Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I denna trakt af Länet, eller södra kustlandet, förekomma berg och större skogar mera sällan och marken visar sig i allmänhet jemn och tjenlig till odlingar, som jemväl här tili mera betydenhet företagas, än på den öfriga delen af Länets fasta land, hvarest naturen lagt svårare hinder för sådana företag.
Insjöar och större vattendrag, äfvensom kärr och mossar finnas der i betydlig mängd, men äro i södra kustlandet mera sällsynta.
Det är naturligt att dessa skiljaktigheter måste hafva inflytande på klimatet, som också i de Irenne nyss anmärkte Häraderna är blidare än i de Öfrige, och denna skillnad visar sig mera betydlig, än att den ensamt skulle kunna tillskrifvas trakternas olika polhöjd.
I enahanda mån är äfven jordens fruktbarhet större i den södra, än i den norra delen af landet, och detta gäller i synnerhet örn södra Möre Härad, der större, temligen jemna och stenfria åkerfält ofta förekomma.
Rådande jordmånen är i detta Härad lera; i Norra Möre öfvergården till svartmylla; men i de Öfrige Häraderna träffas merendels stenbunden och sandblandad mark; dock undantages härifrån norra Tjusts Härad, hvilket, likasom det tillgränsande Östergöthland, äger stark lerjord. «— Inga ovanligt stora berg finnas i detta Län, men i Tjusts Härader äro de dock temligen höga och branta, omvexlande med djupa och trånga dalar.
Endast i Tryserums och Ukna socknar af norra Tjusts Härad, har man i bergen funnit jermaina, och åtskillige mer och mindre gifvande grufvor hafva bär blifvit bearbetade; den malm som uppbrutits har dock icke varit tillräcklig för Länets behof, änskönt den till en del blifvit uppblandad nied sådan, sorn upphämtats från sjöarne.
Landets största insjöar äro; Yxningen och Tyrin på gränsen mot Östergöthland, Windomen, Hjorten, Yxnen, Storsjön, och Långsjön i Tjusts Härader, Kron, Solaren och Bjärkell i Sefvedes, Humlen, Götmaren, Ramsjön och Möckesjön i Tunaläns Härad, Hullingen, Blern och Ryngen i Aspelands, Algunnen, Sinnern, Wälen, Bodasjön och Hultnasjön i Handbörds, Brån och Rungen i Stranda, Hinsjön och Årsjön i norra samt Bockabosjön i Södra Möre Härad; och de betydligaste strömmarne Stangan, Loftaa, Em måll, Alsterån, Ryssbyån, Ljurigbyän, Arhyån, Namnerumsån och Brömsebroån.
— Vid landets norra kust är en vidsträckt lån°t i hafvet utskjutande skärgård, äfvensom denna kust för Öfrigt, genom en mängd vikar och inskäringar, är ytterst ojemn, hvaremot den södra kusten har en mera jemn sträckning, utan att vara omgifven af någon betydlig skärgård.
Öland utgör, som ofvan är anmärkt, ett ur hafvet uppskjutande öfvergångs kalkberg, sluttande åt östra och vestra kusterna; dess medlersta del har å de flesta ställen obetydlig, och på många nästan alls ingen jordbetäckning, hvadan derå med få undantag ingen odling är möjlig, Inga träd vilja der trifvas; men det gräs, som uppskjuter från den tunna jordbetäckningen, ehuru lågt och glest, är dock ett godt bete, synnerligast för får och hästar.
På begge sluttningarne har, genom forntida upplandning, bildats ett lågt kustland, som egentligen utgör den enda fruktbara delen af ön.
Denna landsträcka har på de flesta ställen endast en åttondedels mils bredd och utgör således knappt tredjedelen af Ölands areal-innehåll; men då likväl nästan öns hela befolkning är boende på detta kustland och utaf afkastningen derå erhåller vida mera spanmål, än för eget behof tarfvas, kan lätt slutas till den fruktbarhet jorden bär måste äga.
