Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så har en landsmaninna, fröken Hildur Mgrin, hvilken redan vid länsut- ställningen i Karlstad 1890 för arbeten i träskär- ning erhöll l:sta pris och guldmedalj, sedermera bosatt sig i staden Ayr i Skottland och där vun- nit stort erkännande och talrika elever för sin vackra konst.
I en täflan i träskärning, anordnad af tidskriften » Home Notes », har fröken Myrin just i dagarne förvärfvat sig första priset.
Tack vare den lofvärda, om äfven rent tillfälliga, utvidgning med en dramatisk afdel- ning, som vår opera i dessa dagar vunnit genom association med August Lindberg och hans sällskap, tillskyndades oss i tisdags kväll åter njutningen af ett diktverk, hvars rykte gått långt före dess upp- förande på stockholmsk scen.
Den publik, som här intresserar sig för modern dramatisk alstring, bör sannerligen känna sig erkänsam, när en dylik » lycklig omständighet » på vår annars skäligen stereo- typa sceniska matsedel kastar in en primeur från den stora europeiska diktningens bord.
Och så länge den institution, som närmast borde vårda sig om att i dessa stycken hålla Sveriges hufvud- stadspublik au courant, framhärdar i sin maktfull- komlighet, lönar därvid föga att förtryta, det lands- orten ofta nog före oss bjudes till gästabud.
E x t r a f i n Gerhard Hauptmann är ett af det unga Tysklands fullödigaste literära namn, och hans dramatiska drömdikt » Hannele » förvärfvade, då den i fjol först uppfördes på Schauspielhaus i Berlin, en sällsynt framgång genom det ideella uppslag till en mo- dern lyrisk scendiktning, det innebär.
Inom ramen af det döende, förskrämda fattigmansbarnets feber- drömmar har författaren med än bjärt realistiska, än skärt sagoskimrande färger förmått inmåla minnena från hennes hårda yttre öde jämsides med bilderna från hennes naiva ocli dock så rika fantasilif och därvid sammangjutit det hela till en harmoni af egendomlig, mystiskt gripande kraft.
I hög, i nästan uteslutande grad uppbäres det ovanliga styckets stämning af Hanneles, den stac- kars döende flickans, framställarinna, och fru Gabrielle Taoaststjerna — maka till den kände skriftställaren — hvilken som gäst gaf denna roll, visade sig synnerligen lämpad att förläna illusion åt den rörande barnagestalten.
Hon har ock redan i Helsingfors rönt det varmaste erkännande för denna sin framställning, och äfven här gaf sig publiken hän i oförbehållsam hyllning.
Samtliga öfriga figurer stå i andra planet och fordra snarare ett hälft sliliseradt, dämpadt utfö- rande än någon kraftigare individualisering för att rätt sammansmälta i drömmens förtonande färger — hvilket ock i det hela lyckligt iakttogs.
Ett par, tre af de mera realistiska bifigurerna, Hanneles fader och fattighusets invånare, skis- serades i skarpare drag och kontrasterade med god verkan.
Den af en ung finsk tonsättare, K. Flodin, kom- ponerade musiken föreföll ganska obetydlig, men spelade också för det hela en föga väsentlig roll.
Ett nytt gästspel förestår å k. operan, i det från Tyskland hitväntas den framstående lyriske te- noren Emil Götse.
Gästspelet tager sin början någon af de första dagarne i maj och lär komma att bland annat upptaga titelpartien i » Profeten » och » Lohengrin » samt don José i » Carmen ».
135 Aulin och Almgren.
Hr Bäck spelade erkännans- värdt ett par ballader och intermezzi samt en rhapsodi; men ännu större erkännande förtjänar hr Stenhammar för sitt förträffliga utförande af fyra mindre pianonummer.
Programmet afslöts med ett ståtligt nummer, nämligen variationer öf- ver tema af Jos.
Haydn för två pianoforte, ut- förda af de båda konsertgifvarne.
Därjämte före- drogos fyra sånger af fru Edling, af hvilken den sista, en liten förtjusande vaggvisa, måste omta- gas.
Alla de uppträdande rönte lifligt bifall af den ganska talrika publiken.
Tivoli, det välbekanta förlustelsestället å Djur- gården, öppnar i morgon, lördag, åter sina portar.
T a n t Lottens n o r s k a resa.
Berättelse för Idun af Vera, Verle.
