Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han, skomakare till yrket och 20 år yngre än hon, ägde ej hennes energi och uthållighet i arbetet, var klen och bröstsjuk och långa tider borta på arbete i sitt yrke.
De uppförde med ringa hjälp sin lilla stu- ga, ladugård och uthus allt så enkelt och primi- tivt som möjligt.
Sedan de röjt och uppodlat en liten bit, gjorde gumman sin första sådd, ett spann säd, som på den på magra jorden afkasta- de så mycket, att hon kunde brygga litet julöl.
Vid allt har gumman själf lagt hand och ut- rättat det mesta.
Själf har hon mer än en gång halmtäekt deras lilla stuga, » men nu orkar jag ej mer och kan ej stå på stegen längre », sade hon förra sommaren.
Själf körde hon efter halm, nära en mil bort och på delvis obanad väg, med sin enda dragare, en oxe, och merendels kom hon sig ej af förrän mot kvällen, då dagens andra sysslor voro undanstökade, och framkom då i » mörkningen » till det ställe, där halmen skulle köpas och där folket af beskedlighet hjälpte hen- ne att få hvad hon önskade; hem hann hon ej förrän mot nattsidan.
Stället ligger förtjusande vackert vid en af Sö- dermanlands många vackra insjöar.
Någon banad väg leder ej dit, och väl en halftimme får man gå genom skogen, för att komma till närmaste gård eller egendom.
Stugan är omgifven af några fruktträd, bärbuskar, rosenbuskar och en hel
IDUN 1894 mängd nu nästan förvildade blommor, hvilka gum- man, så länge hon orkade, med förkärlek ansade.
Stugan, liten och skröplig, innehåller dock tvän- ne små rum och kök, och bakom densamma i dalsänkningen synas de odlade fälten, ett vackert prof af gummans trägna flit.
Säden står tät och böljande på de tre tunnland, som till stor del ge- nom hennes arbete nu äro uppodlade.
I ladugården finnas 2 kor, en oxe och en kviga, för att att ej tala om en enslig höna; de andra har visst räfven tagit.
Båt finns i sjön, och ännu förra sommaren sågos de båda gamla roende i densamma.
Äfven sågs gumman stödd på en käpp (hon är något ofärdig) själf taga upp säden och binda den till kärfvar samt själf taga upp potatisen.
Sina kreatur sköter hon ännu i dag ensam och har förr dagligen hämtat hem dem från skogen om kvällarne.
Nu kan hon ej gå så långt, sedan hon nyligen genom ett fall i ladugården » förlo- rat sitt öga ».
Ett halmstrå inträngde i detsam- ma och skadade det så illa, att hon n u är nä- stan blind.
Tillfrågad om hon ej sökt läkare, förklarade hon, att det ej var godt att vända sig till hvem som helst för ögonen; hade doktor Min- ton * lefvat, hade det varit annat.
Han hade en gång opererat henne, då hon var nära blind, men det var så länge sedan, hon mindes ej en gång när det var.
Ibland äro de båda gamla sjuka, såsom under de senaste vintrarne i influensa, och då få kreaturen knappt någon föda, om ej någon välvillig granne tittar till dem.
När det är för svårt, försöka de att taga ett folk till sig för att hjälpa sig, men det bär sig aldrig i läng- den.
» Hon är kinkig, m å veta, » sade på tal här- om en gumma i trakten, » en blir så, när en blir gammal, och det är väl ej underligt, en blir klen till hälsan och då s å.
.. » Vår gumma ser så gammal ut, att läsaren kan- ske aldrig sett hennes like, åtminstone var detta det intryck vi erforo, då vi för två år sedan gjorde hennes bekantskap.
Hennes ansikte är så hop- fallet och vissnadt och skrynklorna äro så djupa som veck.
Det var dock rätt mycket lif i det- samma, förrän ögat skadades.
Hon är mycket talför och vet att berätta om närliggande lilla egendom, huru där blott fanns en finstuga, när hon först kom till trakten och h u r sjön gick upp långt öfver hvad som nu är åker.
Detta var nog mer än 33 år sedan, men hon har ständigt bott i samma trakt.
