Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vår tid fordrar, att hon ej enbart stänger sig inne i hemmet, uppgående till hela sin själ i spis- och barnkammarintressen.
Men å andra si- dan ligger frestelsen nära, att då hon en gång fått äfven andra intressen, då hon kom- mit in i föreningslifvet, när hon börjat att hålla tal, att disputera och diskutera, dä lig- ger — - såsom jag sade — frestelsen nära att dragas allt för mycket in däri, så att det egna hemmet och den egna familjen få lida, och det kan aldrig nog starkt betonas, atl där så sker, där är allt arbete fåfängt.
Hvar- ken ord eller gärningar få något värde, om den talande eller handlande, hur väl han än menar, själf åsidosätter sin första plikt — och denna är för den gifta kvinnan hemmet.
Det är där, hon skall lägga sin bästa, sin out- tröttligaste omsorg.
» Det är ej mängden som är hufvudsaken, utan hur sällskapet mådde, då mamma var på sina sammankomster. » » Det är visserligen så, att denna verksam- het gör ringa väsen af sig, att inga stati- stiska uppgifter lämna redogörelse för hvad » I en utsträckning, större än de utanför stående ana, arbetas här för nödens lindran- de, för rättsbegreppens höjande, för beredan- det af förströelser åt obemedlade, för kvin- nans rättsliga ställning.
I allt tycktes fru Kringspring taga del och allt hafva reda på.
Hon talade om den hjälp, hon genom hop- samlade medel blifvit i stånd att lämna be- höfvande, om tillfällen, då hon med råd och dåd bisprungit familjer, om de framsteg kvin- nosaken tagit, sedan olika föreningar börjat arbeta för dess lösning.
Ingenting var hon främmande för. »
IDUN 1893 hustrun uppoffrar därför, men ett godt exem- pel är och förblir dock lika talande och verk- samt som högröstade förmaningstal.
» Det gäller i denna sak liksom i allt här i lifvet att söka finna den väg, som heter lagom, och sedan följa den så stadigt som möjligt.
» Det finns i vår tid så många intressen, som draga den gifta kvinnan från hemmet, och mycket, som hon förr själf bestyrde, lämnas nu i tjänares händer.
Sker det utan men för hemmet, må det nu så vara, men det skadar ej.
att de ord du sade: » Husmoders öga håller samman hemmet, » ljuda i många små fruars hjärtan. » 293 Nisse.
å folkskolebarnen på lördagsmiddagen återvände till sina hem, spredos med dem öfver hela den del af socknen, som låg omkring kyrkan, en mängd tunna, gula pap- perslappar, på hvilka följande stod att läsa: » A v e r t i s s e m e n t!
Lördagen den 8 juli kl. 7 gifves i Glimsta kyrka Stor konsert.
a f orgel- och guitarrvirtuosen Sophus Halvor- sen från Köpenhamn i förening med den ut- märkta sångkonstnärinnan Vi fästa våra läsarinnors upp- märksamhet på nödvändigheten att nu genast förnya pre- numerationen för årets sista kvartal, om de nämligen ej redan förut äro prenumeranter till årets slut.
På tal om hvad årets sista månader komma att bjuda bedja vi ock få fästa våra läsarinnors synnerliga nppmärksamhet vid den högst spännande roman från det gamla Syrakusa: " Kallia K y p r i s " af A. Schneegans, som i dagens nummer tar sin början i vår romanbilaga; originalet är helt nyligen utkom- met i Tyskland och har där väckt ett ovanligt intresse, som vi äro fullt vissa att våra läsar- innor komma att dela.
Idun kan, som våra läsarinnor se, på da- gens nummer sätta den betydelsefulla siffran 3 0 0.
