Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har stått fadder åt den här lelle fleckstumpen, (pekar på Anna) vet Patron, och jag vill gråte åf glädje, när jag ser att ho växt opp och blitt vän i syna och är så löcklig. (torkar sig i ögonen) Ja, Gud signe er, Erik och Anna och Sven och Lisa och Jan och Annika och Anders och Per och Stina och Bengt på Åsen och allihop!
Huj, jag är så gla’, att jag vill ta er i famn, hele högen.
Tralala! (han går omkring och tar alla i hand och trallar och hoppar)
Vesst tusan har jag varet på vandring, herr Patron.
Jag heter inte Löpare-Nisse för ro skull heller!
Den dag, då Nisse slår sej te hvile, då är hele karln te salu för en bankovitten!
Jojo, ni har alltid varit kry och flink, Nils Jonsson, och lär ha vandrat kring många länder.
Rake vägen frå Stockholm, herr Prost. (vänder sig till bondfolket)
Jag kan helse er så grufligt möcke frå Kongl. Maj:t och Kronan allihop.
Ni har väl varit på arbete der oppe i verlden, kan jag förstå?
Jag feck bref frå Krona i våras, att jag skull’ bus bas gi mej iväg te Stockholm och bygge opp ett hus åt’na.
Det håller jag inte olikt.
Åh, det var ett satans konstigt namn på’t.
Di kalla’t för Naschenal-Mosea.
Byggde ni opp’et ensam?
Det kasta’ jag opp på ett par vecker.
Det va e smal sak för mej.
Såg ni den der Krigs-Koleja, som di kaller?
Ja gubevars, den mått’ jag foll se.
Kors, käre ni, hur ser ho ut?
Å, det är e stor, tjock maduse, det.
– Men, vördig Prost, har det inte kommet någe bref te Prosten för mi räkning, medan jag varet borte?
Åja, det lär foll vare fråge om, att Kongen i England vill ha mej te sej, för te spränge ett berg åt’en.
Kors för saten, månn’ det?
Jojo, ni har varet ute i verla på bergsprängning förr, ni.
Jajamen, det slår inte felt det, go’ vänner.
Det va på den tia, då Napolian Dundrapart lefde och regera’.
Tala om, hur det gick till, fader Nils.
Jo, det va på det vise, herr Patron, att Dundrapart höll på och kriga’ långt sö’r i Europia, och då kom han te ett högt berg, som låg i vägen för’n.
Nu va Dundrapart en tåcken karl, se, som va envis som en gris ve a grinn, se, och han feck i sin skalle, att han skull’ gå tvärt igömmen det der berge med hele krigs-armeja, i ställe för te gå rundt ikring’et.
Men det värste va, hur han skull’ få sej nå’n rektig karl, som kund’ bryte och bräcke väg igömmen berge.
Jojo, det kan en nock förstå.
Der sö’r i verla ä’ fälle bare stackere te folk, som intnå orker.
Ja, va det värdt te tänke på att få stenbrytere der nere?
Nej, pina dö!
Men Dundrapart, som vesste allting och kände hele verla, han had’ allt hört ock, att det skull’ finnes ett folkslag, som hette Fryksdalinger, som va’ di grofveste karler te bräcke i berga.
Om Meniskiones Skapelse
De Creatione Mvndi. Prologus.
Alzmectigh Gudh medh sinne helgha nådhe, Komme oss till hielp tröst och rådhe.
Gott folck i horen nu till, Huru diäffuulen öffuade mz Effua itt spill.
Then samma diäffuel heter lucifer, I första begynnelsen var han gudi när.
Och hade i himmelen glädie och stor lisa, För andra änglar hade han fördel vill iagh beuisa.
Han var then högste i himmelens hus, For andra änglar bar han stort lius.
Han sat öffuer nijo ängla kora, Förty feck han högfärdighet stora.
Hans högfärdighz honom så vprätta, At han sigh på en hogan stoll sätte.
Och bödh them alla höra sitt budh, Och mente sigh vara mectigh som gudh.
Men gudh ville thett tå icke lidha, At han mz högfärdighz sigh så skulle pryda.
Ty togh han vndan sin heliga handh, Tå miste han strax then helge andh.
Och föll så nidher aff himmelrich, Till heluetes pina euinnerligh.