Hon är just som litet stolt öfver att herrska- pen besöka hennes stuga och ibland föra med sitt främmande.
Hon förstår ej själf, att hon är ett original i sitt slag och kanske ej heller, att den vackra stigen genom skogen är en angenäm promenad och lagom lång med hennes stuga till mål.
Den ligger så målerisk i kvällsbelysning, med sjön med sina uddar och holmar framför, de vackra fälten i dalsänkningen och skogen och bergen som bakgrund.
Stannar man där en stund, får man höra rätt mycket ur gummans lif och hon lägger sina ord bra.
Tillfrågad, om hon ej hade några barn, svarade hon, att hon väl haft, men alt de voro döda och det tackade hon Gud för, ty nu kunde de ej göra henne sorg.
Att de kunnat utgöra hennes glädje, tycktes hon ej tän- ka på, ej heller att de båda gamla ej skulle stått så ensamma och hjälplösa i sitt lifs afton, om de varit omgifna af barn och kanske barnbarn.
Det är j u bäst att kunna vara nöjd med sin lott, men nog är gummans uppfattning något ovanlig.
Hon berättade äfven, att de betalade 15 kr.
i arrende för platsen.
» Det kan tyckas litet nu, sade gumman », men det var ej litet, när vi togo emot platsen.
Det är också det enda, vi be- tala nu, vi äro utstrukna ur mantalslängden nu, se ' n vi äro så gamla. » Det anses dock ej i trakten, att de äro så utan, som de låta påskina, kansjte hittas där en gång några gömda slantar.
Och nu vilja vi ej längre taga läsarens upp- nppmärksamhet i anspråk, utan säga farväl ät vår lilla gumma, som säkert är tacksam för be söket.
Ii U R NOTISBOKEN.
Lyckönskningsadressen till kronprin- sessan af Danmark, som återfinnes å annat ställe i detta nummer, torde noga observeras.
Äfvenså anteckningslistan.
* Drottningen har för afsigt att samtidigt med konungens afresa från Helsingborg begifva sig till Tullgarn, hvarest H.
M; t ämnar uppehålla sig några * T7&lt; Dog på 60-talet.
„X, „ _ KYtra.
MIL TUR * - » « « M 207 dagar för att sedermera efter en eller annan dags vistelse å Ulriksdal afresa till Norge.
En * • Kronprinsens stipendium, stiftadt af konun- gen att för mogenhetsexamen utdelas åt lärjunge vid Karlstads högre allmänna läroverk samt ut- görande räntan å donerade 4,000 kr., har, enligt N. V. T., denna gång, uppå framställning af biskop Rundgren, blifvit af konungen tilldeladt fröken Anna Grell, som vid mogenhetsexamen därstädes den 12 dennes erhållit mogenhetsbetyget » med beröm godkänd ».
moder.
En lifsbild från den nya världen, för Idun af Hilma Angered Strandberg.
(Forts.) » Det gick å t h j ä r n a n, » h ö r d e h o n n å g o n i, säga.
» Hon h a d e n o g varit sjuk länge — j a f Sadi Carnot, Frankrikes president, har h e r r e G u d, s å v a r d e t m e d S m i t h e n s T o m blifvit mördad.
Det ohyggliga illdådet begicks i också, m e n di gaf h o n o m genast p a r a g o r i c — söndags afton i Lyon, dit presidenten rest för att öppna en utställning, och där han var föremål för en tesked 3 g å n g e r om dagen — o c h s å befolkningens entusiastiska hyllning.
P å hemvägen a m m a d e h o n själf, det ä r b ä t t r e ä n m e d i c i n.
» från en till hans ära gifven bankett dödades han » Det ä r ett vackert lik, » m e n islåda får medels ett dolkstyng af en anarkist vid namn det h a genast.
Cesario Santo, italienare till börden.
Nidin- Nils K n u d s e n s å g n u sin h u s t r u i d ö r r e n gen skulle hafva sönderslitits af den rasande folkmassan, om ej polisen med kraft ingripit och och s a d e ö m t: fört honom i fängelse.
