Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då tillsättningen af dessa domkapitels-ledamöter skulle helt och hållet försiggå och afgöras genom Presterskapets val, så skulle dessa ledamöter nödvändigt erhålla karakteren af ett slags ombud för de under domkapitlen sorterande embetsmännen, hvilket icke allenast strider mot hela naturen af ifrågavarande institutioner, utan ock i mycket betydlig mån skulle beröfva dem den fasthet och konsistens, sorn för alla dylika Lag-Utskottats Betänkande M 66. 9 dylika embetsverk är af nöden.
Särdeles skulle detta inträffa tillfölje deraf, att de föreslagna valen skulle hvart femte år ånyo företagas; hvilket naturligen måste för anleda, att domkapitlena nästan alltid komme att till hälften utgöras af nya och i ärendernas behandling oerfarna ledamöter; 3:o. Särskildt saknar
Utskottets förslag alla garantier derför, att de valda ledamöterna skulle komma att ega erforderlig skicklighet att deltaga i de olikartade och vigtiga examensbestyr, som åligga domkapitlena, och hvilka examens-åligganden de sjelfskrifne ledamöterna omöjligen kunna ensamme bestrida.
För min del anser jag uti ifrågavarande fall, så väl som annars, den lagstifning tillförlitligast, som vill hvila på historisk grund och som alltså ansluter sig så nära som möjligt till gifna och bestående förhållanden.
Efter dessa grunsatser hade det varit ganska lätt att äfven härvid gå till väga, om icke Rikets Ständer funnit för godt besluta, att de praebende-pastorat, som hittills varit åt läroverken anslagna, skola, med undantag af theologie lektorernas praebenden, från läroverken skiljas.
Efter detta beslut är saken svårare, och den enda möjliga och antagliga utväg, som återstår, torde vara den, som af Lag-Utskottet vid 1851 års riksdag utvisades.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Utskottet då föreslog, vågar jag derföre vördsamt hemställa att Rikets Ständer ville besluta en förordning, hvarigenom med ändring af 1, 3 och 13 §§ i Kongl. Förordningen den 11, Februari 1687 angående rättegången i domkapitlen samt med upphäfvande af Kongl, brefvet den 15 Juli 175£, om domfördt antal ledamöter, och af K. B. den 13 Juli 1799, som berättigar samtlige lektorer vid gymnasium till säte och stämma i domkapitel, varder förordnadt, som följer: § '!•
Domkapitel i de stift, der universitet ej är, skall bestå af Biskop, som förer ordet, samt fyra ledamöter.
Sjelfskrifne ledamöter äro domprosten, der sådan finnes, lektorn i theologie vid läroverket i stiftsstaden, så ock i Götheborgs stift pastorerne vid Christina församling i staden Götheborg.
De ledamöter, som ytterligare kunna fordras för fyllande af sagde antal, förordnas af Konungen, på domkapitlets förslag, bland stiftets kyrkoherdar eller rektor och lektorer vid nämnde läroverk.
Prat. 1856—1858. 7 Sami. 1 Afd. 37 Haft. 2 Lag-Utskottets Betänkande M 66.
Domkapitel vare domfördt, der fyra när äro, då tre af dero äro om slutet ense.
Skulle någon eller några af kapitlets ledamöter vare af jäf eller annat laga förfall hindrade att i kapitlets göromål deltaga, och ar kapitlet förthy ej domfördt, så må den eller de ojäfvige ledamöter, som när äro, bland de män, hvilka jemlikt ■1 § i kapitlet sitta kunna, tillkalla så många som fordras, att domfördt antal fylla. § 3.
Domkapitel sammanträde så ofta ärenderne det fordra, och minst en gång hvarannan vecka. § 4.
Alla från domkapitel utgående expeditioner skola unders skrifvas af Ordföranden och kontrasigneras af Notarien. § 5.
Hvad i 2, 3 och 4 §§ stadgadt är, gälle ock, i hvad tillämpligt är, för domkapitlen i Upsala och Lund och konsistorierne i Stockholm, i afseende på hvilka i öfrigt förhlifver vid hvad redan föreskrifvet finnes. § 6.
Denna författning skall lända till efterrättelse ifrån den '1 Maj 4859, dock så att stadgandet i 1 § endast må tillämpas i mån af nuvarande domkapitels ledamöters afgång. Lag-Utskottets Betänkande JU 67. 11 N:o 67.
