Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag utskottet återremitterad, på det att Utskottet måtte ändra sitt nu ifrågavarande förslag så, att a) antingen berörde straffpåföljd icke kominer att någonstädes 1 Strafflagen föreskri/vas eller ens antydas; i följd hvaraf 19 § 2 Kap., 13 § 3 Kap., 30 § 8 Kap., 21 § 12 Kap., 6 § 13 Kap., 46 § 14 Kap., 25 § 15 Kap, 16 § 16 Kap., 22 § 19 Kap., 18 § 20 Kap., 10 § 21 Kap., 22 § 22 Kap. och sista mom. 1 § 23 Kap. i Utskottets förslag skulle utur förslaget borttagas; samt 3 § 1 Kap. och 21 § 2 Kap. ändras; b) ellery om det ej kan ske, Lag-beredningens förslag uti ifrågavarande afseende antagas; c) CllCV O C lif om icke heller detta kan bifallas, antalet af de brott, för hvilka ifrågavarande påföljd skall ådömas, betydligt minskas, samt dessutom förlust af medborgerligt förtroende ådömes aldrig för ali tid utan endast för VISS tid.
Hvad Herr Carlén föreslagit anser jag mig ej här behöfva vidröra.
Ehuru Lag-Utslcottets Betänkande N:o 35. 89 Ehuru jag, af förut angifna orsak, icke medhinner här anteckna min enskilda mening i de öfriga delar, samt rörande dc siirsftiltia .§,§ och bestämmelser, i afseende å hvilka jag varit af annan åsigt, än Utskottets pluralitet; torde mig dock tillåtas anmärka följande: 1 Kap. I händelse, mot hvad jag ofvan föreslagit, bestämmelser om de ämnen, som i detta kapitel afses, skola i sjelfva strafflagen intöras; måste först afgöras, huruvida de brottsliges egenskap af in- eller utländningar bör afses, eller om icke, såsom, i öfverensstämmelse med 21—25 §§ 10 Kap. Rättegångs-Balken och flera författningar, här i riket hittills kunnat i allmänhet antagas, rörande hvarje brott bör dömas efter den lag, som gällde, då och der brottet föröfvades, d. v. s. huruvida, i detta afseende, hufvudsakligen bör gälla territorial- och icke personal-principen.
Till stöd härför kan jag åberopa ej blott hvad i Utskottets motivering för ett tillägg till 1 § ai detta Kap. här ofvan förut anförts ur Högsta Domstolens protokoll för den 6 December 1839, då granskningen af motsvarande § i Lagkomitéens förslag af den 19 December 1833 afslutades (se Utskottets motiver sid. 16), utan ock följande, i samma protokoll derefter intagna, stycken, som i det officiclt tryckta exemplaret af protokollet sidd. 5, 6 och 7, finnas så lydande: “Det synes vara betänkligt att, på sätt i 1 § föreslås, göra svensk raan “ansvarig efter Sveriges lag och vid svensk
Domstol för alla de brott, han utri“kes föröfvat.
Rättvisligen anses han så för utrikes begångna brott, antingen “omedelbarligen mot Svenska Staten, eller emot medborgare, som i och för Stadens angelägenheter måste uppehålla sig utrikes, och således icke frivilligt af“sagt sig skydd af fäderneslandets lag.
Men tillvites honom, att hafva utrikes “begått andra brott, vare sig emot infödingarne der, eller emot dit ankomne främlingar, så bör det stå houom öppet att, tilltalad vid Svensk domstol, invända, “antingen att anklagelsen vore falsk och att de löreburna skälen emot honom “kunde vederläggas endast å den främmande orten, eller ock att den klandrade “geruingen vore loflig på det ställe den begicks, och efter de lagar, han då hade “att efterlefva.
För det gjorda förslaget, att han, utan afseende på allt detta, “skulle dömas efter Svensk lag och vid Svensk domstol, har Komitéen ej underlåtit att åberopa, ibland andra motiver, som lätt undanrödjas, äfven ett skäl, “som förtjenar största uppmärksamhet, nemligen att Staten ej annorlunda kunde “undandraga sig, att till den utländska Staten utleverera den förmente brottslingen.