4 Medh honom en otaligh ängla skara, För hans stora högfärd monde gud tz göra.
Jag säger idher sant och icke löghn, The fulle som regn i nijo dygn.
Men gudh ville thz rumm ey förtappa, Ther till menniskia mondhe han skapa.
Och insatte henne i paradijs, Ther hon skulle leffua och vara vijs.
Och effter dödhen vpfylla thett rum, Som änglana vtaff ffullo, och vore tom.
Men diäffulen lätt sigh thz fförsmå.
At menniskian skulle then glädie ffåå.
Ty skaffte han sigh till en pigha, Så mondhe han vpp till paradis stiga.
Thz skedde oss alla till sorgh och we, Som vij i thetta spell ffå höra och se.
Therfföre varer nu alla stilla, Ath här vtinnan kommer ingen föruilla.
Gudh sägher till ängelen.
Wij haffuom väll skapatt alsköns tingh, Jordh, gräs, trä, och vatn om kringh.
Himmil, vädher, korn, och kiärna, Soll, och månat, och liusa stiärna.
Skapom it tingh till them all, Huilket öffuer them vara skall.
I all skapelse och tickhett, Effter mit eget anlett.
[13 raders tomrum]
5 Vij villiom honom aff iordhen skapa, At han skal högfärdighz förtappa.
Ångla kora som här fföllo nidh, I staden viliom vij honom quäkia vidh.
Ther effter giffuom honom siääll och liff, Och att liffua mz glädie fförutan kiff.
Iagh honom och mykyt mer vill ärna, Himmelriket giffuer iagh honom gärna.
Och ey allenast skapar iagh han, Vthan och then aff honom födas kan.
Vthan och mer vill iagh honom beprydha, Medh ängla skruff om han vill lydha.
Ängelenn suarar gudhi.
Alt titt tall thet bliffua stadhfäst, Igenom tinom ordom alrabääst.
Gudh tijll Adam.
Statt wpp Adam första mann, Vij viliom gå i paradis fram.
Jag vill tigh ther inplantera, Medh glädie och ffrögdh ytermera.
Wäll ähr tigh adam väll är tigh nu, Deieligh skapelse haffuer thuu.
Krop och siäll medh liff och sinne, Förnumstigh i krafft och minne.
[10 raders tomrum]
Thinom barnom iagh giffuer och såå, Stora och små som komma må.
Thz giffuer iagh tigh min käre vänn, Migh hoppas tu löner migh vell igen.
Adam suaradhe.
Loff heder och ärha, och vyrdighett, Vari tigh gudh i himmelrick.
Som så aldeles skapade migh, Enkannerliga effther siälffuan tigh.
Besynnerligh offuer all Creatur, Fich iagh medh tigh så godh natur.
Ach huad iagh ähr nu mykytt rick, Förty iagh ähr tik sielffuan lick.
Iagh vill tigh halla fför min gudh, Och altidh holla titt helga budh.
Gudh till änglanar.
Mannen kan icke allena bliffua, Och ey fföruthan stalbrodher bliffua.
Han skall haffua bådhe roo och lisa, Och änglanars fordell vill iagh beuisa.
Quinnan skall altidh mannen hugsuala, Och aldrigh bedröffuan eller leggian i dualla.
Hon skall vara aff hans sidoreff, Och aldrigh aff honom tryckias nedh.
The skola och vara miskundelike, Och intz tera huart annat suike.
Men om the vilia annat att göra, Tå skall iagh them aff paradis köra.
Om te vilia lyda och leffua wäll, Både mz sinne, veett, och skäll.
Tå skåla te båda till lika vara säll, Euinnerliga leffua, och ffara wäll.
7 All skapat tingh them vndergiffua, Iagh vill te skola ther aff väll liffua.
Ther effter skolla the ffå stor Roo, Euinnerliga mz migh i himmelen boo.
Ängelän suarade, Wärdige ffadher thz tu haffuer sackt, Att ffulkomna, thes haffuer tu mackt.
Gudh till Adam.
Statt wp adam tu haffuer nu maka, Migh tå skall tu aldrigh försaka.
[13 raders tomrum] Iagh sätter tigh här i paradis, Som tu skalt leffua och vara vis.
