Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— m:me Trebelli, ackompagnerande dottern, som stod bredvid med händerna vårds- löst kastade på ryggen och sjöng Faur ' es » Crucifix, » under det violinisten — Musin hette han — å sitt instrument här och der inter- folierade med strofer ur den andra stäm- man i duetten.
Sångerskan hade tyd- ligen svårt att stå stilla och lyckades ej inlägga den allvarliga känsla, som ju präg- lar det stycke hon sjöng.
Tonerna kommo emellertid ' fram säkra och klockrena.
Knapt hade sista tonen förklingat, förr än sånger- skan som en liten yrhätta började hoppa och dansa omkring på golfvet.
Modern lyftade pekfingret förmanande mot sin dotter, men hade tydligen sjelf svårt att hålla sig allvarsam.
Den unga yrhättan skyndade emot mig och följde mig fram till rmme Trebelli, som just reste sig från pianot.
Efter utbytta hels- ningar komplimenterade jag den unga sånger- skan för hennes vackra röst.
Af föremålet för komplimangen fick jag ett afböjande » bah! » till svar, åtföljdt af ett ystert, silf- verklingande skratt.
M:me Trebelli svarade deremot lifligt: » Ja, inte sant — den är ju inte illa!
Men hon är bara barnet än och så yster, att man har svårt att få bugt med henne », tillade hon och höjde åter hotande pekfing- ret mot dottern, som nu sprungit emot violinisten och börja svänga om med honom på golfvet.
» Jag hoppas dock kunna med tiden göra en god sångerska af henne, och kanhända skall hon en gång komma hit upp till det vackra Norden och blifva lika hjertligt mottagen, som jag blifvit af er svenskar, som jag håller så mycket utaf. » Jag bugade mig och den ryktbara sånger- skan fortsatte: » Men trägna studier behöfvas,det vet jag af erfarenhet, men det har min lilla Toi- nette ej lärt sig ännu.
Hon har hittills sluppit med en å två timmars öfningar för mig om dagen; men då vi återkommit till Paris, blir det annat af.
Hon synes emel- lertid dess bättre ha goda anlag och lätt att lära.
Allvarsamma saker sjunger hon just ej gerna, som ni nyss kanske sjelf hörde; friska och muntra visor öfverensstämma bättre med hennes lynne. » » Vill ni, att jag skall sjunga en sådan? » ropade nu m:lle Aotoinette, som hört mo- derns sista ord, och skyndade fram till pianot.
Att jag ej hade något deremot var naturligt.
M:me Trebelli satte sig åter till instrumentet, och nu sjöng den unga flickan ett par franska visor med en friskhet och ett lif i ton och uttryck, som måste frap- pera — allt under det skalken ständigt log ur hennes strålande ögon.
Redan nu röjde sig en ovanlig böjlighet i hennes instrument, tonerna kommo så klara och drillarne så perlande, att man med fog kunde förutsäga, att den unga sångerskan en dag skulle fram- stå som en konstnär af rang.
Det är nu åtta år sålunda, sedan jag för- sta gången hörde Antoinette Trebelli sjunga.
Att hon under den sedan dess förflutna tiden arbetat flitigt och träget, kan man taga för gifvet.
Och nu är hon här för att första gången i vårt land uppträda offentligt.
Skall hon lyckas vinna samma sympati och samma framgångar som hennes mor?
Att döma af hennes första ett Tidningen Innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- IDUN uppträdande härstädes på konserten å k.
» 0, Jvufcu.
Blttett i^-wit alt oafca tt&gt;å, operan i tisdags, synes hon kunna hysa $aR.om fttg Jtajkja Sagafc uintefcRctta, goda förhoppningar.
Den ganska tal- utntetn fiotnniet, iommaten å * fiotta.
rika publiken förhöll sig visserligen till en början något reserverad, men_stämningen blef småningom allt varmare och efter hvarje nummer, som den älskliga sånger- skan utförde, följde dubbla och tredubbla » J ' Cufc jktt Det gått!
