Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se Bröderna GRIMM, ~Kinder und Haus-Märchen~, Th. I, N:o 15, ss.
91-100, »Hänsel und Grethel», [öfvers. på Svenska i ~Lekkamraten~, Upsala, 1838, ss. 79-89, »Hans och Greta»; samt något kortare i REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn.~ Lund 1837, ss. 72-76]. -- B.
Hos STÖBER, ~Elsässisches Volksbüchlein~, Strassburg, 1842, ss. 102-109, »Das Eierkuchen-häuslein».
Ett brottstycke på Lüneville-folkspråket finnes hos OBERLIN, ~Essai sur le patois~. -- B.
En liknande inledning förekommer i sagan »Finette», ibland Grefvinnan D’AULNOY’S ~Contes des fées~.
Jätte-Stugan, hwars tak bestod av bara korfwar.
Ifrån S.
Det var en gång en fattig torpare och många äro väl det, som bodde djupt in i skogen.
Han hade två barn, en pojke och en flicka.
En dag sade torparen, att de skulle gå ut och hugga gran-ris.
Barnen lydde; pojken tog en yxa, systern följde honom, och så drogo de till skogs att hugga ris, såsom deras fader hade befallt.
Men huru de färdades fram och tillbaka, kunde de slutligen icke finna vägen till hemmet.
Middagen kom, qvällen kom, och ju längre det led, desto mer fördjupa de stackars barnen sig uti ödemarken.
Då blef flickan ängslig, och satte sig ned på en låge (kullfallet träd), samt grät bitterligen; men pojken var vid godt mod, och tröstade sin syster så godt han förmådde.
»Gråt inte,» sade han, »jag vill bygga oss en koja; i morgon, när det blir dager, hitta vi nog hem igen.»
Sagdt och gjordt; han tog till sin yxa, och byggde en liten koja af gran-ris; flickan aftorkade nu sina tårar, och så blefvo de uti skogen öfver natten.
Följande morgon begynte torpare-barnen åter sin färd; men kunde lika litet finna vägen som dagen förut.
När de nu vandrat både länge och väl, blef flickan trött, och satte sig ned samt grät bitterligen.
»Gråt inte,» tröstade brodern, »dagen är lång, och vi komma väl hem innan sol går i skog.»
Flickan sade:
»jag orkar inte gå längre, jag är så hungrig, så hungrig.»
Men pojken höll sig vid godt mod och menade, han skulle väl finna bot för den sorgen.
Han bad nu sin syster stadna qvar, medan han gick bort, för att skaffa dem någon föda.
När pojken hade vandrat en stund, kom han till en liten rödja; midt på rödjan var en stuga, hvars tak bestod af bara korfvar.
Då blef han glad i sinnet och smög sig allt närmare, för att se om han kunde komma åt den sköna maten.
Ingenting hördes af, och pojken dristade slutligen krypa upp på stugans tak.
Vid det han nu tittade ned genom rök-hålet, blef han varse en gammal jätte, som bodde derinne tillika med sin hustru.
Då ville pojken begifva sig bort; men resen märkte buller och ropade med hård stämma:
»hvem är det som prasslar på mitt tak?»
Pojken svarade, med späd röst:
’bara en liten, liten fogel.’ »Ja så,» brummade jätten, »då kan du ingen skada göra.»
Pojken tog nu en knippa korfvar och sprang hastigt bort till sin syster, som under tiden med stor ångest och räddhåga afbidat hans återkomst.
Det led så några dagar, utan att de begge syskonen erforo någon brist, ehuru de icke kunde finna väg utur ödemarken.
När nu matförrådet var allt, måste pojken åter gifva sig å stad att skaffa mera.
Han smög sig derföre fram till jätte-stugan, hvars tak bestod af bara korfvar, och kröp sakta upp på taket.
Men jätten hörde buller, och ropade med barsk stämma:
»hvem är det, som prasslar på mitt tak?»
