Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom att teckna sig för denna, ja väl äfven för föregående årgångar kunna damerna understödja före- taget.
En ännu värderikare uppmuntran skulle komma detsamma till del, om damerna samlade och insände uppgifter om sina egna eller sina bekantas släkter.
Äfven för den generation af Iduns läsarin- nor, hvilken är ur dansen och nu endast däraf har den glädje, som anblicken af dött- rars eller dotterdöttrars oskyldiga fröjd i de luftiga ringarna kan skänka, är hennes per- sonliga minne väl obekant, hon, den gamla damen, hvars onekligen nobla och mycket distinguerade anletsdrag här synas.
För den nämnda generationen piruettera i deras min- nens camera balettmästar Selinder, hr Ek- ström, Wendela Åberg, Amalia Helmuth och » gamla fru Lönbohm » såsom de där ledde deras första stapplande steg in i Terpsichores soliga helgedom.
Mea en och annan af samma ge- neration bevarar bland bleknade hågkomster måhända, hvad hennes mor eller mormor be- rättat från sin barndom, då dansskolan kanske togs mera aux serieux än i våra dagar, och då man — för att citera Seblstedt — gick på bal ej för att skräpa, men dansade med lif och själ; man fick, som nu, ej benen släpa: det var en plikt att dansa väl; och fanns förmågan ej, men viljan, man benen snart till lydnad tvang; man spegeln satte ned på tiljan till öfning uti battemang.
Och då skymtar kanske namnet Marie Ström- berg fram.
Säkert är, att man knappast kan få tag i någon svensk landsortstidning från medlet af 1790 talet till in på 1820-talet (i de norska tidningarna ännu längre), där man icke då och då finner annonser, däri fru Ström- berg, eleve af balettmästar G-allodier, tillkänna- gifver, att hon anländt till staden för att lemna uppväxande unga demoiseller och herrar » un- dervisning i alla slags nu brukliga danser, så- som menuett, contradans, engelska danser, la nouvelle Allemande, vals och skotska danser med de moderna pas des glissade en variation och pas ballotté » eller » i de nya moderna pas chassé battues, chassé trois-pas och chassé battues en tournant, tillika med flere variatio- ner i två tredjedels takt. » Hvad Maria Christina Strömberg personli- gen beträffar, kunna vi ej ens uppgifva hennes flicknamn.
Vi veta blott, att hon var född i Stockholm den / 1777, förmodligen fått dansundervisning i Kongl.
operans elevskola, 1 0 1 2 samt att hon som helt ung kom till Seuer- lingska teatersällskapet; vidare att hon, hvilken — i likhet med, efter hvad det tyckes, de allra flesta kvinliga sujetterna vid detta säll- skap — var såsom enskild person i allo akt- ningsvärd, tidigt blef gift med Johan Petter Strömberg, omvexlande skådespelare, tobaks- fabrikör (i Uddevalla och Kristiania), egen- domsagent, teaterförfattare och teaterdirektör (det sist nämnda en kort tid i Göteborg och dels en längre i den norska hufvudstaden) samt tillhörande den urgamla, alltid aktade stock- holmska tobaksfabrikörsläkten Strömberg, hvil- ken ännu fortlefver, dels under eget namn, dels uppgången i eller befryndad med de ej mindre aktade familjerna Alrutz, Meurling, La- gerheim, Liljewalch, Björlin m. fl.
Teaterdi- rektören J.
P. Strömberg dog i Kristiania 1828 oeh öfverlefdes af sin maka i ett fjärde- dels sekel eller till 1853, då hon, äfvenledes i Kristiania, afled i kolera.
En son till Johan Petter och Marie Ström- berg var den för omkring 20 år sedan bort- gångne, ännu af många stockholmare lifligt hågkomne fabrikören Johan Gustaf Strömberg, på sin tid en af vår hufvudstads mera fram- stående borgare, känd som berömd snusfabri- kant samt äfven som en högeligen begåfvad musikalisk personlighet, stiftare, pä 1830-talet, af det s. k. Musiköfningssällskapet, själen i det teatraliska sällskapet » Aurora » m. m.
