Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då är det som arbetet blir en börda, fåfäng och fruktlös all möda, ty det som inne- bär den rikaste välsignelse, som gör » hvitt det svartaste bröd », det har under bekymmer och ekonomiskt betryck trängts undan i djupaste hjärtevrån.
Ett af den svenska kvinnan föga odladt ar- betsfält, som i främsta rummet betingar kärlek, kärlek till de små, vilja vi här söka vinna rätt många hjärtan för.
Det är barnträdgår- den, tyskarnes » Kindergarten ».
Plantorna här äro små lefvande varelser med ett böjligt sinne, som behöfva vård och ans, soliga miner och varma ord.
Dessa lekskolor eller barnträdgårdar äro afsedda för barn, som ännu icke hunnit den egentliga skolåldern, mellan 3 och 6 år.
Det är den tyske pedagogen Friedrich Frö- bel, som vi hafva att tacka för deras upp- komst.
Född den 21 april 1782 i Schwarz- burg-Rudolstadt, blef han tidigt pedagog.
Efter mycket motstånd från olika håll grundlade den nitiske barnavännen år 1837 den första » Kin- dergarten », och då Fröbel den 21 juli 1852 slutade sin bana, hade den likgiltighet hans sträfvan i början rönt förvandlats till varma- ste intresse från allmänhetens sida.
I lekskolan få de små på ett naturenligt, lekande sätt utveckla sina förmögenheter och sålunda förberedas till den egentliga skolunder- visningen.
Det vackra och sinnrika tyska namn denna småskola bär härleder sig, frånsedt den bild- liga bemärkelsen, dels därifrån, att en träd- gård alltid bör finnas, då leken i det fria är hufvuduppgiften i den lilla pedagogiska anstal- ten, dels ifrån de små gossarnes arbete med gräfning och plantering, som höra till dagens sysslor.
Ofta infinna sig de små där redan vid nio- tiden på morgonen för att åter lämna träd- gården efter tre timmars tid.
Andra dela tiden i två timmar på förmiddagen och två på eftermiddagen.
Meat bruklig är dock tiden klockan 10 — 1.
Afgiften för dagen är van- ligtvis öre för hvarje barn.
Det har aldrig varit Fröbels tanke, att barn- trädgården skulle vara en blifvande institution, utan skulle han endast hjälpa och stödja upp- fostran i hemmet, icke göra det öfverflödigt eller förringa dess betydelse för barnen.
Mo- derskärleken förmår ej ensam och af egen kraft lösa uppfostringsproblemet — det fordras till- lika ett klart begrepp om barnets rätta be- handling.
Därför fordrar ock Fröbel, att upp- fostran skall hvila på grundlig kännedom om barnnaturen, vunnen genom erfarenhet, genom ständigt fortsatt iakttagelse af barnen, hvar- vid man kommer på det klara med hvad som för dem är egendomligt och naturligt.
10 — 20 I synnerhet i städer, där föräldrarne ofta ej kunna öfvervaka barnens utveckling och dessa mången gång äro utan uppsikt eller vård, hafva barnträdgårdarue vunnit sin största fram- gång.
Där och hvar äro de också förbundna med » barnkrubbor » och sålunda till stor väl- signelse för den af sällskapslifvet upptagna modern, som ej hinner tillräckligt sysselsätta sig med barnen, för den sträfsamma makan, för mången vid sjukbädden fäDgslad mor eller för den fattiga arbeterskan, hvilkens förvärfs- förmåga ökas genom att kunna lämna den späda till krubban.
Rikta vi blicken mot de många och stora industriella verken inom vårt land och där be- söka arbetarnes bostäder, så finna vi som of- tast fem, sex eller ännu flere barn öfver allt i stugorna.
Här springa små barfotingar kring en vattenpöl, rota och plaska däri med käp- par samt öfversudda hvarandra med smuts under ystra glädjetjut; där försiggår en annan lek, hvari de tunna, slitna plaggen ej stå emot, utan trasigt och skrikande lämnar småfolket platsen för att mot kvällen visa sig för en trött och nedstämd mor — ingen har hatt tid eller lust att något befatta sig med och för- ädla deras lek.
