Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ytterligare får jag tillägga, att då Riksens Ständer till Konungep öfverlemnat hela det Politiska, till och med uteslutande af Stats-Rådets kännedom, blott Stats-Ministerns och Hof-Canzlerens; så synes det vara mycket obehörigt, att enskilte personer kunna i allmänna papper införa omdömen om rikets relationer med främmande magter, deras nytta, nödvändighet eller skadlighet; då detta blefve helt och hållet förbudit, samt namnsedel, som förut nämndt är, vid påfordran öppnad, och intet hinder emot laga ansvar i vägen lagdt, så förmodar jag, att ingen ytterligare inskränkning i Tryckfriheten begäres eller är nödig och det stridiga tänkesättet härom upphörer. 7:o Af Herr Grefve Schwerin, F. B.:
Jag gillar idéen af den i Utskottets betänkande föreslagna Jury, som skulle äga att pröfva om en skrift, öfver hvars innehåll man klagat, ger anledning till åtal mot författaren eller ej; men jag kan ej gilla det af Utskottet föreslagna sätt till dess bildande.
Jag menar, att hos Britterna denna Jury är berättigad att bedömma skrifter icke blott efter ordaformerna, utan efter den öfvertygelse, den fattat om författarens afsigt att skada eller smäda, och jag. anhåller att jemväl på denna omständighet få leda Utskottets uppmärksamhet.
Likaledes ber jag att få anmäla till Utskottets bepröfvande, om icke jemväl det borde vara en Jury, som dömer den författare, hvars skrift genom en préliminaire
Jury blifvit ansedd böra komma under åtal, samt om icke Juryn borde äga rättighet, enär brottet anses kunna med penningar försonas, att bestämma böterna efter graden af den skyldiges förmögenhet.
N:o 3. 317
Ju mer vi kunna föra vår Tryckfrihetslag till likhet med den Brittiska, dess fullkomligare skall den ofelbart synas i opinionen, dess fullkomligare lär den i sjelfva verket bli.
Hvad den fria Britten anser vara nödig inskränkning och nödig stränghet, bör ingen billigt tänkande Svensk kunna vilja kalla band på nationalfriheten; och den domsrätt, som Britten, stående vid sidan af Thronen, tillstädjer medborgare öfver sina medborgerliga handlingar, — nödig för att hos folket väcka, utbilda och bibehålla känslan för förstånd och ädelhet i medborgerliga handlingar, — lär ej synas offer i den ädla Svenska embetsmannens ögon.
Med stränghet bör allt missbrukande af krafter till andras förfång straffas, och strängheten mot individen bör vara stor, i samma mon som den frihet är stor, som blifvit folket i allmänhet beviljad.
Underlåter man att stadga stränga straff emot missbruket, tvingar man den blottstälde att önska det sjelfva möjligheten af missbruket och möjligheten af brottet måtte förebyggas; man tvingar honom att önska det krafterne måtte kedjas, och detta, ty värr! är detsamma som att döma menniskonaturen till blott ett vegetatift lif.
Sådant har olyckliga förhållandet varit i de länder, der folket under Despotismens ok förlorat känslan af sitt värde och sin bestämmelse, der synkretsen i alla afseenden blifvit inskränkt, der hvad man kallar det goda namnet och ryktet, vid hvars bestämmande dock omöjligen kortsynthetens och passionens tydningar kunna förekommas, kommit i stället för hvad man fordom allmänt kallade och ännu i lyckligare länder kallar medvetandet af eget värde och det goda samvetet.
Det är i det origtiga i begreppen om dessa föremål, som jag ser hufvudorsaken ligga till det öde, som nu öfvergår en del af det continentala Europa.
