Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle detta förslag vinna Rikets Höglofliga Ständers godkännande, får Utskottet ytterligare föreslå, att, om, i följd af omförmälda öfverenskommelse med Allmänna Hypoteksbanken, ändring eller tillägg i Kongl. Maj:ts, angående en allmän Hypoteksbank för riket den 26 April 1861 utfärdade nådiga Förordning befinnes blifva erforderlig, Rikets Ständer härjemte må förklara sig för sin del dertill lemna bifall.
Reservationer: af Herr Riksarkivarien Nordström, sorn anhöll att få såsom sin särskilda mening antecknadt, att lian ansåg vilkoren för fastighetslånefondens öfverlåtelse till Allmänna Hypoteksbanken böra uppställas i öfverensstämmelse med hvad Finanskommittéen derom föreslagit i dess den 2 Februari 1860 angående förändrad organisation af Hypotheksföreningarne i riket afgifna underdåniga förslag, Bilagan Litt. A.(sid.
54 i de från trycket utgifna exemplaren), innehållande: att Banko-TJtskottets Utlåtande J\s> 30. 9 a) att allmänna Hypotheks-banken för det emottagna beloppet till Riksbanken afgifver sin hufvudförbindelse, deruti den utfäster sig att till den sednare erlägga jern för hundrade å hela det ursprungligen emottagna beloppet för år, till dess det blifvit på nedannämnda sätt återbetaldt; b) att af dessa fem procent för år fyra procent skulle beräknas såsom ränta å det kapitalbelopp, som vid liqvidationsdagen qvarstår oguldet, och återstoden af samma fem procent afräknas såsom afbetalning på den oguldna kapitalskulden, som sålunda komme att i stigande förhållande minskas; c) att jemte hufvudförbindelsen ett motsvarande belopp partialobligationer skulle af allmänna Hypotheks-banken till Riksbanken öfverlemnas, ställda till innehafvaren, löpande med 4 procents ränta, lydande på olika valörer (minst 200 och högst 3,000 R:dr R:mt) i såväl Riksdaler Hamburger Banko som Svenskt Riksmynt, skrifna på såväl Tyska som Svenska språken, åtföljda af antingen i Riksbanken eller hos denna Banks ombud i Hamburg betalbara räntekuponer, och bestämda att i stadgad ordning efter utlottning infrias inom 000 år; d) att af dessa partialobligationer till allmänna Hypotheks-banken skulle af Riksbanken återställas så stort belopp årligen, som motsvarar den enligt punkten b) på kapitalskulden årligen verkställda afbetalning; e) att Riksbankens styrelse likväl skulle ega att, när den funne sådant med Riksbankens säkerhet och fördel förenligt, nämnda partialobligationer inom eller utom riket försälja till för Banken bästa pris, men på andra sidan vara förpligtad, att, när Riksbankens ställning det åter medgåfve, sålunda försålda eller ock andra af Hypoteksbanken utgifna obligationer till motsvarande belopp ånyo inköpa, och hvartill de genom Hypotheks-bankens till Riksbanken årligen verkställda kapitalafbetalningar inflytande medel, så vidt ske kunde, borde disponeras; och f) att Hypotheks-banken häremot skulle ega att såsom sin tillhörighet anse och för sina ändamål använda allt hvad af de till fastighetslånefonden hörande medel under årens lopp inflyter, med rättighet att dessa medel antingen vid sitt kontor i hufvudstaden eller vid de i Hypotheks-banken del egande
Hypotheks-föreningarnas kontor i landsorterna emottaga och uppbära, allt under noggrant iakttagande af de öfverlåtna skuldförskrifningarnes innehåll och den vid medlens utlåning från Riksbanken bestämda ordning.
Uti dessa punkter äro både Riksbankens och allmänna Hypotheks-bankens af transaktionen härflytande ömsesidiga rättigheter och fördelar omsorgsfullt afvägda, och om Rikets Ständer funne dem, med eller utan modifikationer, böra läggas till grund för den ifrågasatta öfverenskommelsen, skulle denna kunna uppgöras med så mycket större säkerhet, som Rikets Ständer derigenom icke allenast gåfve verkställarne en anvisning om hvad de hade att iakttaga, utan ock sjelfve på förhand med klarhet kunde bedöma till hvilka följder öfverenskommelsen skulle leda. af Herr Doktor Sandberg: ”Det lärer väl vara en erkänd sanning, att Riksbanken är till för landets skull.