©, $uxn 2u än.
^ötstå, inropningar.
Bifallet kulminerade efter den att aEfa jkgfa-t te3an » Cutat Aj-unga, utom programmet gifna skrattarian ur Au- atfc ttaSen j ?dEt, som » to3o nuAA 4 a u n g a?
bers » Manon Lescaut », som måste omtagas.
Den utfördes också briljant och påminde lifligt om hennes klingande och glada skratt från barndomen.
Rösten är visserligen ej » JFofcBi.!
nua3 j ?tn » vai tnet att ftop- stark, men omfångsrik, böjlig och synner- pä * p a: — ligen vacker, drillen perlande och klar.
o m m a RoEDen, mömtet.
sofen M i n - Föredraget är lifligt och uttrycksfullt och vittnar om, att m:lle Antoinette Trebelli nog net.
» skulle bli en värdefull acqvisition för scenen, ^j-ag Avatat » alita: » Ha-tUeli PtrLudE fitmnet.
om hon från konsertsalongen ville öfvergå till den samma.
Skalken ler ur hennes strålande ögon nu som fordom, det af mörka lockar omgifna ansigtet har blifvit täckare » © d Set^ot.
3e * j; ot.
å n vi Hopjaa * må: — — än förr — den unga flickan har utvecklats till qvinna.
Såsom fullt utbildad konstnär en JiuaA ^öt iommatn, ftmtrlen.
» natt ä t af första rang vill hon väl sjelf ej ännu - Bofcta, anses, men af allt att döma har hon en en titjA » ^ofc 3a ' t, » om l o m m a, utntet- rik och lofvande framtid för sig.
Början är gjord, och den har visat sig vara god.
Hofcta! » Daniel Antoinette Trebelli föddes i Paris år 1866.
För åldrarna äro den ryktbara sångaren Alessandro Bettini och den än ryktbarare Zelia Gilbert med konstnärsnamnet Trebelli.
Sin första sångunder- visning erhöll Antoinette Trebelli, som jag här- ofvan nämt, af sin mor, derefter af den framstå- ende sångläraren Wartel i Paris samt senast hos den utmärkte engelske barytonisten och sångläraren Santley.
Antoinette Trebelli gjorde sin debut såsom sån- gerska i London på en af de stora konserter, som Charles Hallé brukar föranstalta.
Den unga sån- gerskan väckte då genast ett stort uppseende, icke så mycket genom styrkan af sin röst, men genom dess välljud, förträffliga skola och framför allt ge- nom sin koloratur.
Från Paris, Milano m. fl.
stä- der ingingo till den unga sångerskan, anbud att uppträda på scenen, men Antoinette häde fått en viss motvilja mot allt hvad teater heter, o c h hon beslöt att uteslutande välja konsertsalen till sitt verksamhetsfält.
Till detta beslut bidrog mycket det beskydd hon åtnjöt inom Londons högaristo- kratiska kretsar.
Förnämligast var det hertiginnan af Cambridge, som antog sig den nyuppgående stjernan.
Tack vare denna beskyddarinna öpp- nades för Antoinette Trebelli drottning Victorias salonger, der den intagande sångerskan upprepade gånger låtit höra sig å hofkonserter — en utmär- kelse som annars endast brukar tillkomma sådana storheter som Patti, Nilsson, Albani o c h Zelia Trebelli.
I början af denna månad uppträdde Antoinette Trebelli på en af de stora konserterna å Her Ma- jestys Theater i London och gjorde en fullständig succés, isynnerhet med sitt briljanta extranummer, skrattarian ur Aubers » Manon Lescaut », Carlotta Pattis paradnummer.
För nästa säsong har An- toinette Trebelli emottagit anbud att göra en kon- serttournée genom Förenta staterna.
Säkerligen helsa alla musikvänner den unga sån- gerska hjertligt välkommen till vårt land och till- önska henne här all framgång.
