 4 momentet behandlas, är der på det sätt besvarad, att, med hufvudsaklig tillämpning af de i nya lagförslaget antagna grundsatser, böterna alltid böra gäldas, om tillgång finnes, och att, vid bristande tillgång, bötesförvandlingen bör ske till fän - 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. geise yid vatten och bröd, dervid de i nya lagen föreskrifne förvandlingsgrunder skola följas, så att, om det urbota straffet redan uppgår till det högsta, sorn i förvandlingsväg får tillämpas, det förvandlingstraff, som eljest bort för böterna ega rum, anses deri inbegripet, men om det urbota straffet är ådömdt på kortare tid, detsamma bör, i förhållande till bötesbeloppet, enligt nya lagens förvandlingsskala böjas.
Är den bötfällde tillika förfallen till fängelse eller straffarbete och böterna således ej böra till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, utan enligt 4 kap. 7 § strafflagförslaget skola till annat straff öfvergå, synes, såvidt oi-dalagen föranleda, en sådan öfvergång böra ske, ändå att den bötfällde är för urbota brott skyldig att undergå fängelse vid vatten och bröd.
Det sålunda föreslagna stadgandet komme väl för den, som, jemte böter, vore förfallen till vatten och bröd på kortare tid, att medföra den mildring, att han genom böternas betalande kunde vinna befrielse från den förhöjning i det urbota straffet, som enligt nu varande lag ovilkorligen bör ega rum.
För den åter, som redan vore dömd till det högsta straff af fängelse vid vatten och bröd, som efter nu gällande lag får ådömas, skulle skyldigheten att derutöfver erlägga böterna, om bans tillgångar det medgåfve, eller att, om han tillika vore förfallen till annat frihetsstraff, vidkännas en emot böterna svarande tillökning i detta, onekligen innebära en ej oväsendtlig skärpning i bestraffningen.
En sådan skärpning synes dock ej stå väl tillsammans med den numera allmänt antagna och i 5 § af förslaget uttryckta grundsats, att en ny lag ej bör å förut begångna brott tillämpas, med mindre derigenom bestraffningen blir lindrigare än den, som enligt den äldre lagen bort å brottet följa; och då dessutom den, som blifvit fålld till böter, men derjemte för urbota brott är dömd till fängelse vid vatten och bröd under så lång tid, som högst får i förvandlings väg åläggas, i allmänhet ej, vid bristande tillgång till böterna, kommer att vidkännas någon förhöjning i det urbota straffet, synes ej heller den tillfälliga omständighet, att han eger förmåga att utgifva bötesbeloppet eller är för annat brott saker till fängelse eller straffarbete, billigtvis böra till en sådan strafftillökning föranleda.
Det torde fördenskull rättast vara, att, då någon är dömd till fängelse vid vatten och bröd i 20 dagar eller mera, frågan om förvandling eller utgifvande af alla vitén och böter, med undantag af sådana, som i 10 § af förslaget afses, bör förfalla, men att deremot om vatten och brödstraffet är ådömdt på kortare tid, den nya lagens bestämmelser böra tillämpas, så att icke allenast den bötfällde må genom de honom i öfrigt ålagde böternas betalande kunna friköpa sig från tillökning i det urbota straffet, utan äfven, om tillgång till böterna saknas, desammas förvandling skall ske efter de i den nya lagen antagna mildare förvandlingsgrunder.
Genom förändring i sådan syftning af det nu föreslagna stadgandet skulle således den äldre och den nyare lagen, hvar i den mån de föranleda lindring i bestraffningen, komma att å densamma ega inflytande och billighetens alla fordringar följaktligen blifva iakttagna.
På grund häraf och då det till undvikande af missförstånd torde vara nödigt att tydligare, än i förslaget skett, utmärka, att böters förvandling till vatten och bröd, då sådant straff äfven blifvit för urbota brott ådömdt, ej skall ega rum i de fall, då böterna enligt nya lagförslagets stadgande i 4 kapitlet 7 § böra till annat straff öfvergå, hemställde Högste Domstolen, att, i stället för 4 momentet af 13 §, der må införas två moment af följande innehåll: 4:o att då någon är förfallen till fängelse vid vatten och bröd i 20 dagar eller längre tid, i nämnda bestraffning anses inbegripne alla de vitén och böter, med undantag af sådana, som i 10 § afses, hvartill han i öfrigt må hafva sig skyldig gjort; Kongl. May.ts Nåd.