» Se inte p å d e t, v ä n t a tills i morgon, s å Carnot, hvars presidentskap skulle hafva till- få vi ge det vårt farväl. » ändalupit i december — franska republikens pre- Hon kvidde i trött, t o r r förtviflan.
sidenter väljas nämligen för sju år i sänder — har inlagt ovanskliga förtjänster om sitt lands ut- » Nils, j a g förstår inte — ä r det sant — veckling.
Han var ock i ordets bästa mening s a n t?
B e d d e m gå sin v ä g — kan j a g inte få populär.
Sorgen öfver hans bortgång är därför lika stor som harmen öfver det nidingsdåd, som v a r a e n s a m m e d h e n n e — å h de plåga förorsakade densamma.
För öfrigt måste hvarje mig s å » hjärta känna sig fylldt af deltagande för den mör- Kvinnorna betraktade henne förundrade.
dades efterlefvande maka, som med sina barn så De a n k l a g a d e h e n n e ej för o t a c k s a m h e t, ty oförmodadt och på ett så hemskt sätt beröfvats att hjälpa till vid dödsfall var en själffallen sitt närmaste stöd.
sak, m e n de erforo ett svagt förakt för det Hemmet för bildbara epileptiska barn u t l ä n d s k a element, s o m d e antogo slog d e m på.
Wilhelmsrö öfvertogs den 1 juni af en sty- till m ö t e s.
I d e n n y a världen ä r m a n aldrig relse i Göteborg.
För några år sedan åstadkom u t a n s u n d t förnuft, h u r u d a n a o m s t ä n d i g h e t e r n a fru Ramsay i Göteborg ett sällskap för underhåll af några bland dessa olyckliga, och detta sällskap m å vara, o c h d e iakttogo kritiskt, att fru har nu inom sig utsett en styrelse, hvars ordf. K n u d s e n h a d e » n y c k e r ».
är frih.
Dickson, f. v. Rosen, och vice ordf. borgmä- » Det m å s t e j u göras, » s a d e h r K n u d s e n starinnan Svanberg.
Hemmets verksamhet fort- sakta, » och vi k u n n a inte r e d a oss själfva. » sättes som förut, med fröken Helen Ramsay som Men slutligen blef d e t natt.
Alla voro föreståndarinna.
Fru Ramsay emottager däremot i ett annat hem, tAsylen Tillflykten *, de obildbara, g å n g n a.
L u c k o r n a stodo tillskrufvade, o e h idiotiska, döfstumma eller blinda epileptiska, hvilka h r K n u d s e n låste y t t e r d ö r r e n oeh v ä n d e sig ej annanstädes få något skydd.
Ansökningar för de bildbara epileptiska emottagas hädanefter af om m e d l a m p a n i h a n d.
häradshöfd.
Andersson, Göteborg, för de obild- » Ja, n u ä r o vi e n s a m m a, H a n n a — en- bara af fru Ramsay, Wilhelmsrö, Jönköping, samma. » De b r u s t o b å d a i t ung gråt och gingo in Velocipedåkning börjar allt mer och mer i d e t t o m m a, dödstysta h u s e t.
D ä r låg h o n öfvas äfven af damerna såsom en nyttig och an- genäm motion.
Alla velocipeder lämpa sig dock ' så stilla u n d e r d e t hvita lakanet m e d is lagd ej lika bra för dem.
Särskildt lämpliga velocipe- r u n d t ovec De s p r u t t o till — h e n n e s röst der för damerna hafva n u emellertid förts i mark- ljöd ä n n u bland d e m.
naden af hr Obelin, som i veckans nummer an- » Ah Nils, förstod d u, a t t h o n var sjuk, nonserar därom.
skulle d ö, s ä g?
Det s u s a r i mitt hufvud — det ä r j u b a r a n å g r a t i m m a r sedan. » » Jag var s o m förlamad, » s a d e h a n b r u t e t.
» Nu förstår j a g, h u r länge j a g anat det.
N ä r Djurgårdsteatern gaf i tisdags för första gången jag r o p a d e u p p till dig, vet j a g inte, h v a r » Flirtation », lustspel i 3 akter af Harald Molan- j a g fick orden — j a g h a d e ingen redig t a n k e der.
