Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motioner voro äfven väckta om nedsättning i arfvodet för landtmäteriförrättningar, dessa afslogos dock alla af Utskottet (se Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets Betänkande N:o 178), men under öfverläggningen derom framhölls och erkändes hehofvet af skärpta kontroller öfver landtmäterict (se min reservation vid nyssnämnde Utskottets Betänk.
N:o 178).
Behofvet deraf styrkes äfven af öfverdirektörens underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t angående dels förändrad organisation af förste landtmätareljensterna, och dels inskränkning i jordegarnes rätt att tiil landtmäleriförrällningars verkställande utse landtmätare, äfvensom af landtmäterisekreterarens i en reservation dervid uttryckta, med öfverdirektörens något olika, åsigt.
Nödvändigheten af skärpta kontroller har äfven landtmäterifiskalen sökt tydliggöra, och derutinnan, såsom af Stads-Råds-protokollen vid Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof vid innevarande riksdag inhemtas, vunnit stöd ej mindre af Kongl. Maj;ts Justitie-kanslers-embete änäfven af Statsrådet och Chefen för Civil-departementet.
För att åstadkomma och rätt ordna dessa så behöfliga kontroller, måste föreskrifter derom införas i instruktionen för landtmäterikontoren och landtmätarne i riket.
En omarbetning af densamma blifver derföre af nöden, hvartill äfven flera andra vigtiga skäl finnas; ty ej nog att redaktionen af den 55:åriga instruktionen är otydlig, den är äfven för litet utförlig, särdeles i afseende på landtmätares och jordegares ömsesidiga skyldigheter och rättigheter.
Tjenstemännens åligganden behöfva äfven en fullständigare utredning, och myckel i öfrigt behöfver ordnas eller ändras och rättas.
Vid tillämpningen af 1824 och 1841 års Förordningar, om sjösänkningar och rattenafledningar möta många svårigheter, särdeles emedan i detta afseende all instruktion för landtmätarne saknas, hvilket föranledt rättegångar och aflägsnat hågen alt göra valtendrånkta marker fruktbärande.
Egodelningsrätteus utbytande emot kompromiss är äfven ett förslag, som väl 136 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 96. iörljenar komma under noggrann pröfning, synnerligen för vinnande af en säkrare och snabbare rättegångsordning i skiftesmål, hvaraf erfarenheten visat alt behofvet är stolt, ty tidsuldrägten medför oftast betydliga förluster.
Jag bar äfven föreställt mig att åtskilliga §§, som förekomma i Skiftesstadgan och andra förordningar, lämpligare skulle halva sin plats i instruktionen, för att, på ett ställe sammanlörja, lättare kunna öfverskådas.
Af hvad jag sålunda anfört tror jag mig hafva visat ej allenast behofvet af en omorganisation och förbättring i landlmäteriet, särdeles i afseende på en mer de taljerad och bestämmande instruktion, hvarigenom äfven bättre kontroller och en enklare arbets- och rättegångsordning kunde vinnas, utan äfven alt detta är af så stor vigt och så vidtomfattande, att utfärdandet deraf fordrar flere personers samverkan, om man ej skall stanna vid ofullständiga lappverk, utan att vinna något fullständigt helt, hvarför jag tager mig friheten föreslå : det Rikets Ständer måtte besluta alt hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om tillsättande af en kommitté, bestående af lika många dertill skicklige landtmätare och jordbrukare, för att, med biträde af en lagfaren person, uppgöra förslag lili en ny och, enligt tidens kraf, lämpligare instruktion för landtmäterjkontoren och landtmätarne i riket, äfvensom till de än dringar eller tillägg i Skiftesstadgan och öfriga landtmäteriet rörande förordningar jemte arfvodestaxan, som deraf föranledas, eller af behofvet eljest befinnas påkallade.
Stockholm den 49 November 1862. A. W. Uhr, Irån Örebro län.
Af Mils Petersson från Calmar län, om förhöjning i fastigheis-lånefonden och allmänna diskontfonden i Rikets Sländers Bank sami afsätlande derstädes af en lånefond lill understöd för odlingsföretag.
