Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Besv,* och EkonUtskottets Utlåtande N:o 3, 81 Reservationer: af Grefve Sparre, E.: “Fullt, erkännande, ej mindre att vår nuvarande alltför obetydliga armé är i behof af en mera öfvad förstärkning genom beväringen än denna med dess 30 dagars exercis kan erbjuda, än äfven att det vore ett slöseri med Statens tillgångar och den enskildes tid, att af hela beväringen fordra en sådan vapenfärdighet, att den skulle kunna, vid ett fiendtligt anfall, genast sändas emot fienden, har jag likväl, med afseende derpå, att vår indelta armé redan trycker en klass i samhället nog hårdt, och att man således måste vara betänkt på att icke öfver höfvan ytterligare öka denna börda, från Utskottets beslut varit skiljaktig i åtskilliga väsendtliga punkter.
I afseende på den i Kongl. Majds Proposition omförmälda framflyttning af beväringsåldern från den nuvarande, eller året efter det då yngling fyllt 20, till året efter fyllda 21 år.
Denna framflyttning, som skulle gälla hela beväringen, icke allenast dem, som komme att undergå längre tids öfning, skulle medföra särdeles mycken olägenhet.
Med fyllda 21 år är mannen myndig.
Den sjelfständighet, han redan derigenom vinner, och som ofta nog kort derefter blir synbar eller gestaltar sig i det yttre lifvet, genom förändring af hans dittills varande beroende ställning — hvilket gäller — icke allenast i fråga om allmogen, den talrikaste klassen, der man vid 21 å 22 år ofta nog är husfader eller sjelfständig yrkesidkare, men äfven i fråga om andra klasser, der man vid denna ålder stundom är temligen rotfast, — skulle göra det ytterst motbjudande att vid fyllda 21, stundom 22 år, för längre eller kortare tid första gången dragas bort från hus och hem för att underkastas de öfningar och den diciplin, som militära vapenöfningar fordra.
Denna sjelfständighetskänsla är i tilltagande, och det innebär, efter min uppfattning, ett förbiseende af tidsandan och våra samfundsförhållanden, att, utan aktgifvande derpå, framflytta tiden för dessa öfningar.
Förändringen är icke eller, då man tager i betraktande landets ungdom i allmänhet, utan att fästa sig vid undantagen, nödvändig.
Det är en, vid bildande af omdömen, alltför vanlig företeelse, att man fäster sig vid en och annan i ögonen bjert fallande abnormitet till den grad, att man glömmer regeln.
Med skyldigaktning för Sundhets-kollegii yttranden, tillkomna på en tid, då frågan blott gällde ettåriga vapenöfningar, icke ännu tvååriga, än mindre fyraåriga, och af hvilka yttranden Landtförsvars-komitéen derföre icke kunnat åberopa något sednare än för nära 30 år sedan afgifvet, litar jag likväl något på egen erfarenhet, helst den grundas på åskådning af förhållandena; och denna erfarenhet säger mig, att ehuru jag vid betraktande af en och annan dvergartad yngling kunnat känna mig förledd att lyssna till framställningen om framflyttning af beväringsåldern, jag likväl, vid erinran derom att det utan all jemförelse större flertalet är utbildadt, och att lagstiftaren bör bestämma sig efter regeln, icke efter undantagen, måste gilla det slut, hvari lagstiftningen stadnat.
Det är naturligt, att vid mönstring af ett större antal, icke allenast ynglingar, men äfven män, många skola finnas i saknad af 32 Samin ans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. den “kroppsbeskaffenhet, som erfordras för att utstå ett fälttågs mångfaldiga mödor, umbäranden och ansträngningar*'.
Men dessa brister, som härröra af f. ex. svagt bröst, fel i digestionsorganerna eller mångfaldiga andra svagheter eller lyten, äro icke alla af beskaffenhet att hafva upphört redan året derpå; tvärtom vågar jag påstå, att antalet af dem, i afseende å hvilka detta är fallet, är jemförelsevis ringa nog, eller åtminstone icke så stort, att, med afseende å dessa undantag, hela den öfriga stora mängden bör underkastas de olägenheter, som framflyttningen medför; utan heldre dessa individer, på sätt också den Kongl. Propositionen innehåller, “ställas på förbättring“.
Det är i allmänhet icke allmogens söner, som lida af denna svaghet.
Det är en och annan son af utfattiga föräldrar, som icke kunnat gifva barnen erforderlig föda.
