Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan tvif- vel har hon aldrig dansat, o c h hennes torftiga dräkt ger tillkänna det största armod, liksom hennes ansikte o c h gestalt bära prägel af djupt lidande.
Har hon någonsin längtat efter att vara en liten elfva i luftig dräkt, som de, hvilka svänga om där nere i ' danssalen, har hon förtärts af trånad efter lifvets njutningar, efter kärlek och lycka — eller har hon burit sin tunga lott med lugn resignation?
— Hvem känner detta, hvem kan tälja den andras lefnadssaga, där vi okända mötas ett ögonblick, känna ett oförklarligt in- tresse, ett starkt medlidande, men sedan aldrig ses igen!
Solen har gått ner, skuggorna falla lätta, ge- nomskinliga i midsommaraftonen, som ej vet af något mörker.
Jasminerna dofta allt starkare, baggen fäller sina blommor som ett täcke af lätt snö, fågelsången har tystnat, hängbjörkarne böja sina slokande grenar allt tätare tillsamman, lik- som gåfve de vika för slummern.
Folket aflägs- nar sig från kyrkogården, medtagande sina spa- dar, räfsor och korgar med hopsamladt ogräs, maskrosor och nässlor.
Allt blir tyst o c h stilla — grafvarnes ljudlösa, hemlighetsfullt tilldragande tystnad, Endast myggen kretsar ännu i luften i outtröttlig dans.
Sången på sjön har upphört, och dragharmo- nikan hörs från landet på andra sidan.
I socie- tetssalongen har nöjet också slutat, men par och grupper vandra ännu kring i dämpadt samspråk.
Varnande röster från mödrar ropa emellanåt från byggningarne de unga, att det är tid att de kom- ma in och lägga sig.
Men ingen lystrar därpå — det är j u bara midsommar en gång om året, och ingenstädes en sådan midsommarnatt som i nor- den och vid vestkusten!
" Gamla fröknar ".
Reflektioner Helena Nyblom.
(Forts.) ?f Jet förefaller mig ganska ädelmodigt, att så ' • ' T sällan de fattiga och felande, som besökas af sina bättre lottade medmänniskor, göra dem den frågan: » Hur är ditt eget lif?
— Du, so ja predi- kar förnöjsamhet och försakelse, — hur har du det själf? » Det måtte vara en stor hjälp för dem, som besöka de fattiga och förkastade, att kunna säga, som många ogifta kvinnor kunde ha rätt till: » Jo, jag lefver ett ensamt, försa- kande, ärbart lif, och det plus, som jag har fått af pengar och hälsa, vill jag helst dela med er andra. » Jag menar icke därmed, att någon skulle ha rätt att på ett fariseiskt sätt berömma sig själf; j u bättre en människa är, dess mer skall hon själf erkänna, att hon gör allt i svaghet som en fattig, syndig människa.
Men det ligger en stor kraft i hvad de yttre förhållandena vittna om.
Den som själf är lycklig i kärlek med man och barn, har icke riktig rätt att säga till en annan, som icke äger något af detta: » Du skall vara nöjd. » Den som själf har ett rikt och lyckligt hem, förstår alldeles icke, till hvilken grad den fattiga måste försaka, och det har alltid för mig varit något stötande i, när gifta präster eller gifta kvinnor förmana och bestraffa bri- sten på ärbarhet hos mäuniskor, som kanske yttre omständigheter hindrat i att kunna in- gå äktenskap.
Det personliga vittnesbördet är vid sådana tillfällen af oersättligt värde, och därför tror jag, att den, som själf är den mest försakande, också bäst i allt kan ha rätt att förmana andra.
Det måtte ligga en stor lycka i det att kunna gå ut ur sin dörr om morgonen och lyssna i luften: » Hvem kallar?
Hvem behöfver mig?
