Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» D e t är, s o m o m d e i c k e v o r o i stånd » A l l a dessa giftiga m i k r o b e r utstråla k ö l d till att ä g n a sin t a n k e f ö r m å g a åt n å g o n t i n g a n n a t i än herrarne o c h sina d a n s p r o g r a m.
Till och finkänsligt med här d e n n a luft o c h lider däraf, under det den a f min bästa v ä n k a n v i d s å d a n a fallen jag vara så o d r ä g l i g t tråkig knappt ur vägen efter », till o c h stel, att känner igen henne o c h helst går för som henne!
jag Det är först återfinner » dagen min v ä n sig lik » Nu men har j a g v a n t m i g n å g o r l u n d a i början var denna allmänna, gjorde att mina att jag jag djupt uppenbara trodde flickbekanta.
Jag därvid, kränkt öfver a f s k y d d a f alla vet ju nu äfven, det i c k e är j a g e n s a m s o m får l i d a däraf, likväl kan okänslig jag icke därför.
ännu Det säga mig vara ofta u n d r a t, o m a l l a d e a n d r a verkligen ha ' roligt. » Hennes som åhört hittills henne, hvad jag domen nu hjärtans för man sitt yttre, att roa sig i på mera de ha gång betviflat!
att af i världen man ett och mera anspråkslöst tillfredsställande sätt.
Nu danslista tror hufvudsak- l y s a, visa sina d y r b a r a sportmässigt!
toaletter, D e b e d r i f v a dansen nästan Man täflar o m h v e m som p å skall kunna u p p v i s a d e flesta och bästa med sina g j o r d a namnen, följd riktigt Förr alla händelser förstod o c h féteras.
» I konsten och man skryter gärna eröfringar.
häraf måste allt intresse k o n c e n t - reras kring d e u n g a m ä n n e n, o c h så har man naturligt » Man visande, n o g ingen tid öfrig blir t a n k s p r i d d nästan f ö r sina vänner.
o c h iakttager fiendtlig » All sann hållning gentemot vill därför ej är och tränges tillbaka och r u m f ö r en c e r e m o n i ö s artighet, visserligen » Det hjärtlighet är synas m e d detta gift som m e d så m å n g e t annat, har en rusgifvande i n v e r k a n o c h blir så Då o c h d å g ö r a sig d o c k dess giftiga v e r k - ningar märkbara.
» Du har ju gifvit som vänlig, men som just midt under skrattet?
det kall tomheten inunder o c h — på isyta.
man blank Man anar g l a d a pratet o c h säger, att » en ä n g e l sväfvar förbi » 1 » I själfva in » på verket är det giftet, sinnena hämmar göra och själens a n d e d r ä k t på » slår Det det Ofta ser m a n plötsligt drager sig väl tystna liksom en hans ö g o n, o c h han måste sig för att förjaga den djupa honom, och förklara.
hvars Just uppkomst då har, han icke kan h o n o m o v e t a n d e, en sådan där m i k r o b f y l l d, i s k a l l p u s t slagit h o n o m till m ö t e s!
» Äfven händer d e t u n d e r s t u n d o m, d å man från en balsal man andas träder Man fyller sina l u n g o r m e d ren l u f t!
ut med ut i fria luften, en känsla säker, att det i c k e b l o t t är ett fysiskt, äfven ett psykiskt behof, man o m e d v e t e t söker f y l l a!
att a f lättnad.
på Var utan så sätt M e n hör — redan tystna valsens toner, o c h i n o m en minut skola vi lugna vrå.
vara öfverrumplade Huruvida jag härinne i vår lyckats i någon m å n k l a r g ö r a d i n a k ä n s l o r f ö r d i g, mitt barn, lämnar j a g därhän.
» D e t är j u alltid ytterst svårt att precisera de subtila i n t r y c k, s o m d a l l r a p å en k v i n n a s fina på känslosträngar!
det du denna icke E t t vill j a g blott t i l l ä g g a, må rädas att andas fritt i luft.
finns preserverande m e d e l m o t m i n a omnämnda mikrober!
ifrån barndomen, år, D e b ö r a helst i n y m p a s men kunna liksom vaccinen.
o c k förnyas i De heta: ett » D e t är j u så — har j a g förstått d i g r ä t t?
