Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För Fredrika Bremer Förbundet och för dess organ » Dagny », som trädde i Tidskrift för Hemmets ställe, är ej här platsen att redo- göra.
Det kan vara nog nämna, att ej minst de många praktiska företag, som af detta förbund genomförts, hafva skaffat det en för hvarje år stigande anslutning af Sveriges män och kvinnor.
Det har sagts om Esseides verksamhet, att den endast åsyftat den s. k. öfverklassens kvinna, men den som studerar Tidskrift för Hemmet skall inse, att denna anmärkning är ogrundad.
Bondkvinnans och tjänsteflickans svå- righeter och bekymmer hafva af Esseide i flere uppsatser behjärtats.
Allt arbete har af henne ärats.
Sophie Leijonhufvud föddes på Helgerum i södra Tjust den 6 juli 1S23.
Hennes för- äldrar voro öfverstelöjtnanten Erik Knutsson Leijonhufvud och modern Sophie Emerentia.
Hoppenstedt.
H o n framlefde, den andra i ordningen af fyra syskon, en lycklig barndom på det natursköna Helgerum.
Hennes moder hade varit hennes första och enda lärarinna, utom under de tvänne vintrar, som hon tillbragte i en för sin tid god skola i Stockholm.
Hennes ungdom förflöt på den af fadern inköpta egendomen Man hem i Östergötland.
Hon var tjugufem år, då fadern dog.
Mo- dern flyttade då med sina två döttrar till Stockholm, där den äldsta af dem, Sophie, med ifver ägnade sig åt att till vårt språk öfverflytta Dickens, Walter Scotts m. fl.
ar- beten.
Hemmet var musikaliskt och ästetiskt bildadt.
Steg för steg vidgades emellertid Sophie Leijon- hufvuds uppfattning och ökades hennes in- tressen.
Ar 1869 ingick hon äktenskap med kom- mendör Axel Adlersparre, en framstående sjö- officer, en varm fosterlandsvän och känd såsom en frisinnad ledamot af andra kammaren under ej mindre än fjorton riksdagar.
Det var en personlighet, som i viljekraft ej gaf sin maka.
efter, utan väl var den starkare.
Gemensamma höga intressen och en innerlig tillgifvenhet gjorde deras äktenskap lyckligt.
Det var därför ett hårdt slag för Esseide, då kommendör Adlersparre rycktes bort af döden den 16 juni 1879.
Afven andra pröf- ningar hafva fallit på hennes lott, och de sista åren har hennes hälsa varit allvarsamt angripen, men ännu finnes mycket af den forna vilje- kraften kvar, arbetslusten har hon ej förlorat, utan skall ännu länge, såsom vi hoppas, kunna verka för sina medsystrars utveckling till kun- skap, arbete och själfständighet.
" Lifvet är så kort. "
W||il|essa ord upprepas ofta, än med en liten &lt;Ss^i vemodig suck, än med otålig ifver, än åter, ehuru mera sällan, med högtidligt allvar.
Oftast menas med detta yttrande, att lifvet är alltför kort — för kort för arbetet, för njut- ningen, för äran och högheten.
Men de finnas, för hvilka lifvet är långt nog — och mången, som börjat med att tycka lifvet vara otillräckligt för att gifva honom tid till all den lefnadsfröjd, han väntar, finner det slutligen alldeles för långt — så långt, att han själf förkortar det, äfven om han ej kan skylla på, att det är för tungt.
Och dock är det verkligen så, att lifvet, människans jordelif, är kort, hvar och en, som ser tillbaka på flydda år, måste medgifva, att de flyktat fort; hvar och en, som hunnit till mog- nare år, vet, att tiden går undan med stormsteg, det är, som om året knappast begynt, innan det är ute.
De flesta tänka och säga också, att lifvet är kort.
Tanken verkar olika på olika personer, men de flesta drifvas däraf rastlöst framåt — framåt till arbete eller njutningar.
Men med den tanken borde följa en annan, som dock endast sällan får vara med — den, att detta lifvet, långt eller kort, får lefvas blott en enda gång.
