Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
sig insändare, hela om Därvid kan kronor, m a n väl s u m m a n tilldelad en någon sådan skulle enda anses d ä r a f f ö r t j ä n t f r a m f ö r alla a n d r a; m e n l ä m p - ligast torde kanske beloppet kunna ett p a r, t r e inlägg, våra läsarinnor värda.
Vi tresserade den delas i eller flere p r i s, s o m tillfalla d e anse mest beaktans- b e d j a d ä r f ö r alla f ö r s a k e n in- att 15 dennes ofördröjligen till och senast före redaktionen insända sin o m r ö s t n i n g s a m t d ä r v i d u p p g i f v a nummer på d e t eller d e i n l ä g g, d e a n s e p r i s v ä r d a, lika- s o m prisets ledning af belopp.
denna O c h skola vi sedan, m e d omröstning, verkställa premieutdelningen.
U r af Idun.
n o t i s b o k e n.
En ny skoMräkt för flickor.
Nya model- ler till hygieniska o. praktiska underkläder o c h öfverdräkt för flickor i skolåldern k o m m a att demonstreras å ett föredrag, som under loppet af nästa vecka hålles i Vetenskapsakademiens hörsal af fru Gurli Linder.
m * En hedrad arhetarinna.
En stämnings- full kamratfest firades i lördags af Dagens Ny- heters sätteri- o c h tr3 ' ckeripersonal, s o m då sade farväl till en gammal, plikttrogen kamrat, hvil- ken lämnat sin plats vid kasten efter ett 28-årigt arbete.
Detta är en lång arbetsdag — 28 år vid en morgontidning m e d dess jäktande, febrila nattarbete — o c h många finnas ej, som äga n o g energi, att stå ut därmed.
H u r m y c k e t m e r hed- rande är det ej då, när en kvinna visar dylikt sällsynt kraftprof!
För att nu fira denna trägna arbetarinna, fröken Ebba B,unström, hade kamra- terna, som sagdt, i lördags inbjudit henne till en frukostmiddag på den pittoreskt belägna Kungs- holmsrestauranten » Piperska muren », hvarvid Dagens Nyheters faktor tolkade deras känslor i afskedsstunden.
Mycket hade de att tacka E b b a Kunström för; hennes stilla, blida väsen hade haft ett förädlande inflytande på de manliga kam- raternas mången gång uppbrusande sinnen, o c h hennes aldrig svikande plikttrohet hade ständigt verkat s o m ett det vackraste föredöme.
Afliden skådespelerska.
Den 22 sept.
af- led i Kalmar efter en kort sjukdom den kända, omtyckta skådespelerskan o c h f. d. teaterdirek- trisen fru Jenny Carlberg, född Hermansson.
Fru Carlberg uppträdde senast tisdagen den 15 sept.
som Veronica i » Den ondes besegrare ».
Därefter insjuknade hon emellertid o c h jämnt en vecka efter det h o n för sista sången uppträdt å de bräder, s o m föreställa värklen, hade h o n skördats af liemannen.
operan återupptog i lördags A d a m s lilla nätta o c h melodiösa opera-comique » Nitrnberger- dockan ».
Nya i sina partier voro hrr Brag (Cor- nelius) o c h Forsell (Miller).
Den förre återgaf- såväl i spel som sång den snåle leksaksfabri- kanten m e d g o d komik, o c h den senare lyckades ock på det hela taget rätt bra lösa sin uppgift.
H r Henriksson var liksom förut en ganska rolig pappas gosse.
Främst af alla stod dock fröken Karlsohn (Bertha), hvars klockrena sång o c h pär- lande koloratur framkallade det lifligaste bifall från den talrika publiken.
Efter ett ganska vac- kert balettdivertissement af hr Glasemann uppför- des till slut » Pajazzo » m e d samma besättning s N y h e t e r f ö r som senast, undantagandes att hr Bratbost nu åter öfvertagit Canios parti, hvilket som bekant senast innehades af hr Morello.
Vasateaterns framförande i tisdags af Shake- speares » En vintersaga » hade motsetts med min dre vanligt intresse, o c h de förväntningar, huf- vudstadens publik gjort sig att här åter en gång finna en exponent af det stora dramat på ett vär- digt sätt bragt öfver tiljan, fingo en glädjande uppfyllelse.
