Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Löjtnanten hade sin segelbåt därute, och de lefde ett stilla sommarlif m e d hvar- andra, ända till dess löjtnanten i september skulle ut på ett års kommendering.
» Nu, » tänkte man litet hvar, » n u!
» På hösten skulle det bli en välgörenhets- basar i staden, och åt en af ungherrarne anförtroddes det grannlaga värfvet att värfva fru Waldenborg.
De öfriga herrarne an- igo, att det borde vara en deputation, som framförde anhållan, men det blef bara en, den mest ansedde i samhället, som blef den lycklige.
Himmel, så vacker hon var, när hon mötte honom!
Den unge mannen kände sig nästan knäsvag, han började stamma fram sitt ärende.
Hon såg på ho- nom med de stora, skimrande, mörka ögo- nen och med ett smålöje, som kunnat göra honom förryckt, svarade hon, att hon kände inga, och att hon ej just intresserade sig för basarer.
» Men för fattiga.
» vågade han säga.
» Ah, ja.
. » sade hon dröjande.
» men man kan j u ge dem ändå. » Med ett ord, hon nekade absolut.
» H o n vill inte gå ifrån sin lilla gosse, » förmodade en vänlig själ.
» Hon är nog en ö m mor, » tillade den vänliga själen suc- kande och med en sidoblick på fru I \, som beständigt var ute och roade sig.
Den vänliga själen träffade, för att icke säga trängde sig på fru Waldenborg en morgon vid köttståndet på torget.
» Fru Waldenborg vill inte hjälpa oss med basaren, » sade hon.
» Jag gissar, att er lilla gosse.
» » Jag har en gammal sköterska för honom.
Barn intressera mig icke så mycket, innan de kunna gå, » sade fru Waldenborg med ett hänryckande uttryck i sitt ansikte, be- talade sitt kött och gick.
» H v a d gör hon då, hvad tar hon sig till i ensamheten? » Den goda själen kände jungfrun.
» Men hade hon ändå inga besök, den stackars lilla frun?
Någon bekant kanske se ' n gam- malt.
» » N e j; hon sitter inne som en mullvad.
Det är inte lönt att tänka på någon fridag. » 1
I DU N 1893 En dag på våren for en sprittning af glädje genom staden.
Fru Waldenborg hade rest ut till skärgårdsstugan, och vid stran- den hade en irng herre uppenbarat sig med en jättebukett.
Hon hade betraktat honom med sina utsökta ögon och hviskat: » Söta du, k o m igen på återvägen, » det hade en särdeles nyfiken själ tydligt hört med sina egna personliga öron.
Den dagen korsades stadens gator af vi- siterande fruntimmer, ja, till och med af herrar.
» Det kunde man väl tänka sig, så ung, så skön, så ensam.
Mannen, stac- kare, ute på oceanen! » Alla människor lade sig den kvällen yt- terst tillfredsställda och dygdiga.
Först följande morgon fick man veta, att det var fru Waldenborgs bror, som varit på genomresa.
Man kände sig genast min dre tillfredsställd och mindre dygdig.
Det var en supé samma dag, en sådan där vårtillställning, där själfva naturens fagra inflytande verkar förbrödrande.
Man talade naturligtvis o m den unga skönheten, som lefde så ensam.
» Hvad är orsaken?
Intet sällskap, totalt ingenting.
På lånbiblioteket har hon aldrig tagit ett enda band, i boklådan har hon aldrig satt sin fot.
Musik afskyr hon.
Inte intresserar hon sig för sitt lilla barn, inte för basaren, inte för fattiga och knappt nog för sin man.
Huset sköter en gammal jungfru helt och hållet, och ingen älskare heller.
Hvad är orsaken? » » Men kunde man inte tänka, » sade skrat- tande en ung realist, som kommit från Stockholm samma dag, » kunde man inte lösa gåtan på det sättet, att hon, liksom mången skönhet före henne, totalt saknar alla intressen, att hon är utan organet för intressen? » Man såg häpna på hvarandra.
