Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och där anar inte en endaste en, Att det är gossen, som tvättar sig ren. » Kuku!
Uppställning.
Slutbön.
Stor- mande afskedsfamntag.
Påpälsning.
Och den glada förmiddagen är all.
Hur länge har den varat?
Från kl. 1 0 till 1.
Och hvardera af de fyra lektionerna har räckt 20 minuter för de minsta och 30 för de största kindergartensbarnen.
Blif trött af det, den som kan!
* Men hvar finns den då, denna glada lilla värld med frisk och varm familjeatmosfär, med moderlig ledning af unga och barnkära lärarin- nor samt med en genom fåtalet af elever i hvar klass möjliggjord individuell undervis- ning?
Kindergarten, som förestås af fröken Anna Eklund och som sträcker sin famn spe- cielt mot sådana små, hvilka ej hafva några syskon och hvilkas mödrar af ett eller annat skäl ej kunna tillräckligt fylla deras tillvaro före skolåldern, finna vi på Östermalm, Kom- mendörsgatan n:r 25.
Och tätt i dess spår vandrar Arbets- och lekskolan på Söder, Maria Högbergsgatan n:r 37 C, hvilken ledes af frö- ken Signe Björkman.
Båda föreståndarinnorna äro entusiastiskt hängifna sitt kall och höra till de lyckliga, hvilka ända från barndomen haft sitt lifsmål i sikte och redan som unga fått följa sin kallelse.
Fröken Eklund har utbildat sig för sin verk- samhet, dels i eh hushållsskola och i Tekniska skolan, dels i Nääs ' slöjd- och Hulda Lundins handarbetskurser samt i Kindergärtnerinnen- och småskolelärarinneseminarierna i det stor- artade Pestalozzi-Fröbelhaus i Berlin, hvilket åtnjuter högt anseende och står under änke- kejsarinnan Fredriks beskydd.
Fröken Björk- man har delvis tillryggalagt samma bana.
Genom att årligen utbilda några lärarinnor för Kindergarten samt tillhandahålla arbets- material och påbörjade arbeten åt i landsorten upprättade anstalter af detta slag bidrager frökeu Eklund på ett förtjänstfullt sätt till spridandet af den människovänliga fröbelska idéen, som dock aldrig kommer till sin fulla rätt, förrän staten med egna händer på vid gafvel öppnat Kindergartens portar äfven för dem, som mer än andra äro i behof af dess välsignelser — nämligen fattigmans barn.
ETT HOFBRÖLLOP.
B RÖLLOPET mellan konungens förste hofmar- skalk grefve A. von Rosen och drottningens hoffröken fröken M. Tamm ägde i måndags middag rum å Stockholms slott.
Till att öfvervara vigselakten hade konungen och drottningen låtit inbjuda kronprinsen, hertisren och hertiginnan af Västergötland, hertigen af Nerike och änkehertigin- nan af Dalarne, prinsen och prinsessan Bernadotte, tjänstgörande hof och stab, statsministern Boström m. fl.
till ett antal af inemot 200 personer.
Sedan gästerna samlats, inträdde konungen i Viktoriasalen förande brudgummen och samtidigt drottningen förande bruden, som uppvaktades af sex tärnor.
Vigseln förrättades af biskop Ekman efter den van- liga vigselritualen och därpå gafs dejeuner i drott- ningens matsal, vid hvilken kronprinsen-regenten föreslog en skål för de nygifta.
Affärden från slottet skedde vid 4-tiden, brudens i fyrspänd galavagn med hingstridare.
På aftonen samma dag afreste de nygifta till utlandet.
LUDVIG — JOSEPHSON.
4 - målare Höckert befunno sig, blefvo häktade på Café du Danemarc och vederbörligen inbuYade.
De blefvo dock snart åter frigifna och Joseph- son fördes öfver gränsen.
Efter en fotresa genom Tyskland återvände han till Albert Bonnier i Stockholm och öppnade snart egen bokhandel därstädes.
