Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
SlraffLagar för öfvervåld af likartad beskaffenhet, då detta straff i förslaget bänföres ti II samma stadgande som i 20 Cap. Missg.Balken förekommer, om den hvilken någon oskyldig gripa låter; att Utskottets misshag för partiel skärpning af straffbestämmelser således här skall vara illa an vändt, samt hvad Utskottet i öfrigt anfört emot denna del af förslaget, blott huru behöfligt det är; alt om stadganden i detta fall funnits nödige i Krigs Articklarne och Reglementet för Smedjegårds häktet, så var orsaken dertill ingen annan, än att allmän Lag i ämnet saknades, och det skall ej kunna bestridas, att behofvet af dess stadganden icke inskränker sig till Smedjegårds häktet och de Militaira fängelserne; hvarföre Rutberg förblifvit vid den mening, att allmän
Lag härom bör stiftas, enär han ic - 1364 Lagutskottets Betänkandett. ke kail instämma med Utskottet i den lankan som obestämdt synes åsyftad, att Krigs Articklarnes och Smedjegårds Reglementets föreskrifter kunna i stället för en sådan allmän lag tillämpas; 4:o i 1111 gällande författningar ej skall kunna igenfinnas det föreslagne stadgandet om angifvare^ skyldighet att träda i häkte, när han på sitt ansvar yrkar någons gripande, hvarföre uppgift yrkas på den författning som sådant innehåller; 5:o att i afseende på Utskottets yttrande i frågan om en häktad persons rättighet att befrias från fängelse, när han af en Domstol blifvit frikänd från häktet, förekommer, att det svårligen lärer inträffa, att den Domstol, sorni utslaget frikänt en anklagad från häktet, skulle genom den af Utskottet omförmälte särskilda pröfning vägra honom att ställas på fri fot: men att den lag saknas som gifver denna högre kraft åt den särskilda pröfningen, än åt sjelfva utslaget; och har Rutberg sluteligen ansett det icke hero på någon dess förklaring, huruvida Utskottet rätteller orätt fattat dess meningmm hvadsom hör eller icke hör genast antagas i dess förslag, om afsk aflande af allt annat kropsstraff än fängelse eller lifvets förlust, samt Öferlemnat åt hvarje läsare af förslaget och Betänkandet att härutinnan döma, hvarvid han anmärkt, alt redan vid andra tillfällen Utskottets mening, att LagCommiteens arbete hör afhidas, blifvit inför Hcderv.
BondeSlåndet granskad, och galla; Lagutskottett BetHitkåndeu. nu hvarken mer eller mindre än förut; att föremålet nu är blott af större vigt-, hvilket borde öfvertyga om angelägenheten attdestorner bereda skyndsamhet, cch icke glömmas af någon som för öfrigt belijertar ämnets vigt.
Lagutskottet har vid granskning af förrberörde anmärkningar, icke funnit skäl att i någon del förändra dess redan afgifne utlåtande; vid hvilket, såsom enligt ankomne Protocolls utdrag bifallet af de öfrige 3:ne Respective RiksStånden _, alltså torde få bero, dock bifogas a:ne Ledamöters särskildte yttranden.
Stockholm den jay Sept. i8a3.
Utdrag af Frotocc/kt hållet hos Riksens Högloft.
Ständers Lagutskott den 4 September 1823.
Herr Borgmästaren Arfvidsson anförde:” såsom frånvarande vid uppfattningen af Hnglofl.
Lagutskottet flen 31 sisth Julii afgifne Betänkande N:o i3q, öfver Riksdags Fullmägtigen Johan Jacob Rutbergs Memorial, bär jag icke deri deltagit; men'sedan samma Betänkande i anledning af Rutbergs dervid gjorde anmärkningar blifvit från Heder v.
