Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han sökte sålunda ådagalägga, att en armée under de begge första årens fälttåg har mycket flere sjuka, än under de derpå följande; en omständighet, som fordrar, att arméen redan vid ett krigs början är försedd med ett tillräckligt antal läkare, på det att icke sjukdomar, såsom förhållandet var med Engelska arméen på Krim, af brist på läkare och sjukvårdsmateriel, må få ökad framfart och genom försummade eller af bristande insigt ledda helsovårdsåtgärder öfvergå till fältfarsoter, hvilka genom utveckladt smittoämne ohejdadt fylla sjukhusen och begrafningsplatsen^, samt sålunda tillintetgöra hörens såväl fysiska som moraliska spänstighet och kraft.
Han ingick visserligen icke vid detta tillfälle i någon utredning af det till siffran bestämda antal läkare, han ansåg en på krigsfot ställd 9 armée fordra; men han redogjorde i utförlighet för det stora inflytande sjukdomarne utöfvade till nedsättning af de stridbares antal och det deraf för handen varande behofvet af omfångsrika sjukvårdsanstalter; läggande på ett i ögonen springande sätt i dagen, att den armée, som under en tidsföljd af sex månader kan ständigt hafva hvar-tredje man sjuk, samt inom sig företett en trupp, som 2 till 3 månader efter ankomsten till krigsorten, ännu innan första skottet lossats, har häliten af sin, fredligt i städer och byar kantonnerande, styrka samt alla sina läkare insjuknade i en dödande feber, den har, om erfarenhet får ega vitsord, behof af läkare till icke ringa antal.
En annan läkare, öfver-direktör Theel, hade för sina åsigter, i afseende på en armées läkarebehof, att åberopa stödet af sin personliga erfarenhet, så väl från 1788—1790 årens krig i Finland, der han tjenstgjort såsom förste fältkirurg, som äfven från en 26-årig embetsmannaverksamhet såsom chef för det kirurgiska undervisningsverk, hvars åliggande det var att både för land- och sjöförsvaret anskaffa de kirurger, som krigsbehofvet kräfde.
Han framlade jemväl inför samma akademi 1794 vid ett likartadt tillfälle en af honom gjord beräkning med hänseende till Svenska arméens behof af läkare, dervid han upplyste att landarméens krigsbehof fordrade 590 regements-, bataljons- och kompanifältskärer och sjöförsvaret 200.
Archiater von Weigel, då ordförande i den militära divisionen af medicinal-styrelsen, meddelade Rikets Ständer vid 1812 års riksdag, att det erfordrades enbart för arméens sjukhus, med den låga beräkningen af endast 10 °/0 sjuke, 160 till 170 läkare, under det att landarméen för sitt behof i öfrigt endast hade en examinerad läkare vid hvarje regemente.
De sorgliga betraktelser, det nyss förut slutade krigets olyckor framkallat, vållade vid sistnämnde riksdag en förändring i organisationen af arméens läkareväsende.
Under en lång följd af år hade arméens läkare förnämligast, för att ej säga uteslutande, bestått af fältskärer med ringa eller ingen vetenskaplig bildning.
Desse måste nu träda tillbaka för vetenskapligt bildade läkare, af hvilka hvarje regemente erhöll tre.
Med denna läkare-organisation, som nära tredubblade arméens egentliga läkarepersonal, gjorde densamma 1813— 1814 årens krig, dervid emellertid bristen på legitimerade läkare, till fyllande af de nyskapade bataljons-läkareplatserne, var så stor, att man nödsakades till sjelfständig verksamhet, både vid sjukhusen och på slagfältet, använda personer, som ännu icke afslutat sin medicinska kurs.
De i så många hänseenden gynsamma förhållanden, som under detta krig företedde sig för Svenska arméen, hade emellertid till påföljd, att de som fordrade vård å sjukhus, vare sig på grund af erhållna sår eller sjukdom, voro jemförelsevis få, hvilket gjorde bristen på läkare mindre känbar, än annars skulle hafva varit fallet.
Då sedermera ett långt fredslugn följde, alstrades hos mängden tilläfventyrs den föreställningen, att 1808 och 1809 årens förluster vållats af tillfälliga omständigheter, samt hade sin egentliga rot i krigsadministrationens oskicklighet, men icke i någon väsentlig mån föranledts af den nästan fullständiga brist på läkare och sjukvårdsmateriel, som under hela detta krig förefanns.
