Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kajparet satt der uppe midt i solskenet utanför sitt påbörjade bo, vinden kom rakt från skogen, med famnen full af doft från det fram- brytande vårlif ?et, töcknet öfver staden lättade sig, och från husens skorstenar vajade krusiga rökplymer.
, Nej, hör bara på lärkorna, Bertha !~ » Ja och humlorna, du!
Nu ha vi verkligen fått vår. » Med taktfasta steg gingo de ned för åsens sluttning och böjde iii på gångstigen, som förde mot staden och det blifvande hemmet.
E t t stycke 7ysk psykologi af Nils Erdmann.
omanen har i vår tid blifvit mer och mer psykologisk.
Särskildt är det förhållandet med den franska romandiktningcn.
Smaken låter bestamnia sig af det ' tidslynne, som herskar, och detta ar ej naivt, ideelt eller omedelbart, men starkt reflekterande, positivt och pessimistiskt.
Man vill se icke blott det yttre, men den makt, som bestämmer det; icke blott sjelfva handlingen, men allt detta, som föregår, d. v. s. hela serien af förnimmelser och stämningar, af med- vetna eller omedvetna föreställningar och intryck, som i den apparat, hvilken kallas en inenniskosjäl, alstra detta yttre och utbilda det
till handling.
Haraf den analys, hvilken nian underkastar nien- niskan; hela hennes mekanism tages sönder och dissekeras, och man marker icke en rörelse, ej en kanslo- eller tankeström, utan att fraga hvarfor och leta upp, hur den framspirat.
Möjligen är just denna smak för det psykologiska orsak till, att Rysslands literatur i s % hög grad vunnit insteg.
Paris ar formligen öfversvanimadt af förfranskade ryska böcker, och de ökas nästan dagligen genom nya invasioner.
Hvad ar da det utmärkande hos Rysslands store diktare?
Först en verklighetstrohet, jämförlig med den franska.
Vidare en pessimism - nihilism, eller hvad man kallar det - hvilken trots sin saregna, nationelt ryska prägel, dock genom sin storhet imponerar och ger atersvar.
Och till sist en psykologi, som ar mästerlig i sin finhet.
Denna - psykologien - är ett egendomligt karaktärsdrag.
Den ar rysk i hela sitt vasen, och den urartar till sjuklighet.
Icke nog dernied, att författarne utöfva den, bruka deras romanhjeltar afveii sjelfva praktisera den.
1 allmänhet lida de af ett öfvermått af reflexion.
De äro anlagda för grubbel och dissekera allt och alla.
Mest taga de sitt jag till operationsfält för sina undersökningar, och hela denna reflexion gör dem odugliga för tillvaron.
Ofta klagar Turgenjef öfver den elaka psykologien.
:) Ve %, säger han, ~öfver vår psykologi, detta raffinerade studium af ett sjukt sjiils- tillstånds och en sjuklig andlig utvecklings lagar, hvarmed f; - iska menniskor alls icke bruka befatta sig:,.
Det dödar hvarje förmiga att kunna kandla, att verka något.
Tanken eller idén blir icke om- satt i verklighet; den stannar i nienniskans hjärna - och Rudin-typen ar fardig.
Farlig är den oftast, denna djupgående sjelfanalys.
Gerna vill den förvandla sig i ett tungsint grubbel, men den uppträder icke alltid så förstörande, soni hos Turgenjef.
Der blir den en kräftskada, som tillintetgör menniskan, dödar hennes handlingskraft, inger henne förtviflan.
Hos Tolstoy, hvilken ar starkare, yttrar den sig på annat satt.
Der söker den sig vag genom en hel rad af stämningar, missmod, förtviflan, pessimism, nihilisiii, för att slutligen mynna ut i fatalismen och mysticismen.
Skalden kampar sig fram i dessa vilseledande irrg2ngar; sjclf har han erfarit, hvad han sedan romantiserat, och undersöker man hans verk, skall man finna samma sjelfanalys.
