Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ju en ren dumhet att vilja påstå, att en roman, endast genom att vara en roman, skall intaga en högre plats inom diktningens värld än en no- vellett.
Det är ju styrkan i känsla och tanke, det är själen i konstverket, som bestämmer dess värde.
Och det är just själ, det är varm känsla och personlig tanke, man funnit i Jane Gernandts noveller — det osofrade eller sökta, som man ock funnit i en del af dem, det är brister, som kunna arbetas bort, och som visst redan till god del äro bortarbetade.
En kritiker, som nyligen ägnat » Fata morgana » en liten essay, — Oscar Le- vertin i Nordisk Tidskrift — har före- kommit mig i att som prof på Jane Ger- nandts karaktäriseringsförmåga citera hen- nes yttrande om en af de unga flickor.
hon framställt med sådan vinnande frisk- het och fin intelligens: » Det är något af tidig morgon öfver henne, någonting svalt och klart och oåtkomligt, som jag inte kan få namn för.
Har du kanske märkt — jag har åtminstone känt det så många gånger — att naturen aldrig är så sluten inom sig själf som före sol- uppgången?
Det är väl kylan och den stora stillheten, som göra att man känner sig så främmande och utomstående; man ser och ser, och så tycker man, att det försiggår någonting där inne, som man aldrig skall få veta, hvad det ä r.
» Kritikern låter detta citat följas af dessa ord: » Hur förtjusande fint är ej själf va greppet, hur utomordentligt själfullt åter- ger det icke en hel klass unga flickor af de inbundna, korrekta och tysta, men in- om hvilka man anar, att så många a n - satser darra, att så mycken viljekraft rör sig, som både fängsla och inge vördnad. » Jag har anfört detta yttrande, dels för att visa, att jag ej är ensam om min höga tanke om Jane Gernandts talang, men i synnerhet därför, att denna typ för den unga damen — » den inbundna, korrekta och tysta », med ansatserna och viljekraften — tyckes mig ha så mycken gemensamhet med författarinnan själf, som vore uttrycket fäldt om henne.
H o n tyc- kes ha lefvat sitt inre lif tämligen isole- radt, hon har sökt uttryck för det, som rört sig inom henne, i sina sceniska för- sök och i sin diktning.
Och de, som i henne finna en äkta diktarnatur, med möjligheter af ett helt och hållet sär- eget slag, de kunna ej beklaga, att hon, från att som skådespelerska uttrycka an- dras känslor och tankar, öfvergick till att lägga fram för oss det hon själf känt och drömt och tänkt.
Och hon säga oss.
har säkert ännu mycket Georg Nordensvan.
Salongen och lifvet.
u har mig lländat mången dar ungdomsglad du gång, sitter i rik och strålande salong, Iland lyx och glans och Jviin tjusning glitter.
har du ofta väckt, när kring din kropp sig smyger i plastiskt mjuka veck en af silkeslcna tyger.
iJch dock — långt fagrare när, trogen i det din kraft ' Långt dräkt du lilla, och omsorg du heskär åt hemmets värf, vanare det glöd ler, tänker din Hick den djupa hjärtats stilla.
din ungdom när hvad du ädlast som 27 IDUN 1894 värme olott ger, skänker.
är, att Vår hug, vårt hjärta, till drifhusplantor om llott vårt blifva, salongens kvafva dem hägn och sol skall ^Du är för god att ^Mig följ luft gifva.
tvina i världen där.
vida, där för hvad godt och ädelt mig lyster att få strida!
* jDu älskade / JHig gafs att hördens glans och aldrig jag skall drien att offra dig i juvelers dig kunna kärlek, kärlek intill dela är ej makt ljuda, prakt skruda, har jag nog, döden åt den, som helt mitt l \ om, förnuft mina hjärta tog.
öden!
Efter helgen.
Några betraktelser om barnen oeh julklapparne.
För Idun af F r e d r i q u e Werner.
) an hör ofta i fråga om barnalitteraturen den maningen gifvas: » endast det bästa åt våra barn! » Den, som från sin egen barn- dom minnes, hvilken kraft några bokblad, skild- rande sällsamma människoöden, kunde hafva att spänna och passionera vår barnasjäl, att från högsta extas af hänryckning få den utom sig af förbittring, den har ock erfarit, huru dessa växlande intryck ristat för lifvet outplånliga spår i den en gäng färdigbildade och fullt stad- gade karaktären.
En utomordentlig roll spelar ungdomslektyren i vår själsutveckling.