Hon var abnorm!!
Kunde det vara orsaken?
» Men hvarför undrade alla människor så mycket på henne? » sade helt blygt en ung nygift fru.
» Hon gör j u rakt ingenting annat än håller sig hemma.
H v a d vet man om henne?
Kunde hon då inte få vara i fred?
Jag tycker inte det finns så mycket intressant här på orten för re- sten, och det kanske hon tycker också. » Kunde det vara orsaken?
Hon föraktade samhället.
Från den dagen häcklade man henne värre än förut.
Så farligt är det att vara vacker.
(Illustratör: Jenny Nystrum).
S^DT Georg J^ordensvan Sarnsligljeter.
niåbarn äro som bekant mycket märkvärdiga tingestar.
Fråga den första unga mamma, ni träffar, skall ni få höra, att hennes barn är något rent af oerhördt märkvärdigt, att det visar en otrolig klokhet och intelligens och är vidunderligt ut- veckladt för sina år — eller sina månader.
Det finns till och med e m och annan lycklig familjefader, som in- stämmer.
Men det finns naturligtvis ingen tviflare nog hjärtlös att inte tro på den lilles intelligens.
Denna utvecklas med all säkerhet några år framåt.
Barnet har ingen tid att slöa till, hvart det ser sig omkring har det tusen saker att iakttaga och att taga reda på, allt är nytt, ingenting har ännu blifvit en- formigt eller utslitet, allt ger anledning till tankar och frågor.
Det har en hel värld att göra sig hemmastadd uti.
Det är gammalt som gatan, men det är i alla händelser en iakttagelse, ny för hvar och en som har småttingar i sin dagliga närhet, att det som ger deras iakttagelser deras friskhet, det är det primitiva däri, det äkta och okonstlade.
Barnet tar allting sådant det är eller sådant det visar sig, det resonnerar inte och är ej förundradt öfver någonting.
Om pappa komme in ge- n o m fönstret, så är det alls ingenting märkligt däri, att han kan (~ \ ^ gå in genom ett fönster, och om mamma skulle flyga och sätta sig upp i ett träd, så skulle bar- net finna det lika m y c k e t eller lika litet märkvärdigt som allting annat, att mamma kan flyga.
När man håller ett barn framför en te- lefon och säger, att det skall ropa pappa, och att pappa hör det, fast han är flere mil långt borta, ända så långt borta som ångbåten går, så har den lille inte ett ögon- blicks tvifvel på uppgiften — så besynner- lig den än borde synas honom — och han anstränger sig alls inte att undra på, hur detta kan vara möjligt, det är helt enkelt så, därför att mamma har sagt det.
Barnet har inte lärt sig misstro, för det är allting sant, både verkligheten och sa- gorna.
Sagan flyttas in i barnets närmaste om- gifning, det är ingen skillnad på den och på det handgripligt reela.
Berätta för småt- tingarna om tomten, som bor i visthusbo- den, eller låt dem se skogstrollet afritadt, och de skola hvarje ögonblick tro sig se det k o m m a bakom träden.
Pysen som sett krokodilerna i sin djurbok, är rädd att gå att bada — det kunde j u komma en krokodil.
När barnen hört sagan o m de tre bockarna Bruse, o m hur de råkade ut för trollet, som bodde under bron, så för- lägga de ögonblickligt trollets bostad till närmaste bro och äro nyfikna för hvar gång 415 deras väg för dem däröfver, om trollet skall komma upp och vilja ta dem.
Då gäller det att som den största bocken Bruse ropa med den gröfsta och mest skräckinjagande röst, man kan åstadkomma: » K o m hit du, jag är inte rädd för dig! » och att sedan buffa till trollet, så att det far hufvudstupa ner i sjön.
Var säker på att många småttin- gar äro fullt och fast öfvertygade om, att de, om trollet komme, skulle uppföra sig lika manhaftigt som stör- sta bocken Bruse.
