Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle ej något gemensamt kunna uträt- tas att råda bot för detta onda, som med en ringa början likväl är granden till så mångens fördärf?
En enda kan intet uträtta, men bildades en förening af rättänkande, energiska kvin- nor, måna om tjänarinnan-medmänniskans bästa, där de kunde samråda och samverka för rätta sättet att söka vinna resultatet: » tjänarinnan husets bästa vän » — huru mån- gen bitter stund skulle då ej blifva besparad henne och oss!
Deras väl utgör en del af det pund vi blifvit satta att förvalta och för hvilket en gång skall affordras oss räkenskap.
Låtom oss därför taga tjänarinnefrågan i sin helhet till allmän diskussion föreslår fru Ebbe.
* » En röst ur tjänarinnornas eget led » har kommit icke allenast mina matmoderliga, utan äfven mina rent kvinnliga strängar att vibrera, och jag vill nu såsom tjänsteflic- kans eko högt och tydligt till alla Iduns läsande fruar och matmödrar återupprepa: » Varen först och främst själfva både i ord och gärningar en föresyn för henne!
Låt henne märka, att hon kommit in i en ren atmosfär!
I kunnen genom edra samtal med henne omärkligt gifva hennes tankar en rätt riktning.
För en matmoder, som verkligen besitter själens bildning — inte en sådan som anser under sin värdighet att samtala med sin tjänarinna — gifves det så många tillfällen att så ut den goda säden.
Låt henne märka, att I liten på henne och uppväcken hennes själfkänsla.
' Oppfostren edra söner med aktning för kvin- nan, möta de henne än i tjänarinnans eller fa- briksflickans skepelse. » Och jag vill nu ock, ej af begär att » skryta », utan blott för att bevisa riktig- heten och sanningen af de ord » en flicka ur de tjänandes eget led » uttalat, förklara, att jag med tanken på, att jag i min tjä- narinna haft en medsyster och medvand- rerska till evigheten, så godt jag kunnat försökt tillämpa såväl dessa hennes här ut- talade åsikter som andra liknande och där- för också alltid haft » tur » med att få snälla, trogna, sanna och tillgifna flickor.
Ännu ett medel för ernående af detta resultat vill jag rekommendera.
Glöm icke att vid tjänarinneombyte, som ju är en så- dan verkligt viktig sak, bedja Gud om hjälp vid valet samt att alltid sedan såväl inne- sluta tjänaren i dina förböner som att för egen del bedja alla herrars herre om nåd att kunna vara en verkligt god matmoder!
* " Kungssång. "
S äkerligen har aldrig förr kungssången sjungits så ur svenska hjärtans djup som i dessa nu svunna minnesrika jubileidagar.
Hängifven och klangfull drog den fram, mäktig och gripande, och bringade till » vår hvite drott » en hälsning och ett tack från hela hans trogna folk.
Öfverallt i landet ljöd den, ja, öfverallt!
— Min väg förde mig just under en af de stora festdagarne till en lidandets boning, till ett af hemmen för an- desvaga, till Johannesberg.
Ingalunda tänkte jag, att jag där skulle få höra ett eko af det jubel, som då drog hän » öfver djupen mot höjden » varmt och gladt, men så blef det dock.
Jag fördes omkring öfverallt, i klassrum och arbetssalar.
Sist kommo vi tili salen för korg- fiätning och borstbinderi.
En mängd nio-, tio- åringar sutto där flitigt sysselsatta.
Lärarinnan, som var med mig, ropade till sig en af dem, en pigg liten pojke med lifliga, spelande ögon.
Han hette Gustaf Malmgren; det var ett stackars fat- tigt barn från Norrköping, kommet från ett eländigt hem.
Han hade själf talat om att » pappa hette Supar-Nisse och dog i ' erium ' och mamma ä ' på inrättningen ».
Det var hans enkla, okonst- lade berättelse om sin glädjelösa barndom.
