Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hade så många vågat lif och blod för fäderneslandets räddning; de hade sett så många af sina kamrater stupa vid sin sida eller förgås af sjukdomar, och nu, oaktadt alla sina ansträngningar och uppoffringar, sågo de sig så långt aflägsnade från sin hembygd, från sina hustrur och barn, från sina föräldrar och andra anhöriga, utan hopp att någonsin mera, såsom Svenska undersåter, få återse dem.
Svenska hären, på hvars bistånd vi så länge väntat, och för hvars hembygd nu ensamt skulle stridas, den fick gå hem på sina rotar, och de som så mycket lidit, som uthärdat så många besvärligheter, de skulle ännu under den strängaste köld utgöra förposter mot fienden.
Bekymmerfullt frågade derföre den ene den andre:
"är det meningen, att vi qvarblifne uslingar kanske helt och hållet skola uppoffras?
Eller finnes det ännu någon skymt af hopp för oss?"
Att, under sådana omständigheter, kärleken för anhöriga och den egna fosterjorden hos en och annan uppvaknade, att de öfvergingo till fienden och sökte sina lugna hemorter, bör ej förundra någon.
Besynnerligare är det, att ej flere valde denna utväg; ty antalet af dem som emottogo Ryssarnes erbjudna tillstånd att återvända till hembygden, var ganska ringa.
Detta är ett så talande bevis på Finska härens trohet, att historien aldrig borde glömma det.
Först sågo
Finnarne med bestörtning, att inga åtgärder blefvo vidtagne mot den för Finland hotande faran; sedan befaltes Savolaks brigaden att lemna sin hembygd utan att se fienden, mycket mindre få försvara sig; derefter fortsattes marschen genom natt och dag, men då landet kunnat återtagas, då lågo vi stilla.
Med slarfviga kläder och nästan utan skor, fördes Savolaks brigaden till strids, och den slogs vid alla tillfällen med sällsynt tapperhet.
På kraftigt bistånd från Sverige väntades hela sommaren förgäfves.
När Finland redan var förloradt, och Finnarne icke mera hade någon fosterjord att försvara, då tilläts Svenska soldaten återvända hem, och Finnarne ensamme nödgades bevaka Sveriges gränsor.
Finska hären utbetalades ej dess välförtjenta fält-aflöning, under det att Svenska vestra arméen låg i Stockholm och roade sig.
Den åtnjöt der fält-traktamente samt bepryddes med stjernor och tapperhets-medaljer, medan Finnarne, för deras fosterjords försvar, uthärdade de största mödor.
Hvilken nation, så behandlad som Finnarne, skulle väl hafva ådagalagt så mycken tapperhet och trohet, som desse gjort det vid alla tillfällen?
Ännu den 5 Juli 1809, visade de, ehuru redan 40 mil aflägsnade från Finland, hvad det Finska mannamodet förmår!
Sedan general Sandels afslutat med Ryska förpost-befälhafvaren, general Alexeieff, ett stillestånd på obestämd tid, med 96 timmars uppsägning, blef dock den stränga tjenstgöringen något mildrad.
Vi, som hittills legat så hoppackade, blefvo den 29 December förlagde till Laivaniemi by, samt erhöllo nu mera utrymme.
Derefter lemnade general Sandels brigad-befälet till öfverste Falander, för att sjelf afresa till Stockholm.
År 1809.
I början af Februari månad erhöll Savolaks brigaden befallning att uppbryta, för att aftåga till Burträsk socken i Westerbotten, hvarest vi skulle intaga kantonerings-qvarter, och få hvila.
Sedan den nu på förpost-kedjan blifvit aflöst af tredje brigaden, anträddes marschen den 9
Februari och fortsattes den 10, då vi kommo till Sangis, fem mil från Laivaniemi och fyra mil från Torneå stad.
