Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Direktion derom anmälan hos Banko-Fullmäktige, hvilka ombesörja, att annan ledamot i den felaktiges ställe skyndsamligen förordnas och irisättes.
Kamrerare, som i detta fall sig förbryter, varde från tjensten skild»; alt Utskottet vidare, i anledning af återremissen utaf berörda Memorial, i Utlåtande JVt 117 den 28 Mars 1835, anföit hurusom väl af flere ledamöter inom Riksstånden vore anmärkt, att då öfverträdelse af ifrågakomna förbud å Direktionens sida vore brottsligare, än å Kamrerarens, men den sistnämnde, enligt Memorialet, skulle hafva genom öfverträdelse förverkat sin tjenst, stöde straffbestämmelsen i afseende på
Direktionens ledamöter icke i något motsvarande förhållande, då de blott skulle utgå från Direktionen och det oaktadt kunde i Stockholm fortfara att vara bland Rikets Ständers Banko-Fullmäktige, utan måste ledamöterne i händelse för en så beskaffad öfverträdelse anses hafva förverkat icke blott det mindre förtroendet, utan äfven det högre att vara Rikets Ständers Full - 64 mäktige i Banken; men att, Utskottet, ehuru stränghet i detta hänseende vore nödvändig, likväl ansåg alt, lika orättvist sorn det skulle hafva varit att ålägga en
Diskontverkets tjensteman, som förbudet öfverträder, att derföre lemna äfven annan i Bankoverket möjligen innehafvande tjenst, lika obilligt vore det att, på sätt någre ledamöter yttrat, de Bankostyrelsen tillhörande ledamöter skulle derigenom anses halva jemväl förverkat förtroendet att vara Banko-Fullmäktige; i följd hvaraf Utskottet i Utlåtandet JM 117 vidhållit åberopade i Memorialet JM 91 framställda förslag i hvad det ledamöterne i Diskontdirektionerna angick; att Utskottets Utlåtande i denna del blifvit af samtliga Riksstånden bifallet; samt att hufvudsakligen lika lydande stadganden blifvit i alla efter år 1835 utfärdade Banko-Reglementen bibehållna, med tillägg elter 1841 års
Riksdag om enahanda förbud jemväl för Banko-Fullmäktige, som icke vore ledamöter i Diskontdirektionen, samt deremot att, i händelse förbudet blefve af någon fullmäktig öfverträdt, med honom komme att förfaras enligt gällande Ansvarighetslag.
Hvad sålunda och i öfrigt förekommit har Hofrätten tagit i öfvervägande; och alldenstund den omständigheten, att, ehuru förbud för ledamot i Diskontdirektionen att som
Kommissionär taga någon befattning med låneansökningar hos det Diskontverk. i hvars styrelse de deltaga, redan var i åberopade äldre Reglementen meddeladt samt ansvar för öfverträdelse af föreskrifterna i samma Reglemente finnes i Usta och 2:dra §§ af gällande Ansvarighetslag stadgadt, Rikets Ständer likväl bifallit BankoUtskottets vid 1835 års
Riksdag på anförda skäl framställda och oaktadt återremissen vidhållna förslag, utmärker att Rikets Ständer, hvilka det enligt 72:dra § RegeringsFormen tillkommit att allena utfärda Reglemente för Bankoverket och dertill hörande Lånekontor, antagit att nämnda förbud, som afser ledamöternes förhållande utom
Direktionen, icke borde hänföras till de i Usta och 2:dra §§ af Ansvarighetslagen åsyftade föreskrifter angående
Diskontverkets styrelse och förvaltning; fördenskull och emedan cn sådan tolkning af Ansvarighetslagen vinner stöd jemväl deraf, att fastän föreskriften, att vid pröfning af låneansökningar hos Lånekontorets
Direktion minst tre ledamöter skola vara närvarande, blifvit intagen så väl i 1851 års Banko-Reglemente som i alla andra af Rikets Ständers, efter det Lånekontoren inrättades, för dem utfärdade Reglementen, nuvarande Ansvarighetslag af den 4- November 1851, liksom de äldre Ansvarighetslagarne, efter alt hafva i Usta och 2:dra §§ meddelat omförmälda stadganden, tillika i 4-:de § innehåller, såsom särskildt påbud, att om Direktörer fatta beslut, dervid icke minst 3 af dem äro närvarande, samma ansvar skall äga rum, som i Usta § föreskrifves, hvilken omständighet antyder, att vid Ansvarighetslagens utfärdande den åsigt varit rådande, att icke de begge första §§ föranleda dertill, att ansvar kunde ådömas för sådan öfverträdelse af Banko-Reglementets innehåll, som i Ansvarighetslagens 4:de § omtalas, och att således icke alla i Banko-Reglementet meddelade föreskrifter om hvad
Diskontdirektörerne hafva att iakttaga vore till de i Usta och 2:dra §§ afsedda föreskrifter hänförliga; ty, och som följaktligen ofvan åberopade Ola Månssons ansjfna förfarande icke må anses vara af sådan beskaffenhet, som i O 7 Ansvarighetslagen åsyftas; alltså finner Hofrätten, som anser frågan om tillämpningen af sista punkten utaf 1 ista morn. i 78:de § Banko-Reglementet utgöra ett ämne, hvarmed det icke tillkommer Hofrätten att taga befattning, något ansvar i anledning af AdvokatFiskal Biilberghs i denna sak förda talan icke kunna Ola Månsson ådömas.
