Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mitt hela är ej något själfständigt ord: Af trenne det bildats — och vi«U kring vår jord Det årligen löper, i » ar och i skur », » Ni är praktisk, » anmärkte tant.
» D e t får m a n lära s i g, » svarade han på ett gladt o c h hurtigt sätt, » d å man s o m j a g, alltifrån b a r n d o m e n, har måst vara sin egen lyckas s m e d.
» » N ä r a grannar ha vi endast varit ett par d a g a r, » inföll han, » o c h j a g tänker snart ge mig bort igen samt väntar endast på bref ifrån min b r o r,.
han är bosatt i C h i c a g o.
» » O c h ni tycks vara rätt belåten m e d er sfräfvan, » småskrattade tant.
» Ni kommer nog att p a s s a därborta.
Jag h o p p a s ni blir o u m b ä r l i g för er n y a principal, s o m kanske till på köpet är b a r n l ö s.
» » Ni tänker er s å l e d e s öfver Atlanten, » sade hon.
» Jag förstår inte, hvarför en sådan m ä n g d u n g d o m a r b e g e sig bort för att s ö k a en o v i s s u t k o m s t?
» jag » N å g o n arfvinge blir j a g inte.
sport, finnas trenne döttrar. » » H o p p e t j a, m å så v a r a, » återtog tant.
» E n och annan emigrant har visserligen fått en god utkomst, m e n flertalet?
Min bäste herre, man tiger m e d flertalet ...
j a g menar dem s o m d u k a u n d e r.
» Innehållsförteckning.
Mathilda Lönnberg; af Edvard Lidforss.
— Skosens r å; poem af Edv.
Hammarsiedt — Balatm ' &gt;s är.
af Herbert.
— Den stora boknyheten; af Hellen Lindgren.
—: Om nyårshälsningar och n y å r s k o r t; af Mathilda Langlet.
— En prisuppgift; en viktig fråga för alla husmödrar.
— Stock- holms internationela lärarinnehem — TJr notisboken.
— T e a - ter och musik.
— Oupplösliga b a n d; berättelse af &gt;Sylvia *.
Tidsfördrif.
f » M e n j a g k o m m e r inte att h ö r a till flerta- let o c h kanske o c k s å inte till d e få utvalda.
Min utkomst är n å g o r l u n d a tryggad.
Genom hela!
— älskvärda publik.
V i tillropa er: må enhvar blifva rik På fyllda förhoppningar, hälsa och fröjd; Och tröst skänkas den, som af lidandet böjd Mot kommande dagar blott skådar med Mitt bäf7an!
Stockholm, N:r 50 (313) F r e d a g e n den 15 december 1893.
Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 (Aftonbladets h u s.)
Prenumerationspris pr år: tr Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr.
» 7: 50 P r e n u i n e r a.
o n s k e r å a l l a post- Idun ensam » 5: — anstalter i riket.
Redaktör utgifvare: HELLBERG.
Träffas å b y r å n kl. 12 — 1.
Telef Fanny 61 47 Utgifningstid: h v a r j e h e l g fri f r e d a g.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e för h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l stafv.
L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (l ö s n.
r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) U t l ä n d s k a a n n o n s.
Drakenberg, född V / tV et var en gång på &lt; %t 1860-talet en liten (^T flicka,som i sko- L lan, där hon gick, var sina lärarinnors och.
kamraters syn- nerliga gunstling.
Den lilla, med sin raka hållning, sitt ljusa hår och framförallt sina vänliga blå ögon, satt där som ett riktigt litet solsken, och en liten sol var hon, hvars strålar gingo rakt in i hjärtat, smälte isen och kom blommorna därinne att spira upp.
Det var klassens ar- betsammaste och mest plikttrogna elev och den gladaste bland kamraterna.
Denna glädtighet hade dock intet med upptåg och pojkaktighet att göra, det var solstrålens ur de mörka molnen.
Hon kunde icke se ett mu- let ansikte, det måste le, och så försökte hon med skämt eller all- var att framkalla le- endet.
