Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Newyork, där fröken Ohrström vistats någon tid före och efter sin tournée, har hon äfven uppträdt med stort bifall, såväl i kyr- kor som i privata salonger och på konserter.
Bland annat har hon låtit höra sig hos mrs Frank Lessley, Newyorks m:me Adam, hvars salong är en brännpunkt för Newyorks lite- rära och musikaliska lif.
Vistelsen i Amerika hade emellertid varit något ansträngande, hvarför fröken Ohrström beslöt att under ett år hvila ut i sitt fäder- land.
Denna hvila har dock endast varit relativ, ty hon har därunder företagit en längre tournée i mellersta och södra Sverige och står nu i begrepp att tillsammans med fröken Carlheim-Gyllenskiöld företaga en ännu mera omfattande.
Dessutom ligger hon i underhandling med en amerikansk impres- sario om en tournée för nästa vinter.
Hvad som hos fröken Ohrström mest hän- för åhöraren är icke det rent materiella i röstens klang eller styrka.
I likhet med den af sina landsmaninnor, om hvilken hon en- ligt fleres omdöme i mycket lär påminna, vi mena Jenny Lind, har hennes röst, ehuru både vacker och voluminös, icke något sär- skildt bedårande välljud.
Hennes förmåga att hänföra ligger i den djupt intelligenta fraseringen och i uttryckets omedelbara in- nerlighet, som gör, att de sånger hon fram- för — vare sig det är en enkel visa eller ett dramatiskt parti — träffa åhöraren som något nytt, något för första gången hördt, hvars skönhet icke förflyktigar för stunden, utan outplånligt kvardröjer i minnet.
D E V ä U V E N A R G U E S.
(9CFV Ea&amp;på » EäSen » un » i Hoä-EEen S å guS ÖCMOT » j-äEj: naeS piE OCFA.
fiåge » tå.
O f ö r g ä t l i g a o r d.
Ett minne, upptecknadt af Mathilda Roos.
ar ni aldrig erfarit, att det i ert förflutna lif funnits ord och tilldragelser, som al- drig kunna glömmas, aldrig utplånas?
Hela brottsjöar af yttre oro, af jäktande i kampen för tillvaron kunna gå öfver dem, och de tryckas ned i djupet af vårt hjärta, oeh vi ha så helt och hållit förgätit dem, S l ä d p a r t i att vi icke ens tänka på, om de äro döda eller icke.
Men plötsligen, utan att vi veta u t nätEigt a t t en va,c ?iel ointetSag hvarför, kanske ofta midt under en dem all- deles motsatt stämning komma de liksom l tij. » ta » Högen l \ ota - BjäEEtot liEtnga, framstormande ur minnets djupaste schakt a t t unSet ultdaSt n ä t » e tta| ?uatn och ställa sig framför oss så lefvande, som om de härstammade från gårdagen, och då » ptinaa, förstå vi, att de aldrig skola dö, att glömskan n ä t BEott t » EäSan » i t t a d u ocft.
jaCJ, förgäfves skall söka begrafva dem, att minne efter minne skall slockna i en hjärna, som lifvet tröttat ut, men minnet af dessa ord, af denna tilldragelse skall flämta för oss ända 0 c t V s å j; tån vintern pEotiEigt t t ä S a in in i det sista.
i uppEtj. » t » aE, S a t Bjit&amp;DeS » Bta » ot v t t n n a, Det är i allmänhet inga märkvärdiga ord, ocfv j; inna BotSet j:e » tEtgt Su&amp;aSt, jfl / Vina, a t t pEat » en n ä t r n a »!
i n tiEE m i n å t Sin.
3 gni » TTAN3E c f t a m p a g n e en » 6.åE JÄJfc not- Sen!
3 » öSetn Uo m m a tOMt, a * Set l a t, miSt i » nön, Su Eij; i&gt;et » j; uEEriet n å t; fxxisfc Sen ä t liatg, Sen R ä t a, » ueni&amp;ajotSen!
oJupéVi ä t » Eut.
oipeE upp, » pe£ upp uZi San », a t t goEj ?uet » tiEj-ot g u n g a Wi » om något!