Hvem kan jag i dag hjälpa eller glädja? » Och så att veta, att om det också på intet annat område finnes en plats för ens arbete, finns det alltid på detta ett sådant öfverflöd af behof och en sådan brist på arbete, att hvart man än vänder sig, är det fullt upp att göra.
Lyckligtvis ser man icke alla de barmher- tighetsgärningar, som blifvit utförda af okända, ensamma kvinnor.
Men att deras antal upp- går till legio, därpå tviflar ingen, som har någon människokännedom.
* * * En egenskap, som också följer med de flesta goda ogifta kvinnor, är den att kunna göra ett ensamt hem, — som ofta blott består af ett enda rum, — hemtrefligt, inbjudande och behagligt.
När jag tänker på alla de olika hem, där jag varit, mer eller mindre välordnade, rika, oroliga, är det med en känsla af hvila jag minnes ett och annat stilla rum hos en en- sam, ogift kvinna, där man i lugn har kun- nat tänka, tala och drömma, där inga hus- hållsbestyr ha afbrutit tystnaden, ingen oro af larmande barn eller inrusande tjänstflickor eller en herre i huset, som visade dåligt hu- mör, ha stört känslan af, att man en gång, för omvexlings skull, befann sig på ett ställe, där man i lugn och stillhet kunde följa en tankegång eller ett samtal flere timmar i sträck.
Det är icke min mening att härmed vilja nedsätta de rika hemmen, — jag menar dem som äro rika på barn och familjelycka.
Men ju flere medlemmar det finns i en familj, dess mindre tid och plats finns det egentligen för en person, som icke tillhör familjen, och ofta kan det vara en stor hjälp oeh välsignelse att afbryta sitt eget husliga arbetslif för att hvila sin ande hos en vän.
Att denna hvila finns bäst i ett tyst rum hos en ensam människa, vet jag af erfarenhet.
Anda sedan jag var barn, har jag haft den lyckan att känna ogifta, äldre kvinnor, som ha ingifvit mig den största beundran oeh kärlek, — kvinnor från den tiden, då gamla ogifta damer icke utöfvade så mycket infly- tande på andra genom hvad de gjorde, som genom hvad de voro.
Bland dessa påminner jag mig en gammal tant, som var medlem af en mycket talrik familj.
Då jag var en liten flicka, bodde hon ensam i ett rum, som utgjorde hela hennes hem.
Hennes ekonomiska omständigheter voro
206 i hög grad anspråkslösa, men hon tillhörde en mycket bildad och ansedd släkt, och hon var själf en intelligent och fin gammal dam.
Hon var redan af en ganska hög ålder, då jag var en halfvuxen flicka, men hvad som i synnerhet utmärkte henne var en lifsglädje, en kraft och ungdomlig värme i känslan, som gjorde henne till de ungas vän.
Hon var alltid besökt och älskad af barn och unga människor, som hos henne just funno den entusiasm, det mod och den munterhet, som så många andra äldre och förståndiga människor annars allt för gärna vilja lägga band på.
Hon hade ett rynkadt gammalt ansikte med en bestämd, krokig näsa, ett par älskvärda, skälmaktiga ögon och det mest intagande ut- tryck kring munnen.
Jag frågade en gång min mor, om icke denna gamla tant hade varit mycket vacker som ung, men fick det öfverraskande svaret: » Nej, inte alls.
Hon är mycket vackrare nu. » När jag tänker på detta, erinrar jag mig Holger Drachmanns ord, då han säger: » Lifvet förskönar allt. » Det kan låta som en paradox, när man vet, att lifvet ändå till sist får bukt med allt, men säkert är, att allt andligt lif förskönar, och när alla erfarenheter, minnen, sorger och fröjder ha blifvit rikt genomlefda, får ett gammalt ansikte ett innehåll, som ett ungt ansikte sällan har.
Hvarje människa har j u sin egen under- bara, innehållsrika historia, och redan då jag var helt ung, hade jag känslan af en lång, för- tegad historia, när jag såg mig omkring i tant Sannes tysta frökenrum.
