Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen hör man äfven här om ett och annat högt läkarearvode, men vanligen har detta fordrats af någon rik patient, som utan uppoffring kunnat utbetala detsamma; och om läkaren tager ett högre honorar af den rike för att sedan desä billigare kunna lämna sin hjälp åt den fattige, så är ju därom i mänsk- lighetens intresse intet annat än godt att säga.
Man har också som bevis för att lä- karearvodena äro alltför höga anfört, det de flesta framstående läkare inom endast några år blifva förmögne män, men i hvilket yrke, hvilken gren af vetenskap, konst eller indu- stri bryta sig ej snillet och begåfuingen en väg till lifvets höjder?
D e t är väl att antaga, det den, som syss- lar med den ädlaste af vetenskaper, vore för högsint att ockra på sina medmänniskors li- danden, men det finnes ett ganska giltigt skäl för den framstående läkaren att hålla priset på sina råd högt, och det är för a ' t skydda sig att blifva öfverlupen af patienter, hvilka för sina lindriga åkommor väl kunnat vända sig till hans mindre framstående kol- leger och därigenom äfven bereda dem en måttlig inkomst.
Ofta händer ock, som of- van antydts, att läkaren, oaktadt skenbart höga fordringar, för intet eller mot en mo- dererad afgift ger sin hjälp åt den verkligt lidande.
Sålunda berättas om en afliden framstående läkare, känd för sina höga pris, att han vid en fattig mans framställan om sina knappa tillgångar gaf det afspisande svaret: » Ja, då kan jag inte hjälpa, jag har mitt bestämda pris. » Men strax därpå, se- dan läkaren tagit reda på sanningsenligheten af mannens uppgifter, erhöll mannen ett bref, innehållande den erforderliga summan.
H v e m som var afsändaren af brefvet, var lätt att gissa.
Därför må ingen verkligt lidande tveka att vända sig till en framstående läkare, ty det är ett stort misstag att antaga, det åsynen af mycket lidande förhärdar hjärtat; tvärtom håller den ständiga beröringen med lidande och olyckliga människokärleken va- ken, under det den, som blott ser njutning och glädje, alltför lätt glömmer, att lifvet äfven har en skuggsida.
Ofta är man själf orsaken till, att man får betala mera än botandet af ens onda verkli- gen är värdt.
D e t är då man sätter läka- rens tålamod på prof med alla slags baga- teller eller tröttar ut honom med långa och vidlyftiga beskrifniiigar öfver kanske fullkorn-
1894 ligt obetydliga åkommor.
D e n sjukdomshi- storia, man lämnar läkaren, bör vara tydlig, kort och framförallt blott angå sjukdomen, ej åtföljas af känsloutbrott, vänners råd o. s. v. Som varning för att ej genom sin ord- rikedom utsätta sig för något liknande, må följande sarkasm af doktor P.
tjäna.
Sedan han tålmodigt åhört en frus långa lidandes historia med alla möjliga och omöjliga ut- vikningar från ämnet, gaf han följande svar: » Munnen har åtminstone intet fel. » Kommer så frågan: » huru skall man ho- norera sin läkare? » I hvarje fall är det klo- kast att fråga honom själf.
D e t är ett löjligt pryderi att ej kunna fråga en läkare om hans pris.
Läkaren måste lefva på sin praktik likasom handelsmaunen på sin försäljning, och ingen tvekar väl att fråga priset på va- rorna i en butik.
I de flesta fall erhåller man äfveu en ordentlig uppgift, och då är saken klar, och man bör då ej gärna, om ej i alldeles särskilda undantagsfall, gifva mera än som fordrats, ty dels kunde hända det läkaren afspisade den ogrannlaga välme- ningen med beskedet, det han ej tager emot drickspenningar, dels är det fullkomligt onö- digt, om man ej genom långvarig sjukdom eller genom en af läkaren visad ovanlig vän- lighet kommit i det förhållande till honom, att man anser sig kunna gifva honom en vängåfva.
