Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sammanhang härmed har Kongl. Majit jemväl till pröfning förehaft det likaledes af Lagberedningen utarbetade och af Högsta
Domstolen granskade förslag till författning om nya strafflagens införande och, hvad, i afseende derå, iakttagas skall, hvilket förslag Kongl. Majit, för sin del, med vissa förändringar godkänt.
Majit föreslår således Rikets Ständer antagande af: l:o »Ny Strafflag», med samma af Kongl. Majit beslutade afvikelser från lagberedningens förslag, hvilka Statsråds-protokollet för den 17 December 1844 utvisar; 2:o »Lag om verkställighet af Fängelsestraff» med samma förändringar i Lagberedningens förslag, hvilka Kongl.
Majit den 19 December 1844 beslutat, enligt
Statsråds-protokollet för sistnämnde dag och med den ytterligare ändring, att i 1 kap. 28 § efter orden: »Styresman öfver Straffmrättning förordnas af Konun gen», tillägges: »eller efter thy Konungen härom bestämmer»; och Rih. lill R.
Prot. 1847 och 1848. 1 Sami. 1 Afd 4 Baft. 1 2 Kongl.
Proposition N:o 18.
3:o »Förordning om nya Strafflagens införande och hvad, i afseende derå, iakttagas skall», sådan denna författning, enligt Statsråds-protokollet denna dag blifvit af Kongl. Maj:t godkänd.
De hithörande uppgjorda förslagen samt i Statsrådet och Högsta Domstolen förda protokoll bifogas; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen.
Utdrag af Protokollet öfver Justitie-Departementes-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Statsådet å Stockholms Slott den 17 September 1847.
Närvarande: Hans Excellens Justitie Statsministern Herr Grefve Posse, Hans Excellens Statsministern för utrikes ärendena Herr Friherre Ihre, Statsråden:
Fåhreeus, Friherre Stael von Holstein, Munthe, Friherre Peyron, Silfverstolpe, Waern, Friherre Gyllcngranat, Faxe.
•I ustitieråden: Bredberg, Nyblaeus.
Hans Excellens Herr Grefven och Justitie-Statsministern anmälde i underdånighet:
Att Herr Justitie-Statsministern, med kännedom om Kongl. Maj;ts nådiga afsigt att till Rikets härnäst sammanträdande Ständer göra framställning om antagande af en ny Strafflag, med flera tillhörande lagbestämmelser, gjort sig be - Kongl.
Proposition N:o 18. 3 redd att detta ärende nu i underdånighet föredraga; i hvilket afseende Herr Justitie-Statsministern utbad sig att få i minnet återkalla, att Kongl. Maj:t, under den 17 och 19 December 1844, till Rikets då församlade Ständer, allåtit nådiga propositioner, dels angående ny strafflag, dels ock angående lag om verkställighet af fängelsestraff, sedan förslag härtill blifvit af lagberedningen utarbetade samt Högsta Domstolen deröfver sig yttrat; och att, i anledning af samma propositioner, Rikets Ständer, genom underdånig skrifvelse den 22 Maj 1843, anmält, att Rikets Ständer väl ej medhunnit att, vid dåvarande Riksmöte, fullständigt granska och pröfva omförmälte förslag, men dock, med erkännande utaf behofvet af ny brottmålslag, antagit de bufvudgrunder derför, som innefattas i 2 och 6 Kapitlen af förslaget till strafflag, samt i den serskilda fängelselagen.
Deremot hade det af Lagberedningen uppgjorda samt af Högsta
Domstolen granskade förslaget till författning om nya strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall, hittills icke blifvit till granskning i Statsrådet anmäldt.
Nu syntes alla tre dessa förslag, såsom utgörande ett sammanhängande helt, böra på en gång komma under öfvervägande.
Nödige delar af handlingarne fingo härefter uppläsas eller till hufvudsakliga innehållet redovisas; hvaruppå, och sedan öfverläggningen i ämnet blifvit slutad, Herr Justitie-Statsministern afgaf följande underdåniga yttrande:
Hvad först angår frågorna om strafflagen och fängelselagen, så, och med undantag af den ändring i fängelselagen 1 Kapitlet 28 §, att efter orden: »Styresman öfver straffinrättning förordnas af Konungen» tillägges: »eller efter thy Konungen härom bestämmer», om hvilket tillägg Herr Justitie-Statsministern trodde sig böra i underdånighet hemställa, för bibehållande af den i afseende på de nya länsfängelserne, genom beslut den 24 November 1846, redan antagna grundsats, samt på det Konungen ej må behöfva tillsätta styresman för hvarje sådant och för hvarje ännu mindre fängelse, der frihetsstraff skall kunna verkställas, ansåg i öfrigt Herr Justitie-Statsministern sig desto mindre hafva skäl att nu tillstyrka andra stadganden, än Kongl.
