Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af samma skäl, som man vägrar studenten, att mot sina professorer eller i strid med den disciplin, som af dem handhafves, utöfva tryckfrihet under ansvarighet inför allmän lag och tryckfrihetsdomstol, måste samma frihet förmenas ej blött den underlydande i krigsståndet, utan äfven presten och den civila tjenstemannen emot deras förmän eller i strid med den disciplin, de alla hafva att iakttaga (så framt nemligen denna skall befatta sig äfven med tillsyn öfver tryckpressen).
Häraf skulle hända, att af alla underordnade tjenstemän, d. v. s. största delen af dem, som innehafva den hos nationen befintliga bildning, och nemligen den högsta praktiska, en hvar vore i egenskap af författare underkastad enahanda förmanskap, som i tjenstgöringen.
Han njöte tryckfriheten endast då, när hans förmän icke i hans arbeten funne någonting mot mot tjenstens fordringar stridande.
Minst ägde lian mot egna förmän begagna den allmänna, lagbnndna yttranderätt i tryck, som blifvit nationen så högtidligen försäkrad, och till hvars helgd väsendtligen hörer, att ingen annan domstol, än den i Tryckfrihetsförordningen bestämda, skall kunna, upptaga åtal för missbrukad tryckfrihet.
1 hela embetsförvaitningen vore härigenom en hvar fredad från offentlig granskning just af dem, som framför andra bäst veta och bäst förstå, huru han sköter sitt kall.
De vore skyldige ej blott att lyda honom och att tiga i tjensten, hvilket de villigt göra, när han ej åstundar höra deras omdömen, utan ock att tiga inför nationen, vid äfventyr, att den, som misstyckte granskningen af sina göromål, sjelf dömde granskaren till disciplinärt straff.
Genom tryckfriheten vore då öppnadt ett nytt fält för förföljelse, vådligare i den mån, frestelsen dertill är större, än vanliga frestelser till förtryck; och den mera lagbundna sjelfständighet för statens tjenare, som den beviljade allmänna friheten förespeglat, upplöste sig i ett -gäckeri.
Så tillgår dock ännu icke i våra embetsverk, och skulle förmodligen misslyckas, om det försöktes ’).
Om en skrift från trycket utkomme, som skarpt granskade och ogillade hvarjehanda förfaranden i en Hofrätt eller ett Collegium, och denna skrift på titelbladet bure författarenamn af en bland verkets underordnade tjenstemän; så skulle man icke företaga sig att inkalla honom, spörja honom om författarskapets verklighet och, när man trodde sig finna detta bekräftadt, döma honom till disciplinär bestraffning, till äfventyrs suspension eller afsättning, såsom för olydnad i tjensten, uppstudsighet mot förmän.
Jag vet dock icke, hvarföre detta ej skulle kunna ske, i fall skriften vöre rätt förgriplig, derest icke Tryckfri hetsförordningen funnes, hvilken lör lagligheten af åtalad tryckt skrift stadgar helt annan domstol och rättegångssätt.
Men kan en sådan disciplinär makt nu icke af något embetsverk öfver dess underhafvande utöfväs för brott mot tryckfrihet; så inser jag icke, med hvad större skäl en dylik makt öfver studerande må kunna af ett Consistorium academicum eller ett
Skolcollegium eller öfver prestman af ett
Domkapitel utöfvas, eller huru ett undantag från Tryckfrihetsförordningens föreskrifter må anses mindre olofligt i ena, än i andra fallet, då intet sådant undantag i sjelfva förordningen finnes.
Men att något särskildt undantag till disciplinens fördel skulle göras, det är ej blott icke att önska, utan det vore att uppoffra den del af tryckfriheten, som minst skadar och mest gagnar, och der denna frihet allra minst bör uppoffras.
Ty det gäller här ingenting mindre, än allmänna ärendens och all tjensteförvaltnings offentlighet; och deri ligger högsta vigten af tryckpressens frihet.
Om denna kunde umbäras lör vetenskaperna, för vitterheten, för politik och lagstiftning och för det s. k. allmänna tänkesättets utbildning eller den fria behandlingen af allt, hvad som kail blifva föremål för mensklig kunskap; om det kunde betviflas, huruvida de, ofta brådstörtade och omogna framsteg, tryckfriheten i allt detta bereder, äro värda att köpas för all den villfarelse, de framkalla, all den ungdomens och de enfaldiges förvillelse och otålighet som deraf uppkommer, och den sedernes. lössläppning, hvartill alltsammans ofelbart mycket bidrager; om således den sanna upplysningen tvekade att erkänna det gagn pressens ohämmade bruk i alla dessa afseenden stiftar; i en punkt'synes dock all tvekan vara ogrundad, det är i frågan om gagnet af den offentlighet, som statens tjenare för deras einbetsförvaltning äro underkastade, den offentlighet sorn blottar maktens missbruk och hindrar maktens innehafvare att sätta sig öfver lagen.
