Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer ville för sin del genom lagstadgande föreskrifva tätare häradsting, tror jag mig bäst gagna saken, i det jag såsom min motion nästan ordagrannt upptager följande paragrafer af bemälte lagkommittés förslag till rättegångsbalk, såfia ne de lyda i lagberedningens är 1849 utgifna förslag.
Häradsrätten hälle ärligen två ting, det ena mellan tjugondedag jul och midsommar, det andra mellan Oktober månads början ochjju!.
De kallas lagtima ting.
Allmänna rättegångsdagar skola vara sex under det förra och tre under det sednare af de ting, som i föregående paragraf sagde äro, nemligen under förra tinget tjugondedag jul, då den på måndag infaller, men eljest nästa måndag derefter, och sedan hvar fjerde måndag, som inom tingstiBih. till B.
Brot. 1862 & 1863. 11 Sami 3 Afd. 4 26 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 12. dens slut inträffar, så räknadt, att alltid fyra veckor blifva mellan hvarje måndag, som allmän rättegångsdag- är, samt under sednare tinget förste måndag i Oktober månad, och sedan hvar fjerde måndag, liksom under förra tinget.
Infaller helgedag pä någon af de måndagar, som till rättegångsdagar äro föreskrifne; vare nästa söcknedag derefter allmän rättegångsdag, dock skall ändå tiden till nästa allmänna rättegångsdag frän måndagen räknas.
I de mindre bebodda orter, der flera tingsställen tarfvas, eller ej så många ting eller rättegångsdagar, som i föregående paragrafer sägas, gånge dermed som särskildt stadgas.
Pröfvas för någon ort nödigt, att allmänna rättegångsdagar oftare hållas, än i föregående paragraf sägs; varde ock demoin särskildt förordnadt.
Aro målen flere, än att de å allmän rättegångsdag utföras kunna; vare rätten pligtig att näst efterföljande dagar sammanträda, till dess alia målen förevarit; och kungöre domaren pä allmänna rättegångsdagen, å hvilken af de påföljande dagar hvarje mål, som öfrigt är, skall förekomma, der det ej förut till viss dag utsatt blifvit.
Ej må ting slutas förr, än aila de mål och ärender, som ä sista allmänna rättegångsdagen öfrige äro, förevarit och, der de ej till annat ting uppskjutas böra, åtgjorde blifvit, , ändå att dertill längre tid fordras, än som för tinget utsatt finnes.
Äskas ting emellan de tider, då lagtima ting hålles; sätte domaren, utan dröjsmål, det ting ut, och gifve det öfverrätten tillkänna: det kallas urtjmating, och betales kostnaden till sådant ting af den som tinget äskat.
Å urtimating eller särskild rättegångsdag ege en hvar bevaka ärende, rörande äktenskapsförord, testamenten eller afhandlingar om lösöreköp, lifstidsränta eller bolag, så ock inteckningar af lös egendom, ändå att tinget eller rättegångsdagen ej blifvit för den bevakning utsatt.
Jag förutser mot min motion 2:ne invändningar, hvilka jag ville pä förhand söka bemöta.
Den ena är den, att det är för tidigt nu komma med denna partiella ändring i vår rättegångsordning, då man heldre borde vänta, till dess det hela kan på en gång blifva antaget.
Härtill svaras, att nämnde nya ordnings antagande synes ännu en tid komma att dröja; och dessutom hörer det just till gången af svenska lagstiftningens utveckling att genom delvis antagande bereda inträde fördethela: så är nemligen förhållandet med den brottmålslag, som vid innevarande riksdag kommer att Ständerna i nåder föreläggas till antagande så förhöll sig med 1734 års lag af hvilken en betydlig del antogs redan i Konung Karl XI:s dagar; och så har det vanligen tillgått under hela den föregående tiden.
Den andra invändningen väntar jag af dem, som ansett den föreslagna ordningen mer eller mindre omöjlig att verkställa inom en domsaga med 3 eller 4 tingsställen.
Men oberäknad! det, att häradshöfdingarne genom tätare ordinarie ting sluppe åtskilliga urtimating, hvilka de under närvarande förhållanden nödgas hälla, har dels lagkommittéen varit betänkt pä denna svårighets undgående, dels kunna icke gerna rättegångsdagarne blifva flere än nu, derför att tingen inträffade oftare (tvertom hoppades jag deraf just ett motsatt resultat), dels ändtligen kunde, likaväl som nu, under öfvergångstiden de ordinarie häradshöfdingarne med 3 eller 4 tingsställen lätteligen erhålla biträden, förordnade att förrätta tingen å ett eller annat tingsställe.
