Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid sådana förhållanden och då qvinnan, hvars bestämmelse för det husliga iifvet påkallar en derefter inrättad uppfostran, icke bör genom lagstiftningen sättas i behof af en annan åt yttre omsorger riktad bildning, som ofta skulle afleda hennes håg och verksamhet från dess rätta och vigtigaste föremål; då, i följd häraf, de fall der qvinnan eger håg och fallenhet för det yttre affärslifvet, måste anses för undantag, och såsom sådana jemväl behandlas af lagstiftningen, af hvilken således icke bör kunna fordras mera än att sättet för myndighets-förklarandet i möjligaste måtto underlättas; då, enligt vår gällande lagstiftning om makars inbördes rättigheter, i flera afseenden olika andra länders, qvinnan lemnar beroendet under föräldrarne för att inträda under mannens målsmanskap, men denna mannens rättighet icke väl står tillsammans med qvinnans rätt att vid viss ålder vara myndig, och tvifvelsutan komrae att för qvinnan kännas tryckande; då, just i den fråga, som för qvinnan otvifvelaktigt är den allra vigtigaste, den om valet af make, man icke ansett sig kunna medgifva henne rätt att råda öfver sig sjelf; då, så vidt jag kunnat erfara, någon allmännare önskan hos qvinnokönet att varda myndigt icke förefinnes, samt ett plöts - 8 Lag-Utskottets Betänkande M 42. ligt undandragande af det ansvar och den omvårdnad, lagen hittills mera såsom en förmån, än såsom ett tvång lagt i förmyndarens hand, otvifvelaktig! komme att för ganska många qvinnor medföra förluster, och då slutligen, på sätt i Herr Adlercreutz reservation finnes antydt, i detaljerne af Kongl. Maj:ts nådiga proposition åtskilliga brister förefinnas, har jag, för min del, icke ansett mig kunna till densamma tillstyrka bifall.» STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 4857. Lag-Utskottets Betänkande N;o 43. 1 Ji:« 43.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 14 Sept. 1857, kl. 2 e. m. Betänkande, z" anledning af vackt motion om förändring af 2 § i 12 Kap. Rättegångs-Balkcn.
Nämnda lagrum, sådant det lyder i Kongl, Förordningen den 18 April 1849, bestämmer till en början, dels hvad den part, som är borta, då han af Rätten ropas att kära eller svara, skall böta, dels ock det ansvar, som bör ådömas, om hvarken käranden eller svaranden tillstädeskommer, å landet inom häradstingets slut och i stad innan rättegångstimman ute är, samt innefattar derefter ett stadgande, så lydande: »Kommer svaranden å första ting, innan det ändas, och blifver käranden ute; bote som sagdt är, och gälde han svaranden dess kostnad, der han ej vid nästa ting å landet, eller inom en månad i staden, gitter visa, det han laga förfall haft, och att han ej kunnat Rätten det. kungöra.
Stämmer ej käranden saken in, och den fullföljer å den tid, som nu är sagdt; vare svaranden för hans käromål fri.»
Af ordalagen i detta stadgande följer, att om den, hvilken låtit instämma någon, försummar att å det ting å landet eller den rättegångsdag i stad, då stämningen bör fullföljas, sådant iakttaga, han går förlustig af den rätt, han genom stämningen sökt göra gällande, såvida han ej å nästa ting å landet eller inom en månad i staden saken å nyo instämmer och den i laga ordning fullföljer; och på så sätt har äfven stadgandet blifvit inom lagskipningen allmännast tolkadt.
Men om det ock må vara rätt, att den stämning, som icke fullföljes å den tid, då sådant bör ske, förfaller, synes deremot den omständighet, att käranden Bih. lill 11.
Brot. 18Ö6 8; 1837. 7 Sami. 1 Afd. 22 Haft. 1 2 Lag-Utsliollcls Betänkande N-'o 43. later stämningen förfalla, icke innefatta giltig anledning till den inskränkning af kärandens rätt och anspråk, som ligger i omförmälda föreskrift, angående sakens instämmande ånyo inom viss tid och den för underlåtenhet af samma föreskrift stadgade påföljd.
Stämning är nemligen endast att betrakta såsom ett medel för utkräfvande af rättigheter; och följaktligen bör ej heller den omständighet, att någon af en eller annan orsak finnér sig föranlåten att afstå från medlets begagnande, förringa den rättighet som är i fråga, så vida densamma eljest blifvit lagligen bevarad.