Pojken svarade med späd röst:
’bara en liten, liten fogel.’ »Jaså,» brummade jätten, »då kan du ingen skada göra.»
Pojken tog derefter en knippa korfvar, såsom förra gången, och sprang hastigt bort till sin syster, som med oro bidade huru hans färd månde aflöpa.
Efter någon tid skulle pojken åter begifva sig bort att skaffa föda åt sig och sin syster.
Denna gången ville flickan följa med, för att se huru han bar sig till.
Pojken nekade länge till hennes begäran, och menade det vore bättre han gick allena.
Men systern var enträgen, och, såsom det plägar gå i slikt fall, fick hon slutligen råda.
När de nu kommo till jätte-stugan, blef flickan rädd och begynte gråta.
»Åh! tig,» tröstade brodern, »du skall få se det är icke så farligt.»
Han kröp derefter upp på taket och kastade korfvar till sin syster, som stod nedanföre.
-- När jätten hörde buller brummade han såsom förut:
Pojken svarade med gäll röst: ’bara en liten, liten fogel.’
Men nu kunde flickan icke återhålla sitt löje, utan skrattade högt: »Hi, hi, hi.»
Då blef pojken rädd och ville skynda bort; men halkade i detsamma, bröt hål på taket, och damp hufvudstupa genom öppningen.
När flickan märkte denna olycka, blef hon högeligen förfärad, och flydde hastigt tillbaka in i skogen.
»Jo, nu ser jag hvilken liten fogel du är», sade jätten, vid det pojken föll ned genom stugu-taket.
Han talade derefter till sin hustru och sade: »Mor! tag pilten och göd honom väl, att vi kunna få oss en god stek någondera dagen.»
Jätte-qvinnan gjorde såsom hennes man hade tillsagt, grep pojken och innestängde honom i en stuga.
Här fick han nötkärnor och söt mjölk, så mycket honom lysste äta, och blef snart starkare och frodigare än han tillförene hade varit.
Det led så någon tid bortåt, och jätten ville veta om pojken ännu var tillräckligt gödd.
Han gick derföre till stigan och ropade, att pojken skulle räcka fram sitt finger.
Men denne anade oråd, och räckte i stället fram en träd-pinne.
Jätten tog derpå, och tänkte att pojken ännu måtte vara mycket mager, efter som han kändes så hård i hullet.
Tussen gick nu till sin hustru och sade, att pojken skulle få dubbelt mera nötkärnor och söt mjölk än tillförene; såsom ock skedde.
Några dagar derefter gick resen åter till stigan, för att spörja om pojken ännu var tillräckligt fet.
Denne räckte fram en träd-pinne, såsom förra gången.
Tussen undrade högeligen, att pojken hade så ringa hull, och blef mycket misslynt på sin hustru.
Men jätte-qvinnan undskyllade sig och menade, att det föga lönte mödan ytterligare göda pojken, eftersom han ändock aldrig blefve fet.
»om det är såsom du säger, vill jag redan i dag fara bort och bjuda våra fränder till gästabud.
Du kan emedlertid elda ugnen och tillreda steken.»
Detta tycktes käringen vara ett godt råd, och hon lofvade göra såsom hennes man hade sagt.
Derefter sadlade jätten sin gångare, och red sina färde.
När tussen hade farit bort, upptände käringen en stor eld och gjorde ugnen mycket varm.
Hon hemtade så pojken ifrån stigan, och lät honom sätta sig på bröd-spaden, för att skjutas in i ugnen.
Men pojken märkte att det gällde hans lif, och föll derföre ned hvarje gång käringen fattade i grissel-skaftet.
Jätte-qvinnan harmades öfver en sådan oskicklighet; men pojken undskyllade sig, det han icke rätteligen visste huru han skulle sitta.
»Mor!» sade han, »sätten eder sjelf på bröd-spaden, så torde jag kunna lära mig.»
Qvinnan gjorde såsom han bad, och satte sig med krökt rygg på grisslan.