Ank. till Exp.-Utsk. 4. 7 Febr. 1858, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående de egenskaper, som böra innehafvas af den, som antages till Consislorii Notarie.
Uti en af Högvördiga Preste-ståndet till Lag-Utskottet remitterad motion, har Herr Kyrkoherden Schönbeck föreslagit, det måtte genom lag för framtiden stadgas; »att ingen må antagas till Domkapitels-notarie, som icke undergått sådan examen, hvilken berättigar till inträde i rikets rättegångs-verk samt ådagalagt praktisk juridisk skicklighet.»
De skäl, hvarpå motionären grundat detta förslag äro: att domkapitlen hafva att utöfva doms-rätt i flera rent juridiska mål; att rättsfrågor ofta ingrediera i de administrativa ärenden, hvilkas behandling åligger bemälde myndigheter; — att för afgörandet af berörde mål och ärenden följaktligen erfordras ej allenast grundlig insigt i kyrkolagen, utan äfven kännedom om vårt lagsystem i dess helhet; — att bedömandet af de administrativa frågorna dessutom kräfver den särskilda skarpsinnighet, som utbildas genom lagfarenhetens studium och dess praktiska tillämpning; — samt att det således syntes vara nödigt, att hvarje domkapitel har ett lagkunnigt biträde i sin Sekreterare eller Notarie.
Att behofvet i denna del är af den beskaffenhet att det bör leda till den följd, som motionären förmenat eller till utfärdande af ett stadgande i föreslagna syftningen, har emellertid blifvit enhälligt förnekadt af de särskilda talare, hvilka yttrat sig i anledning af omförmälde motion före densammas hänvisande till Utskottet; och den åsigt, som sålunda blifvit uttalad, har äfven inom Utskottet gjort sig gällande.
De föreskrifter, som finnas i afseende på ifrågaställde tjenstemans qvalifikation och åligganden, hafva hufvudsakligen blifvit upptagne i Kongl. Maj:ts författning, huru med rättegång i domkapitlen skall förhåll
,s af den 11 Februari 1687, och så - 12 Lag-Utskottets Betänkande JM 67. medelst gjorda till föremål för kyrko-lagstiftningen.
Berörde förordning innehåller nemligen i 2 § att i hvart konsistorio skall vara en Notarie, i 10 § att det åligger Notarien att lora Consistorii protokoll, dervid Decanus Consistorii dock bör vara honom till hjelp; och i 11 § att till Notarie-embetet må ingen tagas, som icke är dertill tjenlig och duglig; ådagaläggande derjemte den i sistnämnde § för Notarien stadgade ed, hvilken kan betraktas såsom hans egentliga instruktion, hurusom till befattningen hörer, att »skriftligen författa Consistorii acta och eftersom de blifvit i Consistorio föredragna och afhandlade, sanfärdeligen och rättvisligen i protokollet oförfalskade införa», samt vidare att hvad honom betros »granneligen förvara.»
Således fordrar lagen blott att Notarien skall vara tjenlig och duglig till befattningen.
Några särskilda lärdomsprof äro honom ej ålagda; och kapitlet är derigenom vid sitt val ej bunden af några föreskrifter, som hindra kapitlet att tillegna sig den, hvilken det anser vara lämpligast med afseende å de åligganden, hvilka tillhöra Notarien.
Deraf förklaras ock att man till denna befattning i allmänhet begagnat personer, hvilka tillhört ändliga ståndet eller egnat sig åt kyrkans angelägenheter.
Församlings-vården är nemligen det hufvudsakligaste föremålet för domkapitlens verksamhet; och dertill kräfves insigter af helt annan art än juridiska.
Visserligen eger domkapitlet domsrätt i några mål; men då är egentligen blott fråga om tillämpning af kyrkolagen och dithörande författningar; och för inhemtande af kännedom derom fordras ej någon allmän juridisk bildning.
De tillfällen då utöfvande af denna domsrätt kommer i fråga äro dessutom få; hvaremot de ärenden, som med församlings-vården sammanhänga, förekomma ständigt; och då hvarje styrelse-verk måste organiseras i öfverenstämmelse med dess hufvudsakliga verksamhet, derest organisationen skall uppfylla sitt ändamål, inses klart hvarföre juridisk bildning ej foidras af domkapitels ledamöter ellet dess Notarie.
