Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tålamod bara!
Jag har mycket funderat, om jag kanske skulle ha dröjt med att orda om det här, tills jag en vacker kunde ha sagt till Iduns läsarinnor: » jag har ett äppelträd inne i mitt rum, och det blom- mar så vackert. » Men se ' n kom jag på den tan- ken: kanske är det just ingen nu för tiden, som har en aning om, att man kan odla äppelträd inne i boningsrum.
När då mitt äppelträd redan stode i blom, skulle det kanske dröja många år, innan de osatta träden hinna så långt.
Därför beslöt jag mig för att » vara så snäll » och redan nu berätta * för Iduns läsarinnor om de rön jag gjort.
Jag skall bli bra förtjust, när mitt äppelträd en gång knoppas.
Äppelblommorna äro så ljufva — så hvita och skära.
Ingen välsignelse är större än arbetets; blott den människa, som med lif och lust under all sin lefnad arbetat, kan säga: jag har lefvat!
J U.-U- e 1 e r a r e K. A N D E R S O N 1 Jakobstorjt 1 1894 Ett afsked.
|j5||ifvet har ändå med all sin litenhet och fjs » småfuttighet sin stora tragik emellanåt, » sade doktorn och blåste tankfullt ut röken från sin cigarr.
» Tragedierna ha blifvit säll- synta på scenen, men det är icke därför, att författarne sakna ämnen.
D e starka passio- nerna och lidelserna ha visserligen försvagats, och vi öfvergå mer och mer till ljumhetens stadium, men det är icke alltid, som tragedi- en måste skrika.
Den behöfver icke röra sig med stora ord och åthäfvor, som ofta endast tjäna till täckmantel för de små känslorna, utan den har t. o. m. en viss förkärlek för att ströfva omkring midt ibland oss i ami och guttaperkagaloscher.
Tragedien har med ett ord blifvit buorgeois.
Men ve honom, som råkar ut för den!
Skalet har förändrats, men kärnan är lika bitter som någonsin. » Och doktorn fortsatte: » Jag skall berätta ett fall ur min prak- tik, som alltid stått för mig som en af dessa moderna tragedier, beröfvade hvarje spår af storhet, men som i all sin enkelhet och hvar- daglighet synes mig oändligt gripande.
Som ung medicinare hade j a g en sommar förordnande som lasarettsläkare i en af våra större småstäder.
Tjänstgöringen på lasaret- tet var lindrig nog, och j a g hade god tid öf- ver att sköta min enskilda, i början ganska betydande praktik.
H u r j a g så hastigt hade fått någon, var mig en gåta, l i k a litet som j a g kunde begripa anledningen till att den så snart försvann.
D e t var som en svallvåg, som helt plötsligt fyllde mitt mottagningsrum och därefter lika snabbt drog sig tillbaka.
Männi- skan är alltid egenkärare än hon tror, och hur det än var, så förvånade j a g mig mera öfver patienternas försvinnande än öfver deras tillströmning.
J a g uttömde mig i gissningar.
H a d e j a g begått något misstag, hade j a g varit ohöflig eller oartig?
N e j, ingendera delen.
Efteråt insåg j a g sammanhanget.
D e t är ondt om nyheter i våra småstäder.
E n ny läkare är ett evenemang, och man går till hans mottag- ningsrum med samma känslor som till en premiére.
I intetdera fallet är det konsten som drager; det är begäret att vara först, att ha något nytt att berätta för vänner och be- kanta, och sedan nyfikenheten är tillfredsställd hos premierepubliken och recensenterna, så nöja sig de öfriga med referaten.
N å, j a g hade min egentliga sysselsättning vid lasarettet och bekymrade mig i själfva verket föga om den enskilda praktiken.
E n dag fick j a g emellertid besök af en af mina närmaste grannar, garfvare till yrket.
D e t var en medelålders, mycket hygglig karl, rätt förmögen och hvars hustru hört till pre- miérepubliken och försvunnit med den.