Iagh giffuer tigh alt thz här inne ähr, Föruthan thz lilla örta trää, Thes fruckt skall tu icke smaka, Och ey thz minsta loff nedhertaga.
Mins thz grant, och tagh tiluarha, Om tu vilt icke alt illa ffarha.
Här ähr nogh som tu må äta, Om tu vilt elliest min ord att säta.
Här ähr glädie och mykyn stor lust, Blomster, lilior, och allahandha kost.
Min wänskap skall när tigh vara, Så lenghe tu vilt thz trää at spara.
Äffua vackta tigh och samma lundh, I huario tima, och huario stundh.
At tu tz icke illa åttniuther, Om iagh tigh aff paradis skiuther.
Adam suarade.
Iagh tackar tigh herre fför tin mildhett, Att tu migh tocken nådhe wett.
Först att iagh skall ey ensammer bliffua, Och ey mz sorgh, ångest att leffua.
Äffua som ähr mitt kött och blodh, Fförty ähr hon migh mykytt godh.
Medan tu skapade henne aff mitt liff, Migh till hugnat thz ärliga viff.
Iagh vill henna älska som siälffuer migh, Min verdige herre thett bidher iag tigh.
Thz andra som tu bidher migh hålla, Huilket skall min salighett vålla.
Thett lilla trä kan iagh wäll acta, Om thz vore mer iagh vill thz vacta.
Iagh vill thes frucht inthz förarga, Och huarken löff eller quist att sargha.
Skall iagh än all thenna trän göma, Thz vill iag göra och inthett glöma.
Iagh vill thes fruckt väll fföruara, Och thz skall ståå fföruthan farha.
Iagh tackar tigh herre migh inthz mödher, Then glädie iag haffuer hon migh väl nöier.
Tigh att tiäna och göma titt budh, Bill iagh förty tu äst min gudh.
För tin osäieligh stora kärleck, Will iagh tigh loffua Euinnerligh.
Adam thill Äuam.
Si huadh skaparen oss till godho gör, Vij kunnom ey tackan som oss böör.
9 Ey så mykytt tiäna vij skullum iu mer, Fför then miskundh han oss bether.
Han giorde oss figh siälffuon lick, Huar finnes annor Creatur slick.
Vij ährom upfylte mz alla hans nådhe, Åffus gångom aldrigh aff hans rådhe.
Tu hörde väl att han gaff oss all, Thenna trä, här ståndha, i vall.
Men liffzens trä skall stånda i fridh, Minnoms thz grant i all vår idh.
Om wij villiom bryta thes bloma, Thz kommer oss så lithz til froma.
Ty viliom thz göra som skaparen oss bödh, Och wäria thz trä till vår dödh.
Äua suaradhe.
Adam Adam tu talar wäll, Medh tinom ordom folger godh skäll.
Iagh vill nu göra som tu migh bidher, Förty iagh vndher tigh nu lydher.
Alla sammans skaparens doma, Skola aldrigh vtaff mitt hierta komma.
Diäffuulen talar till sina stalbrödher.
Ach wee Ach we för stora sorgh, Som nu ähr kommen i heluetes borgh.
Ytermera ähn vij hadhe fför, Som iagh thz mäst säia tör.
Fordom vore vij i himmelrick frij, Mz glädie och lust, thett vette wäl ij.
10 Liffzens glädie haffde vij tåå, Huilket vij må nu inthz ffåå.
Vthan eldh, glödh, och fröst, Migh tycker thz vara en hårdan kost.
Bår skapere skop oss andeligh, Mz sin gudom effter sielffuan sigh.
Nu haffuom vij mera ey aff ty, En ångest och sorgh i huariom by.
Iagh sågh migh vara visan och klår, Som then soll blandh stiärnonar står.
Then klarhet som migh så vprättä, At iagh migh på en högan stol sätte.
Så slogh gudh migh nidher aff himmelrick, Till heluetes eeldh Euinnerligh.
Nu ähr oss giort enn mera menn, Iagh skall thz hemnas och ey vara sen.
Han haffuer ther skapatt all Creatur, Som ähr fiskar, foglar, och diur.
Os ähr en mera och större vee giort, Som iagh nu nyligan haffuer sport.
Han skapte ther en man som hether adam, Och ledde honom i paradis fram.
