Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade nämligen hört talas om, att man velat mota bort honom, för att icke vara i vägen för en tillämnad ny sluss, då han, som var en beslutsam man, ansåg det vara bättre att förekomma än förekommas, hvarför han en mörk natt helt enkelt red sin väg och tog plats midt för det nya riksdagshuset på Helgeandsholmen.
Denna tilldragelse ådrog sig naturligtvis en ofantlig uppmärksamhet.
Stadens »patres conscripti» slogo sina kloka hufvuden ihop om hvad som borde göras, och deras sekreterare måste skrifva ett oändligt stort antal utlåtanden och memorial; hvarefter man i artiga och väl valda ordalag anmodade Karl Johan, med försäkran att någon sluss icke skulle byggas, att åter rida tillbaka till sin gamla plats.
Karl Johan var emellertid obeveklig och förklarade bestämdt att han icke ville rida tillbaka till den blåsiga platsen, utan ansåg det vara vida lugnare der han satt.
Under förnyade öfverläggningar härom beslöto då stadens fäder, att låta udda vara jemnt; och då man därunder påminde sig att Claes Fleming, som var en ovanligt dugande man hade varit Stockholms första öfverståthållare, och såsom sådan byggt Stockholms första sluss, så beslöts vidare, till hedrande af hans minne, att der Karl Johan förut setat, resa en bildstod öfver Fleming.
Efter att i förbigående hafva kastat en granskande och godkännande blick på de nya beqväma uppfartsvägarne till Södermalm, skyndade vår man, efter att ha funnit den tillämnade vandalismen med »staden inom broarne» omintetgjord, längs Skeppsbron, hvarifrån han såg Skeppsholmen vara fullständigt bebyggd och fick höra att flottans station flyttats till Fiskartorpet.
En stor bro fanns mellan Skeppsbron och Skeppsholmen, hvarifrån vägen till
Djurgården ledde i en under sjön byggd tunnel, på det fartyg skulle den vägen kunna gå upp till Logården, hvarföre Skeppsholmsbron hade rifvits och blifvit ersatt af en stor ångfärja.
Af allt detta framgick tydligen att man i Stockholm följde med sin tid.
Väl kommen till
Helgeandsholmen stannade han der en god stund, derunder beundrande den ädla stilen i det storslagna riksdagshuset, hvarom så oändligen mycket skrifvits och pratats af de arkitekter, som icke fått med saken någonting att göra.
Huset tog sig utmärkt väl ut, och att Karl Johan hade der kommit på sin rätta plats, syntes uppenbart.
Det berättades att man, »till förekommande af vargars skadliga utrotande», såsom det en gång lärer ha skrifvits i en konungens befallningshafvandes kungörelse om vargskall, till grundens förstärkande hade nedslagit ett stort antal pålar.
Men detta var antagligen endast ett påhitt af en skämtare, ty nog visste de män, som med saken hade befattning, att man icke behöfde påla i en hård grusbotten.
Stående på Norrbro, såg man alla spårvagnar och droskor drifna med elektricitet.
Förutom velocipeder i två våningar, hvaraf den öfre var afsedd för barn och småhundar, syntes äfven ett icke ringa antal flygmaskiner, hvilka väl understundom stötte ihop med hvarandra, men hvaröfver dock icke fördes ett sådant oväsen, som då, i fordna dagar, några velocipeder råkade att köra ihop.
Tidningarna hade för längesedan slutat upp med att tala om sådana tilldragelser.
För flygmaskinerna funnos flera hufvudstationer.
En sådan fanns på det nya riksbankshusets tak, hvilken såg ut ungefär på samma sätt, som de fordna telegraf- och telefongalgarna.
I den på gatorna rådande ovanligt starka trängseln lyckades vår man slutligen arbeta sig fram till trakten af Eriksberg, der den rika Timmermansorden hade bygt sitt stora palats för fattiga barns uppfostran, och strax der nedan låg en storartad jernvägsstation.