» o k o n s t l a d t väsen, anspråkslöshet, v a r m t intresse Hon för andra, sätter l å n g s a m t, l i k s o m talande f ö r sig själf, ord, ett med sinnelag.
nickar instämmande, b l i c k e n riktad turlighet i luften » Vill fort- m o t taket.
na- med o c h o s ö k t lifsglädje l ä m n a r u m för igenom är det s å?
konstlade, Emedan, han H v a r f ö r måste » Hvarför denna och kyliga afbild däraf?
s o m d u själf sade, det l i g g e r k y l a — j u s t i själfva du, Äger du m o t alla, m e d ett totalt detta själfförgätande motgift, kan l u g n g å din v ä g fram, j a, d u k a n l y c k a s sprida kring dig, närhet — v i s a d i g alla de Nu m i k r o b e r, eller h v a d det n u är, balsalen, som omkring däri, hjärtlighet du där- så m y c k e n v ä r m e o m - att k ö l d m i k r o b e r n a utrotas i din ty detta slags mikrober dö i värmen! » balatmosfären!
j a g skall sann kärleksfullt, köldatomer, simma att och som vi med sig v ä r m d d ä r a f ä n d a in i — Herbert.
inströmmar den Den stora boknyheten.
Lille Eyolf, Ibsens senaste skådespel, är icke något problemdrama.
Ibseus senaste problemdramer, R o s - mershoim, Fruen fra Havet, Hedda Gabler, ha fördjupat sig i en symbolistiskt subjektiv värld, där vi ofta ej kunnat följa diktaren.
M^d Lille Eyolf är det icke så — vi se här allt klart.
Och därför vill jag för min del ge detta skådespel ett bestämdt företräde.
Det är intet gåtdrama.
Tid- ningarnas lörsta redogörelse, de s. k. blixtreferaten, voro vilseledande, därigenom att de talade så mycket o m » de onda barnaögonen », vi kände oss hälft förskrämda som inför Rosmersholms » hvita hästai ».
Det är emellertid icke pa något mys- tiskt motiv, Ibsens senaste drama är byggdt.
Det är en ganska alldaglig familjekonflikt, och sorgens stora tragik, s o m skildras med mästarens mest nobla konst, har en storartad fred öfver sig, en lugn allmänmänsklig honzontvidd, som verkar med den slags upplifvande ro, som aftonens färgtoner kunna skänka ett landskap, när solen har slutat att hetta.
Vi känna oss inför detta diktarens nyaste verk fyllda af tankfull o c h lugn glädje.
Det är det mjuka o c h dock fasta handtaget af en kamrat i lifvets strid, vi tycka oss känna efter genomläsningen.
Ja, hfvet är hårdt, missförstånden mångahanda, men när den mänskliga ädelheten finns på botten af karaktärerna, så går dock allt på det hela bra.
Titeln uttrycker styckets stämning.
&gt; Lille Eyolf » — i denna titel ligger något af det vemodsfulla hopp, den grund- ton af ömhet, som är styckets stämning.
o c h f ö r en s e k u n d talförmågan.
våld som blir så starkt, att nedslagenhet, s o m så p l ö t s l i g t b e m ä k t i g a r sig äldre fryser.
dessa nästan s o m i b l a n d uppstå allmänna Man » Det s o m rörde m a n sig på en men akt p i n s a m t t r y c k a n d e pauser, det.
glittrande, större förhåller det en af- dem.
lämnar allt sig fördystras.
unga damerna gå på bal l i g e n f ö r att med och roligt.
så ytterst T y det ser n u u p p o c h in- k a n s k e m i n d r e p å sig själf o c h på därför tiden grund tänkte sin insupes en u p p s l u p p e n skämtare f ö r e k o m m e r m i g, s o m för3tode i c k e ung- ses flertalet ock mången Ett f ö r hvarje g å n g.
m ö r k s k u g g a öfver » Just jag stora grad.
s o m ditt angripes h å r d t a f tyst o c h u p p - faller: Det mindre sinne paralyserar onkel, märksamt eller välbehag förstör nöjet f ö r m i g helt o c h hållet, j a g erkänner det, o c h j a g har riktigt det ovänlighet, s o m mig högre s m å n i n g o m ett behof, ett stimulerande m e d e l.
igen, ä l s k l i g o c h v ä n l i g s o m förr.