Han giorde honom en större hedher, Mz stor ärha och liffzens fredher.
Ther till en quinna som heter Eua, Medh glädie skole te samman leffua.
Them skapade han sigh siälffuom lick, Och gaff them liff Euinnerligh.
Them haffuer güdh så wphögt, Och them medh glädie så föröckt.
11 Och ära nu i paradijs Och haffua ther änn mera pris.
En vij haffuom någon tidh, För en vij kummom til heluetes nidh.
Ty te ära veldigh öffuer all Creatur, Och te lyda them effter theras natur.
Men migh hoppas thz bliffuer wäll verre, Tå iagh skall vara theras herre.
Tolken heder finge vij aldrigh at äga, Thz vill iagh för idher alla at klagha.
Kunnom vij mz vår list att spilla, Och them wtaff hans budhordh föruilla Kunnom vij thz huadh skadhar oss tåå, Vij måttom tå någon hugsualelse ffåå.
Hemdh skall them komma vppå, Thz skall huar man lära förstå.
Huad i trösten suara här till, Så gongom nu bort och öffuom spill.
En aff diäfflarne suarar såå.
Ach we Ach ve thz är oss tiende ondh, Te ära ver en all heluetes grundh.
Kunde vij göma vår stora skade, Och göra thz så att te miste teras nådhe, Och komma mz oss i thenna glödh, Iagh ville thz heller en all versens öö.
It goott dagzuerkie giorde vij tåå, Förty vij måtte någon hugsualelse ffå.
Men iagh rädes vij fingom tå sorger större, En vij haffuom hafft någon tidh förre.
12 Thz i sade torre vij ey en göra, Förty thz kan alt ont vpröra.
Therföre husbonde betenkiom oss väll, Att thessa ärende fölier godh skäll.
Husbonden suarar.
Ach vi Ach vij för tiäneste mann, Vare tigh badhe last och skam.
Iagh mente tigh fulkloker att vara, Till att förminska vår arma skada.
Nu vill tu fara mz tolkit flärdh, Och säger thett som inthz ähr värt.
Willtu migh inthz bätre hugsuala, Så tig så gärna som tu vil tala.
Iagh skall thz öffua medh min list, Te skola mista ärona vist.
Iagh skall och rådh tär till vpfinna, Att te skola i thenna elden brinna.
Och giffua them ten plickt, För paradis och stora rickt.
Skall iag en brinna för synderna thera, Iagh skall them skilia vidh teras ära.
Varer vidh tröst allesamman, Ty oss tilstundar glädie och gamman.
Belsebub tu gamble flott säck, Nu snart någon rådh vpueck.
Tu äst gammal vis och from, Sägh oss här til någon läkedom.
Belsebub suarar, Husbonde them skolen i ffåå, Förty här ähr godh emne vppå.
13 Thz råd skall doga thz skolen i pröffua, Som i nu alle skolen ffå öffua.
Thz var fordom iag till skola gick, At iag tenna skalka lärdom fick.
Och lärde ther så liten en stund, At öffua skalke par så morgelund.
Adam och Eua vill iag en dryck blanda, Mz min visdom och orther mongha.
Viste iag huad han hade förbudit then man, Snart tå ville iagh suika han.
Skulle iag en konst för päningar kiöpa, Och 7 par skoo sunderlöpa.
Iagh vill them suika thz skolen i ffå vetta, Att te skola brinna i heluetes hetta.
Effter thz ähr en quinna, Iag vill snart en skalkhet vpfinna.
Skulle iag migh en betenkia itt dygn, Iagh funne väll på en huffuud lygn.
Och henne så fför quinnan att liuga, At hon skall för migh både niga och buga.
Forty honn mykyt fructigh ähr, Och en lithen fara på sit hierta bär.
Iagh vill säia henne sådant tall, Hon skulle snart haffua sin glädie fall.
Som thz stora ryktz nu går, Te komma snart hem till vår.
Teras konungh suarade, Haff tack, haff tack tu ädele man, Som sådana råd oss säia kan.
14 Tigh höffues loff, hedher, ära och pris, Som ähr i sådana rådom vis.
Sådana män skulle man när sigh haffua, När han skulle till greffuen at fara.
Mitt samuet haffuer nu vpueckt, At suika adam, och all hans sleckt.