Deraf följer, att den visserligen skall förvaltas så, att den bär sig sjelf, men dess syftning är icke att göra sig den största möjliga vinst, utan att på ändamålsenligt sätt understödja landets näringar.
Prot. 1862 & 1863. 6 Sami. 1 Afd. 10 Häjt. 2 10 Banko-Utskottets Utlåtande J\S 30.
Men näringarne bestå icke blott af enskild bankrörelse, grosshandel och större industri, sora skötas af ett fåtal, utan äfven af handtverk och jordbruk, som det ojemförligen största antalet af landets innevånare utöfva och innehafva.
Nu anses lån på kort tid vara de enda bankmessiga och göra den största nyttan, emedan penningarne derigenom blifva rörliga och kunna hastigt omsättas, hvarigenom också Banken skördar den största möjliga vinst.
Detta synes mig vara ensidigt, ty nyttan är då inskränkt till den stora affärsmannen, grosshandeln och den större industrien i de fall, då låntagaren kan hastigt omsätta sitt kapital.
För dessas behof är ock en fond af 12 millioner
R:dr afsatt i Handels- och Närings-diskonten.
Men med sådana korta lån kan det stora antalet af näringar i allmänhet icke vara belåtet.
De behöfva behålla lånen någon tid, för att med de lånta penningarne kunna något uträtta och producera.
Att låna den ena månaden och betala den andra gagnar dem intet, aldraminst är det, utom i undantagsfall, af någon nytta för jordbruket, och för små jordbrukare är det vanligtvis skadligt.
Derföre är också från äldre tider för dessas räkning i Riksbanken afsatt en fond, der amorteringslån på längre tid kunnat fås på billiga vilkor och emot inteckning äfven uti mindre jordegendom.
Dessa lån äro af stort gagn för bonden, som har några smärre lösa skulder, hvarifrån han sålunda kan blifva befriad, eller som i annat fall kan använda dem till förbättring af sin jord och sin ladugård.
Till spekulation på inköp af mera jordegendom äro dessa lån allt för obetydliga.
Men nu har man lagt denna utlåning till last, att det understöd, den kan lemna, är för obetydligt att vara till nytta i något hänseende.
Och hvems är skulden dertill ?
Det är ju Ständerna, eller rättare sagdt de 3:ne Stånden, som härutinnan qvarstått vid det gamla och icke velat följa med sin tid.
Jordfastigheterna, särdeles de mindre, hafva oupphörligen stigit i pris år från år; men inga större lån i Riksbanken hafva kunnat medgifvas, än som motsvarat tredjedelen och sedermera hälften af det låga taxeringsvärdet, som åsattes för 50 år sedan.
Med stigande jordvärde och tilltagande odling har behofvet af dylika lån varit i oupphörligt tilltagande.
Derföre hafva ock från Bonde-Ståndet vid hvarje riksdag inkommit mångfaldiga motioner om tillökning i denna fond.
Men tvärt deremot, och de ifrigaste protester till trots, hafva majoriteterna inom de 3:ne öfriga Stånden oupphörligen förminskat denna fond och gjort den mer och mer otillräcklig; och när BondeStåndet yrkade tillökning uti den lilla särskilda lånefonden för odlingar, blef den helt och hållet indragen.
Och, hvad som synes mig oförklarligt under alla dessa indragningar och förminskningar, har man utlemnat 9 å 10 millioner Riksdaler af Riksbankens penningar till enskilda Bank-associationer mot en ränta, som aldrig uppgått öfver 3 procent och för en stor del till 2, 1, ja till och med 3‘5 procent, och dervid antagit inteckningar inom hela 1850 års taxeringsvärde såsom fullkomlig säkerhet, då de för enskildas landtegendomslån icke ansågos vara värda mera än hälften.
Och dessa associationer hafva ingalunda understödt jordbruket med amorteringslån, utan friskt diskonterat på korta tider och derigenom gjort sig sjelfva en vinst på 10 till 15 procent och deröfver.
Man må försvara detta huru som helst; men säkert är, att det icke kunnat medföra den fördel för den mindre jordbrukaren som lån på en längre amorteringstid.
Efter min öfvertygelse bör man för den skull icke förkasta eller tillintetgöra en god och nyttig anstalt inom Rikets Ständers Bank, utan i det stället gifva den en tidsenlig förbättring, som består deruti, att lån beviljas antingen till hela 1860 års tasce - Banko-Utskottets Utlåtande J\dt' 30.