I allt fall synes motionären hafva förbisett Notariens ställning i kapitlet.
Han har icke der ågon röst.
Att sanningsenligt uppteckna hvad i kapitlet förekommer och beslutas är hans pligt; och kontrollen deröfver tillkommer kapitlet, som sjelf ansvarar för sina åtgärder.
Således får Utskottet vördsamt tillstyrka alt Herr Kyrkoherden Schönbecks ifrågavarande motion varder lemnad utan a/seende.
Stockholm den 2 Februari 1858. Lag-Utskottets Betänkande M 68. 13 N:o 68.
Ank. till Exp.-Utsk. den 7 Febr. 1858, k. 2 e. Betänkande, i anledning af väckt motion om förklaring af Kongl. Förordningen den 4
Maj 1855 i fråga om stället för förbrytares skrift och aflösning.
Sedan, genom särskild lag, blifvit stadgadt att kyrkoplikt, vare sig offentlig eller enskild, ej vidare skall ådömas, har Kongl. Maj:t, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, medelst en den 4 Maj 1855 utfärdad författning, till kyrkotuktens upprätthållande, förordnat att ej må den, som gjort sig skyldig till något af de i samma författning uppräknade brott, af den Heliga Nattvarden komma i åtnjutande innan han eller hon af sin själasörjare, i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet är.» Nu innehöll väl Kongl. Förordningen den 18 November 1741 att enskild skrift och aflösning bör, efter det i handboken beskrifna formulär, i närvaro af tre eller fyra bland de äldste i församlingen dem kyrkoherden sjelf utnämner, verkställas i sakristian eller, der sådan ej finneå, i sjelfva kyrkan; men då olika meningar uppstått derom, huruvida de i 1855 års förenämnde författning förekommande ord »på sätt särskildt föreskrifvet är», afsåge blott formen af enskild skrift och aflösningen eller jemväl det ställe, hvarest förrättningen borde ega rum; samt afsigten med författningen, då den ställdes i sammanhang med stadgandet, att kyrkoplikt ej vidare må ådömas, måste antagas vara att förskona den, som skulle absolueras, från förödmjukelsen af obehörige vittnens närvaro, hvilket svårligen kunde undvikas, om än förrättningen för sig ginge i sakristian, hvadan en och annan äfven förlagt densamma till prestgården; har Herr Biskopen Fahlcrantz, för undanrödjande af omförmälte 14 Lag-Utskottets Betänkande M 68. menings-skiljaktighet, yrkat det måtte uttryckligen varda förklaradt, att oftanämnde förrättning äfven må i enskildt rum verkställas.
Öfver hvad sålunda blifvit yrkadt, har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infordradt, i sammanhang hvarmed Utskottet erhållit del af den, i anledning af framställningen, föranledde diskussion, uti hvilken en stor del af Högvördiga Ståndets ledamöter deltagit; utvisande samina diskussion som skulle man i allmänhet inom detta stånd hysa betänkligheter emot ett förklarande i föreslagna syftningen; och dessa betänkligheter delar äfven Utskottet.
Det är visserligen ostridigt, att den enskilda skrift och aflösning, hvarom fråga är, ej i någon mån må hänföras till straff; men att meningen likväl icke varit att göra förrättningen till en akt af helt och hållet enskild beskaffenhet, derom vittna de vid 1853-54 årens riksdag, då Ständerne öfverenskommo om 1855 års åberoppade författning , i ämnet hållna förhandlingar.
Sedan nemligen då varande Lag-Utskottet framlagt förslag till samma författning samt hos Riksstånden blifvit anmärkt att, enär förslaget ej gjorde någon annan förändring i 1741 års ofvanberörde förordning än beträffande antalet af de vittnen, hvilka borde närvara vid ifrågaställde förrättning, verkställighet deraf följaktligen ovilkorligen måste ega rum i antingen sakristian eller kyrkan i den församling, hvilken den brottslige tillhörde, ehuru det syntes böra tillåtas dem, hvilka dömdes till längre fängelsestraff, att i fängelset undergå försoningsakten, derest de, för åtnjutande af den heliga nattvarden, så önskade; förklarade Utskottet, efter ämnets förnyade pröfning, att sådant väl borde tillåtas, men att för ändamålet ej syntes erfordras vidare än. ett stadgande derom att presten må tillkalla dem af församlingen, hvilka skola öfvervara akten, alldenstund ett dylikt stadgande jemväl hade tillämpning på slotts-församling, då brottslingen derunder hörer, och i enlighet med denna åsigt förändrades förslaget, hvilket, af ständerna gilladt, upphöjdes till lag genom Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 Hiiraf visar sig alltså att den af motionären påyrkade förklaring skulle strida emot den mening lagstiftaren sökt att i denna författning inlägga; och till något missförstånd om meningen gifver författningen, efter Utskottets omdöme, ej eller anledning.