H a n föreföll också något generad, då han såg sig omkring i mitt tomma mottagnings- rum, hvilket emellertid icke hindrade honom från att fråga, om j a g hade tid att titta in till honom.
H a n s enda barn, en pys på sju år, var dåligt och hade ondt i halsen, och hans hustru hade också känt sig krasslig på mor- gonen.
H a l s e n är aldrig att leka med, och j a g följde genast med honom hem.
Under vägen gjorde j a g honom några frå- gor angående deras illamående och kände mina farhågor växa.
D e n första blicken på gos- sen angaf difterisymptom.
Mordängeln var i huset, och från barnet hade den kastat sig öfver på modern.
E n näsduk, en enda mo- derlig putsning af den lilles näsa hade varit tillräcklig för att förmedla öfvergången.
H ä r gällde det att handla raskt.
Något epederaisjukhus fanns icke, de bägge angrip- ne isolerades därför omsorgsfullt i den ena ändan af våningen, barnen inlogerades på den motsatta sidan och alla öfliga försiktighets- mått vidtogos.
V i d sådana tillfällen är läkaren mera än människa: han är försynen själf och får också göra allting själf.
H e l a den nyss så lugna familjen var som slagen med fasa.
Jungfrur- na hade alldeles tappat hufvudet och upp- förde sig som yra höns, hvilka helst skulle vilja smyga sig bort från alltsammans, och mannen hade synbarligen icke en tanke kvar i sin hjärna.
H a n stirrade på mig med ett nästan fånigt uttryck, gjorde allt hvad jag sade, men allting galet, och mumlade endast för sig själf med en förtviflad skakning på hufvudet: » difteri, difteri! » Tack vare de snabba och kraftiga försiktig- hetsmått, j a g vidtagit, spred sig sjukdomen icke.
D å j a g gick genom salen, hördes de tre friska barnens skratt och lekar från rum- men till vänster, medan deras mor låg döende i den till höger belägna sängkammaren.
Däre- mot var gossen på bättringsvägen och utom all fara.
D e t var, som om giftämnet kvar- lämnat gadden i den näsduk, hvarmed modern bisträckt honom och som hon därefter, utan en aning om faran, själf användt.
H u r maktlös är icke vetenskapen!
Hur litet vi i själfva verket kunna uträtta och hur föga vi känna till lifvets och dödens hemlig- heter.
Människan är en besynnerlig varelse.
H o n flyttar berg, omskapar jordytan efter sitt behag, flyger som en vind öfver land och haf och reducerar afstånden till en rörelse med handen, en obetydlig höjning af rösten, men hon kan icke hindra att döden öfverfores på en näsduk från en mun till en annan.
H v a d skulle j a g göra?
D e t finns tillfällen, då läkaren måste lägga armarne i kors och ärligt bekänna sin och sin konsts vanmakt.
Giftet hade angripit hela blodmassan, och nå- got medel fanns icke.
Där l å g nu den unga kvinnan med sitt glada, lefnadsfriska ansikte, glödande af fe- ber, och sin präktiga kropp, oroligt vridande sig fram och tillbaka i sängen.
D e enda, som fingo komma in till henne, voro jag och hennes man.
V i behöfde icke heller befara några sjukbesök.
H e l a huset var som pestsmittadt, och de få, som gingo förbi på gatan, drogo sig så långt åt motsatta sidan som möjligt och kastade misstänksamma blickar mot fön- stren.
henne3 Mannen hade frågat mig om till- stånd, j a g hade svarat och på samma gång uppmanat honom att visa självbehärskning och icke oroa den sjuka.
Men då vi på nytt kommo in i sängkam- maren, där hon låg, var det slut med honom.
D e n enkla och obildade, men redlige man- nen älskade sin hustru, och han kastade sig som ett stort barn öfver hennes säng och grät hejdlöst.
Hon klappade sakta hans sträfva hår.
Där- på vände hon sig, som slagen af en plötslig tanke, mot mig.