Sagorna fylla deras all- tid lifliga fantasi, och sagohjältarnes tapperhet gör dem modiga — något som inte hindrar, att de i själfva verket finna flyk- ten vara deras bästa för- svarsvapen.
Det händer, att lilla syster A v a är rädd för att gå ut ensam, när skymningen faller på och de ljusa sommarkvällarna ej längre äro så ljusa.
Den något äldre systern Malla finner denna rädsla helt naturlig, » när inte jag är med för att försvara henne — det kunde komma en människoätare ».
Detta antagande ger den yngres tankar en n y riktning: » Då tar han nog Malla först, som är större och tjockare än mej, » säger hon.
Men så kommer hon att tänka på, att det ändå vore ledsamt, om så hände: » Nej, när jag ser honom komma på långt håll, tar jag Malla i hand och så springer vi. » » Men han har sjumilsstöflar, » upplyser äldre syster.
Och så är det hon, som fortsätter äfven- tyret i fantasien: » Då skuttar, han långt förbi oss.
Och då gömmer vi oss, och han hittar oss inte, för sådana där troll ä ' så dumma, så man kan lura dem. » Barnets lifliga inbillningskraft tar sig ofta uttryck i mycket konkreta och ' åskådliga bilder.
Ett exempel.
Ångvälten är ute och plattar gatfyllningen utanför våra fönster.
Om kvällen lägger man hvita pressenningar öfver järnvagnen.
Då säger barnet: » Se, nu har ångvälten fått nattskjortan på sig! » Ett annat lustigt exempel på öfverra- skande uttryck i ett barns m u n: » I dag har jag sett en judhund, ' be- rättar Malla vid middagsbordet.
1DUN Och då hon uppfordras att närmare beskrif- va denna nyupptäckta hundart, talar hon om, att den var alldeles svart och hade långa lockar, som hängde omkring ansiktet.
Barnets språk, dess sätt att behandla orden och att själft hitta på nya ord vore värdt ett närmare studium och kan ibland öfverraska genom sin konsekvens.
Jag me- nar nu ej de fall, då den lille missförstått ett ord eller missminner sig och helt obe- sväradt fabricerar ett annat, som är något så när likt det rätta — till exempel, då man får höra, att lilla Pelle kommit åkande » i en sån där vagn som kallas för metvurst » — utan jag tänker på de följdriktigt uppfun- na ord, man kan få höra.
Barnet följer här- utinnan instinktlikt de samma grundsatser, som varit le- dande vid fa- bricerandet af Volapyk, det artificielt, men konsekvent bildade världs- språket.
Af verbet » knac- ka » bildar bar- net substan- tivet » knac- karn » (hammaren), af » tjuf » verbet » tjufva » o. s. v. Det förenklar språkläran efter bästa förmåga, konjugerar exempelvis verbet » ge » (gifva) » g e d d e », » gett » — b l i r det då upplyst om att man säger » gaf », så tager det fa- sta på denna form och säger, att mamma har » gafvit » mig ett äpple.
På dylika exempel på barnspråkets fyn- dighet och omedvetna följdriktighet är det ingen brist.
Att barn äro svåra naturalister, är en känd sak.
Det hände i en mycket korrekt familj, där far och mor och två barn- ungar sutto vid middags- bordet, att mor fann sig föranlåten att säga till plan- torna: » Ni ä ' ena riktiga grisar. » De båda så benämnda voro ögonblickligen inne i situa- tionen, och den ena sade helt oskyldigt med en blick på far och m o r: » Två grisar — och två svin. » En annan middagshistoria, som visar ej blott, hur påhittiga småungar kunna vara, utan också hur träffsäker deras instinkt kan vara, när det gäller att finna på raffinerade pojkstreck, berättas från drott- ning Victorias af England hof.
Ett par af drottningens ättlingar i andra led bodde under sina föräldrars bortvaro hos majestä- tet, men voro mycket svåra att hålla till ordning.
