Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 87. huru länge beväringsyngling varit skarpskytt, endast han eger den färdighet i vapnens handterande ni. nr., som af' honom billigtvis kan fordras ; och då dessutom tages i betraktande den uppoffring af tid och penningar samt den möda sorn med aktivt deltagande i skarpskyttekorps är förenad, tyckes det förefalla ganska klart, att inga eller åtminstone högst få beväringsynglingar skulle för befrielsen från endast första årets beväringsexercis finna sig uppmanade att i sådan förening ingå, men att deremot om befrielsen från ali beväringsexercis i fredstid vunnes, ett motsatt förhållande säkert skulle ega rum.
Icke helier synes andra årets beväringsexercis för den, som fortfarande qvarstår såsom aktiv ledamot i skarpskytteförening, vara nödvändig, då bataljonsexercis jemväl öfvas af skarpskytteföreningarna och otvifvelaktig! är, att mången frivillig skarpskytt, som aldrig bevistat något beväringsläger, är vida skickligare i vapnens handterande och dithörande ämnen, än de som undergått begge årens beväringsexercis.
På grund af hvad nu blifvit framstäldt, vågar jag vördsamt föreslå, det Rikets Ständer, med bifall i öfrigt täll Kongl. Majlis nådiga Proposition i ämnet, täcktes för sin del besluta det tillägg i 15 § af Kongl.
Kungörelsen den 15 November 1860, angående allmänna beväringen . att när beväringsskyldig, som bland allmänna beväringsmanskapet inmönstras och är aktiv medlem af frivillig skarpskytteförening, företer skriftligt intyg af öfverbefälhafvare!) för den korps han tillhör derom, att den beväringsskyldige eger nödig färdighet i vapenföring, marsch och manöver m. m., samt förvärfva! den skjutfärdighet, som är bestämd i målskjulningsinstruktion för rekryt i arméen för att såsom soldat approberas, sådan beväringskarl befrias frän deltagande i första årets vapenöfningar, samt att enahanda befrielse från andra årets beväringsexercis, då den beväringsskyidige i behörig tid till vederbörande magistrat eller kronobetjening ingifver öfverbefälhafvarens för skarpskytteförening skriftliga bevis, att han fortfarande såsom aktiv ledamot tillhör skarpskyttekorps, jemväl må ega rum.
Fördelarne af ett lagstadgande enligt ofvanstående förslag äro påtagliga : först måste de frivilliga skarpskvttekorpsernas tillvext derigenom befordras och vidare de ofta långa och besvärliga marscherna till och från öfningslägret göras öfveiflödiga samt arbetets dragande från jorden och andra näringar förekommas samt slutligen skulle äfven en stor vinst för Statsverket beredas derigenom, att åtminstone en del af de allmänna medel, hvilka nu utgå i och för beväringsmanskapets öfning, kunde inbesparas; Och förvissar jag mig om, att dessa skäl skola tillräckligt tala för bi fall tili min motion, om hvars remitterande till vederbörligt Utskott vördsamligen anhålles.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 88. 125 N:o 88, Af Pasil Andersson från Jemtlands ian, om upphörande af hvad i Lag och särskilda Författningar stadgas om, rättighet att i hörd lösa jord ä landel.
Innan jag för Rikets sednast församlade Ständer framlade motion derom, alt alla i nu gällande
Lag och särskilda Författningar gjorda bestämmelser om stadganden angående rätt till börd på landet måtte helt och hållet upphäfvas, hade jag, med kännedom om, huru ofta den i Svenska folkets nationallynne i allmänhet grundade obenägenhet för minsta förändring uti förfädrens institutioner lagt hinder i vägen för genomdrifvande af äfven de mest förnuftsenliga och af tidsförhållanderna påkallade lagföråndringar, tydligen förutsett, att äfven denna motion icke skulle komma att sakna sina antagonister; dock tvekade jag icke, efter noggrannt öfvervägande af ämnets vigt och inhemtande af till sakens bedömande af praktisk erfarenhet fullt kompetente personers tankar deröfver, att till Rikets Ständers behjertande! öfverlemna motionen under full förhoppning, att frågan, sedan den blifvit genomtänkt och behörigen behandlad, skulle genom sin egen nytta och nödvändighet slutligen segra.
Herma min förhoppning gick äfven redan vid sednaste riksmöte till någon del i fullbordan i det Lag-Utskottet uti ett väl motiveradt betänkande tillstyrkte bifall åt min motion.
