Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s Brot, 1850 & 1851. 5 Sami 2 Afd. 1 Haft. 3 18 lie vit In.-, Lag- samt Alim.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o U tvenne hufvudklasser, elen med eld uti lista och 2:dra klassen, eller den mindre bränningen, samt fabriksbränningen med ånga, ett förhållande, som för kommande
Ständers lagstiftning uti detta ämne vore af stor vigt.
Innan jag slutar detta mitt, redan alltför vidlyftiga, yttrande, rörande denna §, anser jag mig böra framhålla det nära sammanband denna med den lista § uti författningen eger, enär, om för bränning med eld ingen förhöjning uti skatten eger rum, terminerna torde böra bibehållas så, som de uti 18.48 års författning äro bestämda, då deras ytterligare fördelning, såsom de sammansatta utskotten föreslagit, innefattar en bestämd skatte-nedsättning för alla dem, hvilka icke konsekutivt vilja drifva bränningen, och hvarigenom manga små pannor, lockade af denna fördel, åter skulle uppstå. 43 §.
Mot det uti denna § införda stadgande, ”att burskap å bränvinsförsäijning icke må meddelas, men att nuvarande innehafvare derutaf samt deras enkor må tillgodonjuta de rättigheter, som de på grund af burskap innehafva”, får jag mig reservera, såsom obehöfligt och dessutom icke på sin plats uti denna författning”.
Uti denna reservation hafva Grefve Björnstjerna, Cart Magnus, Friherre af Ugglas, Carl Gustaf, Friherre von Stedingk, Styrbjörn, Professoren Wahlberg, Prosten Cnallingius, Kongl. Hofpredikanten Hasselrot och Prosten Setterblad instämt.
Af Frih. von Kreutner, R.: ”De sammansatta utskotten hafva, efter min åsigt, både klokt och rättvist behandlat författningen om tillverkning af bränvin, deri nemligen, att bibehålla oförändrade de vid 1848 års riksdag antagna grunder, så val för bränvinsbrännings-rättighelen, redskapen, som bevilIningsafgiften: klokt derföre, att genom förändringar icke vinnes, hvarken minskning i tillgång på bränvin, eller förökad inkomst åt statsverket; ty erfarenheten har visat, att tillverkaren förstått att begagna en eller annan utväg att öka produktionen, utan att, i samma förhållande, derföre betala högre afgift; rättvist åter derföre, att hopp en gång kan uppstå om en varaktigare ekonomisk lagstiftning inom vårt fädernesland, än hittills varit förhållandet, hvarföre ock få personer, åtminstone pä landsbygden, glädja sig åt riksdagskallelsen, öfvertygade om, att en oftast skadlig rubbning i dylika författningar deraf blir en följd.
Om 1851 års riksdag här - lagd med 600 fi:drs skatt, är 300 kaonor om dagen.
Den andra, beskattad till 1,080 R:dr, afverkar 3oo kannor per dygn.
Bertlin.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o t. 19 ifrån kommet' att göra ett undantag, torde mängden af landels invånare derför hålla den en tacksam räkning.
Det är af detta skäl, och äfven för att ej försvåra kontrollerna, som jag anser, att de i § 1 bestämda terminer, under hvilka bränvinsbränning är tillåten, bordt bibehållas oförändrade, eller 3 terminer å 2 månader hvardera, och får följaktligen i denna del reservera mig mot Utskottens förslag.
Det skall nära nog blifva en omöjlighet för Kronohetjeningen att hinna iakttaga föreskriften i 26 §, om G terminer för försegling bestämmas, och utvägen för Konungens Befallningshafvande, att dertill förordna andra välkända personer, möter ganska stora olägenheter vid verkställigheten, så väl i anseende till uppgifters erhållande om fullgjord försegling, som i osäkerheten för redskapens egare, att förseglingen blifvit rå verkställd, alt ansvar och förluster derigenom forekommas.
Ej heller inser jag, att någon fördel för hränvinstillverkaren häraf vinnes; ty den, som bränner bränvin, nöjer sig troligen icke endast med en månads bränning, hvarmed ringa vinst, om tillverkningen afser försäljning, uppkommer, och ej heller något egentligt understöd för ladugården, då kändt är, att kreatur, som äro vana vid den, efter min åsigt, skadliga dranken, sedermera ogerna förtära torrt foder.
