Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N å g o n h a r sökt få en lek i g å n g, men den d o m n a r af i a l l m ä n n olust.
D å k o m m e r eD a n n a n lek fram, det ä r kortleken, och n u blir det s t r a x » lif i spelet ».
D e t ä r en g a m m a l lek, som tjänt u t sin tid.
— » Den d ä r k a n barnen få roa sig med, » h a r p a p p a helt välvilligt förordnat, och där- med ä r h a n, k o r t l e k e n, i s m å t t i n g a r n e s våld — eller k a n s k e r ä t t a r e de i h a n s.
D e n ä r k a n s k e till och med ofullständig, men det gör mindre, dess m å n g a intressanta egenska- per äro därmed l å n g t ifrån tillintetgjorda — oskadliggjorda, vore j a g frestad säga.
Den duger ä n n u förträffligt till h v a r j e h a n d a s m å t t och g — inte alltid j u s t så godt.
Den yngsta plantan bland ungherrskapet h a r genast k l a r t för sig, att man skall b y g g a k o r t h u s; det ä r onekligen också den förstån- digaste a n v ä n d n i n g e n af den g a m l a leken, och det ä r synd och s k a m, a t t h a n s förslag blir med så mycken öfverlägsenhet afvisadt af de andra.
Nej, m a n skall naturligtvis spela!
Och h u r defekt det g a m l a inventariet ä r, räcker det alltid till kasino, fem kort och trumf eller n å g o t a n n a t dylikt.
J a g tror a l l a b a r n, som h a n d s k a t s litet med k o r t l a p p a r n e, k u n n a spela kasino, och j a g h a r ofta af ä l d r e hört y t t r a s: » D e t ä r ett i n s t r u k t i v t spel, det s k ä r p e r eftertanken, de l ä r a sig r ä k n a.
» D e t göra de — de l ä r a sig r ä k n a med den girigt s k ä r p t a eftertanken hos en ockrare, som ä n g s l a s a t t inte k u n n a k a p a å t sig nog b l a n d a l l a de gifna vinstmöjligheterna.
Det ä r antagligen icke ett spel om p e n g a r eller pengars v ä r d e; men det ä r ett spel, som genomsyras af l i k a m y c k e n hetsig vinnings- lystnad, som om det verkligen gällde materiel vinst; h u r k o m m e r sig det, och h v a d inne- b ä r det?
J o, vinningsbegäret är i a l l a fall den för- h ä r s k a n d e och l e d a n d e kraften, och det ä r i längden ej den a b s t r a k t a vinsten af en hög kort af olika värden, som eggar de s m å spe- landes ifver, u t a n det är den jämsides l ö p a n - de t a n k e n, a t t den d ä r korthögen — om n u ock tillsvidare blott för fantasien — kunde representera ett visst verkligt något.
D e t ä r således, om m a n får så säga, det fantasihet- s a n d e spelet om ett t ä n k t värde; och det ä r ej stort bättre, än om det gällde ett verkligt.
H ö r b a r a t. ex. p å den der lilla, som med g l i m m a n d e ögon j u s t håfvar å t sig » Stor-
Stina » och » Lill-Stina » p å en g å n g: » Åh, d ä r fick j a g mig en fet stek — det blir tre streck, och det ä r ä n d å en spader till! » O c h t i t t a p å d e m!
D e se icke l ä n g r e u t som b a r n, där de sitta och trumfa.
Oro, snikenhet, l u r a n d e förbehållsamhet, s k a d e - glädje, m i s s r ä k n i n g och h ä m n d l u s t a för- m ö r k a de eljes ljusletta dragen.
S a k e n tages tydligen p å ett otäckt a l l v a r.
O c h r ä t t som det är, slår en liten h a n d b l i x t s n a b b t ned p å en a n n a n, som ä r i färd a t t infånga en vinst.
» Nej, d u, det d ä r k a s t e t v a ' inte d i t t.
» » J o d u, försök inte! » » Å h, det ä r nedrigt, hon fuskar.