Men under frågans behandling i de särskilda Riks-Stånden framstod ett så ofullständigt resultat att Kongl. Majit icke kunde derå meddela sanktion.
Då ingenting uumera återstår att önska i fråga om utredning af reformens vigt och nödvändighet, hoppas jag att tiden nu ändtligen kommit för densammas genomförande och vågar derföre hos Rikets Ständer härmed vördsamt föreslå: att allt hvad
Lag och särskilda Författningar innehålla angående rättighet alt i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom gåfva eller testamente bortgifven fastighet på landet, varder till all kraft och verkan upphäfd l.
Om remiss al denna motion lill Lag-Utskottet får jag ödmjukligen anhålla.
Paul Andersson, från Jemtlands län, 126 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
JV:o 8.9- N:o 89.
Af C, •!, Ii.
Lönnberg fi'ån Östergötlands län, om ändring uf Kongl. Maj.ts nådiga Kungörelse den li December 1857, angående tegan för gästgifveri-, håll- och reserv-, äfvensom för kungs- och kronoskjuts.
Huru olika än uieningarne varit delade i skjutsfrågan, synes dock flertalet hafva förenat sig i det rnedgifvandet, alt, så länge skjutsskyldighet såsom servitut vidhäftar svenska jorden, skjutsen bör gäldas efter sitt verkliga värde på hvarje ort.
Men alt detta värde inom oiika delar af landet är betydligt skiljaktigt, ligger i öppen dag.
Hvad gästgifveri-, håll- och reservskjuts, samt postskjuts beträffar, förbigår jag desamma alldeles, då del är mig bekant, att framställning derom kommer att väckas hos Rikets Ständer, uttryckande, såsom jag tror, landets jordbrukares enstämmiga önskningar och förhoppningar.
Jag fäster mig derföre nu endast vid de återstående slagen af skjuts, nemligen kungs- och kronoskjuts.
Maj:ts nådiga Kungörelse den 11 December 1857, angående legan för gästgifveri-, håll- och reserv-, äfvensom för kungs- och kronoskjuts, utgör legan för sistnämnde slag af skjuts 80 öre milen för hvarje häst.
Denna lega är sålunda 20 öre mindre än för den vanliga skjutsen pä alla de ställen, der skjutsningen är upplåten på entrepenad, och entrepenad är nu säkerligen införd nästan öfverallt vid de större stråkvägarne inom landet.
Skulle omsider ett billigt afseende fästas vid landets jordbrukares förnyade framställningar att blifva qvift den vanliga skjutsskyldigheten, såsom ursprungen från fordna tider af godtycklighet och våld, kommer dock troligen kungs- och kronoskjutsen i det längsta att qvarstå, såsom ett jorden graverande servitut.
Kungsskjutsen är numera för obetydlig för att synnerligen beaktas.
Kronoskjutsen utgår äfven mera sällan, men är af beskaffenhet, att Staten svårligen kan undvara densamma, framförallt i möjliga tider af ofred.
Man hör också mindre ofta någon klagan emot detta onus, såsom sådant, men väl emot. den lega, hvilken Staten lemnar i ersättning, såsom varande mindre än den vanliga skjutslegan.
All Staten också för den skjutsskyldighet, som af densamma påfordras, lemnar lika hög ersättning, som den enskilde resanden, är väl icke heller obilligt.
Med anledning af förestående anförande vågar jag derföre vördsamt föreslå: att Rikets Ständer behagade besluta en underdånig framställning till Kongl. Maj:t, all med ändring af Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 11 De - Motioner i Bonde,-Ståndet 1862.
127 cember 1857, angående legan för gästgifveri-, håll- oall reserv-, äfvensom för kungs- och kronoskjuts, legan för kungs- och kronoskjuts måtte bestämmas till samma belopp, som vid närmaste gästgifvaregård intill den ort, hvarifrån kungs- eiler kronoskjutsen utgår.
Stockholm den 19 November 1802. C. J. L.
Af C. J. Ii.
Iiönnbes8g' från Östergötlands län, om ändring af §§ ti ock 23 i Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning den 13 Juli 1853 angående Fattigvården i riket.
Enligt stadgandet i § 14 af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 13 Juli 1853, angående Fattigvården i riket, gäller för manskap af värfvade arméen och tiotian icke deras skattskrifning å tjenstgöringsorten till bestämmande af deras försörjningsort.