Sker åter bränvinsbränning på en månad, blott för att förskaffa tillverkaren, dess barn och tjenstefolk bränvin till husbehof, så kan säkerligen varan inköpas annorstädes med större håde pekuniär och moralisk fördel, än egen tillverkning, så bedrifven, bereder”.
Grefve Klingsporr, Friherre Knorring, Friherre af Schmidt och Komminister Beckman hafva häri instämt. af Herr Cederschiöld, Robert Theofron: G § sista momentet. ”Den, som med uppmärksamhet genomläser de föregående paragraferne, synes mig höra finna, att lagstiftaren med stadgandet i detta moment, att ”bränvins”brännings-rättighet må ej 3 annor man öfverlätas utom i sammanhang med jor”den” — endast velat uttrycka, att bränvinsbrännings-rättighetens utöfning, med de nyss förut bestämda undantagen, aldrig skulle fä ifrån ett till annat ställe förflyttas, men ingalunda velat förbjuda bränneri-egaren, att sitt bränneri utarrendera.
Sä har ock detta lagstadgande af domstolarnes pluralitet blifvit tillämpadt; men då denna utgång, åtminstone uti ett fidi, i Högsta
Domstolen varit beroende af en enda röst och således en motsatt åsigt en annan gång lätteligen kan göra sig gällande, så synes det mig vara nödigt att, till förekommande af olika til - 20 B en ilin.-, Lag- samt sillin.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. lärapningar af ifrågavarande lagstadgande, detsamma förtydliga; och föreslår jag derföre, att detta moment måtte erhålla följande lydelse:
Bränvinsbränniugs-r ätlighelen må, med de uti denna och nästföregående §§ stadgade undantag, aldrig utö/bas annorstädes än å den jord, sorn till Bränvins b ränningen berättigar. 28 §.
Jag kan ej instämma uti det af Utskotten föreslagna tillägget i afseende på prässjäst-tillverkningen, dels emedan jag anser Utskotten ej hafva egt rättighet att föreslå detta helt och hållet nya stadgande, enär ingen motion derom blifvit väckt, dels emedan detta nya stadgande står i strid emot den uti 1 § meddelade föreskriften, att bränvinsbränning ej må ega rum mer än under sex månader hvarje år, samt dels emedan rättigheten att bränna under den öfriga delen af året, så vida den anses böra åtfölja tillverkningen af prässjäst, bör tillerkännas hvar och en biänvinsbrännare, som i behörig ordning till prässjäst-tillverkning sig anmäler, helst beviljandet af en sådan förmån företrädesvis åt den ene eller andre personen, efter min åsigt, skulle innebära egenskapen af monopolium, hvars fastställande dock i 60 § Regerings-Formen är uttryckligen förbjudet.” af Herr Carleson: ”Jemte det jag instämmer i Friherre von Kr anner s reservation emot Utskottens förslag till ändring i § 1 samt i Herr Cederschiölds reservation, rörande det af Utskotten förordade tillägg till 28 § i nu gällande författning, angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, linner jag mig föranlåten att emot Utskottens förslag till ny författning i delta ämne framställa åtskilliga andra anmärkningar.
Uti 7 § af 1848 års bränvinsbrännings-förordning stadgas, att bränvinsbränning i stad ej må utöfvas med panna af mindre rymd än 30 kannor.
Detta stadgande, hvars upphäfvande Utskottens pluralitet, under förebärande, att tillräcklig grund dertill ej kunnat utletas, föreslagit, synes mig böra såsom ganska välgrundadi bibehållas.
Efter min tanke grundar sig detsamma i främsta rummet derpå, att man riktigt ansett den sä kallade husbehofsbränningen i statsekonomiskl hänseende förkastlig och derför sökt att, så vidt sig göra låtit, inskränka den, och dernäst derpå, att de hufvudsakligaste, att icke säga enda, skäl, hvilka kunna för hushehofs-bränningen på landet åberopas, nemligen dels nödvändigbeten att å orter, der svårighet är att med fördel afsätta jordens rå-produkter, förvandla dessa i en flyttbarare och mera säljbar form, dels behofvet att i ladugårdarne använda dranken såsom hjelpmedel vid utfordringen, sakna ali tillämplighet i fråga om Bevtlln.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. 21 bränvinsbräuning i städerne, hvilkas jord, efter hvad bekant är, i de flesta fall blifvit deni donerad flir helt andra ändamål än för - idkande af vanliga landtmanna-näringar.