Att sådan utleverering af medborgare ej bör ega rum, derom finnas på “flera ställen uttryckliga städgandon, och grundsatsen för dessa stadganden måtte “ingenstädes motsägas, men häraf följer ej, att det borde vara den antastade medborgaren förment, om han sjelf så ville, att heldre underkasta sig utleverering “till den utländska domstolen, der han förmodade sig kunna, på det ena eller “andra sättet, ådagalägga sin oskuld; och endast i den händelse, att han aisade “sig denna rättegångsförmån, borde skyldighet för honom uppstå, att svara vid “den Svenska domstolen; men äfven då borde han ej kunna fällas till svårare “straff, än det, hvartill styrkas kunde att han gjort sig skyldig efter lagen, som “gällde der gerningen timade.
Detta sednare bletvo analogt med Lag-komitéens “förslag i 8 Kapitlet 10 § af Rättegångs-Balkens förra del, att främmande lag får “ till grund för dom åberopas, då saken beror på förhållande, sorn utomlands tillkommit.
Prot. 1862 f 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 12 90 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
“Lika anmärkningsvärdt förekommer att, enligt Kapitlets 2 §, utländsk “man skulle, då han i Sverige ertappas, efter Sveriges lag och vid Svensk dom“stol ansvara för brott, utrikes begångna emot Sverige eller svensk man.
Någon “förpligtelse af svensk lag får den utländske mannen icke annorledes eller förr, “än om och då han begifver sig inom svenska området, ej eller för längre tid, “än han der qvarblifver.
I det land han tillhör, eller annorstädes utrikes, kan “han väl tillskynda Sverige eller svensk man oförrätter och ådagalägger dermed “ett fiendtligt sinnelag, men huru fiender, då man lyckas få dem i sitt våld, skola “behandlas, är ej ämne för strafflagen; det onda man finner sig befogad att tillskynda honom, kan ej få namn af straff, och uppenbar orättvisa blefve det, att “behandla honom lika strängt, som om han varit svenska lagen underdånig och “trotsat den.
Äfven från en annan sida betraktad, tyckes denna del af 2 §, visa “sig mindre välbetänkt.
Såsom allmänt giltig maxim torde få anses, att en
Stat “ej bör gifva sig andra lagar, äu sådana han önskar måtte äfven af andra Stater “antagas.
Blefve nu en lag hos alla andra nationer införd, lik det här gjorda “förslaget, så kunde deraf' följa, att svensk man, som här hemma komme i beröring med bitkommaude främlingar från alla Väderstreck, och som sorgfälligt “bemödade sig att ej i någon måtto förfördela dem, samt vore beredd att, om “det gällde, när som helst vid svensk domstol redogöra för sitt förhållande, icke “dess mindre kunde, vid företagna utländska resor, om han råkade sina hemma “gjorda bekantskaper, dragas för Rätta och blifva misshandlad för gerningar, hvilka, “oförvitliga der de timade, lätt kunde efter t. ex. spanska, turkiska etc. lagar vara “förgripelse!-, eller åtminstone få färg deraf.
På detta sätt kunde en lag, som “åsyftade svensk mans fördel, i sjelfva verket blifva en för honom utlagd snara.
“Härvid kunde invändas, att det ej beror å Svenska Staten, att förekomma en “dylik lags antagande hos andia Stater; men att icke kunna hindra, är helt an“nat, än att uttryckligen godkänna och föregå med exempel.
Rådligast tyckes “derföre blifva, att utur 2 § helt och hållet utesluta det här anmärkta förslaget, “och att man för oförrätter, som utländsk man utrikes tillskyndar
Sverige eller “svensk man, åtnöjer sig med den upprättelse, som i ministeriel väg kan utverkas.
“I stället för det i slutet af 2 § gjorda tillägg, angående utläudsk mans å “svenskt fartyg begångna brott emot utländsk man, ett tillägg, som ej skulle “motsvara sitt ändamål, om den näst förut tillstyrkta ändring skulle godkännas, “kunde en särskild § intagas, af innehåll, att brott, föröfvade å svenskt fartyg, “skulle i alla händelser anses som vore de inom landet föröfvade.
En sådan § “blefve beståndande, ehvad föreskrifter man godkänner för de 4 i de 2 första §§ “upptagna täll.
“Den 3:dje § tyckes ej tillhöra detta Kapitel.
Icke bestämmer den, om en “förbrytare är svensk straffrätt underkastad eller ej.
Han förutsättes höra under “svensk straffrätt, och § går ut på att bestämma en grund, hvarföre straffrätten “hade blifvit upphäfd.