Också knöts redan på skolbänken kring henne en vän- krets, i hvilken hon än i dag, fastän från- varande, är medel- punkten, och där en- dast namnet Fanny verker som hon själf: sol i blickarna.
och FRITHIOF Iduns Roempke.
Den glada / lilla flic- kan växte upp, slutade skolan och blef strax därpå förlofvad.
Här- med var, som hon trodde, hennes lefnads- bana utstakad, och hon använde de år, hvilka föregingo hennes gif- termål, att utbilda sig så, att hon en dag i eget hem som husmor och maka kunde fylla sina plikter.
Fördenskull satte hon sig in i hushål- lets och det kvinnliga arbetets alla detaljer och förvärfvade sig så en god och mångsidig kännedom af dessa.
Efter nutida mått- stock voro icke hen- nes skolkunskaper sto- ra, men de voro grund- liga, och på den grun- den byggde hon ett vetande, som vidgade hennes vyer och skärp- te hennes omdöme.
Bibeln var länge hen- nes enda andaktsbok, och med nöje lyssna- de hon till hvem helst som förkunnade san- ningen i öfverensstäm- melse med de heliga skrifterna, isynnerhet den, hvilken gjorde det så, att hon fick klart för sig, hur Guds bud tillämpas i hvar- dagslifvet.
IDUN 394 Hoppet splittras åter och åter, Dock aldrig hjärtat det efterlåter, Som våg sig hväliver öfver våg Och aldrig tröttas deras tåg.
1893 Just däri hafvets väsen röjes, Att böljan ständigt sänkes och höjes; Och att det hoppas dag från dag — Se, det är hjärtats böljeslag.
Rilckert.
Tidigt invigd i lifvets sorger sökte hon, hvarhelst hon kom, mildra dem och drog aldrig i betänkande att försaka för egen del, om hon därmed kunde glädja andra.
Så danades hon redan i ungdomen till det värf den mognade kvinnan blef kallad att fylla.
Sommaren år 1879 utnämndes hennes fästman, herr Sten Drakenberg, till sta- tionsinspektor på Mon, och den 13 de- cember samma år hemförde han sin brud.
Det lilla hemmet blef i glädje och vänlighet en ljuspunkt ut öfver den vida mon, men det fick ock kännas vid he- dens faror och enslighet.
Kampen mot snöstormar och manshöga drifvor bröt snart den unge inspektörens krafter.
Det halp icke, att han flyttades till det vackra och skyddade Västra Ed; sjukdomsfröet hade redan slagit rot.
Naturen i norden har ett vemodigt tycke, och stämningen öfver det fagra lilla hemmet vid stranden af Stora Le liknade redan från början sommarkväl- lens skymning.
Solen sjunker i en bädd af guld, men natten bryter in.
Fru Drakenberg var änka, och med en liten son vid handen återvände hon till sin moders hem i Göteborg .. Där, i sam- ma hus där hon lekt sin barndoms glada lekar och hvarest hon som fullvuxen stått vid sin faders dödsbädd, byggde hon nu af spillror sitt ensamma lilla bo, men både för utkomst och af behof att komma i verksamhet såg hon sig om efter en plats.
Det syntes henne nästan omöjligt att finna en passande sådan, då hon en af- ton i ett sällskap träffade föreståndarin- nan vid skolan för vanföra i Göteborg, fru Alice Bonthron, som erbjöd henne en verksamhet liknande hennes egen.
Såväl i Stockholm vid Eugeniahemmet som i Helsingborg planlades då dylika skolor.
Fru Drakenberg tog med tacksamhet emot det vänliga anbudet.
Praktisk och driftig som hon är, satte hon sig lätt in i att som lam, blind eller i saknad af högra handen dels utföra de arbeten, hon var van vid, dels lära sig nya.
Det vär- sta var att dagligen nödgas se så myc- ket elände och lidande, men hennes gläd- tighet tog ut sin rätt, hon visste hvad sorg ville säga, men ock hvad kärlek kunde göra, och så blef det solsken äf- ven här.
I detta, att bland dessa arma sprida ljus och kärlek, är hon visst icke ensam, ty så göra alla de kvinnor, hvilka arbeta i skolorna för lytta och vanföra, och ett besök där stärker därför vår tro på det goda och värmer upp kärleken till de lidande.