Där hängde taflor med gammalmodiga underliga kostymer af personer, som hon hade hållit af, små barnporträtt af dem, som jag nu kände som gamla herrar och damer.
Där stodo egendomliga gamla möbler, hvilka sågo ut, som om också de upplefvat och genom- gått något märkvärdigt, och i ett hörn stod tant Sannes stora harpa.
Hon spelade icke på den mer, men den hade ännu alla sina strängar i behåll.
Den stod där som ett stumt, poetiskt andeväsen, hvars klang var död, men som ännu var ett minne om hvad som hade brusat genom ett människolif.
Men denna harpa var också det enda, som stämde en till något slags drömmeri i tant Sannes rum.
Hon själf var den mest när- varande, lifliga, humoristiska af alla, som samlades omkring henne.
Med en förmåga, som är mycket sällsynt hos gamla människor, förstod hon att sätta sig in i ungdomens tankar och önskningar.
H o n docerade al- drig, förmanade aldrig, och därför älskade vi henne, som man älskar en klokare, bättre kamrat.
Att hon var några år äldre än jag själf, tänkte jag sällan på, — så där en fem- tio år eller något mer.
Det är icke al- manackan, som afgör de mänskliga sympa- tierna, utan helt andra, viktiga ting.
Hon älskade musik passioneradt, och de gånger jag besökte henne, både i hennes eget hem och sedan, då hon flyttade till sin fa- milj, skulle jag alltid spela för henne.
En uppmärksammare åhörare kunde man icke ha.
Hon satt andlös och följde hvarje ton, och sedan hade hon alltid ett vänligt och upp- muntrande ord till en.
I stället för att, som så många gamla, störa de ungas munterhet, var tant Sanne den, som först riktigt satte lekarne i gång.
Hvar jul, — tredjedagen, — var det stor fest i hennes familj, där gamla och unga, stora och små barn skulle vara med.
I DUN 1892 Då spelades där alltid först komedi, någon scen af Holberg eller något annat muntert stycke, och hela salen framför den improvi- serade scenen var full af folk.
Barnen sutto på golfvet, de gamla och damerna på stolar, herrarne stodo.
Efter komedien lektes alla slags jullekar, och då var tant Sanne riktigt i sitt esse.
Hon utgjorde centrum i glädjen, ty ingen kunde som hon vara uppfinningsrik och få munterheten i gång.
Jag ser henne ännu i hennes fina svarta klädning med en stor hvit mössa på hufvudet stå midt i en ring af jublande barn och ungdom och med sina improviserade, teatraliska gester få alla att göra detsamma som hon själf.
Visan, som man sjöng, lät så: » Se alla på mig, gör liksom jag, — som så! » Och alla små barn, unga herrar och äldre fruar gjorde ställningen efter den, som stod i midten.
(Forts.) detta är nu för tokigt, äfven om det är t. ex. en ung man, som på detta sätt vill visa sin ödmjukhet mot eu äldre; det strider bland annat mot tidens jämnlikhetssträfvanden och kan passa i Tyskland, där i de små residens- städerna trogna undersåtar måste gå med hat- ten i hand, när de passera öfver den furst- liga borggården, — men icke hos oss.
A l l - deles urkomiskt blifver detta ceremoniösa häls- ningssätt mellan unga personer inbördes, hvilka två minuter senare efter drucken bror- skål slå hvarandra på axeln och kalla hvar- andra för » trefliga lergök » eller » glada l a x ».
Nu är det meningen, att man hädanefter skulle få hälsa på mänskligt sätt.
Men så kommer invändningar, att damerna, som äro vana vid de där nyssnämnda stalldrängs- folorna i hälsningsväg och lärt sig förblanda dem med ridderligt galanteri, skola tycka illa vara.
Och därför har man bedt mig att på detta sätt preparera saken.
Hvilket skett.
M Iduns panoptikon.
