Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med allt erkännande af Utskottets välmening, kan jag dock omöjligen inse annat» än att hela den föreställning, sorn Utskottet sålunda tillkännagifvit sig hysa oip betydelsen af det framlagda förslaget, hvilar på en fullkomlig illusion.
Om det ocksåi me(lgåfves, hvad jag icke kan medgifva, att den församling, inom hvilken kyrkomöten, icke förekomma, till följe deraf nödvändigt saknar tillfälle att uttala sina tankar och behof, och att således särskilt vår svenska församling skulle ända från reformationstiden intill nu helt och hållet varit i mistning af sådana tillfällen; så vore i alla fall genom Utskottets nu föreslagna åtgärd det öfverklagade förhållandet icke i aldra ringaste man förändradt.
Ty å ena sidan Ivar obestridligen Konungen redan i denna stund lika mycken makt alt sammankalla, och kyrkans målsmän lika mycken rätt att begära ett kyrkomöte, som de genom antagandet af den föreslagna lagen skulle erhålla.
Och å andra sidan har äfven Konungen efter utfärdande af samma lag fullkomligen samma rätt, som han nu eger, att underlåta sammankallandet af kyrkomöten, så länge han finnér dessa icke vara af förhållandena påkallade.
Hvad Utskottet i detta bétänkande föreslagit är således i sjelfva verket för det åsyftade ändamålet alldeles utan betydelse; och skulle det hafva någon sådan, så bestode denna måhända snarast deruti, att just det, hvarigenom Utskottet önskar befrämja kyrkomötens sammankallande, lätteligen kunde derför blifva ett hinder.
Den af Utskottet så noggrannt bestämda formen för kyrkomötenas sammansättning skall nemligen, en gång sanktionerad, snart befinnas för många fall mindre användbar, och det är då ganska sannolikt, att kyrkostyrelsen af denna omständighet kan komma att afhållas från sammankallande af ett möte, mot hvilket inga betänkligheter skulle funnits, om dess form icke på förhand varit genom lag fixerad, utan, liksom fordom, kunnat lämpas efter för tillfället förhandenvarande förhållanden och behof.
Beträffande för öfrigt sjelfva innehållet i den föreslagna lagen, så är mot detta, äfven i dess enskildtheter, liera anmärkningar att göra.
Blott en enda må här anföras; och denna angår de föreskrifter
Utskottet föreslagit angående valet af lekmans-ledamölerne i kyrkomötet.
I dessa föreskrifter saknar man helt och hållet hvarje garanti för att nämnde val skall träffa personer, som verkligen till kyrkans båtnad kunna och vilja utiöra sitt vigtiga uppdrag.
Vill man än antaga, såsom föl jande af sig sjelf, att valbarheten skall vara inskränkt till myndiga och borgerligen oförvitlige män (ehuru icke ens detta i Utskottets förslag säges), så åro i alla fall Bih. till B.
Prot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 1 Afd. 25 Haft. 2 40 Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. de väljande al' den föreslagna val-lagen fullkomligen oförhindrade alt till kyrkans ombud utse sådana, för hvilkas kyrkliga sinne och insigter icke linnes den ringaste borgen.
Då dessutom bland den stora mängden valbara (dessa kunna i ett och annat val-distrikt uppgå till omkring hundrade tusen) endast ett högst inskränkt antal kan för hvar särskild valman vara bekant, så skall den slutliga utgången af valen nästan alltid komma alt bero af en tillfällighet, om icke af något ännu sämre.
Nästan öfver allt på landsbygden skall, om ej dåliga val-intriger åstadkomma mellan de särskilta kontraktérna en artificiel öfverensstämmelse, hvarje kontrakts valmän komma att rösta på någon inom deras trakt boende person, till hvilken de kunna hafva förtroende, och resultatet af det hela skall i dom-kapitlet omsider nästan enväldigt bestämmas af stiltets största kontrakt eller måhända af tvänne, sinsemellan närliggande kontrakter, hvilka tillfälligtvis förenat sig med hvarandra, under det de öfriga pekat hvart åt sitt häll.
Jag kan ej tro, att en vallag, enligt hvilken det sålunda blilver nästan omöjligt att få utgången bestämd af en verklig pluralitet, kan vara rätt välbetänkt, och jag har derföre, äfven af denna anledning, icke kunnat med min röst bidraga till det beslut, som blifvit Utskottets, likasom jag, af ofvan anförda skäl, öfverhufvud ansett en speciel synodal-lag vara för Svenska kyrkan öfverflödig.” Af Derr Prosten Ljungdahl: ”Af de ordalag, med hvilka Lag-Utskottet i Betänkandet N:o 46 förebådat hvad det i della Belänkande ämnade med dela, torde förhoppningar blifvit framkallade, hvilka det bär algifna lagförslaget ingalunda synes egnadt att tillfredsställa.