Delta vill med andra ord säga, att, när den värfvade blifvit utsliten i Kronans tjenst, kastas han på den kommun, hvilken han kanhända tillhört för 12 år sedan eller derutöfver.
Den börda, som det ålegat
Staten att ensam bära, vältras på en oftast fattig kommun i en aflägsen landsort.
Obiliigheten häraf inses lätt.
Visserligen medgifver Fattigvårds-förordningen, att understöd skall lemnäs af allmänna medel, sedan vederbörande Fattigvårdsstyrelse derom gjort ansökan och Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet granskat samma ansökan, samt genom Ecklesiastik-departementet hos Kongl. Maj:t föreslagit det understöd, som af behof och billighet påkallas.
Detta erbjudande låter frikostigt nog.
Men för det första blir säkerligen alltid det understöd, som lemnäs af Staten, otillräckligt, och för det andra, när kommunen efter många omgångar erhållit della bidrag, är del en skänk af gunst, och nåd, då kommunen bort ega en laglig rätt att vara frikallad från sådan fattigförsörjning, enligt den allmänna grundsats, som i Fattigvårds-förordningen uttalas, att enhvar anses tillhöra det faltigvårdssamhälle, der han, då behof af fattigunderstöd för honom uppstår, författningsenligt är eller bort vara mantalsskrifven.
Att fattigunderstöd skall lemnäs åt dem, som varit anvårfvade i Kronans tjenst och vid afskedstagande! befinnas deraf vara i behof, är påtagligt.
Men rättvisa oell billighet fordra, ali ett sådant understöd utgår helt och hållet från det allmänna, och icke från den kommun, som den anvärfvade tillhört vid sjelfva värfningstilllället.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå: att Rikets Ständer behagade besluta en underdånig framställning till Kongl. Maj-.t, ali, med ändring af §§ 54 och 23 i nu gällande
Fattigvårdsförordning för manskap af värfvade arméen och Holtan samt handtverkare och arbetare vid Kronans varf och verkstäder, må deras skattskrifning ä tjenstgöringsorten gälla till bestämmande af deras försörjningsort, samt alt i sammanhang dermed Rikets Ständer behagade anslå en tillräcklig summa för sådan fattigförsörjning, att användas efter Kongl. Maj-.ts nådiga ompröliiiug.
Stockholm den 19 November 1862. C. J. L.
Nso 91, Af (C. «J.
Lönnberg från Östergötlands län, om ändring af $ 2 morn. 3 i Kongl. Maj.ts nådiga Kungörelse den 11 Maj 1855 angående grunderna och sättet för markegång spri sens bestämmande.
För bestämmande af det årspris, som skall ingå i beräkningen al det medelpris för de sednaste tio åren, hvarefter ”de åt Embets- och Tjenstemän på lön in”delta räntor och tiondeanslag, de allmänna verk och inrättningar, kyrkor och fromma ”stiftelser tillhörande enahanda indelningar och anslag samt de, såsom ersättning för ”vissa hemman eller lägenheter åtföljande besvär anvisade ränte- eller tiondeanslag, ”jemte en del vissa städer tillerkända anslag, af nämnda beskaffenhet, som icke blifvit ”till Statsverket indragne, äfvensom alla Kronans behållna räntor och tionde, få af ”räntegifvarne lösas”, stadgas Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse, angående grunderna oell sättet Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
129 och sältet för markegångsprisens bestämmande, gifven Stockholms Slott den 11 Maj 1855, i § 2 mom. 5, att för landet skola priskuranler upprättas ”fögderivis af ”särskilda Nämnder, hvilka ulgöras, dels af sockne-ombud, ett för hvarje socken, ”årligen vid allmän sockenstämma valde bland ortens räntegifvare, skiftesvis af det ”antal socknar och efter den ordning dem emellan, som Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, efter vederbörandes hörande, bestämmer, med iakttagande dock att antalet ”inom hvarje fögderi icke må vara ringare än Fyra och icke öfverstiga Åtta,—dels ”af ett motsvarande antal Ledamöter, som Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, likaledes ”för året, förordnar bland andre inom lögderiet bosatte, för sakkunskap och oväid ”kände män, helst räntetagare.” ”Dessa Nämnder sammanträda med kronofogden, på dennes kallelse, å lämpligaste, af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande bestämdt, tingsställe, 2:ne gånger för ”hvarje skatteår, nemligen i början af Januari och i slutet af Mars.