F. Hbg.
f,et.
vi t tunga tandat •6te3-ut3 Tvoat.
anSfca tuita i Sen gå ö3e jaat-fien, en gtj-EfVie, $jetttö3 matta täcdefc matlen.
Om qvinnans värde.
Tre artiklar af Irma von Troll-Borostydni.
jet är en allmänt gjord iakttagelse, alt gamla ungmor se äldre ut än jemn- åriga, gifta qvinnor, om ock båda ha att glädja sig åt ungefär lika kraftig helsa.
Or- saken tilll denna företeelse är tväggehanda: en fysiologisk, om hvilken vi ej orda på detta ställe, och en psykologisk, åt hvilken — ej mindre vigtig än den förstnämda — vi något litet vilja skänka vår uppmärk- samhet.
En verksamhet, i hvilken icke blott hän- derna, utan äfven själ och hjerta taga del, ingjuter hos oss lifsglädje, förlänar tillvaron värde och behag och gifver åt sinnet denna elasticitet och spännkraft, hvilka hålla ande och håg ungdomsfriska och ungdomskraf- tiga och i många fall, om ej sjukdom un- derstöder årens förstörelseverk, äfven för- läna kroppen större motständsförmåga mot deras inverkan.
Detta är det enda elixiret emot denna sorgliga, andliga slöhet, som vid mera framskriden ålder infinner sig hos alla personer — män eller qvinnor — hvilka ej förmå gifva sitt lif ändamål och ideelt innehåll.
Gifta män och qvinnor finna mål och innehåll för sitt lif i verksamhet för famil- jens välfärd.
Och detta är den psykologi- ska grunden, hvarför gifta qvinnor i regel åldras senare än ogifta, hvilka sällan finna medel och utväg att skaffa sig en verknings- krets, som tillfredsställer deras kroppsliga och andliga behof och utfyller denna tröst- lösa tomhet i deras sinne, som många af de beklagansvärda varelserna söka glömma i pjunkig ömhet för papegojor, kattor och mopsar.
Det gifves dock — Gud ske lof — undantag äfven bland- dem, och dessa prisvärda undantag förökas påtagligt.
Dessa undantag borde dock bli regel och hela denna klass af sysslolösa eller med värde-
hilles ett nummer Iveckan under hela qvartalet.
För hvarje 6-tal abon- nenter, » om samlas, och f ö r hvilka afglften Insändes till Redaktionen af och ändamålslöst nonsens sysslande gamla ungmor, som förspilla all sin själs- och lynneskraft bland minnena från någon kros- sad kärleksdröm i ungdomen, borde för- svinna ur det ménskliga samhället.
De borde taga dessa undantag till förebild och efter deras exempel egna sig åt någon de- ras anlag och bildning motsvarande nyttig verksamhet.
Man behöfver ju icke nöd- vändigt stifta lagar och vinna drabbningar för att bevisa sitt fosterland tjenster.
För det allmänna bästa kan man ock arbeta inom trängre och blygsammare verknings- kretsar.
Den, som besitter själens kraft och sundhet, som finner sin lust och fröjd i arbete för andra, för honom vinner lifvet värde och intresse, han kallar det icke längre » ändamålslöst » och » förfeladt », och han ställer sig öfver sitt personliga öde, hvars smärta icke har något välde öfver honom och ej förmår böja honom.
Den, som arbetat sig upp till en sådan höjd af human bildning, den är äfven fri från de svagheter och fel, som vanligtvis karaktäri- sera den » gamla ungmön », och hvilka en- dast frodas i den sysslolöshet och sinnets bitterhet, som ha sin rot i medvetandet om en ändamålslös och för ingen nyttig tillvaro.
Jag lägger på det varmaste alla vuxna, ogifta qvinnor på hjertat att öfverväga, hvad här blifvit sagdt.