Hvad beträffar förslaget om häradshöfdingarnes fasta ärliga lön och doinslösens ingående till staten, så skulle genom dess antagande också behofvet af för - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 13. 27 likningskommittéer till stor del bortfalla, och dessutom torde de manga uppskofven (jemför ett exempel i Justitieombudsmannens nyss omtalte embetsberättelse) snart krympa ihop till ett helt ringa antal.
Emellertid viile jag i detta afseende nu blott föreslå, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t anhölle, att högstdensamme täcktes nedsätta en kommitté, som efter vederbörandes infordrade uppgifter gjorde upp förslag till samtlige landtdomares löner, äfvensom till lämpligaste sättet för domslösens ingående till Staten; samt att detta förslag efter Kongl. Maj:ts nådiga pröfning blefve till antagande framlagdt för Rikets näst sammanträdande Ständer.
Jag kan dock härvid icke undertrycka den önskan, att bemälda kommittés verksamhet borde, om möjligt, äfven omfatta frågan om indragning till Staten af dornslösen såväl för stadsrätter och för landssekreterare, som också för alla andra rätter och embetsverk.
Slutligen anser jag mig böra tillkännagifva, det jag ingalunda åsyftar att förminska nuvarande domares löneförmåner, hvilkas belopp desse borde få till sin afgång orubbadt bibehålla; men väl önskade jag, att den föreslagna nya domare-löneregleringen så ordnades, att det blefve en förde! lör underdomare att söka transport till öfverrätt, i hvilken sålunda den större domare-erfarenheten skulle koncentreras, hvilket med nuvarande lönereglering i öfver- och underrätter icke alltid kan vara fallet.
Jag anhållet vördsamligen om remiss till vederbörligt utskott.
Stockholm deo 12 November 1862.
,JVd S *B.
Af Herr Alcllider:
Ang. utbrytning och förflyttning till andra orter «/ särskilda divisioner utaf Svea och Göta Hofrätter m. m.
Jag känner knappt någon Stat, der icke öfverdomstolarne (2:dra instansens domstolar) ligga spridde i landets särskilde delar, förlagde på dessa delars vigtigare punkter.
Sådant är också rätt och naturligt; ty utan att nämna andra fördelar, lättas derigenom de rättsökandes besvär, och öfverdornarena hafva ofta lättare att bedöma förhållandena, dä de bo midt upp i de trakter, hvarest förekommande rättsfrågor uppstått, oberäknadt att den kontroll, hvilken öfverdomstol val i någon mån bör å underdomstols verksamhet utöfva, omöjligen lärer kunna nöjaktigt handhafvas på ett 20—30 till och med 70 mils afstånd.
Men det långsträckta Sveriges öfverdomstolar (de heta här hofrätter) ligga nästan uteslutande pä 2:ne punkter.
Detta orimliga förhållande har fästat min uppmärksamhet alltsedan jag såsom gosse började att läsa geografi samt begripa hvad en öfverdomstol ville säga, och intet enda giltigt skäl synes kunna anföras för dess bibehållande.
Också visar historien, att det uppstått endast genom en tillfällighet samt utan beräkning med afseende på bemälde domstolars nuvarande ändamål och verksamhet.
Då nemligen Gustaf II Adolf inrättade Svea och Abo hofrätter, som kort efter hans död förstärktes med ännu 2:ne, en i Jönköping och en i Dorpat, voro desse rätter rikets 28 Motioner i Borgare- Ståndet 1862. JW 13. högsta domstolar, hvilket ock deras namn antyder; och de hade såsom sådane aldrig, åtminstone inom det egentliga Sverige, bort förläggas till liera ställen.
Sistnämnde förhållande tillika med Konungens medgifna ytterligare domsrevision, jemte uraktlåtenheten af Gustaf Adolfs män att, i och med en ordentlig högsta domstols inrättning, icke tillika omorganisera lagmansrätterna, gjorde också, att hofrätterna småningom nedsjönko till domstolar af 2:dra ordningen, så att man ändtligen 1789 nödgades inrätta en ny för hela riket gemensam högsta rätt.
Men äfven då begick man det felet att icke^ med detsamma omorganisera hofrätterna, och i Sverige egde sålunda under 60 år den besynnerliga företeelsen rum, att det hade bredvid hvarandra 2:ne rader af öfverrätter, nemi. hofrätterna och lagmansrätterna.