Den 11 rastades; den 12 till Månsby i Kaliks socken, två 7/8 mil; den 13 till Töre, två 1/8 mil; den 14 rastades; den 15 till Hvitå i Råneå socken, en ¾ mil; den 16 till Rånbyn, en 7/16 mil; den 17 rastades; den 18 till Persön i Luleå socken, en 7/8 mil; den 19 till Sunderbyn, två ¼ mil; den 20 rastades; den 21 till Ersnäs, två mil; den 22 till Portsnäs i Piteå socken, två 5/16 mil; den 23 rastades; den 24 till Pitholmen, två ¼ mil; den 25 till Jäfre, en 1/16 mil; den 26 till Åby i Skellefteå socken, två ¼ mil; den 27 till Frostkåge, två 9/16 mil; den 28 till Sunnanå, en 5/8 mil.
Här rastades till den 2 Mars, då tåget fortsattes till Renbergsvatten, två mil, och den 3 Mars framkommo vi till Burträsk, hvarest brigaden intog de utsedde kantonerings-qvarteren.
Men brigadens hvila här blef lika så kort och ovaraktig, som på alla andra ställen.
Den ovanliga köld, som denna vinter inträffade, gjorde att isen öfver Qvarken emellan Umeå och Wasa lagt sig.
Och som det förspordes, att Ryssarne i och omkring Wasa sammandrogo en betydligare härfördelning under general Barclay de Tolly, fordrade en nödvändig försigtighet, att äfven omkring Umeå hafva några trupper.
Savolaks brigaden fick derföre åter uppbryta, och marscherade den 10 Mars till Nyby, tre 1/8 mil; den 11 till Rikleå, två 1/8 mil; den 12 till Djekneboda, en ½ mil; den 13 till Umeå socken, två 7/8 mil, der generalen, Grefve Cronstedt återtog befälet öfver densamma.
Savolaks jägare regemente, som nu mera utgjorde endast omkring 240 man, skulle bevaka öfvergången öfver Qvarken, hvarföre det förlades uti Täfte by, och hade en 50 mans fältvakt på Holmön, en större ö, belägen ute i hafvet, en mil från fasta landet.
Savolaks infanteri och Karelska jägarena stodo vid Steksjö och Degernäs, Karelska Dragonerna uti Löfånger, någon liten del af brigaden låg uti Skellefteå, 15 mil ifrån Umeå, och resten var förlagd mellan Ratan och Ångersjö, på en sträcka af ungefär 9 mil.
Denna brigad, nu mera under gevär omkring 1000 man, var visserligen tillräcklig att bevaka, men för ingen del att försvara hela denna kust-sträcka, i händelse af ett anfall från Finska sidan.
Detta oaktadt tilläts likväl Westerbottens regemente att ligga hemma på roten.
Den 19 Mars insändes från fältvakten på Holmön rapport, att fienden var uti antågande öfver Qvarken; hvarföre samma dag om aftonen 40 man af Savolaks jägare, samt natten derpå 100 man, under öfverste-löjtnant Furumark, rykte ut till nämde ö.
Wid Ostnäs by, ytterst vid hafsbandet, qvarlemnades den öfriga lilla styrkan af Savolaks jägare, tillika med all tross.
Den 20 om morgonen, då tvenne patruller saknades, som förmodligen blifvit af fienden uppsnappade, utskickades två officerare, med 50 man, att rekognoscera.
Denna trupp hann ungefår en mil framom fältvakten, då den stötte på omkring 200 man Ryskt kavalleri, hvilka, vid våra jägares ankomst genast drogo sig tillbaka, hvarefter rekognoscerings truppen återvände.
Emellertid utsändes beständigt både åkande och gående patruller, på begge sidor om Holmön, för att utröna om någon fiendtlig styrka skulle vilja kringgå nämde ö.
Den 21 Mars kl. 9 f. m. anfölls fältvakten på Holmön, af ungefär 300 man; men som rapport i det samma inlopp, att en fiendtlig kolonn syntes på vestra sidan om ön, drog fältvakten sig tillbaka, utan att inlåta sig i någon strid.
Då vår styrka var nedkommen på isen, visade sig tydligen fiendens afsigt, att med den omnämnda kolonnen kringgå oss.