Det är ej ofta m a n bjudes på ett svenskt lustspel, så bra gjordt och så alltigenom under- p å död — död. » hållande och roligt som detta.
Den rutinerade » Ah, j a g klagade öfver — mitt hjerta bri- teaterförfattaren och den grundlige scenkännaren ster — ge mig mitt b a r n, mitt barn. » ha här i förening åstadkommit ett teaterstycke, Hon for o m k r i n g i tröstlös längtan m e d som nog ej så snart kommer att försvinna från tiljan.
» Flirtation » rönte ock på premieren en af- gestalten böjd, m e d h ä n d e r n a u t s t r ä c k t a, o c h gjord framgång.
Härtill bidrog äfven det goda h e n n e s m a k e gick efter och sökte lugna h e n n e och jämna samspelet.
Nästan alla rollinnehafvare i sin famn.
skötte sig förträffligt.
Särskildt torde dock böra Ack, d e r a s kärlek till h v a r a n d r a syntes d e m framhållas fröken Rustan som den vackra, men koketta och impertinenta kassörskan samt h r r i d e n n a stund s o m en vissnad g u b b e s kyliga Byström och Eliason, den förre som en präktig s m e k n i n g.
B a r n e t v a r allt, b a r n e t v a r d e r a s och varmhjärtad flottkapten och den.
senare som h j ä r t a s kärlek.
en hederlig, men enfaldig affärsbracka.
Men äfven de öfriga förtjäna hvar på sitt håll erkännande: fröken Gottschalk som den unga flickan i stycket och fru Eliason som blomsterhandlarens (» affärs- brackans ») snälla och en smula koketta fru; hr Nils K n u d s e n h a d e rest från K ö p e n h a m n de Wahl som en fånigt estetiserande fil.
kandidat med hemliga förväntningar p å en lysande — mycket lyckad!
— och hr Albert Ranft som den sentimentale vinagenten.
Alla skötte sig som framgång i A m e r i k a, d ä r det funnes s å godt sagdt förträffligt.
— Munterheten var hela tiden om praktisk duglighet, m e n så lite teoretisk stor i den fullsatta salongen, och inropningar och intellektuel instinkt.
H a n var känd för följde efter hvarje akt, efter den sista flere, då också rop på författaren hördes.
Denne visade sina goda s p r å k k u n s k a p e r, o c h det v a r icke sig dock ej.
— Vi tillråda en hvar att gå och se u t a n, att h a n h o p p a d e s slå ett stort slag i denna präktiga sommarnöjesbild — stycket spelar den n y a världen.
Men h u r det var eller icke nämligen i våra dagar på ett sommarnöje ute i v a r — efter en flerårig k a m p m å s t e h a n skärgården.
e r k ä n n a sig b e s e g r a d.
Antingen det n u fanns en hel del a n d r a, s o m h a d e lika stor förmåga, 1 * - » fflaPSala Teater och musik.
Vid un- T T M ha„de !.kemiste„ befunne., enl. inU, fullgod.
g A m0 C " 0 NVDAHL &amp; * lj£^ ?^£ \ m
IDUN 208 eller h a n s icke var s å m ä r k v ä r d i g, som h a n trott — eller folk icke u p p s k a t t a d e den — eller h a n h a d e helt enkelt o t u r — lika godt hvilket: Nils K n u d s e n h a d e tillräckligt s u n d t förstånd att inse, att h a n icke skulle k u n n a drifva det längre ä n till ett tarfligt, dagligt bröd.
Han l y c k a d e s få en n å g o r l u n d a stadig befattning som b o k h å l l a r e i en m i n d r e kort- varuaffär, och så eftersände h a n sin fästmö.
Ljust h a d e h a n visst icke u t m å l a t ställningen, m e n H a n n a kom ä n d å m u n t e r och själaglad — h o n fann det t r å n g t h e m m a som m u s i k l ä r a - r i n n a, d e s s u t o m l ä n g t a d e h o n o e r h ö r d t efter Nils, och så stötte h o n j u e m o t öfverallt med sina glödande försvarstal för A m e r i k a och d e s s idéer.
