Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
studenternas latinska skrifningar gjorde modigt: » en själf uttryckte sedermera varnade teatern, egen s o m ansågo, att h o n g e n o m åt som hon Ehuru ej undanslipper », ungdomlig som tillfällighetsdikter u t g i n g o flitigt f r å n h e n - klander, författarinna, till d e l, o c h g e n o m satirens sade det myckna » fabrik », och för m y c k e n l ä r d o m, hjälpte ofta sin far att att min » l i f v a s af d e n k r a f t, s o m s k a l - öfversättningar nes Då hyllade hon » N å g r a o r d till än mer ha styrkt hennes m o d; sade sig och år i ar- träda s o m författarinna.
dens känsla njuter », man uttalade hennes ihärdiga M e n förbittringen öfver väninnornas klan- helt andra åsikter än d e m h o n o m k r i n g 2 0 senare öfver pennan.
der tycktes hennes samtid, förläna d e m ännu s a m m a behag.
i ur idyller, aldrig elaka och låg, u n g o c h lär ä n n u under skildringar förskräckta 1897 då, h ö g s t sällan, se- just gång » vinna de läror, s o m yrkade mera på att utrymme där predikas, kvinnorna för genheter », gifva sådana råd själens som: Ty skulle förmö-
IDUN 1897 » Med läsning öd ej tiden bort, Vårt kön så föga det behöfver!
Och skall du läsa, gör det kort, Att såsen ej må fräsa öfver! » V i förstå henne bättre, då h o n husmoder, värda säger: vettet framhöll köns bästa och godheten Fåfängan, penningdrygheten, ung det att skvallersjukan på gamla och voro fel, m o t hvilka hon g å n g p å g å n g lössläppte s i n s k a r p a s t e satir.
Hur rörande har h o n icke beskrifvit den ärbara, f r o m m a » Gumman », hår, s o m icke blygs öfver sina gråa men hur förlöjligande icke den gamla kokettens till sist m e d du ömkan skildrar » T o a l e t t » för att utbrista: » Fjolla, hvad h a f t b e s v ä r a t t af v e t t i g t f o l k t a s! » Hur älskligt besjunger barndomens lycka i och lifligt minne hvilket » Pojkarna » af beskrat- hon » De små på icke landet », väcker h o n ej i » den ljufva den och friden hon tiden, då oskul- tätt följde våra spår ».
Varnande höjer hon i » Ålderdomströsten » sin röst m o t gift m o t allt f ö r s t o r s v a g h e t o c h efter- barnen.
» Smickra pojken, blinda mor, j.t hans själfsvåld bifall nicka, Böj dig, spänn igen hans skor, Stoppa nämnarn i hans ficka, Vänta — pojken blir väl stor! » Och då kan det hända medan fjäsket, få sina välförtjänta Själf god » Grefvinnans slant och och barmhärtig, lär f r u Lenn- » D e n lilla t i g g a r f l i c k a n » a t t » e n mättar mer än läxor ur den girige påminner kat ' kesen », hon: » Vet att till allt det mynt du spar, När se ' n du far den sista färden, Du lämnar ändå nyckeln kvar! » Hon har också s k r i f v i t flere r e l i g i ö s a d i k - ter, i hvilka h o n v a r m t prisar d e n H ö g s t e s godhet af och kärlek.
Hennes religiositet var det slag, s o m m e r a kändes Sina många vade hon egen del än visades.
barmhärtighetsgärningar alltid mest i tysthet.
Hvad eftersträfvade källan i hennes dikt m e d utöf- hon för var att samma som namn: » Sina likar bistånd skänka, lefva glömd och göra godt. » Men » j u m i n d r e h o n sökte äran, j u mera vann hon manade den ».
henne Svenska akademien upp- att s a m l a o c h u t g i f v a sina dikter, s e d a n h o n f ö r u t m o t s a t t sig ett för- slag att detta s a m f u n d s dras, p å det att h o n där.
Med stadgar skulle att men hennes än- skulle k u n n a inväljas sin vanliga b l y g s a m h e t hon tänka på utgifvandet af lofvade dikterna, ö n s k a n var att, så l ä n g e lefde, få vara hon obemärkt.