Så uselt är lyckligtvis icke tillståndet i allmänhet, att detta blir regeln, hvarefter lagstiftaren bör bestämma sig.
Jag tycker mig till och med hafva gjort den glädjande erfarenhet, att antalet af dessa olycksbarn i sednare år något minskats, till följd deraf att, sedan arbetslönerna i allmänhet ökats, tillgången på sundare näringsmedel för de fattigare klasserna gjort deras barn något starkare, hvarföre ögonblicket icke synes mig påkalla förändringen.
Men äfven om jag skulle medgifva, att i allmänhet den '21-årige ynglingen “icke kan utstå ett fälttågs ansträngningar“, “icke bör gå i fält emot fienden", så måste jag erinra, att derom numera alldeles icke är fråga, sedan, till följd af Rikets Ständers beslut vid 1857 års riksdag, “Kongl.
Maj:t eger i krigstid uppkalla de beväringsklasser Kongl. Majit prof var nödigt", samt Kongl. Majit också tillkännagifvit, att icke den första, sannolikt icke den andra, utan den tredje och följande klasser såsom mest öfvade uttagas.
Frågan är nu blott, när öfningarne böra börjas.
Med afseende härå finner jag lämpligast, att detta sker i yngre år, då sinnet är lifligare och mottagligare för den munterhet, den hänförelse, som bör följa soldatlifvet och gör disciplinen mindre tung, öfningarne mindre besvärande eller motbjudande.
Med hvarje år ökas obenägenheten för detta tvång, särdeles för dem, som fått en sjelfständigare ställning; inlärandet af helt nya saker blir alltmera obehagligt, och öfningarne, i stället att betraktas såsom en förlustelse, blifva en börda.
Det inträffar ganska ofta, att ynglingar af tillfälliga förhinder, sjukdom, bortresa eller förfall sättas ur stånd att det första året fullgöra sin beväringspligt. den de då följande år måste begynna.
Detta inträffar då för dessa vid fyllda 22, eller för dem, som äro födde under årets förra hälft, vid fyllda 23 år.
Vid krigstillfällen måste allt fördragas då det gäller fosterlandet.
Välbetänkt var således
Ständernas nyssomförmälda beslut.
Icke rätt så Utskottets tillstyrkande att göra öfningarne i fredstid besvärligare än nöden kräfver.
Också hafva, 9å vidt mig veterligt är, framställningarne om beväringsål derns framflyttning tystnat efter utfärdandet af lagen 1857, och jag finner nu så mycket mindre skäl att väcka fråga härom samtidigt med frågan om utsträckning af heväringspligten från 5 till 10 år.
Man har anfört Danmarks och Norges exempel.
De hafva ingen indelt armé, och jag finner intet skäl att utbyta våra lämpligare bestämmelser emot deras mindre lämpljga.
Må det tillåtas mig att åberopa Preussens exempel, der, så vida jag erhållit rigtiga uppgifter, beväringsåldern börjar vid fyllda 19 år.
Äfven SammanLag- samt Allm.
Best'.- och Ekon.-Utskottet* Utlåtande N:o 3. 3?>
Äfven i iråga om åstadkommandet, af den nödig ansedda krigsförstärkningen. är jag af olika mening med Utskottet.
Det är sanni, att skilnaden emellan dennas och den öfriga beväringen» åligganden, endast består i någon längre tids, tillsammans 77 dagars längre, öfning.
Men det motbjudande speier om denna större eller mindre förpligtelse ville jag i det längsta uppskjuta, och har så,ledos ansett, att man borde försöka, om det ej kunde helt och hållet undvikas genom frivilliga anmälanden.
Nya institutioner kunna icke på en gång uppfattas af folket och således vinna sin fulla tillämpning.
Fördomar icke ögonblickligen öfvervinna».
Det är således icke sannolikt, att redan lörsta året af den nya ordningens tillämpande de beväringspligtige genast inse fördelen af att, uppbära arfvode för fullgörandet, af den längre vapenöfningen. i stället för den kortare utan all ersättning.
Man kan således icke vänta, att ett antal af 5,000 frivillige skulle anmäla sig, och man blefve följaktligen, örn detta antal ovilkorligen skulle uttagas, utan allt tvifvel nödsakad att genast, tillgripa lott ningen; om deremot de första åren liestämdes ett mindre antal, r. ex. 2,500 man, eller \ i stället för j af årsklassen, synes det mig sannolikt, att detta antal frivilliga med mera lätthet skulle erhållas; hvarefter, och sedan erfarenheten lärt de beväringsskyldig», att den fruktade exercistiden lätt nog ginge förbi och att 62 R,:dr sålunda lätt förtjenades. antalet kunde småningom ökas till det erforderliga af 5,000.