En dag hade de uppfört sig så inkorrekt vid middagsbordet, att majestätet 1893 befallde dem sätta sig under bordet.
Där skulle de sitta till straff under hela midda- gen, och ingen mat skulle de få.
Middagen fortgick, och de båda syndarne, som först tisslat och tasslat under bordet, sutto nu så tysta och undergifna, att man började tycka synd o m dem eller undra, om denna tystnad dolde något nytt påfund.
Slutligen gaf drottningen dem lof att kom- ma fram.
Och de båda vildbasarne kröpo fram — - spritt nakna och gåfvo sig till att dansa indiandans kring farmor till oerhörd skandal för det ceremoniösa hofvets anstän- dighetskänsla.
Barnet har ej lärt sig förställningens konst och lär sig först småningom att dölja sina känslor.
Ä r det att undra på, att en barnunge blir ilsken, när han skri- ker efter mat, och man då kommer och börjar draga vagnen, han ligger i, fram och tillbaka på golfvet eller ger honom en skallra i handen eller en kautschuk-katt, som jamar?
Mången » stor » blir minsann ursinnig för mindre än så.
Barnets intryck och känslor äro primi- tiva, osammansatta och fordra ett omedel- bart uttryck.
Det skrattar öfverljudt eller gråter rent af tröstlöst — det kan också konsten att skratta och gråta på en gång i öfvergångsstadiet från sorg till glädje.
Vi » stora » reflektera öfver våra känslor, liksom hålla en spegel framför oss och glöm- ma sällan att söka iakttaga vår värdighet — det är endast v i d helt och hållet öfver- raskande intryck, vi för någon enda gång tappa spegeln och hängifva oss åt en äkta känsla, som alls ej bindes af tanken.
Bar- net har ingen värdighet att iakttaga, bryr sig katten om, hur det » tar sig u t ».
Det har en lång skola att genomgå, innan det blifvit värdigt att vara en vuxen människa.
Och när det kommer så långt, har det allt för ofta förlorat allt för mycket af det ur- sprungliga, det som skilde det från andra, och lärt sig i allt för hög grad att » vara som andra människor ».
Ett lifligt och vaket barn är en person- lighet för sig i högre grad än många af de fullvuxne.
Och o m man också med den van- liga böjelsen att tilldela barnet, det vill säga framtiden, allehanda fullkomligheter måste slå af på resultaten, när man ser denna framtid, sådan den blifvit, sedd m e d den nyktra verklighetens ögon, så är det likväl med ett visst vemod man ihågkommer, hvad allt barnet lofvade.
Det är med en tanke åt detta håll, Vik- tor Rydberg skrifvit de bekanta stroferna: » Vi ana furstar, där barn vi blicke, men vuxna kungar vi finna icke. » (Illustratör: Wctor Andrén.)
Sigrid Qlmllad En offer dag.
En norsk tblklifshikl.
ängs landsvägen, i spridda grupper, framskymtande som svarta punkter i alla vägkrökar; förbi ljusmålade bondgårdar med ståtliga uthusbyggnader, ty man gör mera affär af fä än folk på landet; förbi åkrar och ängar, som lågo utbredda likt ett brokigt lapptäcke; förbi den gamla eken uppe i prästgårdsbacken och fram till den hvitme- nade kyrkan vandrade söndagsklädt bondfolk.
De gingo långsamt med allvarliga ansik- ten, som om det icke skickat sig att gå fort eller se glad ut på en söndag.
Alla buro blommor, vårens förstlingar, narcisser, tulpaner och syrener att lägga på anhörigas grafvar, ty under veckan hade lifvet så mycket, som tog ens verksamhet i anspråk, att man ej hade tid m e d döda, men o m sön- dagen, då man var fint klädd och inte rik- tigt visste, hvad man skulle taga sig till, utom att gå i kyrkan förstås, då passade det så bra att pynta fars, mors eller sysko- nens grafvar.