En sådan bestämmelse tillhör 7 Kapitlet och hade rättast “der intagits, men kan ock förekomma såsom ett sednare moment till 11 Kapitlet “6 § Rättegångs-Balkens sednare del.“
I öfverensstämmelse härmed tror jag rådligast vara, att, såsom hittills hufvudsakligen skett, följa s. k. territorialprincipen, helst den, så vidt jag känner, icke medfört olägenheter, i följd vare sig af reqvisitioner om utleverering af brottslingar, eller af andra orsaker; och vågar jag på alla dessa grunder vördsammast hemställa om icke för den omarbetning, som af territorialprincipens antagande blefve en följd, Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 91 heda första kapitlet af Utskottets förslag må till Lag-Utskottet återremitteras.
Skulle åter den mera moderna s. k. personalprincipen i detta afseende införas i svenska lagstiftningen, eller vinna vidsträcktare tillämpning, än hittills, enligt 22 § 10 Kap. Rättegångsbalken och åtskilliga författningar vanligen skett; torde dock dels 1 § böra annorlunda redigeras, dels sednare delen af 2 § kunna uteslutas, dels ock bestämmelsen om utländningars brott mot hvarandra å svenskt fartyg i utländsk hamn eller vid utländsk strand närmare detaljeras samt icke göras så allmän och ovilkorlig.
Äfven för detta ändamål torde blifva nödigt, att ifrågavarande 1 och 2:dra §§ af 1 Kap. till Utskottet återremitteras. 3 § hade måhända kunnat redigeras i sådana ordalag, att ej någon, ens den enfaldigaste, kunnat förledas till den villomening, att man för brott, begånget inom riket kan lagligen straffas, om hail förut efter laga dom straffats för detsamma.
Härvid hade kanske ock kunnat göras det tillägg, att den som utrikes begått brott, samt för detsamma der blifvit af laga domstol frikänd, eller ock sakfälld men af vederbörande Öfverhet benådad, bör bär i riket tillgodonjuta den utrikes i laga ordning erhållna frikännelsen, ehvad den skett genom domstol eller sådan benådning. 2:dra Kap. 2 §.
Något visst minimum af beredelsetid torde, till den dömdes säkerhet, böra i denna § bestämmas, och tager jag mig frihet fördenskull nu föreslå, att, efter de å andra raden i det tryckta förslaget befintliga orden: “lämplig tid“, insättas orden: minst en månad. 4 §.
På det icke denna § må synas komma i någon, om än blott skenbar, strid med sista stadgandet i 25 § Regeringsformen, föreslås att vid §:ns slut, punkten (.) ändras till ett komma (,) och derefter sättes orden: eller den dömde det äskar. 9 §.
Hå “böter hafva minsta rätt“, torde ej blott den sakfälldes oskyldiga makas giftorätt, utan ock hvad som åtgår till betalande af den sakfälldes skulder, böra undantagas från det, sorn får utmätas till böters gäldande.
Och då förvandlingsstraffet, (vatten och bröd) mäste antagas vara mot de ådömda böterna fullt svarande, och lika verksamt för vinnande af straffets ändamål; kan fråga uppstå, om ej den sakfällde, äfven i händelse han egde fulla tillgångar att med sin enskilda behållna lott i boet gälda böterna, borde ega rätt, att i stället undergå deremot svarande fängelse vid vatten och bröd. 10 §.
Af nyss anförda öch flera andra lätt insedda skäl, torde äfven den, som börjat afsitta böter genom fängelse vid vatten och bröd, när under tiden återstående icke afsutoa böter erläggas af någon, eho det vara må, få scådant, enligt tarifen, sig tillgodoräknadt, och således slippa vidare fängelse vid vatten och br öd Nu gällande baijerska strafflag af den 10 Juli 1861 innehåller i 2:dra hufvudstycket 27 art, sista af sa t sen, följande: “Dem Gefangenen bleibt jederzeit die Befugniss. “sich durch Erlegung des Strafbetrages, soweit derselbe durch die erstandene “Freiheitsstrafe noch nicht getilgt ist, von der letzteren frei zu machen11. 92 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 15 §.
I stället för ordet “ovärdig“ hade jag, på ofvan antagna grunder, velat hafva ordet obehörig.
Hvad jag har att anmärka vid de följande 23 kapitlen ernar jag tillkännagifva vid de öfverläggningar, som torde, dels utom Stånden, dels ock i det
Stånd, jag tillhör, komma att föregå de egentliga besluten.“ o af Herr Lemchen, J.