— Men glad var han, gossen, ändå.
De tyckas ha en outtömlig glädjekälla inom sig, dessa barn.
Mycket vill det ej till för att locka fram ett leen- de hos dem.
Och sjungande gick han, denne Gustaf, sin väg fram genom lifvet, sade mig hans lärarinna.
» Vill Gustaf sjunga något för den här främmande fröken? » Han betänkte sig litet, tittade plirande på mig en stund, så ställde han sig midt i rummet med händerna på ryggen och började: » Ur svenska hjärtans djup en gång. » — — Det var sällsamt att höra, det var nästan gripande.
Många af orden voro honom för svåra, men melodien sjöng han rent, klock- rent.
Och allt, hvad han hade af själ och känsla, lade han in i sången.
— Jag tror, att kung Oscar, om han hört gossens: » gör kronan på hans hjässa lätt » — — skulle fått tårar i ögonen, så manlig konung han än är.
Åtminstone skulle han ej lämnats oberörd däraf, så mycket är säkert.
— Där jag satt och lyssnade tänkte jag: så fick då också den fattige gossen blanda sin svaga stämma i den mäktiga, brusande kören — så fick han, om än omedvetet, sända ett tack och en hälsning till vår gode furste, ett tack för hägnande, värmande, barmhärtig kärlek, ett tack från de » små », de arme.
— Ja, det var min lilla jubileumshistoria i all dess enkelhet.
Men jag tyckte att den kunde vara väl värd att förtäljas.
— •. '
Fru Lovisa Petterkvist skrifver: Utmärkta fru — e — / Nog är det rysligt säga något så fasligt som att jag slungat ut en » hatets bannstråle »!
Det har jag visst inte gjort, och hur min näsa ser ut efter att ha varit i ett gråtande tillstånd allt sedan posten kom i går, vill jag inte ens tala o m!
Visst borde jag ha vetat, att folkköket inte alls är någon » barmhärtighetsinrätt- n i n g », men värre saker än sel har händt bättre reporters än mig.
För öfrigt: om också folk, som betalar helt, inte har lika djupa och fina rättigheter som de som bara har råd att betala till hälften, så har de väl ändå vissa rättigheter, bland annat den att ha det lika bra hos herrskapet som på andra ställen, där de betala samma pris!?
Men inte bryr jag mig om dem, jag brydde mig bara om de andra, j a g!
Ett erkänner j a g: jag borde ha förstått, att de där upphällda backarna innehöll någonting mycket ädlare och djupare än bara mat, efter som människorna på ut- ställningen ju hvarken jäktades af brådska eller behöfde passa tid.
Men hvem kan
1897 också föreställa sig, att Stockholmarna rent af älskar kall m a t!
Annat är det hos oss.
Där ska arbetaren ha sin föda varm så den ryker.
Men det kommer sig väl af klimatet, kan jag tro; hos er fryser nog aldrig folk!
Sa jag verkligen, att den snälla fru, som skar^ upp brödet om morgnarna, var smut- sig om fingrarna?
Sa jag det, så var det riktigt gement af mig, efter som jag me- nade helt andra fingrar!
Om nu folkköket var en barmhärtighets- inrättning, så skulle jag föreslå inrättandet af en skrubb, där, * synnerhet om vintern, den arbetare, som ville, kunde få tvätta bort sot och smuts; ty hur det är, så sma- kar nog en middag med rena händer bättre än en med smutsiga.
Att lära folk litet hygg- liga bordsseder är också en insats i kultur- arbetet — om också en af de minsta!
Men när nu folkköket bara vill » ta betaldt », så.
Grufligt rart och snällt af herrskapet att vilja låta mig komma med, men inte du- ger jag till något annat än att vara gemen — ty det tycks då vara och förbli min speci- alitet, bära mig åt hur jag vill!