Just framkommen till Sturegatan, som var framdragen till .... vaknade vår man mellan kl. 3 och 4 på morgonen själfva sjusofvaredagen, som inträffar den 27 Juli.
Han väcktes af de glada tonerna i Fredmans epistel n:o 33, som skildrar fader Movitz öfverfart till Djurgården i sällskap med Ulla Vinblad, då Bellman sjunger.
.Stolta stad,
Jag nu glad;
Förglömmer ditt prål,
Ditt buller; larm och skrål,
Dina slott och torn,
Movitz blås i ditt horn,.....
Böljan slår .....
Båten går .....
Bland jakter och skutor spaniefararn står,
Segelstinn .....
Går snart in .....
I Cadix och Dublin .....
Ulla ler,
Solhatten i hand,
Med rosenröda band;
Bröstbukett, gröna blan
Nopkinskjol, falbolan .....
Skön och känd ....
Snörd och spänd ....
Hon hoppar ur båten med en kullrig länd,
Kära Du ....
Jag ref nu ....
Mitt förklä midt i tu .....
Några glada kalmariter hade, för att värdigt fira Bellmansdagen, den 26 Juli slagit sig ned i Tallhagen med regementsmusik och en stor rustvagn, lastad med mat och dryck.
Der festades väldeligen till in på småtimmarne, då man påminde sig att sjusofvaredagen hade, med det nya dygnet, inträdt.
Efter åtskillig öfverläggning beslöts då, enhälligt samt under hurrarop och glasens klang, att fira äfven den dagen, hvarföre, då beslut och handling följde hvarandra i spåren, intågade med musiken i spetsen genom staden till det gamla slottet, der de slogo sig ned på den mot sundet vettande vallen.
Det var då vår stockholmare vaknade.
Solen, som den dagen går upp i Kalmar kl. 4 på morgonen, hade då nätt och jemnt hunnit kasta sina lifgifvande strålar öfver Öland och dess många väderqvarnar, hvilkas i liflig rörelse varande vingar lifligt påminte om de glada dagar – numera blott ett minne – då man i Berns salong fick skåda de trikoklädda dansösernas djerfva luftsprång i ett haf af spetsar.
Vid en blick öfver sundet, med dess många seglare såg man Grimskärs minnesvärda stora och fredliga fyrtorn.
Man såg långt i norr huru solen bröt sig fram genom de gapande fönsteröppningarne på Borgholms väldiga ruin och i sydost syntes qvarlefvorna af den misslyckade Beijershamn.
I stadsparken sökte näktergalarne att öfverrösta musiken.
Allt detta i förening med det poetiska skimmer morgonsolen bredde ut öfver hela trakten och förgylde det gamla slottets torn, bidrog jemte musikens lifvande toner, som i den tidiga morgonstunden hade lockat ut många af stadens invånare, att än mera höja den glada sinnesstämningen.
Hvad var väl då naturligare än att vår man, sedan han väl hunnit gnugga sömnen ur ögonen, stälde sina steg till det glada laget.
Med sin något oordnade klädsel, en följd af det mindre goda nattlägret, syntes han något likna den i sagan omnämnda Lumpacivagabundus, men blef detta oaktadt med öppna armar mottagen.
Snart var bekantskapen gjord, då han naturligtvis omtalade sin märkliga dröm, som ådrog sig en allmän uppmärksamhet och gaf anledning till flera mer eller mindre befogade interpellationer.
Småningom kännande sig något dufven af den tröttande drömmen och den myckna välfägnaden, förklarade han, fram på förmiddagen, sin afsigt vara att genast resa till Stockholm med en just då söderifrån kommande ångbåt.
Kalmariterna, som voro riktigt uppe i gasken, förklarade nämligen enhälligt, att detta icke läte sig göra, ty först skulle frukost intagas.