Vid förra tillfället uppgöras priskuranler lör de tre sista månaderna af det förflutna och vid ”del sednare för de tre första månaderna af det löpande kalenderåret.”
Dessa bestämmelser, emot hvilkas syfte alt åstadkomma ett rättvist och tillförlitligt resultat ingenting bör anmärkas, medföra dock genom det sätt, hvarpå de begärda upplvsningarne skola inhemlas, för Nämndens ledamöter ofta nog icke ringa besvär med uppoffring af tid och penningar, framförallt i vidsträcktare fögderier.
Nämndens sammanträde varar gemenligen endast några minuter; men för alt vid detta sammanträde personligen afgifva sitt utlåtande angående gångbara priset på ett par räntepersedlar, — hvartill det fordna antalet blifvit reduceradt i de flesta län, — måste Nämndens ledamöter i vidsträckta fögderier fara många mil och mången gång tillbringa ett par dagar på resan, — allt utan ersättning.
Rättvisligen får erkännas, alt kommunalandan tyckes uppvaknat till ett förut icke anadt lif, så att allmänheten nu mindre än förr ryggar för att uppoffra egen beqvämlighet till Statens och kommunens tjenst.
Men när en sak kan ernås med lika godt resultat, men med mindre uppoffring af tid och möda, bör rimligtvis en sådan method föredragas.
Så tyckes äfven förhållandet vara vid uppgörandet af priskuranler för det s. k. årspriset, som ingår i beräkningen af det s. k. medelmarkegångsprisef.
Maj:ts nådiga Förordning ora Kommtinalstyrelse på landet, af den 21 Mars delta år, anbefaller, att tre kommunalstämmor skola årligen hållas, derutaf en i Mars och en i December.
Det borde ju låta sig mycket väl göra, att på dessa kommunalstämmor upprättades priskuranter på de artiklar, hvarför s. k. års pris skall bestämmas; nemligen på kommunalstämman i December för årets sista tre månader och på kommunalstämman i Mars för de tre första månaderna af ingångna året.
Dessa priskuranter för hvarje kommun skulle inom viss kort tid, t. ex. 14 dagar, af kommunalstämmans ordförande afsändas till kronofogden, som Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 A/d. 17 13ö Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 91. dermed förfar i vanlig ordning.
Befarar man möjlig försumlighet härutinnan af ordföranden i kommunalstämman, kan ju densamme åläggas visst vite för sin uraktlåtenhet.
Genom denna enkla förändring anser jag olägenheterna af nuvarande sättet för ofvanherörde priskuranters upprättande fullkomligt undanröjdt och ett lika tillförlitligt resultat åstadkommas, då, efter den method jag vågat föreslå, prisbestämningar ingå från hvarje kommun inom fögderiet.
På en kommunalstämma åro föröfrigt såväl räntetagare, som räntegifvare repreterade; men alt den ena parten skall utöfva något förtryckande inflytande på den andra vid fråga om alt bestämma ortens gångbara pris pä t. ex. spannmål och smör, behöfver icke äfven den mest skuggrädde befara.
Med anledning af här ofvan gjorda anförande, vågar jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer behagade besluta en underdånig framställning till Kongl. Maj:t att, med ändring af § 2 mom. 5 i Kongl. Majlis nådiga Kungörelse den \ 1 Maj 1855, angående grunderna och sättet lör markegångsprisens bestämmande, de i åberopade § och nion), stadgade bestämmelser för landet angående sättet för upprättande af de priskuranter, hvilka skola tjena till ledning vid uppgörande af de s. k. års- och medelmarkegångsprisen, måtte utgå och i stället kommunerna åläggas upprättandet af samma priskuranter, nemligen för årets tre sista månader på kommunalstämman i December och för de tre första månaderna af följande år på kommunalstämman i Mars, med skyldighet för kommunalstämmans ordförande att inom viss kort tid priskuranterna till kronofogden afsända, hvarefter denne med desannna förfar i vanlig ordning.
Stockholm den 19 November 18G2. C. J. L.
N:o 92. 131 N:o 92.
Af C. J. L.
Lönnberg från Östergötlands län, om tullfrihet för Sill och Salt. — —■
Vid den förändring i en friare riktning, sorn på sednare riksdagar blifvit vidtagen med Tulltaxans bestämningar, tyckes det hafva varit en genomgående grundtanke, alt de första iefnadsförnödenheterna skulle vara tullfria.
Emot ett sådant antagande står likväl såsom en lätt i ögonen fallande motsägelse den importtull, som blifvit åsatt Sill och Salt.
