Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om likväl häremot invändes, att mycken skadlig läsning sålunda bibringas de obildade, så får jag upplysa, att tidningar af kristelig och sedlig halt spridas ut bland allmänheten i vida större antal än de dåliga tidningarna; och i allt fall, vill man genom någon slags beskattning söka hämma spridningen af irreligiösa och osedliga tidningar, så bör denna beskattning dock lika drabba, såväl de större, som de mindre tidningarne.
Som jag alltid förmodar, att de orsaker, hvilka föranledde omförmälda stadgande!) i Kongl Brefvet den 17 December 1851 numera icke förefinnas, så får jag ödmjukligen föreslå: att Rikets Ständer mätte till Kongl. Maj:t ingå med en underdånig skrifvelse, alt ar [vodet till postförvaltare för tidningars afsändning och utdelning måtte bestämmas i öfverensstämmelse med den tariff, som finnes uppgjord i Kongl.
General-Poststyrelsens underdåniga memorial af den i December 1851.
Ehrenborg. bill. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 45 354 Motioner hos Ridd er skåpet, och Adeln 1862.
IX: o 136.
Af Herr Wolffelt* Mauritz Constantin, angående löneförbättring åt Intendenten vid Kongl.
Landtbruks-akademiens experimentalfält.
I det betänkande Kongl. Landtbruks-akademien den 14 sistlidne Juni till Kongl. Maj:t i underdånighet ingifvit, angående åtskilliga åtgärder, som för jordbrukets och boskapsskötselns befrämjande borde vidtagas, har Akademien, bland annat, fäst uppmärksamhet vid vigten och angelägenheten deraf, att den med statsmedel understödde anstalt, som, under namn af Akademiens experimentalfält, sedan längre tid varit i verksamhet och, i egentlig mening, måste anses såsom en Staten tillhörig inrättning, mätte varda försatt i ett med tidens fordringar öfverensstämmande skick, så att de anspråk kunde tillfredsställas, som man egde på en offentlig, i hufvudstadens närhet befintlig dylik anstalt, hvilken ofta besöktes af invånare från olika delar af landet, äfvensom af resande från främmande länder.
Akademien har således föreslagit, att då det numera vore en erkänd sanning, att vid en sådan inrättning, som den ifrågavarande, de theoretiska undersökningarne oeftergifligen borde sammanbindas med och åtföljas af den praktiska tillämpningen, samt såväl de förre som den sednare ordnas, utföras och öfvervakas af dertill fullt lämpliga personer; så borde experimentalfältet anordnas såväl till en agrikultur-kemisk försöksanstalt, som jemväl till en mönsterfarm, samt för uppnåendet af detta dubbla ändamål, de statsanslag beviljas, dels för en gång och dels årligen, som af behofvet påkallades.
Maj:t, som i nåder gillat hvad Akademien sålunda i hufvudsaken hemställt, har emellertid i sin nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof under sjette Hufvudtiteln uppfört tillökningen i Intendentens vid experimentalfältet nuvarande lön till endast 900 R:dr om året, i stället för af Akademien begärda 1,900
Och har orsaken till denna nedsättning, enligt det bifogade Statsråds-protokollet, uppgifvits vara, att Intendenten, såsom boende vid fältet, tillgodokomme fördelar in natura, hvilka borde tagas i beräkning.
Den person, hvilken skall vara chef för experimentalfältet efter den omdaning af verksamheten dervid, som af Landtbruks-akademien förordats, måste ej mindre Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
355 besitta de mest vidsträckta kunskaper i jordbrukets och boskapsskötselns theori, än äfven vara en utmärkt praktisk landtbrukare, med förmåga att ordna, leda och öfvervaka det hela.
Endast få så qvalificerade personer finnas i vårt land, viilige att åtaga sig denna iutendents-befattning, och de, som dertill skulle kunna anses fullt lämplige, sakna numera icke tillfälle, att rigta sin verksamhet åt andra håll, der visshet om tillräcklig utkomst är att påräkna.
Befattningen måste derföre åtföljas af sådana löneförmåner, som göra antagligt, att Akademien städse må kunna påräkna dess beklädande af en man, som är densamma fullt vuxen.