De som angripit fältvakten, och nu förföljde den, erhöllo förstärkning, så att de kunde anses utgöra 700 man.
En större fiendtlig kolonn, hvilken förgäfves bemödat sig att hinna vår trupp i förväg, framkastade sitt kavalleri, med en jägare bakom hvarje ryttare, och lyckades sålunda att uppställa en liten styrka framom densamma; men skyddad af sina tiraljörer, hvilka underhöllo en jemn eld, framtågade dock fältvakten en hel mil på den flacka isen, omgifven af så talrika fiender, med samma köld och ordning, som på ett exersis fält.
Under denna marsch blefvo löjtnant
Neiglick, jemte 2 under-officerare och 11 man sårade.
På sådant sätt framkom Furumark med hela sin trupp till Ostnäs, hvarest öfverste-löjtnant Tujulin var qvarlemnad, med ungefär 50 man, hvilka stodo uppställde på stranden, såsom en dit ankommen förstärkning.
Fienden vågade sig derföre icke i land, utan bivuakerade hela natten ute på isen.
Samma dag kommo äfven fyra andra fiendtliga kolonner, hvilka tillsammans ansågos utgöra omkring 3000 man, samt framryckte mot Degernäs och Obbola byar, hvarest major G.
Ehrenroth, med en bataljon Savolaks infanteri, var stationerad.
Han ryckte genast ut med sin lilla styrka, och höll stranden besatt ifrån kl. 4 till kl. 9 e. m., då en bataljon Savolaks infanteri, under öfverste-löjtnant von Törne, Karelska jägarena, under major Fredensköld och Kajana bataljon under löjtnant Clementioff, anlände till förstärkning, hvarefter hela styrkan utgjorde omkring 750 man.
Sent om aftonen verkställde fiendens kavalleri flere försök att intränga uti de vid stranden belägna gårdar; men hindrades derifrån af major Ehrenroth, som på alla ställen förekom det.
Ryssarne blefvo härigenom nödsakade att draga sig tillbaka, bakom några i skären belägna holmar, der de bivuakerade öfver natten, och, för att värma sig, uppbrände de ett härstädes infruset handels-fartyg.
Den 22 om morgonen började Ryssarne kringgå Ehrenroths ställning, hvarföre återtåg anbefalldes och verkställdes under beständigt handgemäng med fienden, hvilken med mångdubbel styrka följde oss tätt uti spåren.
Detta återtåg fortsattes till Tegby, 1/8 mil nära staden.
Äfven detta ställe kringgicks af fienden med starka kolonner; men grefve Cronstedt afsände nu sin adjutant, major Brusin, såsom parlamentär, och lät föreslå en underhandling.
Ryska generalen
Barclay de Tolly önskade genast muntligt samtal med grefve Cronstedt, och en konvention afslöts, enligt hvilken de uti Umeå, och söder om staden stående Svenska trupper skulle, innan kl. 4 e. m., lemna staden och fritt aftåga med allt hvad de kunde föra med sig af artilleri, tross och förråder, samt utrymma Westerbottens länegräns, och taga sin ställning efter behag, på andra sidan om nämde gräns, i Ångermanland.
Men de trupper som stodo norr om Umeå, skulle marschera norr ut till general Gripenbergs fördelning, utom Savolaks jägare, hvilka borde erhålla fritt genomtåg, äfven sedan Ryssarne besatt staden.
Enligt uttryckligt förbehåll skulle ingen plundring få äga rum.
Grefve Cronstedt blef, efter dessa händelser, kommendör med stora korset af svärds-orden, samt löjtnant Clementioff kapiten.
Flere nådebevisningar för de här förefallna träffningar äro ej mig bekante, ehuru major G.
Ehrenroth, som vid alla tillfållen utmärkte sig både genom tapperhet, drift och rådighet, äfven nu bordt ihågkommas.
Likaså hade öfverste-löjtnant Furumark icke förtjent att glömmas; endast hans vaksamhet förekom, att icke Savolaks jägarne blefvo tagne på Holmön.