Af sådan anledning upphäfdes ock, genom 1848 års förordning, det af 1734 års lagstiftare, i full öfverensstämmelse med ifrågavarande stadgande, uti 5 § 2 Kap. Utsöknings-Balken gjorda föreläggande för den, som hos Konungens Befallningshafvande hade utsökt fordran, att, derest anspråket såsom tvistigt blef skjutet under domaren, taga stämning å vederparten inom natt och år derefter, så vida han ville hafva sin talan bevarad.
Yäl kan ifrågasättas, huruvida icke den, som en gång blifvit stämd, må vara berättigad att fordra, det den såmedelst anhängiggjorda saken må på ågångna stämningen varda pröfvad; men en sådan rättighet, hvilken Lag-beredningen medgifvit, står i oskiljaktigt sammanhang med den provokatoriska rättegång,'hvars införande Beredningen tillstyrkt, och kan följaktligen ej under gällande processordning komma i fråga.
Denna omständighet hindrar emellertid ej att bringa ifrågaställda lagrum i öfverensstämmelse med hvad rättvisan synes fordra och den grundsats, som sednare lagstiftare i 1848 års nyssberörda förordning tillämpat; och sorn yrkande derom blifvit framstäldt uti en af Herr Uppling till Vällofl. Borgare-Ståndet ingifven och till Lag-Utskottet remitterad motion, får Utskottet vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Ständer besluta, att. med ändring af 2 § 12 Kap. Rättegångs-Balken, samma § skall erhålla följande förändrade lydelse:
År någon förfallolös borta, då han ropas af Rätten fram att kära eller svara; bote två daler.
Kommer hvarken kärande eller svarande, å landet inom häradstingets slut, eller i stad innan rättegångstimman ute är, bote hvardera dubbelt.
Kommer svaranden å första ting, innan del ändas, eller inna// rättegångstimman i stad ute är, och blifver käranden borta; böle sorn sagdt är, och vare saken på den stämning cj mera upptagen samt käranden skyldig att gälda svarandens kostnad, der han ej vid nästa ting å landet eller inom en månad i staden visar, det han laga förfall haft, och att han cj kunnat Rätten det kungöra.
Sker ej så, vare dock ej käratiden förment att saken Lag-Utskottets Betänkande N:o 43. 3 ånyo instämma och sin talan utföra, om han laga till dertill ej försutit.
♦ Stockholm den 31 Augusti 1857.
Reservation: af Herr Adlercreutz: »Uti 12 Kap.
Rättegångs-balkcn meddelas stadganden, huru förhållas skall, när endera eller båda parterna blifva från Domstol ute i den sak, som dit instämd är.
Blifva båda parterna ute, anses de hafva ömsesidigt afstått från stämningens verkan och pliktfällas endast för den brist i aktning för Domstolen, som ådagalägges genom försummelse att om förhållandet göra anmälan.
Blifver svaranden ute, men ej käranden, dömes efter ty sanning i saken utletas kan.
Tappar svaranden, har han rätt att stämma om återvinning å landet till nästa ting och i staden inom en månad, men försummas sådant, är han sin talan qvitt.
Blifver åter käranden ute, men ej svaranden, så skall käranden visserligen, om han ej anmält laga förfall, böta och ersätta rättegångs-kostnaden; dock har han, enligt ordalydelsen i Kapitlets 2 §, rätt, äfven om han förfallolöst uteblifvit vid första rättegångstiilfället, att inom samina tid, som är den uteblifne svaranden lemnad att stämma om återvinning, ånyo instämma sitt anspråk tijl Domstolen; och först när han försummat detta ytterligare rådrum att instämma saken, äfvensom att då fullfölja den, blifver svaranden från (det i allo obestyrkta) käromålet, d. ä. från vederpartens anspråk, fri.
Att lagen beredt en likhet i rättigheter parterna emellan synes af föregående framställning och framgår ännu tydligare af 6 §, deri stadgas, att »blifver någor å förelagd tid ute, i then sak, som genom offenteligit anslag å Rättens dör instemd är;» (se härom vidare 11 Kap. 4 § Rättegångs-balken och Kongl.
Resolutionen den 29 Maj 1752) »håfve sedan ingen talan theri, ehvad thet är kärande eller svarande.»
Ligger fördelen å någondera sidan, sä är det otvifvelaktigt, genom sakens natur, å kärandens, sorn har att, utan afseende å svarandens önskningar, sjelf välja den för sig lägligaste tiden fär rättegångens anställande.