11 ringsvärde, eller, med vissa försigtighetsmått, till hälften af det år 1862 åsätta taxeringsvärdet, dock, af lätt insedda skäl, icke åt någon läntagare till lägre belopp än 300 R:dr och icke heller till högre än 6,000 R:dr.
Man säger: det är icke bankmessigt att uti en lånegren fastlåsa så många millioner uti 2! till 28 år.
Men hvar inom landet skall den mindre jordbruksnäringen erhålla det understöd den behöfver på billiga vilkor, om icke i Rikets egen allmänna Bank?
De enskilda bankerna göra det icke, icke en gång sådana associationer, som emot vida förmånligare vilkor blifvit hugnade af Rikets Ständers
Bank med en försträckning, som också är fastlåst i 10 år och blir det utan tvifvel på 20, om icke ännu längre.
Sådana lån gifva långsam och ringa vinst, och de enskilda bolagen måste förnämligast se pä sina aktieegares fördel och derför drifva rörelsen med oupphörlig omsättning af sitt låneförlag.
Påståendet att ainorteringslånen emot inteckning i fastighet äro ovilkorligen ouppsägbara och orubbligen fastlåsta under en så lång tid, som omförmäldt är, tål också vid en betydlig justering, Enligt ordalydelsen uti hvarje sådan skuldförbindelse eller lånekontrakt, förklarar låntagaren med uttryckliga ord sig vara skyldig, att om Banken så fordra skulle, efter ett halft års förlopp återbetala hela skulden.
Så förhåller det sig med den förmenta fastlåsningen.
Man må nu betrakta Riksbanken såsom realisations-bank eller lånebank, så bör den för sin trygghet hafva en säker och orubblig grundfond.
Någon säkrare finnes icke än första inteckning uti Svenska jorden, till ett vida lägre belopp, än dess verkliga värde. §ådana grundfonds-hypotheker eger Rikets Ständers Bank, dem den, efter mitt förmenande, under intet vilkor bör afhända sig, utan städse söka bibehålla vid ett belopp af omkring 10 millioner H:dr, för hvilka den årligen åtnjuter en säker ränta och som icke böra ingå uti någon af de öfriga lånegrenar, hvilka äro underkastade mänga vexlingar och äfventyr.
Nu vill det Höglofliga Banko-Utskottets pluralitet helt och hållet skilja denna lånerörelse både ifrån realisations-banken och ifrån lånebanken, uti hvilka 2:ne afdelningar Utskottet uppgjort förslag att itu-dela den gamla Rikets Stinders Bank.
Och förunderligt nog, i stadsfastighetslånen, som äro utlemnade till ett belopp, motsvarande ^ af brandförsäkringsvärdet på hus, som ofta måste säljas till vida lägre pris, och hvilka lån således kunna vara mycket osäkra — dessa har man förbehållit ät Rikets Ständers realisations-bank; men alla landtegendomslånen, som äro intecknade inom halfva 1850 års låga taxeringsvärde, och på hvilka ingen förlust någonsin kan uppstå — dessa skola öfverlemnas till allmänna Hypotheks-banken och genom densamma till Hypotheks-föreningarne i landsorten.
— Det osäkra skall Rikets Ständers Bank behålla, iner. det aldra säkraste den eger skall den afhända sig och aflemna till enskilda penninge-associationer.
Såsom bevekande skäl till denna öfverflyttning har man anfört åtskilligt, som synes mig föga bindande.
Låntagare, säger man, kunna sjelfva sköta sina hypothekslän i landsorten.
Om detta af de högst få personer, som bo invid den stad, der Hypoteksföreningen finnes, låter sig verkställas, så är det omöjligt för dem, som bo på något afstånd; och det blir för dessa alltid kostsammare att resa från 1 å 2 till 10 å 15 mil, hvartill lånsökande ändock någon gång blifvit nödsakade, än att anlita kommissionär.
Men för att erhålla landtegendomslån härstädes behöfves ingen särskild kommissionär, utan bref och handlingar adresseras direkte till Rikets Ständers Bank, hvars tjenstemän äro pligtige att granska, rätta och komplettera hvad som fattas och ombesörja allt, som rörer dessa slags lån, emot ett af Banko-Utsliottet peli Banko-styrelsen förut bestämdt och kungjordt ganska billigt arfvode. 12 Banko-Utskottets Utlåtande ,/'W 30, Vidare har man rekommenderat Hypotheks-föreningarne, emedan de gifva vida större lån, och det har visat sig, säger man, en tilltagande benägenhet att inbetala fastighetslånen i Riksbanken och i dess ställe taga hypotheksiån, hvilka således äfven för allmogen äro begärligare, och en sådan önskan bör man väl gå till mötes.