Någon trefnad kan väl knappast komma i fråga för far, som nu kommer hem för att hvila ut sig efter dagens möda.
Efter många bannor hafva ungarne nyss krupit i sängen, där de knuffas om platsen, och hustrun är just ej vid gladaste lynne af det mindre be- hagliga kvällsarbete, som förestår i form af en hög med trasiga kläder.
Funnes däremot en barnträdgård, inrättad af arbetsgifvaren, så vore barnen där sysselsatta flere timmar om dagen.
Ordning och goda seder blefvo då en vana, hvilken de togo med sig till hemmet.
Hustrun finge ägna tid åt hemmets trefnad, hvilket återigen hade till följd, att mannen kunde trifvas hos de sina.
Missnöje och fattigdom skulle lättare vika från hans tröskel.
Var dagen tung under arbete i anletets svett, så har han dock ett städadt och fint litet hem, där han vet, att gumman väntar med kvällsmaten, och att rena, glada små an- sikten trycka sig mot rutan för att se efter, när det blir tid öppna grinden » åt far ».
Och det allt kan en lekskola åstadkomma, frågar min ärade läsarinna?
Vi svara ett frimodigt ja, ty vi veta, att under dålig eller bristande uppfostran gror brädden till månget fel — mången synd.
Öfverallt i större och mindre tyska städer finnas » Kindergarten ».
I Berlin, Gotha, Ham- burg m. fl.
hafva de sista årtiondena upprät- tats seminarier, där unga flickor utbildas till » Kindereärtnerinnen » (lärarinnor).
Som ledare af en barnträdgård och lärare vid ett » Kindergärtnerinnen-seminar » i Weimar har Friedrich Seidel kämpat med stor fram- gåDg för Fröbels idéer.
Isynnerhet har Seidel fästat mycken upp- märksamhet vid barnens sånger och rörliga lekar, sådana ordnade lekar i hvilka barnen hafva hvar sin uppgift, och som kräfva och utveckla en liflig och rask rörlighet.
Han har samlat och komponerat en mängd leksån- ger för de små i ett arbete med titelen: » Die Bewegungspiele und Lieder des Fröbelschen Kindergartens. » Där finns en mångfald af texter och melodier, hvilka senare äro begrän- sade med hänsyn till höga och djupa toner för att kunna lämpa ' s för den späda barnrösten.
De små sångerna äro fördelade i tolf olika afdelningar.
Där finnas sånger, som afsjungas då bollen spelar i luften, då lille byggmästaren radar upp sina hus, skepp, portar 03h borgar, friska sånger för den lille gymnasten och van- dringsmannen samt för dem, som i brokig krets springa och dansa af hjärtans lust.
I barnträdgården är den rörliga leken huf- vudsak.
A f Fröbel, som trängt djupt in i barn- naturen och aflyssnat hennes hemligheter, an- sågs barnens lek som ett af de viktigaste upp- fostringsmedel.
Den drift, som karaktäriserar människan och betingar hennes utveckling, är ju verksamhetsdriften, och denna visar sig hos barnet, när det börjar leka, taga efter eller härma.
Vi finna, att barnet alltid genom le- ken återgifver de intryck det fått ifrån den lilla värld, i hvilken det lefver.
Leken är en naturnödvändighet och ett naturligt uttryck för barnets verksamhetsdrift.
I barnträdgården fordras af leken följande: l:o) han får ej vara grof eller tafatt (» Plump- sack går ikring »); 2:o) ej vara pant- eller vinningslek (kort eller tärning); 3:o) ej väcka fruktan eller vidskepelse (» Där går en bi-ba-buse kring vårt hem »): 4:o) ej innehålla tågot oförståeligt (» Ene, bene, dene, datt » —); 5:o) ej framställa last eller förbrytelse (att leka drucken gubbe); 6:o) ej vara oren i något afseende.