I dag fanns det ännu ett skäl att se högtidligare ut än vanligt — det skulle offras, pingstoffret, och en och annan bonde slog på bröstfickan ett försiktigt slag för att öfvertyga sig om, att sedlarna, silfret eller kanske till och m e d kopparn lågo på sin plats.
Klockorna ringde klart i den tunna fjäll- luften, det låg som ett blått, orörligt skim- mer öfver de aflägsnare åsarna, medan de närmaste framträdde i den ljusaste vår- grönska.
Tornsvalorna kretsade med sitt friska: h e j!
h e j!
högt öfver trädtopparna, och en liten ekorre hoppade ibland med höjd svans öfver vägen.
Allt tätare samlades grupperna tillhopa, punkterna förvandlades till fläckar och fläc- karna till en svart orm, som slingrade sig in genom kyrkdörren, tills det småningom igen blef folktomt i omnejden.
Klockorna tystnade.
Prästen, en lång mager man, hade bestigit predikstolen och allas hufvuden böjdes till: Fader vår.
Det var så tyst, att svalornas hvisslande banade sig väg till de bedjandes öron, och en hund, som skällde utanför kyrkan, störde betydligt andakten.
Efter bönens slut reste sig hundens ägare och gick med varsamma, liksom afbedjande steg nedåt kyrkgången; man lyssnade dit, hörde ett rapp, ett tjut och skällandet upphörde, men man hade i alla fall haft en liten förströelse och bjöd nu med stärkta krafter till att lyssna på prä- stens ord, hvilket icke alltid föll sig så lätt.
Han hade ett eget sätt, den gode kyrko- herden, att utan komma eller punkt sjunga fram orden, så att man hade ungefär samma
1893 känsla, som då man hör vågor i regelmäs- sig takt slå upp och ned mot en strand, eller som när man hör en klocka långsamt picka i tick, tack, tick, tack.
Det frestade starkt på ögonlocken.
Ändtligen kom ett amen, långdraget som det andetag af lättnad, hvilket steg likt en jättesuck mot kyrkhvalfvet.
Kyrkoherden böjde hufvudet, församlingen likaså, och då man ansett att lämplig tid åtgått, höj- I D U N 417 männa förvirringen.
H v e m skulle nu våga anse sig stå honom så nära i rang, att han dristade ^sig till att först framträda?
Ane Lindseth var så gifvet framskjuten, så öf- verlägsen dem alla, men den som nu gjorde en början, skulle för visso bli utpekad som högmodig.
och det, nej det hade ingen lust att utsätta sig för.
Kyrkoherdens hjässa lyste alltjämt blid och blank, men i för den mottagandes granskande ögon.
Det des ånyo de sänkta hjässorna, först en o c h var också med ett ganska långt ansikte, annan på försök och så med ens alla, spän- som kyrkoherden, efter det han hopräknat stigt, som om en besvärlig skyldighet lyck- summan, trädde in till sin hustru och sade: ligt blifvit fullgjord.
Här och där såg man » Det blir ingenting af med att kläda om ögon, som glänste af fromhetens tårar, men förmaksmöbeln den här gången, jag har öfver de flestas ansikten låg ett uttryck af fått nästan hälften mot i fjor. » antagen kyrkmin, det vill säga likgiltigt, sömnblandadt allvar.
Och pastorns lilla beskedliga hustru drog en djup suck öfver sina svikna förhopp- Så kom altartjänsten.
Kyrkoherden mäs- ningar och församlingsbornas brist på fri- sade själf långdraget som han predikat, or- kostighet.
geln rättade sig därefter, och alltsamman Men dessa voro egentligen ganska be- drog ut åtminstone fem minuter längre än hans hållning började en viss otålighet att e n vanlig altartjänst fordrar.
Slutligen var I förspörjas.
Organisten uttömde hela sin låtna mod sin offerdag.
det öfver och det viktiga ögonblicket inne.
fantasi med preludier och långdragna ackord (Illustratör: Jnniii Stftrinn).