Premieren var en obetingad succés, såväl hvad gäller de enskilda uppgifternas lyck- liga lösning som det helas stilenliga samman- hållning.
Strängt begränsade af tid o c h utrymme i detta nummers pressläggningsminut, nödgas vi emellertid fatta oss kort o m den angenäma tea- teraftonens detaljer.
Nämnas b ö r dock, huru herr Svennberg som konungen af Sicilien gaf en ypperligt skiftande bild af såväl svartsjukans ra- seri s o m den sena ångerns ruelse o c h den slut- liga försoningens sällhet, liksom fru Håkanssons storstilade H e r m i o n e fann lika lyckliga uttryck för de första akternas tragiska majestät som slut- scenens jublande harmoni.
Hr de Wahl o c h frö- ken Gotischalk voro mycket sympatiska s o m de älskande unga furstebarnen, o c h nästan samtliga af de många, delvis betydande birollerna fingo ett erkännansvärdt utförande.
Så fröken Lunde- qvists förträffliga Paulina, hr Eliasons smidige Autolycus, hrr Sternvalls o c h Hultmans lustigt chargerade herdar, far o c h son.
H r Engelbrcchts konung af B o h m en föreföll något tung g e n o m skådespelarens sedvanliga benägenhet att » släpa » i sin deklamation, men var, äfven han, af i det hela g o d verkan.
Briijant var uppsättningen, lysande dräkterna, hr Grabows nya dekorationer effektrika.
Sedan efter hvarje akt de spelande ofta framkallats o c h särskildt efter styckets slut långvarigt o c h intensivt hyllats, ägnades äfven åt iscensättaren, hr Molander, en välförtjänt inropning.
Man kan alltså tryggt förutspå det gedigna programmet en vacker serie fulla hus — en endast skyldig uppmuntran åt det konstnärliga intresse s o m från så många händer nedlagts vid dess utfö- rande.
Södra teatern har nu utbytt den olycksaliga » Prisgåtan » m o t ett » Gullregn », som ofvanpå denna föregångare kändes riktigt uppfriskande.
Detta lustspel, bearbetadt efter tyskan af Frans Hedberg, har i alla händelser den förtjänsten att vara lifligt o c h underhållande.
Något snilleverk är det visserligen inte, m e n nästan alla rollerna däri äro spelbara, o c h särskildt hr Bergström har en roll, s o m passar h o n o m utmärkt.
En fattig, hedervärd spetsborgarfamilj m e d giftasvuxna döttrar blir förflyttad från en blyg- sam position i landsortsstaden Finkemvverder till en förgylld, men ihålig » lycka » i » världsme- tropolen » Berlin.
Den hederliga spetsborgarfa- miljen råkar in i en sådan massa oväntade för- vecklingar i sin nya ställning, att den återvänder till Finkenwerders blygsamma, m e n humbugsfria idyll.
En excentrisk ryska får på ett för öfrigt tämligen otroligt sätt tjänstgöra såsom den där leder Finkenwerders-familjen in i det gyllene Berlin-äfventyret.
Stycket spelas friskt o c h lifligt.
Herr Bergström som den hederliga kälkborgaren, är, s o m sagdt, riktigt i sitt esse o c h fru Fornell sekunderar ho- nom m e d framgång som hans äkta hälft.
Fru Stavenow, teaterns nya intagande ackvisition, gör en täck ingenueroll o c h fröken Olsson en syn- nerligen drastisk piga, som ej minst » på hyllan » finner glada beundrare.
Det hela är harmlöst muntrande o c h torde nog en tid hålla sig uppe på programmet.
Tatjana.
parsamma Fruar!
319 Skiss för Idun af Elsa Lindberg.
(Forts.) När herr Birger klockan fem k o m uppför trap- pan till sitt rum, fann han nyckeln instucken på sitt vanliga gömställe i ett hål i muren.
Rum- met var tomt.
Tatjana var borta!
Den lilla nötta fiollådan o c h det blå knytet hade hon tagit m e d sig.