Men skulle inte herrskapet kunna införa någon ann » lös » värdinna, hvars specialitet skulle vara att hålla tummen på ögonen på de där ut- märkt snälla flickorna, som ska torka af borden, bara man säger till??
Jag försäk- rar goda fru — e —, att när vi » folkkökade », hade de afdunstat allihopa, utom en, som daskade omkring med en våt handduk och sa, » att hon väl inte var mer än en män- niska heller! » Men henne räknar jag inte, efter hon inte hörde dit efter hvad jag nu v e t!
Och så tycker jag att herrskapet gärna kunde införa halfportioner, och så tycker jag att herrskapet gärna kunde pyssla om de så kallade bättre fattiga, så de trifcles vid herrskapets bord!
Ge dem blanka knif- var, litet blommor, serveter m. m., och de ska komma i ett långt, blekt tåg.
— Det är inte alltid arbetaren, som är mest i be- hof af stärkande föda!
Hvad » Unga " Sverige » angår, fick jag rik- tigt tårar i ögonen, när jag läste om hur lyckligt det är » öfver att få välja sin m a t ».
Joo, stackars Unga Sverige är inte vandt få välja sin mat, det, tacka Gud det har någon mat alls!
Men hvarför goda fru — e — anser, att en och hvar, som inte be- traktar folkköket med Unga Sveriges ögon, går omkring och bär på trollskår f v or, begri- per jag inte.
Inte behöfver man väl vara nå- got troll, o m man också ser på sitt sätt och säger hvad man ser?
För öfrigt var det inte jag som sa det där lilla ordet » bara ».
Men det där vill jag inte röra vid af fruktan att någon ska tro, att jag vill skylla ifrån mig, ty det vill jag visst inte!
Var emellertid så utsökt snäll och läs om den meningen en gång till, så kanske goda fru — e — får klart för sig, i hvilkens öga skärfvan sitter!
För de vänliga orden o m mitt hjärta, tackar jag särskildt.
Ja, inte är det något fel med det, men hur det är för öfrigt, vete Gud!
Det piper så underligt i bröstet på mig, bara jag sprin- ger i trapporna några gånger.
Ruffen säger, att det är fettet!
Men inte piper fett!
Och när man därtill blir så här al- tererad och upprörd, så.
Också får jag riktigt be goda fru — e — vara så god och raska på med att vara ond på mig, så mycket det är möjligt, ty naturligtvis är IDUN det herrskapet, som är onda på mig, eljes hade väl aldrig » hatets fula bannstråle » blifvit tänd.
Allt sedan jag var i Stockholm har jag fått en fullkomlig aversjon för penna och bläck, ämnena må vara hur intressangta som helst!
Jag antar, att jag befinner mig i någon slags reaktion, då man ju aldrig lär duga till något.
Måtte det emellertid inte märkas här!
Tacksam för det hjärtliga sinnelag, som trots hatet slog emot mig i det s å snälla och så upprörande brefvet, har jag den äran att med allra största högaktning teckna Lovisa Petterkvist.
Jockmock 27 sept.
Till redaktören.
Var så god och till alla dem, som varit så innerligt utmärkta och prisat mig, fram- för min djupaste tacksamhet!
Om det är någon mer, som har något vackert att säga, så bed henne att för allt i världen inte genera sig!
Vill inte Redaktören ta emot några flera bref, så be dem bara skicka af dem direkt!
Jag ska nog ta emot dem, jag, och det med varma serveter!
* (Forts, och slut.)
Under hvilka förutsättningar kan kvinno- rörelsen blifva af verklig betydelse för kultur och framåtskridande?
var ämnet för fröken Anna Sandströms föredrag.
Lugnt och klart, med sann kvinnlig finess, erinrade talarinnan först om den utveckling, som kvinnorörel- sen ernått genom en måttfull kritik.
Den har ledt till själfkritik och själfpröfning, hvilket åter leder till större grundlighet i arbetet och till undvikande af dilettantism.