Att försvara A m e r i k a var liksom att försvara Nils, de s m ä l t e s a m m a n till ett b e g r e p p för h e n n e, h o n s å g allting med h a n s ögon, och h o n h a d e en så öfverdrifven r e - spekt för fordringarna i det nya l a n d e t, att i stället för att afkylas öfver sin k ä r e s t a s motigheter, fann h o n det u n d e r b a r t, att h a n k u n d e så d ä r e n s a m och o h u l p e n — i främ- m a n d e land — förtjäna sitt u p p e h ä l l e.
Hon h a d e i sitt stilla sinne aldrig v ä n t a t a n n a t, än att d e skulle svälta och fara illa tillsam- m a n s d ä r u t e — till en början förstås, — m e n h o n h a d e heller aldrig t ä n k t sig a n n a t än en l y s a n d e slutlig u t g å n g — h e m k o m s t m e d solid förmögenhet — Nils omtalad i t i d n i n g a r n a s o m den h å r d t pröfvade, m e n segerrike dansk- a m e r i k a n e n o. s. v. Hon var r o m a n t i s k t an- lagd, och hon p å l a d e lifvet sina e g n a färger.
F ö r s t a tiden gick det också mycket b r a.
De b o d d e inne i s t a d e n i en pension, och H a n n a s fantasi förgyllde tarfligheten och det enformiga lifvet p å d e n s m u t s i g a, s n ö r r ä t a g a t a n, h o n var b e s t ä m d på att b e u n d r a, och Bedigeras af Sophie Linge.
Jag är det skönaste jorden äger, Ty säg hvad skönare finns än jag!
Hvar finns det värde, mitt öfver väger?
Hvar stod väl någonsin än det slag, Där ej min motpart led nederlag?
Om för en tid jag mig stundom böjer, Och åt min fiende spiran ger, Det skall ej fela — om än det dröjer — Att du på valplatsen stråla ser Mitt sköna, segrande stridsbanér.
Af nio länkar mitt namn jag smider: En gyllne kedja, som slingrar sig Igenom länder och folk och tider Och stiftar frid och upptänder krig, Men fiuns af den blott, som älskar mig.
Se där mitt hela!
Nu kan ni leta Om något annat finns gömdt däri!
Hvem tycker om att en dumbom heta?
Hvad är väl den, som har fått geni?
Hvad lärde lillan, när första gången Hon tog lektion uti artigt skick?
Hur plägar genvägen bli för mången?
Med hvad månn ' bofven ur spelet gick?
Säg hvad bör gumman sin kossa gifva, Om hon skall trifvas och vara snäll?
Hvems rock får Lasse ej sönderrifva, Ty då får Lasse af mamma smäll?
Ett hem för kolera, diamanter Och silkesmaskar och pepparkorn.
Hvad ha ibland gamla snälla tanter?
Hur kallar grefven herr inspektorn?
Hvad goda barn böra alltid vara, Om far och mor än ä ' si och så.
E n rad af flickor, så rysligt rara.
Hvar bör man ej i galoscher gå?
Två kunganamn ifrån sagans tider.
E t t tredje dito, som bars af två.
Osynlig makt som mot mörkret strider, 1894 Nils var öfverlycklig.
Men tiden blef för- skräckligt lång — alla a r b e t a d e som slafvar, b å d e husfolket och de m e d i n a c k o r d e r a d e, gat- lifvet var föga upplifvande, och p å kvällarna var allt m ö r k t och tyst, b o d a r n e s t ä n g d a, d e stora, t o m m a a v e n y e r n a s k u m m a — det fanns ingenting a n n a t än att sitta p å sitt lilla r u m och läsa t i d n i n g a r n a för Nils, som låg och rökte m e d b e n e n u p p k a s t a d e p å b o r d e t ä la y a n k e e — eller o c k s å gå ned i förmaket, där bodflickorna k l i n k a d e valser p å p i a n o t och tisslade m e d h v a r a n d r a i v r å r n a.
De h a d e icke råd att taga n å g o n a n n a n slags inackordering.