Anförandet af dylika skäl synes mig särdeles naivt, när man ihågkommer huru härmed förut tillgått.
Dessa landtegendomslån hafva aldrig kunnat erhållas, ens till det ringa belopp, som motsvarar 1850 års låga taxeringsvärde, ehuru hela Bonde-Ståndet enträget yrkat derpå.
Men oaktadt detta ofördelaktiga förhållande, var fonden likväl så hårdt anlitad, att sökande med fullgoda handlingar då måste vänta 10 å 12 månader på sina lån.
Bonde-Ståndet ropade oupphörligen vid hvarje riksdag:
Fonden är ju påtagligen för liten.
Den måste ökas för att kunna understödja mindre jordbrukare.
Men det var ett rop för döfva öron.
De 3:ne Med-Stånden svarade alltid:
Nej: det sker icke: det är icke bankmessigt: fonden skall förminskas-, och som de hade magten, fortgick förminskningen år från år.
Då fästade man ingen uppmärksamhet på hvad den största samhällsklass i landet ansåg för sig vara nödigt och nyttigt, och då hörde man aldrig talas om att härutinnan gå deras önskningar till mötes.
Under tiden sökte man intala folket att dessa lån ur vår inrikes bank voro, om icke förderfliga, åtminstone högst ofördelaktiga, och man förespeglade hvar och en, huru lyckligt tillståndet i landet skulle blifva, om iånebehöfvande jordegare ville vända sig till Hypotheks-föreningarne och der taga större lån.
Bönderna voro likväl envisa och ville fortfarande hålla sig till Riksbanken.
Men då svårigheten att der erhålla lån, oaktadt de enträgnaste böner, icke den ringaste mån förminskades, utan i dess ställe mer och mer förökades, dels genom fondens förminskning, dels genom förhöjning i den årliga amorteringen från 2 till 3 procent, så framtvingades efter hand den närvarande, högt beprisade rigtningen och de små jordegarne blefvo nödsakade att vända sig åt det håll man anvisat.
Under de sednare åren hafva bönderna i min ort påkostat mycket på uppmätning och domare-värdering å sina små hemmansdelar, och nu hafva de fått löfte att den nya taxeringen skall tagas till grund, ehuru med tillägg af några andra värderingsbetyg och åbyggnadernas brandförsäkring i allmänt bolås.
Vid hvarje Ting beviljas en stor mängd inteckningar för de största möjliga hypotheksiån, hvilka naturligtvis icke kunna erhållas, förr än de gamla fördelaktiga Riksbankslåneu, som löpa med 4 procents ränta och de flesta med 2 procents amortering, förut blifvit till fullo inbetalda.
— Allt detta anförer nu
Utskottet såsom vore det ett glädjande tidens tecken och åberopar det såsom skäl till att helt och hållet afskaffa denna inhemska lånerörelse, och öfverflytta hvad som utestår till Hypotheksbanken och dess fiiialafdelningar, dit nu alla jordegare uppmanas att vända sig för erhållande af större lån på vida mera betungande vilkor, nemligen 5 procents ränta, | procents förvaltningskostnad, och dessutom kommissionsarfvode, samt blott £ procents kapjtal-afbetalning om året, och således en omätligt lång amorteringstid, så att väl ingen låntagare under sin lifstid får sin jordtorfva skuldfri.
Ett samhälle kan framgå i utveckling, fastän dess medlemmar äro skuldsatte till hvarandra.
Ett rike kan blomstra uuder en stor och vexande statsskuld, så länge den blott är inhemsk, ty icke blott kapitalet utan äfven räntorna stadna då inom landet, der de antingen förtäras eller blifva medel till ökad produktion.
Hypotheks-föreningarne hade kunnat blifva ganska nyttiga, om de mot räntebärande obligationer hade uppsamlat inhemska kapitaler och användt dem till sitt ändamål.
Men sådana de nu äro, både hvar och en för sig och alla deias central - Banko-Utskottets Utlåtande ,JVS 30.
13 sol, den allmänna stora Riks-hypotheksbanken, skola de, i förening med de brådstörtande jernvägs-byggnaderna, genom ett oupphörligt fortgående på den utländska skuldsattningsbanan föra land och rike till en financiel katastrof, om hvars förfärliga och ruinerande verkningar man icke nu kan göra sig någon föreställning.