Bifalles det af Akademien i detta ämne gjorda förslag, skulle
Intendentens vid experimentalfältet allöningsvilkor komma att blifva, utom boställslägenhet, 4,000 R:dr i lön och några natura-förmåner, hvilka kunna skattas till vid pass 600 R:dr om året.
Dessa emolumenter i förening, hvilka äro mindre än de, som nu för tiden tilldelas mången förvaltare af större bruks- och landtegendomar, kunna desto mindre anses för öfverdrifna, eller för innehafvaren af ifrågavarande befattning mer än tillräckliga, som lefnadskostnaderna vid experimentalfältet äro större än i hufvudstaden, från hvilken nästan alla förnödenheter skola hemtas, och som befattningen blir utan tvifvel af en ganska mödosam beskaffenhet, fullt upptagande Intendentens tid hela året om, och dessutom förknippad med ett ingalunda obetydligt ansvar.
Honom åligger nemligen, utom ordnandet och skötseln af fältet och öfvervakandet af alla de mångfaldiga försök, som derstädes komma att anställas, jemväl hela redogörelsen för använda medel, hvilken vid en anstalt, sådan som denna, eller en förenad försöksanstalt och mönsterfarm, bör och oundgängligen måste blifva särdeles vidlyftig och tidsödande, för ådagaläggandet af försökens praktiska användbarhet i stort.
Sannolikt är derföre, att han till sitt biträde i räkenskapsföringen behöfver anlita någon dertill skicklig person, hvilken han åter i sådant fall måste sjelf på sin bekostuad aflöna.
På dessa grunder får jag vördsamt föreslå, att, i enlighet med Landtbruks-akademiens hemställan, Rikets Ständer, till lönefyllnad för Intendenten vid Experimentalfältet, måtte anvisa en årlig summa af 1,900 R:dr.
M. Wolffelt. 356 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
M:o 137.
Af Herr af Klercker, Carl August, angående beskattning å exportörer och importörer af handelsvaror, till pensioner åt kofferdifarande sjömän.
Då man årligen erfar huru många menniskor af sjömansklassen, som omkomma eller hlifva kroppsskadade genom skeppsbrott, och då man mäste medgifva att sjömansyrket är ett ibland de näringsfång, sora mest blottställer för faran att i sina bästa år plötsligen blifva oförmögen till vidare sjelfförsörjning; att sjömannen vanligen har att vänta en bräckligare ålderdom; samt att de sjömän, som vådligen omkomma under sjörensten, ofta efterlemna hustru och barn i yttersta fattigdom, torde en liflig menniskokärlek samt önskan att fattigvården ej måtte hårdare betungas, göra önskvärdt att något kunde åvägabringas å Statsmagternas sida till lindring af det hårda öde, som i nämnda afseenden så tungt hvilar öfver den kofferdifarande sjömannen och hans närmaste anhöriga.
Af erhållna upplysningar har jag erfarit att kofferdisjömän, deras enkor och barn, i nämnda fall, visserligen hafva att påräkna ett årligt litet understöd från Sjömanshusen i riket, äfvensom af tillfälliga gåfvor från välgörande Stiftelser; men då dessa understöd ej kunna belöpa sig till annat än en ringa nödhjelp för ögonblicket och det öfriga behofvet måste afhjelpas, genom anlitande af enskild och allmän välgörenhet, får jag vördsammast hemställa huruvida icke det raska och mycket försakande sjömansyrket, hvilket likväl ingjuter kraft och lif i handelns alla pulsådror, kunde höjas och hållas fritt från perspektivet af en usel, bettlande ålderdom, derigenom att de, hvilka närmast och i god ro tillgodogöra sig vinsten af sjömannens hårda och lifsfarliga arbete äfven verksammast åtaga sig omsorgen om hans och hans anhörigas framtid.
Ett bestämdt lagstadgande i detta fall skulle otvifvelaktigt lyfta sjömansyrket högt i anseende; ty hvarje hurtig sjöman går okända öden till mötes med gladare mod och säkrare tillförsigt om han vet sitt lifsuppehälle betryggadt och att hans anhöriga blifva utan nöd, om också vågorna en gång blifva hans egen för tidiga graf.
Med anledning häraf får jag äran föreslå antagandet af en lagbestämmelse, hvarigenom en tillräcklig procent af värdet på all handelsvara, som med fartyg hädanefter i riket importeras eller exporteras, måtte påläggas importören eller exportören, såsom beskattning, till utgörande af pensioner åt Svenska kofferdifarande sjömän, deras enkor och barn.