Om ej rummet sett så städadt ut, o m ej allt varit så prydligt o c h nätt ordnadt, den lilla tyllbiten hängd öfver fönstret o c h tallrikar, koppar o c h fat så ordentligt ställda i rad på hyllan, skulle han trott, att den förflutna aftonens händelser varit en dröm.
i Jklädnings-, höstsäsongen hos k a p p - och » Les gaies oiseaux » v o r o redan i rörelse.
Ge- n o m de tunna trossbottnarna ljödo deras i friga röster ned till herr Birger.
Så hördes en grof, hård basstämma, s o m öfverröstade de gälla höga flickrö- sterna och for ut i grofva tillmålen.
Basrösten besvarades af de ifriga diskantstämmorna, som alla talade på en gång.
Så ljöd åter basrösten en smula lugnad, o c h sen blef det tyst.
Herr Birger hörde en dörr däruppe öppnas och stängas.
I trappan ljöd fottramp.
— Lätta steg o c h så tunga.
— Utanför herr Birgers dörr stannade de lätta stegen.
» Au revoir!
a six heures! » - ' limmade bas- rösten.
Och de tunga stegen fortsatte vidare trap- pan utför.
— En lätt, nästan tveksam knackning.
— Herr Birger ropade » stig in! » — Dörren öpp- nades o c h två flickor stodo där utanför i trappans half dunkel.
Tatjana — lång, smal och svartklädd m e d all- varligt, blekt ansikte o c h så en liten ljuslett, knubbig en, hängande leende vid hennes arm.
— Det var violoncellisten v i d » les oiseaux ' s » or- kester.
Den lilla ljusletta såg sig nyfiket omkring i rummet o c h så klang hennes glada röst.
» mon- sieur Birger!
Monsieur Birger.
Voilä M o i et Tatjana! » Herr Birger såg stum från den ena till den an- dra af de två flickorna.
— Tatjana!
— Och den lilla » oiseau » så förtroligt vid hennes arm!
Hade Tatjana glömt, att hennes döde morfar förbjudit henne allt umgänge med d e m däruppe i öfversta våningen?
Den lilla oiseaux puffade Tatjana i sidan.
» Dis donc quelquechose!
A h!
sotte-lä! » fnittrade h o n till.
Så tittade hon plirande från herr Bir- ger till Tatjana.
» Je vous géne vous d e u x?
E h!
b i e n!
Je m ' en fiche! » Och hon satte sig graciöst på ledstången o c h åkte utför, kastande hela vä- gen slängkyssar åt de två däruppe De v o r o ensamma.
Herr Birger hörde sitt eget hjärta slå.
Tatjana stod framför h o n o m m e d sänkt hufvud.
» Tack för i natt, » sade hon.
» Och tack för allt, allt det ni gjort för min skull.
— — — — Jag ville endast säga, att jag nu fått plats. » » Fått plats? » Herr Birger visste ej, hvarför det plötsligt skar så underligt till inom h o n o m.
Det var ju m y c k e t roligt, att hon fått plats, den fattiga Tatjana.
Han borde riktigt glädja sig å hennes vägnar.
» Hvar? » frågade han andlöst.
» I » les gaies oiseaux ' s » orkester som sekund- violinist — efter mademoiselle Anette, som flydde bort i natt. » Hennes röst var klar o c h hennes svarta ögon sågo rätt på h o n o m, så lugna o c h så stora.
Herr Birger mindes plötsligt den grå kappan o c h hyrkuskvagnen kl. 5 i morse.
» I » les gaies oiseaux ' s » orkester? » upprepade han tonlöst.
» Ja » — svarade Tatjana stillsamt.
Det blef tyst där i herr Birgers lilla rum.
» Det var j u mycket roligt.
Jag gratulerar er, fröken Tatjana, » sade herr Birger slutligen m e d en röst, s o m lät främmande i hans egna öron.
» Ja, det är mycket roligt.
Tack! » svarade h o n stelt.
Deras händer snuddade vid hvarann.
Då grep hon plötsligt hårdt o m hans arm.
» Tack för allt!
Ni är den bästa af alla! » Ett ögonblick var hennes mun nära hans kind.
Så ljödo lätta steg uppför trappan.