Svåra sorger, s o m drabbade henne, j ä m t e en obotlig gäfves sista för hvilken m a n opererade henne, försvagade 16, 17 å r e n s å v ä l h e n n e s krafter som Allt mera men mild väl som hem sjukdom, hennes sällan snilles strängade och tålmodig för- för de kroppsliga skaparkraft.
h o n sin lyra, bar h o n sorgen s j u k d o m e n, u t a n att klaga.
var hon fortfarande samma med — henne, koja och döden, ty jag burit, » J a g är i c k e är i c k e r ä d d för hon.
hedersbetygelser fru Lenngren helst Då själsstyrka utan fruktan.
sade slott ».
h e n n e från de plå- sällspord den bönföll nämligen: undvek, hennes minne.
ägnades i lifs- med saknad Svenska akademien lät till s i n h ö g t i d s d a g 1 7 9 0 (?)
p r ä g l a e n m i n n e s - penning läste med hennes bild, och Franzén upp- v i d s a m m a tillfälle e t t om beundran fattarinnan för såväl vittnande varmhjärtadt, kvinnan som för- minnestal.
» I tänkesätt och handling liksom i poesi och vältalighet » » älskade hon fann — yttrade ej det, s o m han där bröstar sig.
— Hon något komiskt i själfva högheten, den förkunnas der med hos en allenast ock m e d trumpeter teatersteg.
man för alla någon Denna känsla kunna blifva stora henne het, som både af utan plikter.
försynt- v ä r d e t af o c h b e h a g e t af h e n n e s — icke bemödanden, var d e n en i n t a g a n d e förhöjde skulle ett h i n d e r g å n g för utöfvandet Hos då och framträ- hennes snille. » sade Franzén äfven i » skall vid hennes dik- fästa en stor u p p m ä r k s a m h e t, o c h förträffliga icke i en- hennes skaldekonst, utan för den trogna målningen besök ».
gren oss i för Gud » åt för dast för det egna matöfverflödet slängar i rädd ter i » Den glada festen », kryperiet och egentlig hon De skänka slutligen befriade mötte hon tiden att » Eftervärlden » och den enkla gästfriheten få en vacker lofsång d e n n a tid i sin » I n v o k a t i o n » samma minnestal — » Junkern vandrar lastens stråt, Skryter af att ' lura gumman '. » Familjelyckan gor dygd att: älsk- dikter, år s k r e f, » tonen, d a g a r vilja, s y n a s och hon just döden börds- maka de enstaka dessa pröfningens skaldeguden fina i visade h o n sig alltjämt äga h v a d under f r u L e n n g r e n i f r i g t s o m sitt prydnader.
svagheten och ömma och som hon under &gt;Ett odladt vett, en upplyst själ, Hvad, kunna böcker väl det skänka?
Mitt barn, studera världen väl, Den ger dig ämnen nog att tänka! » Anspråkslösheten, samma värdinna, 69 I så sitt utmärkta Bättre än Stomatol och Aseptin af alla slag är af t i d e n s s e d e r o c h f ö r väl ton som Ja, eftervärlden att beundra De dikter äkta d e t i n h e m s k a i så- ämnen. » skall ä n n u l ä n g e f o r t f a r a A n n a Maria Lenngrens hon svensk skänkt oss äro snille.
pärlor poesi, och vi hafva alla af skäl som hon just helt vällustigt hade borrat så långt som möjligt in i sanden, för att sedan med ett ryck, så att sanden yrde, draga fram dem igen Jag lät arbetet hvila.
En mera strålande bild af hälsa kunde man knappast se, och jag kunde ej låta bli att för min vänninna, som just kom ut på verandan, utrycka min förtjusning.
» Jaj nog är jag också, om jag skall säga san- ningen, en smula stolt öfver henne, » sade min väninna skämtsamt.
» Men så har jag icke hel- ler nått detta resultat, utan att utstå mången svår dust, i synnerhet med kära mormor, som alls icke kunde förstå och gilla Arturs och mitt sätt att sköta och uppfostra vår förstfödda.