S) ä t u t e fioaEEen » t å t i nott » &amp; en » gEan » ftat i n n e HinS i gEoS ocfi.
BEu&gt; &amp; i Eågot.
© e d n ä t Sen » i » ta uaEaen ä t Se t u n S a a x E a t Su i peE » oetR.
ft-otjet, Se | m a tittaret i fiotttnet SOTSET » aet henne » &gt;J.äEj: S) tt Eåtet Ui, Su £ å t e t BEi!
hEEA » eSS af i n t e t oga; t n u n S e t g t a n a t, » om » itt gfittet » noga, Su J t t m g Sin |Eicita » m u g e t wijuflt Sin atm oeli &amp; u » «et | t u 6 n a HinSen töS oc (A. u a t m.
inga stora tilldragelser vi på detta sätt — ofta mot vår vilja — rycka undan glömskans roflystnad.
De stora händelserna, i vårt lif, de förfölja oss icke så där i gengångarege- stalt; dem ha vi lidit eller fröjdat oss fria ifrån i den brinnande lifsstridens middags- hetta.
Nej, det är de små händelserna, som ingen bevittnade, om hvilka ingen larmade, det är de obetydliga orden, som tyst och ve- modigt, likt ett höstlöfsfall i oktoberskym- " ningen, berörde vårt hjärta, utan att någon annan än vi själfva kände och förstodo dem, det är dessa vi ej kunna glömma.
Ty de pejlade en gång de osedda djupen i vår själ, de blottade, om också blott för en sekund, någon af dessa hemliga afgrunder, som göm- mas i hvarje människas inre, de lärde oss, hvad vi kanske icke lärde ens då lifvets strid var som hetast, att känna oss själfva, att blicka in i vårt eget jag — och det är där- för vi ej kunna glömma dem!
— • • — E n förmiddag för många år sedan skulle jag på en aflägsen gata i Klaratrakten leta reda på en bleckslagareverkstad för att där inlemna någonting till lagning.
J a g hade svårt att hitta, ty huset, där bleckslagaren skulle bo, hade flere gårdar och uppgångar, och ingen skylt visade mig, åt hvad håll jag borde styra mina steg.
Emellertid måste bleckslagaren bo här, ty jag hade flere gån- ger skickat min tjänarinna till honom, och som han lagade både väl och billigt, ville jag ändtligen hafva reda på honom.
J a g började således mina efterforskningar, gick uppför ett par trappor, fick orätt be- sked, måste gå ned igen o. s. v. E n del personer, i synnerhet fruntimmer, ha en otro-
stackars bleckslagaren, fatta hans hand och säga: » förlåt mig! » Men hur skulle han kunna förstå mig, hur skulle han kunna fatta, hvad jag menade, om jag riktigt uttalade mina innersta tankar, om jag sade så, som jag nu kände det: » förlåt mig, icke hvad jag yttrade, men att en dy- lik känsla af öfverraod kunde uppstiga i mitt hjärta, förlåt mig, förlåt oss alla, vi som al- drig behöft frysa och umbära, att vi i dessa omständigheter se en rättighet att behandla er, nödens och lidandets barn, med förakt eller i bästa fall med nedlåtenhet!
Förlåt J a g drog en suck af lättnad och knackade oss, att vi lägga sten på bördan, förlåt oss, på.
» Stig in! » svarade en röst därinifrån.
att vi äro nog småsinta och hjärtlösa att icke J a g hörsammade genast kallelsen och öpp- förstå, att lidandet kräfver aktning, och att den ridderlighet, den älskvärdhet vi bestå nade dörren.
Det var ett trångt, mörkt rum, men trots sammetskappan och bäfverpelsen, den skulle vi i stället skänka trasorna, som dölja ett mörkret kunde jag se en mängd verktyg och lidande människohjärta. » bleckkärl, som tydde på, att jag gått rätt.