Rådande jordmånen är, hvad denna del af ön beträffar, fin svartmylla, som dock i det bördigare södra Mötet är mycket lerblandad, hvaremot sandjord ofta förekommer i det norra.
Utmed större delen af vestra strandell växer val någon mindre löfskog, bestående hufvudsakligen af hassel, al, björk och smärre ekar, men större barrskog finnes endast på några trakter i norra Mötet.
Endast en och annan by träffas på det kala fältet, emellan dessa begge sluttningar, och på de flesta ställen, eller der brist på tillräcklig jordbetäckning öfver kalklagret hindrat alla odlings företag, har man en begränsad utsigt öfver liela bredden af berget.
Dessa vidsträekta, ofruktbara hedar kallas af öns inbyggare allvard!. - 4 - § 2- Invånare.
Länets hela folkmängd, som enligt 1827 års mantalslängder uppgått till i54,ooo personer, utgjorde vid 1832 års skattskrifning 162,067.
84,3ia deraf betala mantalspenningar, och 77,755 äro mantalsfrie.
På sednaste fem åren har således folkmängden i Länet ökat sig med 8,067 personer, hvartill orsakerna äro desamma som uti sednaste Femårs-Berättelsen äro anmärkta, nemligen hemmansklyfningar och afsöndringar af smärre jordstycken ifi’ån hemmanen, som enligt gällande författningar få äga rum, hvarigenom tillfällen till bosättning och äktenskap för den arbetande klassen beredes.
Erfarenheten har dock visat, att den genom berörde åtgärder vunna folkökningen icke är af stor båtnad för det allmänna.
På de trycket små liemmansdelarne äro åboerna sällan besutne, och ännu mera sällan er delta fallet vid de afsöndringar af några få tunnland jord, som till bosättningar upplåtas.
Härtill tagas vanligen de sämsta delarne af hemmanens områden, hvaraf afkastningen ingalunda är tillräcklig för det hushålls bergling, som derå blifver boende.
Det är således egentligen de fattigas antal som ökats.
Ehuru man måste medgifva, att den allmänna folkupplysningen i detta Län är i ett jemt framskridande, så är härvid dock ännu mycket att önska.
I flera församlingar har man visserligen varit betänkt, att, genom inrättande af nya skolor, eller ett bättre organiserande af de gamla, afhjelpa den brist so.m i detta afseende ägt ruin; men de flesta af dessa undervisnings-anstalter hafva dock ännu icke motsvarat de förhoppningar, man dervid fästat.
Orsakerna härtill ligga i skolornas mindre ändamålsenliga inrättning, otillräckligheten af de medel,.församlingarne dertill afsett, samt svårigheten, att för de ringa löneanslagen erhålla skicklige lärare.
På de flesta ställen äro församlingarnes klockare äfven barnlärare, och då desse, .med få undantag, sjelfve sakna vidsträcktare bildning, stannar vanligen undervisningen vid bibringandet af den mest ytliga kännedom af christendomen någon innanläsning och dålig skrifning; men för barnens sedliga bildning hafva skol-lärarne ofta lika liten omtanka, som föräldrarne sjelfve.
Dell tid, under hvilken barnen få begagna undervisningen i skolorna, är ock för ändamåLet högst otillräcklig, ty dä de, efter inhämtandet af de första grunderna för läsning och skrifkonst, äro färdige att tillegna sig något mera af den allmänna upplysning och bildning, som äfven hos allmogen icke borde saknas, hafva de vanligen hunnit den ålder, att de vid jordbruket kunna BÄ 5 lemna något biträde, som också då af föräldrarne genast tågås i anspråk, och frukterna af den ringa undervisning de erhållit, förloras lätt under det strängare arbetet.
Häraf har lia nät, att då ungdomen skolat till sid första nattvardsgång beredas, presterskapet icke sällan funnet den så blottad på ali boklig kunskap, att dea första undervisningen deruti, måst å nyo hörja.
