Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen har då, så vida det tillhörer protestantismens väsende att fordra kyrklig frihet inom det borgerliga samhället, svenska folkets trosbekännelse intill denna dag icke varit protestantisk, och träffas således icke af yrkandet att denna grundsals må erkännas såsom ett ovil— korligt protestantismens kännetecken, eller ock har det folk, som räknar bland sina ärofullaste minnen sin segerrika kamp för trosfrihetens sak, icke derföre varit oprotestantiskt till sin kyrkliga tro att det oafbrutet och äfven under denna långvariga strid, i hvilken det offrade sina ädlaste krafter, vidhållit lagen om kyrklig enhet, fastän det erkänt trosfrihetens grundsats genom medgifvande af religionsfrihet, om ock ej alltid aktadt af det ovisa nitet, åt dem, som vid deras lands införlifvande med Sverige eller deras egen bosättning derstädes medfört annan fäderneärfd eller sjelfvald tro.
Den rena evangeliska läran, sådan den uti Augsburgiska bekännelsen redan år 1530 är antagen och förklarad, förnekar kyrkans rätt och befogenhet att genom yttre våld uttvinga bifall till dess tro.
Men grundsatsen om kyrklig enhet eller om trosfrihet bland statens medlemmar är icke en kyrklig grundsats: den sednare skulle, såsom sådan inom protestantismen endast kunna tillhöra den art deraf, som så väl i predikan som handling redan tidigt förklarade öppet våld lillåtligt emot den regering, som icke medgaf denna frihet.
Men äfven om man erkänner kyrkliga enhetens företräde för främjandet af kyrkans eget ändamål att helga och saliggöra, så är dock trosfrihetens grundsats ej derigenom förnekad att man medgifver åt staten rätt och frihet att bestämma hvilken kyrklig tro den fordrar af medborgarne.
Denna frihet och rätt utöfvade svenska folket, då det, enhälligt och fritt, omfattade den rena evangeliska läran, och genom återtagande af medborgerliga rättigheter ifrån den, som öfvergår till annan tro, söker u Kongl, Majis Nåd- Prop. M 104.
1 rygghet så väl emot de affälligas vanliga proselytmakeri-ifver, som emot deras ifrån det öfriga folkets skiijda kyrkliga och stundom äfven politiska intressen.
Om man, såsom det i de inom Eders Kongl. Maj:ts Högsta Domstol afgifna utlåtanden antydes, får antaga denna enhet vara mest befrämjande både kyrkans och statens ändamål, så är visserligen i dess upprätthållande, der det kan ske, ingen förnekelse af evangelisk Lutherska protestantismens tro och lära.
Men att vidhålla denna statsgrundsats kan icke strida mot civilisationens fordringar, så vida ej mpn med dessa vill förstå de åsigter och grundsatser, hvilka i samma fråga gjort sig gällande såsom resultat af de mäktigare folks historiska lif, hvilka omständigheterne nödgat att inom staten erkänna särskilda trosbekännelsers lika eller olika bestämda rätt.
Men då dessa åsigter och grundsatser endast äro inom den allmänna bildningens och den kyrkliga ordningens område praktiska slutföljder of dessa folks historiska utveckling, såsom de hos oss gällande förhållanden äro det af vårt folks historiska lif, så lära de just derföre icke kunna göra anspråk på allmän och ovilkorlig giltighet.
De hafva ock, dessa åsigter och grundsatser, en så olika omfattning både inom tbeoriens område och i tillämpningen på verkliga förhållanden, att det ej är lätt att bestämma hvad som egentligen skulle vara civilisationens fordran.
Anser man denna vara den, att staten må förklaras helt och hållet obehörig att fästa något afseende vid medborgarens religiösa trosangelägenbeter, så faller utom civilisationens område hvarje anordning af kyrkliga angelägenheter, genom hvilken friheten inskränkes.
Detta blefve då fallet med alla inom Europas statsrätt nu bestående förhållanden, genom hvilka, med åtnjutande af större eller mindre mått af medborgerliga rättigheter, åt medborgaren är medgifvet endast fritt val mellan vissa af staten på förhand erkända och inom densamma bestående kyrko-samfund, eller genom hvilka borgerliga rättigheter utan inskränkning tillerkännas en viss kyrkas medlemmar, men blott en inskränktare rätt är medgifven andra kyrko-samfund eller åt medborgare, som ej ansluta sig till någon kyrka.