Och herr Birger var ensam.
— Tatjana i » les oiseaux ' s » orkester!
— Det var plötsligt, som o m han förlorat något dyrbart o c h kärt.
H a n kände sig så fattig och tom.
Klockan i det närbelägna kyrktornet slog half 9.
K l.
9 hade han en lektion längst uppe på Söder.
Han hade en förnimmelse af, att han borde gå nu, o m han ville k o m m a i rätt tid.
Han tog mekaniskt på sig rock o c h hatt o c h gick så fram till bordet, där manuskripten lågo.
Han brukade alltid taga m e d sig några skisser, när han gick på sina lektioner, för att sticka in dem i breflådan på någon tidningsredaktion, som han passerade förbi.
På så sätt sparade han alltid in postportot.
Liksom i dvala, nästan utan att tänka därpå, endast af vana sträckte han ut han- den efter ett manuskript.
Men han fick ej tag i det skrifna papperet — något hvitt, hopskrynk- ladt föll i hans hand.
Han såg på det.
— Det var Tatjanas hvita snibbkrage.
— I det stora musikkaféet var hvarje bord upp- taget.
Tobaksröken låg s o m en tät slöja öfver k o s t y m t y g e r Hildur Andersson, Stockholm.
12 Hötorget 12 Filial: 4 Södermalmstorg 4.
Eiks- och Allm.
tel. 1
Kypare i k n ä b y x o r o c h svarta silkes- strumpor baiancerade sina brickor öfver gäster- nas hufvud.
På estraden, kring hvilkens fot små förgyllda keruber dansade i ring, sutto » les gaies oiseaux » i sina hvita klädningar m e d gröna band o m lifvet.
— K n a c k!
K n a c k!
Anförarinnan, en klar- ögd, uppnäst blondin m e d burrigt hår, som stod ut rundt kring hufvudet likt en gloria, slog m e d stråken m o t locket på sin lilla röda fiol.
Flickorna höjde lystrande sina hufvuden.
Tararamta — ta!
Den något öfvermogna, fet- lagda flickan, som skötte trumman, slog en hård hvirfvel m e d sina metallbeslagna trumpinnar.
Så gjorde första fiolerna en snabb löpning, vio- loncellen föll in m e d en lång, utdragen ton o c h en polka skållade i glada, lekande toner.
Efter första reprisen skulle sekundfiolerna falla in efter tre takters paus.
Den brunögda, täcka » oiseau », som följt m e d orkestern i alla städer o c h spela- de säkert sin andra fiol, medan hon samtidigt med lika m y c k e n vana skötte sitt ögonspel m e d kafégästerna, föll påpassligt in, men Tatjana tappade bort sig.
En ung man i sliten rock och blekt, magert ansikte sökte bana sig väg till ett litet hörnbord, hvilket en äldre herre just nu lämnade.
Tatjana såg h o n o m i stället för noterna.
Kamraten gaf henne en hård knuff i sidan och visade m e d stråken på den not, hvilken h o n skulle spela.
efterträderska!
Hvart tog Anette v ä g e n?
Fråga hennes baron!
— Skratt.
Nu slutade orkestern.
H v a d var det de spela- de?
Vals eller polka, hör jag efter hvad de spela?
När jag har en sådan skön- het framför mig som den svartögda där, då hör jag inte, då ser jag endast.
Skål på det!
» Voilä monsieur Birger! » Den lilla ljusletta violoncellisten petade till Tatjana m e d stråken.
Tatjana hade hela tiden, alltsen polkan slutat, envist sett ned på fiolen, som låg i hennes knä.
Nu måste h o n se upp.
Herr Birger mötte hen- nes svarta ögon.
Han hälsade stelt.
H o n rod- nade och såg hastigt bort.
Eleganterna tätt invid estraden hade noga följt med.
— H v a d var det för en figur — den unge mannen, som satt vid hörnbordet och såg så lugg- sliten ut i den skarpa, elektriska belysningen?
Han hade hälsat på henne o c h hon hade rodnat.
— En rival!
— Den där!
K y p a r e!
På ett visitkort m e d klingande, adligt namn skrefs hastigt några ord.
I^yparen mottog kortet och förde det bort.