A. “Jag har icke kunnat biträda Lag-Utskottets beslut i afseende på nedannåmnda delar af Kongl. Maj:ts nådiga Förslag till Strafflag och får således i dessa delar reservera mig.
Enligt 2 Kap. 2 § i det Kongl. Förslaget skall dödsstraff verkställas offentligen å så kallad afrättsplats, med rättighet för menigheten att dervid vara tillstädes.
Detta stadgande har Utskottets pluralitet, bestämd genom den förseglade sedeln, godkänt, då förslaget andra gången af Utskottet genomgicks och granskades, hvaremot
Utskottet vid första granskningen med vida öfvervägande röstantal beslutat föreslå den förändring, att dödsstraffet skulle verkställas icke offentligt, utan endast i närvaro af vederbörande tjenstemän och tillkallade vittnen.
För dödsstraffets offentlighet kunna vål icke några andra skål, som förtjena afseende, anföras, ån att derigenom vinnes l:o ett af straffets syftemål, att nemligen varna och afskräcka samt föröka afskyn för brottet, och 2:o den säkraste kontroll öfver straffets rigtiga verkställande.
Jag tror icke att dessa skål vid närmare granskning böra anses gällande.
Dödsstraffets varnande och afskråckande egenskap har, såsom mig synes, på goda grunder blifvit bestridd; och erfarenheten visar med icke så få exempel, att offentliga afråttningar ej väckt afsky för brottet eller utgjort någon verklig varning för brottsliga gerningar utan (tvärtom) haft en motsatt verkan.
Når en afråttning verkstålles, infinner sig största delen af ortens mindre bildade invånare såsom åskådare till ett antal af flera tusen.
Handlingen betraktas såsom ett intressant skådespel, hvilket retar inbillningskraften och utgör ett minne för lifvet, visserligen rysligt och sinnesskakande, men icke derför obehagligt och varnande.
Om den brottslige år eller synes vara, hvad man kallar, vål beredd, väcker han icke afsky, utan snarare sympati och medlidande, hvarigenom straffets afskråckande egenskap och af skyn för brottet förminskas, men ingalunda ökas.
I ett land med sådan tryckfrihet och sådana samhällsinstitutioner i öfrigt, som Sverige eger, synas några särskilda stadganden i strafflagen till förekommande af missbruk utaf den exekutiva magten vid dödsstraffs verkställande vara mindre behöfliga.
Tillfyllestgörande föreskrifter torde dessutom kunna meddelas utan bibehållande af offentliga afråttningar, hvilka, enligt min åsigt, utgöra skadliga lemningar från barbariets tider och visserligen böra afskaffas i vårt fädernesland, der civilisationen hunnit den ståndpunkt, att en lag med så humana principer, som den nu ifrågavarande, kan af regering och folk gillas och antagas.
Med afseende äfven derå, att i åtskilliga andra civiliserade länder offentliga afråttningar blifvit afskaffade, föreslår jag, att Rikets Ständer måtte antaga följande lydelse af 2 § i 2 Kap.
Straffbalken:
Dödsstraff skall verkställas genom halshuggning å tjenlig instängd plats vid det häkte, der den dömde finnes, i närvaro La g-Utskottets Betänkande N:o 35.
93 af exekutor, vederbörande prestman samt minst åtta af kommunalnämnd eller stadsfullmågtige utsedde mån; vardén ock de personer, som den dömde eljest må åska, dertill kallade.
Den afråttades kropp — — — — jordfäst.
Skola flere — — — — — närvaro. 6 Kap. 4 § innehåller, att om maka eller barn efter den, som dödad blifvit, genom hans frånfälle komma i saknad af nödigt underhåll, dem skall tilläggas såsom skadestånd livad som tarfvas till dess de eljest kunna försörja sig efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar som andra omständigheter, skäligt pröfvas.
Då, enligt detta stadgande, endast nödigt underhåll till makan eller barnen, eller hvad som tarfvas till dess de eljest kunna försörja sig, skall dem tillerkännas, bör väl ett sådant skadestånd ådömas, ehvad den brottslige har större, mindre eller inga tillgångar.
Om han år fattig för tillfallet, kan han ju framdeles och inom en ganska kort tid blifva rik; och det synes ej öfverensstämmande med rättvisans kraf, att hans ersättningsskyldighet göres hufvudsakligen beroende af ett sådant tillfälligt förhållande.