De senare försvunno omsider 1849 och tiden synes nu vara inne att fullt ordna hofrätterna med afseende på deras nya bestämmelse.
Tre förändringar lära härvid företrädesvis böra ifrågakomma: l:o)'att särskilda hofrättsdivisioner utflyttas till särskilda hufvudorter i landet och der benämnas med sitt egentliga namn. som är ”öfverrätt”: 2:o) att presidentplatserne, genom ifrågavarande utflyttning ännu mer öfverflödige än förut, indragas; 3:o) att arbetsordningen i öfverrätterna förenklas och ärendenas gång fortskyndas.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra föreslår jag vördsamt, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att tre divisioner af Svea hofrätt skola ju förr desto helre utbrytas samt flyttas, en till Gefle för Gefle och Fahlu län, en till Hernösand för det öfriga Norrland jemte Lappland, och en till Örebro för Örebro och Karlstads län.
Hvad beträffar Göta hofrätt, så borde, med afseende på landets odling och gamla historiska förhållanden, en division, d. v. s. en öfverrätt, hafva sitt säte i Göteborg fär Göteborgs och Halmstads län samt närmaste delar af Westergötland, en i Wexiö för Wexiö och Jönköpings län, en i Kalmar för större delen af Kalmar län med Öland samt Gottland, en i Linköping för Linköpings och nordligaste delen af Kalmar län, och en i Skara för största delen af Westergötland samt Dalsland.
Sverige erhölle genom en sådan anordning 10 öfverrätter, ett med afseende på landets stora utsträckning ingalunda för stort antal, helst om rätts]edamöternes antal bestämdes efter mängden af göromål (i Norrige utgöra ledamöterne i öfverrätterna, eller i dessas divisioner, i fall mer än en sådan pröfvas nödig, blott 3:ne).
Men i anseende till hela sistnämnde hofrätts redan befintliga säte i Jönköping, föreslår jag nu endast en divisions förflyttande till Göteborg och en till Kalmar.
Kostnaden för de föreslagna förflyttningarna skulle blifva liten eller ingen, helst hofrätternes yngre ledamöter i sina fullmagter redan äro, der så nödigt pröfvas, förbundne till en sådan flyttning, och de städer hvilka komme att emottaga de nya öfverrätterna, åtminstone till en början säkerligen tillhandahölle dem nödiga domstolslokaler för godt pris eller för intet; och de i framtiden besparade presidentlönerna skulle blifva fullt tillräckliga för dessa utgifter.
Hvad slutligen beträffar den af mig väckta frågan om en förenklad arbetsordning i öfverrätterna, så, och då denna är mera invecklad samt på det närmaste sammanhänger med förslaget om en alldeles ny rättegångsordning, anser jag densamma böra till nästa riksdag uppskjutas.
Jag anser mig dock böra i ifrågavarande afseende fästa uppmärksamheten på hvad lagkommittéen och sista lagberedningen i bemälde fråga föreslagit.
Jag anhåller vördsamt om remiss till vederbörligt utskott.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 14. 29 JV? få.
Af Herr Witt:
Om förändrade bestämmelser i afseende på författningars och andra handlingars kungörande inom församlingarne.
Jag anser det nu stadgade bruket, att kungörelser och hvarjehanda tillkännagifvanden uppläsas från predikstolarne, böra afskaffas, emedan det är opassande, obehörigt och ändainålslöst.
Det är opassande, att sedan en talare, genom en uppbygglig predikan, lyftat våra känslor och tankar ur gruset, hejjt dem till Gud och det eviga lifvet, när orgelns sista toner förklingat och församlingen ännu är hänförd af andakt och en stilla frid, samma talare, ifrån samma heliga rum, förkunnar huru bränvin skall mätas och graderas, att hingstar äro stationerade här och der, att en sugga blifvit stulen o. s. v.
Det är obehöfligt att anlita presten och predikstolen för verldsliga bestyr, som bättre kunna uträttas på annat sätt.