N:o 138. 357 Skulle denna min motion lyckas vinna något afseende, vågar jag vördsamt anhålla, att en kommitté af sakkunnige män måtte nedsättas, för att på grund af statistiska upplysningar utreda frågan och uppgöra fullständigt förslag till nämnda pensionering.
Stockholm den 28 November 1862. C. A aj Klercker.
Af Herr von Schéele, Frans Augnst Berzelius, angående förhöjning af Provincial-läkarnes löner och andag till aflöning för 24 förste Provincial-Uikare.
Under de sednare åren har, till följd af Rikets Höglolliga Ständers beslut, visserligen Lasaretts-läkarnes löner blifvit förhöjda, men med desse tjenstemän ega dock förhållanden rum, hvilka jag anser icke hafva blifvit tillräckligt tagna i betraktande, och hvilka jag är förvissad att, om de nogsamt skärskådas, skola föranleda till ett varmare behjertande af denna tjenstemanna-korps ställning och förskaffa deråt den uppmärksamhet densamma verkligen förtjenar.
Den yngling, som vill egna sig åt läkarekallet, måste under en lång följd af år vid Universitetet förvärfva de nödiga kunskaperna, och för ingen embetsmannaklass är denna studie-tid så lång och, i följd deraf, så kostsam, som för läkaren.
En följd häraf har ock blifvit, att ett ganska stort antal af de unga män, hvilka egna sig åt detta yrke, finnas behäftade med skulder då de inträda i Statens tjenst, och hvilka för många blifva bekymmerfulla följeslagare under ganska många af de kommande åren.
Önskar nu den unge läkaren att inom en kort tid förvärfva större praktiska insigter än vid Universitetet kunnat meddelas, så måste han besöka utländska större sjukinrättningar och sålunda åter öka kostnaderna för sin läkarebildning.
Sålunda utrustad med goda kunskaper och en lefvande håg att gagna, inträder den unge läkaren ofta vid 25 å 27 års ålder på tjenstemannabanan, icke sällan redan tryckt af skuldernas börda, men nästan alltid i saknad af egua tillgångar.
Behofven skola nu 358 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862 N:o 138. fyllas dels af lönen, dels af de inkomster praktiken gifver, och detta är äfven vanligen en lätt möjlighet så länge mannen är ensam, d. v. s. utan familj.
Jag antager nu att en Provincial-läkarebeställning erhållits och således äfven en bestämd boningsplats, och med detsamma inträder älven det lika naturliga, sorn oemotståndliga, begäret efter ett husligt lif, hvilket tillfredsställes geuom knytandet af ett äkta band.
För underhållet af den tillvexande familjen lemna ännu den medelåldrige mannens ostörda arbetsförmåga någorlunda tillräckliga utvägar, men ofta, för att icke säga alltid, skall Provincial-läkaren erfara att han, som tillika måste vara fattigläkare, svårligen kan göra den enskilda praktiken så lönande, som den borde och kunde vara, just derföre att fattigläkare-bestyren upptaga hans tid och beröfva honom förmågan att disponera densamma för den inkomslgifvande praktiken.
Jag vill i sammanhang härmed fästa uppmärksamheten deruppå, att
Provincial-läkarnes inkomster äfven lida deraf att de, i anseende till einbetsresor, beväringsmönstringar, legala besigtningar och dylikt, äro hindrade från att alltid stå till hands för en mera lönande enskild praktik, och hvarföre mången heldre anlitar en annan läkare, hvars tid icke upptages af dylika oundvikliga göromål.
Då man bestämde Provincial-läkarnes lön till 1,500 R:dr R:mt, insåg man säkerligen ganska väl att en man, aldraminst med familj, icke deraf kunde hafva sin fulla bergning utan man förutsatte att han skulle genom enskild praktik kunna fördubbla ja tredubbla, detta belopp.
Sannolikt går ock denna förmodan i fullbordan för flera Provincial-läkare under en del af deras verksamhetstid; men åren komma och andra bekymmersamma förhållanden inträda.