E n och annan läkare bibehåller ännu, som en kvarlefva från en förgången siratlighet, oseden att låta patienten själf bestämma ho- noraret.
Kåkar man i en sådan dilemma, och kan man ej genom vänner och bekanta Bkafia sig ett ungefärligt begrepp, om hvad man bör gifva, får man lof att själf söka tänka sig iu i saken.
Man må då ej beräk- na värdet af rådet blott efter den knappa tid, som därtill åtgått, utan äfven taga med i beräkningen läkarens långa studiekurs och de stora kostnader han måste vidkännas i och för anskaffandet af dyrbara instrument och böcker.
D e t är ej en dagakarl, som skall aflönas, och det är sålunda ingenting att anmi rka, om äfven en ung läkare beräk- nar ett par kronor för enkel konsultation, un- der det undersökningar, operationer, vidlyfti- gare rådplägningar, äfvensom besök hemma böra betinga betydligt högre pris.
Efter detta kan man sålunda ställa sina beräknin- gar, dock med fäst afseende på, att en berömd läkare fordrar mera, liksom åter vid en lång sjukdom med dagliga läkarebesök man ej så strängt behöfver hålla på priset pr gång.
/ intet fall bör läkarearvodet lämnas i an- nan form än reda penningar.
Mer än en läkare hör man beklaga sig öfver den upp- sjö af soffdynor, tofflor e t c, hvilka i form af läkarearvoden hopats öfver honom.
H a d e han halfva värdet i penningar, hade han kun- nat rikligt tillfredsställa hela sitt behof i den vägen och då fått allt efter egen smak, och något affektionsvärde kan man väl ej begära, att läkaren skall fästa vid dessa gåf- vor från i alla fall ganska likgiltiga personer, om han än vid deras sjukbädd visat sig hjärtligt deltagande.
D e höga honoraren vid dödsfall betingas ej af läkaren, utan bero naturligtvis hufvud- sakligen på pietet hos den aflidnes egna.
Man kan ju godt förstå, det man gärna vi- sar hvarje möjlig erkänsla åt den, som med råd och hjälp bistått en kär afliden vid den sista svåra kampen.
D e s s a honorar bero na- turligtvis helt och hållet på en hvars råd och lägenhet; från läkarnes synpunkt äro de ej nödvändiga.
I D U N Men små eller stora, kännes det vanligen dock surt att betala läkare- och apoteksräk- ningar, ty då räkningen kommer, är plågan längesedan glömd och, som man aldrig kom- mer i håg att tillräckligt värdera hälsan, så snart man äger den, tycker man sig hafva fått rakt ingenting för dessa penningar.
Då vi emellertid ej kunna begära, att läkaren skall gifva sin hjälp för intet, återstår blott för oss själfva att så mycket som möjligt undvika att anlita den.
Och därvid kunna vi uträtta mycket.
Först och främst genom att bevara vår h ä l s a.
Därvid hafva vi att anlita två absolut säk- ra m e d e l: ett enkelt lif och arbete.
Nöd- vändigheten af ett enkelt och regelbundet lif har otaliga gånger framhållits, särskildt hvad barnen beträffar.
Regelbundet lif, enkel fö- da, frisk luft och renlighet skulle i längden ruinera läkare och apotekare.
Arbetet åter är det bästa läkemedel emot eu hel massa nervösa och inbillade sjukdomar.
Men det bör vara ett ordentligt arbete, där man verkligen får lof att nedlägga sin tan- ke och energi, ej tapisserisöm, som man blott håller i handen, fcr att ej synas sysslolös.
Det är oftast hos de burgna klassernas kvin- nor man finner dessa otåliga, nervösa, ofta inbillade krämpor, hvarmed de pina och trå- ka ut både hemmet och läkaren.
I de fle- sta fall är det bristande arbete, som är skul- den till dessa lidanden.