BondeStåndet återremitteradt, och 1,365 1»iUttlotteu Betgnknrnien. jag således fått tillfälle att vid Utskottets ytterligare handläggning deraf biträda, linner jag mig föranlåten att reservera mig mot den af Utskottet gjorde Lagtolkning, enligt hvilken en enskild bofast angifvare skulle ega att, på dess ansvar, inmana hvilken som heldst i häkte samt att enahanda rättighet skulle sträcka sig till hvarje annan lös person, som uppträder såsom angifvare, allenast denna sjelf vill underkasta sig häktande, intill dess angifvelsen hinner af Domaren till verkligheten prÖfvas.
Q vali teten af de Missgjerningar hvarföre den brottslige bör inmanas i häkte är bestämd i i Cap. 2 §.
StrafFBalken; och då enligt 20 Cap. 7 §.
Missg.Balken, ingen oförvunnen får häktas utan så beskaffad uppenbar missgerning, samt detta Lag rum ännu gäller oförändradt utom i afseendet på sjelfva bestraffningen, som brott deremot medförer, anser jag deraf påtagligen följa, att ingen kan lagligen häktas på annors angifvelse, så vida eget erkännande eller minst bindande liknelser och anledningar till angifvelsens rigtighet ej äro för banden.
Urskilljändet huru vida den angifne skall träda i häkte är dock i begge dessa fall en Ämbetsmanna åtgärd, tillhörande dels Policemagten dels Domaren.
Den tillhör Policemagten i första hand eller innan
Domarens befattning vidtagit, men derefter helt och hållet den sednare.
Men enskild angifvare i allmänhet LågUtskottets Bttinkmien.
Sr ej berättigad njuta arrest A någon, på sin blotta reqvisition derom, heldst ett sådant förfarande ej finnes i någon författning tillåtet , utom det likartade stadgande, 1798, års KrigsArticklar innehålla, hvilket dock endast är gifvet och gäller till iakttagande af Krigs Befälet i Garnisons orterne, och således ej kan tillämpas vid angifnes häktande å andra ställen.
Dessutom synes det mig för den personliga säkerheten, hvars oförskränkta vårdande äfven finnes Svenske Undersåten förbehållet i Regerings formens 16 §. blifva högst vådligt att införa Utskottets förenämnde Lagtolkning, ty om den blefve rådande i tillämpningen, vore man derefter intet ögonblick säker att ju icke en ovän, en hämdfull äreförgäten skall sjelf eller genom en uppdagad bof, som ingenting liar att förlora, uppträda såsom angifvare och låta häkta en oskyldig Medborgare, hvars reputation då åtminstone till dess hans oskuld hunne af Domaren bekräftas, vore befläckad, och de skakande känslor, hvaraf lian naturligtvis emedlertid öfverväldigas öfver ett sådant våld, kunde ofta utveckla sig till följder menliga för hans framtida hälsa och lynne, och således 0- ersättiiga.
Om än med tillförlitlighet kan antagas att det ansvar, som ett af falsk eller sanningslös angifvelse uppkommet häktande efter
Lag medför, innebär ett tillräckligt Correctiv mot sådane brott, så är det dock ij68 LagUtshottcts Tittånkanden, ostridigt, att detta ansvar ingalunda t er* kar till ändamålet, ej mindre då en sjelf brottslig, som ingenting har att förlora af Heder och Egendom, eller som sjelf för lastfullhet är betagen personlig frihet uppträder såsom angifvare, än äfven llär en sådan person dertill klefve lejd eller ölvertalad af en lömsk ovän, som i anseende till följderne, ej sjelf ville eller vågade visa sig; och i begge dessa händelser bade den lidande ej att vänta någon tillfredsställande upprättelse.
Med desse åsigter kan jag icke instämma i LagUtskottets ofvan berörde mening äfvensom jag icke eller ehuru jag gillar Rutbergs anmärkning dervid, tror mig böra tillstyrka den Lagförändring han i detta ämne yrkat, såsom på sätt jag ofvan sökt visa, alltför vådlig för personliga säkerheten och medborglig reputation.” Herr Borgmästaren Hagander yttrade:
J’då Utskottets förut meddelade Utlåtande icke innefattar något bestämt Lagförslag, och deraf således icke kan ledas någon vådelig följd för personliga säkerheten; finner jag mig endast behöfva förklara, att jag i Utskottets förberörde Utlåtande icke deltagit.” Ut Supra.