! » U n d e r det d e ' s m å rofgiriga fingrarne nap- p a s om k o r t l a p p a r n e, flamma kinder e l d r ö d a till hårfästet, öfver b a r n a l ä p p a r flöda h ä t s k a, gemena tillvitelser med m å n g e t fult ord i, och b a r n a b l i c k a r r ä n n a in i h v a r a n d r a, h v a s s a och k a l l a som stålspjut.
N ä r ni från salen hör det d ä r hastigt u p p - stickande, gälla grälet, hvilket ni vanligen blott ä g n a r ett förströdt » Sch, b a r n!
I n t e v a r a osams! » skulle ni i stället gå u t och t a edra ä l s k l i n g a r i b e t r a k t a n d e.
ni k ä n n e r ej igen dem; det är som ett vidrigt häxeri öf- ver dem.
D e t behöfver j u icke i hvarje fall gå så långt, som ofvan a n t y d t s, men säkert är, a t t ingen beröring med kortleken äger r u m, u t a n a t t det afsätter sig något förfulande m ä r k e i b a r n a s i n n e t.
Säg, a t t det ä r ett oskyldigt räknespel; säg, a t t kortleken j u ä r ett dödt, oskadligt t i n g — den ä r det i och för sig, men den m ä n s k l i g a idén blåser lif i den och den m ä n s k l i g a lidelsen lockar fram en m ä n g d o n d a a n d a r u r d e n: girig vinningslystnad, m å h ä n d a p å ärlighetens bekostnad, kif och strid, afund och m i s s t ä n k s a m h e t.
S å d a n a frön behöfva blott en g å n g k o m m a in i ett u n g t sinne, så ligga d e och gro i tysthet och k u n n a till sist gör.i hela k a r a k t ä - ren till ett ogräsland.
D e t ä r något eget med kortleken, h a n ä r den farligaste bland alla p å h i t t i spelväg.
Sällskapsspelen p å kartor, stjärnspel, järnvägs-, geografiska spel o. d. r o a för en afton, för n å g r a gånger, men de h a intet förledande hos sig, de äro s n a r t uttömda.
A n d r a spel, bräde, biljard m.
fl., k u n n a alstra en fördärf- lig passion, men de h a ett negativt godt med sig: de äro ej tillgängliga i h v a r e n d a vrå, m a n bär dem ej i fickan.
Men k o r t l e k e n!
D e n oförbränneliga, så lätt anskaffade lilla kortleken, p å hvilken männi- skosnillet ödt en alldeles för stor del af sin uppfinningsförmåga för a t t göra den till en outtömlig grufva af olika, intressanta möjlig- heter och kombinationer — den ä r och för- blir n u m m e r ett af allt spelmaterial; ä r när- m a s t till h a n d s och bjuder mest: från och med s v ä l t a räf till och med vira och i oänd- lighet vidare.
O c h det illmarigaste d r a g e t hos honom är, a t t den han en g å n g l u r a t sig i h ä n d e r n a på, den följer h a n sedan envist, troget som en k a r d b o r r e, och söker p å allt sätt göra till sin lydige slaf.
A l l t det h ä r om kortleken och dess faror för de u n g a torde i m å n g e n s öron l å t a som p j u n k a n d e öfverdrift.
Men j a g h a r p å in- v ä n d n i n g a r i den riktningen ett s v a r: med elden ä r det b ä t t r e a t t v a r a för mycket än för litet försiktig.
E l l e r: i fråga om ett onödigt tidsfördrif — h v i l k e t j u ändock kort- spelet ä r för b a r n — som så l ä t t bör k u n n a ersättas med a n d r a b ä t t r e och som f a k t i s k t visat sig h a sedligt fördärfvande verkningar, vore det ock blott k o n s t a t e r a d t i ett fall p å h u n d r a, i fråga om ett s å d a n t tidsfördrif, m e n a r j a g, är det bättre, a t t i a k t t a g a söfver- drifna » försiktighetsmått än blott l a m a eller inga alls.