D å man arbetar med lif och lust, så fäster man sig ej vid en li- ten stickning här eller där, inga sjukliga in- billningar få tid att smyga sig på en, ja, man kan till och med hafva en och annan åkomma, utan att man vare sig till sinne eller lynne känner sig sjuk, så länge arbets- krafterna stå bi.
Man må också ej tro, att den inbillnings- sjuke, då sjukdomen blott är ett fantasifoster, slipper apoteksräkningarna.
Icke alla läkare äro lika samvetsgranna som den, hvilken åt en sådan där nervös fru, hvars klena aptit blott kunde retas af de utsöktaste delikates- ser, gaf det enkla rådet: » Ä t gröt och mjölk ».
Ofta föreskrifver nog läkaren, för att ställa den inbillningssjuke tillfreds, något sockradt eller med en oskadlig saft tillsatt vatten, och man får kanske på apoteket betala flere kro- nor för en medicin, hvilken man gratis kun- nat tappa från närmaste vatteuledningsrör.
Sedan återstår ännu en fråga: är det verk- ligen skäl att vid första lilla illamående vända sig till läkare?
Hygienikern och lä- karen skulle väl obetingadt svara: ja; men vi få lof att taga hänsyn till ekonomi och den praktiska erfarenheten.
H v a d skulle man säga, om en m a s k i n — v a r e sig symaskin, slåt- termaskin eller hvilken annan maskin som helst, som skall användas i det d a g l i g t lifvet — om den vid minsta lilla motighet råkade så i olag, att den måste sändas till reparation?
H e l t visst skulle man fördöma både maski- nen och maskinbyggaren.
Men Gud är en bättre maskinbyggare än någon annan i hela världen, och han har nog inrättat det mänsk- liga maskineriet så, att det själft öfvervinner små missöden eller åtminstone med helt enkla medel kan ställas rätt igen.
Man behöf- ver ej beskyllas för kvacksalfveri eller lätt- sinnig lek med hälsan, om man dels gifver naturen litet tid att reda sig själf, dels ock försöker några enkla husmedel, innan man vänder sig till läkaren.
Särskildt hvad barnen beträffar är det ej alltid nyttigt att oupphörligt anlita läkaren, ty erfarenheten visar (man behöfver knappt gå utom sin egen umgängeskrets för att fin- 311 na något exempel), det sådana barn oftast blifva pjunkiga och klemiga.
Detta är helt naturligt, ty barnet lär sig då att, i likhet med sin oroliga mamma, gifva akt på hvar- je obetydlig liten störing i dess välbefinnande.
A t t man ej genast, då barnet är sjukt, skickar efter läkaren, är hvarken bevis på likgiltighet eller vårdslöshet hos föräldrarne.
Tvärtom fordrar denna sjukvård utan läkare en allvarlig uppmärksamhet af föräldrarna, på hvilka hela ansvaret, hvilket annars de- lats af läkaren, då faller.
D e måste då no- ga öfvervaka, att ej den lindriga åkomman visar ringaste elakartad natur, ty då måste läkare anlitas; men vanligen äger barnanatu- ren en stor förmåga att hjälpa sig själf, och då är det ej värdt att » skämma bort natu- ren med medikamenter », som en förr i värl- den ej så orätt funnen vishetsregel lydde.
Fostras barnen i hemmet i sunda och enkla vanor, och äro alla hemmets medlem- mar upptagna af ordnadt arbete, då skall sä- kert så mycket årligen inbesparas på läkare- och apoteksräkningarna, att när verklig sjuk- dom inträffar, man ej behöfver vara rädd ens för specialistens höga honorar.
Ett krigsäfventyr från år 1864. j [| å man vistas på » Askov utvidgade folkhögskola », förut nyligen omtalad i fdun, fästes ens upp- H märksamhet ovillkorligen vid en vänlig gam- mal dam i stor, hvit mössa med många rynknin- gar och spetsar.