— öfver- parfymerna, m a n, att känner D e t fiuus en m a n mä n ä m n a h v i l k e t ä m n e s o m helst — M a n får endast så h ö g t i d l i g t afmätta han vare — giltigt.
att sitt innersta.
vackra, k v ä f v e h a h i g a ä m n e n, att un- derligt T i l l t a l a r man d e m dessa m i n d r e att sLÖrre lifserfarenhet, f ö r d i g u t p e k a några af ibland ja, det för bemötande sårar m i g så obeskrifligt, är att kunna glas detta » K a n s k e skulle j a g ej bry mig så m y c k e t därom, N å v ä l, ehuru sorlande hopen från o c h S o n j a hinner till svar b l o t t g e sin o n k e l ett förstående leende, så ä k t a s o l i g t, * Rita Allmers se vi först, medan hon är sysselsatt med att uppacka sin nyss hemkomne mans kapp- säck, pratande med hans halfsyster Asta.
Hon är en berusande vacker kvinna.
Hon är förälskad så s o m en ung kvinna kan vara förälskad, for- drande på mannens karlek som en ung kvinna kan vara det, för hvilken lifvet for första gången öppnar sina portar i och med kärleken.
För första gängen känner Rita Allmers som många andra unga fruar, att hon också har makt, kärlekens makt öfver en annan, för första gången förstår hon fullt, hur härligt lifvet är, när man kan här- ska öfver någon; denna nya värld, som äkten- skapet öppnar för den unga frun, har berusat henne, och hon vill härska med kärleken, hon fordrar att vara ensam o m att äga sin man.
Det ligger jubel i detta första samtal mellan Asta och Rita från den senares sida, ett menande jubel öfver att åter rå om mannen och ha honom åter.
Han kommer hem, denne stille innerlige Allmers, men hur förändrad är han ej.
Han har var t på en fottur i fjällen — doktorn har föreskrifvit det.
Förr hade han arbetat på en bok, som hustrun ansett vara sin rival, en bok o m det mänskliga ansvaret.
Och nu kommer han tillbaka och talar o m för henne och Asta att boken, den har han nu uppgifvit.
Han har ett annat lifsmål nu.
AKtså — hon skall få äga honom helt o c h hållet, hustrun, jihnej, bokens lifsmål är icke uppgifvet, det har blott bytt plats, till lijoet är det nu Allmers vill förflytta det mänskliga ansvar, som han vill arbeta på.
Nu skall han verka för, att Eyolf skall bli hans arftagare, han vill vara en sann far för honom, j a han vill, han skall göra honom till den, som skall kunna utföra hans tankar många gånger bättre än han själf.
Han skall uppfostra honom med en sådan ömhet, att han glömmer sitt lyte — haa är nämligen halt — o c h gossen skall fylla alla de löften, han fordom gjort sig själf.
Eyolf är halt, men när gossen visar sig för oss i pjäsen, märka vi lätt, att krymplingen ser med glada barnaögon ut i världen.
Han jublar öfver de nya uniformskläder, modern låtit göra h o n o m, och som göra ett så smärtsamt intryck på fadern, han vill bli soldat, han vill lära sig simma, han vill gå med far på bergvandringar.
Han vill — han vill, men han kan ej — det inser fadern och alla.
En besynnerlig företeelse inkastas nu — som man kunde tycka nästan meningslöst i denna familjekrets.
Rättjungfrun är en af dessa Ibsens spöksyner, som verka på oss som gengån- gare från sagans värld.
Om hon spelas väl, skall
hon kunna låta oss äldre erfara barndomens hem- lighetsfulla rysning en gäng ännu.
Det är en förkrympt, gammal svagsint människa, som sä allra ödmjukast erbjuder herrskapet sin tjänst.