Efc Protocollo, Joli.
Jaeol) Kleman.
LagUtskottetsBetänhnndtn. 13 69 Ankom den 19 Oct. 1823* Utlåtande i anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 137, angående åtskillige af Herr Augnst Grönhagen jöreslagne Lagför andr ingar.
Åf den anledning, att Lagutskottet uti särskildt Betänkande N:o i3p, öfver Riksdagsfullmägtigen Johan Jacob Rutbergs.
Memorial, angående mildring i StraffLagarne, för den del samma Memorial åsyftat ändring i Lagens stadgande, angående olaga häktande, åberopat hvad Utskottet, uti Betänkandet N:o 137, öfver Herr August Grönhagens Memorial i lika ämnen yttrat, har vid föredragning af sistnämde Betänkande hos Hederv.
BondeStåndet, Rutberg anmärkt, att han icke lika med Herr Grönhagen påyrkat svårare straff för laglöse ingrepp i personliga säkerheten, emedan han funnit det redan stadgade straffet vara tillräckligen alfvarsamt, för att afskräcka från brottet; men att han afsett den LagUtskottets Betänkande. 87 137° La^Utskottets Betänkandet!, svårighet, sora för det påhudna Straffets tillämpande uppkommer från brist på stadgauden om gränsorna för rättigheten att häkta , i hvilket afseende han uti sitt memorial, om förändrande af kropps-straffen, sökt ådagalägga, huru sora det är, lika angeläget att häktande må kunna ske, der allmänna säkerhetens behof sådant påkallar, som det är, att enskild säkerhet icke störes, utan att den anklagade, som skall mista sin frihet, försäkras om utväg till upprättelse derest han lider oskyldigt.
Då nu Lagarne icke skola innehålla annat än straffbestämmelser för den oskyldiges häktande, skall deraf nödvändigt hända, att Statens Tjenstemän, hvilka ensamme äro berättigade och skyldige att verkställa häktandet, för hvilket ansvaret icke drabbar angifvaren som detsamma begärt, befinna sig i den svåra nödvändighet, att vidalia de händelser, då de icke sjelfva kunna pröfva angifvelsens bevislighet, äfventyra antingen den oskyldiges förnärmande, eller ock den brottsliges lemnande på fri fot, i begge fallen lika illa tjenande den allmänna och enskilda säkerheten.
Det enda sättet att afhjelpa denna stora brist i Lagstiftningen, har Rutberg funnit vara, att tillåta häktande äfven på enskild Ltngifvares ansvar, och derföre föreslagit, att sådant alltid må kunna ske utan ansvarighet af de Tjenstemän, som verkställa häktandet, så snart angifvaren antingen är bofast man, eller ock samtycker att sjelf Lagutskotteti Bttårikandtn.
1371 träda i liäktet till dess behörig
Domstol sig utlåtit, huruvida den angifnes qvarliållande må annorlunda än på angifvarens ansvar egä rum; äfvensom, att när detta icke sker, angifvaren då skall qvarsitta i häkte till dess i målet hufvudsakligen dömes.
Detta förslag skall Lagutskottet aldeles icke vidrört annorlunda, än att i Utlåtandet öfver Rutbergs motion, omförändrade kroppsstraff, hänvisning är gifven till det nu ifrågavarande Betänkandet, hvilket åter icke med ett enda ord skall nämna samma förslag; hvarföre Rutberg begärt åtterremiss af Betänkandet på det dess motion må blifva pröfvad; hvilken återremiss Hederv.
BondeStåndet genom Protocolls Utdrag af den i4 sistl Augusti meddelat.