I oVågon egentligen gammal » tant » var hon ' pmj ej, men icke heller i den allra första * ungdomen, hon var hvarken ful eller Vacker, icke lång till växten och icke ovan- ligt liten, långt ifrån dum, men ej heller af något sällsynt snille, kort sagdt, hon var ett helt vanligt människobarn, sådana man ser i dussintal på våra gator, utan det ringaste märkvärdigt i sitt yttre.
Till allt detta hade hon fått det mycket alldagliga namnet Lot- ten, som väl egentligen härstammade från det ståtligare » Charlotta »; men föräldrar och sy- K.
Skådespelerskan vid skon hade i alla tider sagt » Lotten », och så denna teater, fru Ottilia Littmarck, väl känd småningom hade en hel liten barnskara vuxit för den teaterälskande publiken genom många upp, som lärt sig att säga » tant Lotten » — duktigt o c h talangfullt gjorda roller, gifver om söndag matiné å Dramatiska teatern.
Program- alltså fick det blifva därvid.
met upptager Marco Pragas 1-aktsdrama » För- Hennes lif hade också förflutit utan några rådd », hvari fru Seelig-Lundberg och hr Skånberg anmärkningsvärda tilldragelser, åtminstone ej på ett utmärkt sätt lösa sina verkningsfulla upp- hvad man i dagligt tal förstår härmed.
Hen- gifter; vidare monologen » Clary mot Clary », som nes föräldrar hade båda dött tidigt, likaså utföres af den mycket lofvande eleven fröken Adamsen, en syster till den framstående skåde- hennes enda syster, och nu hade också bro- spelerskan fru Hofving, samt till sist Heibergs dern efter en långsam, tärande sjukdom du- oförbränneliga vådevill » De oskiljaktige », i hvilken matinégifverskan själf uppträder.
Den 13-åriga kat under.
De senaste åren, efter det hon Karolina spelas naturligtvis fortfarande af fru blifvit fullvuxen, hade Lotten tillbragt med Hartmann.
denne broder, hvars hushåll hon skötte, och Vasateatern har gjort formlig succés med sitt hon hade blickat framåt mot en rad af lugna, återupptagande af den oförlikneliga offenbachiaden lyckliga år vid hans sida i det lilla hemmet » Orfeus i underjorden » och detta välförtjänt, ty i hufvudstaden, där brodern hade sina äm- såväl den briljanta uppsättningen som det schwung- betsgöromål och där hon själf bidrog till fulla utförandet måste högeligen lofordas.
Emma hemmets underhåll genom att gifva privat- Bergs Evrydice är en ny seger till de många, som den alltjämt framåtgående, intagande artisten till- lektioner.
vunnit sig under detta senaste spelar; hennes före- Nu var brodern död — hon stod ensam; drag af dryckessången i sista akten var fullkom- ligt elektricerande.
Herr Svenson som Pluto nådde hur fullkomligt ensam hon var i världen, också ett litet steg högre än i tidigare uppgifter.
anade säkert ej de flesta, som sågo den sorg- Den unge sångaren arbetar tydligen med både all- klädda lärarinnan med det blida ansiktsut- var och framgång.
Hr Ringvalls Jupiter var allti- genom präglad af smittande godt lynne, och sär- trycket och de lugna, vänliga ögonen.
Ty skildt gjordes den bekanta flugscenen med beröm- att vara ensam i världen och bära denna värd liflighet o c h fart.
Orfeus och Styx ha vi visser- ensamhet utan bitterhet, missmod och klagan, ligen sett bättre företrädda än nu af resp. hrr det är en konst, som för de flesta är förbor- Pettersson o c h Kellberg, men de skämde därför visst gad.
Men Lotten hade lärt denna konst i icke bort sina uppgifter.
För öfrigt var hela Olympen på det förträffliga- en högre mästares skola.
ste representerad, hvad såväl kvinnlig ungdom och Det är sant, att när brodern togs ifrån fägring som karlavulen kraft vidkommer, körer henne, sjönko de eljes så flitiga händerna i och ensembler gingo med sammanhållning och modlös förtviflan i hennes sköte, och till hen- kläm och dräkter och dekorationer glänste af nes läppar trängde ofrivilligt den frågan: fraicha färger.
Vi kunna med godt samvete uppmana alla ope- » Hvarför kunde jag ej få dö i hans ställe?
rettvänner att ej försumma detta program, som Han är så ung, så lefvande: mig behöfver lär vara direktör Varbergs afskedstagande från den ingen och jag är till ingen nytta i världen! » fleråriga, förtjänstfulla verksamheten å Vasatea- Men det var blott för ett ögonblick, som tern.