Aldrig skola, jag vill hoppas det, dylika begrepp kunna vinna burskap hos ett folk, hvilket, ehuru mycket det förlorat, dock ännu har i behåll känslan för eget och likars värde i både menskligt och medborgerligt hänseende; hvars religieusa begrepp harmoniera med de medborgerliga, som tror på möjligheten af förståndskrafternas utbildning, på möjligheten af viljans förädling; hvars religion för att befordra denna utbildning och denna förädling framställer friheten i förståndskrafternas bruk såsom ett vilkor; hos ett folk, 318 Riksdagen 1812. med ett ord, som ännu tror på annan odödlighet än blott namnets.
Jag förnyar min önskan, att
Utskottet måtte uttänka medel att med mera stränghet straffa den, som till individers förolämpande och till våda för Staten missbrukar den nationen förunnade frihet.
Jag tror, att Brittiska lagarna i afseende på dylika missbruk äro vida strängare än våra, och då hos oss i allmänhet ännu icke kan förväntas den djupa aktning för lagen och individers rätt, som inplantas Britten ifrån dess spädaste år, böra våra straff mot missbruken, i jemförelse med Britternas, vara snarare strängare än lindrigare.
Till Utskottets uppmärksamhet får jag anmäla, att i min tanka de tvänne punkterne i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition fordra särskildta betänkanden, och Höglofl.
Ridderskapet och Adelns pröfning får jag vördsamligen underställa, om icke Constitutions-Utskottets betänkande af den 1(5 October 1810, om Grundlagsfrågornas behandlingssätt, bör bli första föremålet för Ständernas pröfning och beslut öfver Grundlagsfrågor. 8:o Utdrag af Högv. Preste-Ståndets Protocoll för den 28 Maji 1812. 9:o Vällofl.
Borgare-Ståndets af samma dato, och 10:o Utdrag af Hederv. Bonde-Ståndets Protocoll af den 1 Junii 1812, innehållande remisser af Constitutions-Utskottets sistlidne Riksdag författade Betänkande och Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om förändringar i Tryckfrihets-Förordningen, med de af Riksdagsmannen Anders Danielsson, i Memorial af den 1 Junii hos Hederv.
Bonde-Ståndet i afseende på det förra framstälde anmärkningar:
Då Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående Tryckfriheten enligt Regerings-For men nu bör remitteras till Constitutions-Utskottet, lärer det äfven vara nödigt, att bemälte Utskotts vid tvänne sistförfiutne Riksdagar afgifne, uti ett sammanfattadt utlåtande kommer under granskning, så vidt ytterligare upplysningar deruti tarfvas.
Den i 4 § 2 Mom. föreslagne Controll på Dagblad synes vara nog inskränkt, både i afseende på tid och Bilaga C till Mein. N:o 3. 319 möjelighet, i synnerhet i Landsorterna, hvarest HofCanzleren lärer sällan kunna hafva sådane Ombud, som, med kunskap i saken, finna åhåga för denna lönlösa förrättning.
En återhållande kraft af annan beskaffenhet synes således nödig, på ett sätt som förenar verkställande magtens oafbrutna gång med tankefrihetens billiga anspråk.
Då det i 4 § 3 Mom. föreslås, att Hof- Canzleren äger Dagblad eller Veckoskrift, som felar emot 9 och 10 Mom. i 3 §, före dess utgifvande med qvarstad belägga men emot de öfrige der uppräknade Momenter icke förr än efter utgifningen, inom åtta dagars förlopp, kan man icke utan förundran ibland de sednare lasa 7 Morn., som angår tydelig uppmaning till Myteri och Uppror; och en hvar skall göra sig den frågan:
Är det då svårare att skrifva emot en Främmande Magt än emot egen Samfundssäkerhet?
Skall endast den förra undanhållas allmän kännedom, men denna sednare icke allenast få offenteligen kungöras utan också hela åtta dagar löpa fritt ibland en lätt förvillad Menighet?
Kan det vara farligare att förbryta sig emot en Utrikes Minister än emot sin egen Öfverhet?