Men erkänner man dessa olika förhållanden alla hafva rum inom civilisationens område, hvilket ock måste vara fallet då blott en inskränktare frihet hos oss är ifrågasatt att hos oss medgifvas, så kan jag ej anse det vara ett öfvermått af inbilsk sjelfkänsla, om svenska folket skulle anse sig ega nog stor andel i verklig civilisation, för att anse sina häfdvunna grundsatser i detta hänseende utgöra, äfven de, en gestaltning af kyrkliga förhållanden inom civilisationens område, om oek af ofvananmärkta orsaker denna gestaltning är för närvarande något olika med mäktigare länders.
Visserligen undfaller mig icke den olikhet, som numera eger rum emellan Sverige och andra länder deruti, att i Sverige fortfar förbudet mot öfvergång från rätt evangelisk lära till annan bekännelse, vid äfventyr att förlora ej blott fulla medborgerliga rättigheter, utan ock sjelfva rättigheten att tillhöra detta fädernesland.
Men emellan den lagstiftning, som borttager en del af borgerlig frihet och rätt, Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. M 104. och den som helt och hållet borttager den, när det sker af skal, som sjelfva ej äro en förnekelse af menskliga odlingens intressen, äfvensom emellan den, som för statens trygghet eller dess möjlighet att uppfylla sitt ändamål, anser nödigt att fordra en viss kyrklig trosbekännelse af folkets riksdags-ombud och statens embets- och tjenstemän, och den som anser, så länge nödvändigheten ej annat föreskrifver, skäl vara att bevara folkets kyrkliga enhet, kan jag ej finna skillnaden så stor, att den skulle utgöra gränsskillnaden mellan civilisation och barbari.
Kan man ådagalägga att våra kyrkliga förhållanden, för hvilkas tillvaro mången med folkens inre lif och odlingshistoria bekant främling och svensk man prisat oss lyckliga, vållat vårt efterblifvande vid civilisationens framsteg, så att kristlig, vetenskaplig, konstnärlig bildning, åkerbruk, bergsbruk, handel och näringar derigenom hämmats i sin utveckling, så skulle visserligen stora betänkligheter derigenom framkallas.
Men då jag afräknar den sednare utveckling, som i allmänhet tillhört Norden, så kan jag icke, allraminst vid betraktande af vår närvarande ställning och utsig— terno för den närmaste framtiden, öfvertyga mig om tillvaron af ett sådant hinder.
Likväl torde ett af Sveriges lagstadganden rörande affall ifrån rätt evangelisk tro och lära böra förmildras till öfverensstämmelse med förhållanden, som äfven inom Sverige vunnit allmänt erkännande.
Då affall ej kan betraktas såsom förräderi eller brott emot samhället; då gällande lag ej förbinder rättigheten att taga arf inom Sverige med egenskapen att vara svensk undersåte, och i sednare tider Sverige, genom afstående af jus detractus, synes i ännu vidsträcktare mån hafva erkänt denna frihet att njuta arf inom Sveriges rike, så synes ock stadgandet, som ifrån denna förmån utesluter affälling från rätt evangelisk lära, böra ändras till öfverensstämmelse med dessa allmänna grunder.
Men om det måste såsom otvifvelaktig! antagas att en vidgad religionsfrihet redan är fastställd genom Regerings-formens § 16, så måste hvarje betänklighet vika lör den redan gällande grundlagens bud.
Då denna <§, genom hvilken man velat förekomma hvarje konungens godtyckliga, för personlig frihet och säkerhet vådliga åtgärd, redan i siua flesta delar förefinnes i föregående Regeringsformer alltifrån 1719 — då de år 1809 tillagda ord, som skulle innebära en försäkran om utvidgad religionsfrihet utöfver hvad som då egde rum, hafva tillräcklig förklaring genom den sednare än närmast föregående Regeringsform af år 1772 utfärdade Kongl. Kungörelsen af den 24 Januari 1781, i hvilken med kanske ännu mera omfattande ordalag tillätes wunder en fri och otvungen religionsöfning en fullkomlig samvetsfrihet», utan att dessa ordalag hindra stadgandet af de inskränkningar, som i samma kungörelse förekomma ■— då lagskipningen och, intill och med sistförfiutnu riksdag, Rikets
Ständers beslut rörande väckta förslag om utvidgad religionsfrihet allt ifrån Regerings-formens antagande icke ansett denna § kunna så tolkas, att den innebure ett stadgande om religionsfrihet i vidsträcktare mån än den enligt allmän lag och särskilda författningar är inom landet medgifven, så att således § 46 Kongl. Maj:Is Nåd.