Människo- själens ömtåliga element liknar det fina mussel- skalet, hvarpå man kan räkna märkena efter hvarje böljslag.
Barndomen med alla ting och alla tankar kommer upp och upp igen och lyser igenom den fullväxtes personlighet.
Som individens barndomslif nästan helt och hållet präglas af föräldrarnes föreskrifter och villkor, utöfvar dessas uppfostringssystem ett stort inflytande på framtida vanor och tänkesätt.
Att föräldrarne känna detta och ej invagga sig i säkerhet, utan ha vissa rädsel- syner, visa deras skrupler, då fråga blir om inköpet och valet af julböcker åt deras barn.
liärarne tagas i samråd, deras omdöme iespek- teras, tidningsrecensionerna beaktas, problemet vrides och vändes, och först efter starkt be- tänkande fattas beslut.
Så godt sig göra låter, söker man följa maningen: » endast det bästa! » Man byter icke om och ger icke heller upp sina vanliga uppfostriagsprinciper, man håller på dem och drar snarare till än släpper efter samt låter planmässighet och eftertanke tygla känslorna.
Då barnets julklapp kommer i form af en bok, mätes gåfvans värde mera sällan af barnet efter samma måttstock som de andra julpresen- ternas, det vill säga: efter kostnadspriset.
Är den också » billig », utöfvar den dock alltid en viss dragningskraft.
Den mönstring, degradering och likgiltighet, som bevisas de andra » torftigare » gåfvorna, utsättas mera sällan julböckerna för, äfven om de betingat ett lågt pris.
Lofvar titelbladet godt, vattnas det riktigt i mun.
En långlifvad, oförstörbar existens i barnahjärnan kan denna anspråkslösa gåfva komma att upplefva, äfven sedan både pärmar och blad sönderslitits eller den, som det heter på barnaspråket, » kommit bort ».
En skymt af glädje kan minnet däraf åratal efteråt uppväcka.
Men är » endast det bästa » godt nog i fråga om barnens julböcker, råder en betänklig prin- ciplöshet, när valet skall göras af deras öfriga presenter.
En oförklarlig och besynnerlig omkastning äger oväntadt rum.
Orsak och verkan har man icke mera någon förkänsla utaf Efter att bestämdt och besinningsfullt hafva följt ett klokt och försiktigt utgallringssystem i bokvärldens uppsjö och efter att hafva beseg- rat hvarje frestelse till afprutning på sitt litte- rära sedlighetsideal tar omutligheten ände, så fort man väl är färdig i bokbazaren.
Slumpen får nu råda.
Det är, som hade man så förbrukat alla fjärrskådandets instinkter i bryderierna vid bok- affären, att en sådan kraftuttömning ej kan medgifva vare sig eftertanke, fasthet eller håll- ning, då man skall till att orientera sig på det återstående området af julmarknaden.
Själf- behärskningen får vika, tvångströjan kastas, hvarje infall, hvarje nyck följas öch tillfredsställas, och ögonblickets ingifvelse är det enda man bin- der sig vid.
Man har först och främst ett starkt begär och behof af att uppfylla barnets alla upptänk- liga önskningar.
vill framför allt se det förnöjdt.
Målet tror man sig endels vinna ge- nom att öfrerhopa och belamra det med en mångfald julklappar.
För att ej löpa risken att möjligtvis svikas i denna sin åstundan, skaffar man sig julklappar » att ha i reserv » åt den, som anser sig tillbakasatt, för att före- bygga att en E u r m u l e n min eller missbelåtet ord skulle störa » julfriden ».
Att ett bortskämdt, pretentiöst och själfviskt barn, fallet för skryt och öfverdrifter, natur- ligtvis fostras af en sådan öfvermättnad, har man intet förutseende utaf.
Man vakar öfver, att ingen bok, som kan alstra njutningslystnad, sättes i hand på barnet, men att låta detta komma öfver de raffinerade lyxföremålen själfva, rädes man icke för.
Man staplar upp kring denna hemmets för- hoppning lätta genomskinliga baldräkter med sidenränder, guldbroderade atlasbälten, chic-skor passande för haremsalkoven, nipper inbäddade i mjukaste hvita bomull, bedöfvande essencer, doftande tvåler med Pinauds stämpel, påsar med myskparfym, rosafärgade visitkort och papper och kuvert med prunkande monogram; och detta i ouppräkneliga variationer.
Helt och hållet säkra äro vi ej heller, om icke någon beredvillig hand insmugglat ett munstycke af äkta östersjöbernsten i något julklappspaket.