En sonson till denne, handl.
August Strömberg, innehar den för släkte efter släkte af stock- holmare välbekanta tobaksaffären vid Nybro- backen.
Dramatiska teaterns täckaste och älskvärdaste prydnader på spinn- sidan är en sondotterdotter af samma konst- närspar.
Genom en annan kvinlig ättling af Marie Strömberg har Idun satts i tillfälle att här meddela en kopia af en i familjens ego beva- rad blyertsbild af den gamla dansfrun.
Från hennes pigga ögon, majestätiska näsa och ener- giska läppar liksom tycker man sig ännu för- nimma en lystring: Faites altention, mes jeunes demoiselles. '
Det gamla, evigt unga.
ransmannen g y c k l a r m e d allt m e l l a n h i m - mel o c h j o r d — ehuru han n o g ej me- nar så illa d ä r m e d —, o c h att äkten- skapet ej skall g å fritt, faller a f sig själft.
E n skämtare g j o r d e t. e x.
en g å n g u p p en parisisk äktenskapsstatistik, s o m j a g i förbi- g å e n d e ej kan n e k a m i g nöjet att m e d d e l a e r: Hustrur, som förlupit sina män 1.132 Män, som förlupit sina hustrur 2,348 Lagligen skilda makar: 4,175 Akta par, som lefva i öppen strid med hvarandra 17,345, sålunda olyckliga makar 34,690 Akta par, som i hemlighet lefva i strid med hvarandra 13,273, sålunda 26,546 Äkta par, som äro likgiltiga för hvar- .. andra 110,480 Äkta par, som anses lyckliga 6,350 Äkta par, som nära nog äro det 274 Äkta par, som verkligen äro lyckliga 26 D e t är j u hemskt, s e ' n!
rätt lustigt, det där, o c h så
Men observera en sak: fransmannen gyck- lar gärna med äktenskapet, konvenansäkten- skapet, de lättsinnigt Ingångna förbindelserna, men — han må nu heta Bourget eller Mau- passant eller hvad som helst, — aldrig gyck- lar han med kärleken i detta ords egentliga och bästa bemärkelse.
Detta tyckes vara nordbon förbehållet.
V i ha på erotikens vinflaskor (förlåt bil- den!)
klistrat etiketter med påskriften R O - M A N T I K.
Oeh romantik, det betyder så mycket som att vinet är gammalt, att det är sliskigt, äckligt och simpelt, att det ej kan förekomma på en korrekt människas bord.
Jag har aldrig kunnat lida detta slags folk, som rycker på axlarna, när talet faller på romantik.
Dessa konvenansträlar, dessa ögontjänande lakejer hos prins Commeil-faut, som vanligen äro så innerligt emanciperade från allt hvad förstånd heter, de bli då plöts- ligt så öfverkloka oeh förnumstiga.
A r då romantik någonting onaturligt?
frå- gar jag dem — de rycka på axlarna.
Är den förkastlig, hindrar den släktets materiella förkofran?
— de rycka på axlarna.
Men eå förklara er då, hvad menar ni egentligen med romantik?
— de rycka fortfarande på axlarna.
Men låtom oss ej begära för mycket!
Det finnes så mycket folk, som ej eger något an- nat argument än en axelryckning.
* * * Man gycklar med romantiken, man för- klarar den afskaffad, e pur si muove — och ändå rör den sig, — för att tala med Galilei.
Den existerar trots allt.
I hvilket trolskt skimmer te de sig ej för oss i tanken, huru sällsamt stämmes ej vårt sinne af de vemodiga toner, som tränga sig fram ur gamla, men evigt unga kärlekslegen- der, om Dante och Beatrice, om Petrarca oeh Laura, om Romeo och Giulietta, om Abélard och Héloise!