En » Kindergärtnerin », hvilkens uppmärksam- het är fästad vid hvarje småsak inom hennes lilla värld, känner väl de kraf, som ställas på henne under leken.
Just då gör hon sina iakttagelser och studier af de olika karaktä-
rerna oeh.
försöker sedan att sysselsätta de olika lynnena med det som båtar hvar och en bäst.
Här ett tålamodsarbete, där ett arbete för finger- färdigheten.
För den ene ett prof på ordnings- sinne, för den andre ett försök i smak och skönhetssinne.
Ty lekskolan är » ej blot til Lyst ».
Sedan de små hafva sjungit och lekt, syssel- sättas de vanligen en half timme åt gången med den rikhaltiga arbetsmateriel, som numera står lärarinnan till buds.
För de äldre barnen hålles åskådningsunder- visning efter olika tabeller.
De skrifva tal och bokstäfver, läsa abod och räkna till och med litet.
Gossarne gräfva och plantera i trädgärden samt modellera i lera alla möjliga djur eller kärl m. m.
De yngre bygga åtskilliga föremål af bygg- lådans stenar och träbitar.
Små brokiga fält läggas samman i stjärnor och fyrkanter.
Runda trästickor i vexlande färger byggas upp till torn eller dylikt samt förses här och där med ärter, som de små fingrarne behändigt draga på stickorna efter taflor, som barnet har att rätta sig efter.
Dock spelar fantasin en stor roll vid dessa arbeten, barnets inre lif är ju — väsendtligen • — • ett fantasilif, som gör sig gällande.
Också finnas mångfaldiga ritningar, hvarefter små bokmärken, korgar m. m. flätas samman af färgade pappersremsor.
Vidare har man hvit och brokig kartong med påritade mönster, som besys med garn.
Små praktiska, ja snart sagdt oumbärliga ting af kanevaskar- tong sys med silke och bli julklappar åt mamma och pappa, åt mor- och farföräldrar.
Ja, till och med alla syskonen och trotjänarinnan kunna vänta sig en liten gåfva, om de ock vanligtvis länge veta i all hemlighet, » hvad de få ».
Huru ofta har jag ej varit vittne till den stolta glädje, hvarmed ett litet flätadt pappers- blad, hemburet med största försiktighet, läm- nats till mamma, alltid med en viss själfkänsla och belåten försäkran: » Jag har själf flätat det åt lilla mamma, oeh nu måste mamma gömma det mycket väl ».
Det är just dessa yttre medel, dessa små älskliga arbeten barnen förfärdigat och ej så mycket Fröbel-litteraturen, som vunnit allmän- hetens hjärta för systemet.
Barnens glädje vid gåfvan, vid leken och vid sysselsättningen i anstalten hafva förklarat Fröbels idéer för föräldrarne.
För vidare främjande af dessa sträfvanden är julmarknaden ett ej mindre vik- tigt och verksamt medel.
Hela den fröbelska lekmaterielen finnes där i små trefliga kartonger, köpes beredvilligt, och på så sätt upplåta för- äldrarne sitt hem för den högsinnade pedago- gens idé.
All glädje och sorg, som träffar de små, vet » tant » i barnträdgården att dela med dem.
Dockornas väl och ve ligger henne ömt om hjärtat.
Hunden, katten, hönsen och grisen därhemma känner hon till och är lika ledsen som barnet, när ett af de nyttiga och snälla djuren skall offras för kokerskans skull eller för ålderdom.
Det är ju gifvet, att hon får veta, när mamma fått en ny kappa eller pappa en käpp; hon vet att sätta värde på ett så- dant förtroende och låtsar om ingenting.
Ja, hennes lif blir gladt och hennes sorger blifva mindre bland de sorglösa.
Herrens väl- signelse hvilar öfver hennes arbete.
Då vi en gång frågade en » Kindergärtnerin », hvarför hon valt detta yrke, svarade hon: » Jag hade ej råd att vara sysslolös, och min mor, som var enka, ville jag ej lämna ensam.