Afven 1833 års lönereglering för indelda arméen verkade ofördelaktigt på arméens sjukvård derigenom, att regements-läkarelönerna, genom indelningarnes upphörande, flerestädes nedsattes; och då derjemte bataljons-läkarnes löner bestämdes alltför lågt, utgjorde löneförmånerna icke någon lockelse för landets läkare att söka anställning vid arméen.
Ifrågavarande förhållande, jemte sjukvårdsutredningens ofullständiga skick, föranledde Kongl.
Maj:t att 1839 nedsätta en komité, med uppdrag att utarbeta förslag till sådana förändringar i arméens medicinalväsende, som, efter senare liders i ämnet vunna erfarenhet, kunde anses behöfliga.
Denna komité, som bland annat hade till uppgift att beräkna antalet af de läkare, som 50,000 man, ställde på krigsfot, skulle erfordra, ansåg en läkare vara nog för en fältbataljon på 830 man, beräknande derjemte krigsbehofvet af läkare för arméens sjukhus efter en sjuknummer, uppgående till endast 10 70 af d en befintliga styrkan.
Oaktadt dessa låga beräkningar, kunde arméens läkarebehof icke af komitén nedtryckas lägre än till 190 legitimerade läkare och 180 underläkare.
Komitén erkände sjelf, att detta antal var det minsta möjliga, som erfordrades; en åsigt som biträddes så väl af medicinalstyrelsen, som äfven af den komité, hvilken 1842 nedsattes för granskning af de förslag, som blifvit framställde till förbättrad anordning af arméens sjukvårdsväsende.
Då emellertid andra beräknings Landförsvarskomit, Bet.
IV. 2 10 grunder än de, hvilka 1839 års komité i förberörde afseende följt, sedermera blifvit, till följd af från Kongl.
Sundhetskollegium gjord framställning, af Kongl. Majit godkände, utber sig Landförsvarskomitén, som instämmer i hvad Sundhetskollegium, dels i dess underdåniga förslag till fältläkare-corpsens organisation den 19 Juni 1850, dels i dess underdåniga skrifvelse den 50 December 1854, angående grunderna för ordnaudet af arméens sjukvård i fält, i delta hänseende anfört, att här få meddela, hvad en af Franska arméens mest framstående och crfarne militärläkare, doktor Vaidy, i denna fråga yttrat, samt att derefter få tillägga några sifferuppgifter, hvilka skola ytterligare bekräfta den åsigt, kommitterade, för sin del, med hänseende till en fältarmées behof af läkare, redan haft tillfälle att i underdånighet inför Eders Kongl. Majit framställa.
För en armée af 100,000 man uppskattas läkarebehofvet af doktor Vaidy till 275 öfverläkare och 400 underläkare; oberäknadt de läkare, som äro afsedde att åtfölja sina regementen.
Sjukprocenten af en på krigsfot ställd armée antages af honom komma att under de mest gynnande omständigheter uppgå till to af den effektiva styrkan, på så sätt att af dessa 10,000 sjuke 6,000 beräknas såsom lidande af invertes sjukdom och återstoden af yttre åkommor; men han tillägger, att förhållandet mellan antalet invertes sjuke och dem, som erfordra kirurgisk behandling, blir efter en drabbning omvändt, emedan de sårades antal då kan utgöra 10 till 12,000.
Tiotusen sjuke, jemte 10 till 12,000 sårade, göra 20 till 22,000 man på en gång i behof af läkarevård.
Att i detta antagande icke ligger någon öfverdrift, torde nedanstående uppgifter bekräfta.
Under 41 månader (Juni 1811 — Maj 1814) hade gemenskapen af Engelska arméen i Spanien, i medeltal utgörande 61,511 man, 240 man af hvarje fOOOide satt ur stridbart skick i följd af sjukdom, samt 15 i följd of sår.
Från midten al Juni till första dagarne af Juli 1815 (Waterloo fälttåget) fick Preussiska arméen 16,747 sårade; och då denna armée, som på 8 månader sammansmält från 180,000 till 99,938 man, tågade in i Paris hade den 29,841 man på sjukhus.
Fältmar skalken Radetzkys armée i Italien hade i Augusti 1848 20,000 sjuke och sårade, hvilket utgjorde 30 % af befintliga styrkan.
Österrikiska belägrings-corpsen framför Komorn i Juli 1849 hade 16.000 sjuke och sårade, hvilket var nära 33 % af styrkan.