Då vi blicka tillbaka på all den väl- vilja, som kommit oss till, del denna gångna tid, under hvilken edert blad alltså i tre gånger hundra veckor fått besöka Eder, kunna vi ej an- nat än känna och uttala den varmaste tacksam- het och ej bättre löna det dyrbara förtroende, de svenska kvinnorna skänkt oss, än genom en allvarlig föresats att allt framgent på hvarje vis söka främja deras intressen och utveckla deras tidning i mångsidighet och värde.
Vi bedja äfven alla våra vänner bland um- gänge och bekanta stödja vår tidning och re- kommendera den Ull det bästa!
Rosalba Dea Etter middagen kysste han henne tankspiidt och gick genast in till sig.
Hon stod och såg efter honom med en lång blick och suckade, då dörren stängdes.
Å h, att nyss ha fyllt tjugu år och vara gift med en sådan allvars- man, som knogade väsen fram med tunga, Eli 0 * 0 (1 kODD kaffe.
- •-^ S » J I W M t / Marina från Malmö, hvilken med stormande bifall upp- trädt i de flesta större städer i Sverige och Danmark och nu, på genomresa till Italien, låter höra sig denna enda gång i Glimsta kyrka.
Entré: 30 öre, allmoge 15 öre, barn 10 öre.
Om talrikt besök anhålles. » Kyrkoherden Arnborg och hans unga fru sutto vid middagsbordet, då huspigan kom in med en af dessa gula lappar, som arrenda- torns lilla flicka nyss lämnat in i köket.
Kyr- koherden ägnade den endast en flyktig, för- strödd blick.
För honom var denna konsert ingen nyhet, eftersom just han för några da- gar sedan skriftligen beviljat den danske mu- sikerns Ödmjuka anhållan att få begagna kyr- kan gratis; dessutom var han ifrigt sysselsatt med att bena sin aborre.
Men lilla fru Elsa glömde alldeles bort att äta för att gång pä gång genomläsa både själfva avertissementet och programmet, som stod på baksidan.
Tänk, en konsert i Glimsta kyrka!
Det var ju en stor händelse, isynner- het för henne, f. d. småskolelärarinnan, som lefvat fram sin ungdom i skogen och aldrig i sitt lif varit på något slags offentlig föreställ- ning.
» Vi ska ' väl gå, Harald? » utbrast hon ifrigt.
» Att du bryr dig om sådant tjafs! » » Hvem har sagt, att det är tjafs?
Rosalba Dea Marina.
tycker du det låter som tjafs? » » Nej, det har du rätt i, » svarade kyrkoher- den och såg upp med ett humoristiskt leende i sitt vackra manliga ansikte.
» Gå du gärna, barn, och köp biljett för mig också, bara jag slipper följa med.
Det är lördag, och dä må- ste jag tänka på min predikan, det vet d u.
» Sä förargligt!
Alltid var det lördag, då hon ville vara tillsamman med Harald och ha nå- got roligt.
Hon hatade de där nedriga lörda- garne, som ständigt kommo olägligt.
Men det var ingen hjälp; då Harald rufvade öfver sin predikan, var han forlorad för henne.
D å tänkte han bara på den, hvad han än hade för sig.
Ja, hon var alldeles säker på, att han var midt uppe i den just nu, då han tog djapa, taktfasta grepp i den jättestora filbunke, han hade framför sig, medan hon försummade sin egen lilla dockbunke för att beundrande se pä, huru han behändigt förpassade den fulla skeden in mellan sina hvita tänder, utan att spilla sä mycket som en droppe i det fin- krusiga, svarta helskägget.
V » - t 1-05 nr l / „ ka., Ä Ä S Ä som finnea äkta e n d a s t uti vår stadiga steg och den breda ryggen krökt under en väldig börda af heliga, vördnadsvärda plik- ter!
Ibland spratt det till inom henne af tjuf- pojkaktigt skrattbegär, och hon kände en kitt- lande lust att knuffa till honom ett tag, så att alla de heliga, vördnadsvärda plikterna ramlade i marken, och sedan dra honom med sig ut i det glada, soliga lifvet och leka ett ystert » tafatt » öfver berg och backar ... bara en eftermiddag, bara en enda timme då och då, för att de riktigt skulle känna, att de bägge ännu voro unga!