Den som etc.
(Besvärshänvisning).
Emot detta Kongl.
Hofräftens
Utslag anfördes af mig den 21 April underdåniga besvär utaf följande innehåll:
Stormäktigslc Allernådigsle Konung!
Till Eders Kongl. Maj:ts nådiga pröfning får jag, å embetets vägnar, i underdånighet öfverlemna Eders Kongl.
Maj:ts och Rikets Svea Hofrätts utslag af den 25- sisth Mars, angående åtal mot förre Riksdagsfullmäktigen från Christianstads län Ola Månsson i Gårdlösa, angifven att hafva såsom Direktör vid Rikets Ständers Lånekontor i Malmö öfverträdt gällande Reglemente och Ansvarighetslag.
Härvid må det vara mig tillåtet att, för målets fullständiga belysande, uppställa en jemförelse imellan angifvelsen — de ådagalagda förhållandena i saken, samt hit börande, nu gällande författningar; om hvilket allt jag hittills saknat tillfälle mig yttra.
I första rummet bör då betraktas innehållet af 78:de § i Reglementet för Bankoverkets styrelse och förvaltning den 10 Mars 1858.
Uti de delar, som kunna hänföras till ifrågavarande mål, lyder denna § så: »Ledamöterne i samtlige Diskont-Direktionerna vare det uttryckligen förbjudet att såsom Kommissionärer taga någon befattning med låneansökningar hos det Diskontverk, i hvars styrelse de deltaga; — finnes förbudet vara öfverträdt af Ledamot i DiskontDirektion, skola Fullmägtige ombesörja, att annan ledamot i hans ställe skyndsamligen förordnas och insattes.»
Nu är i detta mål ådagalagdt, att Ola Månsson tagit sådan befattning med ett större antal, hos Lånekontoret i Malmö, inom en kortare tid föredragna lånehandlingar, att — jemte det han gifvit lånesökandena råd och och upplysningar, samt förskaffat dem tryckta blanketter till skuldförbindelser — han sedermera emottagit dessa förbindelser, medfört dem till Malmö, der lemnat dem åt annat ombud och, sedan lånen bifallits, lyftat penningarne hos nämnda ombud, åter medfört till hemorten och aflemnat dem till låntagarne samt, i händelse så erfordrats, fördelat dem imellan flera personer, imellan hvilka ock i vissa fall upprättats särskilda förbindelser, hvarvid Ola Månsson då jemväl biträdt — samt slutligen för denna sm befattning med lånehandlingarnas ordnande och fortskaffande, för de bifallna lånemedlens hemförande och redovisande, i de flesta fall. alfort såsom provision en procent, hvilken, G i meri afdrag af en fjerdedel jemte kostnaderna för lånehandlingarnas anskaffande, Ola Månsso n t il Igod ok o m mi t.
Af denna enkla framställning om saken, grundad på Ola Månssons eget inför domstol gjorda och derefter justerade erkännande, finnes väl klarligen, att Ola Månsson tagit icke allenast någon, ulan äfven mångsidig befattning med handlingarna och de sökta lånen, samt derför undfått betalning — det vill säga: handlat i dessa fall alldeles på enahanda sätt, sorn hvarje annan Kommissionär, utom i det att — livad likväl icke angar 7<S:de § — Ola Månsson åtnjutit större arfvode än eljest brukligt är.