HjUndertecknad är icke djupt bevandrad i sta- % tistiken och kan därför icke säga, huru många tusen föreningar för olika ändamål, som finnas i Stockholm, men nu lär det bli en till.
Det har åtminstone talats ganska mycket därom — det är dock ej den nya fastighetsbanken det gäller — och jag för min del egnar idéen mina varmaste sympa- tier.
Initiativet har utgått från några herrar, men dessa äro de första att inse omöjligheten att genomföra föreningens syfte utan fruntim- mernas medverkan eller åtminstone gillande.
Det gäller en reform i hälsningssättet.
Inte den gamla idén med ett hatt-icke-af- tagningssällskap eller s. k. militära hälsnings- sättet.
Det är för revolutionärt, oaktadt vi sett borgmästare och råd ställa sig i spetsen därför i en af våra landsortsstäder, och det går inte.
En gammal regel bjuder också: måtta i allt.
Och det är just detta man vill söka åvägabringa.
Det hos oss öfliga hälsningssättet har det lilla felet att göra oss en smula löjliga för andra folk, som j u just nu på vårtiden komma hit turistvis — en smula löjliga säger jag, både damer och herrar.
Damernas automa- tiska marionettartade ryck eller knyck på nacken, förenad, såsom den alltid blir, med drag af främmande stelhet, för ett ögonblick kastadt öfver äfven det lifligaste och vänli- gaste ansikte, är ursprungligen ett engelskt mode, men alldeles öfverdrifvet hos oss och för längesedan bortlagdt i sitt hemland.
Vilja damerna nu nödvändigt behålla det, å la bonne heure, det vare deras ensak.
Jag kan det blott beklaga, men hjälpa står ej i min makt!
Också är det ej om dem, som det är fråga, utan om herrarne och deras hälsningssätt, hvilket åter kommit ifrån Tyskland oeh, i lik- het med alla tyska moder utan undantag, är förskräckligt.
Det där sättet att ceremoniöst, långsamt och värdigt, lyfta hatten från sitt hufvud, med djupkänd högtidlighet sänka den mot knäet, gifva åt sitt af naturen fryntliga ansikte ett uttryck af nästan underdånig vördnad för att därigenom antyda, huru in- nerligt man i hela sin varelse är genomträngd af denna känsla, samt omsider låta hufvud- bonaden, såsom buren af en högre makt, åter sakta sväfva mot höjden, innan den sättes ned å sin gamla plats på hufvudknoppen, — Vi ha kunnat i flere andre fall emancipera oss ifrån tyskt pedanteri och engelskt pryderi — kanske i vissa fall en smula för mycket, efter gammaldags åskådningssätt, men öfver- hufvud taget i god riktning, därom är intet tvifvel.
Förändrade uppfostringsmetoder ha medfört, att mycket, som förr ej » gick an », nu för tiden går an mycket bra, utan att någon människa däraf tager anstöt eller nå- gon skada sker.
Ett litet betecknande bevis på denna erfarenhet lämnar förhållandet med den franske målaren Rochegrosses stora tafla » Babylons undergång », hvilken härom året förevisades i hr Blanchs konstsalong och beun- drades af hela Stockholm.
Samma tafla befinner sig nu i Miiuchen vid den stora konstutställ- ningen därstädes, och har gifvit anledning till en petition med massor af underskrifter, begärande dess borttagande, enär alla dessa hustrur och slafvinnor, som måste deltaga och offrades vid Sardauapals sista orgie, icke äro tillräck- ligt klädda.
— Uppfattningen af det konst- berättigade och konstsköna har ej trängt djupt ner i Baiern, trots gamle kung Ludvigs » pi- nakotbek » och » glyptothek ».
— Gå dit för resten, skall ni få se huru antikerna äro till- styrda!
För några dagar sedan lästes bland döds- annonserna, att grefvinnan W.
, född B., aflidit vid ganska hög ålder.