Och om han förstode mig, skulle han då Vid bordet ett stycke ifrån fönstret stod icke stänga sin dörr för mig, visa bort mig en man med förskinn; då han fick se mig, och utbrista: » Gå ifrån mig!
Man ber icke hel sade han och gick därefter inåt rummet för att tända ljus.
J a g stod kvar vid dör- om förlåtelse, för att klädet i ens rock är fi- ren och tyckte, att mannen var mycket lång- nare än ens grannes, och ingen ger heller sam och fumlig, hvilket just icke förbättrade förlåtelse härför.
Man böjer sig under om- mitt af det långa letandet retliga lynne.
Ef- ständigheternas makt, man tar emot snäsor ter några ögonblicks forlopp kom han till- af grannen, så länge han bär den fina klä- baka med en nytänd lampa, som han ställde desrocken, man gömmer på sitt hat, tills — ifrån sig på bordet.
Vid det matta ljusske- man hamnar sig. » Nej, jag kunde ej bedja honom förlåta; net såg jag nu, att han var en ännu ung hvad jag sagt var ord, som aldrig kunde ut- man, fastän ryggen var böjd och ansiktet plånas, aldrig försonas, just därför att deras blekt och härjadt som på en gubbe.
betydelse icke så mycket låg i själfva orden, » Jag önskade få den här lagad, » började utan i det omutliga vittnesbörd de varit om jag, i det jag tog fram en bleckform, som den klyfta af hårdhet och hjärtlöshet, som jag hade inlindad i ett papper; » men det var skiljer den rike från den fattige, den mätte ett förskräckligt besvär för en sådan småsak.
från den hungrige.
Ni bor ju, så att det är ett helt arbete att Det föreföll mig, som om dessa ord likt en få reda på er, jag trodde, att jag aldrig skulle hvass blixt trängt ned i mitt hjärta och blottat komma uppför de här mörka trapporna! » hemligheterna på dess djup, och som om jag Bleckslagaren såg upp, och ett på samma efter denna själf-dissektion med en oförvillad gång bittert och ödmjukt leende spred sig klarhet kunnat se in i alla samhällets veder- öfver hans bleka ansikte.
värdiga missförhållanden, uti hvilka äfven de » Jaså, var det så svårt? » sade han med så kallade bästa ibland oss dagligen tanklöst en underlig dröjande betoning, liksom hade och sömnigt deltaga.
en mängd andra tankar gömt sig bakom de J a g såg i sanningens omutliga skärande enkla orden.
glans hela det vämjeliga högmod den ena » Ja, det var verkligen svårt, » svarade jag människan på grund af de mest lumpna före- hastigt och skyggade för hans blick, som träden vågar visa den andra.
J a g såg icke icke släppte mig.
Därefter började jag tala endast de grofva, påtagliga dragen i denna om reparationen, hur den skulle göras, när tafla af människosläktets förnedring, såsom formen kunde vara färdig o. s. v., hvarpå att man nickar åt arbetaren, men helsar ar- jag sade farväl och vände mig om för att tigt på lättingen, som händelsevis ärft en mil- gå.
Han besvarade min afskedshelsning, lion, att man föraktar tiggaren, men känner öppnade dörren och lyste mig utför de två respekt för den som åker i eget ekipage o. trapporna.
s. v., utan äfven de finare omänskligare dra- Just då jag skilts från honom, träffades gen, nedlåtenheten, själfsvåldet, beskyddare- mitt öra af en ihålig hosta, som skar mig tonen, ja till sist denna känsla från hvilken genom märg och ben.
J a g stannade och kanske ännu ingen mer än en, en enda, han lyssnade; jag kunde höra, bur han långsamt som af ingen synd visste, förmått lösgöra sig, och tungt gick uppför trappan, under det att denna känsla af att om vi tala obesväradt, vänligt och förtroligt med den fattige, så hostan alltjämt fortfor.
Då ljudet af hans steg och af den ihåliga tycka vi ändå innerst, att vi göra någonting hostan dött bort, skyndade jag mig öfver går- riktigt präktigt, någonting som berättigar oss den ut på gatan.