Visserligen kan det vara billigt att den rike ådömes större ersättning ån den mindre bemedlade, hvilket säkerligen kommer att af lagski paren iakttagas, äfven om det ej uttryckligen stadgas i lag; men icke utgör den brottsliges förmögenhetsvilkor en så vigtig och hufvudsaklig omständighet, att den ensam framför alla andra bör i lagen nämnas.
Större afseende synes mig böra fästas på dt n öccsöc i a hållsstållning och deraf beroende förmåga att bidraga till sin makas och sin barns försörjning samt den förlust, dessa således genom hans död i ekonomiskt hänseende lidit.
Jag föreslår: att orden: “med afseende å så vål den brottsliges tillgångar som andra omständigheter“ i denna § uttagas, och att §:n, i följd deraf, erhåller följande lydelse:
Komma maka eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för dem tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd efter omständigheterna sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider.
I 7 Kap. 3 § har Utskottet föreslagit endast den förändring, att böterna skulle bestämmas till högst 20
K:dr och att framför ordet “bod“ skulle insättas ordet “dylik.
“ Onödigt arbete, likasom alla verldsliga nöjen och förströelser, å helgedag år stridande mot vår religionslåras bud och således orått.
Det utgör en syndig hand - 94 Lag- Utskottets Betänkande N:o 35. ling, men bör icke af Staten betraktas såsom ett brott, hvilket skall beläggas med verldsligt straff, så framt icke derigenom allman förargelse åstadkommes eller andras frid störes.
Enligt denna åsigt, som af Utskottet vid förslagets granskning första gången utan votering antogs, hemställer jag, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta följande förändring af 3 § i 7 Kapitlet: “Idkar någon handtverk eller annat arbete å sön- eller högtidsdag emellan klockan sex om morgonen och klockan nio “om aftonen och derigenom åstadkommer allmän förargelse eller “störer andras frid, straffes med böter högst femtio R:dr, utan “det sker till egen eller annans nödtorft, som uppskof ej tåla “kan.“
Salubodars öppnande för varuförsåljning å sabbatstid år, enligt allmånna opinionen, hos folket förargelseväckande, särdeles å landsbygden, der dylika bodar vanligen åro belägna invid kyrkorna.
Jag anser derför någon förändring i förslaget rörande ansvar för bodars öppnande under sabbaten icke böra ske, men hemställer, om icke stadgandet härom bör upptagas i en särskild §, så lydande : 4 §: “Kramlåda eller annan dylik bod må ej å sådan sab“batstid till salu öppnas, utan det sker till annans nödtorft, som “uppskof ej tåla kan.
Brytes häremot, vare straffet böter, högst “femtio R:dr.“
I fall denna min hemställan möjligen vinner bifall, blifver deraf en följd att nummerordningen å nästa § ändras till 5 i stället för 4.
Enligt 8 Kap. 28 , hvari Utskottet icke föreslagit någon förändring, skulle smädelse i tal eller skrift, hotelse eller annan missfirmlig, men ej våldsam, gerning mot främmande stats
Regent eller främmande magts Sändebud hår i riket straffas högst med straffarbete i två år.
Detta straff anser jag vara alltför strängt.
Vid jemförelse med Kongl. Maj:ts och Utskottets förslag i 9 Kap. 5, 9 och 10 §§ samt 10 Kap. 2 och 4 §§ finnes, att straff blifvit föreslagna för enahanda förbrytelse mot person af Konungahuset, som Kongl, eller Furstlig värdighet inom riket åtnjuter, men icke år Konung, Drottning, Enkedrottning eller Tbronföljare, mot Sveriges eller Norges Riksstyrelse, Rikets Ständer eller Norges Storting eller deras Afdelningar, eller mot Sveriges eller Norges högste embetsman i och för hans embete, till fängelse eller böter; och i Norges Brottmålslag äfvensom i utländska lagar, t. ex. i Sachsiska lagen, stadgas icke högre straff ån fängelse för smädligt angrepp i tryckt skrift mot främmande stats Regent eller främmande magts Sändebud.
Jag hemställer: att Rikets Ständer måtte besluta den ändring i denna §, att straffet bestämmes till böter från och med femtio till och med ett tusen Riksdaler, eller fängelse i högst ett år.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 95
Med afseende å beskaffenheten af det i 10 Kap. 13 § omtalade brott och i öfverensstämmelse med den af två ledamöter i Högste
Domstolen vid lagförslagets granskning uttryckta åsigt anser jag mig böra hemställa, att i denna §, jemte det för anstiftare och anförare föreslagna straffarbete i högst ett år, måtte alternativt tilläggas fängelse.