Ingenting får tagas till- baka eller göras om; det som en gång är gjordt, det är som det är, det kan aldrig ändras.
Jag tror, det vore godt, om vi tänkte litet mera härpå.
Visserligen kan ett fel afbedjas och godtgöras, visserligen varder det mer glädje i himmelen öfver en syndare, som sig omvänder och bättrar, än öfver nio och nittio rättfärdiga, som iögen bättring beböfva.
Men ändock är det gjorda gjordt,och om det också fullständigt glömmes och förlätes, så har det dock skett, och iDgen makt i världen kan åstadkomma, att det icke skett.
Vi hafva blott detta enda lif pä jorden, och det få vi ej lefva om igen.
Därför är det ej nog, att vi besinna, att lifvet är kort: den tanken drifver oss blott att skynda, att brådska.
Vi måste också besinna, att vi lefva endast en gång: den tanken skall mana oss att akta på, huru och till hvad vi skynda.
Det vore bättre, synes det mig, om vi tänkte litet min- dre på, huru mycket vi skulle hinna med af arbete och njutningar, och litet mera på beskaf- fenheten af det vi jäkta efter.
Det vore kanske också bättre, om vi icke jäktade så efter nöjen och vinst, utan nöjde oss med litet mindre, vore belåtna ändå, om vi också icke skulle hinna med att se allt, smaka på allt, njuta af allt.
Ty det kan hända den, som blott tänker på, att lifvet är kort, det kan hända honom, att han jäktar igenom allt, hvad detta korta lif har att bjuda, så snart, att han icke hunnit halfva sin bana, förrän han redan tröttnat därpå och innerligen önskar, att han.skulle kunna börja det om igen på ett förnuftigare sätt.
Men det kan han icke.
Det lif, han lefvat, var det enda han hade, och det är förbi — han kan aldrig gå tillbaka den väg, han en gång tillryggalagt, kan aldrig mera börja från början.
Icke underligt om för- tviflan griper honom vid tanken på, att detta enda lif, han hade att lefva,, nu är förfeladt.
Men saken har ännu en sida, en ännu vik- tigare.
Det lif vi här på jorden lefva är visserligen det enda, som timligen förunnas oss — i vår jordiska kroppshydda lefva vi blott en gång — • men det finnes ett lif efter detta, ett som visserligen icke blir för kort, ty det heter evighet.
Och hurudant detta lif kommer att gestalta sig, beror i väsentlig mån på det sätt, hvarpå vi genomlefvat vårt jordiska lif.
Har detta varit sådant, att vi gå ut därifrån med en förädlad ande, en renad och upphöjd själ, en själ, som redan på jorden genom själfför- sakelsen höjt sig öfver det jordiska, då gifver detta en ljusning åt den evigliet, vi gå till möte.
Men komma vi med själen fläckad och frätt och förmörkad, då blir också det lif, som väntar oss, blott mörker — — — Ack, detta enda, stackars jordelif, som får lefvas blott en gång!
Finns då ingen räddnings- planka?
Den finnes och har funnits i snart nitton- hundra år, och den är lika säker och fast i denna stund som i den, då den först lades ut.
Den är lika fa3t och säker och ligger lika orubbligt kvar, oaktadfc alla de anfall, som rik- tas däremot.
Det är den kristna tron.
Där, endast där, visas, huru vårt lif skall lefvas så, att vid dess slut ingen suck skall behöfva höjas, för det att det varit för kort, ingen tår behöfva gjutas, för det att det ej får l e f v a 3 om igen.
Men den, som kastar bort detta &lt;±&gt;em£nfö!
nnåttshtH af ijlmiel ^dhtröm.
cooggooc f ör öu nyårsnattens flodor flinga, lyf nar öu få fpänöt, öu Det öc bringa f} ar öu intet ... intet till att gifr&gt;a?
£åt ett nänttgt orö öå gåfcan blifca, forgens mörfer eller gläöjens öag, blott en pånlig tanfc till od} meö od] öu räfnar fafta flocfans i " lag.
lägg fom ffånf Colf.