Dessa anmärkningar gälla icke för städerna, hvarest flera och goda undervisningsanstalter Annas, äfvensom att undantag måste göras för en och annan af landsförsamlingarne, der bättre skolor blifvit inrättade, antingen till följd af någon större donation, eller af den allmännare håg för bildning och upplysning, som här kunnat uppstå* Då likväl folket i allmänhet är böjdt för gudsfruktan och sedlighet, lefver fredligt sins emellan, ådagalägger redbarhet i handel och vandel, med kännedom af sina allmännare skyldigheter såsom medborgare, i möjligaste måtto förenar deras uppfyllande, samt dertill ofta visar prof af medlidsamhet och verksamt biträde åt nödställda likar, så måste man härleda dessa glädjande resultater, icke frän ell i barndomen bibringad, stigande upplysning, utan. ifrån det goda, naturliga förstånd, den öppna frisinnade redlighet, dea böjelse för ordning och laglydnad, sora alltid utgjort de, af tidens fortgående bildning mera oberoende, hufvuddragen i den Svenska allmogens karakter.
Då man nu, under de sednare åren, och särdeles sedan bell-lancasterska lärometoden blifvit mera känd, börjat åt folkundervisningen egna en allmännare uppmärksamhet och håg, än förut kunnat för märkas, samt presterskapet, på flera ställen, ådagalägger ett berömligt nit för det goda ändamålets befrämjande, så äger man * en god anledning att hoppas en allmännare bättre bildning.
Hvad likväl i betydlig mån motarbetar fortgången häraf, är bär, sorn. i de flesta andra rikets provinser, det förderfliga, allmänt blifna, omåttliga bruket af bränvin, hvilket ock, i icke mindre mån, hindrar utvecklingen af folkets fysiska krafter.
Eli noga undersökning om husbehofsbränningens inverkan på Länets ekonomiska välstånd tillhör nästa afdelning af denna underdåniga berättelse; men här torde vara rätta stället, att ingå i pröfning af dess inflytande på folkets helsa och sedlighet.
Nästan hvarje hemmansbrukare räknar bränvinsbränningen för en fördel, och tillgången på denna vara blir derigenom otroligt stor.
I mån af tillverkningens betydlighet, försvåras den förmånliga afsättningen, och större delen af det bränvin, som med de smärre pannorna tillverkas, blir qvar i bondens hus, förtäras af honom och hans folk, eller antändes att dermed undfägna grannar och vänner.
Om likväl konsumtionen af denna missbrukade dryck inskränkte sig inom det äldre och fullvuxna folket, skulle det onda vara mindre kringfrä - tande, än nu, då bränvin, ofta till öfverflöd, lemnäs åt halfvuxna gossar, ja äfven åt små barn, under förmodan, att bruket deraf skall vara fördelaktigt för helsan.
I en del socknar äro visserligen öfverenskommelser ingångna örn måttlighet, och i synnerhet att barn och ungdom ej skola förtära bränvin förr, än de uppnått en viss ålder; men ännu har man ej i allmänhet blifvit öfvertygad om de förderfliga följder bruket deraf för dem medför.
Man kan väl icke säga, att fylleri-lasten, på de sednare åren, här i Länet tilltagit: snarare har den något minskats, men så länge husbehofsbränvinsbränningen fortfar, att vara så obegränsad, att äfven den minsta hemmansdel har rättighet, att den utöfva, kan man ej hoppas något märkbart åtagande.
Inskränkning i tillverkningen, så att varan blefve dyrare, vore måhända säkraste sättet att minska konsumtionen; och har jag hämtat så mycket större anledning till denna förmodan af den märkbara skillnad i folkets lefnadssätt, sorn visade sig förlidet år, då, under den tid bränvinsbränningen var inställd, priset å varan uppsteg till dubbelt emot det vanliga; högst sällan förspordes då klagomål öfver fylleri.