Sedan skulle hon så fog- ligt och snällt hjälpa honom att plocka upp de heliga plikterna igen och lasta dem på hans rygg, eftersom hon ej dugde till att bära dem åt honom.
Ack, om han varit landtbrukare ändå!
Då skulle hon ha varit med honom öfverallt, pä åkrar och ängar, i stall och ladugård, från morgon till kväll!
öfverallt skulle hon ha hållit jämna steg med honom, lika dammig och svettig som han, och sedan skulle de ha kom- mit hem lika hungriga och trötta, bägge två.
Men nu fingo de för det mesta gå hvar sin väg.
Om det var meningen med äktenskapet, att herrn skulle vara instängd på sitt rum och frun stå utanför och längta och gräma sig, hvad var det då för reson i det där, som står i vigselformuläret: » Det är icke godt för man- nen att vara allena? » Allena — det var just det han helst ville vara, den stygge Harald!
Nåja, det hade väl gått an, bara inte de där ohyggliga lördagarne alltid hade råkat falla in på orätt dag i veckan, och Harald rådde j inte för någonting, han var i alla fåll en ra- ring; och att han var dubbelt så gammal som hon, det var uteslutande hennes eget fel, det var hon som var för ung, det var hela saken!
Under sådana tankar begaf lilla fru Elsa Arnborg sig ut på verandan, där ett stort fat med svarta vinbär stod och väntade på henne och hennes lilla sax.
Och medan hon klippte bären till syltning, låg konsertaffischen bredvid henne på bordet, och bon kastade då och då en blick därpå, undrande i sitt sinne, om hon sjöng mycket vackert, den där utmärkta sång- konstnärinnan, huru hon såg ut, och hur hon skulle vara klädd.
Rosalba Dea Marina!
Aldrig hade Eisa hört något så storartadt som dessa namns treklang.
Hon upprepade dem tyst för sig själf, och de frammanade för hennes inbillning en högrest, underskön gestalt med bländhvita axlar och gyllene lockar, omhöljd af en violblå sammets- klädning i långa, mjuka vågor.
Men då hennes blick stannade på de sista raderna: » Entré 30 öre, allmoge 15 öre.
» insåg hon plötsligt, att hon låtit sin fantasi skena i väg.
Det låga inträdespriset harmo- nierade ej med den stolta drottninggestalten och den violblå sammeten.
Nej, sångerskan var säkerligen fattig och anspråkslös i stället, kanske någon gammal utsjungen f. d. prima- donna i uppstufvad svart sidenklädning och tvättade haudskar.
ja, så måste det vara.
Så myckel angelägnare var det då, att hon fick folk på sin konsert.
I allra bästa fall, om alla socknens herrskaper kommo dit och togo allt sitt husfolk med sig, kunde recetten ej gärna uppsa till mer än 30, högst 35 kro- nor, det räknade hon ut.
Och för det skalle do stackars artisterna betala resan, logis och mat och alla andra afbränningar!
Å, om hon åtminstone haft tid på sig, så skulle hon ha läiic en budkafle gä socknen rundt och båda tillsammans alla hennes vänner och bekanta.
(Forts.) Stockholms Kaf e-Aktiebolag &amp;
IDUN 294 Teckning med blyerts och svartkrita.
v ^ J ^ e c k n i n g hör till de förströelser, som Iduns &lt;y \! \ läsarinnor, hvar i sin stad, någon gång åt- x-sJ minstone torde ha försökt siar på, och nå- gra ord därom torde ej vara utan ett visst in- tresse.
Af lätt begripliga skäl kommer jag ej att spilla några ord på den art af teckning, som nog öfvas af det täcka könet ganska flitigt, den nämligen, som går ut på monogram- och mönsterritning.