Mera torde visserligen vara att tilllägga, men då Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition innefattar sådane anmärkningar, som fordra Constitutions-Utskottets vidare utredning och jemkning, så lärer redan tilräckelig anledning vara för hand, att jemte det Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition remitteras till bemälte Utskott, detta ärende för öfrigt i hela dess vidd återförvisas till Utskottets närmare utlåtande.
Herr Assessor Arosenius erinrade, att hos Högv.
Borgare-Ståndet några sådana anmärkningar ännu ej förefallit.
Jag har nu haft äran meddela Utskottet samtelige Ståndens remisser, så väl af Kongl. Mapts Nådiga Proposition rörande Tryckfriheten, som af Constitutions-Utskottets Betänkande af den 10 October 1810, åtföljdt af de hos någre
Stånd dervid gjorde anmärkningar, och de återstående lära äfven snart kunna väntas.
Hvad som emellertid redan inkommit öfvertygar oss fullkomligt om behofvet af en ny och fullständig granskning af Tryckfrihets-Lagen, dess jemförande med de 320 Riksdagen 1812. föreslagne förändringarne och utredande af hvilka som nu kunna beslutas eller till nästa Riksdag böra bli hvilande.
För att med mera verksamhet kunna behandla detta arbete, lärer Utskottet med mig anse nödigt att till en bland oss utsedd Comité öfverlemna beredandet deraf, för att sedermera in Pleno meddela resultaten af dess öfverläggningar.
Jag föreslår således Utskottet, att 3 Ledamöter af hvarje Stånd må väljas att utgöra denna beredning.
Utskottet beslöt enhälligt en sådan fördelning men var ej ense om det antal personer, hvaraf Tryckfrihetsberedningen borde bestå.
Herr Öfverste Schönström var af den tankan, att två af hvarje Stånd skulle ännu mera leda till vinnande af tid och förekommande af vidlöftighet.
Herr Doctor Wijkman, Assessor Arosenius och Borgmästar Egge förenade sig med Herr Öfversten Schönström, som tilläde, att utarbetandet af vigtiga frågor i andra länder ofta med framgång uppdrages åt en enda kunnig man.
Herr Grefven och Ordföranden trodde, att denna method i nuvarande fall ej vore användbar.
Herr Assessor Arosenius föreslog att, utan afseende på Stånd, till denna beredning utse 9 personer, och att detta antal äfven kunde tillökas med skicklige män utom Utskottet.
Flere förklarade sig ej instämma häri.
Herr Grefven och Ordföranden: Sedan Utskottets Ledamöter yttrat olika meningar i frågan om antalet och sättet att välja den blifvande beredningen, framställer jag först den proposition: Bifaller Utskottet att 9 Ledamöter, utan afseende på Stånd, väljas att utgöra nämnde beredning?
Herr Lagman Sandberg:
Det kan jag ej bifalla.
Herr Öfverste Schönström med flere förenade sig med Herr Lagman Sandberg.
Herr Grefven och Ordföranden: Bifaller Utskottet att 2 ellér 3 personer af hvarje Stånd uppdragas beredningen och granskningen af Tryckfrihets-Lagen, med allt hvad dermed äger sammanhang?
Någre förklarade sig för 2, andra för 3.
Bilaga C till Meni. N:o 3. 321 Herr Grefven och Ordföranden tilläde, det hvarje Stånd inom sig borde bestämma detta antal.
Herr Doctor Wåhlin ansåg tjenligast, att hvarje Stånd valde sina medlemmar med slutna sedlar.
Herr Doctor Agrell önskade, att Utskottet först måtte förena sig om det antal af hvarje Stånd, som i den ifrågavarande beredningen skulle deltaga.
Herr Öfverste Schönström fortfor i sin, på förut anförde skäl, grundade tanka, det två af hvarje Stånd närmast skulle svara mot ändamålet; och tilläde, att den vid förfiutne
Riksdag constituerade beredning för utarbetandet af de i Tryckfrihets-Förordningen föreslagne förändringar, som i Constitutions-Utskottets
Betänkande äro sammanfattade, lärer bestått af 2 Ledamöter af hvarje Stånd.