Maj:ts ofvanberörde nådiga propositioner innehålla, som begge statsmakterna redan förenat sig om deri följda hufvudgrunder.
Reträffande sedermera lagberedningens förslag till författning om nya strafflagens införande; så instämde Herr Justitie-Statsministern uti hvad af Högsta Domstolen, enligt dess protokoll för den 27 Mars 1843, blifvit erinradt vid 8 § 2 punkten och 19 § 1 och 4 morn., äfvensom Herr Justitie-Statsministern, med föranledande af Högsta Domstolens vid 19 § 9 mom. gjorda framställning om angelägenheten deraf, att den i nu gällande lag lemnade tillåtelse att lör brott verkställa häktning, i vissa fall, på angifvarens äfventyr, framgent varder bibehållen, ansåg, att vid nyssnämnde 9 mom. borde tilläggas ett stadgande, som berät - 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 18. tigade den, hvilken eger häkta, att äfven pä angifvarens ansvar, så vida denne har embete eller tjenst eller fast egendom eller eljest är bofast man, nämnde åtgärd vidtaga; hvaremot Herr Justitie-Statsministern fann de öfrige i Högsta
Domstolens omförmälde protokoll upptagne anmärkningar icke böra föranleda till ändring af förslaget.
Vidare syntes åter anledning förekomma till en ny erinran, i fråga om den nya lagens utsträckning till brott mot Krigslagen.
Ehuru nemligen denna blifvit i 18 g 1 morn. undantagen från stadgaudet i 5 §, om upphäfvande af de i serskilda lagar gifna straffbestämmelser, hade likväl föreskrifterne i 7, 8 och 14 §§ tillämplighet äfven å krigsman.
Och deraf följde, dels att fängelse vid vatten och bröd, ehvad det vore urbota eller förvandlingsstrafif, skulle jemväl för dem, som till krigsmakten höra, öfvergå till fängelse efter nya lagen, hvilket, i detta fall, kunde uppgå till 7 månader, och dels att för sådane brott, som icke genom krigslag serskildt bestraffas och ej eller ovilkorligen medföra den skyldiges uteslutande från krigsståndet, fängelsestraff kunde, under längre tid, åtminstone i 6 och 7 graden, eller från 1 månad till och med 2 år, komma att krigsman ådömas.
Men då det för krigsmaktens duglighet och vana i fullgörandet af dess tjenstepligter syntes vara af vigt, att afbrott i utöfningen deraf icke utan tvingande omständigheter tillätes, och, efter hvad Herr Justitie-Statsministern kändt vore, fråga inom den till utarbetande af ny krigslag lörordnade kommitté äfven blifvit väckt derom, att, i stället för det i 2 kap. 5 § Straff-Balken omförmälda fängelse, när det icke öfverstiger 6:te graden och brottet ej är af annan beskaffenhet, än att soldaten anses kunna i tjenst qvarstå, föreslå annat, med afseende å krigsmannens tjenstbarhet mera lämpligt, straff; trodde Herr Justitie-Statsministern, att hinder för fullständig utredning och pröfning af denna vigtiga fråga, då den komme att till Kongl. Maj:t i krigslagstiftningen hemställas, nu desto mindre borde läggas, som anledning vore, att det förslag till ny krigslag, som är under utarbetande, kan hinna fullbordas och till pröfning företagas, innan den nya allmänna strafflagen trädde i verksamhet.
I händelse denna åsigt skulle gillas, hemställde Herr Justitie-Statsministern i underdånighet, att, i stället för det af lagberedningen i 18 § 1 mom. föreslagna undantag, ett mera omfattande måtte, på ett annat ställe, införas, hvilket syntes lämpligen kunna ske genom tillägg i 15 g, af orden: »eller ock i Krigslag finnes utsatt för brott af dem, som till krigsmakten höra».
I öfrigt hade Herr Justitie-Statsministern ej anledning att, i afseende på detta förslag, påminna annat, än att 19 g 26 och 28 mom. syntes böra erhålla ökad fullständighet och närmare öfverensstämmelse med Kongl, reglementet för nya länsfängelserne den 27 November 1846, 8 och 14 morn., derigenom ett Kongl.