Alldenstund vår Stockholmare icke hade, sedan gårdagen, fått till lifs annat än flytande varor, kunde han med skäl icke göra några allvarliga invändningar, emot ett så klokt förslag.
För att emellertid göra sig till och visa sig icke vara oartig talade han derföre om sin klädsel, sin ställning såsom objuden gäst, om behofvet att snart komma till Stockholm, m. m., men ingenting hjelpte, han måste följa med, då fråga uppstod, hvarthän man skulle taga vägen.
En skämtare föreslog då »Röda stugan» vid Ölandshamnen, men detta förslag förkastades enhälligt, sedan upplyst blifvit att denna endast var en vanlig krog, ett tillhåll för bråkiga Öländingar.
Centralhotellet kunde icke komma i fråga, alldenstund man derstädes icke kunde få hvarken vått eller torrt.
Vidare talades om Witts hotel, men slutligen bestämde man sig för den till Teaterkällaren hörande gamla stadsvallen, som, med sin gamla inkörsport till staden, kallad Högvakten, väl onekligen var det bästa under de lummiga träden, medan den åtföljande regementsmusiken tog plats i dervarande musikläktare.
Under den särdeles glada sinnesstämning, som vid frukosten gjorde sig gällande, och hvari deltagarnes antal alltjemnt ökades, föreslogos och druckos skålar för allt möjligt, både gammalt och nytt, då utställningen i Stockholm icke heller glömdes.
Vår Stockholmare ansåg skyldigheten kräfva att svara på och tacka för den senare, hvarunder han rörde ihop både likt och olikt.
Tyskland
– Resa öfver Kiel, Hamburg, Bremen, Osnabrück och Münster till Düsseldorf. sid. 1.
Reflexioner rörande Tyska nationen och nationalandan.
Preussen, dess institutioner och förhållande till det öfriga Tyskland. 43.
Rheinresa.
Köln, Bonn, Siebengebirge, Koblenz och dess omgifningar, Bingen, Niederwald, Mainz och Mannheim. 80.
Resa öfver Stuttgart till Tübingen.
Schwaben, landet, seder och lefnadssätt, folkfester. 138.
Augsburg, München: skön konst, lefnadssätt.
Målningsgallerier. 174.
Notiser om Österrike.
Teater. 266.
Tysklands universiteter och vetenskap. 355.
BIHANG. Rese-ekonomi. 434.
– Resa öfver Kiel, Hamburg, Bremen, Osnabrück och Münster till Düsseldorf.
I det skönaste väder, en ännu sommarvarm Augustimorgon, sköt det vackra ångfartyget Sverige plaskande in i Sundet, förbi de glänsande kritklipporna vid Stevensklint på ena sidan och Falsterbo-ref, med dess fyrbåk, på den andra.
Resan ifrån Stockholm och Carlskrona, som besöktes på en liten stund, hade, på ungefär 52 timmar, gått trefligt och i ärligt Svenskt sällskap.
Endast då vi angjorde Carlskrona, blåste vinden upp och hotade med en stormig natt.
Den korta vistelsen der tillät den nyfikne, blott med fara att blifva qvarlemnad, att i språng titta sig omkring i staden, som med för öfrigt vackert läge ser något halffärdig ut.
Besöket hade verkligen sitt lilla äfventyr för en af passagerarne, som derunder fick sina effekter landsatta och dem förutan måste fortsätta resan till Köpenhamn.
Villervallan lärer åstadkommits af en liten sällskapsdam, som hörde till fartyget.
Vare detta nämndt för oskickets skull, med all tolerans i öfrigt.
Vi kommo från den villervallan lyckligt ut, förbi de kanonspäckade batterierna vid inloppet till hamnen, och så snart vi voro ute på fritt vatten, lade sig vinden, himmeln klarnade, stjernorna tindrade, det salta kölvattnet blixtrade, glasen och en gitarrs strängar klingade på akterdäck, och den manliga, rullande svenska sången ljöd hän öfver de dansande böljorna.