Hvad som fortfarande vore att önska vore en allt bestämdare uppfattning om nödvän- digheten att ordna detaljerna under en ge- mensam enhet.
Mera fasthet, mera allvar och kraft behöfde nutidskvinnan äfven in- dividuelt sedt.
Bland tidens frågor hör man ofta: huru skall den framtida kvinnan blifva?
Skall hon, likt dufvan som födes med kött och blifver hök, mista sin kvinnlighet, sin mjuka, milda tjusning, hela sitt etiska och este- tiska behag?
Talarinnan trodde ej att detta skulle ske, ty det vore ett tillbakagående inom den sanna utvecklingen.
Miste kvin- nan sin äkta kvinnlighet, då vore något af det bästa världen äger borta, och hon skulle då aldrig vinna framgång för sina sträfvanden.
Den upplysta kvinnan råddes att upp- öfva gifna anlag och att låta den indivi- duela begåfningen vara den ledstjärna, som bestämde hennes kurs.
Hon vore då min- dre utsatt för misstag och kunde vara sig själf mera, än om endast yttre motiv ledde henne.
Den största betydelsen hade dock kvinnorörelsen i och för höjandet af äkten- skapet.
Intar kvinnan en förbättrad ställ- ning på arbetets fält, så intar hon ock en sådan i äktenskapet.
Äktenskapet nu för tiden ställer sig svårare för mannen, men ock desto rikare, fullare och intressantare.
Kvinnorörelsen uppfostrar äfven mödrarna.
Modren lär sig att inse det ansvar hon bär.
Ja, kriteriet på all kvinnorörelse är, att den gör äktenskapet rikare, sannare, allvarligare, fastare, ty den yttre likställigheten gör ock 321 att den inre likställigheten blir större!
(Ju- bel och ihållande applåder.)
Betydelsen af kvinnans arbete för nykterhet och sedlighet belystes af fru Elisabet Selmer från Danmark, Talarinnan började med att yttra sin glädje öfver den organisation inom nykterhets- och sedlighetskretsar, som börjat göra sig känd äfven.
Inom Eng- land och Amerika hade denna rörelse nu i 20 år arbetat med okuflig energi och stor framgång — det var den engelsktalande kvinnan som först lagt handen till detta stora verk.
Hon ömkade sig icke blott öfver all jämmer och elände: eldad af don varmaste kärlek gick hon ut och arbetade.
T y blott med kärlek och tålamod, ansåg talarinnan, kunde man vinna mark från dessa samhällets fiender.
Äfven manades till propaganda inom familjelifvet, ty sam- hället bildas af familjerna och det som rör familjen återverkar i sin mån på samhälle och stat.
Torsdagens förhandlingar öppnades med ett föredrag af fru Charlotte Norrie född Harbou om Sjukvård som arbetsfält för kvinnan.
Efter en redogörelse för de erfarenheter, som talarinnan själf samlat i sjukvårdens tjänst, öfvergick fru N. till ett starkt be- tonande af den öfveransträngning, som våra dagars sjuksköterskor äro underkastade, samt de reformer som härvidlag vore önskliga och som borde göra det möjligt för sköter- skan att rätt fylla sitt ansvarsfulla kall.
Hennes lön är ännu för liten, hennes arbets- tid för lång; kosten behöfver äfven väsent- ligen förbättras och sjuk- och pensionskas- sorna äro otillräckliga.
Sjuksköterskorna uppmanades att arbeta för reformer och icke finna sig i att duka under i tysthet.
Om kvinnans värneplikt och det stora freds- arbetet hölls föredrag af fru Margareta Wul- lum från Danmark.
Med hänförande värme drog hon i härnad för människokärlekens och fredsarbetets syften.
I saga och sång hvilar kanske ännu ett skimmer öfver slag- fältet, men de som så sjunga veta ej hvad de göra och känna ej heller de obeskrif- liga lidanden som ligga bakom.
— Vi kvin- nor lida ej mindre än männen, och vi vilja också, vi måste vara med.