På detta sätt tind vekes också den olägenhet, som Utskottet rätteligen förutsett kunna blifva en följd deraf att j af de beväringsskyldig^ ut,t oges. nemligen att husbönder tvekade att i årstjenst antaga ynglingar af en viss ålder, af fruktan att de kunde träffas af lothringen, hvilket, blir sannolikt, om hvar fjerde man sålunda uttoges.
Det är sannt, att på detta sätt komme att dröja något år, innan det erforderliga antalet af 25,000 man mera öfvad krigsförstärkning erhålles; men en ny institution blir aldrig straxt fullfärdig.
En öfvergångsperiod måste eg a rum, och då Utskottet icke ansett sig böra tillstyrka upphörandet af den allmänna beväringsexercisen, blefve, äfven under öfvergångsperiodcu, förhållandet alltid något bättre än nu.
Skulle man derjemte möjligen finna sig kunna minska r. ex. ett åi' af de föreslagna fyra för den större öfningen, eller något inskränka rekrytskolan för dem, som redan visade sig hafva såsom skarpskyttar eller annorledes förvärfva! någon vapenfärdighet, så skulle äfven derigenom utsigten till frivilliga anmälanden ökas.
Till dessa frivilliga anmälanden kunde jemväl de berättigas, som icke tillhörde beväriiigsåldern, hvarjemte de, som genomgått, de tyra åren, kunde berättigas att åter ingå, i hvilket fall de undgingo rekrytskoian och således, då de för kortare tid ringe samina aflöning, kunde anses skäligen väl godtgjorda för sin möda, hvarjemte kostnaden för rekrytdaningen besparades Stats verket.
Sådana rekapitulationer kunna icke göras under den första perioden; afven häruti ser jag ett skäl att då minska antalet.
På nu anförda skäl har jag i Utskottet tillstyrkt det förslag:
Att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anmäla, det Pikets Ständer, vid granskning af de i Kongl. Maj:ts Proposition angifna förändrade grunder för beväringsiurättningen, funnit sig böra hemställa: att vid utarbetandet af det förslag till författning i ämnet, som Kongl.
Majit förklarat komma att vid en blifvande riksdag framställas, måtte iakttagas:
Prot. 1863 # 1866.
7 Sami, 2 A/d. 3 Haft. 5 84 Samman».
Lay~ samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Utlåtande N:o Ö. att skyldigheten för Svensk man att deltaga i allmänna beväringen hädanefter såsom hittills inträder med året näst efter det då han fyllt 20 år; att, för åstadkommande af den nödig befunna mera öfvade krigsförstärkningen. behörig hänsyn fästes derå, att frivilliga anmälanden dertill, jemväl af andra än beväringspligtige, i möjligaste måtto främjas; att i sådant, afseende dessa frivilliga tilläggas en extra aflöning af !
R:dr för hvarje vapenöfningsdag, att utgå för alla årens öfningar; att, till dess sig visat i hvad mån sådana frivilliga anmälanden lill undergående af rekrytskola göras, under de första fyra åren måtte dertill, inom def ifrågasatta antalet af en fjerdedel af årsklassen, bestämmas så stor del, som må finnas lämpligt; att ej allenast aflagd afgångsexamen vid rikets elementarläroverk, utan äfven annan vid läroanstalter aflagd examen, elter hvad Kongl. Maja i nåder kan finna skäligt bestämma, må berättiga beväringsskyldig att såsom beväringselit sig anmäla; samt att Rikets Ständer, med afseende å närvarande förhållanden, finna betänklighet vid att vapenöfningen för den öfriga beväringen inställesA af Herr von Ehrenheim, P.: “dag har instämt uti den af Utskottet uttalade åsigt om allmänna beväringen» vaponöfningar; men då beväringen» organisation efter Kongl. Majas nådiga Proposition, med bibehållande, om äfven med någon inskränkning, af nämnda vapenöfn ingar, kommer att taga ganska mycket krafter i anspråk, anser jag, att Utskottet jemväl bort, tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t ville taga i ytterligare öfvervägande om ej vapenöfningarne för deri del af beväringen, som skulle under längre tid öfvas, kunna i någon mån inskränkas, utan att det med organisationen af seddi» ändamål derigenom förfelas." af Herr Henschen:
"Uti min reservation vid Sammansatta Lag- samt All männa Besvärs- och Ekonomi-Utskottets den 17 Augusti 1854 daterade Betänkande, N:o 28, angående föreslagna ändringar i föreskrifterna om allmänna beväringen, äfvensom under diskussionen derom i Borgare-Ståndet, den 6:te nästderpåföljde September, samt vid Ståndets öfverläggning den 6:te Juli 1.857 om anslag till beväringsmanskapets öfning, har jag i detta ämne dels antyd t., dels utvecklat, grundsatser, i följd al hvilka jag måste betrakta hela militärväsendet, och således äfven ungdomens af flera prisade “militära uppfostran", såsom ett ondt, hvilket, liksom allt dylikt, borde afskaffa».