Genast var pojken tillreds, fattade grisselskaftet, och skjutsade käringen in i den glödheta ugnen.
Detta blef jätteqvinnans bane.
När jätte-qvinnan var död, samlade pojken skyndsamt ihop hvad mat han kunde finna i huset, och gick derefter att uppsöka sin syster.
Han fann henne i den lilla ris-kojan, och kan hvar man väl tänka hvad glädje det blef, när de träffades, som aldrig mer trodde sig skola återse hvarandra.
Men flickan hade under tiden lifnärt sig af de korfvar, hvilka pojken kastat ned ifrån taket, den gången han blef fast hos jätten.
Nu tänkte hon, att hennes broder var längesedan uppäten, och sjelf hade hon hela långa tiden bara gråtit för hans skull.
Medan allt detta timade återkom jätten ifrån sin färd, och undrade att hans hustru icke gick honom till mötes, såsom hennes sed var.
»Men», tänkte han för sig sjelf, »hon har väl så mycket bestyr med gästabudet, att hon icke kan komma ifrån.»
Jätten steg nu af hästen och gick in; men käringen syntes ingenstädes. »Kanske», menade resen, »har hon gått till skogs; jag vill emedlertid titta på steken.»
Vid det han nu öppnade ugns-luckan, se, då satt hans egen hustru stekt och bränd i ugnen; men den illmarige pojken hade flytt sin kos.
När jätten såg detta och förstod huru allt hade tillgått, vardt han så harmsen, att hans hjerta sprack och han nedföll död vid eldstaden.
Några dagar derefter var torpare-barnens matförråd till ända.
Då öfverlade pojken med sig sjelf, att han väl borde gå och se huru det stod till hos jätten.
Den gången fick flickan likväl inte följa med.
När pojken nu kom till jätte-stugan, kröp han helt sakta upp på taket, och spejade ned genom rökfånget.
Men hvem kan tro huru glad han blef, när han såg jätten ligga död på ugnshällen.
Pojken sprang nu till sin syster och förtäljde henne dessa tidningar.
Derefter gingo torpare-barnen tillbaka, och borttogo allt silfver och annat gods, som jättefolket hade egt.
Men på andra sidan om jättens stuga funno de en stig, som ledde genom skogen.
Denna följde de och kommo sålunda lyckligen åter till sin fader.
Sedan var jag inte med längre.
Stugan, hwars tak bestod af bara ostar.
Långt borta på ett berg uti skogen bodde en elak trollpacka, som tyckte mycket om att äta barna-kött.
Hon plägade derföre betäcka sin stuga med ostar, for att dymedelst locka små gossar och flickor, hvilka vandrade omkring i nejden.
Men när hon fick fast några barn, stekte hon dem i ugnen och åt sedan upp dem.
Nära derintill bodde en fattig torpare, som hade en son och en dotter.
Som det nu var knappt om mat i huset, sade torparen en dag till sina barn, att de skulle gå ut i skogen och plocka bär.
Syskonen gingo, och kommo slutligen till det höga berget.
Här fingo de se en stuga, hvars tak bestod af bara ostar.
Då höllo barnen råd med hvarandra, och öfverlade att de gerna ville äta något af de sköna ostarne.
Pojken skulle nu försöka sin lycka, och kröp sakta upp på taket.
Men när troll-käringen hörde buller, ropade hon: »Hvem är det, som knaprar på mitt tak?»
Pojken svarade med späd röst: ’det är bara Guds små änglar, Guds små änglar.’ -- »Knapra då i frid!» genmälte trollpackan.
Pojken grep så en hop ostar, och kom derefter oskadd igen till sin syster.
Andra dagen gingo torpare-barnen åter till berget; men nu ville flickan nödvändigt följa sin broder till trollpackans stuga.
Pojken lade sig deremot; men det halp icke.
När de nu kommo upp på stugu-taket och begynte plocka af de sköna ostarne, ropade troll-käringen:
»hvem är det som knaprar på mitt tak?»