Vid tjugufem år beslöt J. emellertid att ägna sig helt åt teatern och debuterade också hos Edvard Stjernström å Mindre teatern, såsom Narciss Rameau.
år 1858.
Å r 1861 debuterade han åter å K. teatern såsom Jago i » Othello » och fick därefter anställning.
Som skådespe- lare var dock Josephson mindre lyckad.
Hans begåfning läg åt annat håll.
Bournonville var då intendent och iscensättare vid den k. tea- tern, och han upptäckte med sin genialiska blick hvad som låg och grodde hos Josephson.
Inom kort tog han denne till sitt biträde och vid Bournonvilles afgång efterträddes han af sin unge och entusiastiske elev.
O '.
Horniaii foto.
A L L A S T O R M Ä N N E N från vår svenska teaters glansperiod synas hafva brådtom att gifva sig till det stora okända, där en evig sanning, skönhet och harmoni lära råda.
Nu är Ludvig Josephson ej mer, han, mannen med skönhetssinnet, som med klar blick och den semitiska rasens hela järnenergi förstod att intränga i de stora dramatiska skaldernas skapelser och för åskådarne sätta dem i scen så lefvande, att de i form och färg fingo san- ningens prägel och den fulländade skönhetens glans.
Ludvig Josephson föddes den 20 februari 1832.
Föräldrarne voro grosshandlaren S. Josephson och Beata L e i i n.
Det var ett konstälskande hem, där i synnerhet musik idkades med passion.
En broder till Ludvig var den kände musikprofessorn i Upsala, Jakob Axel Josephson, och en syster, sedermera fru Schyck, upprättade på 40-talet eit mycket kändt musikinstitut i Stockholm.
Fadern dog tidigt och lämnade familjen i små omständig- heter.
Då k o m den unge Ludvig i Albert Bonniers boklåda, såsom yngsta biträde.
Hans enda nöje under denna tid var att om aft- narna smyga sig in på någon t-arer, och dess- utom idkade han och sedermera hofkapell- mästaren Ludvig Norman den dramatiska konsten i hemmet, hvarvid Josephson skref pjäserna och Norman kompoi erade musiken.
Men barndomens lyckliga dagar runno bort.
En yngling på nitton år, for Josephson till Paris och fick anställning i Reinwalds världs bekanta bokhandel därstäd ' s Här fick han nytt tillfälle att studera den dramatiska kon- sten i dess högsta fulländning och han gick i synnerhet flitigt att se Rachels och den dä unge Bresants skape ser på världens första talscen.
Det var den tiden ganska oroligt i Paris.
Det var 1851, och Napoleon förberedde sin statskupp.
När man är ung, är man ofta rabulist, och Josephson sällade sig till andre unge män, som ämnade möta våld med våld.
Men det gick icke bättre, än att den lilla sam- mansvärjningen blef upptäckt, och alla ung- domarne, hvaribland Josephson och vår utmärkte Nu var Josephson på sin plats.
Att sätta i scen och inöfva skådespelare det var Joseph- sons lif.
Hvem af oss äldre minnes icke än i dag sådana praktstycken som » Sardanapa- lus », » Coriolanus » och först och sist första upp- förandet af operan » Afrikanskan », bättre åter- gifven hos oss än i Paris och Briissel.
Detta var till största delen Ludvig Josephsons för- tjänst, hvilken ägde blick för minsta detalj och sinne för minsta färgnyans i taflan.
M^n strängt var hans regemente.
Despot i tjänsten var han, och det dugde sannerligen icke, äfven för de mest framstående artister, att knysta mot regissörens vilja och befallningar.
Många lustiga uppträden från den tidens repetitioner äro i minnet, såsom då Josephson i vild dans svängde om med en gammal kvinnlig korist.
Denna hade nämligen intagit en orätt plats, och Josephson ryckte ned henne Rasande fat- tade frun regissören i hans stora skägg, och så började baletten under repliker sådana s o m: » Släpp, gamla markatta! » — » Nej, j » g ska ' ge dig, din gemena j u d e!