Med hjelp af hans romaner, af hans noveller, hans s souvenirs^ kunde nian f5 till s t h d en psykologi öfver ryssarne.
Först vilja vi genonigå hans xouveuirs2, hans sjelf biografi.
Hvad som der slår oss, ar den tidiga reflexionen.
Allt lägger han niiirke till, och allt inger funderingar.
Mottaglig för intryck och kanslig anda till vekhet, öfvergflr han mycket hastigt från en stamning till en annan.
Han röres lätt till tårar, och han ar ömhjärtad och adel.
Han berättar, hur han en morgon, d3 han är nio ar, vackes upp, i det den hederlige informatorn smäller flugor öfver hans säng.
kommer den tanken, hvarför brodern får vara i fred, hvarför gubben icke på sainina ging siiialler flugorna öfver hans sang.
wNej, Volodja ar äldre an jag; jag ar den minste af oss alla, derför pinar han mig,, tanker lian.
Men nar gubben börjar kitla honom, växlar afven hans stamning.
Han vill gråta och skratta samtidigt, och han tanker: whvad han ar snäll och håller af oss, och ändå kunde jag tanka så illa oni honom ».
Hans nerver blifva öfverretade, tirarne flöda stridt, han blyges öfver sig sjelf, och han undviker att tala.
För att ega nigon förevändning för sin gråt diktar han en dröm, som han säger sig hafva haft och der hans mor legat på b&amp;-, och hans inbillning ar så.
stark, att han tror den vara verklig.
Tidigt är han i fard med att dissekera sina intryck.
Vid afresan till Moskva, då han skall lemna modern och hemmet, lyckas han dela sönder afven sin minsta kansloskiftning.
Vagnarne äro framme, och man sainlas för att taga afsked.
Intetsägande tankar börja korsa sig i hans hjärna - tankar, hur man skall åka, hvar han skall sitta, hur han skall kläda sig.
Likgiltigt åhör han sina föräldrars samtal.
Foka stänger dörrarna, och han finner det nästan komiskt.
Nar hans far omfamnar modern, och han ser, att hon ar bedröfvad, känner hail sig så ängslig, att han helst ville springa bort, och nar hon sluter honom intill sig, ar det sorgen, som får öfverhand.
Tårarne börja flöda och han gråter under affarden.
, Tanken p8 att mina tårar vitnade om ett kaiislofullt hjärta, väckte en egendomlig förnimmelse af välbehag hos inigw.
En hos en liten gosse alldeles ovanlig sjelf- analys!
Allt detta häntyder på, att omedelbarhet fattas.
Ständigt kommer det medvehan, tanken på hur det ser ut, och dödar sjelfva känslan, soin vill frain och göra sig gällande.
Icke en enda gång ar han i stånd att vara oreflekterad; ursprungligheten saknas, och han poserar - för sin inbillning.
Sa t. ex. heter det om hans sorg vid moderm död: SS % väl före som efter begrafningen grät jag och var sorgsen, men jag blygs att tanka p % denna sorg, så uppblandad var den med sjelfviska känslor: än en önskan att visa, att jag var den, som sörjde mest ' af alla, an tanken p % hvad jag gjorde för intryck på de andra.
- - Jag bemödode mig att undertrycka hvarje annan känsla hos mig, hvarför också min sorg var osann och utan omedelbarhet.
Dessutom erfor jag njutning af att veta mig olycklig, ansträngde n i g t. o. m. att väcka medvetandet deraf i mitt inre, och det var hufvudsakligen denna sjelfviska känsla, som qvafde den verkliga sorgen,.
Fadern tycker han om, men icke omedelbart, kritiklöst, och vid morinoderiis bortgång ar det en iiedtyngaiide dödsfruktan, erinringen derom, att han sjelf afven skall dö, hvilken förväxlas med saknaden eller intager dess plats.
Oupphörligt återkommer denna sjukliga reflexionslust.
Sextonårig berättar han, hur han antager en mild ton, hur idén, att han handlade bra, endast ökade hans mildhet, och han finner det mycket ledsamt, nar man icke vill observera honom.