Men jag kan ej beskrifva, till tacksamhet från den fattiges sida, då vi hur jag kände mig till mods, då jag blef en- i stället endast stafva på a-b-c-d af den enklaste människokärlek.
sam och kunde reda ut mina intryck.
Den första dofva, omedvetna känslan af Åter hörde jag de hemligt förebrående or- en begången hjärtlöshet formade sig så små- den: » Jaså, var det så svårt? » Åter träffa- ningom till ett aggande samvetskval öfver de des mitt öra af det ihåliga skrällande ljudet tanklösa, öfvermodiga ord jag yttrat.
Hvad af hostan från den mörka, branta trappan.
skulle han känna, hvad skulle han tänka vid Hvilken brist på finkänslighet, hvilken hjärt- min föraktfulla klagan öfver att en gång be- löshet att förebrå en människa, att hon ej höfva leta mig uppför de branta trapporna, har råd att bo i ett hus med bekvämare han, som hvarje dag måste gå dem med sitt trappor och ljus uppgång.
sjuka, trötta bröst?
J a g skulle velat slå mig En sägen berättas om någon sjö — jag själf, så upprörd kände jag mig, men ändå minns ej hvilken — att den hvart tionde år hellre hade jag velat gå tillbaka till den kräfver ett offer, som, hur mycket man än lig talang att liksom instinktlikt leta sig fram äfven på de krångligaste ställen, men som jag helt och hållet saknar denna talang, gick jag så orätt man möjligen kan gå och började under tiden känna mig icke så litet otålig öfver att på detta sätt nödgas öda bort tid och krafter.
Slutligen hann jag dock mitt mål; efter att ha krånglat mig uppför två mörka trappor, där faran att ramla och bryta armar och ben icke var obe- tydlig, kom jag till en dörr, på hvilken jag, så vidt skymningen tillät, tyckte mig läsa min bleckslagares namn.
draggar och dyker i dess djup, den dock al- drig lemnar ifrån sig.
Endast någon gång under ensamma, tysta nätter, då fullmånen lyser öfver böljorna, kommer den döde ibland upp till ytan, men strax efter midnatt dra djupets osynliga makter honom ned igen, där han skall ligga, till dess domedagen kallar.
Vårt hjärta är en sådan sagornas sjö, där finnas minnen, som det aldrig lemnar ifrån sig.
De ligga och slumra på dess djup, bortglömda under det yttre lifvets jäktande oro.
Men i stunder af stillhet stiga de uppåt, och vi känna igen deras bleka drag, och vi lefva om det förflutna med dem, ända tills de på nytt sjunka ned i sitt hemlighets- fulla djup, där de skola ligga — tills n ä r?
För Idun af Cecilia Milow.
n ung dam, af god familj, kunnig i en- i gelska, tyska, franska, musik och teck- ning, med god allmänbildning kan få plats i godt hem på landet att undervisa fyra flickor emellan 12 — 17 år.
Den sökande bör vara anspråkslös och förnöjsam, ega ett jämnt och gladt lynne samt vana att handleda barn.
Ansökningar torde insändas till etc ».
Och annonsören fick mottaga 107 ansöknin- gar.
Hvarje tidning vi ögna igenom vimlar af lika lydande annonser, eller rättare, af platssökan- des annonser, och dessa platssökandes antal tyckes vara i ett jämnt stigande i trots af de stränga fordringar dylika platser både fysiskt och moraliskt ställa på innehafvarne.
Vi finna, att de ifrigt erbjuda sig att undervisa i lefvande språk, musik, finare handarbeten och oftast dess- utom » gå frun tillhanda » — allt för en mycket låg årlig lön.
Hvarför brinna så många unga flickor af ifver att lemna sina hem och familjer för att hos främmande ofta intaga en tvifvelaktig ställ- ning, där de ej anses goda nog att räknas till familjen och själfva ej vilja räkna sig till tjä- narne?