Det var med reminiscenser och efterkänningar från denna glada qväll, vi besagde Augustimorgon halkade fram på Sundets nästan spegellugna bölja.
Vestanvinden hade hållit i några dagar.
Endast gårdags eftermiddagen blåste den upp ostlig, och matta kåror af denna vind flägtade ännu i seglen på ett par hundrade fartyg, hvilka den med ens skuffat fram ända hit, troligen efter lång väntan.
Det ligger på en gång något högtidligt och glädjande i anblicken af en sådan flotta, som med fara för tusentals menniskolif bringar fredens helsningar och rikedomar ifrån strand till strand.
Dessa flytande boningar äro vittnen för menniskosnillets djerfhet och makt, mera talande vittnen, än arkitekturens största mästarverk; ty de lefva, och bekämpa och besegra stundligen naturens blinda krafter.
Och huru skön är icke en sådan lätt byggnad, med sin massa af svällande, symmetriskt formade dukar!
Det finnes osköna deribland, i en sådan mängd, men på något afstånd få alla den låga, jemna, lätta formen; språng och slagsidor försvinna; resningen blir lätt och smäcker.
Och huru sköna i denna omgifning, under Seelands leende, jemna, yppigt bevuxna och gladt bebyggda strand, mot hvilken den kalare Skånska kustens långa våglinjer bilda en icke missgynnande kontrast.
Det hela var så skönt, så gladt och upplyftande, att jag ej kan jemföra det med något annat än med en skön söndagsmorgon på landet, hörd på en trädbeskuggad kulle i den närmast omgifvande tystnaden och i kyrkklockans aflägsna ljud, sedd i de högtidsklädda, sediga grupper, som från alla ängarnes blomsterinfattade gångstigar strömma tillsamman till hufvudvägen.
Så syntes här de med solens återsken festligt beklädda seglarne från olika håll, tysta, men glädtiga, skrida mot samma mål, och hafvets glans och dess stränders fridfulla grönska vara den omgifvande blomsterängen.
Kyrkklockan hördes icke, men alla samtal om bord afstadnade, likasom om alla lyssnat efter dess ljud.
I min dagbok står också, att det var en söndagsmorgon.
Ett år senare, i September månad, for jag åter genom Sundet och genom den vackrare delen deraf, från Köpenhamn, förbi Helsingör, ut i Kattegatt; men då voro sol och seglare borta, och taflan hade förlorat sitt lif.
Nu skoflade vi oss raskt förbi en mängd fartyg och i stäfven numererade lotsbåtar, hvilka drifva omkring i Sundet, som flugor i en mjölkbunke.
Snart gingo vi om «Tre Kronor», saluterade och stoppade machin, för att invänta en krutafnämare, emedan det är förbjudet att medföra krut in i hamnen.
Länge väntade vi förgäfves.
Slutligen dånade svar från det längst bort belägna kastellet, och en båt stack ut.
Då den lagt till sidan, uppklef derifrån en fullt uniformerad dansk sjöofficer, altererad så att han knappt kunde få fram andan.
Saken var, att vårt Sverige, som tillhör postverket, var ett ståtligt skepp, med örlogs-befäl, flagg och salut.
Det är svårt att veta hvad de Danske hade för funderingar, men synbarligen väntade man sig något utomordentligt.
– Nu voro vi fria från den farliga varan, gingo in i hamnen, ankrade ett stycke från «Toldboden» och voro snart der, för att låta titta i våra kappsäckar, rita kråkfötter i våra pass och derför betala några styfver. «Det Danske Sprog» låter ej så löjligt i ett Svenskt öra, som det läser sig, ehuru det är alltför vekt i en manlig mun.
På detsamma uppräknades för oss en mängd värdshus.
Vi, vännen B., rättare –e, från Stockholm, och förf., valde Hôtel du Nord vid Kongens nye Torv, i midten af staden, kunde således på ditvägen beskåda en del af dess förnämsta del och derefter vara hemmastadde, d. ä. hafva tak öfver hufvudet, i «Kongens smukke Bye.»