Härom är j u ej att säga många ord; allt beror på de individuella anlagen, anlagen för komposi- tion af mönster, och några vare sig regler eller råd i detla hänseende bar jag naturligtvis ej att gifva.
Min mission denna gången är att om möjligt lämna några » artistiska » anvisningar vid annan teckning.
Teckning betraktas ofta såsom en blott under- ordnad konst i förhållande till målning; detta har sin naturliga förklaring däri, att några märkbara spår af teckningen ej efter färgläggningen före- ligga.
Hela teckningen är j u öfvermålad.
I följd af att man ofla tecknar med penseln, kan det emellertid till o c h med inträffa, att teckningen i högre grad försummas, en sak som man ej för ofta kan varna amatören för.
Teckning bör dock ej på dylikt sätt tilldelas en sekundär plats.
Oafsedt att teckning är nödvän- dig för målaren, kan teckning, såsom nog de fle- sta af Iduns ärade läsarinnor veta, utöfvas såsom en själfständig konst, såsom ett artistskap för sig.
Med användande af en simpel blyertspenna eller svartkrita kunna de mest genialiska saker sedagen.
Hvad teckning i blyerts beträffar, så består så- som bekant materialet därvid af ritpapper, blyerts- penna (- or) och ett radérgummi, det senare att användas vid felteckning Beträffande papperet är ett fast, hvitt rilpapper bäst.
Man kan köpa det arkvis eller metervis.
Det senare är nog det, som är mest att rekommendera, dels emedan man på detta sätt gör besparing med afseende på koslnaden, dels emedan man då kan välja sig en lämpligare sort, än då man köper papperet arkvis.
Arken äro nämligen oftast af elt och samma slag.
Hvitt ritpapper begagnas mest, ku- lört i regel blott, om man utom blyerts använder hvitkrita eller hvit akvarellfärg.
Såsom allmän regel med afseende på ritpapper kan slutligen an- föras, att man ej bör skaffa sig glansigt papper; sådant lämpar sig nämligen ej väl för teckning med blyerts.
Blyertspennan kan vara fabricerad vid hvilken fabrik som helst.
Man bör dock, om man vill komma till resultat af något värde, köpa sig pen nor af åtminstone ordinär kvalitet.
Det finns näm- ligen pennor, otroligt billiga och — otroligt dåli- ga.
Med sådana kan man just ej åstadkomma så synnerligen anslående konstverk.
Jag brukar använda pennor från någon af Faberfabrikerna (vare sig A.
eller Joh.).
Dessa fabrikat fin- nas till vexlande pris, allt efter råd och lägenhet.
Blyertspennor numreras så, att n:r 1 är en syn- nerligen lös sort (den närmar sig till och med lös krita), n:r 2 litet hårdare o. s. v. N:r 5 och n:r 6 (jag vet ej, om numreringen går längre) äro ej så lämpliga för artistisk teckning, synes mig.
N:r 2 och n:r 3 äro de sorter, som amatören framför allt bör lägga sig till med.
Har man dessa, kan man komma ganska långt.
Teckning med blyerts kan nu sägas försiggå på två, tämligen skilda sätt.
Antingen blott tecknar man, d. v. s. använder pennan för att uppdraga konturerna af det man vill afbilda och skuggar sedan, om man så vill, med pennan.
Eller också ej blott tecknar man mer eller mindre fullständigt med pennan, utan fördrifver och utarbetar skug- gorna med en stomf af skinn eller papper.
Sysselsätta vi oss till en början med det första sättet, är att märka, att här är lämpligast att an- vända en pennsort n:r 2 o c h 3.
Man spetsar udden — i allmänhet bör man för öfrigt hålla sina pennor hvassa — och b ö r j i r sedan teckna, från vänster till höger och uppifrån nedåt.
Om man så vill, kan man här såsom eljes vid teckning begagna sig af s. k. handpapper för att skydda den del af papperet, som ej är under behandling för tillfället.