Varer nu glade och springin som råå, Ther till vij kunnom thz rådet ffåå.
Belzebub säger.
Ach giffuer liudh i thenna stundh, Et skalkepar söckte mit hierta i grundh.
Adam och Eua ära giorde aff mull, Förty skola te oss göra tull.
I paradis står ett lithet trää, Thz må te ey öffwa vidh heluetes ve.
Forty thet är them förbudhit vist, At te äy skola röra löff eller quist.
Ther aff vill iagh itt äple bryta, Och mz stor list quinnan besuika.
At hon thz skall giffua sinom bonda, Så ffå te vetta thenna vända.
Som vij lida, både nu och altidh, The må väl se vår kyrkiomessa idh.
Iagh vill och icke lenge töffua, Men nu snart mina konster öffua.
Jag vill migh skapa som en piga, Och så vp till paradis stigha.
Sittien här och bidien för migh, At iagh må åther komma quick.
15 Iagh går nu rett åstadh
Och hemtar oss någon villebrådh.
Eua eua tu ädle quinna, Hwar kan man tin like finna.
Tu äst nu skapat mykyt klår, Såsom then sol offuer himmelen går.
Alla stiärnor och planeter måtte, Tigh altidh lyda och effter sättia.
För thin skapelse och vanhett, Iagh säger tigh thz tu sielff vett.
Tu äst nu veldigh i paradis hus, Ty må tu heta versens lius.
[15 raders tomrum]
Skaparen gaff ider then nådhe, At i skolen ther styra och regera bådhe.
All Creatur idher tiänst at göra, Niga buga lydha och höra.
Aff then fruct här växa kan, Ther äthen i aff både tu och han.
Förutan thz trätt han ider förbödh, Och reddade idher med then hårda dödh.
Åte tu och viste tiluisso thett, Huadh han monde mena ther medh.
Aldrigh tu thär åter aff uende, För en tu thz samma äplät kendhe.
Thes dygd hon är så stor, Att hon all tingh öffuergår.
Huad dygd thz haffuer, sägir iagh tigh, At aldrigh fan man något tes lick.
16 Ho ther aff äther han varder så vis, Som then tigh skaffte i paradis.
Got och ont han vetta får, Thz är then visdom som aldrigh förgår.
Huad vill mann mer at begära, En haffua vishz, loff, heder, och ärha.
Som gudh sielff i himmelrich bor, Huilken som tiänte all ängla kor.
O huad tu from vara måtte, Om tu then stora visdom åtte.
Och tå måtte tu väll heta en fruu, Och bära thet nampn som tu bär nu.
Var vis, var vis, vill tu migh sättia, Och vthaff thetta äplet äta.
Medh min handh will iagh thz bryta, Aff huilket tu måtte mykyt got åtniuta.
Som iag tigh nu haffuer sagt, Fulkonma thz medh alla mackt.
Och thz säger iagh tigh Eua, Tu må här aff inthz leffua.
Giff och tin bonda Adam, Så må han väll bära konungs nampn.
Var nu fullsnar och tagh strax, Eua Eua tagh till tack.
Effua Suarade.
Iagh tror att tu säger migh sant, Migh inthz annat henda kan.
Iagh tager thz äplet i mina handh, Icke mister iag förty then helge andh.
17 Jag varder vijs och klock fför gudh, Och alla ängla skola lyda mit budh.
Ach huad migh skall varda stor heder, Jag glädies i mit hierta vidher.
At iagh skall åtskilia bådhe goott och ilt, Effter thz tu migh thz lära vilt.
Tå iag haffuer äthit tå får iag velle, Och en nu mykyt större vppehelle.
Ach huad iag varder vellig tåå, Aff alt mit hierta iagh tenker vppå.
Migh lyster här nu lenge att leffua, Medan iag skall så vis att bliffua.
Iagh vill sedan för ingen att vika, Förty iag finner aldrigh min lika.
Gua till Adam.
Adam Adam huar äst tu nu, Som gudh ähr iag bliffuin en mecktig fru.
Iagh haffuer ättit aff trädzens fruct, Aff huilket som gånger all godh luckt.
Thett är söött och icke surt, Iag haffuer thz både smakat och sport.
Thz sade migh en i iungfru like, At vij vardom både vise och rike.