Prop. M 10-1. ville hindra det Konungen skulle tvinga någons samvete, såsom den ville hindra honom att någons frid i dess hus störa eller störa låta, — dä det kunde leda till vådliga följder, om i något grundlagens bud sednare inlägges en annan, eller vidsträcktare betydelse än långvarig häfd deråt gifvit — då uti den till stöd för en vidsträcktare tydning af denna § ofta åberopade diskussionen vid riksdagen åren 1809 och 1810 rörande denna fråga och Konstitutions-Utskottets svar å Presteståndets återremiss af grundlags-förslaget, intet enda ord förekommer om affall från den rena evangeliska läran, utan man ännu mera synes hafva tänkt på bibehållandet af Kongl.
Kungörelsen af den 24 Januari 1781, än på utvidgad religionsfrihet, — då samma Rikets Ständer, som genom 16 § af Regerings-formen skulle hafva stadgat utvidgad religionsfrihet, likväl i Tryckfrihets-förordningen fastställde allmänna lagens stadgande i Missgernings-Balken Kap. 1 § 4 såsom fortfarande giltigt, tinner jag af dessa skäl, jemte flera, som kunde tilläggas, mig förhindrad att i denna tydning af oftanämnde grundlags § instämma.
När dertill kommer att den förändring, hvarom fråga är, är af särdeles ömtålig och grannlaga beskaffenhet, och jag derföre helst skulle önska den icke väckt förr än hos svenska folket en afgjord benägenhet att den omfatta sig visat, men jag finner att ännu vid sednaste riksdagar förslag derom, gjorda af enskilda riksdagsmän, förfallit genom riksdags-beslut, måste jag med Eders Kongl. Maj:ts Högste
Domstol instämma i underdånigt afstyrkande af ifrågavarande förslag till utvidgad religionsfrihet, i hvad det rörer andra trosföi vandter än den rena evangeliska lärans bekännare.
Hvad åter angår samma förslag i hvad det rörer rättighet för svenska kyrkans medlemmar att sammankomma till gemensamma andaktsöfningar, torde Eders Kongl. Maj:t nådigst tillåta mig anmärka det, efter min tanke, olämpliga deri, att stadgandet derom intages i samma lagförslag, som det, hvari andra trosförvandters rätt till fri religionsöfning bestämmes.
Det förra stadgandet innebär icke den ringaste förändring, upphäfver ingen enda föreskrift i gällande lag, utan är en ordningsstadga inom evangelisk Lutherska kyrkan, för den rena evangeliska lärans bekännare.
Svenska kyrkan har aldrig ansett hvarje sammankomst till andaktsöfning utom den allmänna gudstjensten vara oloflig, och staten har aldrig förbjudit sådana sammankomster, så vidt de kunnat anses öfverensstämmande med kyrkans ordning, lära och bekännelse.
Den rättighet, hvarom nu är fråga, är således icke något nytt, såsom bade icke en gång statskyrkans medlemmar åtnjutit den frihet dess grundsatser fordra, utan förslaget afser endast att genom nya stadganden ordna denna frihet så, att den hvarken hämmas der den är loflig, eller må fortfara att ega rum der den icke kan godkäunas.
Jag skulle således anse förslaget rörande nämnda rättighet till sammankomster böra bilda en särskild författning.
Prog. M 10S. 47
För öfrigt får jag i underdånighet tillstyrka, att i denna författning må intagas uttrycklig föreskrift, att hvarje sådan sammankomst skall anmälas hos presten i den församling, der sammankomsten hålles.
Hans pligt att vaka öfver lärans renhet och att skydda för förförelser oeh förvillelser synes ock medföra en rätt att hafva kännedom örn sådana tillfällen, vid hvilka oliepröfvade lärare uppträda att meddela undervisning och väckelse inom hans omvårdnad.«
På Stats-Rådets öfriga ledamöters tillstyrkande täcktes Kongl. Majit gilla ifrågavarande lagförslag, med de af Herr Justitie-Stats-Ministern nu tillstyrkta förändringar och tillägg, samt befallde att Proposition i ämnet, sådan den finnes detta protokoll bilagd, skulle till Rikets Ständer aflåtas.
Ex protocollo C. P. A.
JfS 105.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 22 Juni 1887, kl. 8 e. fil.
Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, om upphörande af landsflykt såsom påföljd för brott; Gifven Stockholms Slott den 30 Maj 1857.