Ser du, det har alltid varit min åsikt att man gör barnen den största tjänsten, om nian genast från det de äro helt små gör så liten affär af dem som möj- ligt Och annars hade det ju också varit omöj- ligt för mig att ända tills nu undvara sköterska för Märta.
Ty vänjer man ett barn vid vaggning och vyssning det första det ger ett pip ifrån sig, blir det i längden mera besvär och ansträngning än hvad en stackars mamma ensam står ut med.
Jag vet ju nog att de finnas, som anse att man är helt och hållet utan hjärta, om man låter lil- lan ligga och skrika en stund och pröfva sina lungor, om hon annars är mätt och har det bra både öfver och under sig, men är för sömnig att vara glad och för vaken att tvärt somna.
Det Itände ibland, när Märta var helt liten och jag om kvällen hade badat henne och lagt henne och sedan lämnat henne ensam, att hon kunde skrika en liten vers, innan hon somnade.
(Det har nu icke på länge mera inträffat, ty hon lärde sig nog snart, att det ej hörde till saken.)
Men då gick mormor helt orolig omkring från det ena stället till det andra, tills hon slutligen kom fram till mig och så bevekande bad mig att få gå och vag- ga henne bara en liten stund, att det verkligen var riktigt svårt för mig att vara tvungen att neka henne den fröjden.
Ty småbarn få vanor fortare än vi tro, och en sådan söfning hade nog haft till följd att hon nästa kväll fordrat en likadan behandling.
Men det lustiga är att se, huru mormor numera är så inne i vår metod, att det händer att hon, med ett djupt bekymradt uttryck i sitt ansikte, beklagar de människor, » som inte förstå sina egna barns bästa, utan vänja dem vid hjärn- skakande vaggning och vyssande på armarna.
Och dessutom göra de ju sig själfva så mycken onödig möda i stället för att litet spara sina kraf- ter, tills de bättre behöfvas.
Vänj barnen vid punktliga måltider och låt dem sedan vara i fred, så bli de nog snälla. » » Ja, så säger mormor nu för tiden, och jag är glad att hafva lyckats bibringa henne denna åsikt, ty nog tror jag att man på den vägen bäst kommer — för den svenska kvinnans ö k a d e bild- till det som är barnens väl. » n i n g o c h r ä t t till t ä f l a n m e d m a n n e n h a r Ett par dagar därefter sökte min vänninna upp hon, o m än oafsiktligt, kämpat och verkat.
mig i mitt rum.
» Har du lust att följa med mig och min man Mindre g e n o m sina k ä c k a utfall m o t för- på en åktur till Nygården?
Som du vet är det d o m a r n e ä n g e n o m h e l a sitt l i f s v e r k h a r vår gamla skolkamrat Ellen Hanssons man, som h o n bevisat, att äfven k v i n n a n har f ö r m å g a hyrt den för sommaren, och vi kunde ju med åk- till a n d l i g t a r b e t e.
D e n ä r a, s o m h o n al- turen förena en liten tittin hos dem. » drig sökte, m e n i så rikt m å t t v a n n, åter- Jag antog med nöje förslaget.
En färd på en mil i denna härliga trakt var ju redan i och för faller på hela h e n n e s k ö n.
sig ett nöje, hvartill ännu kom utsikten att få råka en vän från skoltiden.
Jag hade ej råkat Ellen sedan dess, visste blott att hon var gift, och numera lefde hon blott för sitt hem och sina barn, sades det. "
ß a r n e n s väl ".
Några timmar därpå åkte vi in på Nygårdens rymliga gårdsplan.
TJte på trappan blefvo vi väl- et var en dag forliden sommar, då jag vista- komnade af Ellens man.
Ja, Ellen var hemma, sade des hos en god vän på landet.