Slutligen k u n d e h o n icke hålla ut — hon l ä n g t a d e att få pröfva sina krafter, s a d e hon, att få riktigt t a g uti det amerikanska — det h ä r lifvet h a d e j u inte alls n å g o n k a r a k t ä r.
Och så h y r d e d e h u s e t i Longwood o c h togo möbler p å afbetalning.
Nu blef det nog a n n a t af.
Hon a n s å g sig vara ett u n d e r v e r k af duktighet, h o n k ä n d e en hemlig stolthet vid t a n k e n p å, h u r grann- h u s t r u r n a skulle b e u n d r a h e n n e — de, som k u n d e u p p s k a t t a p r a k t i s k t a r b e t e, o c h som visste — b o r d e veta o c h förstå å t m i n s t o n e — att hon aldrig behöft göra något s å d a n t f ö r u t.
T ä n k a sig hon — H a n n a K n u d s e n!
— e n s a m om att s k ö t a ett helt h u s och ett s p ä d t b a r n, — koka, sopa, tvätta — brefven hemifrån öfverflödade af u t r o p s t e c k e n och b e k l a g a n d e n och b e r ö m.
, Särskildt en d a g v a r h o n m y c k e t trött, mycket otålig och n e r v ö s.
Hon satt p å trap- pan med den lilla och följde m e d ögonen v ä r d i n n a n i n ä s t a h u s, en ä l d r e kvinna, som for o m k r i n g som ett torrt skinn — från vin- den till källaren — tog u p p p o t a t i s, v a t t n a d e lommorna — matade hönsen.
Men bringar ofärd och död också.
Hvad man begagnar, när fisk man metar.
E n nutidsoperas upphofsman.
Ock en som lyckan bland isar letar, Samt hvad förvisst på sin väg han fann.
Ett villkor för oss att kunna njuta Af allt hvad världen har skönt och godt.
Nu tror jag visst jag får lof att sluta Och be er nöjas med hvad ni fått.
Nej, vänta lite '!
Först säg mig bara Hvad för en krydda jag tänker på, Och hvad man alltid bör söka vara, Om man förtroende önskar få.
— Det var sant, jag min- nes, A Ut kött på jorden är bara hö — Men en beståndsdel däri dock finnes, Som litet segare är.
— Ajö!
- I — ii.
» H u r är d e t n u?
» s a d e g u m m a n förströdt och gjorde n å g r a l e k a n d e miner åt Else.
» Äh, » utstötte H a n n a n e r v ö s t skälfvande — » jag tror verkligen inte, j a g står ut med det h ä r längre — det tar lifvet af mig! » » Hvilket?
N:r 24 (547) Prenumerationspris pr år: Idun ensam _ kr.
» Iduns Modet., månadsuppl _ &gt; Barngarderoben .. » Fredagen den 17 juni 1898.
5 5 3 3: Byrå: Klara södra kyrkog.
Redaktör ooh utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
För » Platssökande » o. » Lediga plolscr » 25 öre för hvarje päLörjadt tiotal stafv.
LÖsnuramerpris 15 öre (lösn:r endast för kompletteringar.)
70 öre pv noiip.-rad.
Astrid Cleve.
Doktor Samuel Johnson, den odödlige engelske essayisten, sade, att om man sett ett grönt fält, hade man, enligt hans för- menande, sett dem alla, och en ännu större man än Johnson, Sokrates, själfva typen för högt förstånd utan vetenskaplig bild- ning, påstod, att han alltid var mån om att lära något, men att han ingenting kunde lära af fälten eller träden.
Sedan den gode Sokrates ' dagar hafva dock tiderna för- ändrats högst påfallande samt våra åsikter med dem.
» Be- tänk, » skrifver Euskin, » ihvil- ken skuld vi stå till ängens gräs, till denna strålande och färgrika emalj, som öfverdra- ger den svarta jordskorpan, till dessa kompanier af fäl- tens mjuka, oräkneliga och fredliga spjut!
Fullfölj blott för en stund tanken på allt hvad vi skönja i dessa ord.