Lifligt och hjärtligt hälsar hon en hvar, och med lefvande intresse följer hon alltid föreståndarens, Schröders, tankerika histo- riska föredrag, Det är den den mer än 80 åriga öfverstinnan Wagner, fru Schröders moder, och sedan många år bosatt hos sin dotter i Askov I besittning af sin fulla själsspänstighet berät- tar hon stundom om sitt märkliga äfventyr under 1864 års krig, då hon af österrikarne bortfördes såsom en krigsfånge af stor betydelse.
På våren 1864 hade hon nämligen lämnat Kö- penhamn för att besöka sin gifta dotter i Rödding — Ludvig Schröder var då föreståndare för folk- högskolan därstädes.
För att undvika all beröring med de vare sig tyska eller danska trupper, som befunno sig i Jylland, for hon med ångbåt till Aarhus och däri- från med deligence öfver Ringkjöbing till Ribe samt sedan vidare till Rödding.
Under hela resan syntes ej några trupper till, men kriget och dess händelser utgjorde allas samtalsämne.
1 Rödding väntade man med oro, att fienden på ett obehag- ligt sätt skulle gifva sin närhet tillkänna.
Schrö- ders varma patriotism var nämligen bekant för alla.
Några veckor förflöto i relativt lugn.
Men en dag erhöll fru Wagner elt bref från sin son, då- varande löjtnant, nu öfverstelöjtnant Wagner, hvil- ken för tillfället tjänstgjorde vid Hegermann-Lin- dencrones regemente, dä törlagdt till Mors — som bekant en ö i Limfjorden.
Detta bref innehöll åtskilliga militära meddelanden, bl.
a. att man å Mors numera trodde sig hafva fienden endast på ett par mils afstånd.
Detta senare var dock ett misstag.
Fru Wagner visste det och underrätta- de sin son såväl härom som om en del andra saker, angående hvilka man å Mors sväfvade i okunnighet.
Men dagen efter brefvets afsändande lick man i Rödding höra, att det i det närbelägna Foldingbro funnes en ansenlig österrikisk afdelning, som gjort en mängd personer till fångar — bland dem också en högt aktad man, » sognefoged » Bay — och just lagt beslag på gårdagens post och bref- säckar.
Öfverstinnan Wagner intogs af oro, ej för sig själf, men för sin svärson och hans unga hustru.
Under natten kunde hon icke sofva.
Hundarna skällde rundt omkring i alla gårdar, och när kl. slagit ett, spratt hon plötsligt upp vid ljudet af
IDUN 312 en rullande vagn och steg af järnbeslagna stöflar utanför fönstren.
Mycket riktigt; det var en lilen afdelning öster- rikare, som kommit för att i täckvagn och under stark bevakning bortföra den person, som skrifvit ett visst, i den röfvade postsäcken uppsnappadt bref.
Detta röjde nämligen så stora militära in- sikter, att österrikarne ansågo, det en framståen- de officer måste dölja sig bakom kvinnonamnet.
En gråklädd österrikisk underofficer framförde nu till Scbröder fordran, att brefskrifvaren måtte utlämnas; Schröders försäkran, att hans femtio- åriga svärmor verkligen skrifvit brefvet, ville ban ej tro.
Till slnt förklarade han bestämdt, att då måste hon i alla händelser såsom fånge följa ho- nom till högkvarteret.
Härvid förblef det.
Ofverstinnan Wagner måste stiga upp, kläda sig och finna sig i omständighe- terna.
Med stort jämnmod gjorde hon också detta, i sitt sinne djupt tacksam öfver att äfventyret .gällde henne och icke hennes barn.
Inom kort satt hon i vagnen.
Den gråklädde underofficeren satte sig midt emot henne med laddad pistol; en stark eskort af ryttare omgaf vagnen, och åstad bar det i mörka natten.
Snart var man i Foldingbro.
Vagnen med den viktiga fången stannade framför dörren till gästgifveriet.