Att barnet genom denna föräldrarnes slapp- het och svaghetssynd löper risk att blifva en prålsjuk, ytlig och utlefvad människa, åt hvars lif endast tomheten och flärden ge innehåll, förbiser man totalt.
Följdriktigt är också, att en gång fläsk- och burkattiraljen på kokettens och snobbens toalett- bord är ettiketterad med sä besynnerliga namn, att en vanlig människa ej utan möda kan läsa dem.
Smink, poudre och morfin gå n o g, hvar och en känner, hvad d e t är, m e n kollyrium för ögonbrynen, antimonium för ögonen o c h Lennek för naglarne äro konstigare att dechiff- rera.
28 Men återvändom till barnet.
Då detta efter julferien bör återvända pånyttfödt och uppfriskadt till skolarbetet, märker en uppmärksam iakt- tagare, att det endast med långsamma fjät nått målet.
Det yttre lif, barnet fört, har tryckt sin stämpel på det inre.
Dessa bägge hänga närmare samman, än vi beakta.
Braskande barndialoger märkas efter jul- ferien redan i småskolan.
I medveten ton tillfrågas första bästa skol- kamrat: » huru många julklappar fick du? » Den tillfrågade, anande forsat, men något lug- nad genom medvetandet att hafva kommit upp till minimum, svarar: » tjugufem. » Den förhöran- de uppblåst: » jag fick 4 0.
Drack ni vin hemma hos dig till middag hela lofvet? » » Nej, men vi ska, har pappa sagtl » genmäler den till- sporde, lätt om hjärtat att hafva redt sig ur klämman att synas mindre gentil än kamraten.
Högre upp i skolan söker man också impo- nera genom att framhålla sitt materiella väl- stånd.
Endast det uppseendeväckande framdrages: presenternas fabulösa priser, matanrättningarna, vinlistan, taffelutgifterna, jullotteriernas pikan- taste vinster, hvaremot allt som stöter på in- dragningsstat sorgfälligt öfverhoppas.
Den, som ödet varit mindre generöst emot, känner som en kall kåre utefter ryggen, dä hans tur kom- mer att sticka under.
Jordmånen är beredd för det rotfasta bruket att bedöma människans värde efter ytvidden af hennes tomtareal.
Betecknande är, att man hör barnet orera om hvad det själft skördat, men merendels halka förbi, hvad det offrat och skänkt föräldrar och vårdare.
Barnet har en fin instinkt af, att detta är ett ömtåligt kapitel, som bör glöm- mas.
Ty fullt öfvertygad kan man vara, att funnes något därur att prunka med, skulle man ej underlåta att ytterligare krydda den impo- nerande berättelsen.
Det är i barnavärlden som uti de fullvux- nes, man undviker allt, som stöter på skandal.
Dit hänföres allt » knussel ».
Huru påkostande skulle det ej kännas att, just som man sprättat med en lyckad tirad, behöfva krypa fram med, att man på julaftonen ej hade annat att ge sin » fröken » än en blyerts- penna och ej kunde lyckliggöra sin mamma med annat än » en katt på hampväf ».
För barnets uppdrifna fordringar och kälk- borgerliga värderingskonst afsticker den bjärta kontrasten mellan yppigheten i deras undfådda gåfvor och torftigheten i de aflevererade syn- nerligen starkt.
Påtaglig är också skillnaden.
Men föräldrarne, som anse sig ha privilegium att under julen låta uppfostringsmaskineriet stanna af och ligga nere, försumma och låta ett ypperligt tillfälle gå sig ur händerna att öfva barnets själfkritik, hvaraf följer, att bar- net ogeneradt och bekymmerslöst inom hem- mets murar finner sig uti den vanskliga situa- tionen.
Ingen skada är skedd, endast skenet kan räddas där ute i kamratkretsen.
Barnets kännedom af kamraternas sed att klandra och kassera allt » som ser billigt ut » säger det att här är något, som ej bör komma fram i dagsljuset.
Därför tiger man halfflat; djupare ligger icke saken.
Den aflägsnaste tanke på, att man möjligtvis tagit för mycket själf, faller en aldrig in.
Men, invänder någon, barnen ha så liten kassa, så små ekonomiska resurser, deras an- språkslösa tillgångar tillåta dem ej att visa sitt hjärtelag.
Barn böra ej ha pengar att råda öfver.
Tillåt oss en kalkyl.
Har ett barn med utsikter att erhålla som julklapp en leksaks- låda till 25 kr.
och en byggnadslåda till 30 IDUN inga ekonomiska resurser?