I oktober år 1887 tillträdde fru Dra- kenberg sin plats vid den då öppnade skolan för vanföra i Helsingborg.
Den började anspråkslöst, men redan följande år behöfdes en biträdande lärarinna, och hösten därpå inflyttade skolan i en större lokal.
Fyra flickor fingo hel inackorde- ring och åt alla eleverna serverades mid- dagar.
Våren år 1891 förändrades skolans namn I ' otOKlnkökel » PRIMUS » » Öfver I C,000 s å l d a p å e t t år.
i Lika användbart v i n t e r som s o m m a r.
- ' — A a _ c n t.
n # » h r n l r f r i t t.
till Hemmet för vanföra.
Den fick ett eget, hälsosamt beläget hus med den vackraste utsikt öfver Sundet.
Elevan- talet växlade mellan 16 — 30, däraf 12 — 20 i sender bodde i skolan.
Sista året var den besökt af 45 elever.
Med så vidgad verksamhet ökades lärarinnornas antal till tre, hvilkas uppgift det var att undervisa 16 — 30 män och kvinnor (de flesta eleverna vid dessa skolor äro full- vuxna) i stolflätning, korgmakeri, borst- binderi, svarfning, halmflätning, linne- söm, stickning m. m.
Dessutom skulle föreståndarinnan taga emot beställningar, sköta räkenskaperna, öfvervaka hushållet och bära ansvar för de i hemmet boende.
Det sista var kan- ske det svåraste och det, hvartill just behöfdes fru Drakenbergs frisinnade och på samma gång allvarliga uppfattning af lifvet samt hennes stora förmåga att skilja på bisak och hufvudsak.
Men var hennes arbete ofta tungt, så var det dock välsignelserikt, och härtill bidrogo icke minst de lyckliga sanitära förhållanden, under hvilka hon arbetade.
Många åter- vunno hälsa och krafter.
Den saknade eller skadade lemmen kunde väl icke helt återställas, men de hade utan den lärt sig ett arbete, med hvilket de myc- ket snart kunde försörja sig; de hade blifvit nyttiga samhällsmedlemmar och mången, som nedtryckt af andligt och lekamligt elände kommit till skolan, läm- nade den icke blott med tro på männi- skornas godhet och kärlek, utan med lef- vande förtröstan på Gud.
Från verksamheten i Helsingborg kal- lades fru Drakenberg detta år att öfver- taga Arbetsskolan för lytta och vanföra i Stockholm.
Det var svårt för henne att lämna ett fält, där hon, så att säga, brutit marken, detta så mycket mer som skolans styrelse ogärna ville mista henne, men omtanken för sonens uppfostran ma- nade henne att mottaga anbudet och den 1 september började hon sitt arbete i Stockholm.
Skolan där hade redan före fru Dra- kenbergs ankomst varit i verksamhet så länge, att elever, hvilka där utbildats, nu försörja sig själfva.
Så är en man, hvars alla fingrar på högra handen blif- vit amputerade, borstbindare i Sundsvall, och en lam flicka har lärt sig att sy på maskin, så att hon nu hjälper sin mor, hvilken är bosatt i Stockholm, med sömnad.
Vid Sveavägen (Stora Badstugatan) 92 är Arbetsskolan för lytta och vanföra be- lägen, och dit inbjuda vi för saken in- tresserade att mellan klockan 9 — 12 för- middagen och 1 — 4 eftermiddagen göra besök.
Det är visserligen en trång, men ljus och bekväm lokal, och de finna där 17 barn, mer och mindre ofärdiga, sys- selsatta med snickeri, svarfning, linne- söm med mera.
Har ni tid att tala med föreståndarinnan en stund, får ni höra, att elever från landsorten inackorderas i hyggliga hem och att åt de fattigaste, så- väl därifrån som från Stockholm, utde- las matpoletter.
Läkarevård, medicin och Fotogénköket ^ iPBIHIISi B.