Köpenhamn är en bland de ordentligaste städer, till sitt yttre förstås, ehuru förf. ingen anledning har att tvifla, att det inre svarar deremot.
Största delen af staden är regelbunden, med raka och hvarandra rätvinkligt afskärande gator.
Husen äro jemnhöga och, ehuru ej af någon utmärkt arkitektur, i allmänhet vackra.
En stor del hafva fönster af spegelglas, hvilket, jemte husens för öfrigt putsade yttre, ger en vacker anblick.
Förf. är likväl osäker, om allt är spegelglas, ehuru det på tillfrågan försäkrades honom, eller om man ej har i kanterna inböjda och således något framstående rutor, dels af vackert hvitt, dels af i gredelint skiftande, vanligt fönsterglas.
Alla bättre bodar och magasiner äro försedda dermed.
Portar och dörrar utåt gatan äro ofta vackert arbete, med en engelsk anstrykning i skärning och beslag.
De äro vanligen stängda, och en klocksträng går upp till hvarje våning, samt derifrån åter en sträng ned till portrigeln.
Äfven det inre af husen, förstugor, trappor o. s. v., ser putsadt och omvårdadt ut.
Gatorna hållas rena, men gatläggningen är ej serdeles att skryta af; trottoirerna dock på de flesta ställen oklanderliga.
De hafva också sin bestämda ordning, så att man alltid går på trottoiren med husraden till venster.
I annan händelse går man mot folkströmmen och måste gifva plats.
Stadens form är, såsom Kölns, ungefär segmentet af en halfcirkel,1 hvars bas bildas af hamnen, ett sund mellan Seeland och ön Amager, och hvars periferi beskrifves af en sammanhängande vall med väl vårdade alleer och promenader.
Med ett ord: staden är en högst ordentlig stad.
Liflig rörelse på dess gator saknas deremot helt och hållet.
Endast på Ostergade och på platsen framför börsen, der de större fartygen lossa och lasta, med Knippelsbroe ser det lifligare ut.
Just den nyaste och bäst bebyggda delen af staden står deremot öde, utom på sommaraftnarna, då folket strömmar åt de på denna sida belägna promenader.
Köpenhamn hade fordom en stark handel på Östersjön, både med kolonial- och manufakturvaror, vanligen från England, till en del från ort och ställe.
Manufakturartiklar producerar nu Ryssland för eget behof, och till Finland komma de numera öfver Lübeck och Hamburg.
Både handel och fabriker hafva derföre i Köpenhamn betydligt aftagit.
Den stora hamnen för 600 fartyg står till stor del tom, och de fartyg, som finnas, bestå till större delen af små skutor.
Folkmängden räknas dock till 120,000, och, som det synes, tillvexa ännu förstäderna.
Åtminstone hade den utanför Vesterport flera nya hus.
Då Thorwaldsen finnes i Köpenhamn, är han utan tvifvel stadens största märkvärdighet – näst hans arbeten likväl.
Han residerade i ett af de fyra kungliga slott, som finnas i staden – i Charlottenburg.
Vi infördes hos honom af den artiga och välvilliga «Digteren Andersen», som der tycktes vara hemmastadd.
Den värdige mannen, af en statyr och ett ansigte, som en tänkande, ärlig och kraftig nordisk bondes, vandrade der i djupaste negligé, till hälften dold af en kort ylleblouse eller liftröja, och tog emot oss med en tryckning af sin andeligen och lekamligen väldiga hand.
Besökande förnäma damer kommo med fjäs, men den som icke fjäsade var mejselns herre.
Han stod i sin ogenerade drägt lika ogenerad, som om sagde damer aldrig skulle sett någon annan manlig habit.
Vi fingo gå in i hans boningsrum och sängkammare, der en poetisk halfordning herrskade, men der väggarne voro fulla af sköna taflor, vördnadsbetygelser från de förnämsta nu lefvande mästare.