Hvad nytt och godt en stundande säsong än kan komma att bjuda oss från dessa tiljor, skola denna sinnesstämning varade: lifvet stod där vi dock ofta med uppriktig saknad minnas de med sina kraf, Gud hade velat, att hon skulle många glada stunder den Varbergska a ?ran lefva, och lefva måste och kunde hon.
skänkte oss.
Hrr Stenhammar och Bäcks tredje musikafton Lotten var en alltför harmonisk och vilje- kraftig natur för att länge duka under för ägde rum i tisdags efter ett särdeles intressant program, som uteslutande upptog kompositioner smärtan.
Hon kände, att det nu berodde af Joh.
Konserten inleddes med en blott på henne själf, om framtiden skulle hvad instrumentsammansättningen beträffar, som blifva något mer än en ödslig sida i räken- vi tro, enastående trio för pianoforte, violin och skapsboken med dess » utgifter och inkomster »: valdhorn, förtjänstfullt utförd af hrr Stenhammar, M a r s a l a (Q u a l i t é I n g h i l t e r - r a) härstädes lagrad sedan 1891.
Finnes e n d a s t hos K.
N y d a h l &amp; C:o Stockholm, 2 Sture-plan 3 Eiks- och Allm.
H förhållanden, hvilka hon i rent materiel me- lärarinnan; stundom hade hon färre lektioner kolonner.
Där hon förde sina åhörare öfver P N ning icke heller hade att förbise.
än hvad hon behöfde för att uppehålla sig, de gnistrande alperna eller till Londons oer- Hon visste, att det kapital, som gif- och så var där alltid sommaren — den långa hördt trafikerade gator, var det.
som följde ja B&lt; vits en hvar af själskrafter, icke är ämnadt sommaren, utan någon som helst förtjänst, då man själf med och hörde gondolierernas sång att läggas i en svetteduk.
Hon hade nu det gällde att knappa in och lefva på be- eller bruset och suset från jättestaden — allt ingen i världen att lita på i fråga om un- sparingarna från vintern.
Det är nu en gång stod så lefvande för sinnet.
Men Lotten icke derstöd, alltså gällde det arbete, och det med så med privatlektioner: man betalar per gång blott beskref orterna, hon visste också att frimodigt sinne och af alla krafter.
och lämnar lärarinnan att se sig om under berätta hvad som där tilldragit sig; hon fram- Sa trollade bilderna af hugenottförsamlingen mel- mellantiderna.
Henne3 arbetsfält låg klart: läfarinnekal- H P let.
Därför hade hon både begåfning, till- I detta sträfsamma lif hade Lotten vissa lan Cevannernas klippor, eller tsar Peters räckliga kunskaper och hvad mer var: hon särskilda ljuspunkter, som spredo sin glans böljande skaror framtågande genom gatorna O: hade sin lust och glädje i att undervisa.
öfver det hela.
Den största och förnämsta i Moskwa med dess förgyllda kupoler — och af dessa voro de stunder, som hon tillbragte hennes ögon strålade, hennes kinder glödde » Jag kan icke nog tacka Gud, » sade hon I. » ofta, » att just detta har blifvit mitt kall.
med besök hos de fattiga och sjuka, något som, under berättelsen.
» Har tant varit öfver allt? » — » Men tant Tänk, om jag skulle vara tvungen att för- huru sällsamt det må låta, kunde sprida ljus B tjäna mitt uppehälle med att sy kläder eller öfver en hel vecka i sender.
Så hade Lot- Lotten, har du upplefvat allt detta? » afbröto S M brodera — huru mycket tyngre och enformi- ten äfven sina vänner, kära, trofasta vänner, henne barnen mer än en gång — och med gare skulle det ej känts!
Men att vara till- hvilka höllo af henne, hvarken för hennes detsamma förflyttades Lotten tillbaka inom " 2 sammans med barnen är ju mitt högsta nöje, utseendes, hennes ställnings eller hennes pen- de fyra väggarne af sin anspråkslösa kam- och kan jag lära dem något godt, så lefver ningars skull — hade de sett på sådant, så mare.
i jag väl icke alldeles onyttig här i världen. » skulle de säkerligen ej bekymrat sig om Lot- » Nej — upplefvat det har jag inte precis, » ten — utan för hennes egen skull.