Och ändå, mina damer, vill jag vara nog hädisk att tro, att eger vår tid också ingen Dante och ingen Petrarca, så gömmer den säkerligen mer än en Laura, mer än en Beatrice.
Och ha vi femtio Hélo ' ise ' r, så ha vi också hundra Giuliettor.
hundra?
Säg tusen!
Hela skillnaden är, att Dante nu an- tingen skulle sitta vid akademiens bord med ljus och sockervatten framför sig eller också — och antagligare — svälta uppe i en vinds- kupa, och att Giulietta skulle valt någonting ... mera prosaiskt än gift.
Vår dagskrönika är alltför sorgligt rik på tragedier af denna art, för att man med fog kan klandra släktet för brist på romantik i uppfattningen.
Den har råkat i misskredit, denna roman- tik, oeh den hotar att ta en sjuklig riktning, men inte böra vi väl därför förmena den rätten att vara till.
Saken är den, vi behöfva romantik, vi be- höfva poesi.
Vi behöfva eu smula poesi i det dagliga lifvets torra, prosaiska, maskinmässiga släp, och vi behöfva det ju mer detta lif blir torrt, prosaiskt och maskinmässigt.
Författaren af den naturalistiska skolan, hnn, som vid sitt skrifbord med pennan i hand minutiöst uppräknar möblerna i den eller den salongen, eller med ängslig nog- grannhet, själlöst och opersonligt, fotografe- rar en utkant af storstaden med dess stank och smuts och last och elände — inte har han behof af poesi!
Han är författare, och det där arbetet intresserar honom.
Men mannen, men kvinnan af folket!
När hon i tolf timmar låtit ett enformigt oeh mödosamt arbete böja sin rygg och slöa sinnet, vill hon också ha litet af andlig ve- derkvickelse.
det är ej mycket hon be- gär!
På en oljefärgstafla älskar hon inte en grå stubbåker — hon vill ha litet skog och vatten och en blå himmel däröfver, i en bok föredrar hon ett enfaldigt kärlekskväde fram- för Zolas bästa romaner, och går hon till teatern, är det ej för att bry hjärnan med sociala problem, utan för att få gråta eller skratta, helst båda delarne.
Ni delar kanske ej den uppfattningen — och hvad mig själf beträffar, vill jag lemna det osagdt, — men låtom oss komma öfver- ens om att söka förstå dem, de andra.
Tag bort romantiken från dessa människor, och hvad blir kvar?
D e ropa till konsten och till literaturen: Gif oss bröd!
De ha rätt därtill, de behöfva det.
Synd, att det så ofta skall skänkas dem — stenar!
Men om ock, som sagdt, i denna krets räknades ett stort mångtal af Iduns läsarin- nor, kunde vi ej värja oss för den tanken, att ännu flere borde ha varit där.
Det finns utan tvifvel häruppe i hufvudstaden ännu vida kvinliga kretsar, som skulle hafva den angenämaste personliga behållning af att ansluta sig till och stödja denna förenings sak, på samma gång som den goda idéen förtjä- nade detta.
Till dessa och till alla våra väninnor i landsorten, som visserligen endast på större eller mindre afstånd kunna följa företeelserna af sitt köns vakna arbete i Stockholm, men som därför helt visst ej göra det med mindre intresse, vilja vi i dag med några korta ord tala om, hvad Kvinnoklubben egentligen är, hvad den vill göra, och hvad den gjort.
* * * Det var år 1887, som ett antal damer i Stockholm förenade sig om den vackra tan- ken att genom bildandet af en kvinlig klubb verka för en sammanslutning mellan kvinnor från olika arbetsfält för idkandet af ett godt och angenämt kamratlif och för utbyte af tankar.
Antalet utom hemmet arbetande kvinnor är i Stockholm mycket stort och ökas oupphörligt.