Uppgiften är nu att i raska drag söka uppdraga de yttre konturerna af det föremål, som skall af- tecknas, o c h sedan, om man så vill, skugga med pennan.
Genom en dylik i sig själf enkel pennföring kan man åstadkomma ganska effekt fulla, saker, i K Juveler ar © A N D E R S O N 1893 synnerhet om man fått en viss vana att behandla sin penna.
När man skuggar med pennan, är att iakttaga, att strecken böra noga följa föremå- lets form; härigenom vinnas nämligen större lik- het och uttryck Tecknar man sålunda t. ex. en blomvas, bör man strecka, så att skugglinierna följa vasens rundningar.
Landskap kan man få ganska uttrycksfulla o c h lefvande.
Molnen (om dylika förekomma) skisse- ras helt lätt med hård penna (4 eller 3) för att ej tynga för mycket på det öfriga.
Också bak- grunden tecknas och skuggas med tämligen hård blyerts.
Först vid föremål i medelplanet kan ifrågakomma en behandling med en något mindre hård pennsort (t. ex. 3 eller 2; den senare an- vänd med måtta och urskiljning); detta för att ej bakgrund och medelplan skola synas lika nära, en sak som ofiast blir följden, när man använder samma pennsort, behandlad på samma sätt.
För- grunden slutligen tecknas med den lösaste sort man har att tillgå (helst 2, kraftigt isatt; 1 tycker jag är nästan omöjlig att använda!).
Härvid kom- ma artistens anlag och smak till sin egentliga användning.
Förgrunden är nämligen det parti, som par préférance kommer till behandling, vid teckning som vid målning.
Det andra sättet att gå tillväga vid teckning med blyerts var att man, i stället för att skugga med pennan, utarbetade skuggorna med stomf.
Detta är ett mycket effektfullt förfaringssätt.
Det afbildade blir härigenom mycket fristående o c h naturligt.
Resultatet liknar i någon mån det, som åstadkommes vid pastellmålning.
Vill man på detta sä.t teckna elt landskap, går man till en början tillväga såsom nyss, d. v. s. börjar att teckna bakgrundens konturer o c h skug- gar med pennan helt flyktigt, hvarefter man gri per till slomfen, som får göra resten, eller när- mare modellera skuggan.
Sedan öfvergår man till medelplan o c h förgrund, hvilka behandlas på sam- ma sätt, faslän kraftigare.
På delta sätt kan man utföra riktigt vackra och stämningsfulla landskapsslycken, kan bland annat framställa månskensstudier af sann verkan, vinter- landskap och dylikt.
Vill man någon gång ernå skarp kontrast o c h vill, att ett parti skall bli rik- tigt ljust och på samma gång skarpt begränsadt, får man detta genom att skära ut ur en bit pap- per ett så stort stycke, som det man vill ha ljust, sedan placera detta papper öfver det ifrågavaran- de partiet å teckningen, fasthålla det stadigt å detla ställe och fara öfver det med ett kraftigt ra- dérgummi.
Genom detta förfaringssätt kan man vinna mycket naturtrogna detaljer i teckningen och slipper spara ut dagrarne.
Specielt är det att rekommendera, när man har att framställa t. ex. en fullmåne, dess spegling i vatten, brusande vattenfall, skarpt markerad solnedgång mot mörk skog, glansdagrar i allmänhet, skäggstrån vid por- trättritning m. m.
Då utskär man ett stycke, som motsvarar månskifvan, spegelbilden etc. Om man ibland råkat göra utskärningen för stor eller ej precis afpassad efter förhållandena, modellerar man sedan det hela på lämpligt sätt med penna o c h stomf.
sår dock åt visst.
sig själf en draksådd, det är helt Ä r det underligt att den, som vet sig med säkerhet bli hånad för sin ålder, skyr eller söker dölja den, blir bitter eller löjlig?