» Sådana uppträden väckte dock aldrig Josephsons vrede på allvar.
Han skrattade åt alltsammans och visste nog med sig, att han själf förgick sig ibland.
Pä grund af någon uppkommen schism med teaterdirektionen lämnade J. k. teatern 1867 på hösten och upprättade tillsammans med Fritz Ahlgrenson den nya Mindre teatern.
Detta företag var dock från början illa startadt, och det gick också omkull efter sex månader.
Nu kom Josephson till Kristiania och fick ett nytt fält för sin verksamhet.
Han lycka- des här att höja den dramatiska konstens nivå på ett storartadt sätt, icke minst i styckenas utrustning, hvarom Ibsens » Kungsämnen » och » Per Gynt » buro vittnesbörd.
Tacksamheten mot Ludvig Josephson lefver också än i dag hos Kristianias teaterpublik.
Efter teaterbran- den 1877 lämnade J. Norge och for till R o m, där han vistades mer än ett år.
Å r 1879 öfvertog han, jämte Viktor Holmquist, Nya teatern i Stockholm.
Här samlade han om- kring sig de bästa krafter, som stodo att få, däribland Fritz Arlberg, Emil Hillberg, A u g.
Lindberg, fruarna Östberg, Bosin, Fahlman m.
fl., och här flck Josephson sitt lystmäte af att gifva stora och goda teaterstycken.
Under de första fem åren uppfördes sålunda » Ham- let », » Richard I I », » Faust », » Julius Caesar », » Brand », samt många flere.
Dessutom gafs i lysande uppsättning en mängd större operetter, bland hvilka först bör erinras o m » Boccaccio » med fru Östberg.
Hvilken oerhörd arbetsförmåga och rastlös ifver Josephson lade i dagen under hela sitt lif, är rent af fenomenalt, men hans fordrin- gar på andras arbetskraft kände heller inga gränser.
Josephsons arbete såsom skriftställare var icke heller ringa.
Bland hans skådespel kunna nämnas » Folkungalek », » Marsk Stigs döttrar », » Kapten Gars » och bland komedierna » Med konstens vapen », » Rivaler genom missförstånd » samt dessutom flere operatexter och ett stort antal öfversättningar.
Dessutom strödde han omkring sig tidningsartiklar i mängd.
Blef han, som ofta, anfallen, så försvarade han sig gärna med pennan.
Sedan Nya teatern blifvit upplöst, återvän- de Josephson till K. operan, hvars regissör- skap han för en tid återtog.
Inom kort sveko
i DUN landtdagsmännen i kejser- liga palatset.
De äro redan där inne i kyrkan — generalguver- nören och landtdagsmän- nen.
Den eldröda, breda yllemattan ligger där ute i snön och lyser och suger åt sig alla färger rundt om och gör dem bleka och döda, så att man får det intrycket, att det finnes nu mer bara en färg och den är röd — vildt skrikande, hårdt röd.
Och öfver den- na, den erkändt genuint ryska älsklingsfärgen ha landtdagsmännen trädt in i kyrkan med sin nye gene- ralguvernör.
Två präster i gyllene messhakar stå framme vid altarrunden.
Ceremonien är på finska språket.
Luften i det hvita templet skälfver af de stora körernas växel- sång.
Genom de höga båg- fönstren faller vintersolen in full och klar — tar hvitt från snöfältet där utanför — tar guld från en - stor förgylld ängel, som knäbö- jer vid altarrunden — och kastar det som en ton af blek guldglans öfver en man, som sitter midt i ko- ret i en hög karmstol fram- om bänkraderna.
Det är en rysk officer i guldsmidd generalsuni- form.
Det breda, röda or- densbandet skär djärft öf- ver uniformens blå kläde, och ordnar och stjärnor trängas i oroligt glitter på hans bröst.
Men hans an- sikte med den höga, kala pannan är lugnt, stilla, oför- änderligt.