Svaret är lätt funnet för en hel del.
» Kam- pen för tillvaron » tvingar dem.
Andra åter flyga ur nästet, drifna af längtan efter ombyte, af längtan efter en sysselsättning, » ett mål att lefva för ».
Dessa senare gå emellertid » öfver ån efter vatten ».
De kunde, om de ville, i hemmet läsa med småsyskonen, hjälpa mamma i hushållet och pappa på kontoret — men all sådan pliktuppfyllelse har intet lockande för den, som vill ut att pröfva på nya förhållan- den och lära känna nya människor.
Nåväl, denna längtan utåt är en känsla, naturlig och förklarlig hos ungdom, och ej något fel; felet består uti, att den unga damen, som söker sig plats som guvernant, sällan sätter sig in i den ställning hon går att intaga.
Månne det är en så afundsvärd lott?
Antag, att hon kommer från ett fint, bildadt hem, dal- man tagit henne till råds, där man med aktning lyssnat till hennes tankar och åsikter, där man med glädje njutit af hennes sällskapstalanger.
Hon kanske kommer till en familj, underlägsen hennes egen i allt utom i penningstyrka.
Af herrskapet betraktas hon som en högre lönad tjänarinna; där möjligen ock en hushållerska finnes, stå ofta denna och lärarinnan i samma lönegrad, ja, stundom hushållerskan i högre.
Hon behandlas höfligt, artigt, men hålles på afstånd.
Hon vistas i ett hem och dock utan-
för detsamma, hon är med i sällskapslifVet och dock ensam, en bildad kvinna med klart, godt hufvud och rika varma känslor, likväl förbisedd eller behandlad med öfverlägsen nedlåtenhet.
Hennes gåfvor värderas blott i den mån, man kan draga nytta af dem.
Hennes sällskapsta- langer misstänkas som medel att draga till sig allmän uppmärksamhet.
Hennes åsikter och t a n - kar böra endast röra sig omkring skolundervisnin- gen och hennes k ä n s l o r — j a, guvernantens käns- lor äro nu en gång enligt traditionen senti- mentala och öfverspända!
Hvad under om hon kryper upp på sitt rum för att dölja sina tårar, tårar alstrade af sorg och hemlängtan, eller tårar alstrade af bitterhet öfver människors otacksam- het eller af sårad fåfänga och trots mot en obetydlig, skef och falsk ställning.
H u r ofta utsattes hon ej för ringaktning af sina jämlikar, påflugenhet af tjänarne, ohöflighet och näsvishet af de barn hon skall handleda.
Man skall invända, att om hon blir u t s a t t för allt detta, är det hennes eget fel; men jag svarar, att för en adertonårig flicka fordras tid och mer än tålamod att värdigt bemöta tusen nålstygn af dem, hvilkas bröd hon äter, för- stånd och klokhet att hålla tjänare på tillbör- ligt afstånd, ömhet tillika med bestämdhet att så småningom vinna de bortskämda barnens för- troende och tillgifvenhet.
Den, som ej pröfvat på, bör ej döma för strängt i detta.
V i erkänna villigt, att i många familjer fin- ner guvernanten ett hem och trofasta vänner, vi erkänna också, att hon själf kan vara orsa- ken, om hon ej får och vinner detta.
Hon har kanske för stora pretentioner, är för nöjes- lysten och fåfäng, retlig, nervös, ojämn, häftig.
För guvernanten bör hennes arbete vara hennes förnämsta nöje, och mot de små, som äro henne anförtrodda, bör hon alltid vara bestämd, men tålig och mild, rättvis, ej oresonlig oeh häftig, deras leksyster och kamrat, utan att tillåta för stora friheter.
Hon får aldrig tillstädja dem något inbördes skvaller, aldrig själf lyssna där- till, alltid vara vaksam öfver sitt eget tal in- för dessa » små grytor ».
Och till sist — hon bör aldrig, aldrig söka sig plats som uppfost- rarinna, det viktigaste af alla kall, om hon känner, att hon ej är utrustad därtill med alla nödvändiga förutsättningar och manad af verk- lig inneboende håg och lust.