Proposition, N:o 18. 5 tillägg göres i ofvannämnde 26 morn., med hänseende till den händelse, att domaren finner skäl förbjuda den häktades förseende med arbete, samt i 28 mom. för det fall, att giltigt skäl förekommer att ej tillåta främmande personers besök i häktet, änskönt säkerheten i den häktades vård ej kan sägas häraf äfventyra.
Härtill kommo några få uppgifne redaktionsförändringar, hvilka ej behöfde serskildt motiveras.
I afseende på frågan om författning rörande nya strafflagens införande, anmälte Justitierådet Bredberg i underdånighet, att Justitierådet, som icke uti Högsta
Domstolen öfvervarit ärendet, efter nu tagen kännedom af lagberedningens förslag, jemte Högsta Domstolens, vid granskningen deraf, förda protokoll af den 27 Mars 1845, i underdånighet sig förenade uti det af Högsta Domstolen deröfver afgifne utlåtande, hvilket Justitierådet Nyblceus, sorn detsamma biträdt, nu jemväl i underdånighet åberopade.
Enligt Herr Justitie-Statsministerns och Statsrådets öfrige ledamöters underdåniga tillstyrkande, beslöt Kongl. Maj:t att föreslå Rikets härnäst sammanträdande Ständer: l:o. »Ny Strafflag», med samma af Kongl. Maj:t beslutade afvikelser från lag beredningens förslag, som Statsråds-protokollet för den 17 December 1844 utvisar. 2:o. »Lag om verkställighet af fängelsestraff», med samma förändringar i lagberedningens förslag, som Kongl. Majit den 19 December 1844 beslutat, enligt Statsråds-protokollet för nämnde dag, och med den ytterligare ändring, att i 1 kap. 28 § efter orden: »Styresman öfver Straffinrättning förordnas af Konun gen», tillägges: »eller efter thy Konungen härom bestämmer». 3:o. »Förordning om nya strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall», sådan denna författning blifvit af lagberedningen föreslagen, dock med följande förändringar, nemligen att: 1) I 1 § insättes årtalet 1850, i stället för 1846. 2) 6 § erhåller denna lydelse:
Fängelse å fästning, som efter äldre lag eller författning ådömdt är eller ådömdt varder, öfvergår, i afseende på sättet för verkställigheten, till sådant fängelse, som i 2 kap. 5 § af nya strafflagen bestämmes. 3) Af 8 §, hvars lista punkt bibehålies oförändrad, får 2:dra punkten följande innehåll: (i Kongl.
»Förlast af ära eller medborgerligt förtroende skall, sedan nya lagen blifvit gällande, ej ådömas, utan varde, i stället, den påföljd ålagd som i 2 kap. 21 § af nämnde lag utsatt finnes, om förbrytaren efter samma lag dertill gjort sig skyldig.» 4)
Vid slutet af 15 § tillägges: »eller ock i Krigslag finnes utsatt för brott af dem, som till Krigsmakten höra.» 5) I 17 § 5 mom. rättas det i tryckta exemplaren förekommande ordet: ”första” till ”färska”, framför orden ”gerning finnes”, enligt gamla lydelsen af den här upprepade 1 § i 52 kap. Missgernings-Balken. 6) Uti 18 § uteslutes första momentet och till följd deraf ändras de öfriges nummerföljd. 7) 19 § 1, 4, 9, 26 och 28 momenten erhålla denna förändrade lydelse: 1.
Allmän åklagare skall tala å brott, som under allmänt åtal hörer, ändå, att angifvelse derom ej sker. 4.
Sedan, på sådan angifvelse, som i 3 punkten säges, den tilltalade svarat vid domstolen eller bevisning emot honom blifvit der föredragen, må ej återkallelse af angifvelsen ligga i vägen för åtalets fullföljd.
Har målseganden sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger lian den, sedan ransakning börjad är; håfve ock allmän åklagare rätt att, på sitt namn, målet fullfölja, om han skäl dertill finnér. 9.
Konungens Befallningshafvande i länet, så ock Borgmästare och Råd i stad, ega förordna om häkte å viss person, som för brott misstänkt hålles, efter thy i 5, 6 och 7 punkterne sägs; håfve ock Kronofogde eller Länsman å landet och Stadsfiskal i stad makt att, på eget ansvar, sådan person häkta eller häkta låta.