Det är väl sant, att vid förra Riksdagen utsågs till ofta nämnde beredning 2 medlemmar af hvart Stånd, men förhållandet är i sådant afseende olika, att flere af Utskottet voro då af andra göromål hindrade; så att, då en fördelning oafbrutet var sysselsatt méd läsningen af Protocollen öfver Ecclesiastique Ärender, funnos ej flere personer för beredningen att tillgå, hvilket ej nu inträffar.
Jag föreslår Utskottet således åter att med afseende härå förena sig om något visst antal för den nu beslutne beredningen.
Herr Öfver-Intendenten Edelcrantz önskade, att, i fall 2 Ledamöter af hvarje Stånd blefve valde, då en suppleant borde utses att, då någon af de vanlige Ledamöterne vore hindrad, intaga dess rum.
Flere yttrade sig i sådant fall mera böjde att antaga 3 personer af bvartdera Ståndet för att ständigt utgöra denna beredning.
Herr Grefven och Ordföranden tilläde, att, om 2 af hvarje Stånd blefve härtill utsedde, skulle den obehagligheten lättare inträffa, att två Stånd stadnade mot två, som så vidt möjligt borde förekommas.
Herr Borgmästar Egge trodde, att de stridiga meningarne i sådan händelse in Pleno snart kunna decideras.
Herr Kammarherre Silverstolpe anförde, att han ansåge denna sak endast bero på convention, ty i Grundlagarne vore ingenting härom stadgadt, Herr Biskop Faxe förklarade sin mening vara, att 3 af hvarje
Stånd borde till Tryckfrihets-Beredningen 322 Riksdagen 1812. utväljas för att, vid möjeligen inträffande förfall, åtminstone två af dem ständigt må Jeunna vara tillstädes, hvarigenom således all förlägenhet i sådant afseende förmodades kunna undvikas.
Herr Biskop Tingstadius instämde i denna tanka.
Herr Grefven och Ordföranden proponerade nu att välja 3 Ledamöter af hvartdera Ståndet.
Hvartill de Heste lemnade bifall och Herr Assessor Arosenius förklarade, att han ej heller ville opponera sig mot denna Proposition.
Herr Lagman Sandberg förmente, att
Beredningen ej förr skulle kunna sätta sig i verksamhet, än de från tvänne Stånd felande anmärkningar rörande Tryckfriheten till Utskottet inkommit.
Herr Doctor Wijkman anmärkte, att jemförandet och granskningen af redan inkomne handlingar samt preliminaira öfverläggningar emellertid skulle lemna Beredningen full sysselsättning.
Herr Grefven och Ordföranden ansåg TryckfrihetsBeredningens första befattning höra blifva att punct för punct genomgå Förordningen om Tryckfrihet och derunder jemföra alla dervid gjorda anmärkningar, för att med fullständig kännedom kunna öfverlägga om de frågor, Beredningen, med afseende å Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition och Constitutions-Utskottets vid sista Riksdag sammanfattade Betänkande, kunde anse för nu väckta eller sedan förra Riksdagen hvilande, och de förändringar i anledning häraf kunde föreslås.
Herr Lagman Sandberg önskade, att Beredningen innan närmare handläggning vid detta arbete ville afvakta de från de tvänne Stånden väntade anmärkningar.
Bilaga D till Meni. N:o 3.
Protocoll hållet i Riksens Högloft.
Gon s tit uti o n s -Ut s kott s nedsatte Beredning öfver Tryckfrihetsmål den 5 Junii 1812.
Upplästes ett ifrån Högvördige Preste-Ståndet remitteradt anförande af Doctor Hedrén, deruti han gillar Bilaga D till Mern.