Svaga själar kalla till sitt bistånd en arsenal af allt möjligt » löst », som dock aldrig kan ersätta svunnen ungdomsfägring, men väl taga bort det milda behag som följer äfven den mog- nare åldern, när hjärtats godhet och ljuset af en utvecklad intelligens lysa genom det viss- nande höljet.
Allt beror på att utvecklingen hela skalan igenom är sund och naturlig.
For att nu tala särskildt om kvinnan, hvil- ken i synnerhet har rykte om sig att ej kunna åldras med behag — hvarifrån komma väl dessa damer af mycket obestämd ålder, som spela naiva eller käcka 17-åringar, om ej från de brådmogna ungdomar, som vid sjut- ton år yttra sig surmulet om allt och alla.
Det förefaller, som måste ungdomen någon gång taga ut sin rätt och det inneboende vår- lifvet, om det kräfves, en gång senare bryta fram.
Bäst att det sker, medan ännu de yttre förutsättningarna därför finnas.
En för sen eller för tidig blomstring, hvilken skulle kunna betecknas med rubriken: » ovanligt för årstiden », väcker väl undran och uppmärk- samhet, men ej den beundran och tjusning som en blomniug i den rätta tiden.
Om kärlekens sol finge lysa och värma, som sig borde, jämna ut åldersgränserna, som den naturliga solen gör, skulle ej bland människorna dessa slitningar uppstå, som för- rycka förhållandena.
D e äldre gnata på de yngre och beskärma sig öfver » vår tids ung- dom » samt tala om, hur det var i » den goda tiden ».
Då var allt så förträffligt.
Må min ålderdom vittna om hvad min ungdom var, och må jag låta bli att orda om den, åtmin- stone i allt för berömmande ordalag, sådan jag ser den i minnets förskönande fjärrglas.
De unga rycka helt öfverlägset på axlarna åt gamla » gubbar » och » gummor », onklar och tanter heter det finare, och så förstöras harmonien och glädjen.
Nej, hör hur det susar i rågfältet!
» Vi gå utan misstro mot mognad och höst, vinter- hvila, förgängelse — uppståndelse! » Max.
Hr o Åldras.
vad är det, som de mognade rågaxen förtälja, där de hviskande vaja af och an för den ljumma sommarvinden?
A r det väl den gamla sagan om sommarens förgäng- lighet, om höst och kyla och vinter, som de sins emellan afhandla?
Äfven denna sommar har åldrats.
» Ja, äfven jag, » hviskar som- maren genom trädens kronor, » glider .sakta och säkert ned i höstens och vinterns dal såsom mina mångtusen föregångare.
Men lären af mig, I människobarn, låren att åld- ras med behag! » Det är minsann ingen lätt missnöjda röster omkring mig.
laga att tala därom!
sak, Hur hör jag ogrann- Ja, dit var det jag ville komma.
D e som stå i lifvets vår eller dess midsommarljus bruka tala om ålder, tala hånande och för- aktligt om eftersommar och höst på männi- område.
Den ungdom, som så gör, 8kolifvets Redaktör!
Se här ett litet svar på » En bekymrad moders » fråga n:r 885 i Idun.
Det gäller socialismen.
Vill ni taga in det i edra spalter, vore väl, ehuru ämnet ej på långt när blifvit uttömmande behaudladt.
Jag tror mig ha funnit, att ni synes tänka med Terentius: » nihil humanum a me alienum esse puto » d. ä. uttydt: alla mänskligheten rörande frågor passa för människor.
H v a r f ö r vilja s o c i a l i s t e r n a k a s t a b o r t kristendomen?
Socialisterna vilja kasta bort tron på de krist- nes Gud, liksom all gudstro af rent religiös art, emedan Guds eviga bud i förnuft o c h samvete om rattfärdighet, renhet, kyskhet och barmhertighet icke passa i stycke med socialisternas s. k. nya samhälle.
Ty socialismen predikar köttets och de lägre begärens evangelium.
Följaktligen förneka socialisterna odödligheten o c h människans ansva- righet inför en Gud i andra lifsformer i den and- liga världen.