F l i c k o r n a k o m m a i a l l m ä n h e t tidigt n o g i- från otyget, men p o j k a r n e t a g a det minnes- troget med sig från hemmet till skolan.
Men det ä r n u icke längre kasino och fem k o r t och trumf, nej bevars, det har u t v e c k l a t s till » priffe »; den ene l ä r u p p den a n d r e, och snart ä r en » fyrkant » bildad, en liten hemlig » junta », d ä r m a n skulle s k ä m m a s att inte spela om p e n g a r.
D e t s k u l l e allt klinga som musik i p a p p a s och m a m m a s öron, om de k u n d e h ö r a sin k ä r e son nedre-sjunde-klassistens inbjudning till k a m r a t e r n a: » S k a ' vi d r a en spader p å mitt r u m i afton, g u b b a r?
J a g h a r p u n s c h och cigarrer h e m m a.
» T y dessa s a k e r följa n u m e r a med som oundgängliga och n a t u r l i g a tillbehör till nöjet.
F ö r sjutton, m a n k a n väl inte sitta oeh » torka » vid spelbordet!
» Gubbarne » säga inte nej och inbjuda se- dermera h v a r i sin ordning de a n d r a.
S å går det i ett stulet s m y g u n d a n termin efter termin, därvid studier, hälsa, kassa och moral få sitta allt vådligare emellan för de oemotståndliga k o r t l a p p a r n e s skull.
D e n som haft tillfälle a t t blicka något l ä n g r e b a k o m kulisserna i den mognare skol- ynglingens lif, särskildt dens, som vistas utom föräldrahemmet, s k a l l t y v ä r r k u n n a bekräfta ofvanstående iakttagelser.
Kortspelet gör i tysthet mera ondt b l a n d vår m a n l i g a skolungdom, ä n den oinvigde tror.
I Stockholm, där mångsidigare och mera lifaktiga intressen gifva sysselsättning åt sin- nena och spridning af t a n k a r n e p å olikartade områden, torde faran i det berörda hänseendet v a r a mindre för u n g d o m e n.
Men i landsorts- s t ä d e r n a med deras merendels enformiga stiltje- lif, d ä r slår sig S:t A n t o n i u s k o r t m å l a r e med förkärlek ned som bofast, v ä l k o m n a d ej minst af skolungdomen.
D a goda hufvudena u n d g å p å G u d s försyn något så när de värsta följderna och h a l k a igenom sin examen — men besinna dock, h u r m y c k e n tid och kraft bortödda p å ett ovärdigt » nöje », som k a n s k e därtill för framtiden grund- l a g t en olycklig passion!
— D e mindre begåfva- de, hvilkas möjliga f r a m g å n g först och sist be- tingas af ett arbete, som icke får bestjälas p å en timme, h u r går det med dem, om de r å - k a t i spelets snärjgarn?
De förmå icke alls sköta balansen mellan studiearbetet och de tidsödande » nöjen » i smyg, där k o r t l e k e n mer- endels t r o n a r i m i d t p u n k t e n såsom » piece de résistance ».
D e r e k r y t e r a k v a r s i t t a r n e s h o p, k o m m a hem med omöjliga betyg och äro s n a r t förlorade för a l l a vidare förhoppningar.
Förtviflade u n d r a föräldrarne, hvarifrån all d e n n a lojhet och håglöshet kommit; k u n d e de blicka djupare in i de verkliga förhållandena, s k u l l e de b a k o m hela sorgligheten u p p t ä c k a — kortleken, den g a m l a favoriten från barn- domsåren, af hvilken minnet alltjämt legat och j ä s t som en surdeg i det u n g a sinnetl N o g h a r den första impulsen allt för ofta väckts just af det d ä r » oskyldiga » spelet i barnaåren!
— Vid X.
högre a l l m ä n n a läroverk h a d e för o m k r i n g femton å r sedan b l a n d en del gymnasister bildat sig ett litet hemligt spel- s ä l l s k a p, som mestadels höll till på ett afläg- set beläget v ä r d s h u s.