Bönderna sutto Kyrkoherden stod ett par sekunder lik- i alla möjliga tonarter.
som försänkt i begrundande.
Så vände fortfarande stilla.
han sig värdigt om mot altaret, och hans Och åter förgingo några minuter.
Kyrko- kala hjässa med sin gråa hårkrans omkring herden hvilade än på det ena, än på det stilla och uppmuntrande mot försam- andra benet.
Så hostade han varligt.
Or- &amp; nna Jinutson lingen, medan orgeln med dämpad klang ganisten uppfriskade sig med ett solfeggio spelade sväfvaride melodier som till en me- af Bach.
lodram.
Fortfarande samma orörlighet hos för- En viss oro började förspörjas på mans- samlingen.
sidan, flottiga skinnpungar drogos i dagen, En dryg kvart förflöt på detta sätt.
Svett- och ett svagt mummel af hviskningar hör- dropparna stego kyrkoherden i pannan.
Hans Än han tågar på vägen fram, des, men ingen rörde sig ur fläcken.
Vill- månsken började rodna af sinnesrörelse, och Följd af bullrande hopen, rådiga och förlägna blickade bönderna på orgelspelet lät som en matt trånande suck Huldt fördrager han sol och damm hvarandra, tummade siua skinnpungar och efter befrielse.
Lyssnar till hjärteropen.
töfvade i sina bänkar, medan kyrkoherden Allt förgäfves.
framför altaret tåligt bidade sin lön, bidade Och slutligen efter tjugu minuters stånd- Bär du slöja af dunkelt ve, förgäfves.
Det förhöll sig nämligen så, att aktighet vände kyrkoherden sig o m mot Sörjande like, stanna, Ane Lindseth, socknens rikaste bonde, tal- församlingen, tecknet att offringen måste Lös de tyngande kval och le, man i stortinget och en viktig medlem af upphöra, kastade en blick likt en åskvigg Lyft din fårade panna.
kommunalnämnden, han som högvuxen med ut öfver sin hjord och gick som en bild ståtlig hållning och värdig uppsyn brukade af den rättvisa domen in i sakristian.
Glöm ej högtidens vackra sed: resa sig ur främsta kyrkbänken och inleda Bönderna hade på eftermiddagen ett sam- bred, offringen med att lägga sitt dryga bidrag manträde, då kollekten till kyrkoherden hop- Smärtedoket på vägen Hosianna!
på altarbordet, han hade plötsligt insjuknat samlades, men det var lättare att stoppa fubla högt: och var således förhindrad att infinna sig.
en mindre slant i den stora slutna block- Därutaf de bestörta minerna och den all- bössan än att lägga den på altarbordet midt tyste did adoenAsfici
I D U N 418 1893 På palmgrupper höga, på bilder små Josephine YJOettergrvmd C %sa) I roccoco, På möbler med glänsande, skiftrikt siden, På mattor, speglar och taflors krans Föll kronors glans.
Och gyllne pendyler mätte tiden.
Vårt par gaf supé för societé ' n, Och värden sken Bland nåder och riddare, hela raden.
Värdinnan bak solfjädern skälmskt sågs le Mot en kal attaché, En sommarbekantskap från Baden-Baden.
1 nöjenäs hvirfvel, så brusande strid, Ej mer hade tid De forna förälskade två med hvarandra.
Man sällan mer dem tillsammans fann, På baler var hon och på klubben han, Det är comme il faut — det må ingen klandra.
Men niidt under festernas bullrande glans Det stunder fanns, Då han eller hon sig tillbaka drömde Till » nästet », den forna helgedom, Där soffan stod tom, Fast på grannlåt Likväl det armt, var Där smakfullt brasan var falnad och och nätt och blomstren glömde.
prydligt Med blommande växter och snöhvit duk Samt en soffa mjuk — Det hela ett kvinnoverk, det var tydligt.