Man har ock någon gång såsom det synes uti ljusare stunder anat faran häraf och nhsett det vara riksgagneligt att förvandla utländska lån till inhemska, hvarföre ock
Ständerna genom ett af sina beslut velat framkalla och uppmuntra ett inhemskt fondsystem.
Huru det gick dermed omförmäles uti den af 1861 års Revisorer afgifna berättelse.
Men nu tyckes det deremot, som man anser det nyttigast för landet att förvandla inhemska lån till utländska skulder.
Benägenheten att taga hypothekslån skall uppmuntras och då dessa blifva utländsk skuld, skola dermed inbetalas så väl låntagarens andra inhemska skulder, sora företrädesvis skulden till Rikets egen Bank.
Ty när man närmare begrundar saken, huru förhåller det sig i sjelfva verket med dessa fördelaktiga hypothekslån, hvarmed nu hundratals äfven mindre jordegare i alla landsorter äflas att belasta sin jord, sig sjelfva och sina barn för en tid af bortåt ett halft århundrade?
Hvad göra de väl annat än medelbarligen genom Hypotheks-föreningarne pantförskrifva sina hemman till utländska kapitalister, som genom räntor och amortering skola utsuga landet, och den så kallade egaren blir på sin fädernejord ej annat än utländningens arrendator.
Och detta fortgår och skall fortgå år från år, så länge Sverige har någon kredit i främmande land.
— Andra må högt prisa de åtgärder som inledt och befordra denna rigtning såsom höjden af financiel visdom:
Och de förträffliga, lätt realisabla Hypotheks-bankens obligationer, som Rikets Ständers Bank skall emottaga i stället för sina säkra inteckningar uti Svenska jorden, huru vanskliga och äfventyrliga kunna de icke i en framtid blifva!
Då penningemarknaden blir öfverfylld af det fordom skuldfria, nu skuldbelastade
Sveriges oräkneliga massor af obligationer af allehanda slag och en stor del af dessa i nödens stund måste på en gång försäljas, antingen under ett krig eller efter ett missväxtår, eller för att upprätthålla myntvärdet och förekomma strypning, eller snarast för att fullgöra någon af det gäldbundna Statsverkets pressande förbindelser till utlandet — månne det då icke är sannolikt att dessa lätt realisabla obligationer måste afyttras till vanpris, och hvaruti komma dä de förespeglade fördelarue af den stora förändringen att bestå?
Jag kan för min ringa del ingalunda biträda det förslag, som detta Betänkande innehåller, och det grämer mig att de goda grundfonds-hypotheken, som nu äro Rikets Ständers Banks egendom, på denna väg skola komma i utländningars händer.-»
I Doktor Sandbergs reservation instämde:
Riksdagsfullmägtige Olaus Ericsson från Göteborgs och Bohus län, Nils Svensson från Blekinge, Lars Olsson från St.
Kopparbergs län, Per Östman från Wester-Norrlands län, Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län, Ola Nilsson fråu Westerbottens län, J.
Lekberg från Orebro län och Anders Persson från Malmöhus län.
F. Gross från Calmar län: «Vid behandling i Höglofliga Banko-Utskottet af frågan om Riksbankens reorganisation, har jemväl till handläggning förekommit Herr A. W. Björcks motion N:o 70: ”om upphörande af den del af Riksbankens lånerörelse, som afser lån mot pant af fast egendom, och Bankens derå grundade fordringars öfvertagande af allmänna Hypoteksbanken i utbyte mot dennes obligationer.”
Och är det emot Utskottets deröfver afgifna Betänkande, hvilket tillstyrkande bifall till denna motion, med underkännande af 14 Banko-Utskottets Utlåtande JW 30. de i motsatt syftning framställda, grundar sig på de af Hr Björck i motionen framställda motiver, som jag härmedelst får anmäla min reservation.
Det är visserligen förmätet af den, som eger så ringa erfarenhet i bankväsendet och dess invecklade labyrinter sorn undertecknad, att försöka vederlägga en person med de insigter och deu erfarenhet i dylika värf, som herr Björck otvifvelaktig besitter; men med den kännedom om allmänna tänkesättet i landet, som jag varit i tillfälle att inhemta och till följd af mina kommittenters uppdrag, anser jag mig förbunden att icke med tystnad låta bero vid hvad Utskottet beslutat.
Herr Björcks motion grundar sig hufvudsakligen på den sanning, att Riksbanken icke varit och ej eller är i tillfälle att tillfredsställa de anspråk på ett ökadt rörelsekapital, som, af sednare tiders utveckling i industrielt hänseende, äro af behofvet påkallade.