M a n s k u l l e d å och då spela » priffe », och det skulle b a r a v a r a för rolighetens s k u l l — och vid ett glas p u n s c h och en cigarr, förstås.
U D g h e r r a r n e befunnos till en början i all- m ä n h e t tämligen k l e n t h e m m a s t a d d a i » prif- fens » mysterier, men det tog sig med under- visning af en och a n n a n, som var alldeles sfullflugen » genom öfningen i hemmet u n d e r ferierna; och sedan tog sig allt a n n a t i r a s k följd.
D e t blef orgier oeh spel om p e n g a r med allt högre stegrad point.
D e t gick snart öfver a l l a gränser för sans och måtta; yng- lingarne, de flesta söner af v ä l b u r g e t folk och därför betrodda med kredit, s k u l d s a t t e sig till höger oeh vänster för a t t b e t a l a spel- och k r o g s k u l d e r och få material till fortsätt- ning.
S å u p p t ä c k t e s hela historien och skulle beifras med relegationer.
D å inträffade en katastrof, som inhiberade den t i l l t ä n k t a åtgärden, enär den i sin u p p - r ö r a n d e tragik ansågs i n n e b ä r a n o g straff och v a r n a g e l för det ungdomliga lättsinnet.
E n morgon sköt sig en af speljuntans med- l e m m a r en k u l a för p a n n a n.
D e t b l a n d lä- rare och k a m r a t e r a l l m ä n t a n t a g n a och med säkerhet riktigt funna skälet var den unge m a n n e n s fruktan a t t vid terminens slut nöd- gas möta sin stränge far med bekännelsen, a t t h a n spelat bort öfver f e m h u n d r a kronor och i öfrigt p å allt möjligt sätt s u d d a t ner sig i förödmjukande förbindelser — för kort- lekens s k u l l!
D e t ä r j u a t t h o p p a s och förmoda, a t t blott ett fåtal, som tidigt fått kortleken i h a n d, g £ ett d y l i k t öde till mötes.
Men d å det k u n - n a t gå så med en, med två, tre eller k a n s k e flere, h v a d g a r a n t e r a r dig, a t t j u s t den d ä r lille » kortlekande » parfveln, h v a r s stjärnor d u i n g a l u n d a afläst, ä r s k y d d a d för all fram- tida fara?
D å saken alltså ä r oviss och kan i n n e b ä r a en framtidsfara, hvilken hela den tarfliga, med en a n n a n bättre så l ä t t e r s a t t a » förströelsen » p å l å n g t n ä r icke ä r värd — så hellre bort med k o r t l a p p a r n e från barnen, bort med dem som en svärm förförare och olycksstiftare!
j | |] | n m o d a d att för I d u n s läsekrets skrifva en uppsats inom magsjukdomarnes om- råde, var jag i början tveksam, från hvilken synpunkt jag lämpligast borde behandla mitt ämne, ty att något så när uttömmande behand- la detta ämne i sin helhet var otänkbart på grand af det begränsade utrymme, som en tid- skrifts spalter lämpligen kunde medgifva.
Ef- ter något begrundande gaf Iduns egen titel mig ett uppslag till frågans lösning.
Hon an- gifver sig såsom ett praktiskt organ för kvin- nan och hemmet.
I n t e t syntes mig då lämpligare än att be- trakta mitt ämne från den sida, som hade största vikt för I d u n s läsekrets, nämligen mag- sjukdomarnes förhållande till våra födoämnen och måltider.
J a g valde detta ämne så myc- ket hellre, som det just är kvinnan, hvilken i sin egenskap af husmoder mer än någon an- nan kan välgörande inverka på matsmältnings- organens hållande i godt skick.
Vid sjukdomar i allmänhet spelar dieten en stor rol, men vid inga andra är en lämpligt älsfs
anordnad diet af sådan betydelse som vid mag- sjukdomar.
Den är, om jag så får säga, behand- lingens A och O. H ä r m e d vare ingalunda sagdt, att dieten en- sam är tillf yllesgörande; äfven andra hjälp- medel måste tillgripas, men utan en lämpligt ordnad diet är det öfverhufvud omöjligt att förbättra eller bota en kronisk magsjukdom.