Uttrycket »såsom Kommissionär» har blifvit i Reglementet användt till motsats emot den befattning
Direktören såsom sådan varit pligtig att med lånehandlingarna taga — och ordet Kommissionär, efter allmänt språkbruk, betyder alldeles detsamma som ombud, syssloman eller dylikt.
Det synliga ombudet uti Lånekontoret — här i de flesta fall Kamreraren — har egentligen varit Ola Månssons Kommissionär, åtminstone så ofta som fullmagt att uppbära och qvittera lånen varit icke allenast lemnad i första hand till Ola Månsson utan äfven ställd på innehafvaren — och fullmagten har följaktligen, i samma stund den af Ola Månsson emoltagits, gjort honom i laglig mening till lånesökandens ombud (Kommissionär), af hvars godtfinnande det berott att antingen sjelf omedelbarligen inlemna handlingarna och uttaga penningarne, elier att lemna lånedokumenten åt hvem han för godt funnit.
Löneförhandlingarna hafva här bedrifvit> af två Kommissionärer, hvardera för olika delar deraf, alldeles så som eljest i dvlika fäll är vanligt.
Det lärer nemligen icke vara för någon obekant, huruledes allmogen i orter, aflägsna från Låneanstalt, vänder sig i första hand till någon nära boende, i sådana angelägenheters behandling van och skicklig person, hvilken är behjelplig på lika sätt som Ola Månsson nu varit och hvilken sålunda väl får erkännas såsom Kommissionär både i törsta och sista hand.
Förbudet i Reglementet har antagligtvis icke heller kunnat afse endast sådan Kommissionärsåtgärd, att Direktören skulle hafva sjelf uppträdt i Banken med länehandlingarna — ty då Kommissionärsskap. i afseende ä lån, varit uttryckligen förbjudet för Direktör, skulle ju denne, i samma stund han sjelf framlade handlingarna, också sjelf framlagt bevisningen om sin lagöfverträdelse; och ett på sådant sätt utöfvadt Kommissionärsskap har sannolikt aldrig ägt rum, än mindre framkal at ifrågavarande förbud.
Hvilken skilnad, förtjent af ringaste uppmärksamhet vid betraktande af lagens grund och mening, skulle väl för öfrigt kunna uppställas imellan den ena och andra af de omnämnda Kommissionärsbefattningarnaj — eller skulle det i sjelfva verket vara mera straffvärdt att öppet framlemna handlingen och lyfta penningarne än att i tysthet inleda, ordna, främja och fullborda snart sagdt hela låneoperationen?
Vid 65 Vid öfverläggnmgar, sorn hos Rikets Stander ägt rum i denna fråga (exempelvis vid den i Hofrättens Utslag omnämnda 1835 års Riksdag) förekomma yttranden, de der tydligt utmärka, att förbudet afser just sådan verksamhet, som Ola Månsson ådagalagt.
Ar nu förbudet öfverträdt — och jag kan ej annat finna — bör man vid bedömandet af ansvarsfrågan väl icke uteslutande fästa sig vid den i 78:de § af Reglementet omtalade närmaste påföljden, att att, »sedan Direktionen anmält förhållandet hos Fullmägtige, desse skyndsamligen skola förordna en annan
Direktör i den (eländes ställe», hvilket stadgande icke innefattar någon straffbestämmelse, utan helt enkelt en reglementarisk föreskrift om verkets förvaltning, så att förfarandet dervid egentligen utgör en admmistrations-åtgärd.
Man måste fast hellre uti gällande Ansvarighetslag söka den straffbestämmelse, som här kan komma i fråga.
Man finner der redan i Usta § ett stadgande utan alla vilkor och inskränkningar, nemligen, att, »om någon Direktör öfverskridit eller afvikit ifrån de föreskrifter, hvilka Rikets Ständer angående Diskontverkens styrelse och förvaltning i Banko-Reglementet föreskrifvit, en sådan
Direktör skall varda från befattningen skild»; hvarefter i o:te § bestämmes, att. «då sådant öfverskridande eller alvikande från Reglementet upptäckes, hvarpå åtal följa bör, Fullmägtige skola det genast anmäla hos Rikets Ständers Justitie-Ombudsman, hvilken åligger att ställa den, om hvilken en sådan anmälan skett, under tilltal inför Svea Hofrätt; och afhålle sig denne från utöfningen af
Direktörsbefattningen från det anmärkningen skett intill dess den tilltalade blifvit genom laga kraftvunnen dom frikänd».