N:o 3. 323 och tillstyrker, hvad Kongl. Maj:t i dess Nådiga Proposition om nödiga förbättringar i Tryckfrihets-Lagen föreslagit: »Hvar och en uppriktig vän af det allmänna vettet kan icke annat än med glädje höra Konungens Nådiga Proposition om nödiga förbättringar i Tryckfrihets-Lagen.
Med fullt allvar har väl ingen kunnat eller velat förneka åt
Samhällsmenniskan rättigheten att fritt tänka och fritt yttra sina tankar, såsom en af naturen med hennes person förenad egendom.
Men om denna yttranderätt skulle undantagas från alla inskränkningar af Samhällsfördraget, så skulle ännu, efter det knutna Samhällsbandet, i ett enda afseende naturtillståndet fortfara; hvilket är oförenligt med ett förbund, der bruket af hvarje enskilts frihet är bundet vid vilkoret af den allmännas bestånd.
Och då Samhället tillåter hvar och en att fritt tala och fritt skrifva, så eger det ock att skydda enskiltas och allmän rätt ifrån intrång af denna frihets orättmätiga bruk.
På dessa naturliga rättsgrunder hafva alla Samhällen stadgat Lagar och ansvar för Medborgares tal och skrifter; och det är äfven i enlighet härmed, som Konung och Ständer, vid 1809 års Riksdag, vid den för allmänna yttranderätten faststälda frihetslag tydligen fästat de mensklighet och samhällsväl ofrånskiljeliga vilkor: sanning och vett.
Huru dessa vilkor blifvit mer än en gång af Nationens Skriftställare vanvördade, och huru den gifna Lagen varit otillräcklig för ändamålet, är med sanningens klarhet och styrka nogsamt ådagalagdt i den Nådiga Propositionen.
Jag lemnar åt kännaren af Sveriges språk att afgöra, om de förra tiders berömda Skribenter förtjena bifall eller tadel; om de bidragit att odla, utvidga och försköna vår vitterhet eller att nedsätta dess värde och fördröja dess framgång; om deras efterföljare värdigt strida för en god sak eller, af vanmakt att kunna upphöja sig till en ny högre ordning, förblifva vid en föråldrad.
Men deras namn borde dock i alla händelser vara fredade för verkliga smädelser; ingen borde tillåtas att likasom med hela Nationens öppna fullmakt dömma dem till ett allmänt, ett evigt förakt, då de äro kända som goda, som redliga, arbetsamma och laglydiga Medborgare.
Jag tror, att Embetsmän kunna misstaga sig, kunna utöfva orättvisa och förtryck; jag tror, att de högre myndig - 324 Riksdagen 1812. heter kunna af sjelfva sin högre makt och dermed åtföljande helgd dertill förledas; jag anser det för en helig rättighet att kunna angripa den, som så vanvårdat Regentens förtroende, som förtrampat mina likars eller min egen rätt.
Men låt honom icke ligga i ett beständigt lönnkrig med falska och försåtliga skändare; låt honom angripas med ärlighet och sanning, icke med fegt och vettlöst öfverdåd.
Jag är öfvertygad, att sjelfva Regenten ofta behöfver upplysas om frukterna af sina omsorger, ofta rådas af visheten och uppmuntras af patriotismen: men med hvad förtroende skall han emottaga, med hvad tillfredsställelse och behag verkställa rådet och upplysningen af den, som i smädefulla ordlekar gör hans steg misstänkta i folkets ögon.
— Det gifves en lag för umgänget; det är en gräns af anständighet, som der icke ostraffadt öfverträdes: den som en gång öfverskrida den, blir gerna utestängd ifrån sanningens och vettets kretsar; den som med blotta orden skymfar min Regering, mitt Lands Styrelselagai*, min Religion, eller mitt hus och mig sjelf, kan icke undgå att gifva mig upprättelse.
Det synes icke vara obilligt, att samma ansvar påföljer det skrifna som det talade ordet: och den, som utan all förbättring fortfar att yttra sig utan vett, bör förlora en frihet, den han icke förstår att bruka.