Under sådana förhållanden är det emot svaranden särdeles obilligt och derjemte emot andan i den qvarstående C § fullkomligt stridande, att, på sätt Utskottet föreslagit, med ändring af 2 § i förevarande Kapitel, fråntaga svaranden den honom deri tillerkända rätt att i sammanhang med ågången stämning få det derigenom framställda anspråket slutligen afgjordt.
Det tyckes icke vara för mycket fordradt, att då käranden en gång sjelf beslutar sig för rättegång, han 4 Lag-VtslioUels Betänkande N:o 43. skall hafva allvar dermed, så att, sedan svaranden användt stämningstiden till det dermed afsedda ändamål att ordna sitt försvar, han äfven får begagna sig 1 o o o deraf till gendrifvande af vederpartens anspråk, derest icke detsamma af käran den godvilligt öfvergifves.
I Lag-beredningens förslag är svaranden bibehållen vid nämnde förmån och såsom anledning dertill uppgifver Utskottet, att den står i oskiljaktigt sammanhang med den provokatoriska rättegång, hvars införande i vår lagstiftning Beredningen förordat.
Det torde likväl icke vara svårt att inse, af hvilken ojemförligt större vigt omförmälda förmån är, der provokatorisk rättegång ej finnes, d. v. s. der svaranden saknar rättighet att sjelf anställa rättegång för att blifva fri från vederpartens förmenta anspråk.
Det af Utskottet åberopade upphäfvandet af stadgandet i 2 Kap. 5 § Utsöknings-Balken, angående viss preskriptionstid i fråga om instämmande till Domstol af sådane saker, hvilka hos Konungens Befallningshafvande blifvit tvistiga förklarade, har ej med denna fråga att skaffa, så vidt ej en ansökan hos exekutor om handräckning skall anses såsom en början till den sedermera vid Domstolen utförda rättegången.
En sådan åsigt, ehuru numera ej godkänd, var dock ej främmande för 1734 års lagstiftare, och föranledde ©tvifvelaktigt desse, hvilka hade för ögonen, att en påbörjad rättegång ej kunde slutas med att lenina rättsfrågan in suspenso, att bestämma en viss tid, inom hvilken den hos Konungens Befallningshafvande väckta talan borde hos Domstolen fullföljas.
Nu går Utskottet i sitt förslag så långt, att äfven rättegång vid Domstol kan anställas utan att, trots ena partens yrkande, resultat i hufvudsak deraf följer; och med detsamma Utskottet ur 12 Kap. 2 § Rättegångs-Balken utstryker det sista morn., utplånar Utskottet äfven de facto ur lagen hvarje hinder för en kärande part, att när helst han så för godt finner, afbryta äfven en långt framskriden rättegång, med utsigt för svaranden att ännu en eller annan gång få börja leken ånyo, så framt han ej med uppoffringar vill köpa sig derifrån fri.
Jag tillstyrker vördsammast afslag å motionen.» Lag-Utskottets Betänkande N:o 44.
Ank. till Exp.-Utsk d. 14 Sept. 1857, kl. 2 e. ml Betänkande, i anledning af väckt motion, angående kärandeparis skyldighet att kungöra svaranden Under-Rätts uppskofs-bcslut.
Bonde-Ståndet ingifvet memorial har Riksdags-fullmäktigen Olof Olsson i Olsäterstorp af Wermlands län förmält, hurusom vid Underdomstolarne i så måtto förfares olika, då tvistemål, deri svaranden uteblifvit, uppskjutes, att en del ålägger den, som kärar, att kungöra vederparten uppskofsbeslutet, deremot en annan del ej meddelar ett sådant åläggande.
Detta sednare förfarande syntes dock vara mest öfverensstämmande med lagens mening, sådan den är uttryckt i 12 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, jemförd med 41 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807; och som det förra vore ledande tili besvär, kostnader och olägenheter för kärande-parten, har Olof Olsson yrkat, det stadgas måtte: ratt, med ogillande af det hittills gängse bruket att ålägga kärande-part kommunicera uppskofs-beslut med vederparten, hvad i ofvannämnda författning är stadgadt ovilkorligen skall tillämpas på uteblifven svarande i tvistemål. ’: Öfver detta yrkande, deri Riksdags-fullmäktige Olof Olsson i Olebyn af Wermlands län och Nils sindersson från samma län instämt, har Lag-Utskottets Utlåtande blifvit infordradt; men, efter pröfning af gjorda framställningen, anser Utskottet densamma icke föranleda någon lagstiftnings-åtgärd.