I afseende på bildning och upplysning, står i allmänhet allmogen på Öland efter den på Smålands-sidan af Länet.
Ej så sällan förekomma också bland den förra grofva, öfverlagda brott, hvilka dock bland allmogen på fasta landet äro högst sällsynta.
I allmänhet visar sig hos detta
Läns invånare ingen utmärktare håg för handelsslöjder, hvilket ock är vanliga förhållandet i de provinser, der jordbruket utgör hufvudsakliga näringen.
Behofvet är uppfinningens moder, och man ser alltid näringsfliten störst och mångfaldigast i de trakter, der naturen varit minst frikostig.
Allmogen i den såkallade skogbygden af
Länet är också derföre långt mera drifven i handaslöjder och fyndig i åtskillige binäringar, än folket å det bördiga slättlandet, der jorden frambringar tillräckliga medel för inbyggarnes underhåll.
Emedlertid finnes ingen trakt af Länet, der icke allmogen sjelf upptimrar sina hus och förfärdigar de redskap, som för jordbruket äro nödiga.
De tillverka ock sjelfve i allmänhet de tyg, hvaraf de förfärdiga sina kläder.
Det är val svårt att bestämdt afgöra, huruvida välmågan i allmänhet bland Länets inbyggare, de sednare fem åren, ökats eller aftagit; men då, under dessa åren, inga svåra missväxter hemsökt
Länet, och andra händelser af menligt inflytande på näringarne icke heller inträffat, som icke kunna anses motvägda af tillfälliga fördelar, bör man kunna antaga att välmågan på det hela icke minskats.
Hvad som emellertid är synbart, är en stigande håg hos allmogen för ett beqvämligare lefnadssätt.
Deli bygger och inreder sina hus bättre än förr; dess husgeråd och kläder äro dyrbarare, och afgjordt visar sig välmågan i stigande uti Ölands södra Mot, härrörande från de ymnigare skördar, hvarmed denna del af
Länet flere år i rad varit hugnad, då spanmålen å andra orter varit begärlig.
Den del af landsbygdens invånare, som, saknande eget jordbruk, hos andra arbetar för lega, lefver i ett mycket torftigt tillstånd.
Härtill måste dock orsaken oftast sökas uti eget förvållande.
De söka ej i allmänhet arbetsförtjenst, i goda år, mera, än några dagar i veckan, och tillbringa de öfriga sysslolöst.
Detta inverkar betydligt på dagsverkslönerua, hvilka alltid, äfven i de rikaste år, bibehållit sig ganska höga.
I de mindre goda år, då spanmålen varit dyr, har man sett dagsverkspriserna falla, och orsaken härtill, har varit ingen annan än den, att behofvet i sådana år tvunget dagsverkare till ett dagligt och mera ihärdigt arbete.
Tjenstehjons-lönerna äro vanligen, utom fri kost, och åtskillige beklädnads-persedlar, för en dräng 20 till 331 R:dr Broo och för en piga 6| till 12 R:dr.
Så kallade stat-löner brukas här i orten nästan blott på ståndspersonernas egendomar; utom sin lön får tjenaren, i sådant fall, visst belopp af span.mål och matvaror eller ock såfvelpenningar, men är deremot skyldig, att sjelf bestrida sin kosthållning.
Dagsverkslönerna variera under olika årstider, utom den skiljaktighet deruti, som af ofvananmärkte orsaker kan uppkomma; vanliga legan för ett mansdagsverke på egen kost 16 å 20 sk. örn vintern, 24 å 32 sk. örn sommaren, samt, för ett qvins-dagsverke, io\ a 12 sk. allt B:ko. § 3.
Jordbruk utgör Länets hufvudnäring.
Vanliga Jbrukningssättet är så kalladt tredingssäde, då åkerjorden indelas i tre fält, hvaraf ett besås med råg och hvete, elt med korn, hafre och potates, samt det tredje trädas.
