Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Memorial, i anledning af dterremiss af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Jfå 5, öfver väckta motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter rörande vilkoren för afsöndring af jord Ifrågavarande Betänkande har blifvit i samtliga dess delar till Utskottet återremitteradt; men då Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet bifallit Utskottets hemställan, att Riksdagsfullmägtigen Nils Olssons från Malmöhus län i dess motion (JY2 \ 57) framställda yrkande, att kommunalnämnd måtte bemyndigas föreslå den afgäld, som bör utaf afsöndrad lägenhet till stamhemmanet erläggas, der Kongl. Maj:ts Befallningshafvande icke kan sjelf pröfva densamma, ej mätte vinna afseende, och följaktligen genom nämnda Riks-Stånds beslut frågan om bifall till Nils Olssons motion förfallit, så har Utskottet nu i fråga om denna del af betänkandet endast att för Borgare- och Bonde-Slånden anmäla hvad sålunda förekommit; hvaremot, enär öfriga punkter blifvit allenast af Preste-Ståndet, dels genom bifall, dels genom afslag, slutligen afgjorda, men af de tre öfriga Riks-Stånden återremitterats, det ålegat Utskottet, att taga dessa delar af frågan i förnyadt öfvervägande.
Friherre Creutz, S., och Riksdagsfullmägtigen Per Nilsson från Malmöhus län hafva i deras motioner yrkat, att obegränsad frihet måtte medgifvas egare af hemman att för alltid derifrån afsöndra huru stor eller liten jordrymd som helst, samt Friherre Creutz derförutan, att samma frihet måtte ega rum jemväl för afsöndring på viss tid.
Enligt hvad Utskottet inhemtat af de Utskottet tiilhandakomna utdrag af Riks-Ståndens protokoll, hvilka innefatta den diskussion, som föranledt återre missen, hafva inom Riks-Stånden sådana åsigter dervid gjort sig gällande, som öfverensstämma med nyssnämnde motionärers förslag.
Utskottet, sora befarat, att ett Bih. till R.
Prot. 1862 4 1863. 7 Sami. 2 Afd. 16 Haft. 1 2 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ehon.-Utskottets Memorial JVi 34. förslag om medgifvande af obegränsad jordafsöndringsfrihet på landet skulle mötas af allmänt ogillande, hade af sådan anledning inskränkt sig till att förorda allenast en utsträckning af rättigheten till afsöndring för alltid af sådan jord, som är belägen i närheten af städer eller köpingar; men då ofvanberörda diskussioner gifva vid handen, att åsigterna redan äro mognade för den obegränsade afsöndringsfrihet, till hvilken Utskottet förmenat att man endast småningom kunde närma sig, så har Utskottet tagit under övervägande, i hvilken form stadganden af berörda syftning må kunna införas i lagstiftningen.
De stadganden, som föreskrifva ett visst minimum för jordafsöndring, hafva ursprungligen haft sin grund i omtankan att förebygga proletariatets tillvext.
De kunna och böra derföre upphäfvas, så snart man är ense derom, att de icke äro tjenliga för det ändamål, som med dem varit afsedt.
Nu hafva inom representationen de åsigter, nog allmänt sig yppat, att då ett lands välstånd hvilar på idoghet och sparsamhet hos dess befolkning, men utvecklingen af dessa välståndets båda faktorer i väsendtlig mån beror af de fram t idsutsigter, sorn genom dem kunna åt de arbetande öppnas, och ingen materiel fördel kan af arbetaren skattas högre, än den att kunna förvärfva egen jord och eget hem, — en fördel, som dessutom för dessa samhällsklassers moraliska utveckling och sjelfständighet är af oberäknelig vigt, — så är föreskriften om minimum för jords afsöndring ett hinder för välståndets tilltagande, och enär det vidare är ett oundgängligt vilkor för samhällets ekonomiska utveckling, att naturliga medelpunkter för industrien och rörelsen — städer och byar — obehindradt må uppkomma och utvidga sig, samt just under närvarande förhållanden, då näringarne allt mera lossas från de band, som förut tryckt dem, och då nya kommunikationsleder snart sagdt dagligen uppstå, det är att förvänta, att behofvet af nya dylika medelpunkter på mångfaldiga ställen skall låta sig förnimmas, meri ett väsendtligt hinder lägges för denna sakernas naturliga ordning, om ej tomtplatser äfven på landet fritt må förvärfvas, så äro äfven i detta afseende föreskrifterna om minimum för jordafsöndring till hinder för landets ekonomiska utveckling.