Många af dessa i skolor, * * bank, post, vid telegraf och telefon samt på * kontor anställda kvinnor sakna ett kamrat- Oeh ni, min unga!
— — Jag vill ej pre- lifs trefnad och ett enkelt sällskapslifs för- dika någon » lifsglädje » för er; till en sådan ströelser.
Deras krets blir lätt trång, och saknas alltför ofta förutsättningarna.
Men de känna sig ensamma och utanför det rikare tag lifvet sådant det är, tag dagen sådan den lif, som rör sig utomkring dem.
kommer, och jollra och kvittra, innan det Det var i främsta rummet dessa kvinnor, skymmer till kväll — den skymmer så tidigt!
man ville bereda gagn och glädje af klubben, Ä r han fjärran, som ert hjärta håller kär, och den inbjudan, som utfärdades, mottogs så dröm, att han kommer en dag, och har ni med varma sympatier, som beredde förslags- honom nära, så tro, att han stannar för ställarinnorna den glädjande framgången att evigt.
Och skulle han ej komma, eller skulle om hösten samma år se Kvinnoklubben kon- han ej stanna, så trösta er: då lefver kär- stitueras och ordna sig i eget hem.
leken kanske ej lyckligast, men den lefver Klubben ställer nämligen till sina med- längst!
lemmars förfogande en hemtreflig, om än Svärma, medan ni är ung, och när håren anspråkslös lokal — den var först belägen gråna, så svärma ändå.
vid Gamla Norrbro, senare vid Hamngatan Och skulle någon le eller gyckla, så — 18 B — och hvilken omfattar samlingsrum, ryck på axlarna!
läs- och skrifrum samt ett par serveringsrum.
Lokalen är tillgänglig alla dagar från mor- gonen till 11 om kvällen.
Hit samlas nu medlemmarne för att läsa Romantiken ha vi fått i arf, men äfven dagens tidningar, nyare tidskrifter och litera- vi skola en dag lemna den ett kommande tur, samspråka och musicera — med ett ord släkte i arf.
Den var vår moder, och den efter dagens arbete finna en angenäm och skall bli vår dotter.
själsodlande ersättning för det familjelif, de Gammaldags är den, mycket gammaldags, ofta måste sakna.
Hvar eller hvarannan den är så gammaldags, att den — tillhör vecka hålles dessutom allmänt samkväm med framtiden.
diskussioner, föredrag och diverse sällskaps- nöjen.
Äfven är på klubblokalen tillfälle beredt för medlemmar att till billiga priser intaga sina måltider — de som så behaga.
Genom frikostiga gåfvor från enskilda En afton i Kvinnoklubben.
medlemmar, bokförläggare m. fl.
har ett gan- Då vi förliden fredags afton vid halfåtta- ska ansenligt bibliotek bildats, som flitigt har tiden trädde upp för de mattbelagda, af anlitas.
Hennes majestät drottningen präktigt grönskande bladväxter smyckade trap- bland andra ihågkommit detta med gåfvor, porna till Hotel Coutinentals festvåning därmed bevisande sitt gillande och intresse och däruppe i de rikt belysta salarne och för den goda idéen.
salongerna funno församladt ett animeradt Vid den serie af intressanta föredrag och sällskap af flere hundra personer, till största diskussioner öfver en mängd skilda ämnen af delen damer, rönte vi genast en angenäm speciellt kvinligt intresse och betydelse, som förnimmelse af att i denna krets på alla håll under då gångna åren vid sammankomsterna omgifvas af goda vänner och gamla bekanta.
afhållits, ha flere framstående förmågor med- Det var Kvinnoklubben, som samlats oeh in- verkat.
bjudit sina vänner till ett festligt aftonsam- Som den ekonomiska ställningen bland de kväm, och den hade därvid för första gången kvinnor, klubben närmast vill afse att om- efter sitt bildande frångått sin exklusivitet fatta och gagna, i regel ej är lysande, har och äfven tillåtit en del af de manliga att medlemsafgiften satts helt låg.