Delar man dessa summor midt itu och anslår ena hälften till barnets offergärder, uppstår en penning, hvar- med man kan reglera och utjämna missförhål- landet mellan det befängda slöseriet å ena sidan och det malplacerade sparsamhetsförsöket å den andra.
Jämnvikt och inbördes samman- hang i de olikartade uppfostringsgreppen äro oundgängliga, skall barnet ej förlora balansen, utan följdriktigt utvecklas till en sansad och sympatisk personlighet.
Harmoniens ideal nås blott genom väl afvägda proportioner.
För vår del tro vi för resten, att en in- skränkning på alla punkter af det härskande julklappsslöseriet vore en af de bästa reformer i uppfostringsväg, våra hem kunna genomföra.
Julen bör ej begagnas » blot till lyst ».
Vi få ej lämna opåaktadt, att fäderneärfda julkänslor äro ett nationalband mellan oss nord- bor.
Släktdraget spåras i den Bohusfödde matro- sens tysta julbetraktelser vid skeppsrelingen, hvilka med sina skarpkantade konturer få en afrundning vid minnet af hans barnabön fram- för julbrasan i lotskojan, lika väl som i upp- täcktsfararens reflexioner, knutna kring jäm- förelsen mellan det nordiska hemmets äkta jul- gran, under hvars tända grenar han somnade som barn, och den improviserade polarvärldens, som håller honom vaken på isflaket.
Samma skala af känslotoner anslår den till södern komne diktaren från nord, då han sjunger om » juleljus och julefrid och bjällerklang på sjön. » Vår nations typiska benägenhet för vemods- fulla juldrömmerier, i stånd att under några af vårt lifs liufligaste timmar sammansmälta annars alldeles motsatta hjärtan, bör af föräldrar aktas och vårdas, då de bereda sig att ordna barnens julhelg.
Komma de enkla sedvanorna att in- skränka sig till granen, fisken och gröten, men en öfverstrykning med importerade bizarra mode- färger för öfrigt får utplåna svenska julhelgens nationella skaplynne ur barnahjärtat, äro vi rädda för, att man förgäfves i en framtid skall söka ett tacksamt öga på främmande kust, spejande efter fädernegårdens hemtrefnad.
c g » Vinter.
j \ |U) I) ej, » sade doktorn och slog handen i bordet, » tala inte med mig om gifter- mål!
Jag har under min långa praktik sett endast ett, som jag anser, verkligt lyckligt äk- tenskap, och där var han femtiofem och hon sextiotvå år gammal.
Det är med de bägge kontrahenterna i äktenskapet som med ett par vagnshästar: de dra inte jämnt, förrän de bli gamla och inkörda med hvarandra — såvida de inte dessförinnan slitit sönder seldonen.
När är ett äkta par lyckligast?
Som nygift, kanske?
Fråga hundra äkta män och lika många hustrur, och nittio skola svara, att de bägge första åren voro de svåraste.
Ser ni, då är hela maskineriet nytt och opröfvadt; den ena drar hit, den andra dit; den ena går för fort, den andra för långsamt, och vid hvarje steg, man kommer hvarandra närmare in på lifvet, stöter man på de mest oväntade kantigheter, som måste nötas bort.
Och alla dessa tusentals småsaker, då tvänne för kan- ske några månader sedan komplett obekanta människor skola lefva och bo tillsamman tjugu- fyra timmar på dygnet; då de skola äta vid samma bord, ligga i samma rum, jämka ihop tvänne olika viljor till en — man är väl dock individer!
A f hundra gräl inom äkten- 1894 skapet bero nittionio på rena småsaker, ty om principer och åsikter kan man resonnera, men inte om bagateller.
— Nej, tro mig, hvar- ken våren eller sommaren går upp mot vin- tern, den lugna, stillsamma vintern, då bägges hår grånat och pulsen saktat sin fart. » Doktorn hämtade andan, drog ett par duk- tiga bloss på sin cigarr och fortsatte: • » Jag har sett ett riktigt lyckligt äktenskap.
För några år sedan infann sig under min mottagning en äldre man, mycket korpulent och med ett nästan barnsligt uttryck i det feta, godmodiga ansiktet.
Han uppträdde an- språkslöst och bockade sig upprepade gånger.