Då deri förordnas att särskildt gifna föreskrifter i afseende på verkställighet af enskild skrift och aflösning skola iakttagas, så vidt dessa föreskrifter låta förena sig med hvad författningen bjuder, och densamma ej gör någon annan uttrycklig förändring i berörde föreskrifter, än beträffande antalet af vittnen, eller, hvad angår stället för förrättningen innefattar något stadgande derom att förrättningen, då den kommer i fråga inom den församling, till hvilken föremålet hörer, må ega rum annorstädes än förskrifvet är, synes någon tvekan ej eller böra uppstå angående tillämpligheten uti ifrågavarande hänseende af 1741 års Kongl, förordning, såsom innefattande ett gällande allmänt rättesnöre rörande verkställighet af enskild skrift och aflösning. Lag-Utskottets Betänkande M 68. 15 Betydelsen af denna akt kräfver ock bibehållande af den grundsats, som nyssnämnde förordning i förevarande hänseende uttalar.
Den innebär en försoning med församlingen, ett återupptagande i kyrkans gemenskap: och ehuru den ej verkställes offentligen inför församlingen, har den likväl en offentlig karakter, som ej kan förbises, "utan att sjelfva akten förlorar i betydelse.
Med denna uppfattning skulle dock ej väl stå tillsammans om den finge, efter behag, verkställas i enskildt rum; och derför hemställes vördsamt om icke Biskop Fahlcrantz ifrågaställde motion må af Rikets Ständer lemnäs utan a/seende.
Stockholm den 1 Februari 1^858.
STOCKHOLM, tryckt kos Eric Westrell, 4858. Lag-Utshoiiets Betänkande N:o 69.
1 \:o 69.
Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Febr. 1858, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående förändring af de befordringslagar, hvilka gälla för presier.
Dessa till Lag-Utskottet hänvisade motioner äro väckta inom Högvördiga Preste-Ståndet af Herr Domprosten Bring, Herrar Biskoparne Thomander och Björck, Herr Domprosten Knös samt Herr Kontrakts-prosten Emanuelsson.
Då de fyra sistnämndes motioner äro framkallade af Herr Domprosten Brings, fordrar sammanhanget att denna sednare först upptages vid den redovisning för motionernes innehåll som måste föregå pröfningen deraf.
Hvad således till en början angår den af Herr Domprosten Bring gjorda framställning, så afser densamma nu gällande ordning för förslags upprättande till presterliga lägenheter.
Ehuru det lage i sakens natur att egentliga meningen härvid borde vara att åt församlingarne anskaffa den bästa möjliga själavård, i hvilket afseende 1686 års kyrkolag ock skulle lemnat
Stifts-styrelserna nära nog fria händer, hade likväl dessa styrelser, efter motionärens förmenande, genom de under sednaste sekel i ämnet utkomna författningar, sådana de allmänneligen tillämpats, blifvit så bundna, att de knappast i någon mån ägde rättighet att följa sin öfvertygelse om sökandes sant presterliga duglighet, utan nödgades mången gång, på grund af någon obetydlig skillnad i tjenste-ålder eller lärdomsbetyg, å förslag gifva personer, hvilka voro föga lämpliga, företräde framför män, af hvilkas tjenst församlingarne, efter allt utseende, kunde vänta den bästa vård.
I öfverensstämmelse härmed voro Stifts-styrelserna ej eller pligtige, att, vid uppBih. lill R.
Brot. 1836—i838.
7 Sami. 1 Åfd. 38 Haft. 1 2 Lag-Vtskollels Betänkande Tito 69. sändande af förslag till sådane lägenheter, hvilkas innehafvare af Konungen utnämnas, afgifva något yttrande rörande det sätt, hvarpå de föreslagna gjort sig under tjenstgöring kända och deras relativa lämplighet till den befattning, hvarom fråga är, hvadan Konungen vanligen saknade all officiel kännedom om de föreslagnas mer eller mindre lämplighet.