Enär det icke lärer kunna bestridas, att jordbruket är rikets hufvudnäring och att således denna näring äfven är den, på hvilken alla de öfriga i större eller mindre - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
137 dre män hvila, men likväl sjelfva modernäringen under sednare åren blifvit mer och mer stjufmoderligt behandlad, i thy att man icke allenast minskat allmänna diskontlånefonden och fastighets-lånefonden i Rikets Ständers Bank samt synbarligen föresatt sig att småningom helt och hållet indraga dessa fonder, utan också absolut indragit den fond, som till understöd af odlingsföretag varit bestämd, så att odlingslån nu mera icke kunna från Riksbanken erhållas, hvaraf föjjt att jordbrukare i allmänhet nödgats anlita privatbankerna i riket om lån, då medel varit behöfliga för jordbrukets förbättrande; lån som likväl, enligt hvad erfarenheten ådagalagt, snarare ruinerat än upphulpit låntagarne, emedan dessa lån varit och alltjemt äro ej allenast förknippade med stora omkostnader, utan ock hvad värre är, måste inbetalas efter kort tid; ty och som jordbruket således är i största behof af hjelp, så vida det icke åter skall förfalla i den dvala, från hvilken det under sednare tider med stora uppoffringar sökt resa sig, samt Rikets Ständers Bank, som sedan sistlidet riksmöte förvärfvat en ej så obetydlig vinst, skulle kunna både understödja jordbruket och med detsamma än vidare föröka sina inkomster, om dess nu behållna vinst hufvudsakligen användes dels till förstärkning af fastighets- och allmänna diskont fonderna. och dels till odiingslån emot drägliga vilkor; alltså och då mindre fastighetsegare sällan kunna åtkomma hypotekslån, af orsak dels att de större fastighets— egarne merändels få företrädesrätt till desse, och dels att sagde lån icke erhållas utan föregående besigtning, som trycker allt för hårdt på de smärre lånen; vågar jag härmedelst vördsamligen föreslå: 4:o att fastighets-lånefonden i Rikets Ständers Bank må förökas från 11.625.000
R:dr till minst 9,000,000 R.dr Runt, samt alt lånebeloppen må, under för öfrigt nu gällande vilkor, få utgå med högst halfva fastighetsvärdet, enligt innevarande års taxering; 2:o att allmänna diskontfonden må höjas från 10,200,000, R:dr till jemt 1 1,000,000 R:dr R:mt, och lånen ullenmas emot 5 procents ränta samt i öfrigt under lika vilkor, som för närvarande; samt 5:o att till understöd för odlingsföretag må afsättas en odlings-länefond af minst 3,000,000 R:dr, under vilke»1: a) att egare eller innehafvare af odlingsbar jord må emot fullgod säkerhet ega lånerätt från denna fond; b) att lånesökande må, efter syn och uppskattning af Kommunalnämnder, ega att utbekomma §:delar af den beräknade odlingskostnaden, dock ej öfver 20 R:dr för qvadratref, eller till högre belopp än 2.000
R:dr till en och samma låntagare; c) att mindre lån än 200 R:dr icke utlemnas; dj att räntan bestämmes till fyra procent (detsamma som af filialban ker erlägges) samt kapital-återbetalningen till en femtedel årligen, Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 18 13-8 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 97. räknadt från tre år efter belåningsdagen, så att första inbetalningen erlägges å fjerde årsdagen; é) att den låntagare, som icke använder lånemedlen till deras bestämda ändamål, varder pligtig att genast, efter del sådant blifvit utrönt, återbetala bela lånebeloppet jemte dubbel ränta derå; och åligger det honom alt för hvarje år inom slutet af del nästföljande året till Banken insända, af Kommunalnämnden styrkt, uppgift om arbetets fortgång; samt f) alt ränte- oell kapital—afbetalning må lill Rikets Sländers Bank un der öppen rekommendation insändas samt behörigt qvillö erhållas emot högst 1 Riksdalers ersättning för postporto ni. m.
Slutligen får jag föreslå: att, derest Bankens disponibla vinst skulle på annat sätt och för andra ändamål komma alt användas, men tillgångar inom någondera af Bankens öfriga afdeiningar likväl kunna beredas, hvilket Banko-Utskottet torde tillse, de af mig härofvan föreslagna belopp i alla läll måtle för omskrifne ändamål anslås:
Om remiss häraf lill Högloflign Banko-Utskottet anhålles.
Nils Peterson, från Calmar län.
Af Lars Ensson från Södermanlands län, om inskränkning i liden för Bevärings-exercisen (ill hvad den var före 1856 års riksdag.