Härigenom dela kvällens nöje.
fordras naturligtvis stor tillslutning och högt
medlemsantal för företagets lyckliga fortgång.
D e ekonomiska svårigheterna ha nog ock mången gång redan erbjudit de energiska styrelsemedlemmarne bekymmersamma stun- der; men genom god vilja och varm förtrö- stan ha de besegrats.
Främst måste man tillönska det vackra företaget allt allmännare sympatier!
Däraf har det gjort sig välförtjänt.
* * Vid den angenäma festen den 3 dennes rådde ock ett lif, ett allmänt intresse, som böra båda det bästa om klubbens framtid, på samma gång de gåfvo ett gladt vittnes- börd om, hvilken god och kamratlig krets den redan är.
I den ståtliga solennitetssalen var en scen upprest, och snart fylldes de långa stolraderna till sista plats af en förväntansfullt sorlande publik.
Efter en af ett par unga musik- älskarinnor utförd uvertyr för 4 händer gick ridån i höjden, och August Blanches bekanta lilla skämt » Grannarne » utfördes friskt och hurtigt af ett par af klubbens medlemmar.
Så följde musik — verkligt god och gedigen musik — sång, harpsolo, deklamation, allt af bästa halt.
En paus med promenad in till buffetterna, glada samtal, helsningar, för- friskningar.
Och sist Frans Hodells enakts- lustspel » Min hustrus affärer », som väckte stormande bifall.
Samtliga de uppträdande och agerande voro naturligtvis klubbmedlemmar, och isyn- nerhet framkallade de manliga rollinnehafvar- nes bemödanden att lägga karlaktighet i röst och gester mycken och gladt harmlös förnö- jelse på båda sidor rampen.
För sista gången har ridån gått ned, ocb de outtröttligt skallande applåderna lyckas ej längre rubba den.
Den dramatiska afdel- ningen är slut — man måste finna sig däri!
Och det gör man med gladt mod i förväntan på den goda materiella välfägnad, som lär komma.
Medan man svalkar sig med en promenad genom våningen och salongerna, röjes stora salen som af ett trolleri fri, och om några få minuter är scenen helt förändrad.
Långa bord digna under supéens läckerheter.
Man har lika god aptit som godt humör i detta angenäma samkväm.
Det går fort undan.
Kankända hemliga baktankar på den improviserade balen, som lockar efteråt, ej så litet bidraga härtill.
T y verkligen — inom en liten stund nytt stort changement!
Det bonade golfvet ligger vidsträckt och glänsande, inbjuder lätta, ungdomliga fötter till dans.
De flitiga äquatremain-spelerskorna befinnas tjänstvilliga som alltid.
Att herrarne äro få, betyder ingenting.
I Kvinnoklubben är man van att reda sig utan kavaljerer, det märkes granneligen på det rutinerade behag, med hvilket man inbördes » för » ocb » föres ».
I glad yra är den lilla balen i full gång.
Ännu ljuda efter oss valsens sprittande toner, när vi i sen nattlig timme gå utför de grön- smyckade trapporna.
V i föra med oss min- net af en angenäm afton i en angenämt kamratlig krets af bästa ton; men vi föra med oss något ännu mer: vissheten att de goda tankar och den goda grund, på hvilka Kvinnoklubben är rest, skola visa sig be- ståndande och lifskraftiga till att allt mer utveckla densamma.
Därtill de varmaste till- önskningar och därtill — I alla, vänliga läsarinnor, som törhända just nu med oss för första gången gjort Kvinnoklubbens bekant- skap — därtill edert lifliga intresse och verk- samma understöd!
J. H — g.
Något om tidsindelning.
För att kunna medhinna mycket bör man som en gyllene regel uppställa att aldrig vara utan sysselsättning.
Man bör nyttigt använda hvarje liten mellanstund och minnas, att un- der årens lopp månget stort arbete kan bli färdigt, hvartill dagligen kanske blott en half timme eller mindre blifvit använd.