» Les oiseaux » spelade en banal, långsläpig melodi.
Under den följande pausen räckte en kypare åt Tatjana någonting inveckladt i hvitt silkespapper.
Tatjana tog nyfiken och förvånad bort de två knappnålarna, s o m sammanhöllo det tunna papperet.
Som i en dimma såg h o n två yppiga, röda rosor o c h bredvid dem ett hvitt kort m e d ett klingande adelsnamn.
Men tvärs genom tobaksröken, s o m allt tätare hängde öfver lokalen, blickade två ögon på henne så sorgset.
De två ögonen förföljde henne, allvarsamma, bedjande.
— » Stackars lilla Tatjana!
K o m till mig!
Där hos mig är det fattigt, m e n ändå bättre än här! » — Framför hörnbordet tätt invid estraden voro två stora b o r d skjutna intill hvarann.
Kundt o m dem sutto unga eleganter.
— Uppspelta hade de k o m m i t från en stor middag.
Buteljer o c h glas stodo i rader framför dem.
Det går så bra att prata litet, innehållslöst prat, s o m ingen hör på och man själf glömt i nästa minut; det går så lätt att prata, när fyllda glas stå på bordet o c h glada melodier dansa i luften.
— Vackra flickor, » les oiseaux », och så glada sen!
Pigga!
rasande pigga!
Det är en n y där!
H o n där med svarta håret i en krona på hufvu- det.
Jaså, sekundfiolen!
Charmanta ö g o n!
Men något för allvarliga!
— Munnen ser dess mer skrattlysten ut!
Pikant!
— Djupa madonnaögon o c h buktad, världslig mun.
Verkligen pikant!
H v e m är hon d å?
Anettes Redigeras af Sophie Bidrag mottagas med länge.
Båd ' katolik o c h lutheran, muham- medan tillika, Ja, alla, s o m på jorden b o, så fat- tiga s o m rika, Ha rättighet att fordra mig, hvarhelst de slå sig ned, Om o c k i hvarje annat fall de taga landets sed.
•Och dock — historien täljer oss o m många hårda strider, Som just om mig har kämpats ut i längst förflutna tider, Och mången ädel kämpe, fylld af tapperhet och mod, Har för att troget värna mig fått offra lif o c h blod.
Men ej i forna dagar blott min sak man måste skydda, Nej — ofördragsam än i dag man är i slott o c h h y d d a; Och är ej kampen nu så het, att blod man gjuta får, Med skarpa ord dock mången ger sin nästa djupa sår.
Dock — kanske randas skall den dag, då jag får ostördt råda, Då efter hat o c h kif o c h split man blott får endräkt skåda; Då blott en enda religion på jorden härska skall, Som i sin famn, i tro och hopp, • förenar världen all.
Om till de lycklige du hör, som utan k a m p mig vunnit, E A f hjärtat tacksam var, min vän, att du så lätt mig funnit; Då skall du ock i sinom tid till in- sikt k o m m a här Om allt, hvad jag af skilda ting uti mitt sköte bär: En » nya världen » du först skall träffa på.
Ett oumbärligt husdjur i norden följer så.
H v e m ibland Åsars skara bar vigg uti sin h a n d?
Hvarefter den nog längtar, s o m står vid grafvens rand.
T * knlsita Fabriken " GÖTA LEJON " aörxssoHO stad i En praktfull Floras dotter m e d falsk- het i sin barm.
H v a d bålde kämpen hade så starka i sin arm.
E n kung i sångens rike, hans tju- sarmakt är stor; H v a r m e d han tjusar sinnet.
En skatt för hvarje mor.
I lifvets mörka stunder hvad b ö r du hålla fast?
Materialet säkert till mången gum- mas kvast.
Nämn så ett utmärkt bränsle, och hur det vara bör.
Hur vill du gåsen hafva, att den må blifva m ö r?
Om du helt plötsligt finge — säg hvad — nog blef du glad?
Hur vill du gärna vara, när du skall gå — på livad?
Ett oundgängligt villkor för fisk att k o m m a fram.
Säg hvarförutan aldrig kan blifva någon stam.
När hem soldaten drager, hvad bär han då så stolt?