Jag satt ute han, men för tillfället upptagen i barnkammaren, men om vi ville stiga in och en stund nöja oss på verandan, och under det strumpstickorna lång- med hans sällskap, skulle hon nog snart komma.
samt rörde sig mellan mina sommarlata fingrar, Hon hade ej varit riktigt rask, barnen togo så starkt gaf jag akt på min värdinnas lilla dotter, som satt och lekte i en sandhop ett stycke därifrån.
Lilla hennes krafter i anspråk.
Den äldre var ett myc- Märta var min stora gunstling.
Liten och knub- ket klent barn med anlag för engelska sjukan big, rödkindad och mörkögd var hon, med en m o u c n h den yngre led af ett ledsamt utslag.
Och som aldrig var allvarsam och en liten trubbnäsa, Ellen var så uppoffrande, och dessutom är det som var oemotståndligt humoristisk.
Hon var i ju alltid så mycket bråk med småbarn, till och mitt tycke en riktig liten idealunge med en un- med om de äro friska, så mycket mera då, na- derbar stor portion förnöjsamhet och en förmåga turligtvis, när de af sjukdomen äro mer än van- ligt kinkiga.
Alla dessa upplysningar lämnade att sysselsätta sig med tusen små lekar, som gjor- de att hon mycket sällan hade tid att vara miss- oss herr Hansson, medan vi sutto och väntade på nöjd och vid dåligt lynne.
Också var hon tyd- hans fru.
ligen den sol, kring hvilken, mer eller mindre omed- Hvad jag fann henne förändrad, då hon slutli- vetet, allt i hemmet tycktes röra sig.
Och ehuru gen kom in!
Visserligen hade hon aldrig utmärkt jag såg, att alla möjliga hänsyn togos till hennes sig för någon strålande hälsa, men så medtagen trefnad och välbefinnande, har jag ännu aldrig hade jag ej väntat att finna henne.
Hon var ma- här sett det fjäskande och bråk som man ofta, vid ger och blek och det låg öfver hennes ansikte en närmare bekantskap, kan iakttaga i hem, där ett drag af oro och ögonens röda kanter talade barnen äro hufvudpersonerna.
om ihållande nattvak.
Hon sade sig vara myc- Nu satt den unga damen som bäst och njöt ket glad öfver att vi kommit, och samtalet rörde af att se den fina gula sanden rinna ut mellan sig snart om den gamla kära skoltiden.
Men de utspärrade tårna på hennes små bara fötter, under allt detta föreföll det, som om hennes tanka att k ä n n a oss stolta öfver h e n n e.
hon må ha varit hur b l y g s a m Och som — helst, 1 S r Se S:t professor Eriks Ernst Almqvists intyg å Tekn. Till landsorten m o t Fabrik, efterkraf.
flaskorna.
Tel. 10310.
IDUN 70 1897 egentligen varit sysselsatta med annat än det hon tade på sig, sårad och halft förvånad öfver en talade om, oeh det visade sig att jag haft rätt, sådan beskyllning.
» Kan det kallas att pjåka att Från Iduns läsekrets.
då hon helt plötsligt afbröt samtalet med att jag uppoffrar mig för mina barn?
Det skulle fråga, om vi ville komma och se på barnen.
Vi hvarje mor göra i mitt ställe.
Gör man ej gärna » Som man ropar i skogen.
. » samtyckte naturligtvis, och hon öppnade dörren allt det man kan, då det gäller barnens väl! » till barnkammaren.
Vi inträdde i en liten kam- » Apotekar B.
» har funnit ännu en modig li- i — A — mare med de tillslutna fönstren vettande rakt ten opponent, denna gång en å apotek tjänstgö- mot söder och med en luft som var kväfvande rande kvinnlig elev, som tillställt redaktionen en het.
En här af flugor surrade kring fönstren och skrifvelse i ämnet.
Då den i hufvudsak uppre- kring en kanna med ystad mjölk, som stod på par och bekräftar, hvad fröken Leth redan i förra bordet, och i hvilken de djärfvaste flugorna som " Soppa på en korfsticka ".
numret anförde till försvar för kvinnornas dug- bäst ljöto en långsam död.