Sedan besöktes hans atelier, der väl modellerna till hans flesta berömda arbeten voro det förnämsta.
Bland saker i marmor fanns utom annat en Pan och en herrligt skön Ganymed, som ännu ligga mig i hågen.
Vi fruktade att genera genom för långt dröjsmål.
Tiden var derföre för kort, och min dagbok hade jag då ännu ej i ordning, mins derföre nu mera icke ens hvilka arbeten som då voro under händer.
De berömda tolf apostlarne och Frälsaren i «Fruekirken» får hvar och en se, blott han reser till Köpenhamn, men hautrelieferna öfver kyrkans portal får han icke se, om han ej hittar på något medel att flytta dem lägre ned eller höja sig sjelf från gatan.
De skatter, Thorwaldsen medfört från Italien, äro uppställda i flera salar uti Christiansborgs slott, medan ett museum för dem uppbygges, tätt invid detsamma.
Bland de många prisade saker, som der finnas, bestående i en mängd afgjutningar efter antiken, modeller, några målningar och arbeten i marmor, äro af sednaste slaget ej alltför många af Thorwaldsens hand.
Förf. bekänner, att han mest intogs af en dödens engel och ännu mera af tvenne hautreliefer i marmor.
En af dessa, kärlekens åldrar, var till både uppfattning och utförande så utomordentligt skön och lefvande, att man helt och hållet glömde stenen.
Till venster på taflan står en qvinlig figur invid en korg med amoriner, som, vältrande sig öfver hvarandra, sticka ut de små hufvudena mellan korgens spjelor och på allt sätt visa sin håg att komma ut i det fria.
Men vårdarinnan plockar upp dem blott en i sönder.
Ännu längre till venster stå tvenne barn, en gosse, mera liknöjd och trankil, men en flicka, som, brinnande af nyfikenhet, halft återhållen af blyghet och fruktan, försigtigt lutar sig fram, för att taga de små lockande kräken i närmare skärskådande.
En af dessa, som nyss sluppit ur fängelset, flyger jublande i en jungfrus utsträckta armar, som står korgen närmast till höger.
Bredvid henne ses ett älskande par, omgifvet af amoriner, hvilkas vingars spel redan något saktat sig, och af hvilka en prosaiskt står på marken bredvid älskarinnan, under det att denna sträcker sina armar mot älskaren – icke mot kärleken.
Längre bort sitter en trumpen – säkert äkta – man och ger föga akt uppå makan, som, hållande en kärleksgud i vingarna, närmar sig honom.
Denna lilla byting är det mästerligaste af alltsamman.
Buren ur vingarnas par, låter han armar och ben lif. löst hänga ned; men i ansigtet spela undergifvenhet, motvilja, medömkan och åtlöje i den förunderligaste blandning och under en slöja af naturlig, naiv skalkaktighet.
Han ser så gudsnådelig och tillika så sprittande ut.
Komme han åter väl lös, så vore han säkert den vildaste bland kamraterna.
Nu söker han hålla god min i magert spel.
Lyckligare är en annan kamrat, som raskt och gäckande flyr undan en gubbes fåfänga bemödanden att få tag i honom.
Denne gubbe, äfven i sittande ställning, är den sista figuren till höger.
Hela kompositionen är så enkel och dock så rik och omvexlande; hvarje grupp är så full af lif och uttryck; utförandet är så fint och noggrannt, att det hela redan synes gå öfver från skulpturen till måleriet.
De största figurerna äro, om min inbildning ej bedrager, under en fot långa, och amorinerne, hvilkas ansigten dock äro så uttrycksfulla och talande, hafva ungefär ett halft qvarters längd.
Man kan lätt tänka sig, hvilken grad af teknisk konst ett sådant arbete i marmor fordrar – för att ej tala om den högre konsten i komposition och uttryck.