H j o r t h &amp; C:o, 6 Klara norra Kyrkogata 5 bandager äro där som vid de andra sko- lorna af samma slag kostnadsfria.
Ett önskemål för skolan är naturligtvis eget hus med rymliga lärosalar, ljusa, luftiga sofrum och en god mathållning.
Säkert, så hoppas både föreståndarinnan och sko- lans vänner, skall detta inte heller låta vänta på sig, när stockholmarne med sitt vakna deltagande för allt lidande om- fatta detta företag.
att börja med är skolan tacksam för beställningar.
Skånska husarrege- mentet var en god afnämare till Hem- met för vanföras borstar och sådana kunna också behöfvas vid de många i Stockholm förlagda regementena.
I Göte- borg är mången vacker utstyrsel förfär- digad af lama och blinda, och ville huf- vudstadens damer också uppmuntra sin skola, skulle nog lika vackra arbeten där kunna utföras.
De, som ha största nyttan af dessa skolor, äro landsbygdens arma.
De åter- vända i regeln till sina hem som små yrkesidkare, och skolan i Stockholm lik- som de i landsorterna äro också inrät- tade för svenska folket.
Fördenskull är det vi i Iduns spalter vågat taga så stort utrymme för vår skildring.
Idun är ju damernas, jag skulle hellre vilja säga åe svenska kvinnornas egen tidning.
Kvin- nan ömmar mer än mannen för nöden, men hon gör det också oförståndigare än han, då hon tror, att med stundens hjälp är allt hulpet.
Det är dock icke så; en verklig hjälp liksom en sann glädje må- ste förberedas oftast med försakelse och arbete.
Därför, kommer till eder ute på lands- bygden en blind, lam eller på annat sätt vanför tiggare, gifven dessa icke endast en måltid mat och kanske husrum öfver natten, utan skaffen dem en framtid.
Och kunnen I icke själfva bidraga där- till, vänden er till kommunens ordföran- de, till fattigvård och pastorsämbete, och tröttnen icke, förrän I fått in den arme i närmaste skola för vanföra!
Då sko- len ock I, liksom den kvinna, hvars bild i dag pryder Idun, få vara solstrå- lar, som smälta isarna och locka fram blommorna, trons och kärlekens blom- mor ur frusna människohjärtan.
Amanda Leff / er.
$ Människokärlekens högtid.
§ ulen, människokärlekens högtid, närmar sig med stora steg, och för de flesta af Iduns unga läsarinnor är arbetet med de glada förberedelserna därtill, de s. k. julklapparna, redan länge i full gång.
Alla söka vi efter bästa förmåga fundera ut nå- gon liten glad öfverraskning åt våra kära, våra barn, föräldrar eller syskon.
Men under allt detta sysslande med julklappar, detta syende och broderande, torde väl nå- Ytterst bränslebesparande.
Ingen fotogemvtsvettning.
IDUN 1893 g o n g å n g d e n t a n k e n tränga s i g p å o s s: » Hvarför fira v i j u l e n, o c h fira v i d e n rätt? » — A t t j u l h ö g t i d e n är af h e d n i s k t u r s p r u n g, veta ju d e flesta af o s s.
V å r a h e d n i s k a förfader firade j u l e n eller m i d v i n t e r s - f e s t e n s å s o m e t t uttryck af sin glädje ö f v e r s o l e n s efter v i n t e r s o l s t å n d e t å t e r v u n n a h e r r a v ä l d e ö f v e r mörkret.
V i ha n u l i k v ä l sedan b a r n d o m e n vant o s s v i d att a n s e julen för e n u t e s l u t a n d e kristlig h ö g t i d, till m i n n e af J e s u födelse, o c h d e t är för att fira den- samma, s o m vi ö n s k a o c h söka sprida s å m y c k e n trefnad o c h glädje s o m möjligt o m - kriDg o s s.
S ä r s k i l d t p å j u l a f t o n e n, s o m j u sedan gammalt blifvit ä g n a d åt barnen o c h barnaglädjen, vilja v i e n d a s t s e l y c k l i g a a n s i k t e n, o c h till d e n ändan samla v i våra kära o m k r i n g o s s o c h tillbringa a f t o n e n u n d e r s k ä m t o c h g l a m o c h u t d e l a n d e af presenter.