Olämpiigheten af den i gällande lag för vissa brott bestämda straffpåföljd af landsflykt eller förvisning från riket har redan länge varit insedd, och så väl lagkommittéen som lag-beredningen hafva uti de af dem utarbetade förslag till ny strafflag ansett nämnde påföljd böra från straffarterna uteslutas.
Hvad man mot den samma anmärkt är, bland annat, att ett så beskaffadt straff, mer än andra, drabbar den brottslige olika strängt, efter hans olika ställning i samhället eller inom familjen, och att staten i afseende på straffets verkställighet göres beroende af andra staters benägenhet att don till landsflykt dömde hos sig emottaga.
Majit, som redan tillförene, vid pröfning af lag-beredningens förslag, godkänt dessa skäl för landsförvisningsstraffets borttagande, har icke sedermera funnit anledning att från en sådan åsigt afvika, och då Rikets Ständer jemväl, så vidt de hittills varit i tillfälle att yttra sig öfver hvad i berörda hänseende blifvit af lag-beredningen föreslaget, i samma åsigt instämt, har Kongl. Majit ansett lagens förbättring i denna del ej längre böra Kongl. Majlis Nåd.
Prop. M 1ÖS. uppskjutas, helst den, utan rubbning af lägenh sammanhang i öfrigt, synes kunna ske genom det ifrågavarande straffets utbytande mot viss tids frihetsstraff, der det varit såsom ovilkorlig bestraffning för brott användt och således icke kan borttagas utan att med annat straff ersättas.
Bland de brott, för hvilka den nu varande lagen ålägger landsflykt, förekommer emellertid äfven affall från den rena evangeliska läran, och något utbyte i detta fall, mot annan bestraffning, kan icke lämpligen ifrågakomma, hvadan häruti hinder möter för landsförvisningsstraffets fullkomliga afskaffande, så länge sådant affall i lagen som straffbart anses.
Uti Särskild till Rikets Ständer denna dag aflåten Proposition har dock Kongl. Maj:t, på deri anförda skäl, ansett sig böra föreslå, upphäfvande af de lagstadganden, hvilka stämpla öfvergång till annan trosbekännelse såsom brott; och det är alltså under förutsättning af Rikets Ständers bifall härtill, som Kongl. Majit nu, efter att hafva i ämnet hört Högsta Domstolen, vill enligt 87 § Regerings-formen föreslå Rikets Ständer att antaga en så lydande
Författning om upphörande af landsflykt såsom påföljd för brott:
Landsflykt eller förvisning från Riket må ej vidare någon ådömas; skolande i de fall, der sådan påföljd i gällande lag finnes såsom ovilkorlig bestraffning stadgad, fängelse eller straffarbete från och med två öiånader till och med två år i stället åläggas.
De i Högsta Domstolen och Stats-Rådet förda protokoll bifogas; och Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen.
Utdrag Kongl. Maj-.ts Nåd.
Prop. Jtä 103.
Utdrag af Protokollet öfver Justitie-År ender, hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol, Fredagen den 12 December 1856.
Justi tie-R&den: Backman, Grefve Snoilsky, Hoffstedt, Gyllenhammar, Iggeström, Roy, Thyselius. Revisions-Sekreteraren Berg föredrog i underdånighet:
Kongl. Maj:ts Nådiga Remiss af den 21 sistiidne November, hvarmedelst blifvit infordradt Högste
Domstolens utlåtande öfver ett, till följd af Kongl.
Maj:ts Nådiga befallning, inom Justitie-Deparlementet upprättadt förslag lill förordning angående upphörande af landsflykt, såsom påföljd för brott, så lydande:
((Landsflykt eller förvisning från
Riket må ej vidare någon för brott ådömas, skolande i de fall, der sådan påföljd i gällande lag finnes såsom ovilkorlig bestraffning stadgad, fängelse eller straffarbete från och med två månader till och med två år i stället åläggas.»
Och skulle handlingarne rörande detta ärende emellan Högsta Domstolens ledamöter till uärmare granskning cirkulera.
Prot. 1856 & 1857. i Sami. 1 Afd.
Sl Band. 15 Haft. 7 so Kongl. MajUs Nåd.
Prop. M 10 S.
Utdrag af särskildt Protokoll öfver Justitie-Ärender, hållet uti Kongl• Maj:ts Högste Domstol Fredagen den 16 Januari 1857.