Mången svarade hon, » men jag har läst därom i Så förflöt då hennes lif, under trägna plik- fr g ter och icke utan bekymmer.
Hon plågades gång var hennes lilla rum fylldt af vänliga, böcker. » • § ofta af en svår hufvudvärk, som varade i glada ansikten, och lika ofta var Lotten bju- » Har tant inte heller sett alla de vackra flere dagar, och under hvilken tid både un- den att tillbringa aftonen i en eller annan ställena — bergen och floderna och städerna 09 dervisningen och allt annat var henne en familj af sina vänner, där hon kunde vara — som tant berättade oss om? » börda.
Små bekymmer växte till höga berg viss om att mötas af ett innerligt » välkom- » Jo,- dem har jag sett, » genmälde Lotten af svårigheter, ocb lika mörkt som det då men » från stora och små.
triumferande, » åtminstone de flesta. » (Forts.) var i hennes lilla rum med de nedfällda Utom dessa glädjeämnen ägde hon ännu gardinerna, lika mörkt såg det ut i hennes ett alldeles särskildt.
Det hette: resa!
Det hjärta.
Men dessa tider, dystra som de voro, finnes väl icke många människor i världen, hade sin öfvergång, och därefter sken solen som rest så mycket och med så vaket öga Innehållsforteekning.
lika klart och världen syntes henne dubbelt som Lotten.
Hon kunde berätta om Italiens, Frän årets » salonger; » af Claes Lundin.
(Med tre por- CD så full af kärlek och glädje som förut.
trätt).
— Kung Drömmare; poem af Karl Erik Forsslund.
— Rhenflodens, Algiers och Spaniens härligheter, Tjäuareförsäkring.
— Att skiljas.
Af Fiore della Nere.
Men icke en gång hennes arbete var en och hon var lika hemmastadd på Amerikas Öfvers.
— En studentskeförening.
— Famitjebref och bjärteband; af Margit.
— Från Iduns läsekrets: » Gamla savanner s o m bland vårt eget lands forsar vandring på idel rosor.
Somliga barn voro Familjeflickor ».
— 5 - förskräckligt oläraktiga, och föräldrarce voro och furuskogar.
Och när hon skildrade Ve- Tant Lottens norska resa; berättelse för Idun af Vera Verle.
genast färdiga att välta skulden därför på nedigs svala laguner eller Romas marmor- — Tidsfördrif.
00 * « k 0 8 - Sa el el Bedigeras af Sophie Linge.
F r e d a g e n den 14 d e c e m b e r 1888.
B y r å: Klarabergs gatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (— 10 stafvelser).
Ingen} ösnummerförsäljning!
Utgrifning-stid: h v a r j e h e l g f r i fredag.
Sista numret i hvarje månad innehåller en fullständig mode- o. mönstertidning.
Prenumeration sker: I landsorten: &amp; postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens huivudkontor, i de större bok- lådorna samt å tidningskontoren.
Flit bräcker m ö d a n s skal, kraft g e n o m b e r g o c h dal b r y t e r sin stråt.
Godt samvet ger godt mod, godt arbet l y c k a god, trampar på drakablod, l ö g n o c h försåt- J. O. Träldomsok.
Några små betraktelser öfver ett och annat upptecknade af Mathilda Langlet.
•päln träldom, som till sin beskaffenhet är nära slägt med högmodet ehuru i sina yttringar ganska olika, är fåfängans.
Den liknar högmodet deruti, att ingen gerna vill vidkännas den, men skiljer sig derifrån så tillvida, att högmodet kan fördöljas, hvilket deremot är omöjligt med fåfängan.
Den sitter utanpå; slafmärket är tydligt för alla.
Om det är sant, att högmod går för fall, är det icke mindre säkert, att fåfängan leder till förderf.
Och fåfängan är kan hända det starkaste af alla träldomsband, ty fåfängan kan till och med öfvervinna snålheten, som eljes icke för något i verlden ger vika, och vid sådana tillfällen händer det nog, att få- fängan går det godas ärenden.
Det är dock icke så ofta.
Vanligast leder fåfängan blott till det som ondt är.
Unga flickor förledas till koketteri, behag- sjuka, modegalenskap och mycket annat för- derfligt och förderfbringande.
Och af de unga männen äro de blott allt för många, som af ren fåfänga taga det första ruset eller det första steget på lasternas bana.