Nu hjälper hon mig med de minsta, och vår eko- nomi förbättras allt mer och mer.
Jag har alltid tyckt om barn, och det solsken de sprida öfver vårt stilla lif kan jag ej skildra med ord. » Och du platssökande unga flicka, som mot » fritt vivre » eller ringa lön bjuder ut dig åt alla håll, dig ville vi tillropa: » Gäck och gör sammaledes 1 » Den som ej har tillfälle att studera ämnet i utlandet, kan säkert genom att noga studera skrifter angående » Fröbels Kindergaten » oeh med någon praktisk erfarenhet på detta område samt med ett varmt hjärta för de små blifva en duglig » Kindergärtnerin ».
Och hvilken hälsosam syssla mot att sitta som kassörska, telefonfröken eller dylikt mellan fyra väggar.
En leende liten mun, ett strålande barnaöga, ett klingande, menlöst skratt eller en liten hand, som vill gömma sig i din, ett par små armar, som slå sig om din hals, ord som: » Jag hålla — af — tant, tant hälla af lilla Ellen också, » med detta och dylikt skola de små snart belöna dig.
Äfven utom Tyskland hafva dessa anstalter omfattats med stigande intresse.
I Köpenhamn grundades 1872 den första » börnehave » af teol. kand. Juel Hansen.
Sedan dess hafva otaliga dylika sett dagens ljus, men beklagar kand. Hansen, att många af de damer, som stå i spetsen för dessa » börnehaver », sakna pedago- gisk insikt om saken eller uppfattning af sin verksamhet.
J. Hansen slutar ett föredrag med följande ord: » Huru Fröbels ideér utföras, beior naturligtvis på den enskildes hela per- sonlighet.
De kunna utföras till välsignelse för de små, och de kunna, som allt annat i världen, utföras illa; men vid bedömandet af Fröbels system måste man fasthålla därvid, att det icke beror på när, utan på huru man börjar barnets uppfostran. » I England hafva Fröbels idéer genom före- ningen » Fröbel society for the promotion of the Kindergarten-system » vunnit stor och gag- nande framgång.
På andra sidan oceanen, i Nord-Amerika, hafva de äfven upptagits.
I » kvinnornas ut- ställningspalats » på Chicagoutställningen nästa år har miss Sofia Haydens arkitektoniska penna förmått bereda plats för » a Kindergarten ».
Där kommer säkert mången kvinna att stanna för att klargöra för sig, hvad en » Kindergarten » är.
Fröken Eva Rodhe, Göteborg, samt fröken von Reis, Upsala, nämnas som svenska » Kinder- gärtnerinen ».
Måtte den ädla tanken öfverallt i vårt land snart mer och mer beaktas och bringa välsignelse i rätt många hem I Cristel.
Helgelse.
Wjäderlätt dalade snön därutanför.
J [Icke i yra hvirflar, dansande och svär- Qj ^ mande som uppsluppen ungdom, då den strömmar ut ur skolan, nej, så mildt, smek- samt, som millioner moderskyssar, som sänka sig ned helt lätt öfver slumrande barnaläppar.
Liknelsen är min kära, blonda lilla hustrus.
Ja, sådana liknelser hon finner på, mitt herrskap • — dem må ni söka hos samtliga äldre och yngre diktare: något dylikt finner ni aldrig, nej aldrig, om ni så ock bläddrade genom hela världsliteraturen (från hvilket jag afråder).
Och alltid ha de något med barn att göra — märkvärdigt nog.
Allså: fjäderlätt dalade snön.
» Nej, hvad den käre Guden är god! » — Hm?
» Ja, DI män ha inte ett spår af sådant. » — A f den käre Guden?
» Ja, öfverhufvud af kärleksfullhet och allt, som är riktigt godt. » — Så!!
Nå, det må jag.
Men då ser hon på mig med sina stora blå ögon, ända ned till hjärtegrunden, så att det blir mig helt varmt och som om ljumma vindar drogo fram, vaggande blomsterklasar.