Under hela den långa ceremonien, under alla dessa körer, messor, psalmer och predikningar A. Hartinau foto.
KIXDERGARTEX: VID FRUKOSTBORDET.
på omväxlande svenska och finska, hvaraf han ej för- står ett ord, är det alltjämt gjutet i samma stelnade dock hans öfveransträngda krafter, sjukdom allvar.
Endast de grå ögonen med stålglans i blic- fjättrade honom vid hvilstolen, men hans klara ken byta då och då mål, men de se på allt med samma orubbligt stränga uttryck, medan en liten, hufvud och rediga taukegång unnade honom torr, fast hand långsamt tvinnar den långa, .tunna, ända till det sista att tänka och arbeta för grå mustachen.
sin kära teater.
Ä n n u på sjukbädden dikte- Det är generalen, excellensen Bobrikoff ', Finlands rade han broschyrer och uppsatser i viktiga nye generalguvernör.
teaterfrågor.
Höga, späda flickröster och starka mansröster, Det vore godt, om våra dagars teatrar ägde stämma upp Te deum.
Invigningsgudstjänsten är slut.
Trumpeter falla i smattrande eko in i högsta en sådan regissör och ledare som Ludvig Jo- tonen och förtaga människostämmornas klang.
sephson, som alltid förstod att se konsten i stort.
Visst är att Ludvig Josephsons namn skall bevaras i kärt och aktadt minne hos hvarje beundrare af vår dramatiska verksam- het.
Generalguvernören reser sig.
Hans sporrar klinga sakta med detta säregna, fina ljud af små silfver- klockor, som man alltid hör, när en rysk officer rör sig.
Han har gått fram till senatorernas ord- förande, senator Tudeer, tar honom i hand och till- hviskar honom några ord, hugnar äfven några af de andra se- natorerna med hand- tryckningar, men hans ansikte är nela tiden stereotypt lugnt och glatt.
Kammarjunkarne i sina röda frackar och adjutanterna med silfversnöret om ar- men följa tätt efter generalguvernören, när han långsamt går stora gången framåt.
GENERAL BOBRIKOFF.
Hans ryska betjänt med det Bobrikoff- ska vapnet på de stora silfverknapparna väntar honom vid utgången med den vida zobelpälsen.
Han sveper den hastigt om sig.
Kyrkporten öpp- nar sig och faller igen efter honom.
Ett efter ett lämnar stånden kyrkan — hvart och ett anfördt af sin ordförande eller talman.
Före stånden komma senatorerna.
Det är oftast ett fint modelleradt gubbhufvud, som möter en öfver päl- sens mörka bräm.
Det är statens stödjepelare.
Och när de långsamt stiga- nedför den röda mattan i sina hvita benkläder, sträckas åskådarnes halsar och man nämner deras namn.
Landf marskalken ba- ron von Troil stöter af- mätt sin hvita staf mot golfvet, där han tågar fram i spetsen för rid- derskapet och adeln.
Den blå adelsuniformen med sin gyllene krage skymtar under den upp- knäppta pälsen.
Präste- ståndet, borgarståndet och bondeståndet följa i täta fyrkanter.
Snedt öfver Senats torget går tåget till kej- serliga palatset — förbi Alexander II:s staty går det.
Och ovillkorligt vän- das mångas blickar mot kejsarens bronsgestalt, där han står med högra ALEXA-NDER-STÄTYEN.
handen framsträckt, lik- som tagen just i det ögonblick, då han sanktionerade Finlands lagar och rättigheter — dessa lagar och rättigheter, som nu på många håll anses sväfva i fara.
Kejserliga palatset!
— Detta bruna, trevånings- stenhus, som afslutar hamnens huslänga, har intet kejserligt imponerande i sig.
Man kan gå där förbi många gånger, utan att ens lägga märke till det.
Två små flyglar flankera borggården.
Den ryska ADOLF HELLANDER.
FRÅN HELSINGFORS.
ETT RESEBREF TILL IDUN AF LITET ELSA LINDBERG.