Vid granskning af Strafflagsförslagets 13 Kapitel om mened hafva Högste
Domstolens fleste ledamöter föreslagit ett tillägg till nu varande 5 § af innehåll, att den, som vittnat falskt inför Råtta, då ed honom eftergifven varit, skulle så anses som hade han ed gått; men sedan, vid lagförslagets föredragning inför Ii. M. Konungen i Stats-Rådet, H. Exc:s Herr Justitie-statsministern i denna fråga yttrat, att efter förevarande förslag, likasom efter Lagberedningens, ansåges menedsbrottets hudvudsakliga karakter bestå deri, att edens helgd blifvit krånkt, och mot en sådan uppfattning vore icke stridande, att, enligt 5 §, bekännare af låra, hvari edgång ej vore tillåten, skulle, om han vittnat falskt, betraktas såsom hade han ed gått, enär han på annat i stället för ed vedertaget sätt bekräftat sitt falska vittnesbörd, hvaremot dermed icke öfverensståmde, att den som vittnat falskt, då ed honom eftergifven varit, skulle såsom menedare anses; så har Kongl.
Maj:t, utan vidare afseende å Högste
Domstolens omförmålda anmärkning, gillat det af H. Exc. Herr Justitie-statsministern framställda förslag i denna del.
Nu har Utskottet, efter votering med åtta röster emot sju, beslutit tillstyrka Rikets Ständer att, för sin del, antaga ett sådant tillägg till 5 § 13 Kap., som Högste
Domstolen föreslagit.
Det år visserligen ganska brottsligt och utgör ett tillförlitligt bevis på en ond vilja och en dålig, opålitlig karakter, att ett vittne, som af parterna åtnjuter sådant förtroende att eden honom eftergifves, afgifver falsk berättelse eller fördöljer hvad honom till upplysning i målet veterligt år; men det kan och bör icke af Staten och enligt verldslig lag anses för ett lika groft brott som mened eller falskt vittnesbörd af den, som högtidligen vid Gud och Hans Heliga Evangelium förbundit sig att tala sanning och icke fördölja hvad honom i saken veterligt år.
Det förra brottet kan ej heller vara af så samhållsvådlig beskaffenhet som det sednare, ty det beror ju på parterna sjelfva att eftergifva eden eller icke; och det förekommer också ganska sällan eller nästan aldrig; hvaremot falska vittnesmål efter aflagd ed, ty värr, icke åro så sällsynta och kanske torde vara att framdeles befara allt mer och mer.
I allmänna opinionen betraktas också mened och falskt vittnesmål af den, som aflagt vittnesed, såsom ett af de aldra grofsta brotten; hvaremot osann eller origtig utsaga af den, som ej gått ed, ingalunda anses för en så svår förbrytelse, utan snarare jemförlig med andra veterligen falska eller osanna yttranden i tal eller skrift inför Råtta, derför ansvar finnes stadgadt i 14 Kap. 8 § Rättegångsbalken.
I följd häraf får jag vördsamt hemställa, att Rikets Ständer icke måtte antaga det af Utskottet föreslagna tillägg till 5 § i 13 Kapitlet. 96 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
Utskottet har visserligen föreslagit nedsättning af straff bestämmelsen för fylleri i 18 Kap. 15 § till högst 50 K:dr och borttagande af straff-förhöjningen för iteration; men, enligt min åsigt, år äfven det af Utskottet antagna bötesbelopp för högt.
Fylleri utgör icke något verkligt brott emot andra eller samhället, utan endast en så kallad polisförseelse, sorn bestraffas då den förorsakar förargelse och i synnerhet derför att den ofta föranleder andra verkliga brott.
Straffet drabbar i de ojemförligt flesta fall den fattige och obemedlade; och om den förmögne beträdes med och tilltalas för denna förseelse, utgör skammen mera ån böternas större eller mindre belopp en betydlig tillökning i bestraffningen.
Att höga straff icke motverka fyllerilasten visar erfarenheten sedan den tid, då iteration af fylleriförseelse var belagd med längre tids arbetsstraff å korrektionsinråttningen.
Den tiden var fyllerilasten ganska allmän; och det år hufvudsakligast en följd af upplysningens och civilisationens spridning till alla samhällsklasser, att den i sednare tider minskats, ehuru straffet varit och nu år ganska lindrigt.