Åh, råttorna, de K ä r a, små djuren I Hon lockar dem, o c h de komma.
Hon kan befria herrskapet från allt i huset, s o m gnager och skafver.
Eyolf hör på med vidöppna ögon.
Se det rör sig något i påsen, hu I Och ur påsen sticker en hund upp sin trubbiga nos.
Hun frågar honom, om hunden ej är älsklig, tycker icke lilla hjärtekungen det!
Eyolf ser pä henne med förundrande ögon och utbrister s å: nej, aldrig har han sett något så förfärligt s o m denna hund med sin breda nos.
Men han drages till hunden, barnets fantasi har erfarit det hemlighetsfulla i denna sagouppen- barelse.
När påsen väl är tillknuten, gar han fram och smeker påsen med hunden i — åh, hvad det är hemskt och intressant allt detta I Och rätt- jungfrun berättar om sin hemlighetsfulla makt.
Hon vet, att råttorna skola komma, när hon lockar, hon skall bädda dem sä mjukt på hafsbottnen, dessa stackars små, som hon vill så väl och som människorna förakta — åh, hon älskar dem!
Förr i tiden lockade hon människor, det var då, när hon lockade sm egen älskling samuja väg i haf- sens djup, men det var länge sedan.
När hon tar afsked, smyger ocksä Eyolf, sum följt hennes tal med lysande ögon, sig ut.
Nu kommer ett samtal mellan Allmers o c h Rita Hon söker smeka sig till ett at dessa kärleksrus, som äro hennes lycka, och när det icke lyckas, hotar hon och rasar.
Hon iefver för honom, han iefver ej för henne!
Således skall hon ej ända ta första rummet i hans själl Eyolf är den rival, hon skall kämpa emot nu.
Hellre än att han skall stå emellan dem, hellre.
må han dä aldrig ha vant f ö d d.
Men Rita!
förmanar Allmers.
Nej, han far taga henne som hon är, hon kan ej dela.
•• Under tiden har Asta ett samtal med vägbyg- garen, en lifskraftig ung man, som tror, att lifvets svårigheter kunna lekas bort, och som älskar Asta.
Ingeniören friar till den unga fröken, men Asta har blifvit så underlig på sista tiden, och när de återkomma från sin promenad, förstår man, att hon svarat nej.
Asta som förut synts benägen för den hurtige mannen, tycks på senare tider ha fått mycket att tänka på, ocn hon lämnar Allmers en packe gamla bref, som beröra familjeförhållan- den o c h som hon genomläst.
Och medan de full- vuxne ha fört sin kamp om sina intressen, har lille Eyolf därute på fjorden kämpat sin sista strid.
Vid bryggan därnere vid fjorden, där har han tumlat i, medan råttjungfrun rodde bort, just som en liten råtta, en af dessa, som gnaga och skafva och s o m huset bör befrias ifrän, och ingen af de duktiga trasiga barfotaungarna, som kunna simma, har räckt h o n o m en hjälpsam band.
Blott kryc- kan flyter därute på vattnet.
Skrik och tumult därifrån väcka Allmars o c h hans fru.
Skräck- slagen, lam förtviflan hos dem bägge.
Lille Eyolf är blott ett minne nu.
Andra akten visar oss lif och sorg i sin för- färliga motsats.
Allmers sitter i dof förtviflan och ser utat fjorden.
Hvad är lifvet, när döden finns, döden, som afklipper, dumt och obarmhärtigt, före mognad och fruktsättning; hvad är lifvets mening, när slumpen, tillfälligbeten har rättighet alt gripa in pä delta sätt?
Är dä hela tillvaron ett skepps- vrak, som drifver vind för våg.
Hvad finns det för möjlighet att iefva med detta minne, som evigt förebrår?
Hvad är lifvet utan mål, och lifvet med en sådan oläklig sorg, kan detlefvas; Iefver man, när man Iefver utan hopp, utan möjlighet att godt- göra?
En förlust, s o m man ej kan reparera, är en evig förtviflan, o c h lifvet med evig förtviflan hvad är det?
Hvad är det för ett gäckeri i allt detta outgrundliga?