Då enligt den råa socialismen » Gud ej finnes », så vore det dumt att lyda hans på- stådda bud i Mose lag eller den s. k. sedelagen.
Men då äfven socialisterna j u hafva ett förnuft, ehuru de grymt missbruka det till de skenfagra- ste slutsatser och till kamp emot äfven det goda och oförgängliga i det gamla samhället, nämligen kristna religionen, så kunna de blott genom fort.
J u v e l -, g r i l d - och s i l l ' v c r i i r b c t passande till lysnings- och hederspresenter.
B o r t l s i l f v e r, eleganta mönster till läg-ta pris efter dagens kurs å silfver.
Kontrollerade g n l d b r o s c b e r från 16 kr.
G u l d a r m b a n d frän 30 k r.
G n l d r i n g a r från 6 kr.
D i a m a n t r l n g a r m e d 1, 3 och 5 diamanter frän 2 0, 60 och 125 kr.
1893 satt missbruk af sitt förnuft o c h genom våldsåt- gärder, lögn och nedrigheter förbereda sitt nya samhälle.
Och då socialisterna se, att det gamla samhällets byggnad knakar i alla fogar, ehuru det kallas kristet, så glömma de att därtill är icke kristendomen orsaken, utan de hedniska la- ster, den mammonsdyrkan, sinnesberusning, dryc- kenskap och otuktighet, som trots kristendomen ändå öfvas af tusentals munkristna.
Så mena då socialisterna, att kristendomen icke är i stånd att bota det moderna samhällets sjukdomar.
Men detta är en falsk slutsats, emedan där Kristi ande, sanningens, renhetens, människokärlekens helige ande finnes, där visar historien, att mänskligheten förädlas och lyckliggöres.
Sant är visserligen att kristendomen, sådan den möter oss i Kristi lif och lära, är något ofantligt förmer än mängden kristna i sitt lif o c h lära of- tast visa.
Gärningar tala.
Men de samtida krist- nade folkens gärningar i stort, deras inbördes af- undsjuka, rustningsgalenskap och krigiska lyst- nader hos de styrande mästarne bevisa klart, att det icke är Kristi kärleks ande, utan själfviskheten, som styr både styrande och styrda.
Men osant är hvad socialisterna påstå, eller att detta det mo- derna samhällets tillstånd i stort sedt skulle hafva sin rot i kristendomen!
Ingen villfarelse är gal nare.
Just Kristus visar i sitt lif o c h sin lära, att en sant trogen, Gud och mänskor älskande kri- sten äger den världs- och syndbesegrande kraft, som ej viker ens för döden.
Kristi lif och lära säger: » hellre dö för rättfärdighetens skull än kräfva straff af mina blinda fiender It Men i kristenhe- ten är denna gudomliga lifs- o c h grundlag okänd eller i de flesta fall endast — munväder eller ka- tekesläxa.
Detta se socialisterna och mena falsk- ligen, att » kristendomen icke kan hjälpa oss ur våra lidanden. » Så mycket måste dock socialis- men antaga af kristna former, att den såsom en skenfager skylt stoltserar med de rent kristna be- greppen frihet, jämnlikhet, broderskap.
Men om dessa sköna ord någonsin varit bara munväder och intet annat, så är det just i socialistledarnes munuar.
I friheiens missbrukade namn införa de det skändligaste slafveri, strejker, massmord, eld och förstörelse mot — » fienderna », kapitalister och allt högt, stort, själfständigt i världen.
Vac- ker frihet!
I broderskapets vackra namn predi- kas klasshat mot präster, konungar och andra mera bemärkta samfundsmedlemmar.
Skönt bro- derskap!
I jämnlikhetens gräsligt missbrukade namn besluter socialismen kvinnogemenskap, fa- miljens upplösning, egendomsgemensamhet, tvångs- arbete och de grymmaste straff för öfverträdelser af socialismens » budord ».