Härtill kommer, att proletariatet, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, vinner sin näring företrädesvis af stattorpareväsendet, och den lösa befolkningens tillvext snarare befrämjas än förhindras genom de stadganden, hvilka betaga den fattiga men idoga befolkningen tillfälle att under eganderätt förvärfva sig fasta boningsplatser, och att, i och med detsamma man trott sig finna den verkliga källan för de vådor, hvilka ur proletärernes förökande kunna hota samhället, insiglen blifvit mera allmän derom, att jordafsöndringslagen, för så vidt den betager tillfälle till boningsplatsers förvärfvande, derigenom motverkar det ändamål, för hvilket den blifvit stiftad
Då, såsom ofvan är närandt, det numera visat sig, att dessa åsigter vunnit erkännande inom representationen, tvekar Utskottet icke att föreslå en förändring, hvarigenom stadgandena om minimum ur jordafsöndrings-författningare undanrödjas.
Lag- samt Allm. Bcsv.- och Elson.-i t skottets Memorial M 34- 3 Hvad deremot beträffar stadgandena om ett visst maximum för afsöndring, sålunda, att i allmänhet endast en tiondedel af hemman får afsöndras, så hafva dessa föreskrifter sin grund i förhållanden, som utmärka det nuvarande beskattningssystemet.
Så länge grundskatter, hvilka äro vid hemman fästade, ännu finnas, och dessutom de drygaste tjenstbarheler och kommunal-åligganden, såsom rotering, skjutsning, väghållning, byggande af allmänna hus m. m. åligga hemmanen efter skatte- och hemmantal, är det äfven nödigt, att genom lagstiftningen säkerhet, så vidt möjligt är, beredes om hemmanens fortfarande förmåga att bära denna tunga.
Det torde vara omöjligt att bestämma, huru stor förminskning hemmanen i allmänhet kunna tåla utan att förlora denna förmåga, och lagstiftningen har derföre hittills inskränkt sig till att i allmänhet antaga ett så lågt maximum som en tiondedel, men derjemte lemnat tillfället öppet att, efter de administrativa myndigheternas pröfning, erhålla rätt till en större afsöndring. 2 Kap. 2 § i Kongl. Förordningen angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman den 19 December 1827 innehåller nemligen, att, om innehafvare af hemman, hvartill mera än vanlig egorymd hörer, ästundar att verkställa större afsöndring än en tiondedel deraf, han må sådant anmäla hos Kongl. Majits Befallningshafvande, som har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammar-kollegn pröfning underställa, samt att Kammar-kollegium eger härom så förordna, att å ena sidan säkerheten för hemmans!-, ntans och öfriga skyldigheters framtida utgörande må vara bevarad, och å den andra sidan jordens odling befordras.
Utskottet, som anser, att stadgandena om ett relativt maximum, hvilket dessutom efter särskild pröfning af omständigheterna kan få öfverskridas, så mycket mindre innebär något verkligt hinder för jordegendoms förvärfvande, som det allenast utgör en föreskrift derom, att i den händelse Iråga är om förvärfvande af någon betydligare jordareal, sådant bör ske under en annan form, nemligen genom hemmansklyfning, kan, enär förslag icke blifvit väckt om upphäfvande af det vilkor för hemmansklyfning, som, enligt I Kap. 1 § af ofvannämnda Kongl. Förordning består deri, att hvarje utklufven hemmansdel skall medföra besutenhet, men denna föreskrift skulle blifva utan all praktisk betydelse, om det tillätes att, genom en i afseende på maximum obegränsad afsöndring, förminska hemman till den grad, att de icke medförde besutenhet, för sin del icke tillstyrka Rikets Ständer att göra någon väsendtligare förändring i delta afseende.
Dock har härvid kommit under Utskottets öfvervägande, huruvida icke, på sätt inom Riks-Stånden blifvit yrkadt, tillfälle kunde beredas att från hemman afsöndra skogstrakter, äfven om de skulle utgöra den betydligare delen af hemmanets areal.