Det gamla året är ett minne, t gamla fyänöer neö! "
(Det?
fjan ber få öömjuft.
ITTen öu tiger.
od) öet nya är nu reöan inne; — Då på fåraö panna rreöen ftiger: ttöen åter vib öm tröffel ftår — " Cag ce, om gamla året tomf / änöt öetta lilla enöa orö: går.
öå, f / åröa bjärta, tiöens ffänf — betänk! "
Se, öet fträder beöjanöe fram fyanöcn — (Ddj när ut öet fagts, är fyan förfcunnen — genom nattfoart timglas rinner fanöen: borta, som en bäd t fanö förrunnen — " gtf mig, barn, öet goöa fom öu gjort, men fyan fonrmer inom natt od) år, ffynöa, snart ftg fluter tiöens port. "
når fom tolf t tornet flodan flår.
(£&gt;if mig, barn.
De fyåröa öragen Defna, (Dd; tjan beöer ötg på nytt att ffånfa ftämman ffålfuer.
ej juceler, fronor ej, fom blänfa, när Dina läppar blefna, öu måfte fäga oröet ut: " gå få fattig, fom öu rar Såg öu blicfen?
J * nkt förut! "
gubben faöe, — men en fattig liten r / anöling blott — ett becis på att öu fyar gjort goöt.
(Dd] om gåfnan gtfs, fyans blid öå blänfer, men t ftållet blicfen tungor tjaöe: för öitt fjufa bjärta friö b,an " De ötg, barn, om bort t natten få od] öär bort b,an öfoer marfen från öin öörr jag måfte tomt / änöt gå!
roära rofor.
rofor t Ijans fpår.
ffänfer, går, (Dd) en natt meö örag, oänöligt bliöa, ftannar f / an meö öööen vib öin ftöa, fluter ftilla ötna ögonlod, {piffar: fof!
— öu b,aöe bjärta säkra ankare, drifver redlös omkring på det villande haf, och när lifvets stormar komma, finner han ej den kompass, som för hans far- kost i den trygga hamnen.
Hvad kan han göra — hvad gör han i de flesta fall?
Vi veta det blott alltför väl.
Nästan dagligen höres det ropet: En man öfver bord.
Hvad kunna vi kvinnor göra därvid, frågar man kanhända?
Icke kunna vi upptaga kampen mot dem, som med alla snillets och vetandets vapen anfalla kristendomen?
Icke kunna vi förhindra, att de, som förkasta ankaret och ankargrunden, som icke tro pä kompass och styre, alt de segla i kvaf?
Nej, det kunna vi icke, men — vi kunna lära våra barn att lefva.
Vi kunna lära våra barn att tro, att bedja, att försaka sig själfva.
Vi kunna lära dem kristendomens stora princip, dess hörnsten, dess vapen, dess seger: kärleken, den rena, uppoffrande kärleken, som » icke söker sitt »; vi kunna lära dem, att den, som lefver sitt lif icke för sig själf, utan för andra, skall aldrig behöfva sörja för, det han icke kan lefva det om igen, ej heller skall det blifva honom vare sig för långt eller för tungt.
De tårar vi gjuta öfver andra bränna ej så i hjärtat, som bodi när vi måste gråta öfver oss själfva.
Och det, som vi gå miste om af denna världens härlighet, uppväges mer än vä!
af lyckan att kunna åt andra räcka en hjälpande hand.
Men, invänder du, man kan misstaga sig äfven häruti, misstaga sig om vägen, om med- len, om det rätta och det orätta, och vår lifs- gärning blir ändock förfelad.
Sannt, men så hvarken bör eller behöfver det blifva.
Här har du kristendomen till ditt stöd, här kommer vägvisaren, ledningen, hjälpen.
Visa den ej ifrän dig, tag den utsträckta handen och förtro dig därtill — du skall aldrig ångra det.