Engelska arméen på Krim, 28,939 man stark, hade från och med Oktober 1854 till och med April 1855, det vill säga und<r en tidrymd af endast 7 månader, 53,913 man intagne på sjukhus, af hvilka 10,748 dogo.
Kejsar Napoleona 200.000 man starka armée, som öppnade kriget mot Österrike med slaget vid Montebello den 20 Maj 1859 och slöt det efter knappast mera än en månad genom segern vid Solferino den 24 Juni samma år, qvarlemnade efter fredslutet den 12 Juli en observalions-corps, för alt bevaka fredsvillkorens fullgörande.
När denna återvände hem, hade fransyska arméens samfälda styrka afsändt mera än 125,000 man till sjukhus, bland dem 100,000 febersjuke och 13,474 sårade i drabbning.
Enbart från Solferinos slagfält afsändes till sjukhusen 17,000 Fransmän, 14,000 Italienare och 1,500 på slagfältet qvarlemnade Österrikare.
Sedan kommitterade, på sätt nu skett, inför Eders Kongl. Majit, dels med exempel från, så väl vår egen, som främmande lands krigshistoria, dels med intyg från män, hvilkas erfarenhet, upplysta omdöme och sanningskärlek icke kunna ifrågasättas, ådagalagt, att det läkare antal, som gällande stadganden bestämma såsom erforderligt för arméens krigsfot, så stort det än må synas, icke är öfverdrifvet; återstår för kommitterade den svåra uppgiften att föreslå de utvägar, hvarigenom detta stora läkarebehof skall kunna, i hvad möjligt är, fyllas.
Denna uppgift är så mycket svårare, som den läkarebrist, hvilken i händelse af ett krig komme alt uppstå, icke kunde fullständigt fyllas, äfven om alla rikets civile läkare dertill kunde tagas i anspråk.
Antalet af alla Sverges läkare uppgår, eller afdrag af arméens. till omkring 400; men af dem äro naturligtvis månge, i följd af ålder och andra skäl, alldeles oandvändbare till fälttjenst, och de flesta af dem äro dessutom så fästade vid sin civila tjenst, eller så bundne vid enskildt ingångna förbindelser, att de icke, utan en stark rubbning, både i egna och andras förhållanden, kunna för någon vidsträcktare och mera ihållande tjenstgöring för arméen påräknas.
Det finnes nemligen 70 till 80 lazaretts- eller hospitals—läkare-beställningar, 86 stadsläkare-befattningar, 98 ordinarie och 26 extra provincial-läkare—beställningar samt 46 distrikt— läkare-platser och omkring 50 lärare-beställningar vid de offentliga undervisningsverken, således inalles 11 omkring 380 läkarebeställningar, som äro afsedde att företrädesvis af civil-läkare bestridas.
Härvid bör likväl anmärkas, att flere af dessa tjenster äro al beskaffenhet att liktidigt kunna af samma person bestridas.
Likaledes bör erinras, att bland de civila läkarebefattningarne äro 6 extra provincialläkareoch 7 distriktläkare-, 6 lazarettsläkare- och 14 stadsläkare-beställningar, som innehafvas af militärläkare, hvilka naturligtvis, sä snart arméen ställes på krigsfot, blifva tagne i anspråk för sin militär— tjenstgöring, hvarvid deras icke-militära befattningar måste åt civilläkare anförtros.
Om än kommitterade icke kunna anvisa någon utväg att fullständigt fylla det behof af läkare, som vår armée, ställd på fältfot, fordrar, äro de dock förpligtade att tillstyrka de åtgärder, som böra vidtagas, för att åtminstone i någon mån närma sig det mål som åsyftas.
I sådan afsigt få kommitterade fästa Eders Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet på angelägenheten att arméens läkarepersonal må varda åtminstone något tillökad, och få till följd deraf hemställa: att Wester-Norrlands och Hallands till ny uppsättning föreslagna corpser förses med 1 regementsläkare och I förste bataljonsläkare; att de öfriga infanteri-corpserna, nemligen:
Lifregementets grenadier-corps, Smålands grenadier-bataljon samt Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens fältjägare-corpser, som för närvarande endast äro försedde med regements-läkare, måtte derjemte få hvar sin förste bataljonsläkare; att, i sammanhang med Wermlands fältjägare-regementes ifrågasatta förändrade organisation, andre bataljons-läkaren borde uppflyttas till förste bataljonsläkare samt att alla infanteri-regementen, nemligen:
Svea och Andra lifgardena, Första och Andra lifgrenadier-regementet, samt Vestgöta, Uplands, Skaraborgs, Södermanlands, Kronobergs, Jönköpings, Dal, Helsinge, Elfsborgs, Vestgöta-Dals, Bohus-läns, Westmanlands, Kalmare, Nerikes, Wermlands, samt Norra och Södra Skånska infanteri-regementena, må erhålla ytterligare en andre bataljonsläkare.