» Ser, du, snöflingorna förefalla mig som.
» — Stopp!
Fram med notisboken.
Penna — en penna!
En liknelse!
» Du gycklare.
A c k, tig.
» — Nå, hur förefalla alltså snöflingorna ers lilla nåd?
Och hon: helt allvarsamt —: » Jo, som idel små, mjuka barntröjor för de små vårblommorna. » — Nej, du stora värld!
Moderskyssar och barntröjor.
Kanske till sist riktiga lindor för sipporna och gullvifvorna!
Lilly, min lilla toka till hnstru, du yrar!
» Ja, ni, ni ha ingen aning, ni trähjärtan.
A c k, du, nej, hur trött jag nu alltid är.
» Och hon ler så underligt vemodigt och lu- tar sitt vackra runda hufvud tillbaka med vidöppna ögon, och jag blickar in i dem och ser och ser, och det är mig, som om jag sjönke i ett blått djup, fylldt af varm vår- lycka.
Ja sannerligen, så djupt, så djupt I en ' ljuf, vek sällhet.
Hvilka ljusa ängar finnas där ej och med hvilka vackra blommor.
Och beständigt två och två, blommorna, och en len vind böjer dem mot hvarandra till kyss.
Och det är ett tydligt förnimbart, oupp hörligt alstrande under ett stort mörkrödt hjärta, som är solen.
Ligga verkligen inte vid de stora blom- mornas fötter späda knoppar i små snöflings- bäddar och sända sin första doft upp till för- äldrarnes kyssar?
Som ett sökande barn, som icke vet hvad dess lilla hjärta vill, sväfvar jag omkring i denna grynede lycka.
Jag måste sjunga, så lycklig är jag.
Men här är så tyst, endast ett doft klappande som om alla människohjärtan klappade till- sammans.
Och jag kommer till en källa, som ligger kransad af röd vallmo och öfver hvilken en svag vind andas, så att små mjuka vågor krusa sig.
Som ett barns andedrag äro dessa krusiga vågor.
Då griper mig en känsla af djup lycka, och mina ögon genomtränga detta lättrörda flöde, som vore mina blickar bönhörda böner, och se: där ligger på mjuk, ljusgrön mossa ett rosigt barn och sofver.
Och jag kysser det vaket, och oe: dess ögon äro mina ögon.
Ur det flammande solhjärtat en dallrande stråle af glödande lycka.
— Lilly!
Och hon lutar sin mun till mitt öra.
— O, du älskade, du älskade!
Och vi kyssas så ljuft som aldrig till- förene, och det är nya, heliga kyssar, som om två stora barnaögon sågo därpå.
J. Bierbaum.
Barnasömn.
SjÉjftt vara tidigt i säng och tidigt uppe håller fp! » doktorn från huset.
» Morgonstund har guld $§JBH i mun » — » o m man får ligga i sängen », kunde man fortsätta ordspråket, en fortsättning som mycket väl kan försvaras.
Ofta fordrar man af barn, hvad som endast kan fordras af fullvuxna.
Den, som är tvungen att någon längre tid undvara sömnen antingen helt o c h hållet eller delvis, t. ex. under resor, vid sjukbäddar o. s. v., måste äfven ha erfarit, hur försvagande förlusten af sömn in- verkar på kroppen.
Naturen kräfver ut sin rätt.
Man tanke blott på barnen.
Alla föräldrar veta, huru gärna barnen sofva.
D e veta äfven, huru ondt det gör dem, då de måste väcka dem för att de skola komma i tid i skolan.
I anstalter, där många barn äro samlade, t. ex. på barnhus, läg- ges stor vikt vid ett tidigt uppstigande.
Man vill därigenom härda barnen.
Genom att tvinga dem att stiga tidigt upp skola människans egenvilja och onda natur kufvas.
Om detta mål uppnås, är mycket ovisst, men att barnens hälsa i många fall lider däraf, är däremot visst.
Särskildt skad- ligt är barnens tidiga uppstigande o m vintern, då de måste uppehålla sig i kanske oeldade eller ej ännu fullkomligt uppvärmda rum; därvid före- komma många förkylningar.