Ehuru jag är långt ifrån att våga hoppas på någon synnerlig framgång, anser jag mig likafullt af öfvertygelse manad att väcka motion i ett ämne, som i min tanke är af största vigt för landet, och derför förtjent af representationens uppmärksamhet.
Frågan afser den af Svenska folket 1812 åtagna beväringsskyldigheten, hvilken, efter en nära h 0-årig fred, besynnerligt nog, blifvit för land och folk i dubbelt Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
139 mått betungande genom sednasle författning i ämnet, enligt hvilken öfningarne med beväringsmanskapet utsträckts lill 2 år.
— Jag lemnar derhän om åtagandet af denna fördubblade beväringsskyldighet må hafva sin grund uti en folket på sednare tiden påkommen större håg för krigiska öfningar, eller ett fruktad! anfall från en mägtig granne, — men hvad jag fritt påstår är, att förändringen icke motsvarar det dermed afsedda ändamålet och de enorma kostnader densamma tager i anspråk. —•
Alt en exercis i 50 dagars tid, äfven om den är fördelad på 2:ne år, skulle vara tillräcklig lör all bilda en person till soldat, lärer väl knappast någon vilja påstå, som sjelf undergått vapenöfningen.
— Delta är destomera tydligt då man betänker, att öfningarne nästan uteslutande utgöras af exercis, men deremot föga eller ingen lid användes på inlärandet af det vida nödvändigare, att skjuta, — och att dessutom i de liesta fall hvad som inläres det ena exercis-året är bortglömt det andra.
Uti Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof begäres lill beväringens vapenöfningar 560,000 Ridr Runt årligen.
— Utan tvifvel är detta redan i och för sig en ganska ansenlig summa; — men då i betraktande tages hvad dessa öfrringar derutöfver kosta folket, blir kostnaden mer än dubbelt större; och tror jag fördenskull, alt det vore skäl alt tillse om ej det afsedda ändamålet — ett kärt fosterlands försvar — skulle kunna uppnås på ett lika säkert, men mindre kostsamt sätt.
En helt enkel kalkyl öfver de beväringskosl nador, som ej synas på papperet, lemnar följande bemärkningsvärda resultat.
— Om man nemligen i rundt tal antager beväringsskyldiga ynglingar i hela riket lill 20,000, hvilket ingalunda är för högt, utan tvärtom, och vidare beräknar 50 dagars exercis för båda klasserna samt ytterligare mönstrings- och marchdagar till 10 minst, så erhåller man på så sätt ej mindre än 800,000 försummade arbetsdagar, som, uppskattade lill dess nuvarande värde, nemligen 1 Ridr 50 öre pr dag, gör 1,200,000 R:dr Runt, oberäknadi hvad de beväringsskyldige dessutom i extra utgifter måste vidkännas, och hvilka med all säkerhet kunna uppskattas till 100,000 Ridr Ruut, — Man kommer sålunda till en årlig kostnad för bevärings-exercisen, inberäknadt statsanslaget af omkring 1,860,000 R:dr, som under en tid af endast 10 år, gör den lilla nätta summan af 18,600,000 Ridr Ruut.
Delta är i sanning en så respektabel summa, att det väl torde löna mödan ali eftersinna, om ej åtminstone något deraf kunde inbesparas, helst örn derigenom ingen fara för landets försvar komme att uppstå.
Vidhållande min förut uttalade åsigt, att beväringsölningarne för ingen del motsvara det åsyftade ändamålet, tror jag att en besparing både bör och lian ske, utan risk för landets försvar, och detta helt enkelt genom alt uppmuntra, befrämja och understödja skarpskytterörelsen.
— Den är nationel, den är fullt medveten af sin höga bestämmelse och den är framförallt frivillig.
Man behöfver ej befara, alt 140 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 97. någon ställer sig i skarpskyttarnes leder utan verklig håg och lust, eller i saknad af patriotism.
— Frivilligheten gör det till en kär pligt, att öfva sig i bruket af vapen, så att han, när det blifver allvar med leken, må kunna försvara den torfva, som sett honom födas, och genom hvars odlande han med sitt arbete förskaffar sig och de sina deras bergning ; — frivilligheten är raka motsatsen af tvång ; den berättigar också de deltagande, att ordna vapenöfningarne på ett säll, att de med minsta möjliga förlust i lid och mynt må kunna verkställas.
— En gång komna i rig— tig gång skola skarpskyttekorpserna snart uppvexa i antal, styrka, anda och samhällighet, så att de kunna bjuda hvilken fiende som helst spetsen, och sålunda utgöra ett verkligt och kraftfullt nationalförsvar.