Härvid påtvinga sig ovilkorligen några ytterligare anmärkningar.
Hvarföre skulle, under allt detta, Westerbottens regemente förblifva liggande på roten, och icke försändas till Umeå, att försvara sitt eget land?
Om grefve Cronstedt, hvars hela styrka under gevär utgjorde omkring 1,000 man, kunnat uppställa 2 à 3,000, så hade Ryssarne ingen ting förmått uträtta, på sin höjd plundra en eller annan närmast stranden belägen gård.
Men halfåtgärder voro så vanliga under detta krig!
I fall, sedan isen lagt sig öfver Qvarken, och det blef bekant, att Ryssarne sammandrogo en betydlig här i och omkring Wasa, den i Råneå och Luleå stående Finska brigaden, tillika med fjerde brigaden i Burträsk, fått befallning att rycka ned till Umeå, samt Westerbottens regemente blifvit uppbådadt och samladt derstädes, så hade derigenom en så stor styrka blifvit samlad, att Ryssarne för ingen del kunnat få fast fot i Umeå.
Ryska hären som gått ifrån Wasa, uppgafs till 10,000 man; men deras officerare sjelfve erkände, att de under den svåra marschen öfver Qvarken förlorat nära 2,000, hvilka störtat under vägen.
Den usla hop som framkom, hade visst icke blifvit svår att slå och taga till fånga.
I händelse åter grefve Cronstedt, med sin obetydliga trupp gjort ett starkare motstånd, hade dermed ingen ting annat blifvit vunnit, än att några hundrade man stupat, hvilka väl, efter vanligheten dyrt sålt sina lif; men Umeå stad samt en mängd byar hade troligen blifvit af Ryssarne plundrade, af förtrytelse öfver motståndet och förlusterna.
Grefve Cronstedt vidtog, efter min öfvertygelse, den klokaste utvägen, med de ringa stridskrafter honom voro lemnade.
Den 24 Mars ankom en kurir med en Rysk officer, som medförde befallning till general Barclay de Tolly, från en chef kommenderande Ryska generalen Knorring, att, i följd af en emellan general Döbeln och general Knorring på Åland afsluten konvention, Umeå och Westerbotten genast skulle utrymmas och Ryssarne återtåga öfver Qvarken.
I anledning deraf återvände Ryssarne oförtöfvadt, sedan de i Umeå magasin provianterat för fyra dagar, samt uttagit några hundrade par ullstrumpor.
Deras sjuka qvarlemnades, under förbehåll att de, efter tillfrisknandet, utan någon utvexling skulle öfversändas till Wasa.
Vid samma tid inträffade en för hela Finska hären i högsta grad smärtande tilldragelse.
General Gripenberg, som hade högsta befälet öfver de trenne Finska brigaderna mellan Torneå och Luleå, afslöt, den 25 Mars i Kaliks, en neslig konvention, dertill isynnerhet förledd af den hos honom tjenstgörande general-adjutanten öfverste Palmfelt.
Till följd deraf öfverlemnades åt Ryssarne hela dervarande fördelning, utgörande ungefär 3,000 man, med alla förråder, Råneå, Piteå och Luleå stora magasiner, samt allt artilleri med tillbehör.
Nitet gick än vidare så långt, att Ryssarne, genom samma konvention, förklarades berättigade att erhålla all Svenska kronans emellan Torneå och Umeå befintliga tillhörighet.
Allt detta stod icke under Gripenbergs befäl, och han ägde således ingen rättighet att besluta derom.
Emellertid gjorde
Ryska generalen Schuvaloff stränga anspråk så väl på Karelska dragonerna, hörande till fjerde brigaden, som ock på kronans förråder i Skellefteå, och grefve Cronstedt nödgades slutligen svara, att han med sina kanoner och bajonetter skulle försvara de till hans brigad hörande Karelska dragoner, m. m.
På general Gripenberg faller vanhedern af nämde konvention, ehuru den allmänt ansågs vara öfverste Palmfelts verk7.