Mig drabbar icke förebråelsen att dertill hafva bidragit.
Jag har tvärtom inom Utskottet sökt ådagalägga, alt genom denna form lör en kyrklig representation i vårt land intet väsentligt gagn skulle kunna uträttas, att
Konungen sannolikt aldrig skulle sammankalla ett så beskaffadt kyrkomöte, och att allmogen i aflägsnare landsorter svårligen skulle låta sig förmås att dertill utse ombud.
Min oförgripliga tanke är, alt intet kyrkomöte vore vida bättre, än det här föreslagna.
Jag är dock långt ifrån att dela deras åsigt, som förmena ingenting böra göras för tillvägabringande af en kyrklig representation hos oss, så väl som i andra protestantiska länder.
Jag tror fastmer en sådan institution vara både fullt öfverensstämmande med protestantismens idé och af de närvarande omständigheterna högeligen påkallad.
Men den måste då vara så beskalläd, att den i sin egen natur har en borgen för sin duglighet.
Så som Utskottet anordnat den, saknar den all betydelse och är en ren nullitet.
För afgifvande af utlåtanden finnes i vårt land ett mer än tillräckligt antal embetsverk, och om dessa i något särskildt fal! skulle befinnas mindre behöriga eller mindre sakkunniga, så är det en mycket enkel sak att tillsätta en kommitté.
Dä vet man, att frågorna blifva med all grundlighet utredda och på nmsorgsfullaste sätt behandlade.
För kyrkliga ämnens Lag-Utskottets Betänkande N:o 47.
W behandling, så vidt den ytterst beror af Konungen, saknas ingalunda tillfällen att vinna de förberedande upplysningar, sorn kunna anses behöfliga.
Biskopar, domkapitel och theologiska fakulteter finnas för det ändamålet alt tillgå, alla försedda med den djupa lärdomens och den vidsträckta erfarenhetens rika hjelpmedel.
Dessutom är intet hinder lagdt för Konungen, att, om Han så nödigt pröfvar, sammankalla ett kyrkomöte, äfven om ingen särskild orgahisations-form vore för sådant möte antagen.
Men hela denna sak har en annan sida, på hvilken uppmärksamheten jemväl bör fästas.
Konungens makt i afseende på den Svenska kyrkans inre angelägenheter är i vissa delar mycket obestämd.
Konungen är, säger man, kyrkans synliga öfverhufvud (summus Episcopus), och Han är så.
Men det är ovisst, om Han i denna egenskap må anses berättigad att genom egen maktfullkomlighet vidtaga vissa åtgärder, som röra kyrkan.
Det är t. ex. ovisst, om Han har rätt att till antagande påbjuda en kyrko-handbok, en katekes, en psalmbok eller en bibel-öfversättuing.
Likaledes är det ovisst, hvad Rikets Ständer i dessa och dylika frågor hafva att säga.
Våra grundlagar innehålla intet derom; ty hvad de stadga om den åt Konungen ensam förbehållna så kallade ekonomiska lagstiftningen, lärer knappast af någon anses vara hit hänförligt.
Skall alltsammans förblifva i detta obestämda skick?
Skall Konungen anses hafva gjort nog, om Han öfver sådana ämnen, som de nyss omförmälda, inhemtar det vid riksdag församlade Preste-ståndets utlåtande, eller är Han derjemte förpligtad att höra samtlige Riksstånden och är, i sednare fallet, dessas beslut betingadt af samma vilkor, som för beslut; lättande i vanliga riksdags-frågor äro föreskrifna?
Huru än härmed må vara, å är likväl det visst, att en otjenligare representation för kyrkan, än Rikets Ständer, svårligen torde kunna upptänkas.
De hafva hvarken tid eller förmåga att ändamålsenligt behandla hit hörande ämnen.
De äro icke heller med afseende derpå valda till sitt representant-kall.
Är således kyrkan verkligen berättigad att aktift deltaga i vården af sitt eget inre lifs utveckling, så måste denna rätt utölvas i en annan ordning, än den för våra riksdagar föreskrifna, och af andra organer. än de folk-ombud, som der hafva säte och stämma.