På nu anförda skäl får jag ödmjukligen föreslå : att Rikets Ständer måtte besluta, att den nu stadgade beväringsskyldigheten med 2;ne års vapenöfningar matie upphöra och förändras till likhet med hvad som i delta afseende egde rum före 1850.
Om remiss till vederbörligt Utskott, af donna min motion anhålles.
Af liars Ersson från Södermanlands län, om tillägg i Kongl. Förordningen den 7
December 1860, rörande vilkoren för försäljning af bränvin samt andra brända eller destillerade spirituösa drycker.
Ibland de många sätt, som begagnas för att kringgå den Kongl. Förordningen al den 7
December 1860 rörande försäljning af bränvin och andra brända och destillerade drycker, är äfven det, alt den, som ej har rättighet alt sälja mindre parti bränvin än 15 kannor, ställer så till, alt flere personer slå sig tillsammans och köpa detta belopp, hvareftergden, som blott vill hafva t. ex. g:dels kanna, kan få sin önskan uppfylld, utan att iakttaga den Kongl.
Förordningens föreskrift.
Enär säljaren på delta sätt går fri från åtal och plikt för sitt olagliga handlingssätt, är det att befara, att detta försäljningssätt kommer att taga öfverhand Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 99.
141 och att de lagliga försäljningsställena småningom upphöra, hvarigenom kommunernas inkomster af bränvinsminuterings- och utskänkningsafgiflerna ovilkorligen i betydlig mån måste komma att förminskas, på samma gång som superiet, enligt min tanke, genom delta kringgående af den Kongl.
Förordningen nödvändigt måste komma att tilltaga.
På grund häraf vågar jag föreslå följande tillägg i ofvannämnda författning : att den person, som blott eger rättighet att försälja bränvin i parti om 15 kannor, men likväl alyttrar detta minsta belopp till ilere personer, som förenat sig om att köpa detsamma, må, då han egt kännedom om ett dylikt sammanskott, stanna i det ansvar 41 § föreskrifver, samt att han, om han är handlande, må varda, då han dermed andra gången beträdes, sin handelsrättighet förlustig, på sätt 42 § 2 mom. stadgar; äfvensom ock, att den, som står i spetsen för sammanskottet och hvilken uppenbarligen för emottagna penningar utdelar mindre partier bränvin, måtte anses såsom den der oloflig minutering eller utskänkning utöfvat.
Af *Jä F. Fredricsson från Upsala län, om en ändring i 26 Kap. 2 och 4 SS Byggning a-Balken, att sätes- och ladugårdar samt afhyste rå- och rörshemman måtte åläggas att deltaga i prestgårds-, tingshus-, häradsfängelse- och klockarebyggnader.
Af all den lunga, som trycker den oprivilegierade skattejorden, kan ingen anses vara mera bård och orättvis under nuvarande tids förhållanden, än att den privilegierade jorden ännu skall vara befriad från byggande och underhållande af prestgård, tingshus, häradsfängelse och klockaregård.
Det är väl bekant att Adeln erhöll privilegier å sina innehafvande hemman, såsom säteri- och ladugårdar samt afhyste rå- och rörshemman, men det är ock bekant att sköldherren eller adels - 142 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 99. mannen då hade sin egen prest, som af honom både hystes och aflönades samt hade egen lag, hvilken hans underhafvande måste lyda, men det är ju ett annat förhållande nu för liden, som hör iakttagas för att hedonia det origtiga i den privilegierade jordens fredande för nämnde byggnadsskyldighet.
Adelsmän samt andra innehafvare af den privilegierade jorden begagna ju lika, om icke med större anspråk, samma prest i församlingen, som de der boende skattejordsinnehafvare, och äfven är det af erfarenheten bekant, alt den förre påräknar större företräden ån bonden i prestgårdens hus, likaså är det ju med tingshus, häradsfängelse och klockaregård.
Adelsmannen har nu mera ingen egen lag eller eget fängelse, han hat ju ock högre skydd mot våldet och orättvisan af nu gällande allmänna lag och inrättningar, och således begagnar han och har nytta af så väl tingshus som fängelse, hvarföre kan då den privilegierade jorden numera befrias för denna ifrågavarande byggnadsskyldighet?