För denna offentlighet borde tryckfrihet enkom införas om hon ock i alla andra ämnen vore umbärlig.
All den skada, hon härutinnan kunde vålla, vore för ingen del att jemföra med vigten af den för allas rätt och hela samhällets
\äl oundgängliga kontroll, som utan sådan offentlighet ej kan utöfvas.
Med detta föreställningssätt har jag icke kunnat lemna opåtalt den företeelse, l^vilken härnedan afhandlas och för hvars behandling jag nu måste redovisa, fastän utvicklingen deraf •)
Ett exempel från en Hofrätt kan sättas emot, hvad jag här anförer.
Meri allmänt bifall belönte den Ledamots sjelfständighet, sorn ensam vidblef sin vägrande mening.
Svårligen skall pluralitetens efterdöme lin mera följas.
Ornbudsm Emb.-Berättelse för år 1854 7 — 50 — ännu icke långt framskridit.
Tiden för min verksamhet lärer troligen icke räcka till afbidande af utgången i denna vidlyftiga sak.
Jag bör då nyttja den dag jag äger, för att lägga mitt förfarande under allmänhetens ögon, och sätta dem som kunna och vilja, i tillfälle att deröfver döma.
Hos Consistorium Academicum i Lund har dess ordförande i sin egenskap af Universitetets Rektor, under den 18 Dec. 1852 anmält, att en der i staden från början af nästförutgångna
Mars månad utkommande tidning, benämd Fäderneslandet, allt mera antagit karaktären af ett skandalblad, och ej allenast tillåtit sig de mest kränkande angrepp på enskilda personers goda namn och rykte, med de smutsigaste smädelser vågat intränga på familje lifvets fredlysta område och sårat de heligaste känslor, utan äfven icke skytt att med en dittills oerhörd fräckhet emot det för hvarje laglydig och rättänkande medborgare högsta och käraste rikta smädelser af så nedrig och upprörande beskaffenhet, ,att all rättskänsla och sedlighet ryggade tillbaka till och med för deras blotta upprepande;' att Rektors-embetet likväl af uppgifna anledningar, och ehuru upphofsmannen till dessa skamlösa tilltag vore en medlem af Akademien, Filosofia Magistern Nils Rudolph Munck af Rosenschöld, icke ansett sig tillkomma att, utan kunskap om hela vidden af deras osedliga art, eller derom skodd anmälan, eller annan ledning än ett gängse rykte, härutinnan undersöka, utan städse förmodat, att derest förhållandet varit det ofvan angifna, Herr Justitiä-Statsministerns ombud icke skolat underlåta att detsamma till laga beifran af allmänna åklagaremakten befordra; att sådant emellertid förmodades icke hafva skett; hvarföre ock då den allmänna förargelsen öfver berörde tidnings alltjemt fortsatta utfall då mera erhållit en målsman samt föranledt de vid Universitetet studerande Nationerna att genom sina Kuratorer skriftligen uttala sitt ogillande och flertalet bland dem hos Rektors-embetet ansöka om åtgärd för att, på grund af ofvannämnde förhållande, för alltid från Akademien utesluta bemälte Magister Munck af Rosenschöld, Rektorsembetet vid öfvervägande af sakens beskaffenhet och det af Nationernas pluralitet framställda yrkande, hvilket Rektorsembetet icke tilltrott sig att afgöra, ansett nödigt hänskjuta saken till Consistorii pröfning och bedömande.
1 .anledning af denna anmälan och sedan uti Consistorii protokoll blifvit antecknade de studerande'
Nationernas serskildta yttranden, har Consistorium, efter hållen öfverläggning, genom flesta rösterna fattat det beslut, att före sakens vidare handläggning kalla Magister N. R.