Visserligen begagnas städernes jord såväl till idkande af boskapsskötsel, sorn till odlande af produkter, användbara lill bränvinsbräuning, men innehafvarne af sådan jord torde hvarken hafva någon svårighet att med fördel afsätta sina produkter i deras enklaste form eller något behof att för sina ladugårdar tillgripa ett hjelpmedel, af beskaffenhet, som det landtmannen använder i dranken, oell kunna äfven, derest det sednare icke må antagas alltid vara förhållandet, med den största lättheten och minsta kostnaden förse sig nied den erforderliga varan från ett fabriksbränneri, sorn deremot naturligen har sitt läge på städernas jord och lika litel flör framtiden, som hittills, lär komma att der fattas.
Min enskilda öfvertygelse är också den, att städernas innevånare långt bättre inse sitt eget bästa än att de skulle begagna sig af den af Utskotten tillstyrkta utsträckning af bränvinsbrännings-rättigheten, men vid betraktande af stadsjordens i allmänhet höga värde och det låga egendomsvärde, som medför rätt till idkande af bränvinsbräuning, är det likväl en möjlighet att, om Utskottens förslag blefve lag, en mängd småbrännerier komme att å städernes jord upprättas, och, vore lyckan eller olyckan rätt stor, kunde man tilläfventyrs få se hvarenda borgare, som innehade stadsjord, sysselsatt med ett litet bränneri och lika manga små bränvinspannor på sladsjorden, som den innehöll tunneland.
Hvad landet derpå vunne vore möjligen bränvin, om detta må anses såsom en vinst, men någonting annat blefve det sannerligen icke.
Då för öfrigt icke någon motion om förändring af nu gällande föreskrifter om städernas bränvinsbrännings-rättighet blifvit vid innevarande Riksmöte väckt, synes mig som
Utskotten saknat all anledning till sitt ifrågavarande förslag, som jag, för min del, på anförde skäl, icke kan biträda.
Den ändring i 10 § 1 morn., hvarom Utskotten väckt fråga, förekommer mig såsom mindre ändamålsenlig.
Efter min tanke är det vida bättre att en viss om ock, såsom nu lill äfventyrs är förhållandet, något rundeligen tilltagen tid bestämmes för mantals- och skönskrifvare alt upprätta och aflemna förteckningarne å deni, som till bränvinsbräuning sig anmält, än att fullgörandet af denna skyldighet lemnäs beroende på vederbörande mantals- och skattskrifvares olika föreställningar om meningen af orden genast ef ter hvarje mantals- och skattskrifning s slut A
Uti 35 §:s sista mom. i nu gällande förordning stadgas, att de vid oloflig bränvinsbränning nyttjade redskap och det i bränneriet vid beslagstillfallet befintliga bränvin, jemte de käril, hvari det förvaras, äro förbrutne.
Deruti hafva Utskotten tillstyrkt den ändring, att väl redskaper, men endast det vid heslags/ill - 22 Bevil/n-., Lag-samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. fiillet befintliga, o lo/ligen tillverkade, bränvin, jemte de kuril, hvari del förvaras, skola vara förbrutne.
I)ct förra stadgandet kan möjligen hafva den följd, att en person, hvilken biträdes med oloflig bränvinsbränning och vid heslagstillfallet förvarar i sitt bränneri lofligen tillverkadt bränvin, blir fråndömd så väl detta, som det olofligen tillverkade.
Det sednare stadgandet skulle åter hafva till följd att, i anseende till svårigheten för en åklagare att visa huru stor del af det bränvin, som vid heslagstillfallet anträdas å det ställe, der oloflig bränvinsbränning äger rum, är olofligen tillverkadt, förbrytaren i dé flesta fall skulle komma att lå behålla en stor del af den påräknade vinsten af sin förseelse, och vid betraktande häraf linner jag mig ieke kunna instämma i Utskottens mening i denna del, ulan hemställer, att det nu gällande stadgandet må förblifva oförändradt.
Då den af Utskotten föreslagna ändring i 45 § uppliäfver, för ett speciell fall, allmänna -lagens stadgande i 3 Kap. ö § Missgernings-Balken om ansvaret för sabbatsbrott, anser jag, för min del, en sådan ändring böra förkastas, och på enahanda grund samt dä jag icke linner giltiga skäl att lägga större binder i vägen för partihandel af bränvin, än för annan partihandel, får jag äfven hemställa, alt 47 § må erhålla följande lydelse A gästgifvaregårdar och andra hildina minuteringsslällen indi, under sön- och helgedagar, bränvin icke försäljas annorlunda än vid maltider, och böra alla minuteringssläUen under guds tj en sterne vara tillstängde.