Inne i stallet, hvars dörr stod öppen, låg ett tjockt halmlager, hvarur det ena hufvudet dök upp efter det andra för att se hvad som stod på; det var österrikiska soldater.
Den gråklädde med pistolen sprang ned från sin plats och eskorterade fru Wagner till ett offi- cersrum, som blef henne anvisadt.
Här mötte henne en annan officer med en fråga, som hon under natten och nästa dags lopp ofta fick höra: » Haben Sie schon geftiihstuckt? » Fru Wagner sva- rade torrt, att man i Danmark icke brukade äta frukost kl. 2 på natten.
Men önskade hon ej något?
Hon skulle genast erhålla, hvad hon begärde.
Hon önskade då te.
Detta bars in till henne af en tjänarinna, som höll på att tappa brickan vid anblicken af en äldre, fin dam under bevak- ning, i » Jessiken, frun är väl inte fången? » tvbrast hon.
» Det kan ni väl se, » svarade fru Wagner leende och drack sitt dåliga te.
Officeren, som gjorde ett obehagligt intryck, kom nu åter in, satte sig på sängkanten för att konversera och sade bl.
a. uppmuntrande, att frun för all del icke skulle vara rädd.
» Nej, det faller mig sannerligen, inte in.
Men jag anhåller, att det snart måtte bli ett slut på det h ä r; det tillhör ej mina vanor att ryckas ur sän- gen midt i natten för att flacka omkring på vä- garna. » Hon fick emellertid till svar, att hon först och främst skulle föras till Kolding.
Hon tog alltjämt saken lugnt.
Och så fortsat- tes r e s a n: den gråklädde satt på baksätet och en annan på kuskbocken; 60 ryttare redo nu fram- för vagnen, som följdes af en lång rad skram- lande lastvagnar.
Så bar det af mot Kolding; officerarne spräng- de fram och tillbaka för att genom vagnsfönstret titta in till den fångna frun, som just icke sände de blidaste blickar.
Till Kolding kommo de kl. 12 middagen, följda af en stor skara nyfikna, som ville se den så väl eskorterade fånge, hvilken af fienden fördes till rådhuset.
Hon blef införd i detta och mottagen af en mycket höflig officer, som bad henne be- svära sig bort till «Svenssons hotel », där hög- kvarteret var.
Den grå österrikaren med pistolen var strax till reds och marscherade bredvid fru Wagner, som nu började se saken från den komi- ska sidan.
Men då officeren från rådhusfönstret upptäckte » den grå », sprang han efter och befallde denne att aflägsna sig, i det han frågade fru Wagner, om han icke generade henne.
» Bevars, » svarade hon, » den där karlen gene- rar mig inte det minsta! » Officeren ville emellertid själf föra henne till det bestämda stället och inledde den följande ex- amineringen med att fråga, om hon vore nöjd med den behandling, hon rönt.
» Ja, hvad tycker ni väl själf — att på detta sätt tvinga en gammal kvinna att midt i natten Hacka land och rike rundtl Men nu önskar jag återvända hem.
Arresteringen måste bero af ett misstag. » » Nej, tvärtom!
Ni har ju en son, som tjänst- gör vid hären? » » Ja, » svarade fru Wagner och såg forskande på honom.
Han D ä m n d e emellertid sonens namn Flossa-apparaten Lledbergs patent.
Pris: i kr.
^ 1894 och adress, såsom hon skrifvit den på det förut omtalade brefvet.
» Nu inser ni naturligtvis, hvarför ni är här? » » Jaså — hänger det så ihop! » Då de anlände till hotellet, var befälhafvaren ej tillstädes.
Under väntetiden började fru Wagner att undersöka ställningen.
» Eftersom ni sagt mig, att brefvet till min son är orsak till, att jag nu befinner mig här, kan jag kanske också få veta, head af brefvets innehåll, som vållat mitt tillfångatagande? » Officeren svarade undvikande, att det skulle hon nog sntrt få veta, men ledde därpå samta- let in på politiken och förklarade, att kriget snart skulle upphöra.