Den så utmärkt tappra och ihärdiga Finska hären, hade sannerligen icke förtjent att slutligen undergå ett sådant öde.
Några dithörande omständigheter förtjena omnämnas.
Allt hvad löjtnant Hesselius, i sin berättelse, tryckt i Gefle år 1810, uppgifver rörande händelserna i Luleå, är fullkomligen sannt.
Men jag anser mig böra tillägga, att ej blott Hesselius, utan nästan hvar enda officer vid de tre brigaderna, yttrade högt sin förtrytelse öfver konventionen.
Icke blott i ord, utan ock i gerning visade det sig hos många.
En bataljon af Björneborgs regemente hade beslutit och var redan färdig att aftåga söder ut, sedan de fått underrättelse att Cronstedt med sin brigad åter innehade Umeå.
Men innan sådant verkstäldes, ville de vidtaga något kraftigare steg.
Björneborgs regementes officers-korps beslöt derföre, att, gemensamt med flere andra tillstädes varande officerare, vända sig till general Aminoff, som, utan något befäl, befann sig vid arméen, och det berättades af personer, dem jag ej har skäl att misstro, att desse officerare, anförde af major Charpentier vid artilleriet, gått till general Aminoff, och meddelat honom, att de beslutit uppsäga general Gripenberg all lydnad, samt uppdraga befälet åt Aminoff, hvilken de anhöllo måtte rädda hären.
Men olyckligtvis var regements förändringen den 13 Mars redan känd, och general Aminoff, som under förmyndare-regeringen stått i högsta ogunst, väntade sig inga särdeles förmåner af ett sådant steg, hvarföre han svarade, det hans sjuklighet hindrade honom att emottaga förtroendet.
Någon kraftigare åtgärd blef derföre icke vidtagen.
Åtskillige officerare fattade likväl det beslut, att genast begifva sig till Umeå, dit de ock lyckligen ankommo; men många hindrades derifrån, i brist dels på penningar, dels på hästar.
Major Sunn vid artilleriet, underrättad om Ryssarnes återgång öfver Qvarken, hade visserligen kunnat frälsa det till Savolaks-brigaden hörande artilleri, som stod under hans befäl, och hvartill han äfven blef uppmanad; men honom felade beslutsamhet, kan hända ock, såsom Hesselius uppgifver det, en god vilja.
[Fotnot 7:
Öfverste Palmfelt tjente vid Åbo läns regemente, och under Finska härens första återtåg hade en stor del af detta regementes officerare lemnat sig efter, under förebärande af sjukdom.
Ingen enda officer vid Savolaks brigaden blef på sådant sätt efter; ty äfven de insjuknade följde med arméen.]
Under det grefve Cronstedt och general
Schuvaloff tvistade, huruvida något af det som tillhörde fjerde brigaden, kunde inbegripas under Kaliks konvention, transporterades, med all drift och verksamhet, alla de emellan Umeå och Ratan liggande effekter in till Umeå; men hvad som fanns uti Skellefteå, bestående af sjö-artilleri, gevär och något krut, kunde, för brist på hästar, ej bortföras.
Grefve Cronstedt befalte derföre öfverste-löjtnant Furumark, som fått befälet i Skellefteå, att der söka försvara sig; men skulle han blifva anfallen af en öfverlägsen fiende, borde han draga sig tillbaka till Löfånger, ungefär fem mil derifrån, hvarest voro förlagde omkring 200 man af Savolaks jägare, dem han ägde att begagna till sin undsättning, samt sedan vidare återtåga till Umeå.
Svenska styrkan i Skellefteå utgjorde ungefär 650 man, inberäknade 20 volontärer och 28 dragoner.
Skellefteå ligger femton mil norr om Umeå, dit tvenne vägar leda: stora allmänna landsvägen, och en annan, genom Burträsk, hvilken invid Gumboda, sju och en half mil från Umeå, förenar sig med den förra.