Samma tanke, som ligger till grund för föreskriften i 78:de §, återfinner man således i 5:te § Ansvarighetslagen, dock att, såsom tillbörligt är, Reglementet innehåller, hvad Fullmäglige hafva att göra om Direktör felat, men Ansvarighetslagen, hvad denne har att rätta sig efter, intill dess dom fallit; och innehållet af denna dom lärer bero af frågan, huruvida den angifne afvikit ifrån föreskriften i Reglementet, i hvilket fall han måste från befattningen skiljas.
Häraf är uppenbart, att åtal för hvarje öfverträdelse af Reglementet måste ske, då anmälan om öfverträdelsen göres.
Förkastlig samt stridande mot lag och rätt i allmänhet vore den föreställning att Direktör, som ansåges hafva afvikit från Reglementet, skulle pligtskyldigast lala sig nöja dermed, att en annan i hans ställe förordnades, utan att åtal eller undersökning följde, och honom lemnades tillfälle att sig förklara, eller med andra ord, att han skulle för obestämd tid — rättare för all tid — suspenderas från en offentlig befattning, utan ransakning och dom, och utan rätt att någonstädes klaga öfver måhända olaglig och godtycklig behandling.
Att åter Fullmägtige, enligt sista momentet i 78:de §, under den tid åtalet fortgår, icke skiljas från utöfningen af det dem lemnade uppdrag, härleder sig tydligen R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdag. 9 06 derifrån, att imellan dem och Rikets Ständer icke finnes någon myndighet, som kan tillmätas magt att annan i den felandes ställe förordna.
Utaf allt hvad nu blifvit erinradt och ådagalagdt kan åtminstone jag icke leda annan slutföljd än den enkla och klara, att Ola Månsson uppenbarligen öfverskridit och afvikit ifrån 78:de § i förut åberopade Reglemente, och att han derigenom gjort sig skyldig till det ansvar
Usta § Ansvarighetslagen i så beskafFadt fall bestämmer.
Härefter följer i ordningen att tillse, huruvida -åtalet bör fortsättas jemväl i hvad det omfattar angifvelsen, att Ola Månsson skall hafva genom egennytta felat äfven mot 2:dra § Ansvarighetslagen.
Denne § innehåller efter ordalydelsen: »Beträdes en eller flere af Direktörerne att af egennytta eller väld hafva ett slikt underlåtande, öfverskridande eller afvikande från Reglementet, Fullmägtiges i Banken eller Revisorernes föreskrifter sig tillåtit, skall den eller de sålunda brottslige, utom de i näst föregående § stadgade påföljder, förklaras förlustige så väl Rikets Ständers, som annat allmänt medborgerligt förtroende.»
I detta hänseende finnes uti förevarande mål erkändt, att Ola Månsson under loppet af ett halft år tagit enskild befattning med icke långt ifrån hundra låneansökmngar å ett sammanlagdt belopp vida öfverstigande 200,000 rdr, och för denna sin befattning, i de flesta fall, tillgodonjuta dels en half procent, dels ock oftare tre fjerdedel procent af lånesumman, — sålunda sammanlagdt 4 000 till 1500 rdr nämnde mynt.
Vöre denna summa så obetydlig, att den kunde anses icke hafva ingått såsom bevekelsegrund för det af Ola Månsson utöfvade Kommissionärskap, så hade jag måhända kunnat undgå att fullfölja ansvarspåståendet i denna del; men enär provisionen bestigit sig på ett halft år till nära nog fika mycket, som
Direktörsarfvodet för hela året, och varit beräknad i procent högre än hvad andre Kommissionärer för Diskontlån sig tillgodoföra; och detta oaktadt de låntagare, för hvilka Ola Månsson varit ombud, måst till den fmd, ur hvilken lånen erhållits, betala ränta, som med icke mindre än 3 procent öfverstiger den för diskontlån vanliga; så lärer det åtalade handlingssättet svårligen kunna annorlunda än såsom egennyttigt bedömas.
Man har velat påstå, att egennytta här icke skulle kunna omtalas, om icke i förening med någon Banken tillskyndad skada.
Lagens ord berättiga likväl ej till en sådan fri tydning.
Ordet egennytta förekommer här helt och hållet ovilkorligt och utan ringaste inskränkning.
Deraf drager jag den slutsats, att lagen fordrar, det Bankens styresmän skola vara stälde till och med utom all frestelse till väld. på det att de uteslutande skola hafva i sigte allenast verkets nytta — icke sin egen.