H v a d den på tid kan blifva, s o m nu går klädd i kolt.
Naturlig hufvudbonad på vingad sångare.
NEROTH &amp; Co- L • •.
H v a d hade hon m e d herr Birger att göra!
Pion ville icke se på h o n o m, ville icke förstå hans ögons ömma, stumma språk.
N e j, hon ville skratta och ha roligt, skratta som de andra » oiseaux » och se omkring sig m e d spelande, käcka ögon- kast.
(106) B YRÅ: Drottnio.gga.tan 48, en tr. ANNONSPRIS: 25 ÖRE PR PETITRAD (
UTLÄNDSKA ANNONSER 50 ÖRE RADEN.
Fredagen den TIDNINGEN KOSTAR ENDAST 1 KRONA FÖR QVARTALET POSTARVODET INBERÄKNADT.
INGEN LÖSNUMMERFÖRSÄLJNING.
27 d e c e m b e r REDAKTÖR OCH F R I T H I O F UTGIFVARE: H E L L B E R G.
TRÄFFAS Å BYRÅN KL. 10 — 11.
6 1 Marie Sophie et fans en tid, då M.
S. Schwartz ' C \ f~ namn var ett bland de mest populära i vårt land, då hennes romaner lä- stes af gamla och unga och öfversattes till främ- mande språk, innan det svenska manuskriptets bläck ens hunnit torka.
Allmänheten log mot den lyckliga författarin- nan, förläggarne ' tvista- de om hennes alster, och sjelfva kritiken kom sig icke riktigt för med sitt dissektionsarbete, fast den ibland sam- vetsgrant bjöd till.
Den tiden är för hen- ne förbi, som den blir för alla, hvilkas verk icke kunna hänföras till de rent klassiska och derför icke mäkla trotsa smakriktningens vexlingar.
Men ännu fins det qvar så många vänner till hennes för- fattarskap, att Idun an- ser sig göra sina läsare en glädje genom att framställa hennes bild och några drag ur hen- nes lif och diktning.
De friska rosorna ega sitt värde, liksom min- nesblommorna sitt.
Det ur för älskarne af de senare, som dessa ra- der äro skrifna, för dem, som i tysta timmar taga fram sina gömda album, 47.
TJTGRIFNINGRSTID: HVARJE HELGFRI FREDAG.
INFALLER HELGDAG PÅ FREDAGEN, UT- GIFVES TIDNINGEN NÄST FÖREG.
ELLER NÄSTFÖLJ.
SÖCKENDAG.
PRENUMERATION S I ER I LANDSORTEN: Ä POSTANSTALTERNA.
I STOCKHOLM: HOS REDAKTION * N, I BOK- LÅDORNA SAMT Ä TIDNINGSKONTOREN.
XXXIXIXXZIII: vändande deras blad med tacksam hågkomst, af hvad som en gång skänkte deras ungdom så många angenäma stunder och kom deras hjertan att slå dubbla slag: för bokens hjelte- figurer och för dessas författarinna.
Likt de flesta begåf- vade personligheter ha- de äfven M.
S. Schwartz mycketatt genomkämpa, innan hon nådde sitt mål.
Medelmåttornas väg är ofta banad, me- dan talangernas lika ofta är törnströdd, och det ligger rättvisa deri.
Den svage kan påräkna skydd; den, som fått vapen och kraft, måste kämpa, och i sjelfva kampen ligger belönin- gen.
Född i Borås den 4 juli 1819, måste Marie Sophie Birath — så var hennes flicknamn — redan vid späd ålder lemna sitt barndoms- hem, som genom fa- derns död råkat på obe- stånd.
Men hon hade tur, den lilla, då hon upptogs som fosterbarn af en nära anförvandt, öfverinspektor Trotzig i Stockholm, i hvars hem hon åtnjöt sin första egentliga uppfostran, sträng men öm på sam- ma gång.
Ännu i dag
i DU talar M.
S. Schwartz med tacksam rörelse om » mamma Trotzig », som hon till skil- nad från sin egen mor benämde sin foster- mor, hvilken lär varit en i alla afseenden rättrådig och förträfflig qvinna.