Inom Tjusts Härader brukas dock jorden vanligen i så kalladt tväsäde, då ena hälften hvarje år sås med hvete och råg och den andra trädas; i dessa Härader odlas föga vårsäd; men polatesplanteringen har här, som i det öfriga Länet, betydligt tilltaget; dertill användas så väl nyodlingar, som en del af trädes-jorden.
På Öland finnas trakter, der jorden, i anseende till dess naturliga bördighet, högst sällan behöfver trädas.
På hela södra delen af ön brukas åkern vanligen i fyra skiften, deraf ett begagnas lill råg och hvete, 2:ne lill korn, hafre och ärter, samt det fjerde hvilar i trädejinor - sa. 3 ra Mötet, der jorden är svagare, måste den oftare trädas.
Cirkulations- eller så kalladt vexelbruk har ännu icke vunnit fullt förtroende hos allmogen»
På de skoglösa trakterna af Länet, möler också derför ett hinder uti svårigheten, att anskaffa och vidmakthålla de förökade hägnader, som, genom ett sådant brukningssätt blifva nödvändige.
Emellertid hafva många ståndspersoner infört det på sina egendomar, och anledning är att förmoda, det allmogen på slättlandet, hvarest åkern ofta obetänksamt utvidgas, på bekostnad äf äng och betesmark, så småningom kommer att tillegna sig fördelarne af detta brukningssätt, hvilka hufvudsakligen äro den, för året icke till sädes-produkten begagnade, åkerjordens insående med foderväxter, såsom klöfver, vicker och thimotei-gräs.
Härigenom vinnes en icke obetydlig ökning i foder-afkastning, och ladugården kan dymedelst så utvidgas, att den kommer i ett bättre förhållande till öppna åkerjorden, äu nu merendels är fallet.
Enligt den underdånigst bifogade tabellen, grundad på de uppgifter, som genom krono"betjeningen kunnat erhållas, har förhållandet mellan de olika sädesslag, som i Länet odlats, varit sådant:
Hvete utsås årligen till 1,462 tunnor, och då afkastningen, oberäknadt utsädet, antages till omkring 8:de kornet, blir skörden 11,722 tunnor.
Helg utsås 37,074 tunnor, hvilka beräknade efter något mindre än 6:te kornet gifva en afkastning af 222,289 tunnor.
Korn: årliga utsädet 31,369 tunnor anses, då afkastningen tages till emellan 4:<ie och 5:te kornet, gifva en skörd af 141,042 tunnor.
Hafre och Blandsäd: hvaraf utsås 5,o58 tunnor, hvilka, beräknade efter något mindre än örte kornet, gifva en afkastning af 22,720 tunnor.
Ärter utsås årligen 1,004 tunnor och skörden, tagen till 4 gånger utsädet, beräknas till 4>OI7 tunnor.
Potates, deraf utsattes årligen 46,023 tunnor, hvilka, efter nära 7 gånger utsädet, anses gifva i skörd 274,166 tunnor.
Om man, efter dessa uppgifter, vill på Länets 3,366 särskilta hemman jemt fördela beloppet af utsäde och skörd, skulle det visa sig, att på hvarje helt hemman årligen utsås i5g kappe hvete., ij tunnor ? kappe råg, g tunnor 11 kappar korn, 1 tunna 18 kappar hafre och blandsäd, 1 o? kappar ärter och tunnor 24 kappar .potates s?mt att skörden på hvarje hemman blefve 1 tunna 26 kappar hvete, 66 tunnor lil kappar råg, 41 tunnor 33 kappar korn, 6 tunnor 27 kappar hafre och blandsäd, 1 tunna 7 kappar ärter och 81 tunnor i5 kappar potates.
Het - 9 ~ Det har icke varit möjligt, att, i afseende på hemmanens årliga utsäde, erhålla bestämda och tillförlitliga uppgifter, helst allmogen sjelf icke gerna meddelar sådana; men med säkerhet kail dock antagas, att beloppet af utsädet snarare blifvit för lågt, än för högt beräknadt.