Hafsisen kunde ännu denna tid begagnas, både af infanteri, kavalleri och artilleri; denna omständighet gjorde Furumarks ställning svår och osäker.
Nödiga vakter och patrulleringar försummades ingalunda, för att utröna om någon fiendtlig trupp skulle framtränga öfver hafvet.
Den 15 Maj, kl. 7 om morgonen inkom rapport, att en Rysk trupp var synlig ute på isen; styrkan uppgafs icke.
Kapiten Florus Toll erhöll då genast befallning, att begifva sig till den öfver en mil aflägsna fältvakten, för att närmare undersöka förhållandet.
Han återkom och berättade, att en större fiendtlig korps tågat öfver hafvet, och tog sin rigtning åt Yttervik, det vill säga i förväg för Svenska fördelningen, i fall denna ville draga sig tillbaka utmed allmänna landsvägen.
Detta oaktadt togs icke Burträsk vägen, som är en fjerdedels mil kortare, ehuru sämre och mindre körd, utan Furumark lät kapiten
Burman förleda sig att följa strandvägen, på hvilken all tross förut afskickades.
Det andra felet Furumark här begick, var att han qvardröjde, sedan han erhållit första rapporten att en Rysk trupp var i antågande på isen.
Begge dessa felsteg voro så mycket större, som belägenheten är sådan, att en trupp, då den var så nära att den kunde varseblifvas på hafvet, hade kortare väg till Yttervik än Furumark.
Om han gått Burträsk vägen, hade Ryssarne haft lika lång, om icke längre väg till Gumboda, det enda stället, der han kunnat afskäras, och dit endast rytteri förmått hinna honom i förväg.
Fältvakterna fingo, efter kapiten Tolls återkomst, befallning att rycka in; men de blefvo i detsamma anfallne.
Klockan 9 var hela vår trupp i fullt handgemäng med fienden.
Återtåget företogs, utan att de här befintliga kronans tillhörigheter blefvo uppbrände eller på annat sätt förstörde, hvartill förberedande anstalter kunnat vidtagas, under de dagar Furumark väntade sig att blifva angripen.
Kapiten Burman anbefaltes endast att förstöra Skellefteå bro, samt derefter alla mindre broar och trummor, för att så mycket som möjligt hindra fienden att förfölja.
En af våra kanoner blef genast, vid den omnämda bron, tagen af de utmed elfven framryckande fienderna; men den återeröfrades straxt derpå, under Furumarks eget och öfverste-löjtnant Ahrenkihls anförande, af det tappra Wasa regementet.
Återtåget fortsattes sedan en och en half mil, då rapport inlopp, att Kossackerna anfallit vår trosskolonn, hvarföre kapiten Burman erhöll befallning, att med 20 Karelska dragoner dit framrycka.
Han stötte på en
Rysk trupp, som gått öfver isen, och nu afskar all vidare frammarsch.
Ryska befälhafvaren, general Alexeieff föreslog kapitulation; men Furumark afslog den.
Då erbjöd den förre att låta räkna sin trupp; "den utgör, tillade han, 2,000 man; all eder tapperhet blir fåfäng; det beror på er sjelfva att föreskrifva hvilka vilkor som helst, utom fritt aftåg." -- Furumark kapitulerade.
General Wrede yttrar i sin rapport, af den 22 Maj 1809, att "Skellefteå detaschements olycka är en af de händelser, som ej stått i mensklig magt att förekomma.
Farhågan för ett anfall öfver hafsisarne, den 15 Maj, ingår ej nog i beräkningen af probabiliteter, för att kunna authorisera ett för tidigt utrymmande af den enda post, hvarigenom landet och kronans dyrbara förråder kunde betäckas, och ur ett sådant skäl hade ingen post i hela Norrland bordt försvaras, emedan sjön öfverallt åtföljer landsvägen."