Kyrkomötets bestämmelse synes mig härmed vara till fullo ådagalagd.
Det skall i afseende på kyrkans angelägenheter utöfva alla de funktioner, hvilka Rikets Ständer hittills ansett sig tillkomma, men till hvilkas utöfning de ingalunda äro lämpliga.
Men om detta är kyrkomötets bestämmelse, så följer deraf oemotsägligen, att det måste ega en vida mera utsträckt verksamhets-sler, än den Utskottet velat åt detsamma tillerkänna.
Del måste kunna om kyrkliga angelägenheter öfverlägga och besluta med alldeles samma rätt, som den, hvilken nu tillkommer Rikets Ständer.
När kyrkomötet gillat ett af Konungen afgifvet förslag, så måste det anses vara af hela den svenska församlingen gilladl; när kyrkomötet åter ogillat ett sådant förslag, så måste det anses vara af försam - 12 Lag-Utskottet^ Betänkande Ijtso. 4$. ljpgen ogilladt, Ha,de Utskottet, yelat utarbeta eu på dessa grunder bygd lag om kyrkomöten, skulle jag af uppriktigaste öfvertygelse hafva lenmat min röst för biiajl till densamjna,: n,p de^pjmot har jag ipke kunnat annat än motsätta mig ett föpjjyadt frgijjl^ggande af ^amn^a, förslag, son) vid förra. riksdagen bf#f af tvära# §tänd för kastad t.11 Af Herr Borgmästaren Kistner, hvilken instämde med Herr Adlercreutz.
Af, Riksdags-fullmäktigen Lekberg, som ansåg, att kyrkomötena icke skulle nedföra den depne/l åsyftade nyttg oph således betunga slats-verket med onödiga kostnader, Riksdagsfullmäktigen Eric Ersson från Gefleborgs län har ej deltagit i behandlingen af den fråga, hvarom förestående Betänkande handlar.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48. 4 N:o 48.
Ank. till Exp.-Utsk. den 31 Okt. 1857, kl. 12 m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 35 öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om antagande af en författning, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum.
De från Riks-Stånden, efter verkställd pröfning af omförraälda Betänkande, till Lag-Utskottet alldina protokolls-utdrag visa, att Högvördiga Preste-Ståndet och Yällotliga Borgare-Ståndeti bifallit samma betänkande och således i sin helhet antagit det af Kongl.
Maj:t i Nåder framlagda förslag till författning i förenämnda ämne; att Hedervärda Bonde-Ståndet godkänt förslaget, utom hvad angår dess 5 och 6 §§, emot hvilka framställts anmärkningar, som tili Utskottets yttrande hänvisats; samt att Höglofliga Ridderskapet och Adeln, på grund af gjorda anmärkningar, till Utskottets förnyade behandling återremitterat hela den fråga, betänkandet omfattar.
Någon så vidsträckt behandling, som sistnämnde återremiss afser, kan likväl icke komma i fråga.
Då Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden sammanstämmigt godkänt 4, 2, 3, 4 och 7 §§ af det Nådiga förslaget och tre Stånds mening i ämnen af förevarande beskaffenhet ej kan till sin verkan förringas af det fjerde Ståndets skiljaktiga åsigt, är deraf en följd, att
Utskottet nu blott har att yttra sig öfver de anmärkningar, som blifvit framställda emot öfriga §§, eller den del af förslaget, som två I\iks—Stånd till Utskottets förnyade pröfning hänskjutit.
Anmärkningarne äro emellertid i sjelfva verket ensamt riktade emot 4 och 4 momenten i 6 §, som handlar om sättet för verkställighet af det fängelse-straff, Bih. till B.
Prot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 1 Afd. 26 Baft. 4 2 Lag-Utskotlets Utlåtande N:o 48. hvilket omtalas i 5 §.
Men al' sammanhanget emellan dessa §§ förklaras, att man ansett frågan om deras antagande böra på en gång pröfvas.
För en rätt uppfattning af saken anser Utskottet till en början nödigt att anmärka, hurusom i vår lagstiftning förekomma två arter af frihets-straff, en svårare och en lindrigare.
Till den förra höra straffarbete samt arbete å fästning eller tukthus, och till den sednare fängelse å fästning eller tukthus utan arbete, äfvensom enkelt fängelse med eller utan arbete, ehvad straffet blifvit ådömdt omedelbart eller i följd af saknad tillgång till böter.
Hittills har likväl i lag ej funnits några närmare föreskrifter i afseende på verkställigheten af omförmälda straff.