Då man betraktar dessa ofvannämnda adelsprivilegier, kunna de ju ej längre förena sig med tidens kraf, utan måste småningom afskaffas i en lagstiftande församling, då jemlikhet i rättigheter och skyldigheter biel skatteman tillerkänd, och således hafva ju innehafvare af den privilegierade jorden, rätteligen sagdt, liksom inkräktat sig på skattcjordens enskilda inrättningar, så i verldsligt som andligt afseende, ulan alt hafva ännu deltagit i kostnaden för deras underhåll i afseende å byggnadsskyldigheten, oaktadt det är för adelsmannen lika så oumbärligt som för bonden, emedan det utgör samhällets bestånd.
Jag kan således ingalunda betvifla, att icke tiden är inne att påkalla förändring härutinnan, och då detta icke med något skäf kan af de Höglofliga Med-Stånden bestridas, vill jag förutse, att det verkar lill befrämjande af enighet i sädant, som utgör folkets och landets gemensamma nytta, och får derföre föreslå: att, med ändring af 26 Kapitlet, 2 och 4 §§ Byggninga-Balken, sätesoch ladugårdar samt afhyste rå- och rörshemman måtte åläggas att deltaga i prestgårds-, tingshus-, häradsfängelse- och klockarebyggnader.
Stockholm den 19 November 1862. J. F.
Fredricsson, från Upsala län.
N:o 100. 143 N:o 100.
Af Gustaf Bolin från Upsala län, om den ändring i Kongl. Förordningen den 21 December 1857, angående, egors fredande mot skada af annans liemdjur och om stängselskyldighet, att denna md utgöras efter hemmantalet.
Oaktadt vid föregående riksdagar inom detta Stånd väckts motioner om ändring af åtskilliga paragrafer i nu gällande Stängsel-förordning af den 21 December 1857, liar ändring deraf, elium, enligt min tanke, ganska väl behöflig, ännu ej utverkats, och vid sådant förhållande torde det kanske kunna synas som om ytterligare motion i samma syftning ej skulle kunna vinna framgång, men i en punkt är dock författningen sä obillig och orättvis, att jag ej kan underlåta fästa Rikets Ständers upp märksamhet derå.
Bestämmelserna i 4 § (om den så kallade ”hälften—principen” vid stängsels upprättande och underhållande) tyckes mig till sin grund endast syfta derhän, att på mindre hemmans bekostnad gynna ett större.
Detta visar sig tydligast då ett mindre hemman, t. ex. ^ulels mantal, fått sitt egoskifte utsträckt långs utmed ena sidan af t. ex. ett helt hemmans egorymd.
Begge skola då slänga mot hvarandra till hälften hvardera.
Obilligheten häraf är så mycket mera i ögonen fallande, som det är klart, att det hela hemmanet, i anseende till större arbetsstyrka och antagligen äfven större tillgång på skog, hvaraf stängsel kan erhållas, kommer alt föga lida af' stängselns upprättande, då deremot för den mindre delen, eller ^dels-mantalet, i större saknad af såväl skog som arbetsstyrka, slängselskyldighetens fullgörande blif— ver särdeles kännbar.
En annan grund än den hittills följda, måste derför, för undvikande af sådan obillighet, uppsökas och jag tror mig hafva funnit den deruti, att stängselskyldig— helen utgöres i förhållande till hemmanens areal och öretal.
I enlighet härmed vågar jag föreslå: all stängselskyldigheten, vare sig i afseende å ut- eller mellan-gärdesgårdar, alltid skall grundas för hvarje jordega å dess beräknade hemmanoch örelai, eller annan dermed jemförlig beräkningsgrund.
Gustaf Bolin, från Upsala län. 144 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 101■ N:o 101.
Af Grustaf Boliu frun Upsala län, om tillökning i det af Kongl. Maj.t nu äskade låneunderstöd till sänkning af Olands-ån och dess sidogrenar.
Vårt lands hufvudnäring ligger i jordbruket; ju mer land vi odla, ju bättre vi sköta våra fält, destomera stiger välmågan.
Det är äfven otvifvelaktig!, att jordbruket tagit stora steg framåt under de sednaste åren, och man kan med största skäl hoppas, att sådant kommer att fortgå efter en vexande skala.
För detta hafva vi visserligen alt tacka enskilda mäns sträfvande ali genom föredömen i ord och handling verka på allmänna öfvertvgelsen; men Regering och Ständer hafva äfven visat omsorg om jordbruket både genom kloka lagar, som bereda möjlighet för den enskilda att verka till ett högre mål, och rikliga penningeunderstöd, medelst hvilka månget arbete till jordens förbättring kunnat verkställas, och utan hvilka sådana förbättringar i vissa grenar och på många trakter skulle alldeles afstanna eller icke kunna fortgå i bredd med tidsandans fordringar.