Proposition N:o 93. 15 5:o att om någon, som är förfallen till fängelse vid vatten oell bröd på kortare tid än 20 dagar, tillika är fälld till böter eller vitén, som ej för bristande tillgång kunna utgå och förty böra till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, det penningebelopp, som emot fängelsestraffet vid vatten och bröd, efter 2 kapitlet 10 § i nya lagen, högst svarar, bör med ådömäa botes- eller vitesbeloppet sammanräknas och fängelsetiden i förhållande dertill enligt sagda lagrum bestämmas; kommande, i händelse den bötfällde, jemte fängelse vid vatten och bröd, tillika är förfallen till annat frihetsstraff, hvad i afseende å böternas öfvergång till detta sednare straff är stadgadt, att till efterrättelse lända.
13 § 5 punkten.
Om den i afseende å föregående moment gjorda hemställan bifalles, skulle hvad detta moment, som då klefve det sjette, innehåller, angående sammanläggning af vites- och ensaksböter med 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, blifva öfverflödigt och stadgandet sålunda kunna erhålla denna lydelse: att, om någon, som för brott, begånget innan nya lagen trädde i verksamhet, blifvit fälld till vitén eller sådana böter, hvilka enligt äldre lag eller författning kunnat, vid bristande tillgång, aftjenas med fängelse efter Utsöknings-Balken, tillika är skyldig till frihetsstraff i minst 2 år, all fråga om utgifvande eller förvandling af nämnde vitén och böter kommer att förfalla.
13 § 6 punkten.
Den med detta stadgande åsyftade mening trodde Högste
Domstolen kunna tydligare uttryckas sålunda: att hvad 4 och 5 punkterna (eller, om här ofvan föreslagna, ändringar godkännas, 4, 5 och 6 punkterna) innehålla skall tillämpas, ändå att böter och vitén, hvarom der förmäles, förut blifvit för bristande tillgång till annat straff förvandlade.
13 § 7 punkten.
Enligt 2 kapitlet 13 § i nya strafflagförslaget skulle det väl tillkomma Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att förvandla böter, då förvandlingen skulle ske till fängelse vid vatten och bröd eller annat fängelse, efter de i 10 och 11 §§ af samma kapitel stadgade grunder; men om det straff, som, efter dessa grunder, mot böterna svarar, ej kan utan förändring tillämpas jemte annat straff, hvartill den bötfällde tillika är förfallen, eller i allmänhet då samma person för särskilda brott blifvit dömd till olika straff, som ej kunna jemte hvarandra fullt verkställas och således en förändring i dc ådömda straffen, enligt de i 4 kapitlet af strafflagförslaget meddelade bestämmelser, måste ske, är det, enligt 8 § i nyssnämnda kapitel, ej Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande utan Domaren, som eger att om en sådan förändring förordna.
Med dessa grundsatser synes ej låta sig förena att, såsom i det nu till granskning förevarande stadgandet blifvit föreslaget, åt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande öfverlemna att i der afsedda fall, då ådömda straff ej, enligt föreskrifterna i detta förslag, kunna på en gång verkställas, meddela förordnande, huru straffen sammanläggas skola; i följd hvaraf och för att bringa de båda förslagen till öfverensstämmelse Högste
Domstolen tillstyrkte, att orden: „Konungens Befallningshafvande eger förordna, huru straffen sammmanläggas skola“ 16 Kongl.
Proposition N:o 93. utbytas emot •.
Befallningshafvande åligger att om förhållandet göra anmälan hos vederbörande Hofrätt, som förordnar huru straffen sammanläggas skola. 18 §.
Enär något stadgande, svarande mot föreskriften i 28 kapitlet 6 § Missgernings-Balken, sådant nämnda lagrum lyder i Förordningen den 19 Februari 1824, icke förekom i strafflagförslaget, der ett dylikt stadgande icke heller skulle baft sin rätta plats, och föreskrift i det ämne, hvarom i berörda lagrum handlas, syntes icke böra saknas, hemställde Högste
Domstolen, att omförmälda lagrum skulle i förevarande § intagas jemte öfriga af Missgernings-Balken bibehållna stadganden. 19 §.