Men emedan berörda onda ännu säkerligen är nödigt för undvikande af ett äu större ondt, nemligen (faran) att komma under den ryska militärdespotismen, samt man vid val mellan två onda ting bör, enligt gammalt tänkespråk, välja det minst onda; tviflar jag ej, ari ännu mycket måste offras för försvarsverkets utbildning.
Regeringen, som det åligger vaka öfver vårt politiska oberoende, och sorn disponerar den största sakkunskap, har på skäl, som man måste respektera, och hvilka sakkunnige komiterade, i deras den 12 sistlidne
Maj afgifna underdåniga betänkande angående landtförsvaret, delvis utvecklat samt med trovärdiga uppgifter bestyrkt, fordrat ytterligare offer för tryggande af fosterlandets politiska oberoende.
Jag vågar icke “slå döföra till" eller tillbakavisa dessa kraf; eller Sammans.
Lag- ■Kaul Allin. Be.st).- och Ekon.- Utskottets Utlåtande N:o 5.
35 ens uppskjuta med pröfningen af de grunder, Regeringen sålunda framlagt.
Jag vill ieke taga på mitt ansvar de följder, som af ett sådant uppskof möjligen skulle kunna uppstå.
Jag har derföre tillstyrkt, att dessa grunder skulle vid denna riksdag till pröfning upptagas: och derom, äfvensom angående godkännandet af dessa grunder, med ett enda undantag, tycktes Utskottets ledamöter under öfverlägguingarna vara temligen enige.
Bland skälen, som bevekte mig att i dessa grunder instämma, androg jag flera gånger del hufvudsakligaste, nemligen att tvånget att undergå vapenöfningar och “svärja fanan", hvilket nu är för alla vapenföra ynglingar nästan allmänt, skulle, genom antagande af de föreslagna grunderna, troligen komma att. alldeles upphöra, samt i alla händelser icke kunna i fredstid träffa flera än högst en fjerdedel al dem, som nu äro detsamma underkastade.
Och om, såsom Utskottet föreslagit, den af Regeringen proponeräde extra belöningen för dem, som frivilligt anmälde sig till undergående af den ifrågasatta längre vapenöfningen under fredstid, blefve fördubblad, samt således höjd till en R:dr för hvarje vapenöfningsdag; hade man stort skäl hoppas, att allt tvång i detta afseende skulle försvinna.
Men sedan Utskottet nästan enhälligt godkänt de ifrågavarande grunderna för en blifvande ny författning, företog sig en pluralitet med tio mot fem att föreslå, att Ständerne skulle förklara, att de, med afseende å närvarande förhållanden, funne betänkligt, att vapenöfningen för den öfriga beväringen inställdes.
Då således, i fall detta sista förslag godkännes af National-representationeu, hvarefter det ej gerna kunde annat än godkännas af Regeringen, hufvudskälet dertill, att jag, för min del, antagit berörda grunder, alldeles förfaller, kan jag icke i alla delar instämma i Betänkandet sådant det nu är.
Jag anser derföre, att Rikets Ständer böra iios Kongl. Majit anmäla, att de, vid granskning af den nådiga Propositionen, funnit sig böra hemställa; a) att Kongl.