Familjen har ökat sig och i följd deraf äfven husfadrens behofver, utan att inkomsterna i ringaste måtto blifvit ökade, tvärtom, från den gamle läkaren draga sig ofta hans gamla kunder, hvilka vanligen tro att de yngre skola besitta större kunskaper och nya läkekonster, hvarföre man icke sällan ser att de förre trängas ur praktiken för de sednare.
Härtill kommer ytterligare en annan orsak till minskade inkomster för den gamle Provincial-läkaren.
Den ökade folkmängden gör det nödvändigt att distriktet delas och derigenom får den äldre läkaren ett ännu mindre fält för sin verksamhet och således icke allenast inskränktare embetsresor utan äfven minskning i den enskilda praktiken.
Lägger man nu härtill att detta inträffar vid en tidpunkt af Provincial-läkarens lefnad, då han genom den föregående tidens talrika resor fått sin egen helsa bruten och har numera föga kraft att använda för andras bispringande och egen bergning, så torde man med allt skäl kunna säga, att denna tjenstemans lott är ytterst tung och lönen för hans mångåriga mödor: alldeles ingen.
Då jag omnämnt Provincialläkarnes resor, så har jag dermed icke allenast afsedt dem, hvilka förekomma i tjensten och hvilka ofta äro både talrika och besvärliga, utan i synnerhet dem, hvilka Provincial-läkaren nödgas för sin enskilda praktik verkställa.
Dervid händer det ganska ofta att den ena resan aflöser den andra, allt under ganska svårt väder och väg - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 138. 359 lag, och på många orter inträffa att vid slutet af den väg, som kan med åkdon befaras, måste läkaren stundom till häst, stundom till fots söka den väntande patienten.
Det är verkligen svårt för den, som icke har erfarenhet deraf eller speciel kännedom derom, att göra sig en föreställning om de helsobrytande besvärligheter, Provincialläkaren ofta måste öfvervinna och hvilkas frukter röjas i en sjuklig ålderdom.
Vid detta skifte af lifvet är vanligen Provincial-läkaren inskränkt till föga andra inkomster än den ordinarie lönen och mången måste också då åtnöjas med hälften, eller vida mindre än hvad han verkligen behöfde.
De fleste civila tjenstemän hafva en möjlighet för sig öppnad till vinnande af högre inkomster genom befordran till högre tjenster, men denna utväg till bergning på ålderdomen är för Provincialläkarne för närvarande alldeles stängd.
Utan egna tillgångar, måste han intill sin död blifva Provincial-läkare och till slut med precist samma lön, som vid början af sin bana.
De inkomster, som skicklighet och derpå grundadt förtroende i fordna tider förskaffade honom, hafva, oaktadt hans rika förråd på erfarenhet, upphört att tillflyta honom, och han erfar att verlden, hyllande ungdomens kraft och liflighet, lätt glömmer förbindelserna till den gamle.
Om det lyckats mig att ådagalägga den bekymmerfulla framtid, som synes vänta Uertalet af Provincial-läkarne, så torde jag icke vara i behof af att vidlyftigt argumentera slutföljden af min framställning.
Rikets Höglofliga Ständer hafva långt före detta beviljat en progressiv löneförhöjning för lärarne vid rikets elementar-läroverk, och vid innevarande riksdag har man föreslagit en dylik förmån för folkskolelärare.
De skäl, som ligga till grund för dessa tjenstemäns löneförhöjningar äro i ännu högre grad till en del gällande för Provincial-läkarne, men dertill kommer ytterligare de förhållanden, jag här ofvan andragit och på grund hvaraf allt jag vördsamt föreslår, att Rikets Höglofliga Ständer täcktes besluta att Provincial-läkarnes löner skola efter 10 års, af Medicinalstyrelsen väl vitsordad, tjenstetid höjas till 2,000 R dr R:mt, samt, efter ytterligare 5 år, lill 2,500 R:dr samma mynt, eller till samma belopp, som för adjunkter vid elementar-läroverken nu är bestämd.
Skulle Rikets Höglofliga Ständer häråt täckas lemna bifall, så anser jag att de af Kongl. Sundhets-kollegium föreslagna så kallade tjenstgörings-penningar för en del Provincial-läkare kunna undvikas, men hvaremot sjukvården för landsbygdens invånare borde kunna ordnas på ett fullt tillfredsställande sätt, och hvartill jag bland annat räknar att Provincial-läkarne böra åläggas, att åtminstone tvänne gånger årligen, heldst höst och vår, efter tillkännagifvande i socknekyrkan, besöka hvarje socken i distriktet för att meddela råd och föreskrifter, särdeles åt dem af allmogen, som deraf kunna vära i behof.