Det är ändamålslöst att predikanten, med sin af det föregående talandet trötta stämma, läser för de få personer som qvarstanna, då pluraliteten aflägsnar sig, väl vetande att nutidens författningar ej fattas och bibehållas i minnet genom afhörandet af deras hastiga uppläsning
Jag vågar vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, på grund af nämnde motiver, i underdånighet framställa en önskan, det Kongl. Majit täcktes förordna, att all uppläsning från predikstolarne af författningar, kungörelser och tillkännagifvanden rörande verldsliga angelägenheter förbjudes, att sådana handlingar, en fjerdedels timma efter gudstjenstens slut, uppläsas af Klockaren, placerad på gången nedanför koret, samt derefter uppfästas i kyrkans vapenhus, i sockenstuga eller på annat tjenligt. ställe, der de hållas tillgängliga vissa tider för dem af församlingen som vilja läsa dem, till hvilket ändamål det vore nödigt, att tvänne exemplar af Svensk Författnings-samling och andra officiela kungörelser lemnades hvarje församling, det ena att, likaI som nu sker, förvaras i kyrkans arkiv, det andra att på förenämnda sätt användas.
Remiss till vederbörligt utskott begäres vördsamligen.
Gustaf Carl Witt. 30 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 15. JW 13. Af Herr Dällin:
Om anslag för uppförande af en byggnad till inrym mande af Kongl, bibliotheket och riksarkivet.
Det är en redan länge erkänd och obestridd sanning, att rikets tvänne vigtigaste historiska och litterära instituter:
Riksarkivet och Kongl, eller Riks-bibliothe ket, befinna sig i den sorgligaste belägenhet, till följd af bristande tjenliga lokaler.
Riksarkivets hotande läge har under alla de sednaste riksdagarne varit föremål för Rikets Ständers öfverläggningar och torde derföre vara i friskt minne.
Om Riks-bibliotheket har man deremot icke offentligen talat sedan 1844.
Jag utbeder mig derföre att nu särskildt få fästa uppmärksamheten derpå.
Bibliotheket flyttades till sin nuvarande lokal 1768.
Det bestod da af ett obetydligt antal böcker, egentligen blott utgörande qvarlefvor efter den stora spolieringen 1654 och den förhärjande slottsbranden 1697, föga tillökade under ett långvarigt lägervall, utan nämnvärdt anslag och passande förvaringsort.
Anslaget fortfor att vara blott ringa ända till 1823 års riksdag, då det ökades till 4,500 R:dr årligen.
Några gynnande omständigheter, såsom införlifvandet af Konungarne Gustaf IILs och Gustaf IY:s boksamlingar, hade dock så betydligt ökat förrådet, att redan 1805 (37 år efter inflyttningen) utvidgning af lokalen måste till vägabringas genom ombyggnad af den stora salens öfversta afdelning: balkongen.
Med det ökade, ehuru ännu knappa anslaget, vexte också samlingen, så att man på 1820-talet nödgades på öfversta galleriets golf uppföra hyllor, som för ljus och vändrum voro mycket menlige, och efter 1830 dylika i mersta galleriet.
Sedan årsanslaget vid 1840 års riksdag blifvit ökadt till sitt nuvarande belopp, 12,000 R:dr, och tryckproduktionen inom landet mångdubblad, hvartill kommit flera högst betydande gåfvor, har samlingen antagit allt större och större dimensioner, så att på 1840-talet äfven nedersta galleriet måste belastas med golfhyllor, alla små ställen, som kunnat uppletas, såsom fönsternischer, dubbeldörrar, förstuga, magasiner, skrubbar och dylikt förses med skåp eller hyllor, och vid 1850-talets början stora hyllor uppsättas tvärt öfver den präktiga salen, hvilkens utseende derigenom förstördes.
Sedan farhåga för hvalfvens bestånd uppstått genom denna opåräkuade tyngd, måste andra utvägar sökas för tillvexten; sålunda förhyrdes 1855 f. d. fiskarehuset i närheten af nya museum, dit man trodde sig snart skola inflytta bibliotheket; vidare uppställdes mindre skåp längsefter golfvet i stora salen, för att emottaga en dyrbar donation; slutligen erhölls äfven en mindre lokal i national-museum.
Dessutom har man måst tillgripa uppsättning på dubbla rader samt läggande i högar, der andra utvägar felats — åtgärder, som för böckernas vård och tillgänglighet äro högst menlige.
Antalet af böcker uppgafs 1845 vara circa 60,000 och handskrifter 3,000.
Nu, 1862 i början af Oktober, utgör böckernas antal 120,000 (11,000 häften af oafslutade verk och tidskrifter oberäknade) hvartill ännu komma mellan 2 och 3 hundratusen (2 och 300,000) småskrifter, förvarade i mer än 7,000 portföljer eller bundtar.
Handskrifternas antal är 5,500.
En af Rikets Ständer inköpt gravyrsamling upptar circa 14,000 nummer.
De till största delen nybildade samlingarne af porträtter, kartor, planer, vyer, historiska m. fl. plancher upptaga 214 portföljer.