Om den hä- dangångna personligen känner jag ingenting vidare, än att hennes upphöjelse genom gif- termålet betraktades af mannens släkt så- som en faslig mesallians, hvilket det dock just icke var i så oerhörd grad, ty mannen, som visserligen beklädt höga hof- och mili- tärcharger, hade för sina skulder måst helt enkelt rymma landet oeh var vid giftermålets ingående en gammal temligen afsigkommen krutgubbe.
I alla fall blef den nya gref- vinnan, som förut varit hans hushållerska, mäkta förnäm, hon också, så snart hon fått sin titel, och betraktade i sin ordning sina bägge styfsöners borgerliga giftermål såsom en icke mindre » horrör ».
Bägge gifte sig nämligen med svenska skådespelerskor, af hvilka den ena — jag förmodar det åtmin- stone — blef ganska lycklig, den andra där- emot så mycket olyckligare.
Hennes öden blefvo också mycket vexlande, ifrån den stund då hon, såsom anställd vid Stjernströms säll-
skap under dennes sista gästbesök i Finland, fastade sig vid den unge grefve Wilhelm A.
— Denne beskrifves från sin första ungdom som ett formligt ideal af manlig skönhet och han var därtill långt ifrån dum, tvärtom rättspirituel, men absolut omöjlig att bringa till att lära något.
D å familjen, som efter faderns extra- vaganser befann sig i mycket anspråkslösa villkor, icke såg någon dager att skjuta fram honom, äfven med allsmäktiga protektioner, vare sig på den civila eller militära embets- mannabanan, och rakt inte visste, hvad den skulle göra med honom, så skickades han till sjös på ett kopverdifartyg.
Han kom till Brasilien och fick gula febern, men gick ige- nom, led sedan skeppsbrott vid Newfoundland, där han under två dygns tid fick med halfva kroppen ligga i iskallt vatten, men gick ige- nom äfven den persen med lifvet.
Dock blef han för all sin tid förstörd af reumatism i ena benet, så att han haltade, hvarjämte huf- vudet oeh halfva ansiktet voro snedvridna.
Hans sjömanslif hade äfven åstadkommit en annan förändring hos honom: han var blifven rå, simpel och supig.
A f den gamle Wilhelm A.
återstod ingenting mer än de granna, mörka ögonen, som ej kunde förstöras — och gref vetiteln.
Om det nu var i de förra eller den senare, som den lilla vackra och älskvärda flickan förälskade sig, kan man ej så noga veta, men att det skedde i en olycklig stund, det är säkert.
Själfve gamle grefven, som kände sin son, varnade henne för » den största mes- allians, som hon någonsin kunde begå », — men ingenting hjälpte.
Emellertid skulle någonting göras för det äkta paret, och ge- nom användande af den där allsmäktiga pro- tektionen, som man hade till sitt förfogande, lagades det så, att den äkte mannen (såsom gammal sjöman!)
nämndes till officer i den ryska arméen, utan allt slags examen eller dylika formaliteter, och skickades till flottans station vid Kaspiska hafvet.
Men äfven detta var för nära den civiliserade världen, och han passade ej, utan transporterades till stationen vid Baikal-sjön.
Här gick befordringen raskt, oeh inom några få år kunde han få amirals afsked och återkomma till hemorten med en beskedlig pension.
Han kände dock på sig, att han snart skulle dö, och det gjorde han mycket riktigt redan inom några veckor.
Hustrun hade följt med honom hela tiden, olycklig naturligtvis, och fick efter hans död halfva pensionen, men det var en knapp till- gång.
För att den skulle räcka till flyttade hon till en bondby några mil in i landet.
En kväll hörde bondfolket, af hvilket hon hyrde, ett rysligt skrik från grefvinnans rum.
Man skyndade in och fann henne liggande på golfvet med ett brinnande lakan öfver sig.
Hon hade dragit omkull lampan oeh dog af brännskadorna under de ohyggligaste plågor.
Se där en tragedi ur lifvet, som jag re- kommenderar åt den flitige teaterforskaren Birger Schöldström för nästa samling af hans » Förbiskymtande skuggor ».