Slutligen anser jag mig böra vördsamt motionera bifall åt det af Kongl.
Sundhets-kollegium, vid flera föregående tillfällen, framställda förslag om anslag till aflöning för 24 förste Provincial-läkare.
Genom inrättandet af en sådan befattning 360 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 139. vinnes icke allenast en nödig centralisering af de öfriga inom länet varande Provincial-läkares rapporter och berättelser, jemte de öfriga af Kongl.
Sundhets-kollegium framställda förmåner, utan de Provincial-läkare, som erhålla dessa tjenster, få ock en högst behöflig tillökning i deras lönebelopp.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott, får jag vördsammast anhålla.
B. von Schéele. mo 139.
Af Herr von Schéele* Frans Angust Berzelius* angående ordnandet af Lazaretts- och Kurhusväsendet i riket.
Sedan vid sistlidne riksdag fråga blifvit väckt rörande omarbetning af stadgarne för Läns-lasaretternas styrelser, föreslog Allmänna Besvärs- ochEkonomi-Utskottet att, då Kongl. Sundhets-kollegium, som fått inseendet öfver Läns-lasaretterna sig uppdraget, icke lärer underlåta att vidtaga de åtgärder och framställa de förslag, i afseende på reorganisationen af nämde styrelser, som af omständigheterna kunna påkallas, borde någon åtgärd i denna fråga icke af Rikets Ständer vidtagas och hvilket Utskottets förslag äfven vann Rikets Höglofliga Ständers bifall.
Hvad Utskottet förutsåg har ock så till vida gått i fullbordan, att Kongl. Sundhets-kollegium afgifvit underdånigt förslag till Instruktion för Lasarettsläkarne och hvilket förslag ännu är på Kongl. Maj:ts nådiga pröfning beroende.
Då det emellertid synes vara af särdeles vigt att icke allenast enskilda delar af hvad till lasarettsväsendet hörer, utan ännu mer det hela i ett sammanhang betraktas och behandlas, så utbedjer jag mig att få fästa Höglofliga Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet på detta ämne och dervid särskildt antyda den utsträckning, jag anser åt detsamma böra gifvas.
Om man tager i betraktande läget af de befintliga läns- eller distrikts-lasaretterne, så synes det lätteligen, att de för en stor del af länens eller landets innevånare äro alldeles onyttiga, enär deras belägenhet vid ena gränsen af länet eller distriktet gör det nära nog omöjligt för en patient Motioner nos Ridderskapet och Adeln 1802.
361 patient från de aflägsnare delarne deraf att begagna desamma.
Jag vill här icke tala om de norra länen, i hvilka afståndeu äro allt för stora för att kunna öfvervinnas, men det är en lycka att i dessa orter har den glesare befolkningen ofta mindre behof al sjukvård än i de södra delarne af riket.
Tager man åter i betraktande an dra delar af riket, så finnér man de största olikheter i förhållandet emellan de allmänna sjukvårdsanstalterna och folkmängden.
Det visar sig då att i följande län finnes blott ett lasarett, nemligen: i Christianstads län för 196,000 personer, » Jönköpings » » 166,000 » » Stora Kopparbergs » » 158,000 » » Kronoberg » » 143,000 » » Örebro » » 142,000 » » Westerås » » 98,000 » men den största olikheten förekommer i Wermlands län, der Filipstads lasarett har att betjena en folkmängd af 23,000 personer, men Carlstads lasarett åter af 209,000 personer.
Deremot finnas i följande län tvänne lasaretter i hvardera, i följd hvaraf den folkmängd, som belöper på hvarje lasarett, utgör: i Halmstads län 55,000 personer, » Bohus » 98,000 » » Elfborgs » 127,000 » allt beräknadt i runda tal och efter 1856 års folkmängd.