,JV$ 15. 31
Det är af dessa faktiska uppgifter klart, att ett stort, ständigt vexande offentligt bibliothek behöfver stort utrymme, och ett utrymme, som icke är begränsadt inom fyra väggar, omöjliga att utvidga, utan en egen byggnad på en tomt, der tillbyggnader kunna efter behof företagas.
Huru tillräcklig man än trott sig tilltaga en sådan icke tänjbar lokal, skall den dock inom någon tid, och denna alltid kortare än man tror, befinnas trång.
Yi hafva ett slående bevis härför nära till hands:
När Kongl, bibliothekets oafvisliga behof af större lokal redan 1844 var längesedan kändt och erkändt, föreslogs att inrymma detsamma i det då påtänkta nya museum.
Till följd deraf har en våning deri blifvit afsedd för detta ändamål.
Den antogs då förmodligen att blifva tillräcklig för långa kommande tider, emedan bibliotheket räknade blott 60,000 band och den nya lokalen ansågs böra rymma 200,000.
På de sedan förflutna 18 åren har bibliothekets bokantal blifvit fördubbladt, och den tillämnade, ännu icke färdiga våningen, anses nu icke i inredningsplanen, oaktadt den största hushållning med rummet, kunna lemna åt boksamlingen plats för mer än 185,000 band, då de särskilda lokalerna för handskrifter, gravyrer, kartor m. m. afräknas från totalutrymmet.
Efter all sannolikhet skall således om 20 år (endast 20 korta år!) samma procedur ånyo börja, som sedan 50 år tillbaka redan egt rum, genom tillgripande af palliativer och lokalens öfverfyllande.
Härtill kommer äfven, att den nya lokalen är långt ifrån väl afpassad för ett bibliothek, ithy att der finnas ytterst få väggytor, men väl storartade fönster och praktfulla marmorpelare, som göra en ändamålsenlig inredning omöjlig, samt emedan läsesal och klokt anordnade arbetsrum saknas — i korthet: den så kallade bibliotheksvåningen i museum är en präktig lokal, men icke lämplig för ett bibliothek utan för stora sculpturarbeten och andra fristående föremål, hvartill den väl också var af arkitekten afsedd, i tanke att bibliotheket, om ock en gång der inrymdt, dock snart af brist på utrymme måste derifrån bortflyttas.
Statens samlingar af marmorstatyer, rustningar m. m. behöfva också verkligen den största och praktfullaste våningen i museum; det vore äfven derföre oklokt att icke använda densamma till detta ändamål.
Under sådana förhållanden synes det vara bortkastad tid, möda och kostnad att inflytta Riksbibliotheket i museum, och vida större hushållning i alla afseenden, att så gerna först som sist skaffa detsamma en lämplig lokal; en lokal, som är ändamålsenlig, tillräckligt stor för närmaste framtiden och som efter behof kan utvidgas.
Särdeles synes detta vara påkalladt af den omständigheten att bibliotheket äfven under de år, då det möjligen kan ega utrymme i det nya museum, helt och hållet kommer att sakna andra läsesalar än de rum, som allt för väl behöfvas för bibliothekets tjenstemän.
Läsesalar äro dock af högsta vigt, om ett bibliothek skall kunna uppfylla sin bestämmelse.
Också har man på andra ställen lagt mycken vigt derpå.
Läsesalarne i Paris och London rymma flere hundra personer, äro beqvämt inredda och flitigt besökta.
I mindre städer äro de ej så ansenliga, men finnas dock; ty öfverallt har man frågat sig: hvarföre har man väl ett bibliothek. om dess skatter ej kunna vara lätt tillgängliga för dem, som der, vilja söka upplysning?
Afven Riksarkivet är i ungefär samma ställning som bibliotheket.
Det dignar under bördan af sina samlingar.
Afven det behöfver en för sitt särskilda ändamål ifrån början beräknad lokal; det vexer ständigt och skall slutligen spränga väggarne på en byggnad, som ej kan tillökas.
Båda verken äro med hvarandra nära beslägtade, båda förvara de vår historias källor och urkunder, båda supplera de hvarandra, och forskaren i vårt lands häfder måste ständigt anlita båda för sina studiers fullföljd.
Det värdigaste, klokaste och mest hushållsaktiga Rikets Ständer under sådana förhållanden kunna göra, anser jag derföre vara, att, med fästadt afseende på framtida tillökning, uppföra 32 Motioner i B or g are-Ståndet 1862- JW 15. en byggnad, tillräckligt stor för att kunna omfatta dessa båda vårt lands äldsta och dyrbaraste instituter.