Kanske det gick den stackars lilla mamsell Arvidsson så illa, emedan hon ej hade nog » hög och konstnärlig anda » för att stadna kvar vid sitt ursprunglig kall.
Hade hon det gjort, skulle hon sä- kerligen haft det trefligare såsom prinsessa i scenens komedier, än hon fick det såsom grefvinna i det verkliga lifvets tragedi.
Ett nytt, storartadt bryggeri har i dessa dagar börjat sin verksamhet i hufvudstaden under firma Aktiebolaget Stora bryggeriet.
Det väldiga eta- blissementet är förlagdt til) Hornsberg vid Ulfsunda- sjön, och redan på långt håtl spegla sig dess tinnar i fjärden, när man från sjösidan nalkas detsamma.
För att i korthet gifva ett begrepp om den stora stil, i hvilken det hela är anlagdt, nämna vi att tomtarealen belöper sig till ej mindre än 442,000 kvadratfot, och att byggnadskomplexens fasad åt sjö- sidan är 420 fot lång; den har två flyglar, den ena 205 fot, innefattande i 6 våningar två mälterier jämte tre kornbottnar, lofl, torkvind 6 a m t kölnan; den andra 175 fot lång, med lager- och jäskällare, rum för sterilisering, jästrenodling och laboratorium m. m. Midtpartiet i 5 våningar utgöres af genera- torsrum, maskinrum, två brygghus, skjöljrum för tomflaskor, logement för bryggeripersonalen, silos, maltbottnar m. m.
De mest fulländade och nya anordningar i maskin- väg och öfrig inredning, som den moderna bryggeri- tekniken har att bjuda, ha här tillämpats.
Särskildt vilja vi nämna steriliseringsapparaten, hvilken är den tionde i ordningen som finnes inom hittills uppförda bryggerier och har till uppgift att filtrera den färdig- kokade vörten från alla grumliga delar oeh att från den samma afstänga vanlig atmosferisk luft, så att vörten i fullkomligt rent tillstånd kan öfvergå till jäsningen, samt apparaterna för renodling af jäst, hvilka hittills endast finnas inom ett bryggeri i Sve- rie, i Göteborg, och genom hvilka möjliggöres fram- ställande af ren öljäst med utestängande af all » smitta ».
Hvad beträffar bryggeriets produktionsförmåga, är denna större än hos något annat bryggeri i vårt land.
Under normala förhållanden kommer tillverkningen att uppgå till 50- å.
60,000 hektoliter pr år, men kan, om så anses behöfligt, uppdrifvas till det dubbla.
Bolagets verkställande direktör är hr E. Carlsten, med hrr C. W. Schumacher och M. Lindholm som meddirektörer.
En synnerligen skicklig brygg- mästare har engagerats i hr Rudolf Pabzt från Sacbsen.
Våra läsarinnor återfinna i annonsafdelningen det nya etablissementets tillkännagifvande om de olika ölsorter, det närmast kommer att föra i marknaden.
V i ha själfva varit i tillfälle afprofva desamma och kunna varmt rekommendera dem för förstklassiga egenskaper.
som öfverträfiade allt hvad societeten hittills kunnat prestera i den vägen.
* Författarinnan till » Onkel Torns stuga », mrs Harriet Beecher-Stowe, fyllde den 14 dennes 80 år.
Den vördnadsvärda gamla, till hvilken hela värl - dens fattiga och betryckta en gång blickade upp som till ett skyddshelgon, lefver nämligen ännu, ehuru förgäten af sin samtid, i Amerika.
Hennes epokgörande roman » Uncle Toms cabin », som haft en så fabelaktig framgång — endast i Eng- land således mer än 300,000 exemplar på ett enda år — kan nästa sommar fira sitt 4Ö-årsjubileum.
I 1890 års årgång innehöll Idun, som helt visst våra äldre vänner erinra sig, den ryktbara kvinnans porträtt och lefnadsskildring.