Till svar å hvad sålunda blifvit anmärkt får Utskottet endast fästa Hederv, BondeStåndets uppmärksamhet derå, att Utskottet uti Betänkandet N:o i3p öfver Riksdagsmannen Rutbergs motion; bestämt och på anförde skäl yttrat sig icke böra tillstyrka bifall till den förändring af 1! Cap. 2 §.
StrafFBalken, som Rutberg föreslagit.
Utskottet har således icke, såsom Rutberg nu förment, underlåtit att yttra sig öfver denne del af Rutbergs motion, och detta synes så mycket mindre hafva kunnat undfalla hans uppmärksamhet, som han sjelf emot detta Utskottets yttrande framställt en anmärkning, hvilken föranledt till Betänkandets återremitterande.
1372 LagVtskoltets BetAnkandett.
Då Utskottet för öfrigt nu ej funnit anledning, att uti dess förra Betänkande göra någon ändring oell det samma, enligt ankomne ProtocollsUtdrag, blifvit af de öfrige 3:ne RiksStånden bifallet, så lärer någon vidare åtgärd härutinnan Utskottet icke tillhöra.
Stockholm den 29 September x823.
Ankom d. 19 Oct. 1823.
Utlåtande i anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 156, öfver väckte frågor ovi förändringar i Brottmåls Lagstiftningen* Högloft.
Ridderskapet och Aden, Ilögv.
BorgareStåndet hafva till Utskottets förnyade handläggning återremitterat ofvannämnde Betänkande, i anledning af de flere anmärkningar, hvilka af åtskillige Ledamöter inom förenämnde Riksstånd deremot blifvit fram - LngUtskottetsBetHnkandcrt, 1373 stälde, och hvilka hufvudsakligen innefatta: att ehuru
Utskottet både yttrat sig känna och medelst egne åsigter antydt behofvet af en reform uti Brottmåls Lagstiftningen, och af en förbättrad fångvård, har likväl icke blifvit föreslaget något hjelpmedel eller någon väsendtlig förändring hvarken i det ena eller andra; att fastän en brådstörtande öfvergång från de hårdaste till de mildaste Straffbestämmelser kan förekomma betänklig, synes dock lika onekligt som menligt, om derifrån vill dragas den följd, att detta bör leda till en fullkomlig inactivite' och att man ej må våga göra ett steg närmare fram till den goda Synpuncten, eller, såsom här är i fråga, till en början för de första gången utöfvade ringa förbrytelserne lämpa och förmildra Straffen efter närvarande bildnings och tidslynnes fordringar, samt att Utskottet, utom andra tillräckliga skäl, icke saknat en giltig och ökad anledning till undanrödja nde af spö- och ris-straffet samt Kyrkoplikten för enkel tjufnad äfven deri, att snatteribot är enligt Lagen faststäldt för tillgrepp till belopp; eller värde blott af 3 R:d 16 sk. men hvilka efter den gångbara mynt valvationen rätteligen borde beräknas till minst halfannan gång mer eller 8 R:d 16 sk. äfvensom det bordt besinnas, att förvandling af Böter till Spöstraff likaledes eger rum för åtskillige andre förbrytelser, .såsom Slagsmål, Sabbatsbrott, Svordom, m. m. och alt dygd, ära och 1374 LagUtskotttts Btt&nkanden'. säkerhet i tanke- och liandlings-sätt ej kan väntas af den som lagen såmedelst kränkt och till all återställande förstört.