Majk täckes åt sakkunnige män, sorn äro af olika yrken och eg-a säker erfarenhet om förhållandena i landets vidt åtskiljda delar, uppdraga utarbetandet af ifrågavarande förslag till författning i ämnet; samt h) att i berörda förslag intagas detaljerade stadgauden bland annat derom l:o att från beväringsskyldigheten befrias ej blott de, som om förmälas i 2:dra och 4:de §§ af nu gällande den 13 November 1860 utfärdade Kungörelse om allmänna beväringen, utan ock de, som, i följd af ömmande omständigheter och andra särskilda förhållanden, äro, efter hvad sakkunnige män uppgifvit, i andra länder, t. ex. i Frankrike, från beväringsskyldigheten befriade; 2:o att, för fyllande af det antal beväringsskyldige (högst en fjerdedel af dem, som vid beväringsmönstringen approberats), hvilket bör ifrågavarande längre vapenöfning undergå, för att kunna, i mån af behof, när Konungen finner sådant nödigt, förstärka den indelade och värfvade arméen, böra, så vidt möjligt, är, tagas blott de, som dertill sig frivilligt anmäla, äfven om desse icke äro beväringsskyldige; ‘»(i Summans.
Lay- samt Allm. Bese.- och Kkon.-Vtskottets Utlåtande N:o ö. 3:o utt, för erhållande af tillräckligt antal frivillige, till hvarje sådan utbetales en extra aflöning af minst en R:dr för hvarje dag, lian i vapenöfning deltager; -l:o att till den, sorn undergått ifrågavarande längre vapenöfning och uppnått 31 års ålder, så oek till frivillig skarpskytt, som innehar deremot svarande skicklighet i vapnens bruk, skall, om sålunda vapenöfvad åtager sig ny beväringsskyldighet, utbetalas extra aflöning, högre än en R:dr för hvarje dag, han ytterligare deltager i vapenöfning; 5:o att, på de skäl, Grefve Eric Sparre i sin reservation i detta afseende anfört, Kongl. Majit, — till dess sig visat, huru stort antal sådana frivillige, under de första fern åren efter det författningens tillämpning börjats, sig anmäler, — vill, af den ifrågavarande fjerdedeleu bland de beväringsskyldig^, till den föreslagna längre vapenöfningen uttaga endast så stor del, som Kongl. Majt, med afseende å förhanden varande förhållanden, prof var vara högst nödig för rikets försvar; 6:0 att ej allenast afgångsexamen från rikets allmänna elementarläroverk, utan oek annat vid offentligt läroverk affagdt prof på tillräcklig humanistisk bildning och nödiga kunskaper, må berättiga beväringssoldat, att, i stället för honom eljest åliggande vapenöfning, behandlas såsom beväringselit; samt 7:o att, under de i 5:te mom. omförmälda forn år, Kongl. Maj:t, om icke tillräckligt antal frivillige sig anmäla, må äfven under fredstid till vapenöfning femton dagar under ett år kalla alla eller någon del bland återstående tre fjerdedelar af de beväringsskvldige, så vidt de icke från vederbörande öfverbefälhafvare för frivillig skarpskyttekorps förete sådant bevis, som omförmälcs i ofvanberörda Kungörelses 15 §, sådan den lyder i Kongl.
Kungörelsen den 11 Augusti 1863 och är närmare bestämd genom Kongl. Cirkuläret den 26 April 1864.“ af Herr Siljes) '.röm:
"Då Utskottet till principen godkänt det af Regerin gen framställda förslag, enligt hvilket en fjerdedel af första klassens beväringsynglingar skall tili beväringssoldater uttagas, nemligen: “först frivilliga, som sig dertill anmäla, och återstoden genom lottning11; då detta utlottuingssystoui ytterst livilar på grundsatsen af den allmänna värnepligt, som åligger landets manliga befolkning och hvilken, såsom sådan, mäste fullgöras, utan anspråk på sold eller betalning; då deri goda viljan, att uppfylla samma medborgerliga pligt, kan, bör och måste förutsättas lika väl hos den genom lottning uttagit c, som hos den frivillige be vä ti ugss ol d a te 11 ; dä den af Utskottet föreslagna ersättning af 1 R:dr Ruut om dagen till frivillige beväringssoldater fean, med afseende på den tillika utsträckta tid (från 62 dagar under första årets exercis till 107 dagar under alla fyra årens vapeuöfningar), för hvilken berörda ersättning skulle utgå, föranleda till en utgiftssumma Samman».
T-acj- sami Allm.