Då jag frågade honom, hur det var fatt, spa- rade han med en förlägen, stammande röst: » Nej, nej, nej, det är inte jag, det är för min hustru! » Med en mängd harklingar förklarade han, att hans hustru var sjuk — det ville säga, hon var egentligen inte sjuk, och själf påstod hon, att hon var pigg och kry som en aborre — - Mallas eget uttryck, herr doktor — men han var säker på, att hon var sjuk, och att det var något på tok med hennes mage — och nu ville han be mig vara god och komma hem och se till henne — för Malla var så envis — hon visste inte alls af, att han gått till doktorn — tycker någon det — hm!
Jag fick hans adress och lofvade komma följande dag.
Då jag dagen efter vid middagstiden ringde på i ett stort bostadshus på Norrmalm, hördes inifrån ett slammer med kökssaker, som plöts- ligt upphörde, och fram mot dörren kom nå- got tungt med kraftiga, bestämda steg; låset vreds upp med en viss schwung, och jag be- fann mig midt emot ett äldre fruntimmer, stort och bredt som ett fastage, med en karla- vulen min, som ytterligare förhöjdes af några grå skäggstrån på hakan, och med ett par runda ögon, som hon spände i mig.
Det var tydligen Malla.
Jag framförde anledningen till mitt besök.
Fastaget tappade låsvredet, som hon hittills icke släppt ifrån sig, och slog ihop ett par händer, som kunnat väcka en spannmålsbärares afund.
» Du, min skapare, har han nu varit framme igen!
— Per August! » ropade hon, vändande sig inåt våningen.
ögonblicket därefter visade sig hans god- modiga, förläget leende ansikte i dörren.
Han hade en skön nattrock om sin tjocka mage och på fötterna ett par varma, broderade toff- lor.
Han stammade fram några ord, som jag icke kunde urskilja, och slutade med att en- vist stirra på de broderade.
Fastaget fortsatte: » Ja, stå där nu och skäms öfver, att du besvärat doktorn med att komma hit, så långt bort!
— Herr doktor, hur skall man bära sig åt, då man har en man, som inte kan reda sig själf för två styfver, och som bara gör dumheter, då han kommer ut på egen hand? » Det låg i hennes ton ett så djupt moder- ligt bekymmer, som tog sig ytterligt komiskt ut, då det vände sig omkring den store, tjocke i dörröppningen, att jag inte kunde låta bli att skratta.
Äfven Per August brast ut i ett kort, gnäg- gande skratt och såg så belåten ut, som om hon sagt honom den största artighet, medan hans små ögon riktades på mig med ett ut- tryck, som om han velat säga: » Nå, hvad tycker ni om henne?
Är hon inte präktig? » Hustrun sade: » Eftersom doktorn nu ändå är här, kan ju doktorn vara snäll och stiga in.
Jag ber inte
IDUN 1894 om ursäkt för, hur vi ha det, för vi kunde, skam till sågandes, ha det sämre.
Var så god, herr doktor, var så god! » Det senare sades med en sådan fryntlighet och hjärtlighet, att jag nästan var färdig att taga gumman i famn.
Hon tog min rock och hatt och hängde upp dem, allt på ett sådant sätt, att jag nästan fick intryck af, att hon betraktade mig — gamla karlen — som ett lika stort barn som Per August.
Denne följde med en min af lycklig beundran hennes rörelser.
» Behagar doktorn en kopp kaffe, så Bäg inte nej; det är kallt ute, » och innan jag hann svara, var hennes breda rygg utom dörren.
Det var mitt första besök hos det gamla, vänliga paret, men det blef icke det sista.
Jag vet icke, hur det kom sig, men jag trifdes så oändligt godt i deras tarfliga hem, bland dessa enkla människor, som endast lefde för hvarandra, och som lade sin ömhet i dagen på så olika, men rörande sätt: han genom sin stillsamma beundran, sitt orubbliga förtroende för allt hvad hon sade och gjorde; hon genom sitt ständiga pysslande, sina flere par tofflor af olika tjocklek — först, då han steg ur sängen, de varmaste, så ett par mindre varma och allra sist, innan han tog på sig stöfiarne, ett par tunna, för att så småningom vänja föt- terna från sängvärmen, — sina sköna ylletrö- jor och varma toddar.
Efter praktikens slut om kvällarne brukade jag litet emellan besöka dem.
Redan ut i farstun kunde jag höra, hur de dunkade bräde — jag hörde tydligt, då hon kastade tärningarne — eller hur hon läste upp för honom något ur tidningen — jag kunde så väl se henne med glasögonen på näsan, medan han satt i gungstolen, smuttande lång- samt på det ångande glaset — och det var med ett eget slags behag, som jag hörde min ringning efterföljas af skrapandet af en stol och hastiga, tunga steg nalkas dörren.