I DAG skall den » Ur- tima Landtdagen » högtidligen öppnas i Finlands hufvudstad — den af kända skäl med så stor spänning motsedda.
Nikolaikyr kans klockor klinga ut öfver staden.
Svart och tät är den långa män- niskoström, som slingrar sig öfver det snöfyll- da Senatstorget, uppför templets breda, hvita trappor.
Invigningsgudstjän- sten i Nikolaikyrkan står först på programmet, se- dan mottager general- guvernören högtidligen XIK O LA IK YR K A X.
A. Härtjnan foto.
1899 KIX D E R (IA RT E X: MUSIKSITXI).
— 6 - I D U N 1899. klufna örnen vänder sina skarpa kroknäbbar i pro- fil öfver porten.
Det finnes icke heller ett spår af kejserlig lyx i de små hemtrefliga rummen där uppe i festvånin- gen.
Alla i en lång fil med glatta parkettgolf, där de gammalmodiga, tunga mahognimöblerna stå i precisa rader utefter väggarna.
Det gör snarare in- tryck af ett godsägarehem på landet, som är litet borgerligt, men ganska välburget med en konser- vativ smak, som nu en gång krupit upp och lagt sig till ro i de djupa, långa sofforna, satt sig ned i de rakryggade stolarna och speglat sig i de mörkramade speglarna så länge och så grundligt, att den blifvit orubbligt bofast.
» tronsalen », där generalguvernören mottager ständerna, är en tämligen stor sal i andra våningen, hållen i hvitt och guld.
Rundt om tron- salen löper en hvit läktare, som står i förbindelse med festvåningen.
Det är idel ele- ganta damer där up- pe på läktaren.
Lju- sa toaletter, blonda och mörka hufvu- den, solfjädrar, som fläkta af och an som jättefjärilar öfver blommor.
På vän- stra läktaren mär- kes en högväxt dam med ett lifligt bru- nett ansikte.
Hon bär en terracotta- KEJSERLIGA P A L A T S E T.
färgad sammetstoa- lett, som skiftar och glänser i dagrar och skuggor, när hon graciöst böjer kroppen af och an, då hon talar.
Det är ma- dame Bobrikoff, född Staél von Holstein.
En helt ung flicka i hvitt sitter vid hennes sida.
Det är den unga fröken Bobrikoff.
Hon samtalar med några unga damer på franska.
Plötsligt säger hon några ord på svenska och småler.
Hon vill visa sina framsteg i vårt språk.
Hon har nämligen ny- ligen börjat taga lektioner i svenska, något som säges mycket intressera henne.
» Nu komma del » — På läktaren böjas alla huf- vuden, och allas ögon vändas mot tronsalens stora fonddörr.
Öfver salens gröna klädesmatta intåga stånden med landtmarskalken i spetsen.
Ridderskapet och adeln intager platsen till höger, midt emot står prästeståndet — längre bort till höger borgarstån- det och midt emot till vänster bondeståndet.
Deras respektive talmän stanna nere på midtelgången.
Företrädda af landtdagsceremonimästaren intåga nu senatens ledamöter, och sedan de ordnat sig längst fram i salen, inträder generalguvernören med sin svit.
Han går långsamt fram till tronen, stannar vid dess första trappsteg och håller därifrån på ryska kejsar Nikolais länge bebådade trontal.
En af se- natorerna uppläste det därefter på svenska och fin- ska.
Som det redan genom de dagliga tidningarna torde vara kändt för vår läsekrets, vilja vi här ej upptaga utrymmet med detsamma.
Några minuter därefter utdelades tryckta plakat med hans majestäts trontal öfverallt på gatorna.
Och tätt i klungor stod man och slukade kejsar- orden.
ÄNKEFRU I HENRY.
DET STÄNDIGT växlande Dreyfusdramät har un- der senaste tiden uppmärksamheten främst syssel- satts af det ärekränkningsmål, som öfverstelöjt- nant Henrys änka anhängiggjort mot Joseph Reinach.