Vid väggen såg jag lighet på apotekarbanan, anse vi öfverflödigt in- en säng och i den ett bylte, inlindadt i ett stop- Ett litet » inlägg » till E. W. äpropos föra den i sin helhet, utan anföra endast slut- padt täcke, bevakadt af en half vuxen flicka.
Midt orden, så lydande: • » Något om Soppor *.
på golfvet stod en vagn, i hvilken jag upptäckte » Och vill jag särskildt fästa de kvinnors upp- en två års gammal flicka med en gumminapp i ks - amhet, som ärna beträda denna bana, på att böra vi alla vara djupt tac m ks ä a r m munnen.
Bredvid henne i vagnen låg en half- 7 J \ Tnaturligtvis de ej med anledning af en och annan persons parti- V m a för d e g o d a s o p p k o k n i n g s r å d ni nedlå- tömd flaska med mjölk.
Då vi kornmo in i rum- ter eder gifva oss » mer eller mindre förståndi- ska omdöme om saken i fråga må !åta sig afskräc- met, började hon röra på sig, hvarvid den gamla ga husmödrar », och jag är det äfven, men hop- kas, nogsamt betänkande, att det ej är allenast på sköterskan som stod bredvid vagnen och rullade as dock, att ni ej tager anstöt af, att jag ytt- detta område, utan ock på hvarje annan bana, hvil- den fram och tillbaka, ersatte den tomma nappen p ar mig något härvidlag.
Visserligen har jag ej ken förut ensamt varit upplåten för det manliga kö- med mjölkflaskan.
Men den tycktes ej behaga r (det åste jag till min egen » skam », om ni sä net som detta på mångfaldiga sätt sökt motver- två-åringen, ty hon skakade den ifrån sig med vill, m e r na) följt edra råd och kokat sådan ka oss kvinnor i vår sträfvan att på egen hand ett skrik, som hade till följd att vagnen sattes i där utm k ä ä r n kt buljong, men jag har likväl något söka en utkomst. » en ännu starkare rörelse af den gamla.
litet erfarenhet vis-ä-vis långkok af ben.
» Jag kan ej förstå, hvarför Ester har så då- Jag har ej kokt på » för 50 öre ben i sex tim- lig matlust, » sade Ellen bekymrad, i det hon lyfte mar ».
Men då vi haft slakt, har jag naturligtvis Kjolar och poesi.
upp sin lilla dotter.
» Och ändå passa vi på att låtit koka buljong på ett par pund ben som blif- bjuda henne mat, så ofta hon ser ut att vara vit beröfvade det mesta af kött och talg till korf- Förunderligt nog tyckes den s. k.
» kjolfrågan », hungrig. » mat.
När dessa hade kokat cirka 6 timmar, an- som väl dock kunde förmenas i betydlig grad till- » Men vore det icke bättre att iakttaga bestäm- såg jag buljongen vara färdig och benen urkokta.
höra detta lifvets prosa, i stor utsträckning väcka poetiska känslostämningar hos vår läsekrets.
Anyc- da måltidstimmar? » föreslog min väninna.
Köttet använde jag sedan att stekas upp med lök » Nej, nog tycker jag det är bättre att låta dem och potatis och en del till sillsalat o. s. v. — har redaktionen uppvaktats med en bit » stränga- få mat så ofta de vilja.
Då vet man åtminstone Min man, som är mer ekonomiskt anlagd än lek » i ämnet, som här må följa: att de ej äro hungriga. » jag och äfven ger mig ett och annat välvist hus- Jag säg på den lilla flickan, som satt i mo- hållsråd ibland, föreslog mig en gång, då vi hade Framtidstankar med anledning af kjoireformen.
derns famn.
Hon hade ett litet blekt ansikte, slakt, att jag skulle koka s. k. efterbuljong på I kjortelfrågan ett fast beslut betäckt med svettpärlor, baklmfvudet var onatur- de där välsignade benen, och jag följde knotan- ligt stort Jag kom genast att tänka på, att hen- de hans förslag, viss om att det var att koka » sop- Nu svenska kvinnor ha ' fattat, Ty långa kjolen skall dömas ut, nes far talt om, att hon hade anlagför engelska sju- pa på en korfsticka ».