Det skulle eljest icke låta förklara sig, att från Länet årligen kan försäljas en så betydlig mängd spanmål och bränvin.
Beloppet af den spanmål, som ensamt från Öland försäljes, kan, under goda år, beräknas till 3o,ooo tunnor.
Hampa och humle odlas här i Länet obetydligt; lin endast till husbehof, utom i skogsbygden, der linberedning redan är lemligen allmän, och hvarifrån så väl lin, som åtskilliga deraf förfärdigade väfnader årligen försäljas.
På Öland odlas temligen allmänt rofvor och kålrötter, men på Smålands-sidan mera sällan och endast till husbehof.
Fruktträd träffas stundom vid allmogens gårdar, men större trädgårdar finnas i allmänhet endast vid ståndspersonernas egendomar.
I städernes närmaste granskap äro dock ställen, der trädgårdsskötsel drifves såsom näringsfång.
Länets hushållnings-sällskap bidrager i sin mån, till jordbrukets förbättrande, dels genom de temligen betydliga penninglån, hvilka ur dess kassa lemnäs sådane landtbrukare, som företaga större odlingar, och dels medelst de åtskilliga belöningar, som årligen utdelas till dem af den arbetande klassen, som utmärkt sig, antingen genom flit i odlings företag, eller genom långvarig och trogen årstjenst.
Bränvinsbränningen, betraktad såsom vehikel till jordbruket, är visserligen ofta af stor fördel för den omtänksamme landtmannen, som derigenom förvandlar sin gårds produkter, till én vara, sorn alltid är afsättlig; då man mer och mer insett användbarheten af potates till bränvin, kommer han i tillfälle, att med fördel, till större myckenhet än förut, odla denna växt, som ofta, äfven på den svagaste jord, gifver god afkastning; dessutom hämtar hans ladugård ingen ringa fördel genom den drank, som blir vid bränningen; men den obegränsande rättigheten för hvarje hemmans innehafvare till utöfning af denna industri, medför äfven skada och olägenheter, som ej alltid beräknas.
Jag förbigår det öfverhandtagande bränvinsbegäret, som oafbrutit befrämjas genom den förökade och jemt stigande produetionen af denna vara; jag fäster mig endast vid det ekonomiska obestånd, hvari bränvinsbränningen otta störtar den mindre besutne åboen.
Åtminstone på fasta landet af Länet, har i de flesta trakter, nied få undantag, hvarje bonde sin bränvinspanna; den är liten, ofta af en rymd under 20 kannor; men den uppslukar likväl mera säd och potates, än den behöfvanLandsli. Femårs-Berättelse för Calmare Län. 2 de åboen har råd att taga ifrån det nödvändiga lifs-uppehället.
Ved-åtgången blir, till följd af pannans vanligen högst dåliga och simpla sammansättning, långt större, men tillverkningen deremot., till mängd och godhet, vida sämre, än vid de större brännerierne.
Det bränvin, som tillverkas med de små pannorna, förvandlas sällan till penningar och hembär således ingen vinst; det fÖrtäres vanligen hemma i den mån det tillverkas och den enda fördel, som en sådan bränvinsbränning medför, är då den, att kreaturen får något drank, som likväl ofta, då den af oförstånd gifves dem varm, mera skadar än gagnar.
Sedan hufvudafkastningen på den lilla hemmans delen sålunda blifvit förvandlad i bränvin och detta förtärt, ser bonden sig i icke ringa förlägenhet, då vintern kommer och skatterna böra betalas, hvartill han nu ej äger de påräknade medlen.
Han måste då tillgripa den svåra utvägen, att afyttra den obetydliga rest af spanmål, som lian förut afsett för uppehälle och utsäde, och det dröjer ej länge, förrän dessa behof måste genom lån och skuldsättningar, åter fyllas.