Det är eget att föreställa sig mästarens kraftiga och allvarliga utseende och väsende bredvid dessa hans lekande mästarverk.
De förhålla sig till hvarandra, om ej liknelsen anses alltför frivol, som en björn till ett stycke brabantska spetsar.
Och likväl vet jag ej, om icke de arbeten af den store mannen, jag sett, synnerligare utmärka sig genom en blid skönhet, ett oefterhärmligt behag och finesse, än genom kraft och imposant karakter.
Köpenhamns kungliga theater är lika obetydlig till sitt yttre, som till sitt inre af utmärkt värde.
Den synnerliga och förtjenta personliga aktning, dess ledamöter, oberoende af sina talanger, åtnjuta, är lika känd, som förhållandet berömligt utmärker theatern i Köpenhamn framför alla dylika.
Sångscenen synes sakna något utmärkande, ehuru kapellet är ganska godt.
Balletten under Bournonvilles ledning öfverträffar hvarje sådan i Tyskland.
En mera upplifvande och själfull dans, än en Tarantella, dansad af hr Hoppe och mamsell Fjeldsted, ses svårligen.
Icke ens en Gitana af madame Taglioni öfverträffar den, i egenskapen att lifva och tjusa åskådaren.
Talscenen torde i skådespelet, vaudevillen och lustspelet kunna täfla med hvilken som helst.
Alla sujetter spela här konstnärsmessigt, utan öfverdrift, med en beräknad måtta, och derföre med en sanning, som föga lemnar öfrigt att önska.
Denna scens största prydnad på fruntimmerssidan är fru Heiberg.
Förf. hade blott tillfälle att på en sednare resa genom Köpenhamn se henne uppträda i «Elverhöj», ett bland hennes utmärkta mans, professor Heibergs sköna, fosterländska stycken.
Hennes roll var nästan för sentimental och fordrade mycken ansträngning.
Men ej en enda gång föll hon ur det naturliga och naiva in i det pjunkande.
Hennes spel var lika rörande, som det gaf tillkänna, att dessa kärlekens små smärtor i ett sådant bröst icke skulle åstadkomma förstöring, och lidandet syntes, som det verkligen är, vara ett fantasiens sorgespel bredvid eller öfver det fulla, naturfriska verkliga lifvet.
Hvem röres ej af denna det oskyldiga sinnets sjelfskapade smärta, ehuru man tydligt ser den varma blodens fröjd att lefva och vara framskymta bakom sorgfloret.
Så gaf professorskan H. sin roll.
Huru älskvärd hon i den var, låter sig ej beskrifva.
Professor Heiberg, ehuru mera bekant såsom dramatisk författare samt lyriker, är dock tillika en strängt bildad filosof.
Utom smärre afhandlingar i filosofien har han utgifvit tvenne årgångar af «Perseus, Tidskrift for den spekulat.
Idee», hvilken icke i ringa mån verkat för den nyaste Tyska spekulationens bekantgörelse i Danmark.
En «Theaterdigter», som tillika är filosofisk författare och segrande strider mot män i fachet ex professo,2 är något i sanning öfverraskande.
Hans mor säges vara författarinna till de under hans namn utkomna Hværdagshistorierna äfvensom till de sedermera under pseudonymen Karl Bernhard utgifna romaner.
Familjen är sålunda en bland de mest utmärkta, som finnas kan.
Den är det icke endast genom sina medlemmars snille och talanger.
Något, som förf. säkert skulle gått miste om, hade ej hans reskamrat ifrat derför, var äran af ett besök hos Oehlenschläger.3 Ty det fordras, för att med besök belasta sådana män, en temmelig portion framfusighet, hvilken man väl har lätt att förvärfva sig, men öfver hvars användande man dock alltid efteråt är i sitt sinne förbittrad.
Här var det åter den i sin välvilja outtröttlige Andersen, som förde oss an.
Arfvingen till Gœthes thron hade varit illamående, men var dock artig nog att emottaga oss.