Bryter någon häremot plikte, utom för sabbatsbrott, första gången 10 R:dr, andra gången 20 R:dr och sedermera för hvarje gång 40 R:dr; och vare, med undanlag af gästgifvare, hvar och en, som tredje gången återkommer, n äringscr ätlig heten för alltid förlustig A Uti Herrar Cederschiölds och Carlesons reservationer mot l (sköttens förslag, beträffande bevillningen för bränvinsbränning i förening med pressjäst-beredning, har Herr Bråkenhjelm, P. B., instämt.
Af Prosten Arosenius:
Från det af de sammansatta Utskotten nu afgifna Betänkande afviker min mening hufvudsakligen i 3:ne punkter. l:o Vid § 2S, rörande bevillnings-afgifterna, anser jag att större afseende bade bordt lemnäs åt de flerfakliga, från hedervärda Bonde-ståndet inkomne yrkanden om beskattningens bestämmande i mån af de olika redskapens afverkningsförmåga.
När en tillverkning skall beskattas, synes ingen annan grund vara rättvis, än den, sorn alser tillverkniugsbeloppcl.
Att dervid hafva ett annat mål i sigte, såsom bär icke otydligt blifvit uttaladt, och på omvägar förvandla en jordbrukets husbehofs- eller binäring till en fabriksnäring, förefaller mig hvarken öppet handladt, eller leda till det forespeglade resultatet, en minskad produktion och Bevil/n.-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o i. 23 konsumtion af bränvin.
Erfarenheten lärer tvärtom ojäfaktigt bevittna, att redan befintliga bränvinsfabriker, de så kallade ångbrännericrna, just äro de, hvilka ymnigast bereda öfverflödet.
Jag befarar, att bibehållandet af nuvarande ojemna tariff skall verka derhän, att mångenstädes enklare redskap skola utbytas mot ångpannor, att tillverkningen skall förökas, men statens inkomst i ännu större mån minskas.
På samma gång förlora de mindre jordbrukarne den fördel, de för sina ladugårdar kunnat hemta af en inskränktare bränvinsbränning, hvilken ej förmår bestå i en ojämn täflingsstrid och utvägarne för deras bergning minskas i samma förhållande.
Ett förslag aflemnades af v.
Talman Zellerberg om ånghränneriernas sammanförande i en och samma klass och med förhöjd beskattning.
Jag beklagar, att detta förslag icke vann framgång.
Det uppställde efter min åsigt den billigaste grunden för ifrågavarande bevillning. 2:o Rörande det i A3 § inskjutne tillägg, instämmer jag till alla delar i den reservation, hvilken Herr Grefve aj Ugglas deremot afgifvit. 3:o
Uti ännu gällande bränvinsförordning finnes en §, den 55 i ordningen, så lydande: ”Ej må köpare till vittne antagas i fråga om försäljning af det bränvin, ”han sjelf sig tillhandlat; hvaremot köpare, derest han i öfrigt finnes ojäfvig, må ”vittna derom, att bränvin blifvit lill andra personer, vid samma tillfälle, försåldt.”
Detta stadgande är nu utur Utskottens betänkande uteslutet.
Man åsyftade dermed, ali få frågor om oloflig bränvinsförsäljning satta i full paritet med andra förbrytelser, derom allmän lag stadgar, och derigenom köpare ojäfvige att vittna om det bränvin, de sjelfva sig tillhandlat.
Detta sednare ändamål kan jag icke godkänna.
För att vinna hot emot ett ondt, lönukrÖgeriet, uppsöker man ett medel, vida förderfligare, och tillstädjer fritt spelrum åt falskheten, hatet, hämnden, utan att ändock kunna med roten upprycka det onda.
Ja, jag befarar deruti en lockelse, som torde inleda mången till mened.
Och i alla händelser hade det likväl varit bättre, om ifrågavarande stadgande, med de bestämmelser, Utskotten deråt velat gifva, fått qvarstå i författningen.
Da hade åtminstone den mindre lagkunnige afvetat, hvad honom hända kunde.
Nu mäste borttagandet förleda den enfaldige lill belt andra föreställningar och en snara utlägges, der köpare eller oloflig försäljare icke ana ens någon fara.
Detta anser jag mindre välbetänkt, och skulle heldst hafva önskat, att berörde stadgande fått oförändradi bibehållas. 24 Bevil/n.-, Lag- samt Allm.