Emot Utskottets förslag, att till Kongl. Maj:t måtte öfverlemnas, att hädanefter med någon Christen magt öfverenskomma , huru med möjligaste säkerhet och fördel för det allmänna, sådane] Brottslingar, för hvilka Lagen eljest utsatt straff af fästningsarbete på lifstid, må till densamma, såsom arbets-fångar för lifstiden öfverlemnas, är anmärkt, dels att berörde förslag ej innehåller något uttryck eller tillägg som innebär, att ny lag skulle utfärdas till förändring i hvad allmänna lagen hittills stadgat, i afseende på Brottslingars bestraffning, hvaraf den följd skulle uppstå, att fastän Domaren, då ingen lag stadgar annorlunda dömer den brottslige till arbete å någon af Rikets Fästningar, lian likväl icke skulle komma dit, hvarföre det ansetts nödigt, att tydlig lag först borde stiftas och promulgeras, så att Domaren kunde rätta sig derefter, på det Kongl. Maj:t sedermera må kunna med andra magter öfverenskomma, om en utlänsk deportations ort, dels ock, att den till Lifstidsarbete dömde ej derföre förlorat alla rättigheter, att staten som icke aflifvat honom men stängt honom från friheten att sig försörja bör förse hans första behof; attdetSamhälle, som dömt, äfven bör fullgöra domen, och icke föryttra denna skyldighet, eller om fången, såsom en vara, betinga; •—.
För - Lagutskottets Bttånhattden.
1375 flyttad utom landet, ehuru till Landsflykt ej dömd, skulle den olycklige skilljas från underrättelsen om de sina, och gå i mistning om den befrielse, som genom ett par Domsplacat möjligen kunde falla honom till del; och han skulle lemnäs till ett folk som icke är af hans Religionsbekännelse, samt i lifvets afgörande ögonblick betjenas af en Lärare, som icke förstår hans språk eller delar hans troslära; hvarförutan förslaget ansetts så mycket betänkligare, som fångvården inom Riket blifvit ömmare och man sett de lyckligaste bevis i fängelserne_, att fångar genom öm och klok vård af Presterne, blifvit förbättrade; och har jemnväl blifvit yttradt: att
Deportationen skulle medföra dryg kostnad, då det vore bekant, att hvarje brottslings deportation från England kostar 200 Pund Sterling; attnär härtill läggas de utgifter, som skulle uppkomma genom Negociationer skulle dessa kostnader öfverstiga Statens tillgångar ; att ingen Christen magt lärer vara, med hvilken Sverige härom kan öfverenskomma: att antalet af gröfre brottslingar här i Riket ej skall vara större, än att de kunna inom Riket användas till allmänna strängare arbeten, såsom vid ankarsmedjan i Carlskrona; samt ändteligen att Deportationen troligen skulle hindra sig sjelf, emedan man nu har exempel, att
Riket ej kan blifva befriadt från brottslingar eller syslolöst folk hvilka tillhöra fremmande Nationer, och att, när desse öfversändts till 137Ö IJigUtshottttt Bciånkandcn, Finland och andre orter, de oftast blifvit liit återforsslade.
I frågan huruvida den, som för stöld blifvit straffad må få antaga tjenst hos annan person, sorn- undergått bestraffning för enahanda eller gröfre brott, är anmärkt, att genom sådan frihet mångå tjufband uppstått, emedan det ej är ovanligt, att när en tjuf sättes i frihet en annan erbjuder sig taga honom i sin tjenst, hvaraf de vådliga följderne icke kunna betviflas; meilda det synes vara betänkligt neka någon att söka sin bergning hvar heldst han behagar, har såsom medelväg blifvit föreslaget det stadgande: antingen, att den, som efter utståndet straff, utginge ur fängelse, icke finge genast derpå eller inora det första året taga tjenst hos vanfrägdad person, men att han, sedan ett år förflutit, kunde fritt få välja Husbonde; eller ock, att en sådan, om han genast fick söka tjenst hvar sam heldst, mätte någon viss tid blifva stäld under Policemagtens uppsigt.
Rättigheten, att extra judicialiter afstraffa uppstudsiga fångar har ansets, såsom högst äfventyrlig, icke böra, utan i högsta nödfall, någon tilläggas.
En oskyldig person, som blifvit häktad och tilltalad, känner harm deröfver och under utbrottet deraf, kunna hans utseende och åtbörder ofta få likhet med en fräck och halsstarrig Brottslings.