Lagstiftaren bör nemligen, efter Utskottets åsigt, ej uppträda till häfvande af domstolars olika förfaringssätt i annat fall, än det har sin grund i brist af Ilih. till 11.
Sl. Vrot. 1s:;c $ ISS7.
7 Sami -1 Afd. 22 Höft. 2 6 Lag-Utsliollcts Betänkande N:o 44. lag eller i någon lagens otydlighet; och intetdera förhållandet inträffar i det nu ifrågaställda hänseendet.
Motionären har sjelf angifvit de lagbud, som här utgöra rättesnöret.
Uti 1 § af Rättegångs-Balkens 12 Kap. stadgas nemligen uttryckligen, att då domaren uppskjuter någon sak, äro parterne skyldige att, utan ny stämning, till Rätten komma å den dag, till hvilken saken blifvit uppskjuten; och 41 punkten af 1807 års åberopade Förklaring uttalar klart den grundsats, att den, som en gäng fått njuta sig till godo laga stämning eller eljest blifvit lagligen hörd, bör uti allt hvad sedan förelöper i saken, iakttaga hvad lag i allmänhet stadgar samt han eljest kan till bevakande af sin rätt finna för sig vara nödigt.
Således har käranden, då han, genom stämningen, uppfordrat svaranden till försvar af sin rätt, icke vidare att iakttaga till bevarande af denna rätt.
Sådant blir svarandens egen sak; och påföljden af dennes uteblifvande kan följaktligen icke för käranden medföra någon förpligtelse att ytterligare mana svaranden att sin rätt bevaka.
Denna grundsats är, på sätt anmärkt blifvit, klarligen i lag ut tryckt; och ett ogillande af det förfarande, som en del Under-Rätter i strid deremot tillåtit sig, måste alltså ske i annan ordning, än den motionären ifrågasatt.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamt, att Olof Olssons motion må lemnäs utan afseende.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1857. Lag-Utskottets Betänkande A:o is. 1 45.
Anlt. till Exp.-Utsk. d. 26 Sept. 1857, kl. 10 f. m.
Retänka/ide. i anledning af Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition angående antagande af en Förordning om verkställighet af domar och utslag, meddelade af Norrsk Rätt och om det biträde, sorn i andra afseenden bör lemnäs rättsskipningen i Norrige.
Denna Nådiga Proposition, sorn af samtlige Riks-Stånden blifvit till LagUtskottet remitterad, är af följande innehåll: »Genom de af Kongl Maj:t under den 11 September 1818 för Norrige och den l Juni 1819 för Sverige utfärdade förordningar, hafva föreskrifter blifvit meddelade huru förfaras skall med sådane personers anhållande och tilltalande, hvilka begå förbrytelser i ett af de förenade rikena, men derefter till det andra afvika.
I fråga om verkställighet i Sverige och Norrige af beslut, meddelade utaf embetsmyndighet i det andra landet, och hvarigenom antingen någon kallas att inställa sig inför embetsmyndigheten eller ock betalning af skuld eller böter blifvit ålagd, saknas deremot stadganden helt och hållet.
Med erinran om dc ömsesidiga olägenheter, som häraf för de båda rikenas innebyggare förorsakas, hafva derföre uti underdånig skrifvelse den 13 Augusti 1851 Rikets då församlade Ständer hemställt, det åtgärder måtte vidtagas till beredande deraf, att frågorna ej mindre om skyldigheten för hvartdera rikets innebyggare, äfvensom för person, hvilken uppehåller sig i ettdera af dessa riken, att hörsamma kallelse, utfärdad af embetsmyndighet i det andra, än ock om den exekutiva klåften af Bih. Ull R.
Prof. 1856 $ 1S57. 7 Sami. 1 Afd. 23 Haft. 1 q Lag Utskottets Betänkande N:o 45. ömsesidiga doniar och utslag tillhörande den enskilda eller allmänna rättens område, blefve behörigen ordnade.