Pojken svarade med späd stämma:
»det är bara Guds små änglar, Guds små änglar.» ’Och jag, jag’, tillade flickan.
Då fick trollpackan makt öfver de begge barnen, så att taket brast sönder, och de föllo hufvudstupa ned i stugan.
»Ja det är visst och sannt, att j ären vackra Guds små änglar», sade käringen, när barnen trillade ned genom taket.
Hon lade till: »det var bra, nu får jag mig en god stek.»
Någon stund derefter sporde hon: »huru slagtar eder mor sina svin?» ’Jo, hon sticker dem med en knif’, sade flickan. »Nej», rättade brodern, »hon lindar en knippa blår om deras hals.» -- ’Så vill jag också göra’, mälte troll-käringen.
Hon rullade nu tillsammans en knippa blår och lindade om pojkens hals, hvarvid denne föll till marken, såsom hade han varit död.
»Är du nu död?» frågade trollpackan.
’Ja’, svarade pojken.
»Nej», återtog käringen, »du är väl inte riktigt död; ty då skulle du icke tala.» Pojken genmälte: ’jag talar, derföre, att min mor alltid hade en sed att inte slagta sina svin, förr än de blifvit gödda.’ -- »Så vill jag också göra», sade trollpackan.
Käringen tog nu de begge barnen och innestängde dem i en stiga.
Någon stund derefter sporde hon:
»huru göder er mor sina svin?» ’Med draf och dränk’, sade flickan. ’Nej’, rättade pojken, ’hon göder dem med nöt-kärnor och söt mjölk.’ -- »Så vill jag också göra», mälte trollpackan.
En dag gick käringen till stigan, för att se om barnen voro vid godt hull.
»Sticken ut fingret,» ropade hon, »att jag må känna om j ären nog gödda.»
Flickan gjorde såsom käringen hade sagt; men pojken sköt henne hastigt undan, och räckte i stället fram en träd-pinne.
Trollpackan kände derpå, och sade:
»J ären mycket för magra, jag vill göda eder ännu någon tid.»
Hon gaf dem derefter dubbelt så mycket nötkärnor och söt mjölk som tillförene, så att de hade långt mera deraf än de mäktade förtära.
Efter några dagar gick käringen åter till stigan, för att pröfva om syskonen voro tillräckligt hulliga.
»Sticken fram ett finger», ropade hon, »att jag må känna edert hull.»
Pojken räckte nu fram en kål-stjelk, som han funnit i stigan.
Trollpackan skar deruti med sin knif, och tänkte så att barnen voro mycket feta.
Hon tog dem derefter med sig till stugan, hvarest ugnen var eldad och allting redo för att steka dem.
Nu sade trollpackan, att någon af syskonen skulle sätta sig på bröd-spaden.
Då gick flickan fram och ville göra såsom käringen hade sagt; men pojken stötte henne undan, och satte sig sjelf i stället.
När så trollpackan skulle skjuta honom in i ugnen, skickade han sig mycket drumlig, och trillade ned hvarje gång käringen fattade i grissel-skaftet.
Trollpackan blef storligen misslynt häröfver; men pojken var illmarig, och bad så innerligen vackert att hon sjelf ville sätta sig på brödspaden och visa honom, så skulle det nästa gång lyckas bättre.
Käringen gjorde efter hans begäran och satte sig på grisslan; men pojken var genast tillreds, fattade skaftet, sköt hexan in i ugnen och stängde ugns-mynningen.
Torpare-barnen togo nu allt gods, som fanns i stugan, och återvände glada till sin fader.
Men jag vet icke förvisso, om trollpackan ännu är tillräckligen stekt, ty knappast lärer någon hafva öppnat ugns-luckan för att se derefter.
En annan uppteckning ifrån ~Upland~ afviker endast i sjelfva inledningen, som förtäljes lika med hvad som förekommer i Sagan om »Pojken, som frälste sina bröder ifrån Jätten».