Sedan frihetsstraffet vunnit en utsträckt tillämpning i lagstiftningen, har dock behofvet af dylika föreskrifter allt iner och mer blifvit insedt; och detta behof är oeftergifligt, om frihets—straflen skola verkställas i enrum.
Ensamhets-fängelset har nemligen ej ingått i vårt straffsystem.
Det har val småningom vunnit inrymme; men såsom ett allmänt straffmedel erkännes det ej i lagstiftningen.
Något tvifvel lärer emellertid nu mera ej uppslå om ensamhets-fängelsets företräde framför gemensamhets-fängelset; och då ett vidsträcktare bruk af samma fängelse nu mera hos oss kan ega rum, bör ock lagen angifva de allmänna reglorna för straffs verkställighet i detta fängelse, eller, med andra ord, ccllstraffets utmärkande drag, samt derjemte bestämma dess förhållande till våra förra frihets—strafl', å hvilka broltmåls-lagstiftningen har afseende för det närvarande, och måstö hafva afseende intill dess reformen i så väl samma lagstiftning, som i fängelse-systemet blifvit genomförd.
Alt fylla det oeflergifligaste behofvet är nu afsigten med ifrågaställa Nådiga lagförslag, hvilket handlar i de 4 första §§ om det svårare fängelse-straffet, och i 5 och G om det lindrigare, hegge dock verkställda i enrum; och det är således emot föreslagna bestämmelserna i afseende på frihets-straffets lindrigare art, som man framställt de anmärkningar, hvilka Utskottet har att besvara.
Den första frågan angår, huruvida icke minskning i tiden för del lindrigare fri hets—strafTet må ske, likasom vid det svårare, då det verkslälles i enrum.
Då, enligt 2 §, svårare frihets-straff, hvilket skall, der så ske kan, verkställas i enrum, om det ej är ådömdt för längre tid än två år, bör minskas till en fjerdedel i ådömda strafftiden, som öfverskjuter tre månader; innehåller deremot 6 § 2 morn., att något afdrag ej må ega rum i tiden för det lindrigare frihets-straffet, ändå att det verkställes i enrum; och denna olikhet har man funnit både inkonseqvent och ledande till orättvisa.
Man har nemligen anmärkt, att, då det egentliga straffet läge i frihetens förlust, i lörening med tvånget att alltjemt vistas i cell, skäl saknades, att i omförmälda hänseende göra någon åtskillnad.
Man har väl häremot erinrat om de olika behandlingssätt, som förslaget föreskrifver.
Då den, hvilken konnne att i enrum undergå svårare frihets-straff, vore nödsakad att arbeta, ej kunde skaffa sig bättre underhåll eller beklädnad eller annan Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48.
S beqvämlighet, än i fängelset bestås, och ej egde emottaga besök af andra än fängelsets läkare, prest och uppsyningsman, skalle åter den andre hafva frihet att förskaffa sig bättre underhåll och större beqvämlighet, än i fängelset allmänneligen bestås, att sysselsätta sig efter behag, och att emottaga besök af maka, föräldrar, barn eller syskon.
Den isolering, som den sednare vore underkastad, bestod följaktligen egentligen i hans afskiljande från andra fångar; och isoleringen syntes alltså blott kunna betraktas såsom en förmån och följaktligen ej böra leda till förminskning i ådömda strafftiden.
Om man emellertid skärskådar saken ur verklighetens synpunkt, så torde skillnaden ej vara af den vigt, man derå velat fästa.
Då erfarenheten ådagalagt, att arbetet utgör en lindring för cellfången, ett medel att mildra den plågsamma ensamheten, torde det tvång till arbete, som är förenadt med det svårare frihets-straffet, här ej förtjena afseende; och huru ofta är en fånge i tillfälle att förskaffa sig någon större beqvämlighet?
De flesta af dessa olyckliga äro, efter erfarenhetens vittnesbörd, i det förhållande, att de måste åtnöja sig med hvad dem i fängelset erbjudes; och endast i det fall att fängelset är beläget i den ort, der de ega så närskylde, som, enligt förslaget, må dem besöka, skulle de kunna hafva någon fördel af rättigheten att emottaga deras besök.
Man lärer derföre ej kunna i den omständigheten att det lindrigare frihets-straffet verkställes i enrum endast kunna se en förmån, utan torde denna omständighet äfven i detta fall böra antagas såsom en skärpning af det egentliga straffet eller förlusten af friheten.