Skulle någon tycka, att detta är ett allt för hårdt tal, så att han icke kan fördraga det, så kan han j u tänka sig litet till baka och påminna sig de ynglingar, som, för att visa sig karlavulna, deltogo i eller stälde till Wallin.
dryckeslag vid hvarje steg på den väg, der de skulle skapa sig en framtid, eller som trodde sig vara manliga genom att vara last- bara.
Ja, så långt kan fåfängan leda sina slafvar, att de till och med låtsa sig vara lastbara eller lefnadströtta, eller » pessimister », blott för att beundrande vänner och kamra- ter skola tro dem vara män, fria, sjelfstän- diga män, fastän de i sjelfva verket äro slaf- var, ömkliga slafvar af den uslaste fåfänga.
Men det är icke blott de unge, de oför- ståndige, som taga på sig fåfängans ok.
Mån- gen, af hvilken man kunde vänta bättre, går genom hela sin tid och släpar derpå.
Och fåfängan har något nästan demoniskt i sin natur — hon liksom finner nöje i att för- vända synen på sina slafvar, så att de hos sig se egenskaper, som ingen annan kan upp- täcka, och tro sig kallade att utföra stor- verk, som dock i deras händer bli narrverk.
Ingenting förleder menniskan att begå så stora dumheter som just fåfängan, dumheter, så kolossala, att de oftast störta den som begår dem.
Den osläckliga törsten efter pris och beröm förleder till dårskaper, som man eljes aldrig skulle begå, och fåfängan förvän- der, som sagdt, vår syn, så att vi se oss sjelfva helt annorlunda, än vi äro.
Skalden, icke nöjd med den lager dikten virat kring hans tinning, vill med all gewalt blifva samhälls- reformator, politiker, lemna spår i historien såväl som inom literaturen och i flera om- gångar göra sig odödlig.
Resultatet blir van- ligen att han — i bästa fall — gör sig löj- lig; stundom gör han sig också olycklig och störtar andra i olycka.
Politikern, åter, kan icke afhålla sig från att dela skriftställarens berömmelse och ger sig hvarken ro eller rast, förr än han fått i tryck pråla med några, oftast lånade fjädrar.
Och de qvinnor äro nästan otaliga, som af ren fåfänga förledas att skryta med kunskaper, som de ej ega, gifva sig ut för att förstå, hvad som bestämdt ligger utom deras synkrets, och inbilla sig ega en trollmakt i behag, som äro ganska vanliga.
Detta allt passar för öfrigt också rätt väl in på män, som gå under fåfängans ok, och det hör till kriteriet på fåfängans slafvar, att de, af hvad kön och ålder de vara må, i allt, hvad de företaga, tro sig vara oemotståndliga.
Skilnaden mellan högmodet och fåfängan torde kanske tydligast visa sig deruti, att man i allmänhet hatar den högmodige, men skrattar åt den fåfänge.
Detta i det yttre.
I det inre eller till sin verkan på personligheten äro båda lika för- derfliga.
Dock är äfven här en skilnad.
Det är något mera storslaget, men också mera olycksbringande i högmodet, det är något mera smått, men också mera förnedrande i fåfän- gan.
Högmodets ok sargar mera, men få- fängans har narrbjellror.
Men fåfängan kan också vara olycksbrin- gande.
Det är när dess slagord blir antin- gen: » man måste väl vara som andra », eller ock: » man behöfver ej vara sämre än andra ».
I förra fallet drifver fåfängan sina trälar från den ena atgrunden af skuldsättning till den andra, medan de stackars slafvarne lefva i den tron, att de just hålla sig uppe genom att lefva öfver sina tillgångar, ända tills bubblan brister och vågorna slå till samman öfver deras hufvuden.
I det senare åter för- slösa fåfängans slafvar vanligen, hvad arbe- tets trälat i hop och resultatet blir det samma.
lidnlrigeh utkommet- I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar tor ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Sista numret I Men huru skall man då undgå detta ok?
Det finnes antagligen icke mer än ett sätt — större enkelhet i seder och lefnadssätt, framför allt i uppfostran.
Genom enkelhet får man smak för det solida, det som verk- ligen är något att akta på, och får man af- smak för det ytliga, det värdelösa, det få- fängliga.
Men det vill med barnen också något mera till.
Det är ett ständigt aktgif- vande på deras karaktär och utvecklingen deraf.
Hos somliga barn finnes fåfängan af natu- ren nedlagd, under det hos andra anspråks- lösheten är medfödd.