Hennes ögon uttryckte en vaknande ångest, men hennes röst var fast och klar, då hon frågade: » Skall jag dö, doktor? » D e t var mig omöjligt att ljuga.
Med full visshet om utgången hade jag icke mod att ingifva henne ett hopp, som aldrig skulle för- verkligas.
Och utan att möta hennes blick, sänkte jag hufvudet och teg.
J u v e l -, g u l d - och s l l f v e r a r b e t e u, passande till lysnings- och hederspresenter.
B o r d s i l f p e r, eleganta mönster till lägsta pris efter dagens kurs å silfv-er.
A r m b a u d, B r o s c h e r,.
V a l a r.
R i n g a r, K e d j o r etc. i stor och modernt urval till billigaste pris.
l H a u i a n t r i n g a r med 1, 3 och 5 diamanter frän 20, 60 och 125 kr.
SUf varor.
— Bref besvaras omgående Ree a l Bil iga priser.
~JWI
IDUN 1894 H o n förstod allt och sjönk med ett utrop af fasa tillbaka i sängen.
H o n låg alldeles orörlig, och tystnaden afbröts endast af man- nens snyftniugar.
Men plötsligt reste hon sig upp.
Hennes feberheta ansikte hade ett lugnt uttryck, och med en röst, hvars förtviflade tonfall afspegla- de hennes känslor, hviskade hon: » Och barnen, barnen, mina barn! » D e t var som om en blixt slagit ned i rum- met och med sitt bländande sken kastat ljus öfver situationen.
Mitt hjärta sammansnördes af medlidande.
D e n n a döende mor skulle aldrig ha den sorgliga trösten att taga afsked af sina barn.
H o n skulle aldrig få smeka deras hår, aldrig se in i deras ögon, aldrig kyssa deras läppar för sista gången.
H e n n e s andedräkt var gift, den luft hon inandades förpestad, det rum, där hon låg, kunde bety- da för dem detsamma som näsduken för de- ras mor.
Som om hon gissat sig till mina tankar, gjorde hon en afvärjande rörelse.
» Nej, nej, » sade hon ifrigt, » låt dem icke komma in!
J a g vill det inte! » Men därmed voro hennes krafter uttömda, och med en suck, som skakade hennes kropp som en enda lång snyftuing, sjönk hon på nytt tillbaka mot kudden.
Efter en stund hördes hennes röst, denna gången riktad till mannen: » Albumet, » hviskade hon, » jag vill s e d e r a s porträtt. » H a n reste sig upp och gick med vacklan- de steg ut i den bredvid liggande salongen och kom tillbaka med fotografialbumet, som han lade på sängen.
Härefter störtade han omkull som en ek, afhuggen vid roten, och stönade som ett sjukt djur.
Stödd mot ena armbågen öppnade hon albumet.
Hennes ansikte bar en nästan hög- tidlig prägel, och hennes ögon hade en mild glans.
H o n vände likgiltigt några blad.
Så hejdade hon sig och såg länge och oafbrutet ned framfor sig, medan tårarne tillrade ner för hennes ansikte.
Med darrande hand lyf^e, hon upp albumet och tryckte det lidelsefullt till sina läppar, medan hon hviskade sina barns namn.
J a g måste vända mig om och se ut genom fönstret, som föreföll alldeles vått och immigt i den klara augustisolen.
D e t var, som om hela gatan utanför med trädgården midt emot och den blåa himlen äfven gråtit öfver lifvets bitterhet.
J a g hörde, hur albumet gled nerför täcket och dunsade mot mattan, men j a g rörde mig icke.
J a g visste ju ändå, att hon tagit af- sked af sina barn, som hon aldrig mera skulle få se.
att det dröjer en stund längre än vanligt med supén. » Det blef som Marie ville.
Det starka kaffet och den starka viljan öfvervunno hufvudvärken, och allt blef i ordning i rattan tid.