De voro lyckliga; de hade inga barn att bekymra sig för, ingen tjänare att förarga sig öfver.
Hon städade, hon gick på torget, hon lagade mat, hon bäddade.
Då jag såg in i deras sängkammare, hade jag genast deras äktenskapliga lif klart för mig.
— Hon tar lampan från bordet: » Nu gå vi och lägga oss, gubben! » och han följer henne långsamt och säfligt som en stor hund.
Han kan icke reda sig med kragen.
Hon hjäl- per honom.
Han stönar, då han skall draga af sig strumporna.
Hon hjälper honom åter.
Hon pratar, hon ger honom råd, och han sitter stilla och hör på och nickar ja och amen till allt hvad hon säger.
Och så krypa de bägge ned i den breda sängen; hon stop- par täcket om honom; de vända hvarandra ett par massiva ryggar, och så släcker hon lam- pan.
Några minuter därefter snarka de i kapp.
Emellertid gick det onda framåt med stora steg.
Hon hade kräfta i underlifvet och må- ste undergå operation.
Det var både löjligt och rörande att se honom vanka fram och tillbaka i sjukhusets stenkorridor, stötande emot allt och alla med sin stora, oviga kropp och ständigt ödmjukt bedjande om ursäkt, men med en stirrande och frånvarande blick, som visade, att han tänkte på något helt annat.
Och då hon låg som konvalescent!
Man kunde knappast låta bli att skratta, då man såg, hur varligt han klef på det oljade golfvet i sjuksalen.
Men då han kom fram till sängen, där hans Malla låg och sof, blek och affallen, sjönk han ner på stolen och snyf- tade som ett barn — och då, ja, då tror jag att vi fingo tårar i ögonen allesammans, både patienter, sköterskor och läkare.
29 Ooh hon å sin sida!
Hur redde han sig?
Var han belåten med madamen, som städade?
Bytte han om strumpor tillräckligt ofta?
Drack han sin toddy om kvällarne?
Operationen hade icke kunnat aflägsna det onda.
Den förnyades, men det onda satt kvar.
Gamla Malla var förändrad.
Hon var ständigt krasslig och måste till slut intaga sängen.
En morgon, medan jag ännu höll på att kläda mig, ringde det på dörren.
Per August kom in med en brun, bucklig hatt på hufvu- det, utan krage och med öfverrocken vårds- löst knäppt öfver den stora magen, som lyste hvit igenom — västen hade han glömt.
Gud nåde honom, om Malla sett honom i ett sådant skick!
Men Malla såg honom icke.
Han satte sig på en stol och stirrade rakt framför sig, utan att hälsa eller säga ett ord.
» Hur är det hemma? » Han såg upp ett ögonblick och betraktade mig med en slö, intetsägande blick.
» Hur är det med Malla?
Svara då, karl? » Det gick en smärtsam ryckning öfver hans ansikte, som krampaktigt förvreds, och med en röst, hvars darrning ännu vibrerar i mitt min- ne, svarade han: » Malla är död!
— • Hvad skall det bli af mig? » Doktorn harklade sig och fortsatte: » Hvad det blef af honom — ja, det är väl inte svårt att förstå!
Stackars kräk, han lig- ger fullständigt i händerna på sin hushållerska, som tyranniserar honom, som vårdslösar ho- nom, som icke begriper meningen med de olika paren tofflor, som icke känner till hans små oskyldiga vanor, som grälar och nog skall tvinga honom att gifta sig med henne, medan hon själf har köket fullt af karlar — fy, tusan! » Doktorn lät nästan ursinnig, då han på nytt slog handen i bordet och skrek: » Nej, tala inte med mig om giftermål! » Thore Blanche.
» Belle set i Soeur » har tillerkänts julklappsbasaren.
De pri- flesta insända röster ha korat henne.
Den lyckliga innehafvarinnan af signaturen torde därför gifva sig till känna för re- daktionen, då priset omedelbart skall öf versändas.
De u n g a s sällskapslif.
Tillåt mig — en röst bland många — att ut- tala ett hjärtligt tack till förf.
af uppsatsen » Grön kurtis » i Idun n:r 2, ett tack för det han velat o c h vågat bryta en lans för en sak, som är så ömtå- lig o c h ser så hopplös ut.
Men när nu isen en gäng är bruten, kan jag ej motstå begäret att till- foga ett ord för att få utdraga en något skarpare konsekvens.