Då Kongl. Maj:t i Dess afgifna Nådiga Proposition åsyftat den anständighet i skrift, som är Svenska Författare och Nationen värdig, och till den ändan framstält de förändringar och tillägg i Tryckfrihets-Lagen, som vid sistledne Riksdag blifvit i fråga satta och, enligt Regerings-Formen, kunna nu afgöras, lära ock samtlige RiksStånden utan tvifvel med Kongl. Maj:t instämma uti en åtgärd, som är enligt Grundlagen tillåten och af erfarenheten befunnen nödig.
Det tillkommer mig icke att på förhand dömma öfver ett ämne, som redan blifvit till beredning i behörigt Utskott remitteradt.
Men jag vågar utbedja mig Högvörd:ste Herr Ärkebiskopen och Talmannens samt det Högv.
Ståndets benägna uppmärksamhet på en tilläggning, den jag, i närmaste öfverenstämmelse med den Nådiga Propositionen, anser för vår gemensamma sak af högsta vigt.
På de giltigaste grunder har Kongl. Maj:t ansett de allmänna
Dagbladen behöfva en närmare tillsyn än Bilaga D till Mern.
N:o 3. 325 andra skrifter; och om en sådan tillsyn är behöflig i afseende på i dessa Blad förekommande politiska eller den inre
Styrelsen och allmänna tänkesättet rörande ämnen, så är den ostridigt ännu angelägnare i afseende på dem, som hafva gemenskap med den religiösa opinionen och kulten.
Jag tviflar icke, det mycken kallsinnighet eller ock förakt för Religionen kan grundläggas genom sådana Afhandlingar, som under längre soutenerade slutföljder framkasta tvifvelsmål mot en eller flera delar af den antagna läran.
Men dessa verka icke så allmänt; de vinna icke alla läsare så plötsligt på sin sida; de träffa många, som af motsägelserna antingen befästas i sin öfvertygelse eller få nya väckelser och anledningar att uppdaga och försvara sanningen till andras uppbyggelse; de böra således ej kunna förbjudas, men vid utgifvandet måhända bindas vid vissa vilkor, hvarom jag i ödmjukhet anhåller att få särskilt yttra mina tankar.
Dagbladet deremot, som, med egenskapen af en omogen och liflig ungdom, icke kan umbära en allvarsammare eftersyn för att ej falla i yra och utsväfningar, skulle ofelbart i nyssnämnde afseende uträtta mycket verkligt ondt, om det lemnades ett oinskränkt sjelfsvåld.
Jag har ofta läst i våra periodiska papper religiösa uppsatser, förslag till lärosättets förbättring, recensioner, anmärkta brister i Kyrko-ordningen, eller endast korta åberopanden och tillämpningar af Religionens läror, hvilka varit författade med grundlighet och framträdt i en värdig drägt: och intet skulle vara orimligare och skadligare än att lägga fjättrar på en så ädel och gagnelig yttrande-rätt.
Men, om någon skulle finnas så känslolös- för Samhällets högsta goda att vilja vanställa vår Religion eller nedsätta dess värde; om någon ville parodiera formerna för vår Gudsdyrkan för att draga de lättsinniga på sin sida; om någon för att desto säkrare reta löjet hos den nyfikna och tanklösa hopen lät mensklighetens sublimaste läror spela hufvudrolerna i låga, smutsiga och föraktansvärda farser; så kan han oemotsägligt med intet värdigt, intet ädelt, intet nyttigt ändamål rättfärdiga sin skrift och borde lika litet äga frihet att dagligen och för alla, särdeles de fåkunniga, som snarast låna öronen, frambära alstren af en förvillad hjerna eller ett brottsligt hjerta, som dåren eller bofven att obehindrade predika för de samlade menigheter på torgen.
Hvilka skulle isynnerhet 326 Riksdagen 1812. sysselsätta sig med ett så vanhedrande skriftställeri?
Nationens upplysta, erfarna, värdiga och ädelt tänkande medlemmar?