Domstolen, som icke fann nödigt eller lämpligt, att särskildt blefve utmärkt, hvilka de författningar voro, som skulle, i fråga om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff, fortfarande till efterrättelse gälla, samt i öfrigt ansåg, att vid nya lagens utfärdande, till förekommande af misstag i tillämpningen, erinran borde, likasom i nu gällande Förordning angående mord, dråp och annan misshandel skett, göras derom, att hvad särskildt vore stadgadt om försäljning eller utlemnande af gift och om olofligt innehafvande af arsenik icke finge anses upphäfdt, tillstyrkte förty, att ifrågavarande § måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Genom, hvad i 2 § blifvit förordnadt skola ej anses upphäfna de i särskilda författningar förekommande stadganden om försäljning eller utlemnande af gift, så ock om olofligt innehafvande af arsenik; de i fråga om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff i särskilda författningar meddelade föreskrifter ; Kongl.
Förordningen den 26 Oktober 1858 angående särskilda sammankomster för andaktsöfning ar ; och Kongl Förordningen den 23 Oktober 1860 angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära. 21 § 5 och 6 punkterna.
Då i strafflagförslaget flera brott vore belagde med straffarbete, som, efter omständigheterna, kunde ådömas än under, än öfver 2 år, men nämnda brott icke alltid vore af den grofva eller för allmänna säkerheten vådliga beskaffenhet, att det kunde anses nödigt föreskrifva, det den, som för dylikt brott misstänktes, skulle ovilkorligen i häkte sättas, utan jemväl sådan person syntes böra på fri fot lemnäs i de fall, som i 6 punkten omförmäldes i afseende å den, hvilken misstänktes för de brott, hvarom i sistberörda punkt vore fråga, hemställde Högste
Domstolen att åt 5 punkten måtte gifvas denna lydelse:
Den, som misstänkes att hafva begått brott, hvarå dödsstraff eller straffarbete, dock ej under 2 år, efter lag följa kan eller för hvilket förlust af medborgerligt förtroende för alltid stadgad är, skall i häkte tagas.
Och Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. 17 Och ansåg Högste
Domstolen, om förenämnda hemställan godkändes, det blifva nödigt att åt början af (> punkten gafs denna förändrade lydelse:
Misstankes någon att hafva begått brott, sorn ringare är, än i 5 punkten sägs, men hvarå dock straffarbete efter lag följa kan; den må etc. 21 § 7 punkten.
Att, såsom här skett, medgifva oinskränkt rättighet till häktning af okänd person eller den, som ej har stadigt hemvist eller yrke, när sådan person för brott misstänkes, ansågs af Högste
Domstolen lätt kunna föranleda missbruk och icke vara nödigt.
Grunden för häktningsrätt i förevarande fall vore nemligen icke brottets grofva eller för allmänna säkerheten vådliga beskaffenhet, utan farhåga, att den för brott misstänkte skulle undandraga sig ransakning och dom; men deri allenast syntes ej finnas giltigt skäl till det föreslagna stadgandet, enär obilligt vore att, innan sig visat om den för brott misstänkte underlät inställelse vid domstol, beröfva honom friheten.
Allt hvad som för rättvisans obehindrade fortgång kunde erfordras, vore, att man skulle ega rätt taga okänd person, som för brott misstänktes, i förvar till dess upplysning vunnits om hans person och hemvist, hvarefter tillfälle vore att, om han undandrog sig ransakning vid domstol, vidtaga lagliga åtgärder för hans inställelse.
Skulle ock någon gång den tilltalade ej kunna anträffas och således komma att undgå bestraffning för det emot honom angifna brottet, vore dock vådan häraf vida mindre, än om någon skulle för det obetydligaste brott kunna under ransakningen beröfvas sin frihet och sålunda tillskyndas ett lidande vida utöfver hvad den begångna förseelsen förtjena!.
Om rättigheten att häkta i förevarande fall inskränktes till hvad nu vore nämndt, kunde ock ur förslaget såsom obehöflige utelemnas de der förekommande stadganden om rättighet i vissa fall för den för brott misstänkte, att mot borgen få vistas på fri fot, hvilka stadganden, då dylik borgen enligt gällande lag ej kunde afse annat än säkerhet för böter och ersättning, hvartill den för brott misstänkte möjligen gjort sig skyldig, men utgifvande deraf, om han ej vid domstol sig infann, sällan om ens någonsin kunde ådömas, följaktligen voro snart sagdt utan all betydelse.
På dessa grunder föreslog Högste
Domstolen, att 7 punkten skulle komma att lyda sålunda:
Okänd person, som undandrager sig att uppgifva sitt namn eller sin hemort, eller mot hvilken skälig anledning förekommer, att hans uppgift derom är osann, må, till dess tillförlitlig upplysning i sagda hänseenden vinnes, i häkte tagas, ändå att brott, hvarför han misstänkes, endast med fängelse eller böter belagdt är.