Den där efterbuljongen Han länge nog har dem skattat kan, och den tycktes verkligen redan vara sorg- smakade ej ett dugg bättre än vanligt varmt På lif och hälsa och slantar många, ligt långt framskriden.
Jag mindes att jag nå- vatten, ändock jag för säkerhets skull hade låtit Som offrats upp för de våder långa, gonstädes läst, att frisk luft är det främsta bote- det koka ihop så mycket som möjligt, och det Gunås så visst.
medlet mot dennasjukdom, och nämnde därför nå p - å benen befintliga köttet var till den grad ur- gonting om att öppna fönstret.
kokt, att jag blef led åt både efterbuljong och kött » Nej, kära vän, » sade Ellen nästan förskräckt, samt gaf bort det till en hjälpmadan i mitt gräns- Tuberkulosen ej mera skall Vår arma lifhank förstöra, » Ester är så ömtålig för drag, att jag knappast lösa oförstånd, ty hon bad att få det, då jag ville Med korta kjolen hans tid är all, vågat föra ut henne, ännu mindre att öppna ge det till — katten och hunden.
Dessförinnan fönstret på en så här blåsig dag. » stod det emellertid så pass länge, att det blef kallt, Ty hvem skall nu honom föra Från gatudammet till våra lungor.
Min blick föll på kudden, som den lilla just men flottet var då så.
tunnt som nattgammal is hade lämnat och där en djup, fuktig grop visade, i början af vintern (eller kanske mycket tunnare).
Därföre prisas af alla tungor Den korta kjol ' ii.
livar hennes stackars lilla heta hufvud hade hvi- Nej, tacka vill jag då ett par bärliga biffstekar, at.
Jag kunde ej låta bli att undra, om hon ej med mycket lök till och godt smör samt mjölig Och alla husjungfrur näpna, små,, skulle hafva det bättre med en litet hårdare och god potatis och i ersättning för soppan en halfva De skola äfven bli ' nöjda; svalare dyna.
öl samt efteråt stekta äpplen eller lingonpäron Jag ser i andanom hur de gå » Ja, det kunde kanske vara litet mindre dun eller också en god mör ox- eller fårstek i stället i den, men det är så skönt för de små att hafva för biffen.
Då man har fisk till middagen, är godt Och åt reformen sig fröjda, För att ej tala om Sy-Kristina, det mjukt, » och hennes ansikte fick ett rörande att hafva en god kraftig buljong förut.
Hvars hela anlete ren tycks skina skimmer af beskyddande kärlek, då hon såg ner Jag tycker mycket om soppor, som » fresta min Af nyväckt hopp.
på den lilla sjuklingen i sin famn.
Men i det- aptit », t. ex. oxsvanssoppa med hårdkokta ägg samma kom hon ihåg byltet i sängen, sjag har eller god Julienne-soppa, men andra kompott-sop- Ett uppsving ock för hvar riddare ju ej ännu visat er min lilla gosse, » sade hon por, d. v. s. sådana som bestå af efterbuljong, Af lästen detta skall blifva,, strålande och började ur en mängd kuddar och mjölk, grönsaker, ägg, grädde o. s. v., är jag ej Tj ' när nu alla ens fot ska ' se, täcken veckla ut ett litet pyre med ansiktet öf- vidare betagen i; då föredrar jag biff eller stek Bör nätt och vackert man klifva, versålladt af små röda prickar.
med potatis och en halfva öl samt litet frukt- » Men, kära Ellen, » utropade min väninna, » det artadt efteråt, t. o. m. en god fruktsoppa, och jag Och till den ändan en sko så näpen Man måste hafva, då icke släpen där utslaget har han visst fått af för stark vär- tror att en sådan där kompottartad soppa kan me, du har ju också bra mycket på honom. » bli lika dyr som en kötträtt, ty ägg, grädde, grön- Mer skymma för.
» Ah, han har ej mera på sig än hvad Ester saker o. s. v. äro just ej billiga om vintern.
Ve- O, tid af sällhet jag randas ser, hade vid hans ålder.