Då emellertid nu anmärkta förhållanden desto heldre måste afhjelpas, som den upplösning, hvarmed vår kyrka hotades, påkallade från Kyrko-styrelsens sida den ömmaste omsorg derom, att herda-embetet i församlingen anförtros åt män, hvilka genom andlig erfarenhet, lefvande insigt och vislig nitälskan, äro skickade att detsamma bestrida, har motionären, under förklaring likväl, att han ingalunda påyrkade en återgång till Kyrko-lagens obestämda stadganden i förevarande ämne, utan allenast önskade att, jemte det gällande befordrings-lagar bibehållas samt tjenste-ålder och lärdomsbetyg således fortfara att utgöra lagliga befordrings-grunder, en möjlighet må beredas den under tjenstgöring förvärfvade och ådagalagda, men af år och lärdomsbetyg aldrig med osviklig säkerhet bevittnade rent presterliga skickligheten, att i större mån, än för närvarande sker, vinna afseende yrkat: »att Rikets Ständer för sin del måtte besluta och hos Kongl.
Majit i underdånighet begära en förklaring af och ett tillägg till nu inom kyrkan gällande befordringslagar, hvarigenom
Domkapitlena l:o berättigas och förpligtas att, när vid förslags upprättande till presterlig lägenhet någon eller några sökande finnes genom sin under tjenstgöring ådagalagda skicklighet och nit vara för den sökta tjensten särdeles lämplige, då å förslaget uppföra så beskaffade sökande, ändock att desse i anseende till någon betygsgrad eller några få tjensteår vore competente medsökande underlägsne, och 2:o likaledes ålägges, att vid uppsändande af underdåniga förslag till återbesättande af regala gäll bifoga förslagen underdånigt yttrande, huruvida någon af de föreslagne, på grund af sin under tjenstgöring ådagalagda presterliga skicklighet och nit, må anses vara till den sökta tjenstens bestridande företrädesvis tjenlig.»
Emot detta förslag hafva öfrige motionärer dock uppträdt.
De äro emellertid ense med Herr Domprosten Bring derom att någon modifikation af ifrågaställde befordrings-lagar är behöflig på det att församlingarne må blifva försedde med själasörjare, hvilka genom sina egenskaper, kunna påräkna åhörarnes förtroende ; men för vinnande af detta mål hafva desse motionärer ansett en utvidgning af församlingarnes valrätt vara den enda lämpliga utvägen; och i sådant afseende har blifvit föreslagit: af Herr Domprosten Knös: »att vid tillsättande af såväl konsistoriella Pastorater som regala, äfvensom Komministraturer, församlingen må äga rätt att begära få höra en fjerde profpredikant, och att Domkapitlet icke må kunna afslå en sådan begäran, så framt den till fjerde profpredikant äskade befinnes vara till lägenheten af den klass behörig och antingen i förtjenster jemngod med någon af de föreslagna eller ock en - Iag-Utskollets Betänkande N:o 69. 3 däst med en bctygs-nyans eller med ett högst två tjenstår någon af de föreslagna underlägsen, samt att för öfrigt vid dylik kallelse må förhållas såsom i Kongl. Förordningen cm Prestval den 1 April 1843 beträffande kallelse till fjerde profpredikant stadgas.» af Herr Kontraktsprosten Emanndsson: »att en författning måtte utfärdas, hvarigenom stadgas som följer:
Domkapitel, enligt nu gällande eller framdeles blifvande befordringslagar, uppfört 3:ne prestman på förslag oell dessa sina prof aflagt, skall valförrättaren å frågodagen tillspörja församlingen om hon, änskönt ingenting vore att mot de iöreslagnes lära och lefverne annai ka, ändock vill hafva ännu en profpredikant.
Besvaras denna fråga med ja, så skall valförrättaren uppskjuta lörrättningen och anmäla församlingens önskan i Domkapitlet, hvilket då, oberoende af andra lagar, än de, som bestämma eompetcnee, eger att å förslaget uppföra den prestman, sorn anses bäst kunna motsvara församlingens behof.