Dagen därpå ville dock frun veta, hvad som kunde så drifva Marie att anstränga sig mer än hennes icke mera unga krafter förmådde.
Hvarför hon med verklig ångest afbö.jde det enkla förslaget att äta ute, det var j u ej mer än ett hälft år sedan hennes husbonde var ungkarl och då alltid visade sina resande vänner sin gästfrihet på det sättet.
Marie ville slippa tala om sina skäl, men det hjälpte ej, hennes unga fru bad på det enträgnaste, och så berättade hon sin dystra saga.
Hon hade gift sig ung med en ordentlig arbe- tare, som hade rätt goda inkomster.
Marie var själf arbetsam och händig samt förtjänade rätt bra med att sy barnkläder.
Särskildt brådtom hade hon därmed till jul, då hennes kunder ville hafva de små fina och hon själf ville öfverraska mannen med att köpa en chiffonier för sina sparpenningar; till och med på söndagen, sedan mannen gått ut, sydde hon nu mot sin vana, ty hon trodde själf ej, att det var någon välsignelse med söndagsarbete och hennes man ville aldrig se något sömmande på den da- gen, lika litet som han själf lät fresta sig till ar- bete af aldrig så stora penningeanbud.
Nu kom han emellertid hem, förr än hon väntat, och hade med sig två vänner från sin hemort, dem han ville bjuda till kvällen.
Redan misslynt vid synen af den skräpande sömnaden, blef han det än mera, då Maria gjorde svårigheter vid att behålla hans vänner till aftonen — kunde hon inte bara bjuda på dricksvaror eller kaffe.
Jo, det kunde hon; han kunde bjuda själf på både det ena och det andra, utan att besvära henne — och därmed gick han i vredesmod, sedan äfven hon i sitt oförstånd blifvit ovänlig.
Den natten såg Marie honom berusad för första gången, och det blef ej den sista.
Förhållandet dem emellan blef aldrig godt efter första tvisten, han hade ett kärft lynne, och hon ansåg sig som den förolämpade och kunde ej förmå sig att genom ödmjukhet vinna honom åter.
Nej, nu bjöd han och blef bjuden ute allt oftare, och med välstånd och arbetskrafter var det snart slut.
Det var slut äfven med de goda föresatserna och den redliga viljan.
Penningar blefvo skaffade på ett sätt, som bringade mannen inom lås och bom, och som det lådde blod vid dem, blef domen 20 år.
Däraf voro nu 8 gångna, och Marie hade tjänat och sparat, sparat och tjänat, endast för att när de 20 åren voro gångna, kunna gifva sin man ett hem i stället, för det hon beröfvat honom, ty hen- nes fel var alltsammans, hennes; och nu bad hon Gud, att han måtte få lefva och att han möjligen måtte få sin frihet åter, förr än de 20 åren voro gångna.
Se, det var därför hon var så rädd, att härads- höfdingen skulle gå på krogen —, » ty det är kro- gar, de må ha aldrig så fina namn, och en män- niska kan gå under, han må vara aldrig så högt uppsatt, om hemmet icke är hvad det bör. » Tack, Marie, för hjälpen!
Och jag hoppas vi skola kunna hjälpa hvarandra.
Medelväg.
Ännu några ord om F r å n Iduns läsekrets.
God hjälp.
» Jaså, Marie har sin svåra hufvudvärk — då säger jag, att det är omöjligt. » » Hvilket är omöjligt, frun? » » Att Alfred kan be brukspatron Ström kvar till kvällen; ligg nu stilla och försök att sofva! » » Nej, snälla frun, säg inte, att det är omöjligt.
Det får det inte vara, jag skall genast koka starkt kaffe, det hjälper.
Om jag får 5 kronor och hand- kammarnyckeln, så skall allt bli i ordning. » » Men de kunde äta ute tillsammans » » Tala inte så, jag är uppe nu. » » Ja, då skall jag duka, så slipper du det. » » Nej, nej, det ser bara tråkigt ut; om frun bara sällskapar, så att inte häradshöfdingen märker, f JMHft l j K A A T m ^ V T?