Till och ined i de ögonblick, då känslan söker sig fram, kommer tanken, dissekeringslusteii och hindrar eller förvandlar den.
Nar han möter en gammal trotjeiiare
vid återkomsten till fadeniegodset, ämna: han just sluta henne i sin famn, då han hejdar sig.
wPlötsligt kom den tanken p i mig, att det nu var opassande att omfamna hennes, säger han.
m ~ a hejaide ~ mig, tystnade och rodnadex Och han använder mikroskopet äfven pi5 andra, än p3 sig sjelf.
Han gör skarpa och djupa iakttagelser, fina observationer; han upp- täcker hos menniskorna just det dolda, sjelfva kiirnan, bevekelsegrunden för handlingen, orsaken till sinnesrörelsen; hans blick är s2 genom- trängande, att intet undgår den.
Och dock ar han ett barn, men ett ovanligt barn, och trots sin tidiga ålder redan utrustad med de gåfvor, hvilka, mognade och utvecklade, bilda honom till diktare.
a r det icke något märkviirdigt för en elfvairig gosse att göra sadana iakttagelser, som dem angaende inoriliodern ': Han har efter sin mors bortgång atervandt till Moskwa; han ser mormoderns sorg, och han känner sig hysa medömkan.
Detta kan dock ej hindra, att han uppsöker sjelfva hjärtpunkten, det som ingen marker, men som döljer sig bakom tårarne.
t den sorg, hvarat hon gaf utbrott, d&amp; hon återsåg o s s, heter det, agjorde mig förlagen, ty jag insig, att vi sjelfva ej hade någon betydelse för henne, utan endast roro henne kära såsoni en påminnelse, och att hvar och en af de kyssar, hvarmed hon betäckte mina kinder, endast var ett uttryck för den tanken: hon ar död, jag ser henne aldrig mer !c Gentemot sin bror har han en otalig mängd funderingar, särskildt om deras förhållande disom bröder och lekkamrater.
Omtilig, känslig, blyg och lätt sårad skärper han för den skull denna tidiga observa- tionskraft, och han anför såsom en ursäkt för sina brådmogna iakt- tagelser asin alltför stora mottaglighet för intryck och böjelse för att analysera %.
Kär han reser på sina visiter efter studentesamens afläggande, gör han de mest harfina psykologiska observationer.
Han uppfiingar hvarje blick, han resonnerar med sig sjelf, och han intriinger obevekligt i den menskliga mekanismen.
En furstinna börjar &amp; ta.
Hon var van till hans döda mor, och yngligen söker utreda, hvad det är, som innerst upprör henne.
Sorgen finner han verklig, men:: jag tyckte;:, säger han, %att hon grät mindre för min mors skull, an derför att hon icke var lycklig nu, hvilket hon varit under min mors lifitid ...
P5 ett annat ställe hänför han hvarje min till ett slags ovilja - afvogheten mot den, som man vet skall bli sin arftagare.
Schweitzaren, som öppnar porten, betjenten, som tager hans rock, damerna och herrarna, hvilka möta honom i salongen, alla tycktes betrakta honom som en ovälkommen gäst.
Värden sjelf, fursten, gör sainma intryck p i Tolstoy; &gt;ju älskvärdare han vam, heter det i sliddringeii, zdesto lifiigare före- stälde jag mig, att han bemötte mig vänligt för att icke lita marka, till hvilken grad den tanken var honom rnissliaglig, att jag var hans arftagare~.
Har finna vi sålunda ett exempel, hemtadt ur lifvct, en af de d n g a, som Turgenjef romantiserat, och har kunde m m unviinda, hvad Turgenjef säger i Elena: s det finnes män, hvillia oupphörligt kanna hvar och en af sina minsta förnimmelser p3 pulsen och aflagga
berättelse derom för sig sjelfva: det här är, hvad jag känner, och det här, hvad jag tankers.