Men våra sträfvanden måste ha ett högre, mera vidtomfattande syftemål att förekomma sjukdomar, ej endast att hela det som redan är i olag.
F r å n denna synpunkt får dieten, det är en lämplig anordning och fördelning af födoämnena till måltiderna, en långt mera framskjuten plats.
D e t är otvifvelaktigt, att sjukdomar inom matsmältningsorganen skulle mindre ofta än nu är fallet förekomma, om från början mera omsorg ägnades åt valet och beredningen af de ämnen, från hvilka vi hämta vår näring.
Inom vårt land anses magsjukdomar nästan mera gängse än annorstädes, en åsikt som en- ligt min erfarenhet ej kan jäfvas.
Flere kunna ju orsakerna till detta ogynsamma förhållande vara såsom ett kallt klimat, fattigdom, omått- ligt förtärande af spritdrycker m. m., men jag tror dock, att af våra lefnadsvanor särskildt die- ten spelar en stor roll vid detta beklagliga missförhållande.
F ö r att i någon mån råda bot för det onda är spridande af kunskap om hvad som gagnar eller skadar af synnerlig vikt, ty här som annars är det oftast bristande kun- skap, som vållar det onda.
Fattigdom kan mången gång lägga oöfverstigliga hinder i vä- gen vid valet af lämpliga födoämnen, men långt oftare än man tror äro okunnighet och bristande omtanke den verkliga orsaken.
Afven med ringa tillgångar kan en sund och tillräck- lig föda anskaffas och kroppens behof tillfreds- ställande fyllas.
Långt oftare torde öfverflöd och olämplig matlagning än verklig brist vara orsaken till magsjukdomar.
Det gamla ordspråket, att flere människor äta än svälta ihjäl sig, saknar ej sin sanning.
F ö r att gifva ett slående exempel vill jag en- dast anföra våra stora middagar och supéer med sina många, ofta onaturligt tillkrånglade rätter och vinsorter.
Tyngdpunkten ligger här ej alltid på att det skall vara godt oeh, såsom tillbörligt är, tilltalande för gommen, utan sna- rare att det är så dyrbart, obegripligt och ut- ländskt som möjligt.
Mången värdinna och värd svälla af stolthet, om de lyckats bjuda sina gäster på några rät- ter, som de icke förstå, de må nu vara goda eller icke; den mänskliga fåfängan att vilja spela kännare gör att gästen äter, äfven om hans stackars mage skall plågas aldrig så illa efteråt.
J a g blef för några år sedan rådfrågad föl- en magsjukdom af en person, som var mycket mager och eländig.
H a n klagade öfver sin mage, som ingenting kunde smälta.
J a g frå- gade efter orsakerna och fick till svar, att han haft en mycket ansträngande vinter.
J a g trodde det gällde ansträngande kropps- och själsarbete, men gåtan fick en annan lösning.
H a n hade under vintern inmundigat 80 ä 90 stora middagar och supéer.
E t t annat offer för bordets njutningar för- klarade, att han ej kunde afstå från sina stora middagar, de voro hans enda fröjd i denna världen, men han ville nu, att jag skulle upp- hjälpa hans sviktande krafter att njuta vidare.
Då detta ej var möjligt utan återgång till en enklare diet, förklarade han med högtidligt allvar, att han föredroge hjältedöden på sin valplats — middagsbordet.
Flere sådana af- skräekande exempel ur min praktik kunde jag anföra, men blotta tanken därpå väcker min afsmak.
E n d a s t den människa, som njuter med förstånd och måtta, är en finsmakare, och en verklig sådan öfverlastar ej sin mage med likt och olikt.
I n n a n jag går vidare, torde en kort beskrif- ning om matsmältningsorganen hos människan vara af nöden.
Matsmältningsapparatens upp- gift är att emottaga föda, smälta och i blod- massan öfverföra det användbara af födoäm- nena, men äfven att från kroppen aflägsna det obrukbara.
Matsmältniugsapparaten börjar med munnen.