Men enligt min tanke var Furumarks nederlag snarare en följd af den omständigheten, att högste befälhafvaren, general Wrede, som tillika förde befälet öfver de trupper, hvilka i Jemtland skulle försvara Svenska riksgränsen emot Norrige, hade sitt högqvarter i Hernösand, trettioåtta mil från stället; att han ej skickade någon af sina adjutanter att undersöka belägenheten, och gifva nödiga föreskrifter åt Furumark, huru han borde förhålla sig, i händelse han blef anfallen; samt slutligen att Savolaks jägare, till hvilka detaschementet skulle draga sig, stodo i Löfånger, vid stora vägen emellan Skellefteå och Gumboda.
Hvad jag sist anfört tvingade Furumark, om han ville följa sin instruktion, att välja strandvägen, och detta medförde den inträffade olyckan.
Detaschementet hade bordt blifva anbefaldt, att göra sitt återtåg genom Burträsk, och Savolaks jägare vara förlagde vid Gumboda, då i värsta händelsen blott tross och artilleri gått förlorade; men truppen blifvit frälsad.
Mod och stridslust saknade hvarken Furumark eller truppen; men i deras nu redan afskurna ställning var här ej mycket att göra.
Några officerare och omkring 50 man visade likväl mera beslutsamhet än befälhafvaren; de kastade sig in i skogen, uppsökte Burträsk vägen och framkommo på den till Umeå.
Kapiten Florus Toll och löjtnant Wilhelms, hvilka varit på Sveaborg, men efter denna fästnings uppgifvande afgått till Svenska hären, befunno ibland dem.
Ryska styrkan vid Skellefteå utgjorde omkring 7,000 man, under general Schuvaloffs öfverbefäl.
Medan detta föregick vid Skellefteå, stodo, såsom redan nämndt är, Savolaks jägare, under öfverste-löjtnant Dunker, i Löfånger, der de borde afvakta öfverste-löjtnant Furumarks befallningar.
Men Dunker, icke overksam, erfor snart att gemenskapen emellan honom och Skellefteå var afskuren, och uppbröt den 16 Maj, på eget bevåg, utan att vidare invänta några order.
Han drog sig tillbaka åt Gumboda, der han hoppades få förena sig med Furumark, hvilken han ej förmodade kunna begå det fel, att göra sitt återtåg längs strandvägen, och underrättade genast brigad-chefen, öfverste Edelstam (Falander) om sitt förhållande.
Sedan Ryssarne tvingat Furumark att gifva sig, framkastade de också en kolonn till Löfånger, för att på samma sätt taga Dunker; men den kom för sent.
Om Dunker icke fattat ett raskt beslut, i tid uppbrutit, utan skickat och förfrågat sig, och begärt förhållnings-order, så hade samma öde hotat honom som Furumark.
Men med min kännedom om hans karakter är jag öfvertygad, att han likväl aldrig skulle gifvit sig, och styrkes i denna min tro derigenom, att han, då han den 5 Juli befann sig i en lika äfventyrlig ställning, icke gaf sig.
Straxt efter den 15 Maj inföllo flere varma dagar med solsken; hafsisen blef härigenom mindre säker, och Ryssarne nödsakades att inställa alla vidare kringrännings-försök.
Men Umeå, der arméens förråder af alla slag befunno sig, och hvarifrån dessa i hast icke kunde bortföras, hotades likväl nu åter af ett fiendtligt besök.
Den lilla Finska trupp, som nu mera återstod, utgjorde blott något öfver 700 man, och var således högst otillräcklig att försvara denna stad emot de 7,000 Ryssar, som voro i anryckande.
I denna vådliga ställning emottog general von
Döbeln befälet efter grefve Cronstedt, hvilken afreste till Stockholm.
För att vinna tid att rädda de i Umeå befintliga dyrbara förråder, började Döbeln genast att underhandla med Ryska generalen Schuvaloff, och en konvention afslöts, i följd hvaraf fiendtligheterna skulle inställas till den 6 Juni; men Svenska trupperna utrymma Umeå den 31 Maj och hela Westerbotten den 3 Juni.
Med den honom egna verksamhet vidtog
Döbeln straxt i början ändamålsenliga åtgärder, och uträttade hvad som knappast syntes verkställbart.