Genom svårigheten för industriidkare eller jordegare, som å egna egor sakna skog, att få tillhandla sig för dem behöfliga skogstrakter, utan att nödgas i sammanhang dermed förvärfva inegor, som de ej kunna eller vilja begagna, har anlitandet af de för skogarnes bestånd så förderfliga afverknings-kontrakten i hög grad befordrats.
Endast af den, som med full eganderätt områder en skog, är någon omsorg om dess fortfarande bestånd 4 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Memorial M 34. att förvänta, och Utskottet har derföre trott att en stor vinst för skogsvården vore att hemta ur ett stadgande, hvarigenom tillfälle bereddes att lättare än nu förvärfva eganderätt till skog för ordnad skogshushållnings införande å densamma.
Utskottet har alltså velat föreslå, att, vid pröfningen af ansökningar om rätt till större afsöndring än i allmänhet är medgifven, Kammar-kollegium må fästa afseende ej allenast, såsom nu, vid ändamålet af jordens uppodling, utan äfven vid befordrandet af en ordnad skogshushållnings införande å den afsöndrade egorymden.
Då de yrkanden, hvilka blifvit af Herr Nordenfelt, E W., Herr Lovén och Riksdagsfullmägtigen C. J.
Svensén från Calmar län, genom deras, i nu ifrågavarande betänkande afhandlade motioner framställda, åsyfta allenast sådana partiela eftergi ter i rätten till jordafsöndring, som innefattas under den mera omfattande förändring, hvilken Utskottet med anledning af de här ofvan först omnämnda motionerna går att föreslå Rikets Ständer, så torde de få anses vara härmed besvarade.
Med föranledande af de erhållna återremisserna och på ofvan anförda skäl, får Utskottet, under inbjudning till Preste-Ståndet att frånträda dess i ämnet fattade beslut, vördsamt hemställa: ali Rikets Ständer må lie, i underdånig skrifvelse, hos Kongl Majit anhålla, att, med ändring af 2 Kap. af Kongl. Förordningen angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman den 49 December 4827 2 §, •) och 6 §§, sådana de blifvit förändrade genom Kongl. Förordningen den 42 November 4858, 44 §, sådan den lyder enligt Kongl Kungörelsen den 29 Januari 4834 och 44 §, nämnda §§ måtte erhålla följande lydelse: 2 §.
Astundar innehafvare af hemman, hvartill mera än vanlig egorymd börers att större afsöndring, än en tiondedel deraf, verkställa, må han sådant anmäla ho, Kongl.
Maj.ts Befallningshafvande, som har att frågan, jemte sitt yttrande deröfver, Kammar-kollegii pröfning underställa: egande Kammar-kollegium härom så förordna, att å ena sidan säkerheten för hemmansräntans och öfriga skyldigheters framlida utgörande må vara förvarad, och å den andra jordens odling eller ändamålsenlig skogs hushållning befordras. 3 §.
Lägenhet, som från hemman afsöndras, efter hvad i \ § tillåtet är, skall till sina gränser noga bestämmas i en enda formlig, till afhägnad beqväm samt från hemmanets egen åbyggnad afskild lott. 6 §.
Ej må innehafvare af lägenhet, som på viss tid upplåten är, den lägenhet utan hemmans-innehafvarens tillstånd på annor man öfverlåta.
Sker det, gånge lägenheten, om hemmans-innehafvaren det yrkar, till hemmanet åter emot skälig lösen.
Dör innehafvare af sådan lägenhet förr, än besinningstid ute är, ege enka och arfvingar rätt att lägenheten behålla under de vilkor, som vid upplåtelsen lingade blifvit.
Vid besittningstidens slut återfaller lägenheten till hemmanet utan ersättning eller lösen, Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Memorial Jii 34. 5 ehvad förbehåll vid upplåtelsen derom kan vara gjordt eller ej; innehafvaren af lägenheten obetaeel, att derifrån afflytta honom tillhörig åbyggnad eller stängsel, der ej hemmansionehafvaren den lösa vill. 11 §.