Då man hör den unge gossen gifva sig.
ut på sina ströftåg, ut- läggningar af sorgen, af egoismen och kärleken, undersökningar af blygheten, vänskapen och fåfangan - abstrakta definitioner, psyko- logiska resonnemanger -, och man läser, hur han förklarar, att han älskar wdessa ögonblick, då nian gradvis stigande högre och högre i tankens sfer plötsligt känner hela dess gränslösa omfång och inser omöjligheten af att gå vidares, - då träda de frain, dessa hjeltar, dessa Rudin-typer; då först begriper man, huru väl de blifiit afbildade!
I förening med denna skarpblick, denna omutliga psykologi, eger den unge Tolstoy de besynnerligaste hugskott.
Bokens andra del, wadolescences, har ett kapitel, der man erhåller en inblick i hans tankar och grubblerier.
, Ett helt år,, berättar han, wförde jag ett tillbakadraget, inåtvändt lif, hvarunder de allvarligaste frågor, såsom t. ex. frågan om menniskans bestämmelse, om det tillkommande lifvet och själens odödlighet, redan sysselsatte mig, och mitt barnsliga förstånd med oerfarhetens hela ifver försökte sig p3 uppgifter, som höra till de högsta menniskoanden kan uppställa, men hvilka det ej är honom förunnadt att lösas.
Ynglingen tanker utreda dessa väldiga problem.
Han uppsöker deras lösning och han .grubblar utan att stanna.
Hvad ar lifvet, hvad ar döden?
Hvad är lyckan, hvarpå beror den?
Sådana äro de frågor, hvilka sysselsatta hans hjarna, och med styrkan af sin reflexion gir han så långt upp som möjligt.
» En gångs, berättar han, skom jag sålunda på den idén, att lyckan ej beror på de yttre omständigheterna, utan på vårt förhållande till dem; att en inenniska, som vant sig att bara lidaiiden, egentligen icke kan vara olycklig, och för att vänja mig vid vedermödor kunde jag, hur ondt det an gjorde, stå i hela fem minuter med tv&amp; tunga latinska lexikon på rak arm, eller piska mig med ett rep på den nakna ryggen, tills ögonen tirades af sin2rtaw.
En annan gång erinrar han sig dödens ständiga närhet, och att menniskan för den skull måste se lyckan i njutningen.
Tre dagar å rad lägger han skolböclierna fi sido, undviker lektionerna, laser romaner och äter pepparkakor!
Stundom kan han fördjupa sig i en serie af funderingar.
När han ritar några figurer på svarta tafian med ett kritstycke, undrar han, hvarför ögat finner behag i symetri, hvad symetri egentligen är, hvad den beror på o. d., och .. han fortsatter sin tankegång, i det han öf~lerför den på lifvet.
wAr det kanske symetri öfverallt i lif~let?
Tvärtom - har ar lifvet, sade jag och tecknade en oval figur.
Efter lifvet går själen öfver i evigheten, och så drog jag ett streck från den ena sidan af figuren upp till kanten af taflan.
Hvarför går det icke ett dylikt streck från den andra sidan?
Det måste ju vara så: hur skulle det kunna finnas evighet blott på ena sidan?
Vi inåste antagligen ha existerat före detta lif, om vi också ha förlorat minnet
deraf$.
Han anmar just nedskrifva sin betraktelse p3 papperet, d 5 asynen af en kusk, som spänner en hast för vattentunnan, riktar hela hans tankegång på den egendomliga fragan: i hvilket djur, hvilken nienniska denna hästsjal komme att öfvergi?
Sakert skulle han vidare hafva utfört sin betraktelse, om brodern icke kommit in och gjort ett slut p % hela korthuset.
Som filosof ar han skeptiker.
Han grubblar anda till öfvermått, och han inbillar sig en tid, att han ensam esisterar, att förcm2len omkring honom äro syner utan verklighet, att allt blott sr till i den mån, som han betraktar det.
Tingen, menniskorna, verlden Yro inom honom; de ega ingen existens annat an den, som han gif~rer dem, och stundom ar han s&amp; öfverspänd, att han plötsligt kan vanda sig om, öfvertygad att bredvid sig finna ett a ' iztet, ett tomt p.