Och om också ditt lif blir kort, alltför kort för allt det du velat och tänkt, så skall det dock räcka till för att älska och tjäna och förlåta den värld, i hvilken du lefver, de människor, som omgifva dig.
Det har blifvit » modernt » att skylla allt ondt på kristendomen, och i detta ämne filoso- feras nu så mycket och så märkvärdigt, att äfven ungdomen angripes däraf och börjar med omogna krafter grubbla öfver sådana lifvets gåtor, som de djupaste tänkare ej förmått lösa.
Därför lägger jag hvarje moder, hvarje god och tänkande kvinna detta på hjärtat: lär dina barn — eller andras, om du fostrar dem —
lär dem, att lifvet icke blott är kort, utan oek att hvarje steg på dess väg bär framåt och icke tillbaka.
Lär dem, att det enda lif, som är värdt att lefva, det är kristendomens lif, och det enda hopp, som aldrig sviker, är kristendomens hopp om evigt lif.
Hvad, gör det då, om vårt jordelif är långt eller kortl Mathilda Lang / et.
F ö r alltid.
' jtjet var när fruktträden blommade.
Björ- kar och bokar stodo i lummig grönska, men ekarna hade icke kommit längre än med späda, gulbruna blad.
Det var sen vår det året.
Häggen stod hvit.
I back- sluttningarna var luften mättad af liljekon- valjdoft.
De stodo båda två nere på gräsplanen midt i solskenet.
» Jag tror icke du förstår mig riktigt, Ivar, » säger hon långsamt och ser på honom.
» Nej, jag tror icke vi förstå hvarandra. » Hans röst är mycket låg, och hon tycker sig höra, att den darrar.
Under den gamla linden står en trädgårds- stol.
Hon går dit och sätter sig; han kom- mer långsamt efter och blir stående, lutad mot trädstammen.
» Nu skall jag berätta för dig om mig själf, » säger hon.
Hon lutar tillbaka hufvudet mot stolsryg- gen och ser upp i den blåa vårhimmelen.
Så fortsätter hon.
» Ser du, jag hade alltid tänkt, att det en gång skulle komma någon, som jag hölle myc- ket af.
Nu är jag ju icke så ung, jag har fyllt tjugutvå år, så jag har haft tid att tänka på detta.
Jag var alltid så rädd att icke kunna spara det bästa af mig själf för honom.
Hvad man kallar kurtis föreföll mig förfärligt.
Huru kan man kasta ut för vind och våg, hvad som skall vara för en?
När jag såg unga flickor våga den leken, först med en, så med en annan, kunde jag gripas af medlidande.
Huru skola de icke ångra sig sedan!
Jag tyckte, det var som att stjäla, de hade ju icke rätt att gifva bort något, förrän han kom.
Om jag hade » roligt »?
Aldrig riktigt.
D u vet, att jag varit mycket med.
Jag var aldrig en » firad » flicka.
Jag är glad öfver det.
En baldrottning lemnar alltid kvar något af sig själf, för hvarje gång hon firar en ny triumf.
Jag hade intet, som jag kunde gifva bort.
Så kom du.
V i råkades ofta, och du ta- lade mycket med mig.
Aldrig i hela mitt lif hade jag haft en sådan känsla af full- komlig glädje.
Och så efter hand, långsamt, började jag förstå, hvad som hade kommit.
Jag förstod, att du var den, jag väntat på, och jag var så lycklig, att jag hållit mitt hjärta alldeles fritt, tills du kom, att där icke fanns minnet af någon mellan dig och mig.
Ivar, jag frågade dig aldrig, om du hade älskat någon före mig, jag tänkte icke på det, jag var så gränslöst lycklig.
Men nyss frågade du mig själf, om jag skulle kunna vara svartsjuk på det förflutna.
Kanske du nu förstår mitt svar? » Hon ser icke på honom; hon sitter orörlig i samma ställning med hufvudet tillbakalu- tadt och väntar.
» Ja, nu förstår jag, att du har rätt att fordra mycket, Märta. » » Icke fordra, » - — hon vänder sig häftigt mot honom — » men jag skulle kunnat vara så gräns- löst lycklig.