Lagstiftaren bör dock icke förgäta att för flertalet af Svenska folket är Sill den allmännaste, ofta den enda sofvelvaran, liksom Saltet fattigmans enda krydda.
Att onödigtvis fördyra dessa båda oundgängliga lifslörnödeuheter är icke öfverensstämmande med billighet, då Tulltaxan samtidigt härmed bestämmer tullfrihet för en mängd artiklar, om hvilka den allmänna meningen ännu icke fullkomligt stadgat sig.
Man har sagt, ”alt tullen är så lindrig, kännes så obetydligt af den enskilde konsumenten.”
Häremot anmärkes, att hvarje beskattning på en vara nödvändigtvis fördyrar densamma; det må vara mycket eller litet.
Icke sällan händer äfven, att t. ex. några fattiga arbetare förena sig om gemensamt inköp af 1 lunna Sill eller i tunna Salt.
För dem är den närvarande tullen — 25 öre pr centner Sill och 10 öre pr kubikfot
Salt — en rätt kännbar utgift, hvars belopp de gerna behöft för andra nödvändiga behof.
Man har vidare yttrat, att ”Staten svårligen kan undvara den nu befintliga tullinkomsten för Sill och Salt”.
Det är mycket möjligt, att
Statens finanser kräfva en lika hög tullinkomst som nu.
Jag föreställer mig dock, alt man icke skall råka i starkt hufvudbry för att fylla den supponerade minskningen i tullinkomster, som uppstår, om Sill och Sall förklarades tullfria.
Tulltaxan erbjuder ett rikt och, elter hvad jag tror, med framgång bearhetadt fält att framlocka guld ifrån.
Men af de artiklar, som vårt land frambringar antingen alldeles icke, eller också endast i otillräcklig mängd, finnas näppeligen några, som mera tillhöra de första lefnadsbehofven, än Sill och Salt.
Är delta rigtigt, då må, om det anses oundvikligen nödigt, en förhöjd lull på hvarje annan vara ersätta Statens genom tullfriheten för Sill och Salt minskade inkomst.
1S2 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
Med anledning af förestående vågar jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade besluta: alt i nästkommande Tulltaxa Sill och Salt måtte vara tullfria.
Af Petir Ericsson från Gefleborgs län, om upphörande af alla enskilda banker vid nu beviljade oklrojers utgång.
Då numera filialbanker i ganska många städer blifvit inrättade, till lättnad i den allmänna penningerörelsen, så böra, efter min åsigt, nuvarande enskilda banker vid deras oklrojers slut alldeles upphöra, hvilket vore både billigt och rättvist, synnerligast sorn enskilda bankernas penningar icke gälla vid alla tillfällen, såsom i Kronans uppbörd, vid bördeskiflingars nedsättande samt inånga andra tillfällen och dessutom lemna en orimlig vinst ål enskilda personer, hvilken i annat fall skulle til! en del komma Staten tili godo, derest filialbanker i deras ställe inrättades å de orter, hvarest sådana af behofvet påkallades.
Det kan väl icke heller vara med rättvisa förenligt, alt enskilda banker skola ega större friheter och rättigheter än Rikets Ständers Bank, hvilket likväl är förhållandet; ty då den sednare är skyldig att hålla en betydlig metallisk kassa för att, vid anfordran, med silfver kunna inlösa sina utelöpande sedlar, så äro de förra alldeles befriade från en sådan skyldighet.
Jag får derföre föreslå: att alla enskilda banker vid nuvarande oklrojers utgång måtte upphöra.
Slockholm den 19 November 1862.
Af A. W. Ufal* fran Örebro län. om förliknings-hommitléers inrullande i riket.
I många församlingar hafva förliknings-Immmitéer blifvit inrättade och allestädes hafva de medfört mycket gagn, ja så stort, alt hvarje fosterlandsvän, som erfarit nyttan deraf, ifrigt önskar alt de mätte komma till stånd öfverallt i landet.
Motioner hafva äfven vid flere riksdagar varit väckte för sådant ändamål, och vid 1050 och 1851 årens riksdag gick Lag-Utskottet motionärernas önskningar til! mötes, då det förslag, att vid hvarje ting skalie en förliknings-kommitté vara alt tillgå för parterna, och att intet tvistemål finge af domstolen företagas innan det af förliknings-kommittéen varit handlagt.