Vedervärdighe- terna kunna bäras med tämligt jämnmod, då intresset för saken är verkligt och v a r m t: utan detta blifva mödorna outhärdliga.
Till alla föräldrar skulle vi vilja säga: ställ stora fordringar på edra barns lärare och lärar- innor, behandla dem som edra jämlikar och betala dem rundligt och väl efter förtjänst.
Äfven om ni skulle finna det hos henne, som ni ogilla, diskutera aldrig hennes fel inför barnen — deras missaktning uppväxer vanligen ur den kritik de åhört i familjekretsen.
Se ej ned på henne därför, att hon är löntagerska.
Hvem vill väl skryta med att ej vara d e t?
Hofda- men, hvilken ni med stolthet skulle mottaga i edra salonger, läkaren, domareD, officeren, veten- skapsmannen, författarinnan, för hvilka edert hem står öppet, och hvilka ni visar en gästfri- het utan gräns, hvad annat äro väl de än lön- tagare och löntagerskor?
Nej, du moder och fader, mottag henne med aktning och förtroende och våren öfvertygade om, att där hon hchandlas med takt och fin- känslighet, där skall hon också möta eder med t a k t och finkänslig tillbakadragenhet.
Låten edra söner och döttrar, edra gäster och tjänare se och förstå, att hon är en medlem i famil- jen, en vän, edra barns välgörarinna.
Drag fram hennes goda sidor, njut i hemlifvet på ett ädelt sätt af hennes talanger, besegra hennes blyghet, u p p m u n t r a henne med moderliga råd, om hon brister i någon af sällskapslifvets eti- kettsfrSgor, ty det är ej ett absolut fel, om hon ej är hemma uti alla en världsdams kom- plicerade åligganden och plikter.
H a n d i hand måste föräldrar och lärarinna arbeta mot det stora målet att af barnen bilda goda, nyttiga samhällsmedlemmar, att åt en kommande gene- ration skänka ömma plikttrogna hustrur och mödrar, sedligt starke män och fäder.
Betala henne rundligt och väl efter förtjänst.
Dessa tusentals annonser om » ringa lön » eller » fritt vivre » äro en skam för både arbets- gifvare och arbetstagare.
Du, som erbjuder en ringa lön för andras arbete, vill helt säkert ej nöja dig med en liten lön för ditt eget, och du, som begär en liten lön, skadar dig själf och dina medsystrar mer än du tror och anar.
H a r du själf fått dina kunskaper för ett ram- pris, då är du helt säkert ej skicklig att un- dervisa andra, och det vore hederligare af dig att förtjäna ditt bröd på ett sätt, som ej skadar den uppväxande ungdomens framtid.
Detta är ditt ansvar, och du bör ej söka en plats, hvars enklaste fordringar du ej kan uppfylla.
I n t e t är så tungt som att arbeta under eko- nomiskt betryck, att arbeta med en känsla af att det blott är för dagen jag vinner frukter, ej för framtiden.
Viljans, energiens, stolthetens vingar klippas korta vid den vissheten, att dä jag en gång släpat u t mig, återstår mig ej annat än ett njuggt nådebröd u r anhörigas eller vän- ners händer.
Du, som lefver i öfverflöd och lyx, du, som ej tvekar att kasta ut hundratals kronor för en middag, pruta ej med lönen för dina barns guvernant, hon, som mödosamt ar- betar ihop ett litet kapital, ämnadt att hålla nöden från dörren på gamla dagar.
Du, som fordrar af dina barns lärarinna kunskaper i lefvande språk, musik, målning, allmänbildande ämnen, handarbete, slöjd, du, som fordrar att hon med ljus, öppen blick och gladt leende skall gå omkring i ditt hem och sitta vid ditt bord, du, som med ett ord, fordrar af henne alla mänskliga dygder och fullkomligheter — betala henne efter förtjänst I D e t berättades en gång, att en gammal för- näm dam skref till sin son och bad honom skaffa en lärarinna åt hennes barnbarn, en dam med alla ofvannämnda dygder och fullkomlig- heter, för ett priss af 500 kronor om året.