M ^ f T söndagshvilan.
vänne artiklar om söndagshvilan hafva på sista tiden förekommit i Idun, men som de ej på ett uttömmande sätt behandlat den tänkvärda frågan, torde det ej skada att söka belysa densamma något närmare och taga henne så praktiskt som möjligt.
A t t söndagshvilan är nödvändig för männi- skans både kroppsliga och andliga hälsa, är allmänt erkändt, och våra reformsträfvanden böra därför gå ut på, att så många som möj- ligt må komma i åtnjutande af densamma.
Detta vinnes dock ej genom att gifva tjänar- ne alldeles ledigt hela söndagen, såsom en af de nämnda artiklarnas förf.
föreslår, och att allt arbete utföres af familjemedlemmarna &gt; s o m före den 20 d e c e m b e r från u n d e r t e c k n a d e r e k v i - reraren Flossaapparat, erhåller gratis ett på tyg uppritadt, färglagdt H v a r o c n e n 369 själfva, ty detta förutsätter att familjen består af flere arbetsdugliga kvinnliga medlemmar.
S å är dock sällan händelsen i vår tid, då döttrarna i de flesta fall, åtminstone inom jämförelsevis obemedlade familjer, måste söka att utom hemmet förtjäna sitt uppehälle.
A t t en skollärarinna, en butik- eller telefonfröken lika väl behöfver söndagshvila som en köksa eller huspiga, det skall nog ingen förneka.
synes hysa den åsikten, att i de famil- jer, där en eller flere tjänarinnor finnas, dessa uträtta allt arbetet, under det att de kvinnli- ga familjemedlemmarna använda sin tid ute- slutande på nöjen och förströelser.
Detta är nu visserligen tyvärr ofta händelsen, åtminstone i städerna, dock långt ifrån alltid.
D e t fin- nes familjer, där husmodern arbetar långt mera än tjänarne, där hennes vecka är en tung arbetsvecka, ty på henne hvilar ej blott ut- förandet af en hel del arbete, utan äfven om- tanken om det hela, som inom familjer med små tillgångar sannerligen ej är den lättaste bördan.
A t t nu vilja pålägga henne ännu mer arbete på söndagen än på de öfriga da- garna, vore rent af omänskligt.
H ä r ett ex- empel, taget ur verkligheten.
Familjen består af man, hustru, fyra små barn, en inackorde- rad herre och tvänne tjänarinnor.
Mannen, prest på landet, har tjänstgöring hela förmid- dagen och ofta äfven eftermiddagen, så nå- gon hjälp från hans sida kan ej påräknas.
Hustrun, svag till hälsan, arbetar under vec- kans dagar från morgon till kväll med att sköta hushållet, sy åt barnen m. m. och hålles ofta vaken om nätterna af barnens kink och krämpor.
K a n någon behöfva en stunds sab- batsro i kyrkan eller hemmet, så är det vis- serligen hon.
H u r skulle hon hinna och orka med att hvar sjunde dag utföra allt arbete ensam, städa, koka mat, se efter barnen, gifva grisar och höns m. m.
D e t är helt enkelt omöjligt.
Ej heller skulle det vara nyttigt för en tjänarinna att alltid hafva hela söndagen ledig.
D e n skulle då nog i de flesta fall af många användas till nöjen, som långt ifrån att skänka hvila, tvärtom skulle göra dem mer eller mindre odugliga åtminstone till månda- gens arbete.
E n medelväg synes härvidlag, som i så många andra fall, vara den för alla parter mest tillfredsställande.
F ö r att tjänarne skola få tillfälle att blifva delaktiga af hvilodagens välsignelser, utan att allt arbete därför läg- ges på familjemedlemmarna, torde vara till- räckligt att följa några enkla regler, som i de flesta hem utan nämnvärd olägenhet böra kun- na genomföras.