2 ~ 2.
Fåfangt söker han upplösa de problem, som omgifva honom.
&amp; Iitt svaga f ö r s t h d ~, säger han, bei in öda de sig förgafves att genom- forska det outgrundliga, och under detta arbete miste jag den ena öfvertygelsen efter den andra om sadanty som jag halst aldrig bort vidröra.
Den enda vinst jag hade af detta mödosaninia andliga arbete var en viss andlig smidighet, som försvagade min viljekraft, och en vana att oupphörligt anställa psykologiska undersökningar, hvarvid såväl känslan förlorade i friskhet som omdömeskraften i klarhet^.
U * * Alla dessa drag kunna vi återfinna i ronianerna.
Tolstoys ronian- hjeltar likna sin författare.
Oupphörligt grubbla de öfver tillvarons gåtor, och fåfangt söka de varna sig niot ett öfvermått af reflexioi~.
Ensamma och i sällskap reda de ut sina staniningar, och t. o. m. på ett slagfält kunna de mata hvarje kansloskiftning.
Midt uppe i glädjen, då de skämta och skratta ohejdadt, öfverfallas de plötsligt af en förtärande lifsleda.
Fruktan att de skola dö hugger sin klo i deras sinnen, och girigt söka de upptäcka nagot kryphd att undfly den.
Detta lilla kryphål blir för flertalet inysticisnien, - och der ar det slutligen, som Tolstoy sjelf hamnar.
Ett och annat drag af en ganska tidig mysticisni finna i-i utan svårighet i hans omtalade ~ingdomsminnen.
Mer och mer framträder den, ju äldre skalden blir, och han sammanfattar sin lifskamp i dessa betydelsefulla ord: b jag har tidigt förlorat tron.
Jag har lefvat en tid i fåfanglighet.
Sedan började sfinxen förfölja mig, alltiiirnt grym- mare och grymmare: lös min gåta, eller jag uppslukar dig: 1 % min ständiga fråga: hvarför ar jag till?
svarar retenskapen med sidaut, som icke angår mig.
Liksoni vetenskapen hade jag intet annat val, an att förena mig med den sekelgamla kören:: lifvet ar c n odraglig börda!, Jag ville döda mig.
Di fick jag idén att betrakta, hur den ofantliga massa menniskor lefva, hvilka icke skom vi, de s. k. högre klasserna, öfverlemna sig åt tankens spekulationer, men arbeta och lida, och som äro lugna och på det klara med lifvet.
Jag begrep, att man måste lefva sasom de, atergg till den enkla, enfaldiga troii:.
Meddelanden fran förbundet.
en 25: te maj höll förbundet, under riksantiqvarien Hildebrands ordförandeskap, sitt årsmöte.
Dervid upplästes förbundets ars- berättelse för 1886, hvilken medföljer detta häfte till alla pre- numeranter å Dagny.
Man finner af densamma dels att förbundet vunnit en allt större anslutning, i det medlem- marnes antal stigit från 886 till 1,185; dels att förbundets verksamhet och arbetet på dess byrå haft nara dubbelt större omfång, jamfördt med föregående år.
Så har beloppet af fasta löner för befattningar, anskaffade genom byriin, vuxit från ~ o, o o o till nara 2 2, 0 0 0 kr.
m. m.; dels att förbundet, mot en kostnad af endast 246 kr.
91 öre haft, fördelen att i Dagny ega ett eget organ inom pressen för sina intressen, m. m.; dels att en $&amp;al af Fredrika-Bremer-Förbundet blifvit upprättad i Malmö, under fröken M. Silows ledning; dels slutligen att valen icke föranledde någon annan ändring i styrelsens sarrimansattning, an att i stallet för fru G. Weiden- hjelni, som undanbedt sig aterval, ingick fröken Lotten Dahlgren.
För öfriga hänvisas till den rikhaltiga årsberat- telsen.
Sedan 158 personer antecknat sig till delaktighet i sj&amp;-Kassan, utgick fr %n Fredrika-Bremer-Förbundet kallelse till ett konstituerande möte, hvilket egde rum i Praktiska Arbetsskolans lokal den 25 april 1887.