Att älska om igen — » H o n ry- ser lätt till.
H a n går fram till henne och tar den fina, hvita handen, som hänger slappt ned med den släta guldringen på fjärde fingret, och kysser den.
» Vill du nu låta mig berätta, hvad jag känt, innan jag såg dig? » spörjer han mildt.
Hans röst är låg och upprörd.
» Min barndom var ganska glädjelös, lik- som min första ungdomstid.
V i d tjugutvå års ålder kom jag med i en krets, där man roade sig mycket.
Jag hade en ganska stor summa af sparad lifsglädje.
Jag började njuta af lifvet i fulla drag.
Man sade, att jag var glad som en galning.
Så blef jag kär. » Med en hastig rörelse lägger hon handen öfver ögonen, som om dagern bländade henne.
» Förlåt mig, Märta, det plågar dig, men detta måste vi två tala till slut med hvar- andra.
Det var första gången jag hade va- rit i närmare beröring med en ung flicka.
Jag tror, det var hennes skönhet, jag förälskade mig i. Hen- nes närvaro berusade mig, jag gick som i yrsel.
D å berättade man mig en dag, att hon var förlofvad.
Det är åtta långa år sedan, Märta, och jag har hunnit med mycket sedan dess.
Men det var en tung tid, då först.
Bedan då, medan sorgen var ny, kunde det dock kom- ma underliga tankar om framtiden.
Det var, som om något väntade på mig, och som om jag måste skynda mig att frigöra tankar och sinne för något, som skulle komma.
Och så kommo sträfsamma, arbetstunga dagar, och minne och sorg skötos undan, och år följde på år.
Jag blef en man, som någon gång med vemod mindes ynglingens första dröm.
Längst inne i mitt hjärta fanns där dock nu en annan dröm.
Jag kunde gå och längta efter att en gång råka en kvinna, en verk- lig kvinna; jag hade sett nog af dessa ele- ganta dockor, som trängas på baler och pro- menader.
D å råkade jag dig, Märta!
Jag kan inte kalla det att älska om igen, detta har jag aldrig känt för någon kvin- na, du är den enda.
Står nu det förflutna emellan oss? » Det blir alldeles tyst omkring dem.
Hon ser på hans bleka, upprörda ansikte, och hon känner, att hvad han gifver är fullt och helt, och att det som varit icke tagit något ifrån henne.
» Förlåt mig, Ivar, » säger hon stilla.
» Min — för alltid. » Han kysser det blonda håret och de l å D g a mörka ögonfransarne.
Uppmanen edra väninnor att oförtöfvadt för- nya prenumerationen för det n y a året, emedan de eljes löpa fara att gå miste om de först utkommande numren.
E n i sänder.
et förflutna året hade i flere afseenden varit tungt för den lilla familjen; ett af de tre barnen hade blifvit nedbäddadt i grafven; mannens syssla inne i staden vardt indragen under senhösten, och det fanns för närvarande ingen utsikt för att därstädes få en n y; en flyttning ut till hustruns föräldrahem hade blifvit den en- da räddningen undan brist o c h nöd för de fyra.
Nu var nyårsafton inne, och ännu ingen utsikt till bättre dagar med arbete och själfförvärf; mannen satt tyst och grubb- lande vid fönstret; luften var tung och mulen, hela den omgifvande naturen grått i grått.
Hustrun kom bort till honom.
» Fäll icke modet, Gustaf!
G u d kan åt oss öppna en utsikt med det nya årets in- gång.
» » Utsikt! » sade han tungt.
» Ser du s k o - gen där borta, som står svartgrå och stän- ger för blicken?
Just som en sådan mörk, hotande massa kommer det nya året med sina långa månader, sina veckor och dagar mot o s s; iugen ljusning, ej en glimt af sol — icke ens af s n ö; endast en svart massa. » Mannen sänkte sin panna mot sina sam- manknäppta händer, hvilka hvilade på fön- sterkarmen, och hustrun märkte, att han grät.