Uti en öfverlemning ifrån ~Östergötland~, har sagan redan förlorat hela sitt ursprungliga skaplynne.
De handlande personerna äro här tvänne gossar, af hvilka den ene, Truls, timmermannens son, är stygg och elak; men Pehr, prestens son, är god och beskedlig.
Truls blir stekt och uppäten af en trollkäring, hvars stuga är öfvertäckt med go-rån; men Pehr räddar sig genom samma list, som barnen i den ofvan meddelade sagan.
En annan, likaledes yngre öfverlemning af närvarande Saga är serskildt tryckt i Stockholm, 1825, o. fl. st. under titel: »Den stekta Trollpackan», och finnes bearbetad, uti ~Barn-Vännen, Jul-gåfva för snälla Barn.~ Gefle, 1840, ss.
47-51.
Pojken, som stal Jättens Dyr-gripar.
Förekommer på
-- På
Swärdet, Guld-hönorna, Guld-lyktan och Guld-harpan.
Det var en gång en fattig torpare, som hade tre söner.
De begge äldsta följde sin fader i skog och mark, samt voro honom till bistånd vid hans arbete; men den minste pojken höll sig hemma hos mor, och halp henne i hennes sysslor.
Härigenom blef han ringa aktad af sina bröder, och de gjorde honom orätt, när och hvar de förmådde.
Det hände sig efter någon tid att torpare-folket dog, och de tre sönerna skulle skifta sitt arf.
Då gick, såsom hvar man väl kan tänka: de äldre bröderna togo det som var af något värde, och lemnade intet åt sin yngre bror.
När nu allt annat var skiftadt, återstod endast ett gammalt söndersprucket degtråg, som ingendera ville ega.
Då sade en af bröderna:
»det gamla tråget kan vara lagom åt vår yngste bror; han bakar och slabbar så gerna.
Pojken tänkte väl, att detta var en ringa arfvedel; men han måste låta sig nöja.
Efter den dagen tycktes honom likväl icke godt att dväljas i hemmet; han tog derföre afsked ifrån sina bröder, och drog ut i verlden för att pröfva lyckan.
När han nu kom till sjöstranden, dicktade han sitt tråg med dref, och gjorde deraf en liten båt, vid hvilken han fästade tvänne käppar såsom åror.
Derefter rodde han sina färde.
När pojken hade farit öfver sjön, kom han till en stor kungsgård.
Han gick in och begärde få tala vid konungen.
Denne sporde:
»hvad är din ätt och ditt ärende?»
Pojken svarade: ’jag är en fattig torpareson, som i hela verlden icke eger någonting, utom ett gammalt degtråg.
Nu har jag kommit hit för att söka tjenst.’
Då konungen hörde detta, log han och sade:
»visserligen har du ett ringa arf; men lyckan vänder sig ofta underligt om.»
Pojken blef så upptagen ibland konungens små-drängar, och var af alla väl liden för sin djerfhet och hurtighet.
Nu bör förtäljas, att konungen, som rådde öfver kungsgården, hade en enda dotter.
Hon var både vän och vettig, så att hennes skönhet och förstånd vidt omtalades öfver landet, och friare kommo ifrån både östan och vestan för att begära henne.
Men prinsessan gaf dem alla nej, med mindre de kunde bringa henne till brudgåfva fyra goda gripar, hvilka egdes af en jätte på andra sidan sjön.
De dyr-griparne voro: ett gyllene svärd, tu guldhönor, en guld-lykta och en harpa af guld.
Många kämpar och konunga-söner hade dragit bort för att vinna dessa kostbarheter; men ingen kom tillbaka, ty jätten grep dem alla och åt upp dem.
Sådant tycktes konungen illa vara; han räddes, det hans dotter skulle få lefva utan man, och han sjelf aldrig få någon måg, som kunde ärfva riket.
När pojken hörde talet härom, tänkte han vid sig sjelf, att det väl vore värdt ett försök att vinna den fagra konunga-dottern.
I sådana tankar gick han en dag inför konungen och anmälte sitt ärende.