Till följd häraf och då Kongl. Majit, lika med Rikets Ständer, anser det vara af vigt att ändamålsenliga föreskrifter i omförmälda afseenden varda, till undanrödjande af de nu genom saknaden deraf framkallade olägenheter, intagna i båda de förenade rikenas lagar, har Kongl. Majit åt en Kommittée, sammansatt af Svenske och Norrske män, uppdragit att uppgöra förslag till stadganden i de af Rikets Ständer omnämnde ämnen samt i sammanhang dermed upptaga och utreda frågan om de ändringar och tillägg, som kunde anses erforderliga i de föreskrifter, som genom förordningarne den 11 September 1818 och den 1 Juni 1819 redan äro meddelade; och sedan bemälde kommitterade, till fullgörande häraf, utarbetat och till Kongl Majit öfverlemnat förslag till särskilda författningar för hvartdera riket om verkställighet af beslut, utfärdade af embetsmyndighet i det andra riket, och om det biträde, som i öfrigt inom hvartdera af brödrarikena bör det andras rättskipning lemnäs, samt dessa förslag, efter undergången granskning, blifvit af Kongl. Majit godkända; vill Kongl Maj;t, som till Norriges Storthing beslutat aflåta Nådig Proposition om antagande af kommitterades för nämnda rike föreslagna författning, nu, under förutsättning att denna Proposition vinner Storthingets bifall och med öfverlemnande af kommitterades underdåniga Betänkande, föreslå Rikets Ständer att i öfverensstämmelse dermed må såsom för Sverige gällande lag antagas följande F«a*« raUnlug om verkställighet af domar och utslag, meddelade af Norrsk Rätt, och om det biträde, som i andra afseenden bör lemnäs rättskipningen i Norrige.
Domar och utslag (Kjendelser), meddelade af Norrsk
Rätt, må, såvidt de stadga annat än straff, i Sverige bringas till verkställighet genom utmätning.
Till de från verkställighet undantagna straff räknas icke böter, der tillgång till deras gäldande finnes.
Lika med Norrsk Rättsdom anses förlikning, afslutad inför Norrsk Förliknings-kommission eller domstol, åtagande af böter i följd af Norrsk ernbets - 1. myndighets föreläggande och Norrska Regeringens Finans-Departements utslag i tull-mål.
Uti öfriga fall må utmätning sökas omedelbart hos vederbörande Kronofogde eller magistrat. Lag-Ulskollcts Betänkande N:0 43. 3 § 3.
Den handling, på grund af hvilken utmätning sökes, skall vara försedd ined Norrsk Amtmans intyg derom, att densamma är utfärdad i den form, som för exekutionen erfordras, och derjemte: i fråga om utmätning af böter, att domen, utslaget eller åtagandet eger laga kraft (upaaankelig Retskraft); i fråga om utmätning på grund af förlikning, att förlikningen enligt Norrsk lag medförer exekution och i hvarje annat fall, antingen att domen eller utslaget eger laga kraft (upaankelig Retskraft), eller att handlingen eljest enligt Norrsk lag medförer exekution. § -i A dom eller utslag, som enligt Amtmannens bevis eger laga kraft, må utmätning genast beviijas och fullbordas.
Innehåller beviset icke intyg om laga kraft, men att domen eller utslaget likväl, enligt Norrsk lag, medförer exekution, må utmätning ej ske förr, än tre månader förflutit från den dag, domen eller utslaget gäldenären kungjordes (forkyndtes).
Visar han sedermera, att han inom eller efter nämnde tid sådan stämning uttagit, förblifve utmätningen, så vidt den då verkställd är, ståndande till dess saken i den högre Rätten afdömd varder.
Tappar den, som ut mätningen sökte, gånge det utmätta åter.
Vinner han, och är domen icke meddelad af Höieste Ret, förblifve det utmätta ytterligare i qvarstad till dess tre månader förflutit från den dag, Ofver-rättens dom gäldenären kungjordes (forkyndtes).
Förmår denne då ej visa, att han saken till Höieste Ret instämt, gånge utmätningen utan uppehåll till fullbordan, der sökanden företett Öfver-rättens dom så styrkt, som i 3 § sägs.
Om utmätning af böter på grund af åtagande vare lag, som om utmätning å laga kraft egande domar och utslag är sagdt. § 5.
A förlikning, som angår penningars utgörande må der gäldenären ej visar, att han uttagit stämning till Norrsk Öfver-rätt om förlikningens upphäfvande, utmätning genast ske, men till godsets försäljning ej skridas förr, än sex må nader från förlikningens afslutande tilländagått.
Ar utmätning företagen, men gäldenären sedan visar, att lian inom sagde tid sådan stämning uttagit, förblifve 4 Lag-Ulskotlets Belänkande N:o 43. utmätningen ståndande, och galle i thy fall hvad i 4 § om utmätning å domar, som öfverklagas, sagdt är.
Der förlikning angår annat, än penningars utgörande, må utmätning ej ske förr, än sex månader från förlikningens afslutande förflutit.
Visas då eller sedermera, att stämning till Ofver-rätt om förlikningens upphäfvande är inom nämnde tid uttagen, förfalle all verkställighet.