Uti första punkten af denna reservation hafva Anders Jansson från Westerås län och Lars Johan Geselius från Stora Kopparbergs län, samt uti tredje punkten Johan Pehrsson från Upsala län, Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län, Johan Samuelsson från Kalmar län och Petter Claesson från Elfsborgs län instämt.
Af Lektor D. Söderberg: ”Bland föremålen för lagstiftarens omsorger bör med skäl räknas den att tillse, det författningar inom serskilda grenar af lagstiftningen, i de beröringspunkter de kunde hafva inbördes, öfverensstämma eller åtminstone ej upphäfva hvarandra.
— Jemförer mun nu de af Höglofl. sammansatta Bevillnings- Lag- och Ekonomi-Utskotten föreslagna förändrade stadganden i 57 § af nu gällande Kongl. Förordningen, ”angående vi Ikoren för tillverkning och försäljning af bränvin,” med föreskrifterna i nu gällande tulltaxa, så finnér man snart, att dessa begge författningar ej ega den öfverensstämmelse med hvarandra, som vore all önska.
— Tulltaxan beräknar väl tullafgifterna för införseln af utländska spirituösa drycker efter kannemått, men den förbjuder ej någon att införtulla dylika drycker i mindre qvantum än en kanna.
Många dylika finare drycker införas äfven i synnerhet från Westindien, pä kärl, som innehålla ett mindre qvantum än en kanna.
Hvad som är tillåtet att införtulla, bör väl ej vara förbjudet att sälja.
— Tulltaxan tillåter införseln af utändska spirituösa drycker i mindre qvantum än en kanna; 57 § af förevarande förordning förbjuder försäljningen af dylika drycker af annan person, än den, som har bränvinsminuteringsrätt, i mindre qvantum än en kanna.
— För den, som, utan alt ega bränvinsminuterings-rättighet, likväl hade införtullat af utländskt spirituös dryck ett qvantum, understigande 1 kanna, vore, genom stadgandet i ofvananförde 57 §, möjligheten af varans försäljning afskuren.
— För att häfva den motsägelse, som i ofvananförda fall förefinnes emellan begge de jemfördä författningarna, skulle jag åt 57 § af ännu gällande Kongl, förordning angående vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin hafva velat gifva en sådan lydelse: ”allt hvad i denna författning finnes stadgadt om utminutering af bränvin, galle äfven för andra inhemska brända och destillerade spirituösa drycker.
Dylika drycker af utländsk tillverkning må äfven af den, som ej eger bränvinsminuterings-rättighet, försäljas i samma qvantum, som bevisligen är införtulladt.” — Emot höglofl. sammansatta Bevillnings-, Lag- och Ekonomi-Utskottens förslag lill redaktion af ofvannämnde § får jag härmedelst, af ofvan anförda skäl, reservera mig/’ Häri har Herr Maechel instämt.
Af Bevil/n.-, Lag- samt Allm.
Besvtii's- och Ekonomi-Utskottens Betänkande N:o 1. 25 Prosten Lindberg har reserverat sig deremot, att den i förordningens 60 §, motsvarande uti förslaget den 59, medgifna visitalionsrätt icke blifvit utsträckt till andra ställen, än dem, som i samma § finnas bestämda. af vice Talmannen Halling: ”Uti Herr Friherre von Hr amiens reservation emot sammansatta Utskottens förslag till 1 § rörande tillåtne bränvinsbränningstidens indelning uti 6 terminer, instämmer jag så mycket heldre, som beslutet af mig biträddes, under förutsättning att afdelningens förslag till 28 §, innefattande föreskrift om förhöjd beskattning å bränvinstillverkningen, också skulle antagas, hvilket likväl ej inträffade.
Att på oloflig tid eller på olofligt sätt t.illverkadt bränvin, jemte de kärl, hvari det förvaras, i de fall beslag å bränvinsbrännings-redskap sker och den derefter dömes förbruten, också förverkas, kan hafva skäl med sig, så vidt antagas får, att bränvinsprodukten olofligen tillkommit.
I betraktande häraf torde ock den härom uti nu gällande 35 § innefattade föreskrift kunna försvaras; men emot dess utbytande till ett sådant stadgande, som lorslaget till samma § erhållit, måste jag mig reservera, särdeles som berörde stadgande i sin tillämpning torde möta stora svårigheter och i många händelser innebära en verklig orättvisa.