Munck af Rosenschöld till inställelse och förhör, dervid ordföranden underrättat honom, att Consistorium af förekommen anledning funnit nödigt att i afseende på hans förhållande till tidningen Fäderneslandet af honom begära några upplysningar; hvarefter och utan att lemna M. af Rosenschöld vidare del af de mot tidningen förekomna anmärkningar, nedanstående frågor blifvit framställda samt af honom besvarade: l:o) Huruvida tidningen vore tryckt på M. af Rosenschölds tryckeri; hvarpå svarades, att Consistorium kunde se det uti tidningen samt att M. af Rosenschöld icke vidare inläte sig härpå. 2:o) Huruvida han vore författare till de artiklar uti tidningen, under hvilka hans namn funnes undertecknadt; och lemnades härpå det svar, att M. af Rosenschöld såsom boktryckare och publicist ansågo sig ingalunda subordinera under Consistorium Academicum, utan under den del af våra grundlagar, som kallades tryckfrihets-förordningen, och under de domstolar, som deruti nämnas; hvarföre han ansåge Consistorium Academicum obefogadt att någon inqvisition med honom i så fall, som den nämnde frågan åsyftade, hålla eller dom öfver honom fälla. 3:o) Om M. af Rosenschöld genom afsändande med posten, försäljning eller på annat sätt spridt exemplar af ifrågavarande tidning; till svar hvarå den tillfrågade åberopade sitt till nästföregående fråga afgifna svar.
4:o) Om M. af Rosenschöld hade något vidare i afseende å sitt förhållande till tidningen Fäderneslandet att inför Consistorium anföra, hvarpå han gaf nekande svar.
Efter hvad sålunda förelupit och sedan ordföranden, såsom Inspektor för de vid Universitetet studerande Adelsmän förklarat, att på grund af Rosenschölds förhållande han afsade — 51 — sig all vidare inspektion öfver rneranämnde Magister; har Consistorium Aeademicum genom beslut d. 22 Dec. 1852 sig utlåtit, att Magister Nils Rudolph Munck af Rosenschölds verksamhet såsom skriftställare, i hvad den på ett eller annat sätt kunde innefatta brott emot Rikets tryckfrihetslagar, icke tillhörde Consistorii Academici upptagande och pröfning; hvarföre något afseende icke heller kunde derpå af Consistorium fästas; men att då det genom särskilda föreskrifter uti så väl Lunds Akademies konstitutioner, som Kongl. Maj:ts nådiga bref d. 1 Mars 1750 vore Consistorium Aeademicum uppdraget att vaka öfver lärosätets bästa och för detsammas bestånd utöfva disciplinar-myndigheten öfver Akademiska medborgare, deras seder och vandel; och denna skyldighet jemväl ovedersägeligen innefattade, att der omständigheterna sådant påkallade, från lärosätet skilja sådana dess medlemmar, hvilka genom förderfliga villomeningar, vanartigt och sedelöst förhållande samt i allmänhet olydnad mot akademiens lagar gåfve dess ära oell anseende till pris, och genom disciplinens och sedlighetens undergräfvande satte dess välfärd i fara; så och då ett sådant beklagligt tillfälle till Consistorii bedömande nu förekommit, och enär vid dervarande universitet studerande Adelsmannen Filosofia Magistern Nils Rudolf Munck af Rosenschöld ej mindre genom sin medverkan till spridande af en på hans boktryckeri utkommande tidning, hvilken genom samhällsvådliga läror, äreröriga rykten och obevista beskyllningar och smädelser emot hederliga och oskyldiga personer under en längre tid utsått frön till split, förargelse och förminskande af aktning för sed och lag samt städse varit af en isynnerhet vid ett universitet särdeles vådlig beskaffenhet, än äfven medelst ett i allmänhet högeligen tadelvärdt uppförande emot universitetets lärare och öfriga medlemmar, gjort sig ovärdig att vidare en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta, ansåge Consistorium, jemväl med fästadt afseende på dels elen önskan, en större del af den studerande ungdomen till akademiens Rektor framställt, dels ock den förklaring, denne sistnämnde i egenskap af Magister Munck af Rosenschölds Inspektor funnit sig af hans berörde förhållande föranledd att till protokollet afgifva, lärosätets väl kräfva, alt bemälte Magister från universitetet aflägsnades; hvadan och då han icke längre vore en yngling, den der genom lättsinnighet och oförstånd kunde antagas till sina ifrågavarande förbrytelser förledd,
utan en till mognare ålder kommen man, hvilken uti ett af Rikets Stånd vid allmänna riksmöten med offentliga angelägenheter vid flera tillfällen sig befattat, och sålunda skäligen måste anses med berådt mod hafva beträdt den bana, hvilken fört honom till den sedligt förkastliga ståndpunkt, dit han numera kommit, och en varning eller lindrigare åtgärd åsyftande ett i framtiden förbättradt uppförande i samma mån borde betraktas emot honom förfelad, pröfvade, i förinågo af 23 Kap. 28 mom. jemfördt med 1 Kap. 7 mom. i universitetets konstitutioner den 19 December 1666 och ofvanberörde Kongl.