Många föräldrar inse detta och söka i bästa välmening råda bot derpå genom att aldrig berömma eller upp- muntra barnen.
Men detta kan blott lägga band på fåfängan, icke utrota den.
Andra gå ännu längre och nedsätta barnen och deras arbete både i deras och andras ögon, blott ör det att barnen icke skola få för höga ftankar om sig sjelfva.
Härvid glömma de dock att taga i beräkning ett och annat, som korsar deras planer och ofta nog gör att re- sultatet blir raka motsatsen till, hvad de väntat.
Till exempel: andra menniskors omdöme, som man ej kan undertrycka och som ofta utfaller alldeles motsatt det, föräldrarne så der af omtanke för barnens bästa afgifvit.
Och då barnen gerna vilja tro, hvad som är dem angenämt, så misstänka de föräldrarne antingen for brist på omdöme eller för brist på kärlek.
Och så barnens eget omdöme.
Det är ej heller så alldeles att förakta.
Man kan vis- serligen, om man ihärdigt upprepar det samma, få ett barn att ganska länge tro sig vara odugligt, uselt, underlägset alla andra, men så kommer må hända någonting, som öppnar dess ögon, så att den vuxne ynglingen eller flickan med rätt eller orätt anser sig bedra- gen och förd bak om ljuset, och det bidrar oftare än man tror, till att den barnsliga kärle- ken då mattas, slocknar eller till och med förbytes i ovilja, om också icke i hat — ehuruväl det någon gång torde inträffa, att, åtminstone för en tid, hatfulla känslor till och med mot föräldrar intaga den, som anser sig tillbakasatt.
(Forts.) Ettjder.
n gång då jag sorglös lekte bland doftande blommor små, bröt sköna, lysande rosor, en orm jag träffade på.
Han kväsande reste sig mot mig, jag flydde förskräckt min kos.
— Nu fruktar jag list och ormar aUtjeml bland blommor och ros.
I valet, och qvalet står hon.
— Den älskade fattig är, men han, den andre, har pengar, och rykte och namn han här.
Hon tvekar, hon glömmer satsen, som en gång hon kunde väl: » Hvad gagnar dig hela verlden, om skada den tar din själ! » i p » I \ j I i vJ M IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- III.
Så ofta jag ser en siska, som fulltam sitter i bur och äter sitt frö sorteradl och mottar Jcanariens kur, dä tänker jag på en qvinna, som glömde sin ungdoms tro blott för att utkomst vinna och vinna lyx och ro.
- ler.
Några ord om sorgen.
let är en lycka för menskligheten, att en stor, ja, kanske största delen af demensk- liga sorgerna är af den art, att hedern, am- bitionen, blygheten eller sjelf be varelsedriften tvinga oss att sorgfälligt dölja dem i vårt eget hjerta och, långt ifrån att påkalla våra med- menniskors deltagande, göra hvad vi kunna för att afleda deras uppmärksamhet från tillvaron af den smärta, som förtär vårt inre och gör våra nätter sömnlösa.
Antag att förhållandet vore annorlunda, att hvarje verklig sorg visade sig med öppet vizir, insvept i krusflor, och gjorde anspråk på vårt medlidande och hänsyntagande såsom den enda till ett dylikt utställande privilegierade sorgen efter kära anförvandter, som döden bortryckt, nu gör — ja, då skulle hela sam- hället förvandlas till ett enda sorgehus, der alla skratt förstummats och löjet smöge som en förbrytare öfver änDU trotsigt ungdomsfriska läppar.
Jag vill ingalunda säga, att vi skola stå likgiltiga inför vår nästas sorg — långt deritrån!
Men jag frågar blott, om vi i sjelfva verket gagna den sörjande med at (ständigt möta honom eller henne med en dyster, allvarlig upp- syn, ett tungsint medkännsamt leende och en liten tår i ögat, en konventionell liten tår, hvilken vi — låtom oss vara upprigtiga och erkänna det — med en känsla af lättnad skynda att aftorka, så fört dörrarne slutits efter den sörjande.
Dessa i djup sorg försänkta fäder och mö- drar, enkor och föräldralösa, månne de känna sig styrkta och tröstade af våra gråtmilda miner och vår mer eller mindre framtvungna sorg- senhet?
Är icke då i sjelfva verket den hemliga sorgen, som icke har anspråk på att » respekte- ras », lyckligare lottad?