Under den vidlyftiga öfverläggning, som inom de sammansatta Utskotten framkallades rörande prässjäst-tillverkning, som genom särskilda Kongl. Maj:ts
Nådiga resolutioner blifvit tillåten, med begagnande dervid af bränvinsbrännings-redskap under hela tiden af året, har jag trott mig finna, att slik tillverkning, af behofvet påkallad egentligen för brödbakning uti större städer, till hvilkas närmaste granskap den också torde böra inskränkas, icke gerna låter sig med någon fördel verkställa, utan i förening med bränvinstillverkning, för att derigenom kunna med förmån tillgodogöra sig tillmäskningen.
Då jag häraf ansett mig föranlåten medgifva, ett undantag från regeln, att hränvinsbränning i allmänhet ej må vara tillåten mera än sex månader af året, har jag trott, att missbruk af en slik undantagslag borde på allvarligaste sätt förekommas och således närmast vara att jemföra med sådane, som uti 1 mom. af nu gällande 37 § omtalas, eller om idkare af ättiksberedning, apothekare eller bränvinsdistillatörer förse sig med bränvinsbränning, och följaktligen inom de sammansatta Utskotten enträget påyrkat, att den, som, berättigad att tillverka prässjäst i förening med bränvins-bränning, missbrukar denna rättighet i så målto, att han utöfvar den sednare, utan sammanhang med den förra, det vill säga, utan att deraf först taga jästen, begagnar mäsken till bränning, bör, för sådan öfverträdelse af erhållet tillstånd till prä&sjäst Bih. till B.
Brot. 1850 & 1851, 5 Sami. 2 Afd. 1 Häft. 4 26 Bevilln.-, Lag- saint Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 1. beredning, underkastas enahanda påföljd, som finnes stadgad för ättikelillverkare, apothekare och bränvinsdislillatörer, eller att utom ansvar för oloflig bränvinsbränning enligt 34 §, höta första gången 500 II:dig andra gången 1,000 R:dr och tredje gången 1500 ll:dr, jemte förlust, i sistnämnde fall, af rättigheten att bereda prässjäst i förening med bränvinsbränning.
Tillkommer ej denna skärpning i ansvaret, fruktar jag, att den eljest nyttiga prässjäst-beredningen urartar till en allmännare, bela året om fortgående bränvinsbränning, så att den för nödig och nyttig ansedda inskränkningen deruti, så småningom i sjelfva verket under en förevändning göres om intet.
Föreskriften uti nu gällande 43 § att, vare sig i stad eller på landet, icke mindre qvantitet bränvin än en kanna får försäljas på andra ställen än sådane gästgifvaregårdar samt värdshus, källare och andre tillåtne näringsställen, hvarest mat alltid och ovilkorligen derjemte mäste vara alt tillgå, torde destoheldre vara orimlig, som den står i strid icke allenast med den i samma § lemnade tillåtelse för jordbrukare, alt till underhafvande och sådane personer, sorn hos dem förrätta arbete, försälja det ringare qvantum af en fjerdedel kanna, utan äfven med den rättighet det såkallade
Distillerings-bolaget i hufvudstaden äger, att berörde qvantum försälja.
Utom dess synes det innefatta en orättvisa, att ingen må äga att annorstädes än der bränvin på stället förtäres, det är krogen, inköpa mindre än en kanua bränvin, då deremot hvem som helst fritt får köpa en boutelj vin.
Jag har således ansett det böra vara en hvar till handel berättigad eller tillverkare af bränvin tillåtet, att £ kanna deraf till salu hålla och att minimum för försäljning i denna § bordt nedsättas från en lill en fjerdedels kanna; och detta just såsom ett af medlen att motarbeta det förhatliga kroglifvet.
Mig har det ej kunnat blifva klart, hvarföre gästgifvare skall undgå samma minimi-afgift för utminutering af bränvin, som uti 58 § är stadgad för andra näringsställen.
Efter min tanka borde § således erhålla denna lydelse: för de gästgifveider, hvilkas innehafvare vilja i minut försälja bränvin och andra brända eller dislillerade spirituösa drycker, kommer alt, i afseende på denna försäljningsrätt, samt för tillåtna värdshus, källare, spisqvarter eller andra näringsställen, utom den vanliga bevil/ningen, erläggas från och med 20 till och med 100 r:dr efter deras vier eller mindre förmånliga rörelse, enligt pröfning — — — förhöjning.”
I denna reservation, så vidt den afser 43 §, har Herr Murén instämt.