Den andliga utbildningen ställer stora fordrin- gar på barnen i synnerhet i de högre skolorna, och en fara hotar därigenom den kroppsliga ut- vecklingen, hvarför det kroppsliga arbetet är nöd- vändigt som motvikt.
Detta söker man äfven ombesörja genom ordnade kroppsöfningar och slöjd.
Men ännu viktigare än dessa anordningar är anslaget af tillräcklig so / tid.
Få barnen ej sofva tillräckligt, inställa sig omisskänneliga tec- ken till svaghet, slapphet, olust och mattighet.
Från dessa tecken till uppkomsten af svårare sjuk- domar är blott ett enda steg.
Blodbrist, bleksot, skrofler, nervositet och en mängd andra sjukdo- mar hos barnen ha sällan sitt ursprung i en enda orsak, utan i en följd af skadliga inflytanden.
Bland dessa är otillräcklig sömn ett af de mest fördärfliga.
Ett barn borde därför aldrig störas i sin sömn.
L. S — m.
M o t aftonen.
flfe^egnet hade upphört, oeh solen kastade sina sneda strålar ner från den klar- nande kvällshimlen, där de lätta ljusgrå sky- arna drefvo fram som jättestora rökmoln, stötte ihop och sletos isär, än bildande en stor, öppen fläck och än åter dragande sin slöja för solen, så att det nere på gräset och gån- garna var ett ständigt skiftande spel af skug- gor och dagrar.
Ä n glänste regndropparna som gnistrande juveler på de ljusgröna, fina grässtråna, som klippmaskinen än ej stubbat, än var det som om en svart hand skymt för so- len och allt såg kallt och vått ut.
Lindar- nes späda, krusiga blad spredo en mild ånga i den ljumma, friska luften, och lökarne oeh hyacinterna kring blomsterkungens staty och på gräsmattornas rabatter doftade så starkt, att en svag parfym steg ända in i våningarne vid Sturegatan.
Der nere var det tyst och stilla.
En gam- mal gumma med uppdragen klädning gick med försiktiga steg, som knappast hördes mot den fina sanden på gångbanan närmast Humle- gården, och nere vid Humlegårdsgatan svängde spårvagnen just om hörnet, men annars var det tyst, så tyst.
Det var som om hela staden varit utdöd i den blida kvällen.
Tystnaden och tomheten hade dock ingenting ödsligt i sig, den hade nästan samma heldagsfrid som man annars endast finner på landet, men som man dock också ibland kan känna inne i Stockholm en vacker sommardag, då alla, som eljes äro kvar i staden, för några tim- mar flytt ut till landet eller åtminstone till Djurgården och torg och gator ligga hvita och tysta i det klara solljuset, tills kvällen kommer och de åter fyllas af myllrande ska- ror på väg hem med ängsblommor i knapp- hålet och grönt, yfviga jasminkvastar, fint darrgräs och smidiga, långa vassknippor i händerna, sufletten nerdragen öfver lillens vagn och matsäckskorgarna lika tomma och lätta, som de på morgonen varit pösande och tunga.
Den vemodsblida stämningen hade också gripit de båda unga, som med armarna om hvarandras lif stodo i det öppna fönstret en trappa upp i ett af de modernaste husen vid Sturegatan.
Så hade de en lång stund stått alldeles stilla, utan att tala eller röra sig, och endast njutit af kvällens svalka, blommornas doft och den vackra, ljusa taflan framför dem, då solen sjönk efter att ha ka- stat ett sista strålande knippe in mellan trä- den rakt öfver flickans burriga, ljusa hår.
En svag vind satte grenarne i en sakta dall- ring, och en kylig fläkt talade om, att natten nalkades och dagen var förbi.
De hade, innan tystnaden grep äf ven dem, talat så gladt om lifvets lycka, som vårljus och blid log emot dem, att de ännu voro helt varma; hennes kinder glödde som den mogna persikans fjuniga skinn, och hans mörka ögon glänste som stora stjärnor.