För utrönande af församlingens vilja i fråga cm fjerde profpredikant, iaktfages hvad Kongl. Prestvals-förordningen af den 1 April 1843 i 30 § föreskrifver.» af Herr Biskopen Björck: »att, utom de tre prestman, hvilka, likasom hittills, efter nu gällande be fordringsgrunder, komma att på förslag till lediga Pastorater uppföras, Domkapitel må i de fall, då flere än tre sökande sig anmält, föreslå äfven bland de öfriga en prestman såsom fjerde profpredikant; och skulle kapitlet, när de sökande äro flera än fyra, genom val med slutna sedlar bestämma sig för den, som för verklig embets-skicklighet anses böra jemte de tre, först å förslaget uppförde, undeikastas församlingens omröstning; med rättighet för församlingen att på frågodagen antingen såsom fjerde profpredikant antaga den sålunda dertill af
Domkapitlet föreslagna prestman, eller ofck dertill sjelf utse en annan, i den ordning och med det vilkor, som nuvarande författningar i fråga om regala pastorater Stadga;» — samt af Herr Biskop Thomander: »att, vid val till regala pastorat, församlingen må vara berättigad att till fjerde profpredikant kalla och erhålla prestman, som är till pastoratet behörig, ändå han ej är med de föreslagne jemförlig.»
Efter denna redovisning för de framställda förslagen, anser sig Utskottet först böra meddela yttrande öfver Herr Domprosten Britt gs yrkande cm rättighet för Domkapitel att, vid appi ättande af f o> lag tillprés lärlig lägenhet, gifva den sökande, som företrädesvis synes vara till den sökta befattningen lämplig, rum 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 69. å förslaget, ändå han i anseende till lärdomsbetyg och tjensteålder är de medsökande underlägsen.
På sätt motionären antydt, hafva Stifts-styrelserna tillförene vid tillsättning af presterliga tjenster haft en betydligt vidsträcktare makt, än de för närvarande ega.
Så innehåller 19 Kap. af 1686 års Kyrkolag uti 7 § att vid kyrkoledighet i konsistoriella gaif församlingen väl fick utvälja Kyrkoherde, men att, om valet folie på någon, som icke vore »dess värdigare», samt Biskopen funne att i stiftet voro andra, hvilka för sin lärdom, långliga tjenst, goda gåfvor och skicklighet borde framför den, som församlingen åstundar, med befordran ihågkommas, och hvilka om sig hade godt vittnesbörd och gåfvo säkert hopp derom att församlingen genom dem skulle märkligen uppbyggas och förkofras, församlingen borde åtnöjas med och rätta sig efter hvad Biskopen och Konsistorium förordnade; och uti 9 § att »om Kapellaners tillsättande skall fuller Biskopen och kapitlet tillitas, emedan de bäst känna personernas skicklighet och gåfvor, samt veta besked om deras framsteg i studier», dock att församlingens val och kallelse alltid borde föregå; och ehuru enligt samma kapitels 10 § Kongl. Maj:t ville med regala gäll förse dem, som med lärdom, tjenst och arbete, helst vid Akademier, Gymnasier och Skolor samt vid Hof- och Krigs-staten gjort sig om »Guds församling och det gemena bästa väl förtjenta», ålades likväl vederbörande Biskop att, då ett regalt gäll blef ledigt, inkomma med förslag till dem, som han visste vara till sådane lägenheter skicklige och värdige.
Oansedt lärdom och långvarig tjenst således borde af stiftsstyrelserna vid presterliga befordringar afses, uppenbara dock ofvanomförmälda föreskrifter att den skicklighet, som isynnerhet kunde lända församlingen till uppbyggelse och förkofran, en egenskap, som icke alltid är förenad med lärdom och hvarom långvarig tjenst ej eller förvissar, icke fick lemnäs å sido, utan måste tagas i hufvudsakligt betraktande.
Den inskränkning i församlingens valrätt, som genom kyrkolagen hade egt rum, bortföll dock snart, och stiftsstyrelserna erhöllo emellertid rättigheten att föreslå dem, på hvilka församlingarne kunde välja.
Och på så sätt begränsades valrätten på samma gång nämnde styrelser lemnades tillfälle att på de presterliga befordringarne fortfarande utöfva inflytande.
Förslaget blef derföre af vigt så väl för församligen som för de befordrings-sökande; men derigenom gjordes grunderna för befordring till föremål för ej mindre uppmärksamhet.
De utstakades slutligen genom Kongl. Maj:ts Nådiga Bref till samtliga Konsistorier i Riket om vidtagande af några sådana mått och steg, som må befordra goda egenskaper i läroståndet, af den 21 Augusti 1786.