Angifves någon för brott af sådan beskaffenhet, att han derföre häktas må, och äskar det angifvaren, vare den, som häkla eger, berättigad att verkställa häktningen, på angifvarens ansvar, hvad bevisningsskyldigheten angår, så vida angifvaren ha'- embete eller tjenst eller fast egendom eller eljest bofast är. 26.
Ej skall häktad person till arbete tvingas.
Vill han arbeta; håfve der lof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång härtill inom häktet finnes, der ej domaren sådant uttryckligen förbjudit. 28.
Vill någon besöka häktad person; gifve ock den, som vård öfver häktet häfver, dertill lof, om ej säkerheten i deri häktades vård deraf äfventyras, eller annat giltigt skäl deremot förekommer: ege dock viss tid utsätta, å hvilken besöket ske skall, så ock låta en eller flere personer dervid när vara, om så nödigt finnes.
Ej må likväl häktad person förmenas att i enrum tala med prest eller läkare.
Och skulle, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nu fattade beslut, nådig proposition, sådan bilagan vid detta protokoll utvisar, till Rikets Ständer aflåtas.
Heurlin.
Utdrag af serskildt
Protokoll öfver ett Justitie-ärende, hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol den 27 Mars 1845.
Themptander, Isberg, Nyblaeus, Backman, Nordenstolpe, Grefve Carl Sparre, Grefve Gust.
Fortsattes och slutades den, jemlikt protokollet för niistlidne gårdag, dä företagna granskning af Lagberedningens förslag till Författning om nya Strafflagens införande, af hvilket förslag ett tryckt exemplar finnes detta protokoll bilagdt; och skulle här i ett sammanhang upptagas de under granskningen gjorda anmärkningar. 8 5- Under godkännande af förslaget i l:sta punkten derom, att uppenbar kyrkoplikt och enskild skrift, likasom afbön och utställning att skämmas, må alldeles afskaffas, ville likväl Högsta
Domstolen halva härvid uttryckt den mening, att berörde lagförändring icke borde anses utgöra hinder derför, att, om så nödigt aktades, Kyrkolagen i stället kunde upptaga andra mera tjenliga bestämmelser, beräknade på undvikande af allt, som kunde medföra skymf, och åsyftande att närma lagstiftningen till det med uppenbara kyrkoplikten och enskilda skriften ursprungligen afsedda religiösa ändamål.
Hvad åter angår det i 2:dra punkten föreslagna stadgande, att landsförvisning ej vidare skulle ådömas; så, enär berörde straff utgör den i 1 kap.
Kyrkolagen stadgade slutliga ansvarspåföljd för utspridande af villfarande religionsmeningar och för affall från vår rätta lära, samt Högsta Domstolen, som, enligt protokollet den 6 December sistlidet år, vid granskning af 12 kap. i lag-beredningens förslag till straff-balk, förmält sig lemna uteslutandet af vissa religions - 8 Kongl. Mcij:ts Nåd.
Proposition, N:o 18. brott från förslaget utan anmärkning derföre, att erforderliga stadganden i detta hänseende förekommo i Kyrkolagen, dervid Högsta
Domstolen hufvudsakligen afsett ofvannämnde tvänne slag af förbrytelser; fann Högsta
Domstolen sig nu böra i underdånighet hemställa, om icke för det närvarande och under afbidan af ämnets närmare öfvervägande i sammanhang med förslaget till ny Kyrkolag, frågan om det fullständiga afskaffandet af landsförvisningsstraffet, äfven för de härmed belagda brott, som icke upptagas i förslaget till allmänna strafflagen, borde anstå, samt att följaktligen 2:dra punkten inskränkas till denna lydelse: »Förlust af ära eller af medborgerligt förtroende skall, sedan nya lagen blifvit gällande, ej ådömas; utan varde i stället den påföljd ålagd, som i 2 kap. 21 § af nämnde lag utsatt finnes, om förbrytaren efter samma lag, dertill gjort sig skyldig.» 18 § 5 och 6 mom.
Att uttryckligen undantaga de här åberopade serskilda författningar fann Högsta Domstolen, vid jemförelse med innehållet af 5 vara öfverflödigt, så vidt fråga är om sådana öfverträdelser, hvarå straff i nya lagen icke utsättas; och hvad åter angår de brott, hvilka kunna innefattas under straffbestämmelserna i nämnde lags 27 kapitel, som handlar om åverkan samt olofligt jagande och fi - skande, ansåg Högsta Domstolen ifrågavarande undantag icke vara af tillräckligen giltiga skäl föranledda.