Då stal sig en suck så lätt och skyggt Som en fågels flykt Ur bröstet, beklädt med ordnar, med siden.
Med lifliga flammor ' en brasa brann, Då tänkte de inom sig bägge två: Och Ack ja — det var hon och han, De sutto där lyckliga, glada och unga, då, Den enda verkligt lyckliga tiden!
Med öga mot öga och hand i hand, (Illustratör: Viktor Andrén.)
Med hjärtat i brand Som tvänne små fåglar på grenens gunga.
Fanns något palats på jordens rund I denna stund Mer härligt än detta förtjusande » näste »?
Var det icke högt, var det icke stort, En En stormad port Till lyckans svårintagliga fäste?
sida vid sida, så tätt som nu De unga tu Sin bana ville tillsammans vandra.
Och intet armod och ingen glans, Hur än det tryckte, hvar än det fanns, Dem skulle skilja ifrån * &lt; hvarandra.
* * Och åren flyktade ett tu tre.
Vi återse Ej längre vårt par i det forna » nästet ».
I salar, höga som tempelhvalf, Hon sväfvade fram som en rosenalf Och han så stjärnprydd som himlafästet.
H skald.
vilken dag, hvilken oförgätligt härlig dag!
Det var som en dröm, alltsammans, tyckte Elly.
Och hennes korrekta lilla skolmam- sellshjärna, som annars så nyktert plägade handskas m e d den prosa, ett fattigt folk- skollärarinnelif ymnigt beskär, var ännu smått virrig af all den glans, såväl inifrån som utifrån, hvilken denna minnesdigra kväll hade genomträngt henne.
Den icke allt för .bländande belysningen i den gamla börssalen, där Svenska akademiens högtids- dag firades, den lysande areopagen kring det långa ljusstaksprydda bordet, den kungliga familjens vördnadsingifvande närvaro, den eleganta publiken, m e n först och sist dagens stora, stolta, allt annat uppslukande inne- börd — att han, den bleke, magre unge mannen, som under de närvarandes and- lösa spänning ur praeses ' hand darrande mottog den gyllene prispenningen, att han, den store skalden, hjälten för dagen, var hennes Fredrik, hennes egen käre bror Fre- drik.
nej, det var nästan för mycket!
Men hur hade de icke också sträfvat och slitit för denna stunden under långa, tunga försakelsens år.
De — ty icke skulle han ensam ha redt sig långt m e d det hård- händta lif vet, den stackars Fredrik!
Det kunde man heller icke begära.
Hans bröst var j u så svagt; något efterhängset byrå- arbete på tidningsredaktionerna hade han ej stått ut med de sista åren.
Och hans poesi, så smekande som musik, så klang- full som guld, när den o m kvällarne de- klamerades på den lilla syskondubletten där uppe v i d Grefturegatan, hade icke alls visat sig äga förmågan att framkalla samma me- talliska klang v i d de snöda förläggarpul- peterna eller redaktörernas prosaiska arbets- bord.
Men, gudskelof, hon var stark för dem bägge.
H o n hade alltid varit som en mor för honom allt från hans späda år; hon var också hela tio år äldre.
Ja, en gam- mal mamsell var hon redan, det var icke värdt att förneka, som hon själf skrattande försäkrade, men en mycket lycklig gammal mamsell, så länge hon hade sin hälsa och sin skola, som beredde dem en anspråkslös utkomst, och honom att skydda och värna om för alla hvardagsomsorgernas knuffar.
— Det var slut, och publiken strömmade ut.
Elly hade all möda att få honom fatt i trängseln vid utgångsdörrarna, men nu hade hon hans hand i sin, och i den tysta tryckning och den glänsande blick, hon gaf honom, låg ett tack för hennes lifs största glädjestund, som genom honom be- redts henne.
H v a d han var blek och såg trött ut!
Men var det väl att undra p å: all spännin- gen och oron och värmen i den stora folk- uppfyllda salen.