Derest hvad sålunda blifvit föreslaget gillades, så följde deraf, att hvad om borgen äfven å andra ställen, än i 7 punkten, i förslaget förekom, borde derur utgå. 21 § 10 punkten.
Under förutsättning att 7 punkten erhöll den af Högste
Domstolen föreslagna lydelsen och då i sådant fall rättighet att häkta för brott misstänkt person syntes böra efter 10 punkten, ega rum äfven i de fall, som i 7 punkten omnämndes, hemställde Högste
Domstolen, att i 1 momentet af 10 punkten skulle Bih. till JR.
1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 17 Käft. 3 18 Kongl, Maj:ts Nåd, Proposition Nro 93. efter ordet “sägs*’ tilläggas: eller om han, ändå att hrottet ringare är, efter 1 punkten häktas kan. 21 § 11 punkten.
Iför att tydligare, än som sbett, utmärka meningen af det i denna punkt förekommande stadgande och i öfrigt bringa detsamma i närmare öfverensstämmelse med hvad ofvan föreslagits, tillstyrkte Högste
Domstolen, att förevarande punkt måtte erhålla följande lydelse:
Ar någon gripen efter 10 punkten eller eljest utan att sådan åtgärd till hans häktning vidtagen blifvit, som i 9 punkten sägs; då skall den, som honom gripit, utan dröjsmål anmäla förhållandet hos Konungens Befallningshafvande, eller Kronofogde eller Länsman å landet, eller Borgmästare och Råd i stad, som pr öfvar, om den gripne skall i häkte sättas eller genast lösgifvas. 21 § 19 punkten.
Domstolen, som ansåg giltiga skäl icke iörefinnas att, på sätt som här skett, utsträcka rättigheten att genom särskilda besvär föra klagan öfver beslut angående häktning till annan, än den häktade, hemställde förty, att denna punkt mätte komma att lyda sålunda: Ofver Rättens beslut om häktning eller om häktad persons qvarhållande i häkte må klagan af denne föras genom särskilda besvär; dock gånge beslutet ej dess mindre i verkställighet.
I ty mål vare klagan ej till viss tid inskränkt.
Slutligen ansåg Högste
Domstolen sig böra erinra om iakttagande af de utaf framställda anmärkningar beroende rättelser i nummerföljden emellan vissa §§ eller punkter under en och samma §, äfvensom i hänvisningar till särskilda §§ eller punkter.
Ex protocollo. G. V. Österdahl.
Kongl May.ts Nåd.
Proposition N:o 93. 19 Förslag till författning om nya strafflagens införande och hvad, i afseende derå, iakttagas skall. 1§- Den strafflag, som nu gillad och antagen är, skall till efterlefnad gälla från den dag efter den 31 December 1863, som af Konungen genom kungörelse minst sex månader förut bestämmes. 2 §•
Genom nya lagen, då den efter 1 § blifvit gällande, upphäfvas, med de i 18 och 19 §§ gjorda undantag, Missgernings- och Straff-Balkarna i den å 1734 års riksdag antagna lag, tillika med alla de särskilda stadganden, som utgöra förklaring eller ändring af hvad sagda Balkar innehålla, eller tillägg deri. 3 §•
Alla i de öfriga Balkarna af 1734 års lag eller i särskilda lagar eller författningar gifna straffbestämmelser för brott, å hvilka i nya lagen straff satta äro, varda likaledes genom denna lag upphäfna, med undantag af hvad i 20 § sägs 4 §•
Der hänvisning i lag eller särskild författning förekommer till straffbestämmelse, som enligt 2 eller 3 § blifvit upphäfven, skall brott, hvarför sådan hänvisning gilven är, straffas efter nya lagen, så framt straff å det brott deri utsättes: finnes straff å brottet deri ej utsatt; vare hänvisningen förfallen. 5 §.
Brott, som är föröfvadt innan nya lagen blifvit gällande, men för hvilket dessförinnan straff ej är bestämdt genom dom, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagad varder, skall efter nya lagen straffas, om det straff, som efter samma lag ådömas bör, är lindrigare än det, som i äldre lag eller författning för brottet stadgadt varit. 20 Kongl Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. 6 §•
Är brott i äldre lag eller författning belagdt med afbön eller utställning att stämmas; må det straff ej ådömas: ej heller må sådant straff verkställas, om det, innan nya lagen gällande blef, ådömdt är.