Anledningarna till pro cessen äro allmänt kända.
Käranden för- klarar i sitt såväl som sin minderårige sons namn de tillvitelser, herr Reinach i tidnin- gen le Siecle riktat mot den aflidne Henry, vara kränkande för deras ära och anseende.
Fru Henry, född Berthe-Amélie Bertin- court, är knappast tret- tio år.
Hennes föräld- rar innehaf va ett värds- hus i förstaden Bre- tagne, hvarest för tio FRU HENRY.
år sedan dåvarande ma- jor Henry ingick äkten- skap med deras äldsta dotter.
Som en bild till dagskrönikan bringar Idun här hennes porträtt.
&gt;HUNDRA ROSA GEISHOR * GRUNBERG.
J A, I MORGON SÖNDAG går Sidney Jones populära operett » Geishan » för hundrade (säger 100:e) gången öfver Vasateaterns tiljor, och detta i en oafbruten följd.
I sanning en enastående succés för våra förhållanden 1 Och ännu är salongen lika fullsatt som på den glada premieren för mer än tre månader se- dan, bifallet lika stormande, publiken lika be- tagen.
Den lilla japanska tehusflickan tycks besitta en friskhet och dragningskraft, som hvarken tid eller tand förmår slita.
Den som helt visst icke minst bidragit till denna storartade framgång är titelrollens inne- hafvarinna, fröken Bosa Granberg.
Vi bringa därför ock i dag, som ett åpropos till » Geisha- jubileet », den intagande unga sångerskans por- trätt.
Fröken Griinberg har ännu icke tagit syn- nerligen många steg på » konstens törnestig », och vi tro knappast, att hon känt af törnena.
Hon debuterade i höstas på Svenska teatern som Inga i » Bröllopet på Ulfåsa », och — täck, nittonårig, graciös och liflig — tog hon genast publiken med storm.
I operetten, på Vasatea- tern, fingo vi kort därefter erfara, att hon äfven äger en förträfflig sångröst, af hvars konst- närliga utbildning hennes lärarinna, fru Jea- nette Jakobsson, har den största heder.
Men när den lilla kadetten Henri, smidig och säker i sin välklädande uniform rörde sig på scenen — sannerligen man då skulle velat tro, att framställarinnan ej ens sett någon ope- rett, förrän hon själf uppträdde i » Operabalen »!
Så var emellertid förhållandet, efter hvad frö- ken Griinberg själf berättat oss.
Att här funnos ovanliga medfödda anlag, var således allom tydligt.
» Men så hade jag också den stora lyckan att från första stund få åtnjuta den utmärktaste ledning, » sade fröken Griinberg.
» Utom fru Jakobsson, som oegennyttigt och outtröttligt arbetade med min röst, ledde herr Molander å Svenska teatern mina första steg på tiljan, och det var nog minsann inte så godt, då jag aldrig förr stått på en scen och just aldrig haft tillfälle att se något.
Och sedan var det herr Linden på Vasateatern.
Rampfeber har jag dess bättre aldrig känt af, men som man påstår, att nybörjarne ej ens ha förstånd där- till, så är det väl en sak som återstår mig. » K o m så » Geishan » — och huru fröken Griin- berg där med sitt mjuka, själfulla spel och sitt vårdade föredrag af den melodiösa musi- ken nästlat sig in i allas våra hjärtan, det är för kändt att behöfva beskrifvas.
Vare det nog sagdt, att det finns » Geisha » - habituéer, som med oförminskad entusiasm öfvervarit ända till 30 föreställningar.
» Men den stackars Geishan själf, hur månde hon känna sig till mods efter att kväll på kväll så många gånger ha sträfvat igenom det ansträngande partiet? » frågar sig nog mången af våra läsarinnor.
Alla 100 gångerna har hon visserligen ej varit i elden — som bekant har fröken Frisch med god framgång alterne- rat i rollen — men tre fjärdedelar af triumf- kvällarnes börda torde dock hvila på hennes unga axlar.