Huruvida hon förstod de spirande anlagen hos den lilla, ytterst lifliga fantasirika fosterdottern, är deremot en annan sak, men att hon ej mäktade förqväfva dem är ett faktum.
Rita och » kludda » ville den lilla på allt, hvad hon kom öfver, skrifva en hop barnsliga historier ville hon också, och läsa — ja, det ville hon framför allt, läsa allt, hvad som kom i hennes väg.
Men med linne- söinmen gick det deremot inte så bra, och stickstrumpan antog under hennes hand förunderliga proportioner, till icke ringa be- kymmer för » mamma Trotzig », hvilken be- fann sig i ungefär samma predikament som en höna, då denna ser sina fosterbarn styra kurs mot dammen och oförskräckt stå på hufvudet deri.
Troligt är också, att hon mer än en gång frågade sig sjelf: » Hvad månde varda af detta barnet? » Då M.
S. Birath var nio år gammal, dog emellertid hennes fosterfar, och så stod hon för andra gången utan hem.
Men vän- ner till den aflidne antogo sig henne nu och uppmärksammade snart hennes ovan- liga anlag för ritning och målning.
Allt tydligare framträdde dessa under årens lopp, och så fick hon, då hon fyllt femton år, ändtligen ordentlig undervisning deri.
Fram- stegen voro förvånande, kännare förespådde henne en vacker framtid, och dåvarande kronprins Oscar uppmuntrade hennes ta- lang genom att inköpa några af hennes taflor.
Men så kom en plötslig sjukdom, som tvingade henne att för ett helt år låta penna och pensel hvila, och då hon till- frisknade, hade hennes forna håg för mål- ning fått en mäktig rival i den återvaknan- de kärleken till literära idrotter, hvilken växte dag från dag, tills den slutligen fyl- de hela hennes väsen.
Ännu publicerade hon dock ingenting, och när hon (1840) gifte sig med öfver- direktören vid d. v. teknologiska institutet, Gustaf Magnus Schwartz, en afsvuren fien- de till allt hvad qvinliga skribenter hette, såg det ut, som skulle hon aldrig komma att publicera något.
Dock: läsa fick den unga frun, kanske mer än hon ville, läsa måste hon, men vetenskapliga och filosofi- ska arbeten, sådana som intresserade hen- nes man, och som han fordrade äfven skulle intressera henne.
Derjemte invigde han henne i sitt älsklingsstudium, frenologien, som till slut i viss mån blef äfven hennes, så all det första som hos en främling fäste hennes uppmärksamhet, var hufvudets bild- ning och pannans form, efter hvilka hon om hans karakiär bildade sig ett totalom- döme, som icke sällan slog in på pricken.
Och så lades så småningom hos henne genom dessa och andra allvarligare studier grunden till en ganska mångsidig bildning, välgörande för hennes blifvande författar- kall.
Hon visste nu sin väg och beträdde den med i början ovissa, men sedermera allt fastare steg, trots de många svårigheter den erbjöd.
Den första af dessa svårigheter var en knapp tid.
Hushåll, barn, studier — när skulle hon skrifva?
Och skrifva måste hon, om hon skulle kunna lefva, det kän- de hon.
Dock: en verklig kallelse öfvervinner alla hinder.
Så äfven hennes.
Den tid, som N dagen nekade henne, röfvade hon från nat- tens hvila, och när hennes man såg hen- nes obetvingliga lust, gaf han med sig så till vida, att hon fick skrifva, men utan att utsätta sitt namn.
Och så utkom (1851) på Östlunds och Berlings förlag en novell: Förtalet, hvilken dock icke var hennes för- sta arbete, ty Passionerna skrefs redan förut, fast den utgafs ett par år senare.
Under signaturen S * * och sedermera fru S.
S. följde nu en samling större och min- dre berättelser, alla präglade af en rik fan- tasi och en ovanlig kombinationsförmåga, alla med begärlighet mottagna af en stän- digt större läsekrets, som lifligt undrade, hvem som dolde sig bakom den så om- tyckta signaturen.
Endast hennes egen man bibehöll sin gamla motvilja för hen- nes sysselsättning, ehuru vid särskildt ett tillfälle bokstafligen öfverbevisad om sitt misstag.