Derest lagstiftaren hade åsyftat, att det ifrågavarande ordet borde tagas i en mera inskränkt mening, eller i helt annan betydelse än det i och för sig innebär, så har man allt skäl att förmoda, det han för ett sådant ändamål både kunnat finna och användt mera tvdliga uttryck än de hiir begagnade.
Må man i stället taga i betraktande de orsaker, som framkallat förbudet.
I dessa skall man måhända finna förklaringen till stadgandet om en ansvarspåföljd, som eljest måste i många fall anses allt för sträng
Hvad nu blifvit anfördt lärer vara tillräckligt att rättfärdiga en åsigt, hvilken såsom pligt ålägger mig att påyrka tillämpning äfven af denne senare eller 2:dra § i Ansvarigshetslagen.
Med den åsigt om betydelsen af ordet egennytta, jag här ofvan i underdånighet uttalat, saknar jag visserligen icke skäl att fullfölja Advokat-Fiskals-embetets af Hofrätten ogillade yrkande om närmare utredning af förfarandet med Gumme Perssons och P.
Wigrens i Onslunda lån, det ena å 1200 rdr och det andra å 11 ö0 rdr rmt; enär, om det derigenom styrktes, att Ola Månsson någon tid förhållit dessa medel, sådant med skäl skulle kunna antagas hafva skett för hans egen nytta och i slikt fall borde i sin mån inverka äfven på det juridiska omdömet i denna del af frågan.
Härvid förekommer dock: att den anmälan Gumme Persson skall hafva hos Kamreraren Fogelklou framställt, ■— äfven om den verkligen skett och uppgiften icke skulle härleda sig från något allt för möjligt misstag om personens identitet, efter som Gumme Persson kunnat, såsom nu skett, i tre vittnens närvaro deremot »på det högsta protestera», — i allt fall icke synes innefatta synnerligen befogadt missnöje öfver tidsutdrägt med det honom beviljade lånets redovisande och följaktligen icke heller förtjena synnerlig uppmärksamhet.
Lånet bifölls nemligen den 7 Juli, då Ola Månsson, enligt hvad såsom ostridigt förekommit, ännu vistades i Stockholm, och Gumme Perssons berörda anmälan skall hafva skett i Augusti, — huruvida i början eller slutet af sistnämnde månad, är icke uppgifvet; — alt Wigren i alla händelser torde komma att betraktas såsom angifvare, hvars trovärdighet icke vinner styrka deraf, att han uti sin till Lånekontoret ingifna skrift, som är daterad den 13 October 1858, påstått, att ansökningen om lånet inlemnats omkring sex månader förut, då det likväl sedermera är vordet upplyst, att nämnda ansökning, som efter vedertagen ordning måste hafva blifvit pröfvad, så fort den var ingifven, bifallits först i början af Juli månad; — samt att någon bindande bevisning i dessa delar af målet för öfrigt icke synes vara att påräkna; — men att, äfven om sådan kunde åstadkommas, den likväl vore för det juridiska bedömandet af nu förevarande mål, med afseende på hvad redan blifvit ådagalagdt, icke ovilkorligen nödvändig; ty om ej påförandet af provisioner till olvannämda betydliga belopp skulle antagas vittna om egennytta, så lärer ännu mindre den jemförelsevis ringare fördel, Ola Månsson kan hafva vunnit genom obehörigt qvarhållande af dessa lånemedel under några månader, komma att såsom egennytta läggas honom till last. 68 Jag anser mig derföre ej heller böra yrka pä sakens återförvisande, för ytterligare utredning i denna del, säsom endast föranledande onödig tidsutdrägt.
Härmed är nu målet efter min uppfattning fullständigt belyst, men jag vill likväl icke underlåta att, med erinran om de lagtolkningsåsigter jag redan uttalat, något, närmare granska de skäl Hofrättens fleste ledamöter funnit tillräckliga att förklara Ansvarighetslagen icke vara på nu ifrågavarande fall tillämplig.
I detta hänseende, och ehuru de uppgifter angående innehållet af riksdagsförhandlingarna, som återfinnas i Hofrättens Utslag, äro i och för sig riktiga, kan jag likväl hvarken medgifva, att ämnet derigenom blifvit uttömdt, ej heller komma till den slutledning utslaget innehåller.