I n g e n blir g l ö m d, från far- o c h morföräldrarne ä n d a till lillen i v a g g a n, äfven tjänarne i k ö k e t få sina g å f v o r o c h s i n del af j u l g l ä d j e n o c h t r a k t e r i n g e n.
P å alla h a v i tänkt, d. v.
s. alla i vår e g e n lilla k r e t s, m e n h a vi v ä l ä g n a t en t a n k e åt d e m, s o m s t å utanför k r e t s e n, o c h s o m j u d o c k enligt J e s u e g n a o r d äro våra bröder o c h s y s t r a r?
lärt d i g, att d e t finns e t t ädlare o c h v ä r digare sätt att fira j u l e n än att s ö k a t v i n g a d i g själf till a t t k ä n n a s o m e t t barn o c h s o m e t t barn glädjas å t g å f v o r o c h öfver- raskuingar.
Sedan d u sett d e n verkliga, äkta barnaglädjen stråla d i g till m ö t e s u r d e s s a fattiga s m å s ö g o n, skall d u själf i n s e s k i l l n a d e n mellan d i n e g e n h o p k o n s t r u e - rade o c h själfviska g l ä d j e o c h deras, o c h d u skall d å g l a d t o c h f r i v i l l i g t, s å m y c k e t i d i n förmåga står, s ö k a göra j u l e n till h v a d d e n bör vara: en j u l e n för först firar y - v. i * 11 1 • P IfltflSlfy 11 il K i ' I Dl) ^ Hanna.
mig som ett vanhelgande att längre göra mig till vittne af denna sorg, denna kärlek, hvil- ken hon hitintills så omsorgsfullt förmått att dölja.
Dessförinnan såg j a g dock, huru h o D, begagnande sig af den omnämnda stegen, tyst som en ande försvann ned i grafven.
Kyrkogårdeu ville j a g ej lämna, förrän j a g sett henne återvända från detta sorgliga be- sök.
Och efter en stunds orolig väntan blef hon åter synlig.
I handen höll hon ett par penséer, det enda hon kunnat rycka med sig ur dödens boning.
I utbyte hade hon l ä m - nat sina blommor.
Tyst smög j a g mig då före till begrafnings- gården.
Efter en liten stund syntes Mimmi bland o s s igen, blek och allvarlig som förr, men blidare och vänligare, än hon någonsin varit.
Tant Margaretas berättelse, i upptecknad af Fanny Chrysander.
id återkomsten till sorgehuset var stäm- ningen till en början sorgsen och all- varlig, men den församlade ungdomen bildade slutligen kotterier, ifrån hvilka snart lifliga samtal hördes, och småleende ansikten, från h v i l k a alla spår af tårar voro utplånade, syntes.
Stående i en af dessa grupper, k o m j a g att kasta blicken på Mimmi, hvilken efter vanligheten satt allena i ett hörn.
H o n var dödsblek, och hennes eljes så lugna anletsdrag uttryckte den förfärligaste smärta.
J a g ämnade skynda fram, troende henne vara sjuk, då hon plötsligt reste sig, och ka- stande en blick full af harm, förakt och smärta på den henne närmast stående grup- pen, gick hon den förbi, blek, stolt och kall, samt ut genom dörren till förstugan.
Orolig ämnade j a g följa henne, — j a g var öfvertygad om, att hon led, om af kropps- eller själssmärtor visste j a g dock icke — men blef hindrad i mitt uppsåt af en gammal fru, som för en stund tog min hjälpsamhet i an- språk.
H e n n e s negligé hade nämligen råkat komma i olag.
D å äfven j a g sedan gick ut i förstugan och ut p å gården, var Mimmi försvunnen.
Omedvetet drogs j a g till kyrkogården, hvil- ken l å g helt nära, och närmade mig grafven, omkring hvilken vi nyss varit i tårar sam- lade.
Enligt en af fadern uttalad önskan var den ännu icke igenkastad, och ned till dess djup ledde en stege; fadern ville taga ännu ett farväl af sin son.