Närvarande: v f Justitie-Råden:
Backman, Grefve Snoilsky, Hoffstedt, Gyllenhammar, Iggeström, Roy, Thyselius.
Majrt, enligt Not ur Stats-Råds Protokollet öfver Justitie-Departementets Ärenden den 21 November nästlidne år, behagat infordra Högste
Domstolens utlåtande öfver ett, inom samma Departement upprättadt, förslag till Förordning angående upphäfvande af landsflykt såsom påföljd för brott; samt nämnde Förslag, jemlikt Högste Domstolens Beslut vid ärendets föredragning den 12 påföljde December emellan Högste Domstolens ledamöter cirkulerat; företogs nu omförmälda ärende till slutlig handläggning.
Domstolens fleste ledamöter förenade sig om det yttrande att bemälde ledamöter, under förutsättning, att det i 1 Kap. 3 § Missgernings-Balken nu stadgade förbud emot affall från vår rätta evangeliska lära varder, i öfverensstämmelse med det förslag till författning om en utvidgad religionsfrihet, hvaröfver Högste
Domstolen förut i dag afgifvit utlåtande, upphäfdt, samt den i stället för landsflykt uti nu förevarande förslag utsatta straffpåföljd således ej kommer att å dylikt affall ega tillämpning, ej funno anledning till anmärkning emot ifrågavarande förslag.
Justitie-Råden Grefve Snoilsky och Hoffstedt tillstyrkte, att förslaget må varda af Kongl. Maj:t bifallet.
In fidem: N. A. Heurlin.
Prop. M 10S.
SI Transsumt af Protokollet öfver Justitie-Departements-ärenden, hållet inför Hans Majit Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott, Lördagen den 30
Maj 1857, i närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-Råden Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, Friherre af Ugglas, Justitie-Råden Backman, Alexanderson.
Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern anmälde i underdånighet, att sedan Kongl. Majit under den 21 November nästlidet år, jemlikt 87 § Regeringsformen, infordrat Högsta
Domstolens underdåniga utlåtande öfver ett inom Justitie-Departementet upprättadt förslag till förordning, angående upphörande af landsflykt, såsom påföljd för brott, af följande lydelse: så hade vid handläggning af detta ärende inom Högsta
Domstolen den 16 sist— lidne Januari yppats skiljaktiga meningar och, på sätt protokollet för samma dag utvisade, Högsta
Domstolens fleste ledamöter förenat sig om det yttrande att Efter uppläsande häraf yttrade Herr Justitie Stats-Ministern, att som någon anmärkning mot berörda förslag icke förekommit, ansåg han sig böra hemställa, alt Kongl. Majit, med gillande af samma förslag, täcktes tillåta, att Proposition i ämnet finge lill Rikets Ständer aflåtas, i enlighet med derom nu uppgjordt förslag.
På Stats-Rådets öfriga ledamöters tillstyrkande behagade Kongl.
Majit, med lagförslagets godkännande, anbefalla att Proposition derom, sådan den finnes detta protokoll bifogad, skulle till Rikets Ständer aflåtas.
Ex protocollo: C. P. A. Hallbäck.
Maj Hs Nåd.
Jlf 106.
M 106.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 22 Juni 1857, kl. 8 e. ro. Kongl. Maj:ts Kådiga Proposition till Rikets Ständer angående ogift grinnås ratt att vid viss ålder vara myndig; Gifven Stockholms Slott den 30 Maj 1857.
Frågan huruvida ogift qvinna må af lagen tillerkännas rätt att efter uppnådd viss ålder vara myndig har redan ofta varit å bane såsom föremål för Rikets Ständers öfverläggningar och härigenom visat sig utgöra en af dessa samhällsfrågor, som, en gång väckta, icke kunna tillbakavisas, utan måste lösas i öfverensstämmelse med tidens fordringar.
Med anledning häraf har Kongl. Majit funnit
Sig desto mer uppmanad att åt denna frågas lösning egna Sin uppmärksamhet, som Kongl.
Majit vid sista Riksdagen fann Sig icke kunna bifalla hvad Rikets Ständer då i ämnet föreslagit.
Om än Kongl. Majit, med fästadt afseende å hvad i de flesta andra civiliserade länder finnes antaget och stadgadt rörande qvinnans myndighet, icke kan misskänna de anspråk, hon eger, att i allmänhet blifva erkänd som mannens jemnlike i förmåga af den omtanka och mognad i förstånd, som erfordras för att sjelf råda öfver sig och sitt gods, har Kongl.