Men man måste söka utreda hvarifrån denna oförmåga härleder sig, så vida man skulle kunna upprycka det onda med rötterna innan skadan blir obotlig, ty för min del anser jag den nu föreslagna åtgärden endast som ett palliativ.
Fordringarne på en Bank sådan, som Rikets Ständers, äro att denna icke allenast skall fylla stundens behof på rörelsekapital, utan jemväl att, med hänsyn till rikets utveckling i handel, industri och näringar, vara betänkt på afhjelpandet af de stundande anspråken på dylikt kapital.
Men huru har Banken uppfyllt denna sin bestämmelse?
Jo den har förblifvit stationär, under det att handeln och näringarne i alla grenar med jättesteg gått framåt.
Rikets Ständer hafva nemligen, genom att anordna bankovinsten till för Banken främmande ändamål, beröfvat den möjligheten att i mån af behofvet förstärka sin grundfond och att på samma gång öka sitt rörelsekapital.
Hade deremot
Riksbanken fått behålla den på dess lånerörelse uppkommande vinst till förstärkande af dess grundfond, så skulle
Riksbanken nu varit icke allenast oberoende af påtryckningar genom utrikes inträffande penningestagnationer, utan ock i tillfälle att uppfylla alla de behof af kapitaler, som nu, genom bildande af enskilda banker, måst afhjelpas.
Det onda ligger följaktligen uti ett af Rikets Ständer begått misstag och kan icke hjelpas annorlunda än genom ett grundlagsstadgande att den på Riksbankens lånerörelse uppkommande vinst skall användas till förstärkande af dess grundfond.
Emellertid har bildandet af de enskilda bankerna medfört ett ondt, som gifver sig tillkänna genom de för Riksbanken främmande, att icke säga fiendtliga intressen, hvilka, vid stiftandet af lagarne för Bankens verksamhet, allt mer och mer verkat på besluten, och det torde ursäktas om jag anser Herr Björcks motion vara af denna beskaffenhet.
Såsom skäl för Jästighetslåneibndens öfverlemnandejill Hypotheks-föreningen mot dennes obligationer, åberopas: att dylik rörelse icke är ”bankmessig’’, utan att Banken uteslutande bör röra sig med vexelrörelsen och utlåningar på kortare papper; att banken, som på denna rörelse endast får fyra procents ränta, derpå gör förlust; att denna lånerörelse är bunden vid banken för längre tid; att de erhållna lånen blifva för kostsamma för låntagaren och att hela det för ändamålet afsedda belopp, under sednare tider och sedan Hypotheks-bankerna bildades, icke blifvit begagnadt.
Det kan icke förnekas att denna del af Bankens lånerörelse är hinderlig för en lifligare omsättning af det dertill afsatta kapitalet, men Banken måste i alla händelser vara försedd med en grundfond, och hvar kan Banken för detta ändamål finna större säkerhet än uti inteckningar i jord.
Denna kan icke borttagas af tjufvar och skulle den brinna upp, så behöfva vi icke vidare någon bank.
Man har åberopat de enskilda bankernas lånerörelse, såsom ett efterföljansvärdt exempel för Riksbanken, emedan de förre på sina tillskjutna kapitaler påräkna en vinst Banko-Utskottets Utlåtande J\$ 30.
15 af från 20 till 60 procent.
Nå väl! hvarpå äro dessa bankers grundfond baserad?
Jo på inteckningar i fast egendom, och på dessa inteckningar grundar sig nämnda bankers sedelutgifningsrätt.
Man säger att de Hypotheks-föreningens obligationer, mot hvilka Banken skulle utbyta sin fastighetslånefond, äro lättare realiserade än inteckningarne i fast egendom; men månne dessa obligationer medföra lika säkerhet för Banken?
Om ogynnsamma penningekonjunkturer inträffa, månne icke dessa obligationer falla mer i värde än de till ett lågt belopp belånade fastigheterna?
Efter min öfvertygelse tror jag att svaren på dessa frågor komma att gifva inteckningarne företrädet.
På landtfastighetslånerörelsen kan Banken aldrig göra och har ej heller gjort några förluster, då deremot på den andra lånerörelsen icke obetydliga afskrifningar årligen måste ske.
Tager man detta i betraktande, så finner man lätt att den ränta, som betingas för fastighetslånen, fullt motsvarar den vinst, som af den andra lånerörelsen, i förhållande till kapitalen, med säkerhet kan vara att påräkna.