Be sv.- och Ekon.-Ut skot! ds Utlåtande N:o 5. 37 (107 X 5,000
R:dn, som icke obetydligt öfverstiger hela nu varande årsanslaget för första och andra beväringsklassernas öfningsmöten och hvarigenom alltså, utom den egentliga underhålls- och bokläduadskostnaden, Statsverket skulle för 5,000 man, eller den styrka, hvartill fjerdedeleu al ('örsta åldersklassen kan i rundt (al uppskattas, endast i “premier" iå betala mera än hvad hittills varit anslaget lör 40,000 mans beväringsexercis: en utgift destomera förtjent att tagas i öfver vägande, i fall Rikets Ständer, med godkännande af förslaget i öfrigt, skulle, i öfverensstämmelse med de af Utskottet yttrade betänkligheter mot befrielse från ali vapenöfning för de icke utlottade beväringsvnglingarne, anse äfven desse höra till sådan öfning i inskränktare mån befordras; då, i fall frivilligheten anses höra uppmuntras genom kontant ersättning (ehuru mot den frivillighet, som köpes för penningar, mycket kunde vara att anmärka), försigtigheten bjuder, att denna ersättning till en höljan bestämmes icke alltför frikostigt, för att, i händelse af behof, kunna förhöjas, och icke tvärtom; samt då det af Regeringen ifrågasatta belopp af 50 öre om dagen, motsvarande en årslön af 180 R:dr R:mt, mera än fullt uppväger den behållna inkomst, som beväringsynglingen i allmänhet utom exercistiden är i tillfälle att sig förvärfva, och sålunda, äfven om man icke tager i betraktande den genom skarpskytterörelsen ådagalagda allmänna benägenheten för militäriska öfningar, i och för sig innebär en tillräcklig anledning' till det antagande, att konkurrensen för erhållande ö _ o c af denna inkomst, långt ifrån att uteblifva, tvärtom skulle blifva ganska stor, anser jag mig icke kunna biträda det Högloflig» Utskottets angående ifrågavarande ersättning yttrade åsigt, utan förordar vördsamt bifall till hvad den Kongl.
Propositionen, beträffande så väl beloppet af ersättningen som tiden, för hvilken densamma skulle utgå, innehåller, med den utsträckning likväl, att enahanda ersättning jemväl må tillfalla den genom lottning uttagne beväringssoldaten, dels till förekommande af det missnöje samt den ovilja, split och afund, som från den sistnämndes sida, till men för den goda andan och sammanhållningen inom truppen, i annat fall otvifvelaktig! skulle göra sig gällande, och dels till någon lindring uti och försoning med det oblida öde, hvari den utlottade genom en ogynsam slump blifvit försatt, men hvaraf eljest bördan måhända skulle kännas dubbelt tung; likasom det, torde kunna antagas, att det nya systemet i sin helhet, utan en sådan likställighet i rättigheter emellan deri utlottade och den frivillige beväringssoldaten, svårligen skulle lyckas tillvinna sig de sympatier från det allmännas sida, hvilka utgöra ett så vigtigt moment vid ordnandet af ett nationalförsvar. “ af Herr Waldenström: “Då Kongl. Majit uti Dess nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förändring i grunderna för den allmänna beväringsinrättningen samt om bildandet af en landstorm, bland annat föreslagit att, derest en fjerdedel af beväringsmanskapet erbölle en fullständigare krigsbildning genom längre öfning, den öfriga delen deraf skulle helt och hållet befrias från vapenöfning i fredstid, har jag så mycket mindre kunnat dela den betänklighet, Utskottet emot denna befrielse uttalat, som, ifall äfven denna del skulle i fredstid öfvas längre eller kortare tid, deraf följer ej allenast ökadt anslag till vapenöfningarne, utan äfven tillintetgörelse af den fördel, som afses i den nådiga Propo - 38 Sammans.
Loa- -tami Allm. Henr.- och. Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 5. sitionen, att till jordbruket och öfriga näringar årligen återgifva närmare sextiotusende dagsverken.
Det är, med fästad t afseende derå, och på den grund, att hvarken den öfning, allmänna beväringen nu erhåller, motsvarar den dermed förenade kostnad, eller att beväringsinrät.tningen, såsom den för närvarande är ordnad, tillfredsställer i farans stund vårt behof af försvar, som jag röstat bifall till den föreslagna ändringen, hvarigenom påbjudes en längre värnepligt. och en fullständigare öfning för den fjerdedel af beväringsmanskapet, som skall i fredstid öfvas.
För att erhålla denna del, ifall frivillige icke till fulla antalet sig dertill anmäla, och hvilket man sökt befordra genom att tillägga hvarje frivillig beväringssoldat aflöning med en Riksdaler för hvarje vapenöfningsdag, förutom möteskostnaden, måste dock något sätt bestämmas, och såsom sådant har Kongl.