Hörer till hemman af den natur, som i I § sägs, sådan mosse, som odlingsbar, men i dess närvarande skick onyttig är, och vill hemmans-innehafvaren den lägenhet åt annor man, såsom i nämnde § sägs, för alltid eller på viss lid, med eller utan skattefrihet till odling upplåta, håfve der våld till, äfven om den öfverstiger tiondedelen af hemmanets hela egorymd; söke dock tillstånd dertill hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som, sedan mossens onyttiga beskaffenhet i dess närvarande skick blifvit behörigen utrönt och styrkt, eger sådant tillstånd meddela.
Har boställe, eller något icke under stadgad åborätt upplåtet publikt hemman, kungs- och kungsladugårdar samt öfriga under Kronans omedelbara disposition varande hemman dock undantagna, i sådan lägenhet del; då skall på Kongl. Maj:ts nådiga bifall bero, om och med hvad vilkor dylik upplåtelse deraf på viss tid ske må. 1 i § Är af jord, som till afsöndring tillåten är, större andel, än som svarar emot en tiondedel af hemmanets egorymd, för alltid från hemman af den i nästföregående § nämnda natur, utan behörigt tillstånd, afsöndrad; och vill innehafvaren, då klander derå af vederbörande väckes, under åtagande af andel i mantal och ränta i förhållande till hemmanets egorymd, hela den jord behålla; håfve han ock dertill rätt, der han, efter de i 1 Kap. af denna förordning stadgade grunder, pröfvas kunna samma jord få besitta; och varde den afsöndrade jordens andel i mantal och ränta bestämd i den ordning, skattläggningsförfattningarne innehålla, med förbindelse för innehafvaren, att ränta derför och öfriga allmänna skyldigheter, utan åtnjutande af frihetsår, utgöra Det mantal, som å så beskaffad jord bestämmes, varde från stamhemmanets mantal afräknadt, och utskylderna å detta sednare, i förhållande derefter, minskade.
Reservationer äro anmälda: af Herr lios, .4. E af Doktor Ternström, som anser, alt för viss tid jord af huru liten areal som helst må afsöndras, men att vid afsöndring för alltid ett minimum må bibehållas. af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län, som anser, att afsöndring kan medgifvas till en lemleclel af hemmanets egorymd. 6 Samman».
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Memorial JYI 35.
Auk. till Exp-Utsk. den "27 Okt. 1863, kl. 6 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss utaf vissa punkter i Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 6, öfver väckta motioner om ändring af gällande stadganden i fråga om skyldighet att hygga och underhålla vägar och broar.
Ridderskapet och Adeln har vid föredragning af nämnda betänkande funnit för godt att till Utskottet återförvisa tre punkter af detsamma, hvarigenom Utskottet hemställt, dels att Riksdagsfullmägtigen Gustaf Rjerkanders från Skaraborgs län motion (N:o 151) icke måtte vinna bifall, dels alt hvad Riksdagsfullmägtigen J.
Rundbäck från Göteborgs och Bohus län föreslagit rörande åläggande för fabriker, verk och inrättningar att, vare sig in natura eller med penningar till vägars anläggande och underhåll bidraga, icke måtte till någon Rikets Ständers ålgärd föranleda, dels och att sistnämnde tnolionärs yrkande om skyldighet för säterierna i Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län att deltaga i vägrödjning och brobyggnad icke heller måtte bifallas; men, efter hvad Utskottet tillbandakomna protokollsutdrag utvisa, hafva Presteoch Borgare-Stånden gifvit sitt bifall till Utskottets afstyrkande utlåtanden i berörda tre punkter, och, enär vid sådant förhållande de förslag, liv; rom fråga är, måste anses hafva förfallit, har Utskottet icke vidare åtgärd att vidtaga, än ali della förhållande jör Ridderskapet och Adeln tillkännagifva.
Slockholm den 27 Oktober 1863.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-U (skottets Memorial Jil 36. 7 N:o 36.
Anie. till Eip.-Utsk. dea 27 Okt. 1863, kl. 6 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss utaf två punkter i Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 12, rörande väckta frågor om förändring och förklaring af gällande stadganden angående skyldighet att bygga och underhålla kyrko-, prestgärdsoch andra i 26 Kapitlet Byggning a-Balken omförmälda allmänna byggnader.