Bref, Consistorium rättvist att honom Magister Nils Rudolf Munck af Rosenschöld från universitetet. för alltid relegera; och borde detta beslut gå i verkställighet sist inom åtta dagar derefter, samt förlättningarne jemlikt till Akademiens Höga Ivantsler med protokollernes öfversändande inberättas.
Till mig har sedermera Magister Munck af Rosenschöld inkommit med klagoskrifter, deruti han såsom lagstridigt -anmärkt, hvad hos Consistorium aeademicum sålunda föregått, samt derföre emot Consistorii Ledamöter begärt laga åtal; och sedan jag till Consistorii utlåtande öfverlemnat dessa klagoskrifter; har Consistorium till mig aflåtit en skrifvelse, med bifogad afskrift af ett till II. K. H.
Kronprinsen, universitetets Kantsler afgifvet utlåtande, i anledning af bemälte Magisters lill Kantsiers-ömbetet ingifna' besvär öfver Consistorii beslut, samt åberopat, hvad deruti blifvit anfördt, såsom afhandlande de hufvudsakliga uti remissakten innefattade klagopunkter.
Då jag i detta utlåtande lika litet, som i sjelfva det öfverklagade beslutet, funnit grunder anförda, på Hvilka samma beslut syntes mig lagligen kunna stödjas, hai- jag lunnit mig icke kunna undgå att emot Consistorium aeademicum väcka laglig ansvarstalan; i hvilket afseende jag till Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge den 30 April 1853 allåtit anmärkningsmemorial, deruti jag till granskning upptagit de skäl för Consistorii (örfarande, hvilka dels i utslaget och dels i Consistorii omförmälte utlåtande, förekorarao, samt vid deras bedömande utgått från följande väsendtliga grunder: — 52 — att om i en tryckt skrift, på sätt Consistorium antagit, skulle kunna bestraffas en brottslighet, som icke vöre straffbar efter elen lag, hvilken Consistorium erkänt sig icke kunna tillämpa, eller den, efter hvilken lagligheten af alla tryckta skrifters innehåll skall bedömas, nemligen .
Tryckfrihetsförordningen, en sådan straffbarhet väl bordt i samma Förordning vara antydd, ja uttryckligen och bestämdt afskild från den, hvarmed denna lag sysselsätter sig; att likväl Tryckfrihetsförordningen, långt ifrån att föreskrifva något sådant undantag, tvertom stadgar, det lagligheten af åtalade tryckta skrifters innehåll alltid skall pröfvas af en jury eller nämnd, sammanträdande vid den domstol, der brott emot denna lag åtalas; att härmed syntes mig vara oförtydligen stadgadt, det annan brottslighet i tryckt skrift ej kunde lagligen beifras, än den som bör åtalas inför de af Förordningen bestämda domstolar och pröfvas af den hos dem sammanträdande jury; att alla förut gällande lagar, stadganden och föreskrifter i afseende på tryckfriheten och bokhandeln äro genom Tryckfrihetsförordningen upphäfna, hvarmed säkerligen ej kunde förenas ådömandet af bestraffningar, hvilkas rättmätighet förmentes beslå just deruti, att de vore helt andra, än sorn för tryckfrihetsbrott äro lagligen stadgade; att det icke vore på detta sätt, som dubbelt straff' lagligen kunde träffa ett och samma brott, utan antingen måste detta ske i en enda dom, genom tillämpning af ett eller flera lagstadganden, i hvilka de särskilda straffen äro samfällt för brottet bestämda, såsom när kroppsplikt eller böter, gemensamt med fästningsarbete drabba en och samma missgerning, eller ock det i lag utsatta allmänna straffet åtföljas af en särskild straffpåföljd, härrörande från förbrytarens samhällsställning, men icke af den beskaffenhet, att dess ådömande tillkommer den allmänna domstolen, såsom när en tjensteman är af allmän domstol fälld till så svår bestraffning, att han ej kan i tjenst qvarblifva, men tjenstens förlust dock icke får af den allmänna domstolen åläggas, utan måste öfverlemnas till den rätt, hvarunder hans tjenstefel hörer; att i förevarande fall icke behöfde undersökas, huruvida klaganden Munck af Rosenschöld skulle, i händelse tidningen Fäderneslandet varit af behörig domstol för brottslig förklarad, kunnat inför Consistorium academicum underkastas disciplinär bestraffning derföre, att han medverkat till spridande af denna tidning, så vida för afgjordt' kunde antagas, att åtminstone icke förr eller i annat fall, än att fällandet af laga domstol till ansvar för missbrukad tryckfrihet föregått, någon bestraffning -för den tryckta skriftens spridande kunnat lagligen, i disciplinär eller annan väg, komma i fråga *); att ehuru jag medgåfve befogenheten af Consistorii klagan öfver ali den strafflöshet,