Domstolen tillstyrkte fördenskull, att 5 och 6 momenten af 18 § måtte uteslutas. 19 §. 1 morn.
Då de tjenstemän, kronofogde och länsman, som vanligen vid Underrätter å landet föra det allmännas talan, icke äro särskildt förordnade till åklagare, utan skyldigheten dertill åligger dem i följd af deras tjenstebefattning, ansåg Högsta Domstolen, på det uttrycket: »Den, som till allmän åklagare förordnad är» icke må gifva anledning till missförstånd, början af ifrågavarande moment böra erhålla följande lydelse: »Allmän åklagare skall tala å brott — — — — — — — — 19 §. 4 morn.
Stadgandet i sista punkten, att ransakning skall anses börjad, då den tilltalade vid domstolen svarat, eller bevisning emot honom föredragen är, hvilket stadgande blifvit hemtadt från lagkommitteens förslag tili Rättegångs-Balkens sednare del, 2 kap. 11 §, och der står i sammanhang med det följande 3 kapitlets 1 §, af innehåll, att ej någon
Rätt skall om brott företaga ransakning, utan att viss person för det brott tilltalas, fann Högsta
Domstolen ej fullt öfverens - Kongl. Maj:ts Nåd, Proposition, N:o 18. 9 ensstämmande med den uti nu gällande lag, 4 köp. 1 § Rättegångs-Balken, uttryckta grundsats, i enlighet hvarmed ransakning bör i vissa fall företagas, ändå att någon viss person ej är tilltalad.
På grund häraf och då ifrågavarande definition på ransakningens början kunde genom en omskrifning undvikas, hemställde Högsta
Domstolen att berörde 4:de moment måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Sedan, pä sudan angifvelse, som i 3 punkten sägs, den tilltalade svarat vid Domstolen eller bevisning emot honom blifvit der föredragen, mä ej återkallelse af angifvelsen ligga i vägen för åtalets fullföljd.
Har målseganden sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger den, sedan ransakning börjad är; håfve ock allmän åklagare rätt att, på sitt ansvar, målet fullfölja, om han skäl dertill finnér.» 19 §. 9 morn.
Domstolen åberopade hvad, vid granskning af motsvarande 6 § ■ 10 kapitlet af Lag-kommittéens förslag till Rättegångs-Balkens sednare del, enligt Protokollet den 27 December 1839, blifvit af Högsta Domstolen anmärkt och yttrade, att derest tjensteman, som låter för brott häkta misstänkt person, alltid skulle vara skyldig styrka att misstankan varit på sannolika skäl grundad, eller sjelf äfventyra att stanna i ansvar för olaga häktning, och ej i något fall egde, hvad nämnde vilkor för häktandets laglighet angår, förlita sig på den ansvarighet, som angifvaren kunde erbjuda, måste tjenstemännen ofta se sig föranlåtne att, under afbidan af närmare upplysningar, lemna farliga förbrytare på fri fot; hvarföre och då af 1 kap. 3 § Straff-Balken och 20 kap. 7 <§.
Missgernings-Balken i nu gällande
Lag finnes, att enskild man kan på sitt ansvar låta häkta, i hvilket afseende ännu mera bestämda föreskrifter meddelas i 1798 års Krigsartiklar, 9 kap. 12 och följande §§, samt någon olägenhet icke visat sig deraf, att häktning hittills fått i vissa fall ske pä angifvarens äfventyr, Högsta
Domstolen tillstyrkte, att ett nytt moment måtte tilläggas af innehåll:
Der någon angifves för brott af sådan beskaffenhet, att han derföre häktas må, och angifvaren det äskar, vare den, som häkta eger, berättigad att verkställa häktningen på angifvarens ansvar, hvad bevisningsskyldigheten angår, så vida augifvaren antingen är sådan person, hvarom 6 momentet 2 punkten förmäler, eller ock sjelf träder i häkte intilldess vederbörande annorlunda förordnat. 20 §.
I afseende på 2 punkten af den föreslagna nya 1 § 23 kap.
RättegårigsBalken, anmärkte Justitie-Rådet Grefve Gust, Ad.
Sparre, att han, för sin del, ville föreslå uteslutande af de numera alldeles obehölliga orden «äfven i stad, der Kämners-rätt eger de brottmål afgöra, som Hof-rätts pröfning underställas skoBih. till R.
Prot. 1847 och 1848. 1 Samt. 1 Afd. 4 Baft. - 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 18. la», så att nämnde period endast komme att innehålla: «I Kämnersrätt må tre döma».