Eller äfventyrare, smädare, illasinnade och dårar?
Och hvilken vore vinsten af en så besynnerlig yttrande-rätt?
Skulle Nationen derigenom lyftas till en högre odling?
Skulle den religiösa känslan stärkas, vidskepelsen utrotas, ett ädlare och menniskan värdigare tänkesätt tillskapas?
Skall det ske derigenom, att den enfaldigare läser och lärer sig föraktet för det ringa, han hunnit inhemta af en högre vishet?
Skall han förädlas på det sätt, att det ord, som han hörer i Templen under andaktens helgade stunder, den bön, han uppsänder till det högsta för honom tänkbara goda, den sång, som upplöser hans hjerta i heliga känslor af glädje och tacksamhet, skall han allt höra i sväfvande yrsel upprepas af dagens Colporteurer, skall han igenfinna på krogdiskarna oupphörligen förföljdt af de så kallade qvicka och skarpa hufvudens åtlöje?
Och har väl hans själ härigenom fått en bättre och ädlare stämning att åter deltaga i heliga öfningar, sedan han sett de fordom kära och vördade formerna begagnade såsom Arlequins-costumer i de lågaste och smutsigaste scener?
Nej, vårt lärosätt kan vara ofullkomligt och svagt, våra kyrkobruk, böner och sånger ännu till stor del felaktiga; men den, som menar väl med vårt slägte, använder hela sin själs kraft med allvar och nit att förbättra dem, och den, som ledes af andra afsigter, bör icke ega frihet att i ett brottsligt skämt förspilla, hvad ännu kan vara tillräckligt och ofta det enda medel till många sinnens välfärd och ro.
Ehuruväl intet missbruk af allmänna
Dagblad i denna väg blifvit lagligen åklagadt; så lärer dock ingen neka, att det vore både lätt möjligt, och, då det inträffade, af de olyckligaste följder: hvarföre jag i ödmjukhet får hemställa till Högvörd:ste Herr Ärkebiskopen och Talmannens samt det Högv.
Ståndets godtfinnande, om icke i den af Kongl. Maj:t Nådigst fordrade rättighet för ITof-Canzleren att indraga det Dagblad, som vore »vådligt för allmän säkerhet, förnärmande personlig rätt eller af en fortfarande smädelig egenskap», först och främst borde hafvas afseende på Bladets religiösa innehåll, hvarvid utomdess förblifver vid det sorn i TryckfrihetsFörordningens 3 § 1, 2 och 3 Mom. är stadgadt.
Och på det, i händele af förklaradt missnöje öfver Hof - Bilaga D till Mern.
N:o 3. 327 Canzlerens åtgärd, ingen må skäligen kunna beklaga sig öfver orättvisa eller väld, torde åtminstone i alla de fall, som röra Religionen, Tryckfrihets-Committéen böra, i egenskap af Jury, afgöra huruvida Dagbladet vore rätteligen sequestreradt eller kunde tillåtas att vidare fortfara.
Då Högloft Constitutions-Utskottet redan är sysselsatt med beredande af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition i detta ämne, anhåller jag, att dessa välmenta tankar må dit förvisas, i händelse Ilögvördiste Herr Ärkebiskopen och Talmannen samt det Högv.
Ståndet anser dem sådan granskning förtjena.» Herr Grefven och Ordföranden hemstälde, om icke
Beredningens första åtgärd borde blifva att taga kännedom af de förändringar och anmärkningar vid Tryckfrihets-Lagen, hvilka redan från vissa Stånd ankommit, så att, enär Preste- och Borgare-Ståndets anmärkningar äfven erhöllos, Beredningen så mycket snarare kunde pröfva i hvad mon de ägde sammanhang med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition rörande dessa ämnen samt, vid jomförelsen af allt detta med Constitutions-Utskottets Betänkande af den 10 October 1810, utröna, hvilka frågor som förut varit till förändring föreslagna.