Detta betänkande godkändes, tyvärr, dock ej af Ständerna, och sedan dess har Utskottet äfven helt enkelt afstyrkt alla motioner om inrättande af förliknings-kommiltéer, och vid sistlidne riksdag ansåges de med så stort förakt, alt Utskottet ej ens behandlade dem; åtminstone afläts ej något betänkande derom.
I alla andra civiliserade länder linnas freds-domstolar, men här i riket vill man att embetsmånnen skola blanda sig i allt; ja tvister, äfven om de gälla blott några öre, ser man ej sällan passera alla instanser af domstolar.
Man har väl sökt minska dessas anta! genom indragning af Lagmans-rätterna, men man har uraktlåtit att i deras ställe inrätta freds-domstolar, och följden har blifvit Hof-rälternas förstärkning.
När dertill kommer att vänskapen ingalunda kan återställas genom laga dom, men väl genom förlikning; så ligger deri förliknings-kommiltéernas stora företräde, äfven om man ej skulle göra afseende på skilnaden i kostnader.
Jag kan derföre ej underlåta alt ånyo framhålla idéen om förliknings-kommiltéer, dervid jag tror mycket reglementerande ej vara af nöden, och vili derföre blott föreslå några allmänna grunder, under önskan att Utskottet, derest de ej godkännas, målte göra de ändringar eller tillägg, som pröfvas lämpliga för vinnande af målet.
Jag föreslår: i:o att i hvarje församling, eller åtminstone i hvarje härad, bör finnas en förliknings-kommitté.
Ledamöterna, hvilkas antal kommunen må bestämma, kunna väljas antingen å kommunalstämma eller inför ortens domstol, och bör anmälan derom efter valet göras hos Konungens Befallningshafvande och Domaren; 134 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
2:o vissa dagar torde böra bestämmas för deras sammanträde kort före hvarje ting, på det att parterna må utan särskild kallelse kunna , iakttaga inställelse ; och 3:o om man ej skulle vilja ålägga vitén för försummad inställelse, torde ena eller andra partens uteblifvande dock böra anses såsom försvårande. omständighet; hvadan underrättelse bör Domstolen meddelas; hvilka vid förliknings-sammanträdet närvarit eiler utebiifvit; äfven torde böra bestämmas: 4:o att den öfverenskommelse, som genom förlikning frivilligt träffas och af kommittéen bestyrkes, bör vara lika bindande, som hade laga dom åkommit; 5:o på det de tvistande ej må frukta gå hvarandra till mötes vid fråga om förlikning, torde äfven böra stadgas att de eftergifter och medgifvanden, som för sådant ändamål kunna göras, ej skola vara bindande i den händelse att förlikning ej träffas, utan målet måste af Domstolen afgöras.
Stockholm den 19 November 1862. Å. W. Uhr, från Örebro län.
Af A. W. Uhr från Örebro län, om aflätande af underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t med anhållan om tillsättande af en kommitté för uppgörande af förslag tilt ny instruktion för landtmäteristaten i riket, äfvensom i följd deraf nödige förändringar i gällande landtmäleriförfattning ar.
Jordbruket utgör landets hufvudsakliga näring och det tillhör Statsmakterna att befrämja dess utveckling.
Ej nog derföre att lämpliga lagar och förordningar föreskrifvas; hand måste äfven noga hållas öfver deras efterlefnad, om ändamålet skall vinnas.
N:o 95. 135 Skiftesverket liar ett stort inflytande på denna utveckling; deråt bör derföre mycken omsorg egnas.
Den gällande Skiflesstadgan räknar en 55:årig tillvaro.
Instruktionen för landtmäterikontoren och landtmätarne i riket likaså.
Skiftesstadgan liar under denna tid erhållit flere förändringar, men lill sin grundval bibehållits; deremot är taxan på arfvode för landtmäteriförrättningar af Kongl. Maj-.t i nåder förnyad och förhöjd den 12 Maj 1857, men instruktionen af den 4 Maj 1857 ännu i oförändradt skick gällande, hvilket ofelbart har till icke ringa del bidragit tiil det stora antalet skiftesmål.
Sistiidne riksdag föreslog jag och flere andra riksdagsmän åtskilliga partiela förändringar i Skiflesstadgan, hvilka jag ansåg såsom förbättringar; flera af dessa blefvo dock af Utskottet, på ett eller annat skäl, alstyrkte; några godkändes dock, såväl af Utskottet, som af Rikets Ständer (Sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 14).