Men vid sådant förhållande synes man svårligen kunna förneka sanningen i de framställda anmärkningarne.
Frihets-straffets svårighet beror dels af den stränghet, hvarmed det verkställes, dels ock, i synnerhet hvad ensamhets-fängelset angår, hufvudsakligen af långvarigheten.
Sjelfva naturen af cell-fängelset, der samma cell måste begagnas till förvarande af så väl straff-arbets- som fängelse-fången, utgör ett hinder för någon så väsendtlig lindring i behandlingen af den sednare, att afdrag i fängelse-tiden för honom mindre än för den förre bör ega rum.
Väl torde i viss mån mildring kunna beredas någon fängelse-fånge genom arbets-biträde inom fängelset; men med iakttagande af principen om fångarnes afskiljande frän hvarandra, hvilken, i det Nådiga Förslaget tydligen uttryckt, minst kan eftergifvas i fråga om fängelse-fångar, hvilka måste anses icke vara moraliskt förderlvade och således böra vaktas för fängelsets smitta, torde omförmälda slag af lindring i bestraffning, åtminstone då flera fångar på en gång inspärras i samma fängelse, icke blifva möjlig.
Och den blir alltid tillfällig eller beroende på styresmannens godtycke.
I allt fall måste någon mera stränghet inläggas i behandlingen af fångar, som undergå straff, enär de eljest förblandas med ransaknings-fångar, emot hvilka staten ej eger utöfva vidare tvång, än som erfordras för att hindra deras afvikande.
4 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48.
Men om man än antager att betydliga lindringar i behandlingen af fängelsefångar kunna göras, torde det böra medgifvas alt i fråga om ensamhets-längelset, ett med mera mildhet verkstäldt straff genom dess långvarighet blir motsvarande ett kortare, men till verkställigheten strängare.
Plågan af en längre förlust af friheten uppväger då plågan af stränghet i behandling, och straffen blifva i sjelfva verket enahanda.
Således om af två fångar, hvilka förvaras i enrum, den ena behandlas strängare än den andra, me.n denna sednare längre tid än den förre är beröfvad friheten, så kan dennes straff blifva lika båldt, som den andres, änskönt lagstiftaren anser dem böra med olika stränghet straffas.
Till en sådan orättvisa skulle emellertid ifrågavarande Nådiga förslag kunna leda.
Man antager t.
ex. att en blifvit dömd till svårare frihets-straff på 2 år, och en annan till ett lindrigare på samma tid.
Båda insättas i cell, der de behandlas, den förre strängare och den sednare mildare; men då denne hålles innesluten under hela den ådömda strafftiden, frigifves deremot den andre flere månader förut, hvaraf åter följer, att de blifvit straffade lika hårdt, om ej den, hvilken bordt mildare bedömas, kommit att lida mera, hvilket, med afseende å fångars vanliga oförmåga alt i fängelset skaffa sig särskilda beqvämligheter af den beskaffenhet, att straffet derigenom i någon synnerlig grad mildras, i allmänhet blefve fallet.
Vid den förnyade pröfning af frågan, som anmärkningarne föranledt, har derföre Utskottet ej kunnat undgå inse, hurusom rättvisan kräfver, att enahanda afdrag, som i 2 § medgifves, äfven göres i det läll, som omtalas i 5 § och således att 6 § t mom. i öfverensstämmelse härmed rättas.
Den anmärkning, som i öfrigt förekommit, är riktad emot sista momentet af sistnämnde §.
Enligt detsamma är den fånge, som i enrum undergår lindrigare frihetsstraff, berättigad att sysselsätta sig med tjenligt arbete, om han sjelf sådant arbete sig förskaffar.
Då emellertid arbetet vore en fördel för cellfången och han oftast vore betagen tillfället att förskaffa sig dylikt, har man anmärkt, såsom en brist i förslaget, att fängelsets styrelse ej blifvit ålagdt någon skyldighet alt härutinnan gå fången tillhanda.
Att arbetet måste betraktas såsom en förmån för den, hvilken i enrum undergår frihetsstraff, har Utskottet ock ofvan yttrat; — och det måste jemväl medgifvas, alt fånge ofta kan vara urståndsatt alt sjelf förskaffa sig arbete.
Delta medel alt mildra straffet torde derföre, så vidt ske kan, böra honom beredas.
Utskottet har väl föreställt sig att en förpligtelse derom för Styrelsen skulle kunna inläggas i en särskild instruktion; men, på sätt anmärkt blifvit, synes en så vigtig omständighet, som ifrågavarande, deraf straffets intensitet i så väsentlig mån heror, rätteligen utgöra föremål för den lag, genom hvilket straffets karakter skall utmärkas.