De kunna genom sitt lef- verne och genom att taga itu med någon förtjenstfull verksamhet högeligen bidraga dertill, att den i det ménskliga samhället så fast inrotade, fåvitska föreställningen, att qvinnan endast dertill är skapad och kallad •i&gt;pour plaire ä l ' hommc », och att den fysiska skönheten är hennes mission, samt att » hon ej existerar under andra betingelser », ändtligen en gång grundligt kunde ryckas upp.
Denna lågsinta uppfattning af qvin- nans bestämmelse måste och skall gifva plats för ett ädlare och rättsinnigare upp- skattande, i fall endast erfarenheten bestyr- ker, att qvinnan i ej mindre grad än man- nen besitter duglighet och vilja att egna sin verksamhet åt det allmänna bästa.
Då skall den grad af aktning, en qvinna röner, ej längre bestämmas af hennes kroppsliga behag och den omständigheten, huruvida hon är gift eller ej, utan — såsom det an- står menniskovärdet, således äfven qvin- nans, ej blott mannens — endast och alle- nast af hennes gerningars förtjenst och hen- nes personliga värde.
Under det nu visserligen den sociala rö- relsen i vår tid öfver allt bemödar sig att för qvinnan göra nya, för henne hittills stängda arbetsområden tillgängliga och der- med låta henne, personligen verksamt, del- taga i samhälleliga kultursträfvanden, höjas dock åter och åter röster, som varna för denna riktning i dagens tidsströmning och allt jemt återupprepa denna samma refräng, att qvinnorna genom verksamhet i det offent- liga afkläda sig sin skönaste prydnad: » den ljufva qvinlighetens trollmakt ».
Det torde väl löna mödan att taga detta påstående i skärskådande och söka efter- forska, huruvida och i hvad mån det eger berättigande.
Dock — innan vi kunna öfvergå till denna fråga, måste vi besvara en föregå- ende, nämligen denna: » hvad är qvinligt och hvad oqvinligt? » Män och qvinnor äro här vid lag ej af fullt samma åsigt.
Om vi fråga de förre och vilja hemta svaret, ej från teorier, utan från praxisen, d. v. s. af den dagliga lifserfarenheten låta oss un- i p \ I LJ i i «,i U IN Idun, erhållet ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- dervisas om, hvilka qvinnans egenskaper det är, som i genomsnitt utöfva den star- kaste dragningskraften på det manliga släg- tet, så finna vi, att detta mannen så behag- liga - » evigt qvinliga » mindre ofta består i vissa karaktärsegenskaper än fastmer i helt andra qvalifikationer, exempelvis i en vacker hy, graciösa rörelser, en glänsande toalett o. s. v. Då man väl dock ej kan uppställa dessa — låt vara rätt angenäma — egenskaper som kriteriet på den sanna qvinligheten, se vi oss tvungna att annorstädes söka en de- finition, som bestämmer den sammas art och väsen.
Kanske finna vi nyckeln till frågans lösning i föreställningssättet hos det härliga folk, som, enligt Göthe, » mer skönt än andra drömde lifvets dröm«, jag menar grekerna, hvilkas konstnärligt ideala åskåd- ning tog sig uttryck i qvinliga gudomlig- heter, en Athene, en Afrodite, en Artemis, som trots sin » emanciperade » verknings- krets icke hade något oqvinligt eller karl- aktigt hos sig.
Tyvärr erbjuder oss dock den grekiska religionen ej den sökta för- klaringen.
Ty ingen af det gamla Grek- lands gudaingifne sångare berättar, huru- vida någon » qvinnofråga » fans i Olympen, och om Apollos pilsäkra syster, Zeus ' be- pansrade dotter och de nio vördnadsvärda beskyddarinnorna af konster och vetenska- per för sina oqvinliga böjelser af de man- liga olympbeboarne förhånades som » löjliga och skadliga emancipationsnuckor ».
Men om nu ock gudaläran sjelf icke ger oss någon förklaring öfver, hvilka egenska- per hellenerna betraktade som företrädesvis qvinliga, så erbjuder deremot den forn- grekiska sagan om den första qvinnans skapelse en — om ock något osäker — hållpunkt.