O c h d u, u n g a flicka, s o m f ö r l ä n g e s e - dan v u x i t ifrån barnaålderns fröjder, m e n l i k v ä l fortfar att år efter år fira j u l e n p å s a m m a sätt, dels af g a m m a l v a n a eller pie- tet, h v i l k e t d e r a m a n vill kalla d e t, d e l s för a t t s å m y c k e t s i g g ö r a låter söka åter framkalla d e känslor, s o m i d i n b a r n d o m gjorde j u l e n s å härlig o c h efterlängtad, 3u betänker e j, att d u i stället för att p å ett d y l i k t sätt söka arbeta d i g in i en s v u n - nen barnaålders k ä n s l o r s k u l l e k u n n a m e d uppoffrande af m y c k e t m i n d r e b å d e tid och p e n n i n g a r göra j u l a f t o n e n till e n verk- l i g glädjehögtid, ej e n d a s t för d i g själf, u t a n ä f v e n för d e m, s o m h ä r v i d l a g i främ- sta r u m m e t b o r d e i h å g k o m m a s, n ä m l i g e n barnen.
L å t för d e n n a e n d a k v ä l l p å året u p p ditt h e m för d e s s a stackars fattiga s m å, s o m få svälta o c h f r y s a å r e t o m, m e n för h v i l k a s fantasi l i k v ä l j u l a f t o n e n m e d sin gran o c h sina julljus hägrar m e d d e t o u p p h i n n e l i g a s hela g l a n s.
L å t d e m få k o m m a h e m till d i g, o m o c k s å b l o t t för n å g r a timmar, låt d e m få s e en tänd jul- g r a n p å nära håll, i stället för att d e förut fått betrakta d e n p å afstånd m e d l ä n g t a n s - fulla blickar o c h m e d d e n bittra k ä n s l a n af att vara u t e s t ä n g d a från glädjen o c h vär- m e n innanför d e frusna fönstren, låt d e m få l e k a o c h dansa o c h för å t m i n s t o n e e n k v ä l l k ä n n a s i g l y c k l i g a, s å s o m barn o c k e n d a s t k u n n a v a r a d e t.
D å skall äfven d u, u n g a k v i n n a, p å d e s s a få t i m m a r h a f v a f r ä n D å först blir h ö g t i d, o c h då d i g en v e r k l i g d u d e n rätt.
Mor en kärlekens fest!
ö människoltärlekens högtid och en fest för barn.
D u u n g a moder, h v a r s h ö g s t a j u l g l ä d j e består i att se dina barns strålande ansik- ten o c h förtjusta blickar, när d e t e n a hem- lighetsfulla p a k e t e t efter d e t andra b r y t e s o c h g r a n s k a s till sitt i n n e h å l l, d u v e t m e r än v ä l, a t t i s a m m a stad, i s a m m a lands- b y g d s o m d u b o t u s e n t a l s mödrar, h v i l k a k a n s k e älska sina barn lika h ö g t s o m d u dina, m e n l i k v ä l m å s t e s e d e m frysa o e h s v ä l t a p å denna å t barnaglädjen h e l g a d e k v ä l l; m e n o m t a n k e n p å d e s s a sämre lot- tade n å g o n g å n g s ö k e r tränga s i g p å d i g, förjagar d u den g e n a s t, t y d u vill ej låta störa d i g i din l y c k a, s o m för d i g e n d a s t finns h o s o c h m e d d e dina.
F ö r d i g har j u l e n blifvit en själ friskhetens i stället för K 395 K o m m e n närmare hejdades j a g af den s y n, som mötte mig.
Där, på de grankvistar, som lågo utbredda omkring grafven, låg Mimmi, hvilken ingen ännu sett fälla en tår, s k a - kande af konvulsiviska snyftningar och kvi- dande af inre namnlösa kval.
Slutligen uppreste hon hufvudet, men blott för att dess mer nedböja det, ty djupt öfver den öppna grafven lutade hon sig och stir- rade med nästan förtvinade blickar ned i dess djup, under det ord, sådana som kärleken och sorgen endast kunna förestafva, hördes från hennes skälfvande läppar.