En underbetjent kan misstaga sig härpå, och tror den häktade vara stursk och otidig då han icke är det, och Lagutskottets Betänkanden.
1377 begagna sin rättighet att straffa honom.
Om en sådan rättighet skall gifvas, borde den icke kunna utöfvas, utan
Domarens förordnande eller emot andre personer än dem, som förut varit dömde och straffade för vanfrägdande brott; men att, i Utskottets förslag, skillnad ej är gjord emellan en redan förvunnen brottsling och en blott anklagad och häktad person.
Vidare är anfördt, att Coinmendanters bestraffningsrätt ej lärer kunna komma i fråga att utöfvas emot andre än redån för vunne brottslingar.
Att så äfven förhåller sig med Konungens Befallningshafvande i afseende på dem , som förvaras i Länshäkte eller transporteras genom Länet; att Domare eller Domstol synes aldrig böra kunna extra judicialiter bestraffa eller handla såsom Police-myndigheter, hvilket vore att förringa Domstolens värdighet, samt att
Domstolen ej bör få använda annan Correctionel kraft, än den sorn ligger i penningeviten eller hårdare Fängelse; hvaremot afen Ledamot är vordet yrkat, att fånge, som i Häkte eller under ransakning visar oskick, flackhet, vanvördnad eller kränkning af Lägarne, bör, i likhet med hvad Kongl. Brefvet den 26 November 1812 innehåller, derföre undfå extrajudiciel bestraffning af prygel eller cachot likväl aldrig utan skedd ordentelig undersökning och laga kraft vunnet beslut, och på samma sätt den anses som förolämpar 1378 LagUtskottetsBetänkanden.
Domaren eller uppenbarligen ljuger, att honom förleda.
Utskottets alternativt framstälde förslag, att en person kunde efter bekännelse inför arne personer utom Domstol, åt saken fällas bar ansetts betänkeligt att tillstyrka; hvaremot blifvit föreslagit, att om bekännelsen aflades inför Konungens Befallningshafvande eller annan Ämbetsman eller Authoritet och i närvaro af arne ojäfvige vittnen kunde sådan bekännelse vara tillfyllestgörande.
I anledning af hvad Utskottet yttrat i fråga om häktande, är anfört:J
Att lagens stadgande i 5 Cap. 2 §.
StralFBalken är obestämdt, utöfver behofvet i föreskriften utsträckt och äfven i sin Latitude ganska farligt och missbruk underkastadt; och då allmänna praxis är, att den, som beträdes med stöld första gången äfven till obetydligt värde, stundom ej mer en snatteri, häktas emedan Kyrkoplikten eller Skriftermålet anses för urbota straff, samt på enahanda sätt förfares med dem, som häktas för förfalskningsbrott hvarå ärans förlust är stadgad, äfvensom i de så kallade mindre Edsörebrotten och Duellsmål, ehuru icke dråp och ofta och slagsmål deri inträffat hvarigenom Fängelserne fyllas på förhand med sådane personer, som, ehuru felaktige, icke böra anses förlorade, men hvarken samhället eller den förolämpade förlorar om den tilltalade öfvergifver Fäderneslandet eller blottställer sig för efter - Lagutskottets Rttånkanden.
I379 lysning och häktande; så skall det förenämnde oinskränkte Lagbudet om häktande och det olyckliga sättet i dess verkställighet genom arrestanters sammanblandande af alla slag icke kunna förenas med den i Constitutionen lagdén omvårdnad för personliga friheten och de rättigheter, som på helgden deraf äro hvilande.