som författare tili offentliggjorda skrifter härigenom kunna åtnjuta; och ej förnekade »den stora »vådan för sederna och disciplinen vid universitetet deraf, att på samma gång ett enda »muntligt yttrande likt dem, hvilka tidningen Fäderneslandet innehölie så många, måste med»föra allvarlig näpst, den ojemförligt större och mera kringgripande osedligheten aflupe strafl»lös, när den gjort tryckpressen till sitt verktyg»; jag dock trodde denna svåra olägenhet af tryckpressen hvarken väcka förundran eller otålighet hos någon, som för tryckfrihetens vilkor och oundgängliga följder gjort sig nöjaktig reda; att nemligen så länge man af frihet i detta bruk funnit eller hoppas finna fördelar, hvaraf olägenheterna uppvägas, trodde jag det vara nödvändigt, att dessa fördragas, så vidt de ej stå att afhjelpa genom de rättsmedel, sorn samhället i lagstiftningen anvisat.
Jag har trott att de härmed väckta rättsfrågor förtjena pröfning, och att jag, i ett ämne af denna vigt, ej bordt lemna frihetens anspråk obevakade.
Af de skrifter, hvilkas olagliga behandling jag klandrat, har jag ej tagit kännedom, men funnit mig böra'antaga, att de vore bland de sämsta litteraturens alster, som brukas; och jag har klandrat den olagliga behand - ’) Af Tryckfrihetsförordningen är tryckta skrifters spridande lika skyddadt, som deras tryckning och ingifvande.
Det stadgas nemligen i 1 § 2 morn.:
Ej heller skall något för tryckningen eller utgifningen hinderligt inseende öfver boktryckerier eller författare och utgifvare vara tillåtet.
Och uti 12 morn.
Hvarje författare eller förläggare stånde fritt att en honom i följd af sådan egenskap tillhörig skrift antingen sjelf eller genom andra föryttra.
— 53 — lingen, icke till fördel för deras utgifvare, om hvars person och hvars öden min talan icke handlade, men derföre, att hans rätt ar allas rätt, och att jag icke trodde lagens helgd böra, i något fall, aldraminst af den lumpnaste anledning, till spillo gifvas.
Utom hvad jag haft att emot Consistorii academici beslut anföra, såvidt det angick tryckfrihetsbrott eller medverkan dertill, har jag i afseende på det andra skälet för samma beslut, eller det i allmänhet högeligen tadelvärda uppförande, hvarmed klaganden skall hafva emot universitetets lärare och öfriga medlemmar gjort sig ovärdig att vidare en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta, erinrat, att äfven i ett ärende, som uti disciplinarväg behandlades, de sakförhållanden, hvarom beslutet handlade, bordt vara till tid och beskaffenhet bestämdt uppgifna, med de bevis, som verkligheten deraf styrkte.
Men detta hade ej ens i förklaringen skett annorlunda, än att klaganden sades hafva »äfven muntligen vid ett tillfälle, »då han såsom sökande till en juridisk adjunktur speciminerade, på akademiskt auditorium »och inför såväl en talrik församling af de studerande, som de Professorer, hvilka å embe»tets vägnar tillstädesvoro, bevisligen fällt smädliga yttranden om både Consistorium academi»cum och enskilt namngifven Consistorii ledamot».
Och jag slöt häraf, att någon giltig grund till beslutet ej heller från denna händelse kunde hämtas.
Annu några anmärkningar har jag gjort, dels i fråga om missbruket af Nationsföreningarnes petitioner och dels om det domskäl, som hade blifvit hämtadt från den af Klagandens
Inspektor (hvilken nu äfven innehade Rektors-embetet) uppsagda inspektionsbefattning öfver honom.