Majit likväl icke kunnat underlåta att äfven taga i betraktande de betänkligheter, som alltid möta vid alltför stora och brådstörtade förändringar af uråldriga förhållanden, serdeles då dessa sednare höra till de i samhället mera ingripande.
Under den långa tidsföljd, som lagen hos oss hittills — ehuru måhända mera sorn en förmån än som ett tvång — förklarat en ogift qvinna af hvad ålder som helst böra stå under annans förmynderskap, har den beroende ställning, hvartill hon i följd häraf för hela sin lefnad varit bunden, icke kunnat undgå att utöfva ett mäktigt inflytande så väl på riktningen af hennes uppfostran och första bildning i ungdomen, som på hennes vanor och senare utveckling i en mera framskriden ålder; och verkningarne häraf kunna ej med lagens förändring genast försvinna.
För att under sådana förhållanden den större sjelfständighet, som aktningen för qvinnans rätt kräfver att lagstiftningen åt henne bereder, och hvilken äfven påkallas af det friare deltagande i borgerliga yrken, som våra näringslagar numera för henne öppnat, icke må för de ogifta qvinnorna sjelfva blifva vådlig, fordras, att stegen på den nya banan med varsamhet uttagas; och Kongl.
Majit har derföre, jemte det tiden för ogift qvinnas rätt att vara myndig ansatts ej böra inträda förr än vid fyllda tjugufem år, på sätt ock tillförene af Kongl. Maj.ts Nåd. /'rop. JVs 106. 55 Lag-kommittéen varit föreslaget, funnit angeläget alt, oberoende af denna myndighet, lagens stadganden om giftomannarätt förblifva oförändrade.
På dessa grunder, och då lagen torde böra åt de ogifta qvinnor, som sjelfva vilja afsäga sig myndighetens utöfning, lemna uttrycklig anvisning om deras rättighet härtill, samt det i sammanhang härmed synes lämpligt, att den nya författningen ej blifver gällande förr än viss tid efter dess kungörande, vill Kongl. Maj:t, efter att hafva i ämnet hört Högste Domstolen, till Rikets Ständers antagande framställa en så lydande
Författning angående ogift qvinnas rätt att vid viss ålder vara myndig:
Med ändring af 19 Kapitlet 2 § Ärfda-Balken och hvad för öfrigt i lag eller särskilda författningar varit stadgadt i afseende på ogift qvinnas rätt att råda öfver sin egendom, förordnas som följer: Ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, vare myndig att sig och sin egendom sjelf råda och förestå; dock att härigenom någon ändring icke sker uti hvad allmänna lagen om giftomannarätt innehåller.
Yill ogift qvinna, som ofvannämnde ålder uppnått, afsäga sig myndighetens utöfning, gore derom anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, och varde af domstolen under förmyndare ställd.
Dessa stadganden träda i verksamhet från och med — — — månads början nästkommande år (ett år efter det författningen på samma dag blifvit i hela riket kungjord).
De i Högste Domstolen och Stats-Rådet hällne protokoll bifogas; Och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl.
C. C. Gunther.
S4 Kongl.
Prop. Jfö 106.
Utdrag af särskildt Protokoll öfver ett Justitie-ärende, hållet uti Kongl Maj:ts Högste Domstol Onsdagen den 22 Oktober 1856.
Engelhart, Backman, Schmidt, Alexandersson, Gyllenhammar, Qvensel, Roy. Sedan Kongl.
Maj:t, genom Nådig remiss den 29 sistlidne Juli till Högsta
Domstolen, för afgifvande af utlåtande, öfverlemnat, utom annat, jemväl ett i Justitie-Stats-Expeditionen upprättadt förslag till förordning angående förändrad lydelse af 19 Kapitlet Ärfda-Balken, jemte andra lagrum, föredrog Revisions-Sekreteraren Berg i underdånighet nyssnämnde förslag; Efter granskning hvaraf Justitie—Rådet
Roy yttrade: att han för sin del i underdånighet tillstyrkte, att Nådig
Proposition i aila de ämnen förslaget innehåller måtte till Rikets Ständer a (låtas, men hemställde, att med afseende å den blifvande uppställningen af 19 Kapitlet Ärfda-Balken öfverskriften dertill, som nu i förslaget saknades, måtte erhålla samma lydelse som öfverskrilten till 11 Kapitlet i LagBeredningens förslag till Ärfda-Balk, eller: »Om den, som myndig vara må.»