H ä r försiggår första akten af mat- smältningen, födoämnenas fina fördelning me- dels tänderna och uppblandning med saliven under tuggningen, en ingalunda oviktig förrätt- ning, som ej får ringaktas.
E n god tandgård är ett oundgängligt villkor för en god matsmält- ning.
Behandlingen af magsjukdomar, säger en ansedd författare, måste börja med tän- dernas noggranna skötsel och omvårdnad.
Mån- gen magsjukdom har utan tvifvel framkallats däraf att födan tuggats ofullständigt eller af bristande rengöring af tänderna.
Den som väl vill vårda och skydda sin mage, måste tän- ka på att rengöra munnen och tänderna, helst efter hvarje måltid eller åtminstone kväll och morgon.
Rengöringen af munhålan om kvällen är viktigast för bortskaffandet af matrester, som fastnat i tänderna och där under natten lämna ett begärligt näringsämne för bakterier, som sedan med saliven under sömnen omedve- tet nedkomma i magen, där de fortsätta sin fördärfbringande verksamhet.
För en god tandhygien äro tandborsten, tand- pulver eller tandpasta och tandtinktur oum- bärliga medel.
Genom tuggningen framkallas hos spottkörtlarne en stegrad salivbildning.
Saliven är af stor vikt vid smältningen af alla mjöl- och stärkelsehaltiga ämnen — de s. k. kolhydraten.
Sedan födan tuggats och blandats med sa- liven, föres den genom svälj ningen ned i mat- strupen och vidare i magsäcken.
Magsäcksväggen består af t r e lager, innerst slemhinnan, därnäst muskellagret och ytterst bukhinnan.
Tarmväggen h a r samma byggnad, som jag redan h ä r för korthets skull vill på- peka.
I magen stannar födan en längre eller kortare tid allt efter måltidens storlek och art samt undergår en väsentlig förändring.
Jag nämnde nyss, att maten under tuggningen blan- dades med saliven och redan i munhålan bör- jar denna sin lösande verkan på stärkelsen genom dess öfverförande i sockerarter, som kunna upptagas i blodet.
Denna omvandlingsakt fortsattes sedermera i magsäcken, så länge syregraden där ej öfver- skridit en viss punkt, då den minskas eller hämmas.
Magslemhinnan består af rörformigt, tätt vid hvarandra lagrade körtlar, som af- söndra magsaften, hvars uppgift är att smälta en annan viktig grupp af närande ämnen, ägg- hvitan i vidsträckt bemärkelse.
Till ägghviteämnenas stora grupp höra äggen, vidare kött, fisk, mjölk, ost och en stor mängd vegetabilier, såsom ärter, bönor och mandlar.
Magsaften afsöndras i riklig mängd — un- der ett dygn 800 — 1000 gram — och innehål- ler såsom sina viktigaste beståndsdelar pepsin och saltsyra, som förenade med hvarandra i lämplig styrka hafva till uppgift att öfverföra de i födan ingående ägghviteämnena i pepto- ner, en löst form af ägghvita, som kan upp- tagas i blodet, hvilket icke är fallet med ägg- hvitan, sådan den ingår i våra vanliga födo- ämnen.
Utom den direkta inverkan, som framkal- las genom magsaften, undergå födoämnena i magsäcken en uppluckring och finare fördel- ning, innan de lämpligen öfvergå i tunntarmen.
Denna akt utföres af magsäckens muskellager, som försätta födan i en jämn fortgående s. k. peristaltisk rörelse, hvarunder hon intimt kom- mer i beröring med magsaften och delvis löses, men äfven mekaniskt fördelas till en välling- tjock massa, kallad chymus.
D å matsmältningsarbetet i magsäcken n å t t denna punkt, öppnar sig magporten, och det tillräckligt fint fördelade eller smälta af födan öfverföres i tarmen, ej på en gång, utan i små portioner m e d uppehåll af Vs till några mi- nuter.
I tarmen fortsattes och afslutas mat- smältningsarbetet.