Ät med migh iagh bidher tigh gerna, Smaka thenna fructzens kärna.
Ty migh ähr mykyn ära loffuat, Thz tycker migh och fuluäl doga.
Adam Adam om tu thz viste, Ingelunda tu thz gagnet miste.
18 Tigh sker stor glädie och mykyn visdom, O adam huad tu bliffuer tå from.
Så väll vtan som innan bock, Vi vardom både vijs och klock.
Adam suarade
Är thz sant som tu säger migh, Tå vill iagh äta och lydha tigh.
Adam sedan han hade ätitt ångrade sigh säiandhes.
Nu varder oss både ångest och wee, Eua iagh mondhe oss bådhe naken se.
Aui Aui huad vij haffuom illa giortt, Glömt vårs herres budordh bort.
Och rört thz trä som i fridh skulle ståndit, Så illa haffue vij aff vägen gangit.
Skaparen är nu oss vården vredher, Och iagh ähr vårdin honom mykyt ledher.
Migh ståndher uu före en högeligh pina, Både för syndena tina och mina.
Nu vet iag att han oss hädan kastar, För thessa stora och grymma lastar.
O Eua Eua huadh tu giorde illa, At tu skulle migh så föruilla.
Thz haffde iag aldrigh någon tidh giort, Och hade ey varit tin söta ordh.
Skaparen monde oss mykyt föruara, Tå han ville från oss fara.
Ach ve Ac ve huad migh är vant, Vij farom illa thz vett iagh grant.
19 Nu förnam iagh syndh och aldrigh fför, Jag sörier så iagh nästan döör.
Thz var ret thz bodord ena, Huilket iagh kan snarligh tro och mena.
Som haffuer gudz lagh allena i sigh, Huilket iag haffuer nu brutit mz tigh.
Ac we Ac we vi skulle thet brytha, Alla vara söner skola thz åtniuta.
Tui Tui vij skulle thz spilla, Tet geller allom vårom barnom illa.
Gongom bort heller till att oss göma, Vart egit samuet monde oss döma.
Engelen till Adam.
Iagh ähr en ängel aff himmelrich, Broderligh ähr iagh sender til tigh.
I haffuen syndat så iemmerligh, Emot idher herre i himmelrick.
Nu blyies i medh stora skam, Olydigh haffuer tu varit Adam.
Skaparen gaff tigh så mykyt gott, Huilket tu haffuer nu alt försmåt.
Han gaff idher glädie och mykyn dygdh, Thz haffuer i skylt mz skam och blygdh.
Till henne att skyla giffuer iagh tig kuast, Si huar tu är och mins huar tu vast.
Nu äst tu vården en syndigh man, Som fordom var heligh försan.
Gudh Elskade tigh och hade tigh kär, Sittiandes i sinne hierta när.
20 Han skall sigh vti dödhen giffua, Om tu skalt saligh mz honom bliffua.
Adam adam huar gömer tu tigh, Hui tor tu icke gå till migh.
Adam hui vill tu tigh för migh göma, Medan ingen kan sig för migh dölia.
Adam tu hörer röstena mina, Gack fram och suara syndena tina.
[18 raders tomrum]
Verdige herre iagh ähr nu här, Syndafull ty ähr iagh wär.
Iagh ähr suikin aff quinno list, Aff diäffuulen geckader thz är vist.
Quinnan hon ther till halp
At iagh så i hans snaro stalp.
Thz giorde ormsens sueck, Nådige herre se mildelig til migh.
Quinnan bedrogh migh mz sit ordh, Aff nådennes skep, och vt för bordh.
Titt bodhord iagh sent betenckte, Från tigh iag migh nedersenckte.
Framdeles fölgdhe iagh kuinnonnes vilia, Förty monde iagh migh från tigh skilia.
O herre benadhe migh, Förty iagh gick ey sielffuer från tigh.
Iagh bidher tigh så mildeligh, Bar migh herre miskunderligh.
Gudh suarar.
Plict varder ey någon sönt, Och inthz gott bliffuer olönt.
Tu får tig ey en väll orsakat, Förty tu haffuer fulkomnat något.
Te som tilstädia och te som bryta, Te skolla alla ena pina niuta.
Hon illa giorde och tu samtyckte, Förty ären i aff paradis lyckte.