I handen höll hon en stor vacker kalla samt en nyli- gen utslagen kamelia, i h v i l k a blommor j a g igenkände dem, som hon själf så kärleksfullt vårdat.
J a g drog mig sakta tillbaka.
G e o r a 1 7 D e t föreföll Många år hade sedan dess försvunnit, de glada sorglösa flickorna hade antingen blifvit husliga, värdiga matroner eller g a m l a — » fröknar », och många af de forna v ä n - nerna hade alldeles försvunnit ur min syn- krets.
Ibland dessa var äfven Mimmi Steffens en, men henne skulle jag dock få återse. » Tant Margareta teg några ögonblick, under det ett varmt soligt uttryck lade sig öfver hennes vänliga ansikte — därpå vidtog h o n: » E n dag för några år sedan fick j a g bud från en bekant gammal fru med underrättelse, att hon l å g sjuk, samt med begäran, att j a g skulle besöka henne.
D e t var en knarrig och kinkig gammal dam, och j a g hade all anledning till min förmodan, att sjukdomen icke gjort henne älskvärdare.
Men j a g gick, ringde på och blef insläppt och befann mig så i den sjukas sängkam- mare.
Marssolen blickade vänligt in genom fön- stret och strålade varmt på blommande aurik- lar och azaleor, som därvid logo så ljuft och friskt, att hela rummet fick återglans däraf.
A l l r a blidast återspeglades detta på den sju- kas anlete, och i de matta ögonen lyste det af något, som hade intet gemensamt med det kalla, missnöjda och ovänliga uttryck, man varit van att förut finna där.
Sedan jag, mottagen med en vänlig väl- komsthälsning, satt mig, kunde j a g ej under- låta att i tysthet anmärka, huru omsorgs- och kärleksfullt allt tycktes vara ordnadt o m - kring den sjuka.
I n g a nedfällda gardiner, intet kvalmigt halfdunkel, intet ängsligt upp- radande af medikamentsflaskor och dylikt på- minde om ett sjukrum.
R e n och frisk fläk- tade luften omkring den hvita hufvudgärden, på hvars kuddar dock någon kritiker kunnat anmärka frånvaron af spetsar och broderier, något som j u förlänar bädden en sådan pryd- lig och behaglig anblick.
Men feberheta kin- der och värkande tinningar äro dock troligen tacksamma mot de vänliga händer, som be- friat dem från sådana små, men ständigt gnagande prydnader.
Hufvudgärden var vänd från fönstret, och på väggen midt emot den- samma var hvarje föremål, som kunde åter- kasta ljuset, noggrant borttaget.
» Tant bar väl någon sköterska, » frågade jag.
» Ja, kära du, det har j a g visst, » svarade lifligt den gamla.
» Och det är så underligt, vet du, » tillade hon med ett stilla leende.
D å doktorn först sade, att han skulle skaffa en diakonissa, blef jag både ond och för- skräckt och sade alldeles ifrån, att j a g på Hallstedt, D r o t t n i n g g a t a n 6 2: Guld-Damfickur fr. 2 5, 3 0, 3 5 o. 4 0 k r.
st., Silfver-Damflckur ' ^ ° 2 0 _ k r.
; Gossur af nickel fr. 10 k r „ af silfver 1 5 k r.
F ö r u r e n s g o d h e t P r i m a U r f e e d j o r fr. 1, 1,50, 2 o. 3 kr.
st. V t t j w u r fr. 10 kr.
st. garanteras.
V a c h a r n r fr. 5 kr.
IDUN 396 inga villkor ville ha en sådan — en läserska.
— D u minns j u — en suck flög öfver de infallna läpparne på samma g å n g ett sorgset, vemodigt uttryck lägrade sig omkring dem — huru misstrogen, ja stygg j a g varit mot alla, som j a g haft anledning att gifva denna benämning.
Men hon kom ändå, syster Mimmi.
Och nu har hon i tre veckors tid skött mig med aldrig tröttnande ömhet och omsorg både natt och dag och alltid varit tålig, glad och kärleksfull.