H a n skref, sent omsider, att han länge sökt en kvinna med alla dessa kvalifikationer, att han ändtligen funnit henne, men ej ämnade släppa henne till lärarinna åt sina systerbarn, enär han behöll henne — som hustru ät sig själf.
H a n lade allt hvad han egde för hennes fötter, — ty » hustrur, som uppfylla guvernant- annonsernas fordringar — • de äro värda sin vikt i guld ».
Damerna bjude upp!
m det hela taget är lifvet i societeten rätt en- _ k^sS f i g t — jag är för artig för att säga » långtrådigt » — och en genomgripande förän- dring skulle vara som ett lifgifvande elixir.
Låtom oss börja reformerna i balsa- len.
Damernas tur är kommen!
Damerna bjuda själfva upp!
Ja, det är ändå något, som kan göra säsongen litet pikant.
Snart hör den tiden, då herrarne bjödo upp, till den » gamla goda tiden. » Det ovärdiga i damernas behandling i balsa- longen är ett minne blott.
En dam skulle sitta och vänta, tills en herre har den stora godheten att bjuda upp henne — kan man bland civiliserade människor tänka sig något mera upp och ned vändt?
o r m » Skall han bjuda upp mig? » denna försagda, darrande fråga hör nu till det öfvervunna.
» Skall jag bli tvungen att dansa fransäsen med den förskräckliga människan? » Dessa ett oroligt, lidande hjärtas kval ba funnit sitt slut.
Det förr tämligen tvifvelaktiga balnöjet blir nu för damerna till något helt annat.
Nu heter det ej längre: » Om han skall? » utan » Jag skallh&gt; De goda herrarne ha redan tillvällat sig all- deles för många rättigheter, vilja till och med hindra kvinnorna att emancipera sig, hvilket lik- väl ej skall lyckas dem, så vida de icke genom kärlek och giftermål kunna rycka dem från eman- cipationens afgrund.
Hur i all världen kunna herrarne göra anspråk på uteslutande rätt att bjuda upp med undantag af det yttersta nådiga beviljandet af » damernas vals » eller » damernas polka ».
En dans för damerna, alla öfriga för sig själfva.
Det är i sanning, så att man kan känna sin galla koka öfver för mindre.
Men betänker man män- nens vanliga egoism sä — ja, då är det j u bara en liten illustration till densamma.
Om de ej jämt och ständigt bemantlade sin egennytta och öfverdrifna egenkärlek med galan- terier, genom hvilka de vekhjärtade kvinnorna endast alltför lätt låta bedraga sig, skulle de re- dan för länge sedan vara demaskerade som de mest hänsynslösa, anspråksfulla och bortskämda varelser under solen.
Tänk bara, hvilken förmätenhet endast i den omständigheten, att en dam ej får säga nej, då en herre bjuder upp.
Slutligen kommer det kan- ske därhän, att damerna måste antaga första bä- sta giftermålsanbud!
Allt detta måste dock ener- giskt förhindras, om det ej en dag skall inträffa, att männen förgås i sitt högmod.
Nej, alla som verkligen mena väl med männen, måste gripa till läkarens marterande knif för att förekomma nå- got dylikt.
Damernas rätt att bjuda upp skall bli denna helsobringande knif.
Den skall ope- rera bort deras högmod.
Undras just, hvilken min herrarne skola göra, då det kommit så långt, att de ej mera våga säga nej, då en dam bjuder upp.
De, som så mycket, sa skändligt, ja, sa ring- aktande vitzat och skämtat öfver » väggblommor », de skola af de f. d.
» väggblommorna » nu själfva göras till spe, då ej det kvinliga hjärtat i sitt bängifna deltagande förbarmar sig öfver dem.
Ja, ja, det skall kosta på, men helsosamt, ja mycket helsosamt skall det bli.