Härtill behöfves ingen prakt och glans af marmor eller andra dyrbara stenarter; endast ett hus i enkel allvarlig stil, fri från ali flärd.
Yi se af nya exempel (Teknologiska institutet och Vetenskaps-akademien) att sådana byggnader låta uppföra sig på kort tid och utan jemförelsevis öfverdrifna kostnader.
Såsom ett ytterligare skäl för behofvet af en sådan byggnad och såsom exempel på den villervalla, som måste uppkomma, när man ej har tillräckliga och fullt passande lokaler för vigtiga samlingar, anhåller jag få nämna, huru det för betraktaren visar sig stå till med fördelningen af Svenska Statens samlingar.
Historiska arkicalier, som alla borde finnas i Riksarkivet, förekomma nu i Riksarkivet, Kongl. Bibliotheket, Kammar-kollegium och Vitterhets-akademien.
Handskrifna böcker, som borde vara samlade på bibliotheket, finnas nu i Riks arkivet, Yitterhets-akademien och Kongl.
Tryckta böcker och småskrifter, som i främsta rummet och fullständigt (med undantag af serskilda specialiteter) borde finnas i bibliotheket, samlas nu både i Riksarkivet, Yitterhets-akademien och Kongl.
Gravyrsamlingen, sorn' borde förenas på ett ställe, finnes nu både i Kongl. Bibliotheket och museum.
Konstsaker, målningar och sculpturer, som endast borde finnas i museum, förekomma nu både i museum och Vitterhets-akademien.
Antiqviteter och Historiska minnen, som egentligen tillhöra Vitterhets-akademien, finnas nu i museum, Klädkammaren, Rustkammaren och Vitterhets-akademien.
Vapen finnas både i Rustkammaren och Vitterhets-akademien och Ethnografiska samlingar både i Vitterhets- och Vetenskaps-akademien.
Häraf synes att tillståndet är så att säga nära kaotiskt, och att väl beräknade och skyndsamma åtgärder för ett systematiskt ordnande af dessa rika men hopblandade skatter äro af behofvet påkallade.
Men följden af ett sådant ordnande blir att Kongl, bibliotheket förlorar föga af hvad det har, men deremot erhåller åtskilliga nu på andra ställen förvarade böcker och handskrifter, och att det utrymme i museum, som nu beräknas kunna räcka i 20 år i någon mån ytterligare upptages.
Sålunda tror jag mig hafva framlagt tillräckliga skäl för mitt åtgörande, då jag härigenom har äran föreslå, att Rikets Ständer anslå en summa af 400,0 0 R:dr R:mt till uppförande af en byggnad, i hvilken såväl Kongl, bibliotheket som Riksarkivet kunna inrymmas.
Med fästadt afseende på kostnaderna för Teknologiska Institutets och Vetenskapsakademiens nyligen uppförda byggnader torde man kunna antaga att ofvannämnde summa förslår till sjelfva huset, om Staten eller staden upplåter fri tomtplats.
Genom försäljning af Riksarkivets hus torde en icke obetydlig ersättning kunna beredas statskassan.
Till byggnadsplan har man att välja emellan Helgeandsholmens vestra del, obebyggda delar af Skeppsholmen, Humlegården, Drottning
Desiderias stallplan med der bredvid liggande lägenheter på Blasiiholmen m. fl. Om remiss till vederbörligt
Utskott anhåller jag vördsamligen.
Stockholm den 12 November 1862. O. E. Dahm.
Motioner i Borgare-Ståndet, 1862. JW 16. 33 JW fl 6.
Af Herr Ditzinger:
Om ansine/ till årligt understöd för 1808 urs landtvärnsman, sorn liro i behöfvande omständigheter.
Jag vägar härmedelst taga Ståndets uppmärksamhet i anspråk med anhållan om understöd för några gamle män, hos hvilka fäderneslandet står i en stor, ehuru tyvärr ännu ej afbördad tacksamhetsskuld.
.lag menar ännu lefvande landtvärnsman från åren 1808 och 1809.
Först pa sednare tider har man närmare lärt känna huru mycket de lidit och försakat för fäderneslandet.
Mången har visst sedan ungdomen hört talas om dem, och om de sorgliga hemska minnen, som fästa sig vid deras öde.
Men den historiska forskningen har först nyligen blottat det förskräckliga eländet i hela dess vidd.