Häraf synes således att icke det ringaste rimliga förhållande eger rum emellan befolkningens storlek och sjukvårdsanstalternas antal och redan häruti yppar sig en anmärkningsvärd omständighet, men detta missförhållande ökas ännu mer deraf att ganska många läns lasaretter hafva ett bestämdt antal sjuksängar och flera ett ganska inskränkt sådant, i följd hvaraf allt, det synes mig klart, att dessa sjukvårdsanstalter hvarken i anseende till deras antal och läge, än mindre med hänsyn till deras inrättning, stå i förhållande till den ökade folkmängdens behof och hvarföre det ock är en obestridlig sanning, att i många delar af riket olyckliga sjuklingar icke kunna eller få begagna sig af de allmänna sjukvårdsanstalterna och sådant dels i anseende till deras hemvists aflägsenhet från lasarettet, dels i anseende till bristande utrymme derå.
Det torde således vara nödvändigt, att på åtskilliga orter nya lasaretter inrättas och att man dervid tager ledning af befolkningens fördelning, så att, så vidt möjligt är, icke någon del af densamma kommer att sakna förmånen af dessa.
Det är dock icke min afsigt att för närvarande föreslå inrättandet af nya lasaretter, utan önskade jag blott, sedan behofvet och läget af sådana blifvit fullkomligen ådagalagdt, att en viss andel af kurhusafgiften från det eller de härader, hvilka skulle komma att utgöra distriktet för det nya lasarettet, blefve afsatt till fond för detsamma, hvarefter det icke torde vara att betvifla, det ju menigheterna sjelfve skola finnas beredvillige att härtill Bih.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 46 362 Motioner hos Riddershapet och Adeln 1862.
N:o 140. lemn.1 bidrag.
Men då för utredningen af denna fråga och upprättandet af förslag i denna väg, erfordras sannolikligen längre tid än den Kongl. Sundhets-kollcgium, hvars kuranta göromål torde gifva detsamma full sysselsättning, kan häråt lemna, anser jag nödigt att detta ärende beredes af en kommitté bestående af personer, hvilka, med intresse för ämnet, förenar lokal- och sakkännedom.
Denna kommitté torde äfvenväl böra få uppdrag att utarbeta förslager till alla de reglementen och instruktioner, hvilka för lasaretterna och deras tjenstemän äro behöfliga, och hvarförutan dessa förslager äfvenväl böra omfatta hvad som finnes nödigt att reglementera för lasaretterna vid de helsobrunnar och badinrättningar, der sådana sjukvårdsanstalter finnas genom allmänna medel tillvägabragte eller stå under auktoriteters tillsyn.
Af dessa auiedningar får jag vördsamt förslå, att Rikets Höglolliga Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes åt en af sakkunnige och lämplige personer sammansatt kommitté uppdraga att till Kongl. Majit afgifva underdånigt förslag till l:o ett allmänt ordnande af lasaretts- och kurhus-väsendet inom riket; och 2:o till reglementen och instruktioner för dessa inrättningar och deras tjenstemän.
Om remiss härå till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet får jag vördsamt anhålla.
B. von Schéele.
It:o 140.
Af Herr von Scheele* Frans August Berzelius* angående anvisande af årliga anslag till Simlärarne F. A.
Gjörcke och J.
Det är visserligen obestridligt att gymnastiken har i Lings fädernesland blifvit i allmänhet omfattad med all den uppmärksamhet och intresse, som denna för slägtets Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
363 fysiska utbildning så högst gagnrika sak förtjenar, men en del deraf har dock ännu varit och är lemnad till sin sjelfutveckling.
Denna gren af gymnastiken, som obestridligen ar en af dess nyttigaste, nemligen simkonsten, har väl i sednare tiden ådragit sig en välförtjent uppmärksamhet, men den har dock icke blifvit af Statsmakterna så understödd och omhuldad, som jag anser densamma förtjenar, och jag beder derföre att derpå få fästa Höglodiga Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet.
Om simkonstens stora vigt och värde, ej allenast såsom räddningsmedel vid egen och an dras lifsfaror, utan äfven såsom kraftigt medverkande till kroppens utbildning och helsans bibehållande, har jag icke numera behof, aldraminst på detta rum, att utbreda mig.
Simkonstens flerfaldiga nytta är så allmänt erkänd och så obestridlig, att all bevisning derför är öfverflödig och det synes mig derföre numera endast vara af högsta vigt att .allvarligt befrämja denna konstens utbredande och användande.
Dertill fordras i första rummet undervisnings-anstalter, särdeles för dem, hvilka skola meddela konsten åt allmänheten och göra den älskad och flitigt begagnad.