Tarmkanalen utgöres af ett långsträckt rör, som genom olikhet i byggnad och funktion består af två ' väsentligt skilda delar, tunn- och groftarmen, åtskilda genom en klaff eller valvel, som medgifver en ström- ning från tunntarmen till groftarmen, men ej i omvänd riktning.
Tarmslemhinnan är tätt besatt med rörfor- miga körtlar, som af söndra tarmsaften.
1 tunn- tarmens öfre del, tolffingertarmen, inmynna utförsgångarna för lefvern, som afsöndrar gal- lan, och bukspottkörteln eller pankreas, som afsöndrar bukspotten.
Människogallan är i friskt tillstånd till färgen guldgul, af en fadd, bitter, något sötaktig smak.
Inkommen i mag- säcken, som den under abnorma förhållanden stundom gör, förändras den till sin färg af magsyran och blir grönaktig, såsom man ofta får se den vid de s. k. gallkräkningarna.
Gal- lans betydelse för matsmältningen har varit underkastad mycken tvist, och ännu är dess uppgift ej fullt klargjord.
Ägghvitan löses ej af gallan, hvars största betydelse inom krop- pens hushållning torde vara att underlätta fet- tets tillgodogörande, ej så att fettet direkt löses af gallan, utan snarare genom dess när- varo i tarmen fördelas i en fin emulsion, som lättare kan genomtränga den fuktiga tarmväg- gen, då galla är närvarande.
Af ännu större vikt för matsmältningen i tarmen är bukspotten, som är kroppens kraf- tigaste smältningsvätska och besitter egenska- pen att öfverföra stärkelse i drufsocker, olös- liga ägghvitekroppar i lösta peptoner och slut- ligen, kraftigare än gallan eller något annat ämne i tarmen, befordrar fettets tillgodogöran- de, dels genom dess sönderdelning i fettsyran och glycerin, dels genom bildande af en fin sta- digvarande emulsion, hvilket, såsom vi nyss vid talet om gallan visade, är af största vikt för fettets upptagande i blodet.
Maginnehållet utgöres som vi of van nämnt af en sur vällingtjock vätska, som vid inträ- det i tarmen träffar den alkaliskt * reagerande blandningen af tarmsaften, bukspotten och gal- lan.
Härigenom förändras småningom dess re- aktion från sur till neutral eller svagt alkalisk.
D e t är sant att en del ägghvita, som ännu ej öfverförts i peptoner, utan endast hållits löst i den sura vfttskan, ånyo utfälles i fina flockar, men dessa lösas lätt af bukspotten, som är verksammast i svag alkalisk lösning, men äfven verkar lösande på ägghvitan i neu- tral ja till oeh med.
i svagt sur lösning.
Stärkelsens öfverförande i socker genom sa- liven, som i magsäcken genom syrans närvaro hämmats i sin verksamhet, kommer nu ånyo till heders och underhjälpes än ytterligare af bukspotten och tarmsaften.
* Ett ämne eller en vätska säges inom kemien vara af sur, alkalisk eller neutral reaktion allt efter dess olika förhållande till lakmuspapper.
Det är surt, om det i likhet med saltsyra förändrar dess färg från violett till röd, alkaliskt om dess färg för- ändras till blå, såsom är fallet med en sodalösning; neutral reaktion kallas det, då ingen förändring uppstår.
hade under tiden tryckt på en liten fjäder, hvar- vid en lönnlåda sprang upp, och han framtog nu därur ett stort etui af nött, bleknad maroquin, som han lade i grefvinnans bänder.
» Tag detta — det är ditt!
* sade han, leende öfver hennes förtjusning, redan innan hon öppnat fodralet.
Men hennes glada öfverraskning blef ännu större, då hon öppnat låset — ett halsband och ett dia- dem af de vackraste juveler blixtrade henne till mötes.
» Det - är familje juvelerna, som ägts och burits af slottets alla härskarinnor, » sade han, — » men som de icke gärna få föras ur slottet och än mindre ur landet, så ville jag icke medtaga dem, då jag reste till vårt bröllop.