Flo- rence Nigthingale som stod främst i det led, som kämpade för sjukvård, men ock för fred.
Hon hade lyckats att rädda, där intet hopp tycktes finnas bland de van- vårdade skarorna.
Medlen hade varit frisk luft, rent vatten, mycket tvål och ömma kvinnohänder.
Ja, låt oss samlas under fredsidéns fa- nor och där göra vår värneplikt eller rät- tare värnerätt!
(Stormande applåder.)
Fru Ebba Herrman talade om De kvinn- liga gymnasternas uppgift samt de sträfvan- den, som böra kunna inläggas på detta om- råde i kvinnosakens intresse, och därefter om kvinnodräktens betydelse för kvinnans arbetsförmåga.
Fröken Ellen Key gaf en rolig och spiri- tuel skildring af den kända stockholmska kvinnoföreningen » Nya Iduns » uppkomst och utveckling.
I ett hänseende var mannen alltid färdig att erkänna kvinnans företräde och öfver- lägsenhet, nämligen det sällskapliga, och sällskaplighet var just Nya Iduns hufvud- syfte.
Männen stiftade förbundet Idun till in- bördes uppbyggelse, och så en gång funno tvänne fruar, hvilka sutto tillsammans och hade tråkigt, medan de tänkte på hur tref-
IDUN 322 för hvarje deltagare i färden, besluta sig äfven de minst bemedlade i kretsen, herr och fru An- dersson samt kamrer Lönnbloms till att fara med och njuta en dag i den fria naturen samt be- skåda det gamla obebodda slottet.
Direktören erbjöd sig att telefonera till järnvägshotellet vid stationen, där tågombyte skulle äga rum kl. 8,5, att en frukost, till ett bestämdt pris, skulle vara i ordning, och så skildes man åt i allra bästa lynne.
Aftalet tydde äfven, att alla skulle samlas kl. på slaget 6 vid stationen, så att man finge god tid på sig innan tåget afgick och all ängslan och oro för att någon skulle bli försenad förebyggdes.
Morgonen var härlig; solen lyste f rån en moln- fri himmel, sällskapet stod samladt på utsatt tid; endast anföraren, direktör Freden, och hans familj saknades, liksom också » unge konsuln », men han hade skickat bud, att han kom med ett senare tåg.
Man var dock i den bästa stämning, ty ti- den var så rundligt tilltagen, just för det man visste att sölare funnos i kretsen; men då minu- terna förgingo, utan att Fredens syntes till, bör- jade man känna oro.
En af ungherrarne erbjöd sig att springa upp till Fredens och mana på dem; fru Lönnblom, som bäst kände till famil- jen, hade onda aningar och följde med sprin- Föredragens rad afslutades med Några gande.
De funno direktören halfklädd, beredd synpunkter i kvinnofrågan ined särskild hän- att åter gå i säng, ty frun hade ej fått sin nya syn till kvinnans rättsliga ställning, som ut- sommardräkt från sömmerskan, och det kunde vecklades af fil.
kand. E. Svensén.
Med ej falla henne in att resa i en annan, då söm- merskan skickat bud, nu på morgonen, att ko- klara och exakta statistiska fakta belyste stymen ej kunde bli färdig förr än om en tim- herr Svensén den utveckling den svenska me; fröken Elvira hade ej ens stigit upp; fru kvinnans rättigheter vunnit.
Främsta måls- Lönnblom antog, att hon fått en vink om att männen därför voro Henning Hamilton, Lars » unge konsuln » ej kunde följa med morgontåget.
» För all del, mina vänner, låten ej oss hindra Johan Hierta och riksdagsmannen Svensén.
eder, utan faren I nu; vi komma ju efter och träffas på platsen! » utlät sig fru Lavinia, och På torsdagsaftonen kl. Vä 8 samlades så direktören sade gäspande, att ingenting var ruski- konferensens deltagarinnor jämte ett tiotal gare än en färd med tidiga morgontåg.