Jag är viss, att många af mina värde- rade läsarinnor långt före detta känna till den af Hesiodus berättade Pandoramythen.
Sedan den unge Zeus störtat sin fader Kronos från tronen och sjelf tagit den i besittning, beslöt han att förgöra mennisko- slägtet och skapa ett nytt.
Men Prometeus tog sig barmhertigt de arma dödlige an och stal för deras räkning ur Hephästos ' smedja den gudomliga gnistan.
Genom besittnin- gen af elden är nu menskligheten skyddad för fullkomlig undergång, ty Zeus kan icke återtaga det en gång gifna; men han sän- der den i stället ett annat lidande, en svår nöd, om hvilken Hesiodus säger: » Denna ofärd, åt hvilken dock alla fröjda sig i sina hjertan och ömt hägna. » Den gamle diktaren är satirisk och till och med betydligt oartig, ty han nämner som denna svåra ofärd — qvinnan.
I hämdgirig skadefröjd låter Zeus Hephästos af jord och vatten dana en gestalt med menniskoröst och menniskokraft, men de odödliga gudinnorna lik till växt och skön- het, och alla de himmelske begåfvade henne med sina håfvor, Athene med väfstolens och det qvinliga arbetets konster, Afrodite med behag och oemotståndlig älskvärdhet, Hermes med dolskt sinne, listig håg och förförisk tunga.
Och derför heter detta väsen Pandor a, den » allbegåfvade ».
Pan- dora fördes så till den försigtige Prometheus ' broder, Epimetheus, som, trots den broder- liga varningen att ej mottaga Zeus ' gåfva, dock behåller den och » först sin ofärd finner, när redan han den har ».
Pan- dora bringar som hemgift i huset en ask, hvilken det var förbjudet att öppna, ty den innehöll sjukdomar och sorger och all slags ondt, som förut icke funnits på jorden.
Men qvinnan sjelf tar locket af, och ut flyga de alla och sprida sig öfver hela den bebodda verlden.
Endast hoppet, hvilket fans underst i asken, blef qvar, då locket åter slöts; och så förblef detta för alltid hos menniskan och viker icke ifrån henne, under det de andra otaliga olyckorna, som sluppit ut ur asken, från alla sidor omstor- ma och oförmodadt öfverfalla henne.
Till ingen nytta!
^I^leine Königin!
Huru väl kände hon ej igen CsSy- dessa toner, vaggande, förföriska!
Men hos henne uppväckte de inga angenäma min- nen; inga glada ögonblick, inga glada episoder kunde de framkalla.
Nej bittra och tröstlösa voro snarare de tankar, som hon nu hade, och med en suck af otålighet steg hon upp, gick fram till fönstret och blickade ut.
Men hennes blick var snarare inåt- än utåt- vänd.
Musiken, de glada paren, som vandrade förbi hen- nes fönster, barrskogens balsamiska doft, solens skim- mer på regndropparna, som likt diamanter sutto på grässtråen, gökens ekoväckande kucku på afstånd, ingenting kunde bortjaga hennes tunga sinnesstäm- ning.
Hvarför kunde hon ej vara glad med ungdomen?
Ännu var hon ej så gammal, att det ansetts obe- rättigadt, om hon deltagit uti deras nöjen.
Eller hvarför kunde hon ej dela emellanåt deras glada be- kymmerslöshet?
Hade hon någonsin varit ung?
Detta var ju en samvetsfråga, som hon gjorde sig sjelf.
Ung tiil åren, det var hon ju onekligen ännu, men till sinnet?