Då denna § icke blifvit ordagrannt införd utur gamla lagen, utan en ny redaktion deraf föreslagits, borde en öfverflödig mening ej eller, efter bemulde Justitieråds tanka, qvarstå.
Domstolens fleste ledamöter lemnade förslaget i denna del utan erinran.
Beträffande i öfrigt förslagen till förändrad lydelse af 1 § i 25:dje kap. och 5 § i 28 kap. Rättegångs-Balken, anmärktes af Högsta Domstolens fleste ledamöter, att, på sätt redan vid granskning af Lag-kommittéens förslag till Rättegångs-Balkens sednare del, 3 kap. 53 §, blifvit af Högsta Domstolens fleste ledamöter yttradt, underställning af dom i svårare brottmål vore nödig, icke allenast för den anklagades, utan äfven för det allmännas rätt och säkerhet, och derföre borde, hädanefter såsom hittills, ega rum, ehvad den tilltalade blifvit fälld eller frikänd, äfvensom att, i händelse sistnämnde utvidgning af föreskrifterna i Rättegångs-Balkens 25 kap. 5 § om underställning blefve beslutad, kunde sista punkten i 1 § 23 kap. samma Balk förkortas derigenom, att stadgandet hufvudsakligen hänförde sig till brott af sådan beskaffenhet, att Underrätts dom bör Hofrättens pröfning underställas.
Efter denna åsigt antog Högsta Domstolen: l:o att sista punkten af 1 § 23 kap.
Rättegångs-Balken kunde erhålla följande lydelse: »1 Hofrätt må ej färre än fem ledamöter döma i mål, der någon tilltalas för brott, hvaröfver Underrätts dom bör Hofrätts pröfning underställas, eller som i lag belägges med den i 2 kap. 21 § strafflagen omförmälda påföljd;» och 2:o alt slutet af 5 § 25 kap. nämnde Balk, efter orden: «hafve ej talan deri vidare», kunde blifva af detta innehåll: »Är någon tilltalad för brott, som dödsstraff eller fängelse öfver sjette grad medföra skulle; då bör domen, ehvad den tilltalade blifvit åt saken fälld, eller icke, underställas Hofrättens pröfning: äro flere i brottet delaktige; varde domen underställd i hvad dem alla angår.»
Härifrån var likväl Justitie—Rådet Backman skiljaktig och förmälte, att Justitie—Rådet, under åberopande af sin, vid nyssberörde granskning af Lag-kommittéens förslag, yttrade särskilda mening, lemnade nu förevarande förslag i denna del utan erinran.
Ex Protocollo E. Helling.
Proposition, N:o 19. 11 M 19.
Ank. till Eip.-Utsk. d. 9 Dec., kl. 1 e. m.
Kongl Maj:ts Nådiga Skrifvelse lill Rikets Ständer, angående Fahlu Stads Ordinarie Båtsmans-rotering ; gifven Stockholms Slott den 18 November 1847.
Med anmälan, att Fahlu stad, sannolikt genom ett begånget misstag vid uträknandet af stadens medelbevillning af bus och tomter för åren 1828 till och med 1832, fått sig påfördt ett högre båtsmanshåll, än som, enligt de af Kongl. Majit och Rikets Ständer stadgade grunder, bort staden åläggas, hafva Rikets sednast församlade Ständer, uti skrifvelse den 22 April 1843, i underdånighet anhållit, att, då den nedsättning i det på Fahlun fördeldta antal båtsmän, hvartill staden till äfventyrs är berättigad, skulle, i anseende dertill, att nummerstyrkan för städernas båtsmanshåll är, enligt äldre författningar, bestämd, medföra en rubbning i den allmänna fördelningen af ifrågavarande besvär emellan alla städer och köpingar i Riket, hvarvid den tillökning i båtsmansroteringen för andra städer, som blefve en följd af Fahlu stad tillerkänd minskning, kommer att erfordra en mera invecklad utredning, än att Rikets Ständer dermed kunde taga befattning, Kongl.
Majit, efter anbefalld undersökning om förhållandet med båtsmansroteringen för Fahlu stad, och derest staden skulle befinnas hårdare roterad, än som vederborde, måtte i nåder meddela Rikets nästsammanträdande
Ständer förslag till nedsättning i båtsmansroteringen lör nämnde stad, samt till en lämplig fördelning af den dymedelst uppkommande brist i städernas båtsmanshåll, genom motsvarande tillökning deruti för andra städer eller köpingar.