» Jaså? » » Jo — preussarne arbetade ihärdigt nere vid Dybböl, som senast inom 8 dagar måste falla. » En axelryckning blef svaret.
Nu inträdde ännu ea officer och hälsade, men fru Wagner utbrast: » Det förvånar mig att se mig omgifven af idel österrikare; det är just icke glädjande. » » Hvarför det? » frågade officeren.
» Om preussarne veta vi, att de äro våra arffi- endtr, » svarade fru Wagner, » men österrikarne trodde vi vara våra vänner.
Ni skola i alla hän- delser icke inbilla er, att ni vinner något genom den allians, ni nu ingått. » Officerarne medgåfvo detta, och efter ännu en stunds samtal infann sig befälhafvaren med ännu en officer.
Den förre uppmanade nu fru Wagner att med- dela, hvar hennes son för ögonblicket befunne sig.
Hon såg honom rakt i ansiktet: » Och ni framställer på fullt allvar en sådan fråga?
Huru skulle jag kunna vara underrättad om Hegermann Lindencrones rörelser?
Tror ni, att krigets gång medför, att jag skulle vara bättre underrättad än alla de tidningar, som ligga här spridda på ert bord? » Officerarne sågo något flata på hvarandra, men mumlade något om, att på grund af innehållet i hennes bref måste hon vara invigd i åtskilligt — en dam med den intelligens, ett sådant bref ut ' visar, o. s. v. Fru Wagner svarade, att enligt hennes åsikt vore Hegermann-Lindencrone på Mors.
Men detta ville ingen tro; de österrikiske officerarne påsto- do, att den danska kåren för längesedan borde hafva lämnat denna punkt.
Då de förgäfves sökt få veta något af den gamla damen, blef frågan: » Haben sie schon ge- fruhstiickt? » dem en välkommen reträtt.
Därpå serverades en splendid frukost, och un- der denna sade en af officerarne, att, ehuru dan- skarne voro så dåligt utrustade, måste fienden dock i högsta grad erkänna det unga manskapets tapperhet och uthållighet.
» Orsaken härtill för- står man bäst, » tillade han artigt, » då man haft äran att göra bekantskap med en af de spartan- ska mödrarna. » » Ni misstager er grundligt, » sade fru Wagner, » om ni tror, att mina söner äro uppfostrade ef- ter något slags system; de äro tvärtom uppfostra- de i största möjliga frihet. » » Jag ber om ursäkt » — den österrikiske office ren höjde sitt glas — » men tillåt mig att för er son här få uttala de ord, som jag icke skulle kunna säga åt honom själf, om jag möter honom s lefve han! » Fru Wagner erhöll omsider tillstånd att åter- vända hem.
Men i detsamma kom hon att tänka på den äfvenledes fångne » sognefogden » Bay.
» Han måtte väl kunna få följa hem med mig? » frågade hon.
» Detta kan tyvärr icke tillåtas; han är en farlig agitator. » » Agitator!
Huru skulle han kunna vara det?
Han är en utmärkt dansksinnad man och bland Slesvigs danska befolkning finnes det ioga andra agitatorer än tyska slesvig-holsteinare, » var den modiga damens kacka svar.
Omsider gaf officeren med sig.
» Om ni vill ansvara för, att » sognefogden » för- håller sig lugn, så skall han bli fri. » » Huru kan ni väl begära något sådant af en gammal kvinna!
Men var ni själf lugn — han skall icke göra något orätt. » » Lofvar ni då att allvarligt förmana honom? » » Ja, det gör jag — han skall få sig en ordent- lig förmaning! » Vagnen kördes åter fram, fru Wagner steg i och återvände till Rödding, i triumf medförande den befriade » sognefogden ».
Jämnt trettio år ha förflutit sedan Danmarks stora olycka; folket har åter rest sig upp ur den djupa sorg, h v j det blef nedsänkt.
a r - z s Förevisas dagl.
vid vä s s ä ä utställning i Industripalatset.