För ingen del har jag velat nedsätta, begreppen om värdet vare sig af den s. k. esprit cle corps eller af myndighetens tillbörliga helgd; men jag har förmodat dessa begrepp vara endast halfklara, om de kunde ställas i strid med rättvisans fordringar.
Således i fall jag borde förutsätta, att någon afprutning på dessa fordringar åsyftades, kunde jag icke medgifva lofligheten af en sådan afprutning.
För att hvila på god grund, måste Consistorii tanka hvila på förutsättning af öfverensstämmelse med lagen; och så framt detta icke bestriddes, vore ingen tvist för hand.
I öfverensstämmelse med hvad jag sålunda anfört, och ehuru bland de målet öfvervarande Ledamöter endast nio deltagit uti Consistorii academici beslut, sådant det blifvit utfärdade innehållande relegation för alltid; hvaremot öfrige åtta Ledamöter dömt till relegation på bestämd tid; syntes mig likväl skiljaktigheten imellan dessa meningar vara utan synnerlig betydelse, så vida fråga mindre blefve om sjelfva den ådömda bestraffningen, hvilken må hända varit välförtjent.
TIvad som påkallat min handläggning af ämnet, vöre beslutets grundlöshet och den förnärmelse af tryckfriheten detsamma innefattade, hvarom mina anmärkningar träffade samtliga Ledamöterna.
Sedan infordrade förklaringar häröfver inkommit, och slutpåstående af mig i anledning deraf blifvit afgifvet; så hafva vederbörande äfven deröfver sig förklarat samt målet sålunda blifvit till afgörande färdigt.
Men då saken syntes draga på tiden och jag i sistlidne September månad lät genom Advokatfiskals-embetet i Kongl. Elofrätten efterfråga förhållandet; erhöll jag uti dess skrifvelse af den 30 i samma månad det besked, att Kongl. Hofrätten den 5 September aflåtit skrifvelse till Kantslers-sekreteraren vid Lunds universitet med förfrågan, om och på hvad sätt de af Rosenschöld hos H. K. H.
Akademiekantsleren anförda besvär blifvit afgjorda, på hvilken förfrågan då ännu intet svar ankommit; och hade derjemte Referenten meddelat den underrättelse, att han icke ämnade föredraga målet förr, än sig visat, att det hos Akademie-kantsleren anhängiga besvärsmålet blifvit med laga kraftvunnet beslut albulpet.
Att dröjsmål hos Kantslersembetet ägt rum, var mig redan förut icke obekant, då klagan deröfver från M. af Rosenschöld till mig inkommit under den 24 November 1853, med bifogadt utdrag af diarium, sorn visade, att besvär af Klaganden öfver Consistorii academici utslag vore ingifna till Kantslersembetet den 13 Januari 1853 samt Consistorii deröfver infordrade, förklaring inkommit den 14 April s. å.; hvarföre Klaganden yrkade ansvarstalans anställande emot Kantslersembetets
Sekreterare, såsom den der gjort sig genom dröjsmålet med — 54 — ärendets handläggning skyldig till en försummelse, deraf klagandens rätt vore på det högsta förnärmad.
Af denna klagan hvilken rörde Akademie-kantslersembetet, och icke blott Sekreteraren, kunde någon min åtgärd desto mindre föranledas, som jag hvarken emot embetets varande innehafvare ägde föra en ansvarstalan, eller mig veterligen, något forum gifves, der en Akademie-kantsler kan för sina embetsåtgärder under tilltal ställas.
Sedan Kantslers-sekreteraren erhållit Kongl.
Hofrättens ofvannämnde skrifvelse; har målet blifvit till afgörande företaget, och beslut genom skrifvelse till .Consistorium Academicum den 15 November 1854, meddelat af innehåll, att hvad anginge den Studeranden Magister Munck af Rosenschöld ådömda relegation skäl icke funnits förekomma till ändring af Consistorii beslut.
Så vida dröjsmålet med afgörandet hos Kantslers-embetet upphörde, i följd af den underrättelsen från Kongl. Hofrätten, att aktionen der ej skulle afgöras förr, än relegationsbeslutet blifvit i besvärsväg pröfvadt; kunde orsaken till dröjsmålet ingen annan hafva varit, än en motsatt föreställning, att aktionsmålet borde först afgöras.