F ö r det första bör så mycket arbete som möjligt undangöras på lördagen, och om hus- modern ställer någorlunda klokt, bör det ej ändå bli så mycket, att tjänarne lida af trött- het dagen därpå.
A l l städning bör göras på lördagen, så att blott den oundgängligaste i sof- rummen förekommer på söndagsmorgonen.
E n stor del af matlagningen kan äfven undangö- ras, och kan man mer än väl äta steken upp- värmd, hellre än att köksan skulle nödgas tillbringa söndagsförmiddagen vid spiseln i stället för i kyrkan.
Vidare bör man aldrig besöka sina bekanta på söndagen och ej heller mottaga dem i sitt hem annat än i undantagsfall.
Och, hvad som är ändå viktigare, ej ställa till eller be- söka bjudningar på lördagskvällen.
T y en verklig sabbatshvila är en absolut omöjlighet efter en natt tillbragt i sus och dus.
I det hem, där festen gått af stapeln, äro både tjä- nare och herrskap uttröttade och använda helst I LdUUg inrlhoPiT U 9 &amp; Pänl / fTPQnO mdol inClfTQ DdbKI J I CllO l ld / öM lid P lid I
o / u 1894 IUUIN söndagen till att riktigt sofva ut efter allt stöket.
H a r herrskapet varit borta, vilja de också hvila ut på morgonen, och då afätes frukosten ej förr än långt fram på förmidda- gen.
O c h detta senare är kanske största or- saken till tjänarnes brist på söndagshvila.
H u r u ofta hör man ej en husmor säga: » Om hvardagarna äta vi alltid frukost kl. 9, men om söndagarna drager det nog ut till både 1 0 och 1 1, innan alla bli i ordning. » D å kunna tjänarne ej få afsluta sina morgonsyss- lor förr än flere timmar efter den vanliga ti- den, och då måste det-genast börjas med för- beredelserna till middagen.
M a n bör därför alltid om söndagarna gå u p p så tidigt, att inga sysslor hindra tjänarinnan från att på söndagsförmiddagen besöka kyrkan eller att i hemmet få några ostörda timmar.
Om så matmodern ställer så, att tillagningen af mid- dagen ej tager för lång tid, och förhållandet blir detsamma med aftonmåltiden, så kunna tjänarne få rätt mycket ledigt äfven under eftermiddagen och då få tillfälle att besöka och äfven i hemmet taga emot sina släktin- gar och vänner.
E n och annan fullkomligt ledig söndag böra de j u också hafva, men alldeles icke hvarje, ty detta skulle vara dera till både andlig och ekonomisk skada.
D e s s a regler hafva i många år praktiserats i mitt hem, och redan under veckans första dagar börjar man längta etfter söndagen, den lugna, fredliga söndagen, då allt det oroliga jäktandet under veckans lopp stannar af och helgdagsfriden uppfriskar den trötta anden.
trull », och af reverna formar man hjul, kulor, rid- spön, stigbyglar, piskor och allt, hvad man kan hitta på.
I de fyra hörnen göras toffsar af porte- epétr och duken fodras med gul satin.
Eller kanske unge herr bror går i fästmans- tankar!
Ett högst pikant utseende får då en fotografi- ram af trä, ifall man målar den på följande sätt: Stora, lösa prästkragar målas härs och tvärs öfver ramen, de böra vara dels hela, dels delvis afploc- kade; däremellan bör m a n se de fallande små, hvita bladen, och med tusch skrifves här och hvar: » Ja » — » ne / » — » af hjärtat » — - » med smärta » — » något litet » — » alls intet. » Skaffar man sedan » föremålets » porträtt och sätter i ramen, blir det nog en välkommen present, tror jag.
Själfförfärdigade fjädergarnityr.
En hvar vet, huru dyrt ett riktigt vackert fjädergarnityr är, och nu då dessa äro så moderna, hvad vore då kärkom- nare till julklapp åt de kvinnliga medlemmarne af familjen ä n just ett dylikt, helst d å man med en ringa kostnad och besvär själf kan tillverka det- samma.