Genom detta ökade läkareantal vid infanteriet skulle ett regemente, eller 2 corpser tillsammans, få 4 läkare och således staben och de trenne fältbataljonerna kunna hvardera förses med åtminstone en legitimerad läkare.
Detta är visserligen hälften mindre än hvad för krigsfoten blifvit beräknadt, men härigenom skulle dock den för infanteriets organisation antagna grundsats, att hvarje regemente borde, utom regements-staben, hafva befäl för tre bataljoner, blifva erkänd och tillämpad äfven för läkare, ehuru ofullständigt hvad beträffar deras antal på hvarje bataljon.
Likaledes anse sig kommitterade böra föreslå: att en förste bataljonsläkare tillsättes vid den nya sappörbataljonen, och att på ordinarie stat uppföras: öfver fält—läkaretjensten vid Stockholms garnison, som för närvarande, enligt förordnande, innehafves al en bland garnisonens regements-läkare; garnisons-läkaretjensten å landets hufvudfästning, Carlsborg, såsom regemerits-läkaretjenst; samt de vid Carlsten och Waxholm såsom förste bataljonsläkare-tjenster.
Beträffande den s. k. extra fältläkare-corpsen, anse sig kommitterade böra, i likhet med 4858 års sjukvårdskomité, förorda: inrättandet af en ny tjenstegrad under namn af reserv-bataljonsläkare: hvilken grad kommitterade likväl icke anse böra, med hänseende till befordran, ställas i ett så nära samband med arméens öfriga bataljonsläkare, som nämnde komité föreslagit, ulan hemställa: att extra fältläkare-corpsen, som nu utgör 47 pensionärer och 30 stipendiater, eller inalles 47 personer, (af hvilka likväl 2 stipendiater icke för närvarande äro för arméen disponible,) måtte ökas till ett antal af 60, fördelade i tre klasser, af hvilka den förste, eller den nu föreslagne reservbataljons-läkareklassen innefattar 24 läkare, hvilka böra hafva aflagt minst medicinae-kandidatexamen och derjemte fullgjort den för licenciatexamen föreskrifna tjenstgöringen å Serafimer-lazarettets kliniker, men de begge öfriga klasserna, hvardera innehållande 4 8 medicinae-studiosi, bibehållas vid sin nuvarande benämning af pensionärer och stipendiater med för dem, i afseende på kompetens och befordringsrätt, redan gällande föreskrifter.
Den personal-tillökning arméens ordinarie och extra-ordinarie läkarecorps samfäldt skulle ernå, i händelse hvad kommitterade föreslagit vinner bifall, blefve således för ordinarie fältläkare-corpsen: 4 Öfver-fältläkare för Stockholms garnison; 12 3 Regementsläkare, deraf en för Carlsborgs fästning; 10 Förste bataljonsläkare, deraf två för Carlstens och Waxholms fästningar, samt 21 Andre bataljonsläkare för de indelda och värfvade regementena, således inalles: 35 nya läkaretjenster på stat, under det att extra fältläkare-corpsen, annorlunda fördelad än hittills, blefve tillökad med inalles 13 nya medlemmar, hvilka likväl icke ega förpligtelse att vara fullt legitimerade läkare.
Genom de grunder för fältläkare-corpsens pensionering, som här nedan, i sammanhang med corpsens organisation, komma att föreslås, skulle äfven en tillgång kunna beredas af pensionerade läkare, med tjenstgöringsskyldighet under krig vid arméens inom landet varande depöter och sjukhus.
Kommitterade, som i det ofvanstående yttrat, att den civile läkarecorpsen icke under ett blifvande krig kan för någon vidsträcktare tjenstgöring inom arméen vara att påräkna, böra emellertid tillägga, att de anse detta förnämligast gälla arméen i fält, hvaremot för depöterne helt visst kan väntas biträde, såväl af provincialläkare som af stads-, lazaretts- och distriktsläkare, hvilka författningsenligt hafva sig ålagdt, att. då behofvet så fordrar, taga vård om sjuke från tågande, eller på fältfot ställd, trupp.