Vid föredragning af ofvannämnda betänkande hafva dels Borgare- och BondeStånden lill Utskottet återremitterat dess hemställan, att de af åtskillige motionärer gjorda framställningar om utsträckning af byggnadsskyldigheten till vissa för närvarande derifrån befriade klasser af kommunernas medlemmar, icke för närvarande måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, dels ock Bonde-Ståndet återremitterat Utskottets yttrande om Riksdagsfullmägtigen Anders Jonssons från Wermlands län förslag, att taxeringsvärdet måtte i stället för hemmantalet läggas till grund för jordinnebafvares kyrkobyggnadsskyIdighet, hvarigenom Utskottet hemställt, att ej heller detta förslag borde för det närvarande af Rikets Ständer bifallas; men enär, enligt hvad Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag utvisa, dessa Utskottets afstyrkande utlåtanden blifvit, det förra, af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Slåndel, det sednare af nyssnämnda båda Riks-Stånd jemte Borgare-Ståndet bifallna, vid hvilket förhållande den i förra punkten behandlade frågan förfallit och den sednare blifvit genom tre Riks-Stånds beslut afgjord, så har Utskottet icke att i saken vidtaga någon åtgärd; hvilket Utskottet får härmed för Borgare- och Bonde-Stånden anmäla.
Stockholm den 27 Oktober 1863. 8 Samm ani.
Beiv- och Ekon.-Utikottets Memorial M 37.
Anie. tili Exp.-Utsk. den 27 Okt. 1863, kl. 6 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss utaf en punkt af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 25, öfver väckta motioner om förändrad röstberäkningsgrund vid prestval samt tillsättande af klockare, orgelnister och folkskolelärare.
Enligt till Utskottet ankomna utdrag af Riks-Ståndens protokoll har Bonde-Ståndet till Utskottet återremitterat dess, i anledning af Riksdagsfullmägtige Guslaf Hul/mans från Nerikes län och Jöns Hundblicks från Göteborgs och Bohus län väckta motioner, i fråga om kyrkoherdarnes rätt att deltaga i val af klockare, orgelnist och folkskolelärare, i ofvannämnda betänkande gjorda hemställan, att samma motioner måtte lemnäs utan afseende, hvaremot betänkandet i dess helhet blifvit af de tre andra RiksStånden godkändt; och enär i frågor af förevarande beskaffenhet tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, kan icke Bonde-Ståndets återremiss till någon Utskottets åtgärd föranleda; hvilket Utskottet får för Bonde-Ståndet härmed vördsamligen anmäla.
Nto 38.
Sawiho.ii< tåg- sami liim.
Hesa.- och Ekon.-dt*koftets Memorial .Ss 38.
M:o 38.
Ank. lill Ex|>.-Utsk. deu 27 Okt. 186H, kl. 6 e. lil.
.Memorial, i anledning af återremiss af Sammanfatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 27, öfver väckta motioner om af skaffande af prestor h pastoralexamen inför Konsistorierna m. m Enligt från Riks-Stånden ankomna protokolls-utdrag har ofvannämnda Betänkande blifvit af Bonde-Ståndet till Utskottet återremitterad!, men af de öfriga Riks-Stånden bifallet; vid hvilket förhållande och då i frågor af förevarande beskaffenhet tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, Bonde-Ståndets återremiss icke kan till någon Utskottets åtgärd föranleda, hvilket Utskottet [år för Bonde-Ståndet härmed vårdsamligen anmäla.
Bih. till ti.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 2 Afd. 16 Haft. 2 Stockholm, trye kl hos E. Westrell, 1; <i 3 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltels Betänkande JYi 39.
1 \so 39.
Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Okt. 1865, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om forändrade stadganden i afseende å frejdebetyg.
Motioner i detta ämne hafva blifvit väckta inom Hfögvördiga Preste-Ståndet af Komminister Afzelius [JVs 83), inom Yäliofl. Borgare-Ståndet af Herr J.
Sundvallson (JV2 62) samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen Ola Olsson från Blekinge län (JV2 179) och Riksdagsfullmägtigen J.
Fredrik Hallström från Stockholms län (JV2 338), hvilka motioner, tillika med den vid remitterandet af Komminister Afzelii motion hos Högv.
Preste-Ståndet hållna diskussion samt ett af Herr L. V. Henschen i anledning af Herr Sundvallsons motion hos Yäliofl.