Jag tror mig således icke fela i det allmänna omdöme, alt de smärre bran vinspannorna vanligen tillskynda sina ägare mera skada, än verklig fördel, samt att, i följd deraf, en sådan inskränkning af brännings-rättigheten, att den endast finge begagnas af åboer, hvilkas hemmansvärde uppginge till ett bestämdt, någorlunda högt tilltagit minimi-belopp, utan tvifvel skulle medföra väsendtlig fördel för landets ekonomiska ställning, på samma gång, som den allmänna nykterheten onekligen derigenom skulle befrämjas, enär bränvinet, tillföljd af en minskad produktion, blefve mera dyrt och således mindre lätt tillgängligt.
Då de större brännerierna, vid en sådan inskränkning, gerna kunde beläggas med en långt högre afgift, än som nu äger rum, skulle staten, i afseende på dess inkomster, af en dylik förändring, snarare hämta vinst än förlust.
Mången skulle visserligen klandra en sådan åtgärd och anse den såsom ett förnärmande mot den allmänna näringsfriheten; men den torde dock vara af nödvändigheten högt påkallad.
Missnöjet skulle ock troligen upphöra, i samma mån, som den mindre besutne bonden började inse, att förlusten af den fria bränvins-brännings-rättigheten i sjelfva verket lande honom till mera gagn än skada.
Det är min underdåniga öfvertygelse, att en sådan ständig inskränkning skalle bättre motsvara ändamålet, än de temporära förbud emot bränvins-bränning, som hittills, vid inträffad eller befarad sädesbrist, äger rum; det har icke kunnat undvikas, att ju dessa sednare åtgärder mäst på den enskilta spekulationen hafva ett menligt inflytande, i det de såsom alla tillfälliga förbud, omintetgöra den trygghet, hvarpå hvar och en, särdeles landtmannen, önskar bygga sina beräkningar.
I skogstrakterna af Länet är denna näring lika, om icke mera väsendtlig, än jordbruket; men på slättlandet, äfvensom på Öland, drifves boskapsskötseln ännu icke med den fördel, att afkastningen deraf betydligt öfverstiger egna behofvet, af brist på äng och betesmarker.
Nyodlingar företagas väl årligen i betydlig mån, men de användas merendels till ständig åker, i stället för att insås till äng.
Vidden af åkerjorden kommer derföre, å de jemna trakterna af Länet, vanligen i ett märkbart missförhållande till äng och betesmark, till följd hvaraf också bonden på många Ställen måste inskränka antalet af sina kreatur långt under det, som, med iakttagande af en bättre hushålls-metod, å hans hemman borde kunna födas.
Häraf lider äfven åkerjorden i den mån tillgången på gödningsämne minskas; en af följderna är jemväl, att kreaturen måste tidigare än vanliga utsläppas på betesmarken, hvarigenom gräsväxten måste betydligt lida.; också försvagas kreatursslaget genom den knappare födan och ännu mera, då, i brist på tillräckliga dragare, de ännu icke fullvuxne kreaturen ofta begagnas till svårare arbeten.
I skogstrakterna åter, der tillgången på foder är större och betet mera ymnigt, drifves denna näring med särdeles fördel; derifrån säljas årligen på landtmarknaderna ett betydligt antal kreatur, mest slagt-oxar, som till större delen uppköpas af utskickade från Stockholm och Carlskrona, äfvensom från Länets egna städer; och fastän, under de sednare åren, desse kreaturs marknader varit mindre än vanligt besökte af uppköpare från Stockholm, hvarigenom stundom någon förlägenhet i rörelsen och nedsättning i prisen måst uppkomma, fortfar dock boskapsskötseln att med allvar dufvas i dessa trakter af .Länet.
Bland fördelarne häraf räknas ock inkomsten af ost, smör och talg; och genom den ymniga tillgången på spillning erhåller den inskränkta åkerjorden i dessa trakter fullt tillräcklig gödning.