I himmelen eller i tessa roo, Mågen i ther ingalunda boo.
Nu skall diäffuulen le ther vidher, At i varden körde aff paradis nedher.
Tu skalt tigh födha mz tinom suet, Medh mykyn nödh att tu thz vett.
Alt thz kön som tigh är lickt, Thz skall leffua mz sinne fickt.
Tina soner skola haffua arbete, Och tiäna sigh brödh mz sinom suette.
Gudh till Guam.
Huad sack var thz att tu sueck mannen, Medan tu haffuer ey stalbroder annan, Fulle viste tu wäll att tu skulle honom lisa Och honom till retta wägen visa.
Att han mit bodh öffuergaff, Ther till tu honom en lärare var.
Tu haffuer honom kommit till en vrånghuisa, Beggias idra gärningar thz beuisa.
För huilket iagh skall sättia tigh plickt, Arbete tunge och mykyt fickt.
22 Födh tin barn medh sorgh och gråått, Förty tu lydde migh icke ått.
Gudh till ormen.
Tu diäffuell hui giorde tu thz, Att tu drogh them aff rettan vägh.
Förty viderfars tigh en stor last, Öffuer all ting tu förbannat est.
Till Damaskus
AUGUST STRINDBERG
TILL DAMASKUS
C. & E. GERNANDTS
FÖRLAGS AKTIEBOLAG
Pris kr. 4:50.
TILL DAMASKUS FÖRSTA DELEN
& E. GERNANDTS FÖRLAGS AKTIEBOLAG
KÔERSNERS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG
PERSONER. _____
DEN OKÄNDE. DAMEN. TIGGAREN. LÄKAREN. SYSTERN.
CONFESSORN.
BIFIGURER OCH SKUGGOR.
INNEHÅLL. _____
Akt I I Gathörnet..................................................................... sid. 9 Hos Läkaren...................................................................
Akt II.
Hotellrummet................................................................. » Vid Hafvet .....................................................................
På Landsvägen ..............................................................
Vid Hålvägen..................................................................
I Köket ........................................................................
» 63 71
Akt III.
I Rosenkammaren ......................................................
Asylen ............................................................................ » 122 Rosenkammaren............................................................
Köket ..........................................................................
» 143 » 133 » 109
Akt IV.
I Hålvägen ..................................................................... » 155 Landsvägen ..................................................................
Vid hafvet ................................................................... » 158 » 164
Hotellrummet ................................................................ » 170
Akt V. Hos Läkaren ................................................................ » 179 Gathörnet...................................................................... » 189
Akt I. 1:o. I Gathörnet. 2:o.
Hos Läkaren.
AKT I. _____ I GATHÖRNET.
Ett gathörn med en bänk under ett träd.
Man ser sidoportaler af en
liten gotisk kyrka; ett postkontor och ett café med stolar utanför.
Postkontoret och caféet äro stängda.
Man hör tonerna af en sorgmarsch nalkas och sedan aflägsna sig.
han skall gå.
Klockan i ett kyrktorn slår: först fyra slag; qvarterna, i en högre ton; sedan tre timslag i en lägre.
Damen inträder, helsar den Okände, vill gå förbi men stannar.
DEN OKÄNDE.
Se der är Ni.
Jag visste nästan Ni skulle komma.
DAMEN. står Ni här i gathörnet?
Ni kallade alltså på mig; ja, jag kände det.
-- Men hvarför
Den Okände står på trottoarkanten och synes undra åt hvilket håll
-------------------------------------------------------- DEN OKÄNDE.
Jag vet inte; skall någonstans stå medan jag väntar.
Hvad väntar Ni på?
DEN OKÄNDE. jag tror det kallas lyckan, eller om det bara är slutet på Olyckan. -- Hör igen nu dessa förfärliga toner, hör!
Gå inte, gå inte, jag ber Er, ty jag blir rädd när Ni går.
Om jag kunde säga't. -- I fyrtio år har jag väntat på något,
DAMEN. vi talade ensamma i fyra timmar.
Ni väckte mitt deltagande, men Ni får derför icke missbruka min godhet.
DEN OKÄNDE. mig icke ensam.
Jag är i en främmande stad, har icke en vän, och säga fiendtliga.
Det är sant, det bör jag inte.