Fjorden svarar ej på detta, den ligger därute kallt leende med sina färgreflexer.
Asta kommer till Allmers, innerligt deltagande, han är bra olycklig, stackars, stackars Allmers.
Han får ej fråga så förfärligt.
Hon ber om nåd inför hans frågor.
Minns han, när de två voro en- samma i världen?
Han minns.
Och hur de sträf- vade?
Ja, han minns.
Nåja, det var j u egentligen han, som fick sträfva och slita.
Åhnej, det var hon också.
Och så erinrade de sig dessa scener från ungdomslifvet.
Hur hon klädde sig i goss- kläder, därför att han ej hade någon bror och ville ha en.
Han kallade henne Eyolf.
Plötsligt störtar han u p p; nej, han får icke glömma på detta sätt, han måste minnas Eyolf, annars är sorgen ingenting värd.
Hvad är sorgen, om den ej är evig, helt upptagande!
Nej, han måste sörja.
Strax efter kommer Rita.
Hon är lika förtviflad som han.
Med grymhet erinrar han henne om heunes själfviskhet.
Hon påminner h o n o m om hans själfviskhet.
De göra hvarandra förebråelser.
V©l * ll.b&lt; ?.l * i?
J i \ U r f a b r i k ö r Stockholm, Gustaf Adolfs Tore.
Åhnej, var hon brottslig, var han det också.
Eyolf blef halt, när han ramlade ned från bordet, j a hon hade lämnat honom utan tillsyn, men ban också — nåväl de voro bägge lika goda — de hade glömt Eyolf för sin karlek.
Det ena ordet tar det andra.
De göra hvarandra elaka, Allmers inser det, o c h han vill bort; de måste skiljas, ty detta förtviflade samlif går icke längre.
Barnet är dödt, lyckan är död, lifvet är dödt, de ha bägge varit pliktiorgätna.
Sä kommer ett samtal mellan Allmers o c h Asta, som torde vara bland det nob lasie Ibsen någonsin skrifvit.
Han vill bort från Rita, meddelar han Asta, och de två skola lefva som förr gemensamt, som bror och syster.
Hon svarar nej.
Därför, säger hon, att de ej kunna det.
Han o c h hon äro icke syskon, familjebrefven ha upplyst henne därom.
Han studsar ett ögonblick.
Men så fattar han sig — däri ligger intet hinder, allt skall bli som förr.
Men hon vägrar — nej, han har själf sagt, att allt är underkastadt förvandlingens lag, allt utom förhåilaudet mellan bror och syster, men nu äro de ej bror och syster vidare.
Men icke deras förhållande förklarar han, hvarför vägrar h o n?
Jo därför att, därför a t t.
hon kan icke förklara det bättre, än hon redan gjort med förvandlingens lag.
Man kan icke finare uttrycka ett kvinnligt bjärlas fruktan för en hotande möjlighet af en kärlek, som redan börjat gry rcli som kan växa.
» Kom med till Rita, » manar Asta, o c h Allmers följer.
Han förstår, och han följer, o c h läsaren känner något af religiös vördnad för dessa två, som ej vilja taga lifvets lycka med röfvarhand.
Tredje akten visar oss först en kampscen mel- lan vägbyggaren och Asta.
Hvarför, frågar denne, vill hon ej motta hans anbud?
Lyckan ligger där, nåja, måhända först i framtiden pä andra sidan om äktenskapet, måhända skall den då först komma, men komma skall den.
— Och tror hon, tror hon verkligen, att lyckan erbjudes så många gånger här i iifvel?
Rita och Allmers uppträda.
Rita är be- klagansvärd, hon är rädd för ensamheten, och Asta, som ser hennes vånda, flyr från detta hem, där hon skulle kunna stifta olycka — nåväl ja, hon skall komma med vägbyggaren, svarar hon honom, hon förkunnar sitt beslut att resa samma vägled som han och reser.
Dessa bada, Rita och Allmers, äro nu ensamma.
Nu skall han alltså resa ifrån henne.
Nåväl, så skall hon taga haud om de stackars förvildade tiggarungarne, som de så ofta förargat sig öfver där nere vid ångbåtsbryggan.