Vid Utskottets yttrande, att det icke vore lämpeligt genom Lag föreskrifva, att den, som begått stöld, efter^ viss tid och visad bättring, skall åter inträda i alla medborgerliga rättigheter, enär det ensamt beror af honom sjelf, att genom förbättrad vandel och redlighet i handlings-sätt återvinna medborgares förtroende och god frägd, som hans brottsliga förhållande beröfvat honom, och hvilka fördelar icke genom Lagbud kunna tilldelas är anmärkt, att förhållandet icke för närvarande skall vara sådant som Utskottet yttrat, emedan personer, som lidit kropps-straff för stöld icke kunna bära vittne eller inträda i Kronans tjenst.
Vidare är andraget, att
Utskottet icke tillstyrkt annan förvandlig af böter, än den som finnes föreskrifven i Kongl. Förklaringen den 23 Martii 1807 och Kongl. Kungörelsen den 6 Maji 1813, ehuru utväg kunnat gifvas så väl att påtänka inrättandet af Cachots och mörka fängelserum dels vid Länshäktena, dels äfven vid Stads-och Härads Arresterne, hvarest ringare förbrytare finge afsitta sine böter, som ock, att 1380 LaglJtskstttts EetHnkand'-». anvisa andra Brottslingar till arbete efter någon uppgjord method och tariff vid LänsCorrectionsHusen, der dylika finnas att tillgå; or,h vid de allmänna Correctionslnrättningarne i Carlskrona och Vadstena, så länge, och intill dess den fullständigare Organisation härutinnan kunde komma att tillvägabringas; heldst arbete i hemorten ej skall kunna anskaffas för flere, än sådane, som äro oförmögne att erlägga ensaks- och vites- böter, men icke för dem, som efter Missg.Balken äro betraktade och skola vidkännas en alfvarsammare näpst.
Slutligen hafva i afseende på Utskottets förslag till ett förrändradl sätt för den uppenbara Kyrkopliktens verkställande skiljaktige åsigter blifvit yltrade inom arne af de RiksStånd, hvilka återremitteradt betänkandet.
Ridderskapet och Adeln är anmärkt, att Kyrkoplikten, hvilken tillförene utgjorde en försoning då den straffade, efter yttrad ånger öfver brottet och erhållen anmaning till förbättring upptogs i Församlingens gemenskap, nu mera urartat till ett Skamstraff, hvarigenom dels brottslige uteslutes från gemenskap med Församlingen, men att de icke hör anses såsom ett Skamstraff, i hvilket fall den icke horde verkställlas i kyrkan, utan såsom ett återupptagande i Församlingen af en brottsling, som genom sin öfverträdelse brutit det moraliska Sambandet med andia, och som efter utståndet LngUtskotttts Betnnknnden. 1381 Straff, betygar ånger och åstundar att återsfällas i gemenskap med goda menniskor, alt Utskottets förslag vore ganska rigtigt, att aflösningen ej ovilkorligen bör ske genast, utan att den bestraffade, om ban dertill funnes oberedd, må till en början endast undfå alfvarlig förmaning; men deremot orätt deri, att han skulle upptagas i Församlingen, under hopp om förbättring; att man häldre, än att således erkänna att en brottsling, utan betygad ånger, fått aflösning, borde taga bans förbättring för afgjord, och på sådan grund alltid upptaga honom i Församlingens gemenskap; men att det vore rigtigare att den afstraffade, som, efter erhållen förmaning i Församlingens närvaro visade sig förhärdad , ställdes på förbättring, och ej inläts till Herrans Nattvard förr, än han visat tillfreds-ställande prof på ånger och verklig förbättring samt således gjort sig värdig, att åtnjuta lika förmån som hvarje annan god medlem af Församlingen, livar emedlertid han icke borde släppas på fri fot, utan tills vidare förvaras i Correctionshus, samt att de nuvarande straffen för motvilja att undergå Kyrkoplikt böra afskaffas, såsom utan ändamål; och har en Ledamot Herr Gyllenheim ansett det föreslagne förändrade Formulairet vid Kyrkopliktens verkställande icke leda till någon nytta, och att, om en förändrad böueform blott erfordrats, det varit lämpligast att öfverlemna omsorgen deraf åt Högv.