Han hade tyckt det redan i går afton och ej brytt sig om horrar till en afslutningsfest å hotell Phoe- att telefonera om frukost; därför hade sällskapet nix.
Efter utbyte af hälsningar och sedan sin fullständiga frihet äfven där vid lag.
te intagits, ordnade man sig i stora fest- Andlösa kommo spejarne tillbaka med detta salen, där sång utfördes efter ett särdeles budskap.
Stor förvirring och oreda; endast Fre- fint skandinaviskt program.
Bland de med- den kände till platsen.
Några ville fara utan anförare, andra icke; man gick in och man hop- verkande voro fröken E. Sidner och fröken pade ut ur kupéerna; förargelse och mer eller L. Lindberg.
Vid supén höll fröken Dahl- mindre högljudda anmärkningar förspordes mot gren ett versifieradt humoristiskt » tal för den strejkande, tills konduktören slog igen vagns- mannen ».
— Fröken Henrika Widmark upp- dörrarna med- häftiga ski ' ällar och tåget sattes i gång.
läste en stämningsfull dikt, fru Ankarsvärd Det första beslut, som nu fattades, var att låta talade för sångarne och fröken H. Lundin Fredens tro, att de hade rest och sålunda narra för de utländska gästerna, hvarpå fröken dem att ensamma företaga lustfärden, men då en Krog svarade.
Slutligen utbragte professor af de unga flickorna anmärkte, att de troligen ej begärde bättre än att helt allena få rå om » unge Montelius en skål för mannens och kvin- konsuln », blef det afgjordt att man skulle hålla nans samarbete i framåtskridandets tjänst.
god min och samlas igen vid nästa tågs af gång Kl. omkring 1 skildes man med en varm kl. 8,5O.
Nu infunno sig direktörens i god tid; han full- känsla af samhörighet och godt förstånd.
söfd och nyter, frun strålande i sin nya sommar- En djup inblick i kvinnosakens verkliga dräkt, dottern rosig och glittrande glad i säll- vikt och betydelse har denna konferens skap med » unga konsuln ».
Men den öfriga delen gifvit, och det är med glädje och stolthet af sällskapet led däremot af efterdyningarna från som vi iakttagit, hvilken klart medveten, morgonharmen, och stämningen förblef tryckt, oaktadt direktörens bjödo på forfriskningar under men på samma gång sansad hållning färden.
Först vid ankomsten till det natursköna särskildt de svenska kvinnorna intagit.
För- målet för färden uppklarnade sinnena; den då arbetets oroliga tid är förbi, och de gå nu med och då frambrytande retligheten vek för en gryen- djup öfvertygelse och lugn tillit mot målet.
de feststämning öfver hela laget.
Men nu kommer grosshandlare Ljung förbi 4, gruppen, Freden blir honom varse, förstår att mannen är stadd på resa och vill passa på att göra affärer med honom!
» Vänta här i järnvägsparken ett ögonblick, mitt herrskap, jag har bara ett par- ord att säga Af Eva Vigström (Ave.)
grosshandlare Ljung, som nu gick in på hotellet, och är genast tillbaka! » sade han brådskande II.
och kilade bort.
Här skall nu ej gifvas exempel på hemlif, där Sällskapet gick fram och åter, fram och åter brist på ordhållighet är det mest framträdande i den lilla anläggningen, men anföraren förblef draget hos familjemedlemmarne, men det kan osynlig.
Herrarne började en efter en att för- kanske icke vara ur vägen att framhålla en spe- svinna, damerna att harmas och klaga öfver hun.
gelbild, som de flesta torde känna igen till dess ger; man hade ju aftalat om gemensam middag på hufvuddrag, äfven om detaljerna kunna varieras hotellet, och nu var kl. 4 på e. m.