De skola få leka med Eyolfs leksaker, titta i hans böcker.
Allmers hör på henne misstroget.
sådant duger hon ej till.
— Ahja, så får hon lära sig.
De förebrå- ende barnaögonen, som se mot henne ur djupet, skola kanske få ett annat uttryck då.
— Allmers grubblar.
Är Rita förvandlad, vill hon då sträfva hon o c k s å?
Men då är icke lille Eyolf död för- gäfves?
Han frågar henne, om han får vara med, o m hon kanske tillåter honom.
Ja, han får vara med.
Kanske skola de båda kunna lefva för något, o m de aibeta ärligt, men hårdt arbete blir det.
Och kanske skola de få höra anderöster tala till dem utan förebråelse, j a kanske skall sorgen ge dem ett nytt lifsinnehåll.
Och så skall hau lefva alltjämt, han, som är borta, ja de skola våga se mot stjärnorna, våga se upp mot den eviga still- hetens värld.
Ja det är ändå lille Eyolf, som med sin död lärt dem lifvet, ansvarets lif.
Om nyårshälsningar oeh nyårskort.
Af M a t h i l d a L a n g l e t.
nyårshälsningen har naturligtvis sitt ur- s p r u n g i den k ä n s l a, s o m v i d årsskif- tet intager hvarje t ä n k a n d e människa, känslan af att d e d a g a r s o m flytt a l d r i g s k o l a å t e r k o m m a, a f att ett år oåterkalleligen run- nit bort i tidens h a f o c h ett nytt före- står m e d o k ä n d a ö d e n o c h skiftande sorg o c h glädje.
D ä r f ö r r o p a r man till den vän man under de första d a g a r n a af det n y a året m ö - ter: g o d t nytt år!
måtte det k o m m a n d e året blifva dig l y c k o s a m t!
O c h blir m a n så själf hälsad, v a k n a r i sinnet en v ä r m a n d e känsla a f h o p p o c h förtröstan, s o m väl k a n h ä n d a flyr l i k a hastigt s o m den k o m, men d o c k alltid l ä m n a r k v a r ett visst v ä l b e h a g.
Icke underligt därför att e n h v a r m e d en sådan hälsning s ö k e r glädja sina vänner, b å d e när- m a r e o c h tjärmare.
M e n det är m e d nyårshälsningarna s o m med j u l k l a p p a r n a — d e antaga sä v ä l d i g a dimensioner, att d e s t u n d o m blifva, först till en s k y l d i g h e t o c h i c k e, s o m d e borde, en a f hjärtats k ä n s l a f r a m k a l l a d handling, o c h se- dan till en p å l a g a, ett slags indirekt skatt, s o m k a n s k e för m å n g e n kännes rätt tryckan- de.
Utgiften är j u egentligen o b e t y d l i g; l ä t o m oss g ö r a ett litet r ä k n e - e x e m p e l: 1 0 0 visit- k o r t ä 2 kr., 5 0 kuvert å 2 o c h 5 0 å 4 öre, s u m m a 5 k r o n o r.
D e t är för den bämed- l a d e så godt s o m ingenting o c h äfven för den m i n d r e b e m e d l a d e icke särdeles kännbart, helst d e n n a antagligen kan m i n s k a s u m m a n för kuverten.
M e n i a l l a fall måste v ä l m e d g i f - vas, att s u m m a n, liten eller stor, s k u l l e k u n - n a bättre a n v ä n d a s än till i n k ö p o c h för- s ä n d n i n g a f några k a r t o n g l a p p a r, s o m n å g r a d a g a r l i g g a i en visitkortskorg o c h sedan kastas bort eller i bästa fall blifva till » n y s t - gods ».
D e t svåraste, det s o m egentligen är t r y c k a n d e, det är k a n h ä n d a d o c k tanken p å att m a n måste, om man ej vill v a r a ohöflig eller visa brist p å lefnadsvett, » s k i c k a k o r t » hit o c h dit, till h v a r o c h en, s o m m a n blott en g å n g till bevis a f v ä n l i g h å g k o m s t r å k a t s ä n d a ett kort, äfven o m d e n n a person, den vi a l d r i g mer i lifvet återse, s m å n i n g o m i värt m i n n e alldeles b l e k n a t bort.