Det torde derföre tillåtas mig anmärka: att Banko-Utskottets Memorial n:o 91 vid 1835 års
Riksdag angår hvarken uteslutande förbudet för Fullmägtige i Banken och Direktörer vid dess Lånekontor att tillika vara Kommissionärer, ej heller ansvaret för öfverträdelse deraf, och icke ens har någotdera af dessa ämnen till sitt hufvudsakliga föremål; att deremot både utgångspunkten och hufvudsakliga ämnet för Memorialet varit: dels det af Rikets Ständers Revisorer framställda förslag, att det då redan befintliga lörbud i nämnda hänseende för Direktör skulle utsträckas jemväl till dessa lånemrättningars Kamrerare, dels ock aflöningsstats uppgörande; — men att. när detta förbud för Kamrerarne föreslogs af Utskottet och naturligtvis borde afhandlas i Reglementet på samma ställe, som det redan befintliga förbudet för Direktörerne.
Utskottet, med yttrande, att i de fall, der förbud meddelades, äfven borde utsättas viss påföljd, hvartill den gjorde sig förfallen, som emot föreskriften bröte, tillika hemställde om det tillägg i Reglementet: »att, i den händelse förbudet funnes vara af Direktör öfverträdt, vederbörande
Direktion skulle derom göra anmälan hos Bankofullmägtige, hvilka ombesörjde att annan ledamot i den felaktiges stalie skyndsamligen förordnades och insattes; och att Kamrerare, som i detta fall sig förbröte, skulle ifrån tjensten skiljas;» — att diskussionen öfver detta Memorial i Riksstånden icke heller vändt sig omkring frågan, huruvida ansvar för Direktör, som felade, funnes stadgadt i Ansvarighetslagen, eller huruvida denne lag vore i sådant hänseende tillämplig, hvarom icke ett enda ord förekommer annorlunda, än att en talare i Borgareståndet, som sjelf i många år derförut och sedermera varit och var fullmägtig i Banken, yttrade. »Hvad beträffar Bankofullmägtig, som tillika är Ledamot i Bankodiskonten, så är. om han åtagit sig vara Kommissionär i låneväg och sådant kan bevisas, påföljden redan tillräckligt bestämd i Ansvarighetslagen, emedan Bankofullmäktig och Ledamot af Direktionerna öfver någotdera af Lånekontoren icke är berättigad att vika ifrån en enda bokstaf deraf, utan äfventyr af tilltal»; ehuruväl någre Ledamöter af nämda riksstånd anmärkt med ogillande, att påföljd för Lånekontors-Direktör, som skötte Kommissioner, icke redan i 1823 års Reglemente blifvit utsatt, — och för öfrigt aftvå 69 ledamöter i Prest,eståndet och af en i Borgareståndet, anmärkning framställts emot olikheten i straffbestämmelserna för Kamrerare och Direktionsledamot; samt uti Bondeståndet flere talare varit emot allt förbud för så väl Kamrerare som Direktör att vara Kommissionär åt lånesökande; att vidare Banko-Utskottet i sitt Utlåtande MS 117, der de i Riksstånden gjorda anmärkningarna emot Memorialet
Ms 91 upptagas under icke färre än elfva särskilda rubriker, väl ibland dessa inrymmer den anmärkning Hofrättens Utslag omförmäler, eller »att flere talare i Riksstånden anfört, att straffbestämmelserna i afseende på Direktionens ledamöter och Kamreraren icke stöde i något motsvarande förhållande», m. m., och sedan vidblifver sitt i Memorialet
Ms 91 gjorda förslag, uti hvad det ledamöterne i Diskontdirektionerna angick, men att Utskottet likväl helt och hållet fråntråder sitt förslag angående förbud för Kamrerare att vara Kommissionär, hvilket just var det, som med återremissen ifrån Riksstånden åsyftades; alt detta Utlåtande Ms 117 bifölls af Rikets Ständer, utan att något ord (oaktadt återremissen) nämndes om den föreslagna påföljden, i händelse
Direktör öfverskrede förbudet; ehuruväl i Preste- och Borgarestånden vidlyftig diskussion ägde rum angående Kamrerares rätt att sköta kommissioner; hvaraf således ytterligare visar sig, att förslaget om annan
Direktörs inkallande i stället för den, som öfverträdt förbudet, hvarken varit föremål för återremissen eller i Riksstånden befunnits förtjena någon vidare uppmärksamhet.
Under sådana förhållanden torde det få anses nog mycket vågadt att tillmäta dessa en äldre Riksdags förhandlingar något väsendtligt inflytande på bedömandet af förevarande fråga, helst Ansvarighetslagen blifvit af Konung och Ständer gemensamt långt derefter eller år 1851 stiftad och är i hithörande stadganden tydlig och bestämd.