Stämning om upphäfvande af förlikning vare utan verkan, der den sednare än sex månader från afslutandet uttagen är. § 6.
Kungörande (Forkyndelse) i Norrige af dom eller utslag, hvarå verkställighet i Sverige sökes, skall vara bestyrkt af ortens stäinningsmän (stsevnevidner).
Sker kungörandet i Sverige, bör domslutet genom stads- eller krono-betjent med vittne, eller genom två nämndemän, tillställas den, hvilken domen lyder å.
Hafva ett år och sex veckor förflutit från den dag, å hvilken dom eller utslag är afsagdt, deruti penningars eller böters utgifvande föreskrifves, må utmätning på grund deraf ej ske, med mindre domen eller utslaget blifvit genom nytt beslut åter försatt i exekutiv kraft.
Lag samma vare om Norrska Finans-Departementets utslag i tullmål, åtagande af böter samt förlikning: och räknas tiden från den dag, utslaget gafs eller åtagandet skedde, men i fråga om förlikning från den dag, som till dess fullgörande finnes utsatt.
Aro i samma förliknings-handling särskilda dagar för särskilda fullgöranden bestämda, räknas tiden från en hvar af dem. § 8.
Ar gäldenärs bo taget under offentlig skiftes-behandling i Norrige, förfaller den genom denna förordning nredgifna rätt till utmätning. § 9.
Ar någon i Norrige fälld till böter, som, till följd af bristande tillgång till deras gäldande, med motsvarande fängelse skola aftjenas, och finnes han i Sverige, då bör han, på vederbörandes begäran, utlevereras i öfverensstämmelse med de uti Kongl.
Förordningen den 1 Juni 1819 gitna föreskrifter.
Lag samma vare, der någon, som för förbrytelse varit till Norrsk domstol instämd, sig ej inställt, och Rätten förordnat, att han herntas skall.
Lag Utskottets Betänkande N;o 43. 5 § 10.
Der någon i Norrige till Svensk domstol skall instämmas, vare laga stämningstid i allmänhet tre månader; men två månader, der stämning skall honom delgifvas i ett Arnt, som med sina gränser möter det län, hvarest domstolen finnes, och sex månader, då stämning skall någon delgifvas i Nordlanden eller Finmarken, eller domstolen finnes på Gottland, eller i Norrbotten eller Westerbotten, utan afseende på närmare eller fjermare afstånd emellan orterna.
Stämningen skall vara kungjord antingen genom de för stället antagna stämningsmän (stsevnevidner), hvilkas egenskap såsom sådane då bör genom intyg af Notarius Publicus vara bestyrkt, eller genom Notarius Publicus.
De härifrån afvikande stadganden i Kongl. Förordningen den 1 Juni 1819 varda härigenom upphäfda. § 11- Ej må vid Svensk Domstol sak mot Norrsk man upptagas i andra fall, än der Domstolen vore behörig om svaranden varit svensk: dock kan Norrman, som någon tid i Sverige sig uppehåller, under denna sin vistelse derstädes, för gäld eller annan förbindelse sökas vid Domstolen i orten.
I brottmål af ringare beskaffenhet, der den instämde sig ej inställt och i Norrige sig uppehåller, pröfve Domaren, huruvida genom förhör med den tilltalade vid domstol i Norrige, eller annorledes, tillräcklig upplysning i målet vinnas kan.
Finnes det; då må hemtning ej beslutas. § 13.
Vid Svensk domstol må i brottmål, som af Norrsk Rätt skola afdömas, förhör med parter anställas; åliggande det Konungens Befallningshafvande att ej mindre derom, än om förhör med vittnen i sådana mål, på begäran af Norrsk Amtman, föranstalta. § 14.
Å handling, på grund hvaraf någon vill utmätning i Norrige söka, skall Konungens Befallningshafvande i det län, der handlingen är utfärdad, på begäran, efter förefunna omständigheter meddela intyg, att densamma är utfärdad i G Lag-Utskoileti Betänkande N:o 45. den form, som för exekution erfordras, samt att och från hvilken dag det deruti upptagna beslut vunnit egenskapen att medföra ovilkorlig exekution i öfverensstämmelse med hvad i Svensk lag är stadgadt om beslut, sorn eger laga kraft.
Om expeditions-lösen och afgift för stämpladt papper vare lag samma.
A bötes-dom, som af Konungens Befallningshafvande till utmätning i Norrige öfversändes, skall enahanda intyg om form och laga kraft af honom meddelas. § 15.