D å gick hon stilla ur rummet; de tårarne tycktes henne vara som en isloss- ning i den starke makens hjärta.
Skymningen hade sänkt sig öfver land- skapet; mannen satt alltjämt stilla vid fönstret, och så steg månen upp öfver skogen, och denna senare ryckte närmare det lilla bostället.
» D e t är det nya året, » suckade mannen och drog sig något tillbaka; han fruktade att bli kväfd under denna rörliga massa träd; men se på den, det måste han.
E n gråhvit slöja sänkte sig nu likt ett förhänge emellan hans blick och den tunga skogen, men ur detta böljande grå fram- trädde en rank fur med ljusblink emellan grenarne.
Barrträdet försvann och efterföljdes af en hvitskimrande björk med nakna kvistar; efter denna k o m en knoppande lind, och så följde träd efter träd, än löfvade, än i blomning, än nedtyngda af frukter; och då det sista, en rönn med glitter som af stjär- nor öfver de röda bärklasarne, framträdde, då sade mannen: » Det är det trehundrasextiofemte trä- det, o c h alla ha de kommit ett i sänder; hvart och ett af dem har j a g sett med glädje! » O c h han reste sig upp från sin nedböjda ställning och såg med vakna blickar ut på landskapet.
Hustrun hörde h o n o m röra sig och kom in.
» Gustaf, ser du, hur rimfrosten har klädt allt i skimrande stjärneskrud!
Mig tyckes det som en hälsning och ett löfte om hjälp från vår Fader där of van.
Jag fruktar ej för det kommande året. » » Icke j a g heller nu, vännen min, » sva- rade mannen, » ty j a g har fått bud, att jag skall blott taga en dag i sänder, taga den med tilltro till H o n o m, som i kärlek sänder oss sorg som glädje, och s o m lärt oss bedja: vårt dagliga bröd gif oss i dag »
Utkast af Cecilia, |ISfear BååthHolmberg.
man varit på resa, så brukar man också ha något att berätta.
O c h res- intryck och resminnen från » nordtyska städer » och nordeuropeiska lappmarker, från Blochs- berg och Col di Tenda vimla därför äfven under restiden i alla våra tidningar.
Godt folk, som ej har råd att resa, utan som måste hålla sig hemma, kan på det sät- tet ändå få veta, hur världen ser ut, och i sin tur få något att berätta för dem, som ej ha råd eller tid att läsa tidningar.
Men det resminne, jag nu ämnar förtälja, rör sig icke omkring stora städer eller under- bara trakter; det är endast en liten episod, en ringa tilldragelse, utan dramatisk spänning eller udd, ett tillfälligt möte med en för län- gesedan förgäten barndomsvän, ett möte på gatan i en stor stad, i världsstaden Berlin.
Ensam ute på upptäcktsfärd och med min röda Bsedeker i handen hade jag långsamt vandrat uppför Unter den Linden; själf främ- ling och helt likgiltig för de främlingars an- leten, hvilka mötande ilade förbi, hade jag sett på prakten i butikfönstren, betraktat vimlet på gatan, där vagnar med guttaperka- ringar kring hjulen ljudlöst rullade fram på asfaltbeläggningen, och så småningom nalkats » Kaiserpassagen », genom hvilken min väg förde till min bostad i ett hotell vid Friedrich- strasse.
Helt nära denna var en af dessa prakt- fulla blomsterbutiker, på hvilka Berlin och särskildt Unter den Linden är så rikt.
Jag hade stannat därutanför, slagen af beundran öfver blomsteryppigheten inom det stora breda fönstret, där alla årstiders blommor i oänd- lig mångfald ordnats i form af korgar, lyror, ymnighetshorn m. m.
Mången annan hade liksom jag stannat vid detta fönster, yttrat ett ord af behaglig öfver- raskning och åter fortsatt sin väg.