Ett lättare handarbete kan ju alltid ligga till reds för att tillgripas, om man genom ett oförutsedt besök bringas ur sin vanliga ordning, eller om man efter middagen eller eljes sitter och pratar bort en stund.
På sådana eljes förlorade minuter har en fru bland mina bekanta själf virkat både sina egna och sina barns ylletröjor, stickat strumpor, broderat och märkt både ett och annat, som kanske eljes aldrig blifvit färdigt, då hon i sin egentliga tidsindelning ej har rum för andra handarbeten än sömnad.
Som ung flicka brukade hon både vinter oeh sommar stiga upp kl. 6 och efter den kalla afrifningen promenera en halftimme.
Efter frukosten satte hon sig antingen att spela eller studera tills närmare 9, då hon begaf sig till skolan.
Sedan var dagen re- gelbundet delad mellan lektioner, handarbete, själfstudium, spelning och promenader; för hushållets inlärande var dock ej mycken tid öfrig.
Detta fick uppskjutas till mellanter- minerna, då tidsindelningen blef en annan, och det praktiska fick mera öfverhanden.
Nu kunde någon invända, att för en lära- rinna är det ju ej svårt att indela sin tid oeh få den att räcka till; men hur skall en stackars fru bära sig åt, som har så många- handa bestyr med .både ett och annat?
En sådan invänding vill jag besvara med den tidsindelning samma fru följde vid den tiden, då det yngsta af hennes fyra barn var tre år och hon blott hade en tjänarinna till hjälp.
Strax på morgonen hade hon några rum att damma, att rengöra lamporna (tio inalles), gå till torget, framlemna matförrå- den för dagen och ordna för middagen, sköta blommorna (8 0 a 9 0 stycken), hvilket allt skulle vara klart till klockan 1 1, då hon läste en timme med sin äldsta flicka och en liten kamrat till denna.
1 2 gingo bar- nen ut med jungfrun, då frun under tiden stannade hemma och spelade piano, medan hon samtidigt gick ut åt köket och såg efter maten, såvida det var något långkok den dagen.
Vissa dagar under veckan var hon på lektion utom hus.
Innan middagen skulle serveras gick hon alltid ut i köket att afsmaka såser, soppor o. s. v. Efter middagen hvilade hon en tim- me och läste då någon bra bok.
Om efter- middagarne hade hon barnen hos sig och sysselsatte sig då samtidigt med sömnad.
Senare på kvällen, vid sjutiden, hade hon vanligtvis åter en lektion eller något annat dylikt arbete.
Efter k välls värden, vid nio- tiden, promenerades ännu en stund.
Under årens lopp ha hennes barn blifvit större och gå i skolan.
Hon måste nu spela och läsa lexor med dem, promenera med dem själf och ändå ej försumma inköpen, hus- hållet, sina lektioner oeh skrifningar.
Men nu liksom förr är det blott den konsekventa tidsindelningen, som hjälper henne och låter henne få tid öfrig äfven för musik och lek- tyr.
» Därtill har jag ej tid » äro ord, som hon aldrig förstått, ty hon säger, att tiden är så uttänjelig, att man kan göra under- verk därmed, blott man förstår att taga vara på minuterna.
Enhvar sin egenparaplymakare.
Prisbelönadt svar å frågan L af Xanclra J. t tt för en ovan på nytt öfverkläda ett utslitet paraply eller en parasoll, så att ej tyget eller fodret stramar på något ställe, kan ibland vara kinkigt n o g; men om ni följer mina föreskrifter, tror jag det skall lyckas er.
V i börja då med parasollen, som väl först kommer i åtanke i dessa vårbrytnings- dagar.
För det första klipper man sig ett mönster af vidstående utseende.
Dess största höjd är 41 cm., största bred- den 28 cm., andra bredden (18 cm.
i höjd) 12 cm.