Sedan förbundets ordförande genomgått några i sjuk-kassans stadgar vidtagna och i de tryckta exemplaren införda förändringar, hvilka alla af ' mötet gillades, och hvilka förändringar afsågo delegar- nas fördel, tillkannagafs att enligt val, förrättadt p % satt S 8 i stad- garne föreskrifver, kassans styrelse utgöres af följande medlemmar: Ornilzn7-ie: professor P.
G. Rosén, doktor C. Nyström, medici- nalrådet D. Pontin, fröken A. Roos och fröken A. Fabricius.
Sup- pleanter: professor 0.
Sandahl, fröken H. Lindberg och fru F. Lybeck.
Derefter vidtogs val af revisorer, hvilka enligt 5 g i stadgarna böra af delegarna sjelfva årligen väljas, och hvartill utsågos kongl.
sekrete- raren F. af Klintberg och öfverstelöjtnant C.
Harpa förklarade ordföranden sjuk-kassan konstituerad och ut- talade sin förhoppning om dess framtida gagn och verksamhet.
Fr %n och med maj m %nad har Fredrika-Breiner-Förbundets byrå varit och ar fortfarande öppen måndagar och torsdagar mellan,!
l 6 och l /, 7, i och, för inskrifningar i sjuk-kassan.
Der tillhandahiillas äfven formulär till läkarebetyg och till intyg om sjukdomsfall, samt öfriga anvisningar.
Vid förfrågniiigar från landsorten sandas alla önskade upplysningar.
Som sjukhjelpen - en krona och femtio öre om dzgcn - icke utgår förrän fyra veckor efter inskrifningsdagen, uppmanas de redan antecknade att så snart som möjligt imtlitda czödtga betyg och låta in- skrifva sig.
A byrån hafva under april milnad anmält sig: ArbetsgZ; fva~e: för erhållande af lärarinnor 10, lektioner 2, renskrifning och lrontorsgöro- mål 4, sallskap och biträde i hem 3,
Arbetssukande: lärarinnor 20, lektionsgifvare 8, värdinnor och biträden i hem 6, kontorister 8,
Under maj manad hafva anmält sig: Ai.betsg+wre: för erhållande af lärarinnor 22, lektioner 3, sallskap och biträden i hem 6, skrif- göromål 2,
Arbetssö2ande: lärarinnor 3 7, lektionsgifvare 7, värdinnor och bitradeii i hem 8, kontorister 2,
Wvarjehanda i qvinnofai %gan.
GJfvor.
F r e d a g e n d e n 25 maj 1888.
B y r å: 8 Sturega.ta.il 8 (ingang från HuinlegUrdsg.
med brätten à la Boulanger; hon profvade den framfor spegeln, och hatten var förtjusande.
Ja, den som bar den var det äfven: en kysstäek mun, en fin profil, och ögonen — ur mörka glober flög, säkert riktad, Amors pil.
Men aldrig förr den unga damen så chic sett ut i någon hatt: när hon gick ut på promenaden, hvar herre sneglade besatt.
6 1 47. l:sta å r g.
TJtgifning-stid: hvarje helgfri fredag.
I I Prenumeration sker: landsorten: å postanstalterna.
Men, ack, hvar flicka har ett hjerla — det hade fröken Lilly med — det slog revelj, när till exempel en löjtnant förbi fönstret red.
För första gången förstod han nu, hur det var fatt — nej, aldrig sådant näpet hufvud han sett i sådan stilfull hatt!
Och hade han till och var vid Svea jag svära kan, att m a n tydligt kunde Hon var det, hon och ingen annan, som skulle öfverstinna bli, ty öfverste — det var han redan uti sin löjtnants fantasi.
förnamn Vilhelm garde — då hennes hjerta höra slå.
Men Vilhelm höll på ungkarlslifvet och red som vinden fri omkring och tänkte mer pä små statister än fästmö och förlofningsring.