D e voro ännu så varma, att kvällens kyliga ande- dräkt, utan att kännas, fläktade dem förbi, och när tystnadens förtrollning var häfd, stodo de ändå kvar framme vid det öppna fönstret och fortsatte med hviskande röst och smekande tonfall sitt afbrutna samtal.
Men i den essformiga soffan inne i salon- gen satt ett annat par — och de kände snart kylan, ' som därutifrån spridt sig i rummet.
Den gamla damen drog huttrande den mjnka schalen kring sina axlar, gäspade sakta bakom sin hvita, ringprydda hand, så att inte lilla fästmön skulle se det och tycka, att hon var en oartig svärmor, och så ropade hon fram till de unga: » Nej, nu få ni allt stänga fönstret, mitt unga herrskap; kvällskylan kommer, och den är farlig för oss gamla, om också ni inte känna den. » » J a », sade hennes man från det andra soff- hörnet, där han satt nedkrupen med Fliegende Blätter i knäet, » jag undrar, om vi inte till och med skulle lägga in en brasa i kakel- ugnen.
Kvällsluften är inte att leka med på sommaren, och jag känner mig riktigt fru- sen.
Det är då också, en idé », mumlade han, » att stå i öppna fönstret i timtal och titta ut i Humlegården, liksom de inte sett den förut eller den skulle springa sin väg, och de aldrig finge se den mer.
Vet du, Emma, vi få bestämdt ha litet eld.
Jag känner på mig, att jag har en snufva i faggorna.
Aldrig stodo vi och svärmade så där, när vi voro unga, eller tror du, vi gjorde det?
Håhå jaja!
Man glömmer så lätt sådant där, när man blir gammal, förstås.
— Nå, men kommer då inte brasaD, så att man kan få kylan ur kroppen på sig.
» Jaeobine Ring.
Från lidandets oeh barmhärtighetens värld.
Några Stoekholmsbilder af Cecilia Bååth-Holmberg.
Härberget för tjänarinnor.
(Forts.) en i det hem, till hvilket Iduns läsare nu med mig styra kosan, har klockan i Klara kyrka ej ringt in någon skräck.
Före- ståndarinnans, fröken Louise Svenssons, lilla prydliga rum vetter just ut ät den gröna kyrko- gården.
» Jag bor så vackert här, » yttrar hon själf gladt, i det hon blickar förbi den hop- pande och kvittrande kanariefågeln i buren i fönsterkarmen och ut på den gröna gräspla- nen, mellan hvars träd hon ser en skymt af den vackra kyrkans röda mur; barnens sto- jande röster ljuda från lekplatsen in i hennes rum.
Iklädd sin husmoderliga dräkt med det stora, rena bomullsförklädet emottager hon den besökande rättframt och hjärtligt.
Ett upp- riktigt visadt intresse för hennes härberge gör henne vänligt meddelsam, och under det hon talar, lär man ganska väl känna henne och det sätt, hvarpå hon fattat sin uppgift.
Härbergets rum äro fyra: först arbetsrum- met med sitt stora bord midt på golfvet, sina omaka stolar, sitt gamla piano m. m., allt tarfligt, nött och hopplockadt — gåfvor från personer, som intresserat sig för härbergets idé — men det oaktadt stämpladt af en viss trefnad.
I detta rum samlas härbergets till- fälliga eller varaktiga innevånare hvarje mor- gon och afton till gemensam hön.
Två rum äro sofrum; här stå tretton sängar snyggt bäd- dade med rena lakan och röda täcken; man förvånas öfver den snygghet, som råder, och får till upplysning, att de kvinnor, som vid sin ankomst äro osnygga, sändas till någon badinrättning, innan de få lägga sig i härber- gets bädd.
Ofta nog erhålla de rent linne och äfven andra klädespersedlar, hvarför före- ståndarinnan otvifvelaktigt för härbergets räk- ning gärna emottager understöd äfven i form af aflagda kläder.