Uti östra delen af provinsen Upland, — en ort som efter all sannolikhet aldrig kan komma i åtnjutande af de förmåner, nutidens lättade kommunikationer bereda, — på gränsen emellan Stockholms och Upsala län, grenar sig ett vattendrag, allmänneligen kändt under namn af Olands-ån.
Detta vatten har i fordna tider varit af vida större mägtighet än nu, och det är till och med ganska sannolikt, att det förr utgjort en från hafvet inskjutande vik.
Våra hedna-fäder, de gamle Upsvearne kände trakten under namnet Oland, ett oländigt land; — icke var del skog och berg, som här utgjorde oländigheterna; nej, det var kärr och mossar samt de många sjöarne, som gaf orten sitt namn.
Dessa vattendrag hafva emellertid under seklernas lopp blifvit uppgrundade och vattnet har till en del dragit sig tillbaka för att lemna den lösare och brukbara jorden tillgänglig för menniskorna, hvilken landvinning blifvit lagd under plogen och nu utgör den s. k. odalåkern ; derinvid äro menniskoboningarne uppförda, men vattendragen linnas ännu qvar och stiga ännu höst och vår öfver sina bräddar, och, åtminstone den sednare årstiden, fördränka eller skada 9,000 tunnland mark, som, till följd deraf, icke kan lemna annan afkastning än en ringa skörd af kraftlöst sidvallshö, mestadels starr.
Öfver dessa vidsträckta marker har menniskan icke blifvit herre.
Dom - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 101. 145
Domstolarnes arkiver upplysa att man redan 1686 på rättegångsväg sökte vinna befrielse från omnämnde olägenhet; rättegångar hafva sedan med korta mellanskof bedrifvits, utan alt det ringaste för sjelfva saken kunnat uträttas.
Först för en kortare tid sedan beslöto jordegarne att genom eniga sträfvanden söka vinna, hvad som under split och tvist omöjligen kunde åstadkommas.
Fullständiga undersökningar äro nu verkställda; — de vattenskadade markerna hafva blifvit uppmätta och plan för arbetet uppgjord jemte kostnadsförslag, som slutar med 245,085 Riksdaler Riksmynt.
Alla dessa handlingar hafva blifvit till Kongl. Majit framburna och, efter skedd granskning af vederbörande myndigheter, befunnits så fullständiga, att Kongl. Majit genom nådig Proposition, som redan blifvit till Rikets nu församlade Ständer öfverlemnad, föreslagit att som lån måtte, till företagets befrämjande, anslås 157,500 Riksdaler Riksmynt.
Ehuru denna summa i allmänhet skulle tyckas vara tillfyllestgörande, måste man likväl medgifva, att en trakt, som lika med alla andra får bidraga att betala de storartade jernvägsarbete!), som nu inom vårt land utföras, men som är så belägen att den troligen aldrig kan få någon direkt nytta af dem, vid sådant förhållande kan hysa förhoppning om ett större understöd till del nu ifrågavarande sänkningsföretaget, till hvars utförande ett så betydligt förlag erfordras.
Det är visserligen kändt och erkäiidt att odlingsföretag temligen snart återbetala hvad de kostat; odlingar behöfva således icke uppmuntras genom gåfvor eller direkta anslag; men jordbrukarne vid Olands-ån, synnerligast de af allmogen, som utgöra det öfvervägande flertalet, sakna kapitalstyrka.
— I lyckligaste fall ega de tillgångar till högst ett års förlag på sitt vanliga jordbruk, men en sänkning som denna, erfordrar icke allenast sjelfva sänkningskostnaden, utan tillika odling af markerna, som här icke kan ske småningom, utan måste, till förebyggande af alltför kännbara uppoffringar, verkställas med största skyndsamhet och således mot lega.
På grund af dessa bevekande skäl, får jag vördsammast anhålla: alt Rikets Ständer behagade besluta, alt låneunderstödet till sänkning af Olands-ån och dess sidogrenar, i enlighet med det af Kongl. Majit gillade förslaget, måtte bestämmas till Två Hundra Tusen Riksdaler Riksmynt.
Gustaf Bolin, från Upsala län.