Och just densamma frågan ställde vi nu till fröken Griinberg personligen, när hon häromdagen gjorde Idun äran af en liten visit, för att öfverbringa det porträtt, vi begärt af henne.
— » Är ni icke trött, uppled på allt- sammans? » *] j » Ack nej, visst inte! » utbrast hon lifligt, och hennes bruna ögon glänste, » det är ännu lika roligt som första gången.
Nog för att man kan vara bra medtagen ibland, när man haft svåra repetitioner hela långa förmiddagen ända till kl. 4 och längre — för närvarande håller jag på med Maria- i » Den ondes beseg- rare » och Fiorella i » Frihetsbröderna », som i sin tid skola efterträda » Geishan ».
Eller också middagsföreställning på söndagarne; jag gör Anna i » Värmländingarne » med, som ni vet.
Och så skall man hem i flygande fläng att få litet till lifs, förstås, och långt bort på Söder bor jag, så det är inte nästgårdsväg till Vasa- teatern.
Och så genast tillbaka igen, och på med Geishakostymen!
Men bara man börjar, bara de första tonerna ljuda och den snälla publiken sitter där i välvillig bidan — ja, då glömmer man trötthet och allt annat och går helt upp i ögonblicket och dess stämning. » Ja, så skall det låta I Fröken Griinberg är j u ännu så ung, lifvet lockar och leker, och en vacker konstnärsbana synes ligga framför henne.
Hvarför skulle hon då icke vara full af arbetsglädje?
Att det äfven finns arbets- allvar under lifsglädjen, det har hon visat med den början hon gjort.
Helt visst inser hon till fullo själf, att vägen är lång och mödosam till konstens tinnar, och att de första stegen, o m än så lyckosamma, endast äro en ringa begynnelse på den vandringen.
Men » en god början är halfgjordt arbete », säger j u ordspråket.
Och med viss tillförsikt om många och vackra segrar lyckönskar henne Idun i dag till fortsättningen.
J. N — G.
W KVINNLIG GYMNASTIKFÖRENING som an- tagit namnet Gymnastikens vänner har i Stock- holm bildats af f. d. elever vid Ateneum för flickor.
Till ordförande och instruktör har utsetts utexami- nerade gymnastikdirektören fröken Elsa Svensson.
Föreningen, hvilkens hufvudsyfte är att bland de unga kvinnorna ur den burgnare samhällsklassen upplifva och vidmakthålla intresset för den Lingska
— gymnastiken, söker sina * medlemmar förnämligast bland forna elever vid de kvinnliga bildningsanstal- terna, ehuru medlemskap ej är förvägradt äfven andra.
Anmälan om medlemskap kan göras antin- gen hos föreningens sekreterare, fröken Anna Wal- denström, Kammakaregatan 6, eller ock vid förenin- gens öfningar, som äga rum hvarje tisdag och fre- dag kl. 7,30 — 8,30 e. m. å Ateneums gymnastiksal, Kungsgatan 2. lnträdesafgiften är 3 och termins- afgiften 5 kr.
7 — i nu ii i iiiiiiiiiiiiiinitiiiiiiiii ii innu Miiiiiii ii min 11 un ii i inni iti ni lin i niiiiii i ligare tagit ett betydande steg framåt.
Hennes ut- förande af Brunnhildes parti förtjänar ock mer än någonsin de amplaste loford.
Den talrika publiken ägnade henne ock den varmaste hyllning.
Öfriga rollinnehafvare voro desamma som förut, nämligen fruarna Östberg och Linden, samt hrr Bratbost, Sellergren och Söderman.
Dirigent var som förut herr Henneberg.
I H y l i n I kunde i måndags genom fru Ellen Gulbransons gästspel återupptaga Wag- ners » Valkyrian&gt;.
Den framstående sångerskan, hvars kraftiga och välljudande stämma som bekant ypperligt lämpar sig för Wagners operor, har^ ytter- J£ t JNGL.
'; t EATEKN Brännskador.