Detta är ett verk ej blott af praktiska och fo- sterlandsälskande m ä n; det bör i icke ringa mån tillskrifvas det faktum, att Danmark är rikt på själsstora, varmt fosterlandsälskande kvinnor så- dana som ofverstinnan Wagner.
Ännu lefver hon älskad och vördad hos sina barn i Askov och kan för barnbarnsbarn förtälja sitt märkliga äfventyr från krigsåret 1864.
Cecilia Bååth-Holmberg.
På förekommen anledning p å p e k a s, a t t m a n — för att erhålla g r a t i s - p ä r m a r till romanbiblioteket — själf förut måste vara prenumerant till årets slut s a m t anskaffa och i n s ä n d a kvitto för en ny prenu- merant å sista k v a r t a l e t.
D e t t a framgår j u ock tydligt af v å r a tillkänn agifvanden i sa- ken.
Till d e n n a förmån berättigar således ej, som n å g r a t y c k a s tro, a t t endast för egen räkning förnya p i e n u m e r a t i o n e n.
Ett lärarinnehem.
J I ågra tänkande och människovänliga per- I söner i vår hufvudstad ha sedan flere y år umgåtts med den planen att här- städes grundlägga ett lärarinnehem.
D e tysta föresatserna hafva mognat, de stilla förbere- delserna hafva vuxit utåt, och en liten grund- plåt har insamlats, — vi påminna om den under m:me Millets beskydd hållna soaréen i våras.
P å ett möte i maj detta år bildades en förening med namn » Stockholms internatio- nella lärarinnehem », och till styrelse för denna förening valdes: fruarna A.
Wicander, född Mesterton, ordf., K. Bohman, född Buffel, vice ordf., D.
Schwartz, född Lundblad, skatt- mästare, och M. Frestadius, född Höglund, lektor J. Humble, m:me René Millet, pastor R. Ostermann, fruarna A.
Schultess, född Alströ- mer, och W. Uppström, född Gerbing, samt till suppleanter fru G. Linder, född Peterson, fröken Theresa Geijer och fröken A n n a U l - rich, sekreterare.
Till föreståndarinna för hem- met har sedan utsetts m:lle Louise Andrié.
N u har i dagarne den glädjande underrät- telsen ingått, att den första lokalen för hem- met blifvit hyrd och i höst lär en basar för ändamålet gå af stapeln.
I n:r 13 för i år ägnade Idun den vackra saken ett omnämnande, men vi vilja nu nå- got utförligare redogöra för idéen, hvilken, grundad på utländska erfarenheter af gläd- jande art, här fått själfständig utveckling.
Meningen är, att detta hem, ställdt under god och erfaren ledning, skall erbjuda inack- ordering till billigt pris, för längre eller kortare tid, åt bildade kvinnor af svensk eller utländsk nationalitet, hvilka ägna sig åt un- dervisning eller uppfostran, och särskildt vill det utgöra en tillflyktsort för sådana lärarin- nor, som för tillfället sakna anställning eller af hälsoskäl behöfva någon tids b vila och ro.
Äfven tänker man där mottaga bildade kvin- nor, som för studier eller för utbildning i nå- gon föryärfsgren uppehålla sig i hufvudstaden.
V i behöfva knappt påpeka, huru svårt det brukar vara för en för sitt uppehälle arbe- tande bildad kvinna att inom sina tillgångar finna ett godt inackorderingshem i Stockholm, då hon af någon orsak behöfver vistas en tid därstädes.
Liedberg &amp; Bäckgrens maskinaffär 3 A Klara V. XvrkOffa.ta .. Stockholm.
IDUN 1894 Åfven för utländskorna, hvilka ofta som helt unga flickor komma hit för att förtjäna sin utkomst som lärarinnor eller barnvårda- rinnor, vore ett dylikt hem af stor betydelse.