Aldrig hade hon fått vara med om ungdo- mens nöjen, ej emedan det ansågs » syndigt », o nej; men omständigheterna voro alltid sådana, att skulle hon nu ändtligen lä deltaga uti någon af sin ålders förlustelser, gjordes, i anledning häraf, en sådan oer- hörd massa förberedelser och bråkiga anstalter och erhöll hon en sådan mängd förhållningsorder, att hon var utpinad och såväl psykiskt som fysiskt uttröt- tad, när just hennes krafter skulle varit som friskast och hennes stämning som gladast.
Det plågade der- till hennes något veka och menniskoskygga sinne, att, i följd af sin obekantskap med jemnåriga, vid inträdet uti något sällskap, alltid efter en stund finna sig ensam uti någon vrå och utesluten ur de många små kotterier, som hon såg omkring sig och som blifvit bildade, genom att deras medlemmar förut voro bekanta och dagligen träffades.
Hon kände sig tillbakasatt, ja till och med förbi- gången.
Onekligen hade hon mycket fel sjelf härutinnan, ty hennes i enslighet tillbringade lif, utan jemnårigt umgänge, hade ej lärt henne att sällskapa med dessa unga, glada, sorglösa menniskor, och blyg och försagd drog hon sig till baka inom sig sjelf, och, då andra slutligen ansågo henne vara inbunden, stolt och hög- färdig, kunde hon sitta der, till utseendet likgiltig, men längtande lika obeskrifligt efter ett vänligt ord som den törstande efter en dryck vatten.
Men hvad hon deremot ej rådde för, var den så till att säga skefva ställning, som hon genom sin slägt intog ute i » verlden ».
Urkonservativa tenden- ser, på det mest opraktiska och i ögonen fallande sätt tillämpade och efterföljda, voro denna slägt städse följaktiga.
Liksom de franska emigranterna vid sin hemkomst visade, att de utaf den franska revolutio- nen visserligen ingenting glömt, men heller intet lärt, så hade denna slägt städse trotsat nyare tiders vex- lingar och ej tillåtit deras friska fläktar blåsa nytt lif uti dess gamla, mögliga tänkesätt.
Bittert hade hon fått känna, att hon var fjettrad inom de trånga gränser for det » konvenabla » och » passandes, som denna slägt vetat att uppdraga.
Ibland, isynnerhet i början, hände det ofta, att hon skakade sina bojor för att sönderslita dem, men hon erfor snart, huru maktlös hon var gent emot dessa urgamla traditioner.
Hvarför hade då himlen ej låtit henne ärfva tron på dessa traditioner, hvarför sjöd uti hennes blod en obeskriflig trängtan efter frihet och ett djupt för- akt för dessa trångbröstade åsigt er?
Till slut, uttröttad till kropp och själ, nedsjönk hon uti en trög, apatisk stämning för att endast
Endast en sida af papperet bör emellanåt bittert tänka på de resultatlösa upprorsför- söken och att besinna, det hennes ungdom förgick till ingen nytta.
Ingen verksamhetskrets hade hon, nej ingenting; ty utledsen vid att intet, af hvad hon företog sig, var » comme il faut », afhöll hon sig slutligen från allt, som kunde förströ henne.
Om hon fattade vänskap till någon, var hon sä- ker, att så många fel och brister upptäcktes vidlåda dennas person och sätt, att hon, till slut trött, äfven här uppgaf hvarje försök till personligt närmande och numera betraktade menskligheten med en slags tvär och butter likgiltighet.
Alla dessa retrospektiva tan- kar genomflögo hennes själ nu i qväll!
Hon kände sig så trött och så utledsen af de dag- liga och stundliga slitningarna och liknade sig vid en gammal cirkushäst, som af vana ständigt går i volt och af rädsla för stallmästarens långa piska ej vågar springa rakt ut.
Hvad ville hon väl då egentligen, och hvarför kände hon sig så missbelåten just i dag?
Denna dag hade j u ej varit sämre än, eller olika alla de andra dagar, hon genomlefvat.
Skulle nu hela lifvet för henne alltid mera eller mindre likt förflyta på detta sätt?
Var hon till uti verlden för att ingenting göra?