Älven för den aktiva arméen kan en värderik läkaretillgång frän den civila läkarecorpsen i och för vården å arméens stående sjukhus beredas, om Eders Kongl.
Maj:t behagade förordna: att laudets extra provicialläkare vid uppkommande krig förpligtas, att, i fall behofvet sådant kräfver, med bibehållande af sin lön och mot ett förhöjdt arvode vid arméen tjenstgöra.
Genom en sådan anordning skulle nemligen i behofvets stund för aktiva arméens fältsjukvård tillvägabringas en ytterligare tillgång på ett tjugotal läkare, ej blott erfarne i läkarekonstens praktiska utöfning, utan äfven förtrogne med embetsbestyr, hvilket är af vigt vid en tjenstgöring, der det medicinska vetandet visserligen är af stort inflytande, men likväl, då det ej åtföljes af embetsmannavana, kan under vissa förhållanden komma att i väsentlig mån förfela sitt syfte.
Vid ett krig i eget land bör ock kunna antagas, att läkare, som icke äro anställde i allmän tjenst, skola finnas villige att biträda vid läkarevården å sjukhus, som för arméen inrättas i de orter, der de hafva sin öfriga verksamhet.
Det är emellertid icke endast läkare utan äfven underläkare, som äro för arméens sjukvård behöflige.
Kommitterade kunna nemligen icke instämma i den af 1858 års sjukvårds-komité uttalade åsigten om underläkares olämplighet för den militära sjukvården; utan hysa tvertom, för sin del, den öfvertygelsen, att studerande, som valt läkarekallet till sin framtida verksamhet, äfvensom andra bildade ynglingar i beväringsåldern, sedan de förvärfvat praktisk färdighet i förbinderiet, blifva af större nytta, om de användas såsom biträden vid sjukvården, än om de ställas i ledet bland de stridande.
Kommitterade hemställa i följd häraf, det Eders Kongl.
Maj:t täcktes förordna: att, till förstärkande af den ofvan omförmälde stipendiat-corpsen, i beväringsåldern varande medicinee-studiosi, fältskärselever och pharmaceuter, jemte andra beväringsskvldige, som medelst intyg från lärare vid något af våra medicinska undervisningsverk ådagalägga sig hafva inhemtat sådan insigt i anatomi, kirurgi, förbandslära eller apotheks-göromålen, att de äro användbare såsom underläkare å militär-sjukhus eller såsom pharmaceuter vid fältsjukvård, må, om de sådant önska, i mönsterrullorna såsom läkarebiträden inskrifvas, samt i krig såsom sådane användas, utan att dock under fredstid vara från vapenöfningar befriade.
Under förutsättning af bifall till hvad nu blifvit ifrågasatt, rörande nya tjenstebefattningar inom den ordinarie och extra-oidinarie fältläkare-corpsen, samt extra-provincial-läkares användande vid fältsjukvård, anse sig kommitterade, med fäsladt afseende, dels på det antal af icke mindre än 100 medicinae kandidater samt 100 andra medicinae-studiosi, som för närvarande idka studier vid rikets undervisningsverk, dels på det icke obetydliga antal läkare, som afslutat sin medicinska kurs, utan att ännu i statens tjenst hafva vunnit anställning eller genom vidsträcktare enskilda åtaganden vara bundne, kunna antaga, alt arméen, med vilkor alt den ordinarie fältläkare-corpsen är fulltalig och utgöres enbart af fälttjenstduglig personal, skall vid ett påkommande krig kunna för sin sjukvård påräkna, utom chefen för fält-läkare-corpsen och öfver-fältläkaren för Stockholms garnison, nedanstående läkare-personal; 13 1.
Läkare-personal, med befogenhet af sjelfständig verksamhet under fält-tjenstgöring.
Regements- och bataljons-läkare 136 j Reserv-bataljons-läkare 24M178 på arméens stat uppförde).
Pensionärer i Fältläkare-corpsen : 18 j Medicinee-kandidater, icke i fältläkare—corps anställde .
. 30 (ett lika antal beräknas disponibelt för sjöförsvaret).
Extra provincial-läkare och legitimerade läkare utan tjenst 25 ~2337 2.
Läkare, utan befogenhet af sjelfständig läkare-verksamhet.
Stipendiater i fältläkare-corpsen 18 (på arméens stat uppförde).
Andra medicinae-studiosi, icke i fältläkare corpsen anställde 42 (ett lika antal beräknas disponibelt för sjöförsvaret). 60.