Och så på qvälln till krigsrådinnan vår löjtnant kom att dricka te, att dyrka tvänne mörka ögon, han sett i chapeau Boulanger.
Nå, den gick men Och dessa ögon lär när skymningen der om hennes hjerta ej för löjtnant Vilhelm ödet ville nu, att Vilhelm dag, som skildrats ofvanför, Drottninggatan fram helt solo, vid ett strålande humör.
han frågat, ute föll, arrestrum innehöll.
På långt håll falkade han flickan, strök upp mustaschen, fermt och käckt — ah, hon var söt, den lilla ungen, uti sin nobelt enkla drägt!
Om när fick när ej den krigiskt stränga minen, generalens hatt hon bar, för ett leende ge vika, i en löjtnants våld hon var.
Så kom han närmare.
En helsning, en vårdslöst elegant honnör för chapeau Boulanger vår löjtnant från andra sidan gatan gör.
Och fröken Lilly lär h a hviskat ett litet varmt, förtroligt » ja » och tillagt: den der generalen — hans hatt, förstås — var bra att h a!
Daniel » En härlig flicka! » var den tanke, som låg i hvarje manlig blick, der fröken Lilly, spanskt och säkert, på Drottninggatans asfalt gick.
Hon böjde knappast på sitt hufvud, blott ögonfransen sänktes ned — förnäm och iskall som en drottning förbi på trottoarn hon skred.
T i d n i n g e n u t k o m m e r i h u f v u d s t a d e n hvarje h e l g f r i f r e d a g och k o s t a r f ö r ett qvartal endast I krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista n u m r e t i I I — v | L- / I | U Kl IN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - och m ö n s t e r t i d n i n g.
— Uppgif å närmaste postanstalt n a m n och adress s a m t e r l ä g g prenum.-afgiften.
och flickan, » som alltid springer och sqvall- r a r ».
Alla sådana anlag skola vi uppmärk- samma och söka bortarbeta och alla goda ånga föräldrar anse sig, när barnen anlag skola vi omsorgsfullt taga vara på och leka, vara så god t som befriade söka utveckla.
Jag skulle vilja påstå, att de föräldrar från all annan tillsyn öfver dem, än den att hindra dem under leken känna icke sina barn, som ej veta, hur de tillgripa förbjudna eller skadliga saker — uppträda i sina lekar och gent emot andra och stundom äfven från denna.
Det måste barn.
Man hör rätt ofta, att barn äro helt härvid medgifvas, att många föräldrar ä r o annorlunda, n ä r föräldrarna se dem, än när af omständigheterna tvungna att lemna sina de k o m m a för sig sjelfva.
Detta beror oftare barn mycket åt sig sjelfva eller i andras än m a n tror på, att föräldrarna icke känna händer, och att det klander, som möjligen barnens rätta sinnelag och nöja sig med här torde framlysa, naturligtvis icke är äm- en ganska ytlig bekantskap med sina egna nadt att råka andra, än dem det vederbör.
Om de ville aktgifva på och blanda Men det är så många, som icke tänka sig i barnens lekar, skulle de ganska ofta på eller hafva klart för sig, att det just ä r få temligen oväntade upplysningar.
Det heter ofta, att barnen uppfostra hvar under leken som en mycket vigtig del af uppfostran, nämligen karaktärsbildningen, andra.
Visserligen, men då måste dock h o s försiggår.
Det är så många, som glömma, några af dem finnas en påbörjad karaktärs- att det just är under leken, som barnets utveckling, som h a r inflytande på de öfriga.
anlag allra bäst kunna studeras.
Ty d å ä r Och det kan för öfrigt icke nekas, att bar- barnet helt och hållet sig sjelf, återbålles nen understundom uppfostra hvar andra icke af några regler eller band, utan h a r ganska illa.
Och ehuru det visserligen ofta sin fullkomliga frihet.
Men det ä r just då visar sig mycken rättskänsla h o s barnen, m a n skall passa på att ålägga band, der det får m a n ej heller så sällan se prof på mot- satsen.