Eu ele- gant herre i ljus sommarpaletå, högrest och smärt, hade blifvit stående alldeles vid min sida, och då jag vändt mig för att gå, hade min blick mött hans — ett par mörka ögon, hvilka oafvändt liksom forskande betraktade, icke blommorna i fönstret, utan mig.
Ett ögonblick hade jag studsat, därefter vikit af in i den breda, öfverbyggda passa- gen, hvars elektriska ljus starkt belyste gnist- rande juveler i butikerna, Ibsens vaxfigur i Panoptikon, Wienerkaféets tynande lagerträd och de lockande konfektyrerna i de stora konditorierna: » frisehe Kaiserkiisse » och » fri- sche Kaiserniisse », båda delarne min specia- litet, för mig ständigt utgörande en nästan oemotståndlig frestelse.
Då jag efter en mindre affärsuppgörelse vid den med marsipansaker af alla slag öt- verfyllda disken vändt mig för att gå, hade genom konditorifönstret mött mig samma långa blick ur samma mörka ögon, och under hela promenaden hem till min bostad hade jag märkt mig så följd och observerad.
En egendomlig känsla hade intagit mig; hvem kunde väl känna mig här, mig främ- ling i denna stora stad!
Främling?
Nej — dessa ögon kände j a g; jag hade sett dem någonstädes, men långt borta, mycket, mycket långt.
Så långt i det förflutna, att mitt minne förvirrades och endast förmådde framkalla en dunkel kontur, konturen af nå- got välbekant, något som stod mig nära, men som jag ej kunde nå; när jag trodde mig hafva gripit fast detta något, gled det undan — endast de mörka ögonen blickade emot mig liksom genom en dimma, ett töcken, hvarigenom en gestalt dock sökte arbeta sig fram.
Och under hela min vandring hemåt hade jag haft förnimmelsen af, att denna blick följde mig — ej endast i mina tankar, utan tvärs genom det verkliga brusande vimlet om- kring och bakom mig.
Liksom obehagligt jäktad af denna förnimmelse hade jag på- skyndat mina steg, hastat uppför trappan till mitt hotell och varm och uttröttad, likgiltig för mina » frisehe Kaiserkiisse », kastat mig ned i min soffa.
Under det min hjärna alltjämt arbetade med att klargöra, hvar och när jag förut sett dessa drag, hvar och under hvilka förhållan- jag förut mött denne fint klädde, vackre man, som jag så plötsligt snuddat förbi i folk- trängseln i denna främmande stad, störde mig en knackning på dörren.
Det var hotellets » Stubemädehen » med ett visitkort, hvilket en herre bedt få sända upp till den svenska frun, som bodde här.
» Nils Dahlbach » stod det tryckt, och un- der namnet var skrifvet med fast, kraftig och vårdad stil: » fordom Nils Dal, vågar — för ögonblicket hindrad af affärsgöromål och i hopp om att vara ihågkommen — bedja att efter en timme få infinna sig för att tacka för gamla tider. » Och nu var töcknet skingradt; det lilla kor- tet i min hand, namnet däruppå kom den dunkla konturen att framstå klart och bjärt: Nils Dal — den elegante herrn i den ljusa rocken utanför blomsterbutiken — de mörka ögonen — — Nej!
Gestalten bar visserligen samma nobla drag, men för mitt minne från barndomsåren en helt annan dräkt; han bar ej såsoji nu en blank cylinderhatt, utan en trädgårdsdrängs simpla stråhatt — en skånsk gul halmhatt, litet trasig i brättet, satt på det svarta loc- kiga håret; jag såg honom stå i skjortärmarne och kratta trädgårdsgången därhemma på landtgården, de röda hängslena sutto i kors öfver den breda ryggen, de gula höstlöfven rasslade för hvarje raskt tag, det var fart i armen, och hästen framför kärran, hvari löf- ven skulle köras bort, nappade ett och annat ännu grönt blad från den höstvinden i det längsta trotsande pilhäcken.
* * * Trädgårdsdrängen — den nye trädgårds- gossen!
Hans ankomst hade varit en helt märk- värdig tilldragelse i min barndomsvärld.