Antalet af de läkare, som kunna antagas stå krigsförvaltningen till buds, i händelse af krig, uppgår således endast till 233, åt hvilka sjelfständig läkare-verksamhet kan anförtros, och 60, som endast kunna användas i egenskap af underläkare; och en brist skulle fortfarande finnas: för den mindre krigsfoten af 108 legitimerade och 234 underläkare, samt för den större krigsfoten af 181 legitimerade och 292 underläkare.
Ehuru det uppgifna läkarebehofvel visserligen icke är för stort, helst sjuknummern blifvit beräknad endast efter den stridande styrkan, utan afseende på det stora antalet icke stridande, som åtfölja en armée, måste dock inskränkningar göras, då det icke kan ifrågasättas att för det närvarande aflöna en så talrik fältläkare-corps, som arméen på krigsfot behöfver, och hvilken under fred, utan sysselsättning vid arméen och talrikare än den allmänna läkare-vården ännu kräfver, saknade tillfälle att underhålla sin läkare-bildning och vinna den utkomst, som utöfver lönen kan erfordras till lefnadsbehofvens fyllande.
Det blir derföre nödvändigt, att den för arméens krigsfot påräkneliga tillgång blir så ändamålsenligt fördelad som möjligt, så att åtminstone de vigtigaste platserna blifva fyllda.
Den lemnade öfversigten af arméens iäkarebehof (Bil. A.) visar, att artilleriet, i förhållande till manskaps-styrkan, är rikligare försedd med läkare, än de öfrige trupperna, enär hvarje batteri vid detta vapen utgör ett helt för sig.
Om, vid den mindre krigsfoten, af de 16 batterierna 2 tilldelas hvardera af de 5 fördelningarne, 1 kavalleri-reserven och 5 artilleri-reserven, synes 1 legitimerad läkare vid hvardera fördelningens artilleri, eller tillsammans 5 läkare, kunna med minsta olägenhet undvaras och, äfven under förutsättning att 10 batterier sammanhållas vid artilleri-reserven och endast 6 utdelas på fördelningarne och kavalleri reserven, bör läkare-vården vid reserv-artilleriet kunna bestridas af 5 legitimerade läkare, och således äfven i detta fall en indragning kunna göras vid artilleriet af 5 läkare.
Dernäst synes en läkare af de 3 vid hvardera af infanteriets 12 brigader kunna besparas.
Genom denna minskning af tillsammans 17 öfverläkare nedgår behofvet af legitimerade läkare för trupper och staber i fält vid den mindre krigsfoten från 196 till 179.
Genom en lika nedsättning af läkarne vid artilleriet och brigadstaberna och genom att tilldela 5:te och 6:te bataljonerna vid hvarje brigad, eller de 25 bataljoner, som vid den mindre krigsfoten utgöra depöter, endast 1 öfverläkare hvardera, uppkommer för den större krigsfoten en minskning af tillsammans 42 öfver-läkare, hvarigenom äfven i detta fall behofvet af legitimerade läkare vid trupper och staber i fält nedgår från 255 till 213.
Då kommitterade, under vissa förutsättningar, ansett sig kunna, för händelse af krig, beräkna tillgången på läkare, åt hvilka sjelfständig verksamhet kunde anförtros, till 178 på arméens stat uppförde och 55, som icke tillhörer denna stat eller tillsammans 233 öfver-läkare, skulle efter de nedsättningar, som blifvit ifrågasatta, öfverläkarnes antal för arméen i fält vid den mindre krigsfoten nära motsvara anta - u antalet A arméens stat uppförde och ett öfverskott uppkomma för depöter och sjukhus af 34 öfverläkare; vid den större krigsfoten Ater, der arméen i fält krälver ett något större antal läkare, blir tillgången lör depöter och sjukhus endast 20.
Sedan trupperna vid fältarméen blifvit någorlunda tillräckligt försedda med legitimerade läkare, skulle således fortfarande en högst betydlig brist uppstå, såväl för depölerna sorn för sjukhusen.
Redan med den mindre krigsfoten skulle för dessa ändamål erfordras 143 legitimerade läkare, och då tillgängen vore 34, blefve bristen 91, ett antal, allt för stort, att fyllas genom pensionerade militärläkare med tjenstgöringsskyldighet och genom det biträde, som kunde lemnäs af den allmänna sjukvårdens civile läkare.
Ännu ofördelaktigare blefve naturligtvis förhållandet vid den större krigsfoten, som för depöter och sjukhus fordrar 139 läkare, med en tillgång af endast 20.