Fru Anders- i det oändliga.
son föreslog » förmiddagskaffe » på «Bellevue », som En sluten vänkrets sitter en eftermiddag till- skymtade fram på andra sidan parken.
Alla da- sammans, man kommer att tala om den vackra merna biföllo, men just som man satt sig i gång naturen vid X. och det gamla slottet där invid för att nå detta mål, möter fru Freden en af insjön, och så framställer plötsligt sällskapets sina forna skolkamrater, som med sin man hade tillfälliga värd, direktör Freden, förslaget att man slagit sig ned i X. för sommaren samt nu bjöd följande dag, samt och synnerligen, skall före- fru Lavinia att » titta in », och i ett nu var äfven taga en färd dit med ett tidigt morgontåg och hon borta.
Nu höll ett oväder på att bryta löst återvända hem på aftonen.
Han understödjes öfver fröken Elvira, men så kom » unge konsuln », lifligt af sin hustru, fru Lavinia, samt dottern,, skickad af direktören, för att hämta damerna.
fröken Elvira, och hennes beundrare, unge konsul Herrarne voro redan samlade på hotellet; nytt Pettersson, och då värden räknat ut kostnaden dröjsmål för att invänta fru Lavinia.
Klockan ligt männen nn hade inom sitt Iduns frid- lysta område, på att kvinnorna ock borde äga ett förbund.
Som beslut och handling hos kvinnan följa snabbt, blef ett förbund snart stiftadt.
Stadgarne lånades från män- nens Idun, och denna dess eontrepart fick namn Nya Idun, ett väsen mera generelt än preciseradt.
Första gången Nya Idun sammanträdde afhandlades den evigt kvinn- liga frågan — kläderna!
Nya Idun gör ej anspråk på att inom sin krets dryfta de viktiga, djupa frågorna, som beröra kvin- nans ställning, men den sluter i sin krets dem, som äga och ägna sig åt espritens och skönhetens värden, och som veta, att icke blott bröd, men äfven vin behöfves på lifvets bord.
Talarinnan trodde ock, att det var solidare saker som afhandlades inom kvinnornas Idun än männens; dock ingen kvinna har blickat in i det manliga, ingen man i det kvinnliga.
Orel ocl [af f al.
1897 var 5, när hon kom från sin » titt », hos skol- kamraten, som nyligen gift om sig med en tysk baron, och Lavinia var i allra bästa lynne samt undrade skrattande öfver, att man kunde bli i misshumör på en så skön plats, samt förebrådde Elvira att hon tillåtit sällskapet vänta i stället för att gå till hotellet.
— — När middagen var afäten skulle man på allvar se sig om; men då visade det sig, att det gamla slottet låg ett par kilometers väg från X. och att man omöjligen kunde hinna bese det, innan det sista tåget afgick från stationen.
Det var Lönn- blom, som upptäckte denna omständighet, då hela sällskapet sträfvat fram och stod på slottets borggård, där det blef tillsagdt att vänta en stund, tills kastellanen kom hem från ett ärende, han uträttat uppe i byn.
Lönnblom hade nyligen fått kamrerssysslan i en filial af banken i Z. och måste nödvändigt resa tillbaka samma kväll för att kunna vara på sitt kontor i rätt tid följande morgon.
Hans fru blef ängslig och ville genast följa med honom, så trött hon än var; men fru Freden förklarade detta vara vanvett.
Hon för sin del, sade hon då, hade aldrig ens tänkt på, att sällskapet skulle resa hem samma dag, då färden företogs så sent på förmiddagen, men hon hade ju på morgonen ifrigt tillrådt de öfriga att genast ge sig i väg, så hade denna brådska och otrefnad kunnat und- vikas.
Spetsiga svar från ett par af fruarna öka- de otrefnaden; två af herrarne beslöto sig till att följa med Lönnblom, och i all denna viller- valla glömde de att lämna sina hustrur penningar till nattlogi och öfriga omkostnader för det för- längda vistandet i X.