S e d a n k o m - m a alla de, till h v i l k a m a n n å g o n g å u g stått i n å g o t slags f ö r h å l l a n d e, alla, s o m k u n n a ä g a anspråk p å att fordra n å g o t artighetsbe- vis a f o s s.
O c h det värsta a f allt är, att o m man glömmer någon af dem, som man förut u p p v a k t a t, måste denna n å g o n anse sig, o m ej precis f ö r o l ä m p a d, så d o c k litet förbi- sedd.
V i sade nyss, att utgiften är o b e t y d l i g, m e n det gitves i c k e sä sällan f ö r h a l l a n d e n, d ä äf- ven en rätt liten utbetalning är kännbar, helst o m m a n i själ o c h hjärta finner den öf- verflödig o c h onyttig.
D e t gifves personer, s o m k o m m a i beröring med m å n g a mäuniskor, som utan stora tillgångar o c h utan m ö j l i g h e t att » b j u d a i g e n » d o c k äro g ä r n a s e d d a o e h i n b j u d a s v i d tillfällen, där d e g ö r a m å n g a bekantskaper, o c h för s å d a n a personer blir afsändandet a f nyårskort i flere afseenden be- tungande.
M a n i n v ä n d e r, att detta b r u k förskaffar en stor o c h välbehöflig i n k o m s t såväl för a c c i - denstryckerierna s o m o c k — o c h i första r u m m e t — för postverket.
D e t t a medgifves villigt, men h v a d tryckerierna beträffar, gäller o m d e m, s o m o m en hel del andra arbetsområden, att m a n i c k e kan eller b ö r s k a p a b e h o f för att sysselsätta krafter, h v i l k a k u n d e nyttigare användas.
A l t postverkets inkomster äro stora o c h k u n d e v a r a välbehöfliga, k a n ej heller nekas, o c h visste m a n att m e d nyårs- kortens k r i n g s ä n d a n d e bereddes en sannerli- gen v ä l b e h ö f l i g förbättring i » postbetjäntes » aflöningar, s k u l l e man m e d glädje betala den förhöjda skatt nyårshälsningarna p å l ä g g a.
M e n det vet m a n i c k e.
E l l e r k a n s k e m a n vet, att så icke sker.
I hvilket fall s o m helst kän- ner m a n sig d o c k i c k e u p p m u n t r a d att endast för att ö k a postverkets inkomster f ö r o r d a bru- ket a f kringsändandet a f nyårsbref.
D e n stora allmänhet, s o m b l o t t i breflådan kastar ned sina p a c k o r a f nyårskort, har ingen aning o m det o e r h ö r d a arbete, s o m d ä r i g e n o m å l ä g g e s postpersonalen.
H v a r t o e h ett a f dessa 1, 2 0 0, 0 0 0 — säger en million tvåhundratusen — rekommenderar till j u l e n sitt stora och förs klassiga lager af alla sorters F I C K - U R i guld- silfecr- och metotf-boetter för dajner o c h herrar.
V ä g g u r o.
J B o r d s u r, J N a t t v a k t k o n t r o l l u r o. V ä c k a r u r m. m., passande såsom gäfvor vid alla tillfällen.
som p å det g a m l a årets sista o c h det n y a årets för- sta d a g passerade S t o c k h o l m s p o s t k o n t o r skulle naturligtvis afstämplas.
E n d a s t detta represente- rar ett rätt stort antal styfva d a g s v e r k e n.
A f - hämtningen från l å d o r n a, sorteringen o c h kring- bäringen kräfva ä n d å mera arbete, o c h därtill ett forceradt arbete.
T y allt skall ske fortast möjligt — k o m m a ej korten fram p å nyårs- d a g e n, är d e t hela förfeladt.
S å s k o l a nyårskorten besvaras — n ä m l i g e n o m m a n får från personer, till h v i l k a m a n ej s k i c k a t förut.
N y a besvär, o c h så måste äf- ven dessa nä3ta g å n g i h å g k o m m a s.