Hela våren och sommaren ligga i dem — vandringarna på tysta, doftande stigar, hvi- lan under middagshettan, hjor- darnes ocb flockarnes glädje, behaget i hela herdelifvet och i de betraktelser, till hvilka det gifver tillfälle; solljusets lifvande verkan på världen, om det gjuter sig öfver sma- ragdf ärgade sträckor och milda blå skuggor, då det eljes skulle hafva fallit på den mörka mull en eller det för- torkade stoftet, betesmarker bredvid slingrande bäckar, ljufva stränder och låga kul- lar, dynernas med timjam rikt beklädda sluttningar, öf- ver hvilka hafvets blåa linie synes. » Vårt land har j u haft äran bland sina söner räkna alla tiders kanske främste botanist, och o m vi få sätta någon till- tro till den historiska sanningen af Fältskärns berättelser, lyc- kades Carolus Linna ?us äfvenledes intressera sin väna, skälm- ska systerdotter för sin stora vetenskap.
Hvcin minnes väl ej den där vårfriska skildringen, d å Erika Lindelia och Erik Ljung munhuggas om Herchepseus obstinatus och Polygamia superflua i Hammarby örta- gård.
Halftannat århundrade se- nare gick en annan svensk flicka i en annan botanisk trädgård ej långt från Ham- marby och examinerade hiera- cier och pluggade växternas lärda benämningar m e d en vetgirighet, lika glödande som hennes företrädarinnas i det somnade seklet.
Erika Lin- delia var dotter af en tid, då kvinnans röst aldrig fick höras utom hemmets sfär och då kommersrådinnnn Lönn- grens snusförnuftiga råd till Betty uppdraga de visserligen välmenande, ehuru dock trån- ga gränser, inom hvilka hennes naturliga aalag, hennes sträf- van och begåfniug utveck- lades eller — förkrymptes. '
Barn af ebt, om ej lyckligare, så dock vida mer fördoms- fritt skede än upplsyningstide- hvarfvets, har den unga dam, hvilken vi i dag hafra äran presentera för Iduns läsarin- nor, till sitt eget, sitt lands och sin vetenskaps båtnad fritt fått följa sin kallelse och obehiudradt fått nå sitt mål.
Då fröken Cieve den sista nästlidne maj i ' LTpsala uni-
1898 IDUN Du, som re ' n med fulla händer Uppå lifvets höjder står, Gör det goda, förr ' n du vänder Åter med förblekta hår!
versitets ståtliga Aula först af alla promo- vendi besteg estraden, där under kanonsalut och klockringning promotor professor " Wirén tryckte lagerkransen på hennes hufvud och doktorsringen på hennes finger, var det jämnt femton år, sedan hennes fader i det gamla Carolina Rediviva förlänade Sveriges första kvinnliga filosofie doktor fröken Ellen Fries denna fakultets vackra insignier; nu blef hon den andra i ordningen.
Astrid Maria Cleve föddes på Kemikum i Upsala den 22 januari 1875.
Hennes föräldrar äro professor Per Teodor Cleve, som bekant en af samtidens mest fram- stående kemister, samt hans maka fru Alma Cleve, föddOhboni, den kända författarinnan.
Något offentligt läroverk har hon aldrig besökt, utan hennes studier handleddes så godt som uteslutande af modern, och de bedrefvos så raskt, att hon redan vid sex- ton års ålder, i maj 1891, aflade mogen- hetsexamen som privatist, hvar.vid hon för flit och insikter erhöll de amplaste vitsord.
En ettårig vistelse som pensionär i Morges i Schweitz under senare hälften af åttio- talet torde hafva öppnat hennes blickar för naturens under samt kommit hennes håg att stå till dess tydande.
Dessutom fördes ju tankarne osökt på dylika ämnen i för- äldrahemmet, som bekant beläget i den bär- liga så kallade Engelska parken i, den gamla Fyrisstaden.
Då hon sålunda eröfrat den hvita mössan, var det utan minsta tvekan eller villrådig- het som hon valde den naturvetenskapliga ämnesgruppen för sitt universitetsarbete.
Och att detta gick undan, tack vare en säll- spord energi, därom tala bäst de täta data i hennes examina.
Såsom prof på denna hennes energi må följande lilla historia, hvilken på omvägar nått mina öron, här anföras.