I detta fall torde dock fången ej böra åtnjuta annan rätt, än som är förunnad straffarbets-fånge, eller den alt varda sysselsatt med det arbete, hvartill tillgång i fän - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48. 5 gelset finnes; men om han gör anspråk på dylik sysselsättning, vore det hvarken billigt eller rättvist, att sådant honom förvägras; och vid sådant förhållande finner Utskottet, lika med Kongl. Majit, att fängelse-straff må verkställas i enrum, utan afseende på straff-tidens längd, hvilken dock sällan lärer komma att öfverstiga två år, i hvilket sällsynta fall tillfälle tili den lindring i straffet alltid skall kunna beredas att ett längre qvarhållande icke kan vara med någon våda förenadt; men härom synes likväl en antydning i 5 § vara nödig.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, anser sig
Utskottet ej böra vid hålla sitt redan i frågan afgifna utlåtande, utan föranlåtes Utskottet, med hemställan, om icke Preste- och Borgare-Stånden täcktes frångå deras i ämnet redan fattade beslut, tillstyrka: det mätte Rikets Ständer förklara, att Kongl.
Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition icke kan i sin helhet bifallas, men för sin del besluta en författning af enahanda innehåll, som den i Nåder föreslagna, utom hvad angår förslagets 5 och 6 $§, hvilka skulle komma att lyda som följer: S 5.
Fängelse å fästning eller tukthus utan arbete, äfvensom enkelt fängelse med eller utan arbete skall ock, ehvad straffet blifvit omedelbart för brott, pä längre eller kortare tid eller såsom förvandlings-straff, i stället för ådömda böter, ålagdt, på sådant sätt verkställas, att fången, så vidt ske kan, förvaras i särskildt rum, skiljd från andra fångar. S 6.
Verkställes det i 5 § sagde fängelsestraff i enrum, njute ock fängen afdrag i fängelse-tiden, efter tliy i 2 § stadgas.
Vill och kan han förskaffa sig bättre underhåll eller större beqvämlighet än i fängelset allmänneligen bestås; vare det tilllätet, så vidt ordningen eller säkerheten inom fängelset derigenom ej störes.
Fångens maka, föräldrar, barn eller syskon må honom 1 fängelset besöka, likväl skall anmälan derom förut ske hos fängelsets styresman, sorn eger att för besöken bestämma lämplig tid samt, der han så nödigt aktar, förordna att under besöken någon af fångbetjeningen bör vara tillstädes.
Af andra än nu nämnde personer och dem som i 2 § 2 momentet omförmälas, eger fånge ej utan tillstånd emottaga 6 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 48. besök.
Ej eller må han ulan lof af fängelsets styresman emottaga eller afsända bref; dock att, der brefvet rörer enskilda angelägenheter, sådant lof ej vägras må, så framt brefvet ej finnes innehålla något, hvaraf ordningen eller säkerheten kan äfventyras.
Fånge, som ej till arbete dömd är, vare berättigad att med tjenligt arbete sig sysselsätta, om han sjelf sådant sig förskaffar; egande dock fängelsets styresman tillse att denna rätt ej till brottsliga förelag missbrukas.
Kan fånge arbete sig sjelf ej förskaffa, må honom ej vägras att sig sysselsätta med det arbete, hvarpå tillgäng i fängelset finnes.
Stockholm den 50 Oktober 1857.
Reservations Af Herr Adlercreutz, som godkänt Utskottets förra beslut.
Af Herr Hasselrot, med hvilken Herr Kistner instämt: ”Då jag ej kunnat dela den mening, som, i strid mot Utskottets förra beslut, i nu afgilna Utlåtandet gjort sig gällande, torde det tillåtas mig att för min åsigt få redovisa.
Utskottet har rigtigt anmärkt, att i vår lagstiftning förekomma två arter af fribets—straff, en svavare och en lindrigare, samt att till den förra höra straff-arbete och aibcte å fästning eller tukthus, och till den sednare fängelse å fästning eller tukthus utan arbete, äfvensom enkelt fängelse med eller utan arbete.
Men vid bedömande af det nu förkastade förslaget synes
Utskottet ej vilja uppfatta, alt en bestämd skillnad emellan dessa straff-arter blifvit deruti behörigen iakttagen, och vid sitt försök att afhjelpa nu uppgifna brist synes mig