* 1 Kansas utgifvas nu tjugutvå tidningar, som redigeras af kvinnor.
Det är att märka, att Kansas har gifvit samma politiska rättigheter åt kvinnorna, som åt männen; de äro fullkomligt likställda med männen både hvad rösträtt och valbarhet till ämbe- ten angår.
I Sverige ha vi allt ännu ett godt stycke dithän!
I solsken.
UTKAST AF JANE GERNANDT.
IflMlet var ett strålande hergningsväder.
Höskrindan stod tom framför ingången till ladan, o c h Karl Hjort, s o m arbetat sig röd och varm uppe på höloftet, satte foten på vagns- hjulet o c h hoppade öfver skranket o c h sträckte handen mot sin kusin, s o m stod o c h hängde vid ladudörren: » Kan du inte komma med, Rigmor? » Hon skakade på hufvudet o c h ref upp marken med sin s k o: » Nej, kör du, Karl. » Han svängde piskan öfver oxarne med en liten hvissling.
» Hör du, » flickan följde skrindan genom den soliga björkallén, s o m förde upp m o t villan, » tro * nu inte, att jag är allt för tokig. » Han vände litet, å hufvudet och höjde piskskaf- En vacker minnesvård har den nyligen af- tet mot fönstret, so:n blänkte fram mellan villa- gafvelns kaprifolieslingor: » Skall du verkligen lidna grefvinnan Matilda von Sehweriu å Husby rest vänta på h o n o m däruppe? » sig, i det hon till ett barnhem i Söderköping donerat Hon svarade icke genast, men böjde sig ned o c h den ansenliga summan af omkring 150,000 kr.
tog en handfull grus, s o m h o n kastade mot ru- tan: » Ja, » sade hon, » jag skall vänta, men jag tycker han kunde vara färdig nu. » » Rigmor, kom hit skall du få s e.
Nej, hit Skandinaviskt blod har den nuvarande ameri- upp.i skrindan ..
Nå? » kanske åkerbruksministerns hustru, mrs Mary Edith » Ah, det är s k a m l i g t.
Där sitter han o c h lä- Eusk, i sina ådror.
Hennes mor härstammar från ser i stället för att komma ned! » Hon böjde sig Norge och är kusin till den norske skalden Björn- fram öfver vagnsskranket: » Georg — Ge-org! » stjerne Björnson.
ropade hon.
Gafvelfönstret öppnades af en herre i fez, s o m skuggade de smala ögonspringorna med handen: Vår firade landsmaninna Sigrid Amold- » G o d morgon, fröken Rigmor — godmorgon herr son-Fischhof befinner sig sedan några dagar på baron Alfred de Kothschilds slott Halton Tring, nära Lon- Hjort. » » God morgon, herr kandidat.
Har kandidaten don, för att hvila ut efter vinterns strapatser och lust att åka med till ängen? » Det var Karl Hjort, sångartriumfer.
Slottets omgifningar äro förtjusande, som talade; flickan stod tyst med hakan mot brö- och omkring 30 inbjudna gäster roa sig där dagarne stet o c h båda händerna kring vagnsskranket.
i ände.
Baron Rothschild har förut under säsongen » Jo tack, jag kommer. » Och gafvelfönstret föll gifvit två briljanta soaréer för » la créme de la so- igen.
ciété de Londres », vid hvilka vår landsmaninna väckt Hjort vände sig till sin k u s i n: » Hvarför kallade allmän beundran för sin konstnärliga sång.
Till minne däraf har hon af baron de K. erhållit ett dyr- han dig fröken?
Sådant snobberi!
Han kan väl bart armband, besatt med diamanter och äkta pärlor.
veta, j a g förstår, att det är afgjordt er emellan. » » Hör du, Karl, tycker du verkligen, att det ser så ut? » » Hör du, Rigmor, hvarför skulle han annars ha Vid Styret.