För resten tycks det ej den är också ganska dyr, och det går till en li- Ack, må du snart vara inne!
alls plåga honom, det är blott om nätterna han ten summa att elda i spisen sex timmar i sträck.
är orolig.
Så ni kan tänka att det tar på kraf- En god, mör ox- eller fårstek behöfver ej mer än Då frid och endräkt allt mer och mer Ska ' värma upp hvarje sinne, — terna att vaka med honom, isynnerhet som Ester halfva den tiden.
När korta kjolen har detta vunnit, liar dålig sömn.
Och fastän jag alltid har vår Jordärtskocksoppan har jag ej pröfvat på, ty Ha lifvets lycka vi säkert funnit.
gamla Sofi att hjälpa mig om nätterna, räcker då vi haft ärtor på torsdagen, bruka vi ha ärt- Sigyn .. det nog ändå till att vandra med dem och vagga puré med stekta brödtärningar på lördagen; detta Ja, lycka till!
dem för att få dem lugna. » tycker min herr gemål mycket om.
Söndagen ha » Men kunde de ej vänja sig vid att somna vi vanligen hvitkål samt stek etc. — utan det där bråket? » vågade jag invända, i det Arter, ärtpuré, kål-, fruktsoppa — gamla heder- jag förstulet säg på min väninna.
samma soppor!
Det är ej ofta således man är Ellen gaf mig en blick, i hvilken jag tydligare utan soppa — en god stark buljong kan man ju U r notisboken.
än om hon sagt det med ord, läste: » Det säger äfven unna sig en gång i veckan och köpa an- du, som aldrig själf haft barn att vårda! » Och tingen en oxsvans eller ett stycke soppkött.
Kvinnofrågorna vid riJcsdagen.
Se utan att svara mig, föreslog hon kort att vi åter Pepparrotskött är ej att förakta, då det är ungt äfven andra kammaren behandlat dessa frågor, skulle gå ut i salen.
Jag kände ett styng af och mört med god sås.
(Jag hatar tunn sås, in- har riksdagen med bifall till kyrkoherde Hazéns samvetskval: hade hon icke bedt oss in till sina nom parentes sagdt.)
Och därpå en lätt efter- motion beslutat i skrifvelse till k. m:t anhålla små, öfvertygad om att vi skulle beundra dem rätt, t. ex. stufvade katrinplommon med grädde.
om förslag till lag, som tillerkänner hvarje gift såsom hon själf, och hvad hade hon fått till tack Således till slut måste jag öppet tillstå att jag kvinna rätt att vid prästval utöfva frånvarande därför?
Det var nästan med ömhet hon stängde anser det ej vara särdeles ekonomiskt att koka mans rösträtt.
dörren om sina små älsklingar, likasom om hon p Vidare har riksdagen för sin del antagit en timmar ».
ångrat att hafva visat dem för oss, otacksamma.
å » för 50 öre ben i sex lagändring, som ger kvinna rätt att inför domstol En ohjälplig gömmande.
Då vi en stund därpå reste, uppmanade min föra andras talan.
väninna herrskapet Hansson att ej glömma bort * henne och hennes man.
Herr Hansson tackade, är den bästa gåfva till de » Öfvergreppen mot småfåglarne » v men trodde icke att det kunde blifva af.
Bar- unga.
Prenumerera på teln nen voro ju så små ännu och Ellen var visst li- på ett föredrag, som här om aftonen hölls närmaste postanstalt.
tet barnslig däri att hon ej ville lämna dem, hon af e. o. kammarskrifvare A. Eoswall vid Svenska Helt år 3 kr.
pjåkade kanske litet för mycket med dem.
allmämna kvinnoföreningens till djurens skydd » Pjåkar! » upprepade hans hustru och hon rä- årsmöte å W6:s stora sal.
o KAIBATEI
IDUN I «4) 7 » Det finnes så godt o m fåglar, någon nytta skall man väl ha af dem, » hade en dam svarat v i d tillfrågan, hvarför h o n bar delar af dödade fåglar i sin hatt.