Material tages, till de hvita, af våra an- kor, gäss och till de svarta eller brokiga af tama höns.
Se- dan man vikit en 14 cm.
bred gasremsa dubbel, tråcklas och pressas den samman, för att göra densamma jämnare och stadigare.
Därefter tager man de s m ä fjädrarne (dunen) en om sender, sticker det lilla skaftet genom gasen och fäster den på afvigsidan med en fin nål, i samma ord ning som de sitta på fågeln, fast mycket glesare.
Om detta göres omsorgsfullt och m a n vid valet af fjädrarne lagar så, att m a n får de finaste och yfvigaste dunen, kan ett sådant hemmagjordt fjä- dergarnityr fulltut jämföras med den i handeln förekommande utländska varan, som i hållbarhet lämnar mycket öfrigt att önska.
Prisbelönade bland de insända bidragen till Det går lättare än mången tror, om man själf » Iduns julklappsbasar ».
granskar och utväljer de fjädrar m a n önskar, me- dan de sitta kvar på fågeln.
Till hvita garnityr böra endast de fina snöhvita Japansk väggduV med plattsöm.
Det 36 cm.
breda och dunen, som sitta under vingarna, a n v ä n d a s; men 47 cm.
höga midtstycket på den 104 cm.
långa samt till de svarta kunna med fördel användas de i grönt- 93 cm.
breda duken sammansättes af gula band i åt- blått- svart skiftande rygg- och halsfjädrarne på skilliga nyanser; banden kastas tillsammans, och den svarta spanska eller cochinchina hönan.
därpå sys sedan ett mångfärgadt plattstygnsbroderi Ett utomordentligt vackert och originelt fjäder- i japansk stil.
Tyget till den omgifvande, 6 cm.
garnityr, passande till unga flickors skridskodräk- breda randen väljes efter godtfinnande och täckes fullständigt af smala, med flocksilke sydda schat- ter, sammansättes af yttersta spetsen af de guld- terade plattstygnsränder, som äro guldgula inåt grön- blåbrokiga hals- och stjärtfjädrarne af den Äfven andra vackra och skifferblå utåt.
Broderiet fastsys vid en 23 spanska färgrika tuppen.
bred rand af skifferblått siden, som prydes exemplar finnas bland våra inhemska höns, som dels med strödda figurer af guldbårder med lätta lämna ett utmärkt material.
Xandra.
stygn omvexlande majgrönt och vieil rose, dels med rosetter af gula cigarrband med stjärnor i VII.
rödt och brunt samt lätta stygn i guldgult ulom- kring.
Duken kantas upp- och nedtill med guld- Lämplig present till en ung dam, som redan förut bårder samt fransar af omvexlande tre cigarr- blifvit begåfvad med allehanda mer eller mindre band och en tofs af flocksilke.
De hopflätade tre nyttiga lyxartiklar.
Fem små slipade parfymfla- cigarrbanden afslutas med pärlor.
Duken fodras skor, helst likadana, men åtminstone lika stora, med svart kypert.
Den vackra, originella idén fyllas med t. ex. heliotrop, liljekonvaljeolja, viol, tar sig särdeles väl ut, upphängd på väggen.
rose och reseda.
Till hvarje flaska s y s en siden- IV.
L. V. Om man har en bror, som är löjtnant, och vill gifva honom något riktigt trefligt till julklapp, så bör man sy honom följande bordduk.
Men innan man börjar sy, får man först samla ihop ingredienser na, hvilka utgöras af ett stycke blått uniforms- kläde och en massa afsprättade uniformsklaffar, reverer m. m.
Dessa klistras därpå fast på duken och s y s med application, antingen som bård i kan- ten eller härs och tvärs i en ljuflig röra öfver hela duken.
På kragarna utför man dessutom broderier, hvilka na ' urligtvis böra » stöta på pa- U r notisboken.
Kvinnorna och fattigvården.