Lägg sedan mönstret på tyget och rita upp de figurer, teckningen utvisar, som försiktigt urklippas.
Detsamma gäller äfven fodret, som skall vara allde^s lika stort.
Tråckla nu ihop tyget för sig och fodret för sig; detta måste ske så jämnt, som det är möjligt, ty den minsta ojämnhet synes, när parasollen spännes ut som färdig.
Sy härefter sömmarne på maskin på så sätt, att ni viker de båda styckena tillsammans som till en smal fåll; härigenom undvikes obehaget af att tyget » flyter » i sömmarne.
Fodret måste sys på samma sätt.
Lägg nu arbe- tet på ett mjukt underlag och pressa ned sömmarne med ett, ej allt för varmt, strykjärn.
Tråckla så tillsammans yttertyget och fodret myc- ket noga, så att söm kommer midt emot söm, med rätsidorna mot hvarandra; sy rundt om det hela på maskin och vänd sedan om det på rätsidan; stryk rundt omkring kanten med strykjärnet, så att den blir slät och faller jämn.
Stoffera nu den lilla öpp- ningen upptill, hvilken bör vara så trång, att man knappt kan tränga genom ett finger.
Nu är tyget färdigt att fästas på stommen, som ej får vara utspänd, utan med slakt nerfallande spröt.
Börja nedtill och sy på undersidan, starkt och säkert, tygets spets mot stommens spröt, kil för kil, tills alla äro fastade.
Spänn nu upp parasollen och nubba kring den lilla öppningen med mycket små nubb tyget vid stommen och sy en liten uddig rosett däröfver.
Fästa sedan hvarje spröt vid sin söm på tre ställen, men akta noga att intet stygn synes på rätsidan.
Kläd öfver alla ställen, där spröten mötas, samt gör en liten rund rosett af samma tyg som fodret, att därmed täcka deras utgångspunkt.
Sist återstår en rosett af sidenband i närheten af kryckan, och parasollen är färdig.
Önskar ni en spets omkring den, bör denna sys på från rätsidan af parasollen och hållas alldeles slät utom vid hvarje spröt, där en rynkning är nöd- vändig (1,20 meter brukar räcka till).
En rad med små perlor i yttertygets färg brukar göra god effekt, när de äro sydda ofvanpå spetsens öfre kant.
Undvik att begagna ring för att hålla ihop para- sollen med; den nöter tyget mera på ett år än flere års begagnande utan.
I stället kan ni taga ett smalt sidenband, i hvilket ni förut sytt ett litet knapphål,
och fästa det, jämte en passande knapp, på midten och ej långt ifrån kanten i det ena af styckena i parasollen att knäppa den med; det sitter säkrare och nöter ej på tyget.
Denna beskrifning gäller, när foder och tyg ligga tillsammans utanpå stommen, men om fodret skall täcka spröten inuti, måste dessa trädas ned mellan tyget och fodret och således fästas, först där inner- och ytterspröten mötas, sedan rundt om innersprö- tens utgångspunkt.
Ett paraply klädes på samma sätt, endast med den skilnaden, att fodret uteslutes och man fållar tyget nedomkring.
Kilarne får ej heller som på parasollen ringas ned- omkring, utan de kunna klippas raka; genom sned- ningen blifva de ändå litet Inägre i sömmarne och komma att vid sträckningen få den lilla spets de behöfva.
En sådan kil i ett fruntimmersparaply är i snedd- ningarne 60 cm.
och bredden nedtill 42 cm.
Förgyllning och bronsering.
Ttfffti alla hem finnasju ramar till taflor, speglar o. d.
&lt;VA3) I de flesta fall äro de förgyllda, men hafva GK7 ofta af ålder eller annan orsak svartnat och blifvit fula, och skulle mången husmor eller hus- fader vilja hafva dem upputsade.
I städerna finnes det alltid någon, som sysselsätter sig med förgyllare- arbete, men icke alltid så på landsbygden.