Hon hade j u alltid hört, att hvarje menniska hade en uppgift här på jorden.
Månne hon ej vore ett märk- värdigt undantag härifrån, eller om ej, så till hvil- ket ändamål vore hon väl då skapad?
Ännu hade hon ej under sin lefnad uträttat någonting, ej varit till ringaste gagn, snarare endast till förtret.
Bättre hade måhända varit, om hon blifvit dömd till att sjelf förtjena sitt bröd på ett arbetssamt sätt än att nu, med armarna i kors, hafva all den yttre komfort, som hon kunde önska sig.
Då hade hon kanske varit mera nöjd än nu?
Ja, säkerligen!
Eller att ila långt, långt härifrån med en menniska, som man värderade och älskade, och sedan allenast lefva för denna menniskas lycka!
sådant der exi- sterar ju ej i verkligheten, blott i fantasien, och dessutom vore det säkerligen ej konvenabelt att så der visa sina känslor!
Ett hånleende förvred hennes ansigte.
Tänk om hon plötsligen förvånade dem alla med den underrättelsen, att hon, trots allt, verkligen ändå hade ett hjerta.
Bevars, det vore väl ännu mindre passande.
Dock, huru egendomligt; hon kände liksom en ny lifskraft, en hittills okänd energi uti detta ögonblick genom- strömma sina ådror.
Der ute sken solen, ungdomens glada röster hördes sorlande, och musiken spelade med långa, mjuka stråkdrag: » Das Leben ist doch schön ».
Men nu hånskrattade hon högt!
Dolly Eoon.
i p \ I U [1 Kl U IN användas och marginal lemnas.
ligt afvärjer hvarje beröring med munnen.
Denna tandköttets inflammation är obestridligen det säkraste tecknet, till att en grupp tänder inom kort skall bryta fram.
Barnets mormor synes alltså vara i sin fulla rätt, då hon bestämdt påstår, att den lille lider af » tandhosta ».
Insöfda genom trollkraften hos detta lugnande, men dock så bedrägliga namn låta hans anhöriga fem dagar gå onyttigt förbi, efter hvilkas förlopp visserligen två tänder i öfverkäken kommit till syns, utan att dock sjukdomen derför det minsta gifvit med sig.
Snarare har den än ytterligare ut- vecklats.
Läkaren finner en redan långt framskriden lunginflammation, en sjukdom som ej härrör från tänderna, utan — enligt de nya vetenskapliga forsk- ningarnas resultat — deraf att mikroskopiska, sjuk- domsforande smittofrön intränga i kroppen.
I båda de anförda exemplen ha vi konstaterat be- fintligheten af feber.
Slika och flere andra slag af febrar, uppkomna genom de mest skilda orsaker, från den lätta endagsfebern ända till tyfusfebrarne, före- komma mycket oftare under barnaåren än hos vuxna.
Till och med för läkaren faller det sig i en del fall Qvartalsprenumerationen måste nu.
o m e- ofta svårt och, blott sedan han uteslutit alla andra d e l b a r t förnyas af alla, som önska möjliga orsakande moment, lyckas det honom att af- göra, om det gäller en tandfeber eller en annan fe- erhålla tidningen utan afbrott.
ber, under det de » kloka fruarna » mycket lätt och snabt komma på det klara med sin tandfeber- diagnos.
Likaså är icke-fackmannen ej i stånd att med skilja de mångskiftande tandutslagen från » Det k o m m e r från t ä n d e r n a ».
säkerhet de akuta hudutslagen (messling, skarlakansfeber, vat- tenkoppor, nässelfeber o. s. v.) och kan derför anställa en första plantan i ett ungt, lyckligt äktenskap, obotlig skada genom att förhastadt förutsätta de först- en älsklig liten tös på tre månader, har plöts- nämda och dermed uppstående försumlighet.
ligt blifvit sjuk.
H o n har feber och försmår den V i ha nu slutligen att sysselsätta oss med ännu bjudna födan.