Borgare-Ståndet hafdt yttrande, blifvit remitterade till Lag-Utskottet, men jemlikt 43 § Riksdags-ordningen behandlats af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet.
Ola Olsson har, med erinran, hurusom det svenska presterskapet vore öfverhopadt med en mängd verldsliga bestyr, hvilka i högsta grad menligt inverkade på dess rent presterliga verksamhet, uttryckt den förmodan, att presterskapet skulle med glädje helsa en förändring, som gjorde möjligt för detsamma att uteslu tande egna sin verksamhet åt församlingens själavård, och förklarat syftemålet med motionen vara att lyfta en, om också ringa, börda från prestens axlar.
Innan kristendomen hunnit att slå rigtig rot bland folket, kunde det hafva varit nödvändigt, att presten gaf den som ville ingå i Statens tjenst, som ville söka borgerskap, som ville träda i äktenskap och så vidare, bevis om att han innehade nödig kristendomskunskap, och att han icke var behäftad med hednisk vidskepelse; men sedermera hade presterskapet företagit sig att föra bok öfver folkets sedliga tillstånd och att efter dessa böcker aigifva såkallade frejdebetyg, hvarigenom presterna trott sig såsom censorer hafva folket helt och hållet i sina händer.
Det vore öfverflödigt att pärn lill B.
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami. 2 Afd. 17 Häft. l 2 Sammans.
Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-UlskoUels Betänkande JYs 39. peka alla de obehag, som af dessa merändels på prestens enskilda omdöme beroende frejdebetyg orsakats.
Genom ett tvetydigt ord, genom en endast till hälften framkastad insinuation kunde presten lätt nedsätta en person i medmenniskors ögon.
Häraf lede egentligen den futtigaste delen af folket.
Om en fattig arbetare några gånger råkat att vara öfverlastad af slarka drycker, egde presten rätt att i hans frejdebetyg säga honom vara begifven på dryckenskap; den som sökte sitt arbete utom socknen, blefve lätt en kringstrykare; den som ej ginge i sockenkyrkan, ej sällan en uppenbar hädare.
Stundom skrefve presten: »så vidt mig veterligt är», och redan denna låtsade okunnighet innebure en kränkande förmodan derom, att en persons frejd vore tvifvelaktig.
Folket hade nu vuxit ifrån detta förmynderskap; den enskildes lif och handlingar anginge ej presten och denne borde således ej hafva större rätt, än hvar och en annan menniska, att deröfver uttala sitt enskilda omdöme.
På dessa skäl föreslår Ola Olsson: »att presterskapet icke må ega rättighet att hädanefter utfärda frejdebetyg, utan att dessa måtte utfärdas af vederbörlig domstol eller mantalskommissarie^ och endast innehålla, huruvida en person är, eller icke är för vanärande brott straffad.» Utskottet, som lika med motionären anser det vara önskvärdt, att presterskapet, såvidt möjligt är, befrias från de verldsliga bestyr, hvilka inverka störande på den presterliga verksamheten, finner icke denna grundsats vara tillämplig på det af motionären klandrade förhållande.
Själavården, som utgör presterskapets egentliga uppgift och ändamål, kan icke vara rätt verksam, utan stöd af de institutioner, hvilka betinga kyrkodisciplinens existens; för denna åter äro föreskrifna kyrkoböcker af framstående vigt.
Dessa gifva presten en öfversigt öfver församlingen, och äro honom en ledning dertill, att ingen del af densamma må blifva i saknad af hans verksamhet, på samma gång de sätta honom i tillfälle att bedöma, hvar hans arbete företrädesvis är behötligt för det ondas afvärjande eller botande.
Men Staten har efter hand för sina ändamål begagnat sig af kyrkans disciplinära institutioner.
Kyrkoböckerna hafva fått tjena såväl den officiela statistiken, som ock för polisändamål; de ha fått en icke ringa vigt såsom bevisningsmedel i privaträttsliga förhållanden.
Af detta deras användande för främmande ändamål får man likväl icke låta förleda sig att misskänna deras ursprungliga betydelse af kyrkans handlingar, eller att förneka deras nära sammanhang med den presterliga verksamheten.
De äro i gällande grundlag uttryckligen ställda i ett olika förhållande med andra offentliga handlingar.