Men konungen blef vred och sade:
»huru vill du, som är en ringa svenn, tänka utföra det, som ingen kämpe hittills mäktat.»
Pojken stod likväl fast vid sin mening, och bad om orlof att försöka sin lycka.
När nu konungen såg hans dristighet, lät han fara sin vrede och gaf honom orlof.
Han tillade: »det gäller ditt lif, och jag ville ogerna mista dig.»
Så samtaladt skiljdes de ifrån hvarandra.
Pojken gick nu till sjöstranden, uppsökte sin båt, och såg noga om den på alla sidor.
Derefter rodde han tillbaka öfver sjön, och lade sig på lur invid jättens stuga.
Han blef der om natten.
Men om morgonen, innan dager var ljus, gick resen på sin loge och tröskade, så att det dönade i bergen vida omkring.
När pojken förnam detta, plockade han en hop småstenar i sin väska, kröp upp på taket och gjorde ett litet hål, så att han kunde se ned.
Jätten plägade alltid bära sitt gyllene svärd vid sidan, och svärdet hade en så underlig egenskap, att det klingade högt, hvarje gång han blef vred.
När nu tussen tröskade som bäst, kastade pojken en liten sten, så att den föll på svärdet, hvarvid detta gaf en stark klang.
»Hvarför klingar du,» sade jätten misslynt, »jag är ju icke vred?»
Han tröskade åter; men rätt som det var, klingade svärdet om igen.
Jätten tröskade ånyo, och svärdet klang för tredje gången.
Då blef resen otålig, hakade af sig bältet, och kastade svärdet ut genom loge-dörren.
»Ligg der», sade han, »till dess jag slutat mitt tröske.»
Men pojken bidade icke, utan kröp hastigt ned ifrån taket, grep tussens gyllene svärd, sprang till sin båt och rodde öfver sjön.
Här gömde han sitt byte, och gladdes, att hans äfventyr så väl aflupit.
Andra dagen fyllde pojken sin väska med korn, lade en knippa linde-bast uti båten, och begaf sig åter till jättens stuga.
När han nu legat en stund på lur, fick han se, hvarest jättens tre gullhönor gingo vid sjöstranden och bredde ut sina fjädrar, så att det glimmade fagert emot solen.
Genast var han åter framme, lockade guldhönorna så sakta, så sakta, och matade dem med korn ur sin väska.
Allt som fåglarne åto, drog pojken sig närmare emot vattnet, och till slut voro alla tre guldhönorna samlade i hans lilla båt.
Då sprang han hastigt till, sköt ut båten i vattnet, och band guldhönorna med linde-bast.
Derefter rodde han skyndsamt sin kos, och gömde sitt rof på andra landet.
Tredje dagen lade pojken en hop saltstycken i sin skinnväska, och färdades åter öfver sjön.
När det led emot natten, märkte han huru röken hvirflade öfver jättens stuga; och dömde han deraf, att jätte-qvinnan var sysselsatt att laga mat.
Pojken kröp nu upp på taket, spejade genom rökfånget och såg, hvarest en mycket stor gryta stod öfver elden och kokade.
Då tog han saltstycken ur sin väska, och lät dem efterhand falla uti grytan.
Derefter smög han sig ned ifrån taket, och afbidade hvad hända skulle.
När det lidit en stund, lyftade jätte-käringen sin gryta af elden, öste upp gröten och ställde fatet på bordet.
Jätten var hungrig och började genast äta.
Som han nu smakade gröten och kände att den var salt och bitter, steg han upp och blef mycket vred.
Käringen undskyllade sig, och menade att gröten var god; men jätten bad henne sjelf taga deraf; honom lysste icke vidare äta hennes anrättning.
Käringen skulle nu smaka gröten, men grinade dervid rätt illa; ty så elak mat hade hon aldrig lagat tillförene.
Jätte-qvinnan hade nu ingen annan råd, än att koka ny gröt åt sin husbonde.
Hon fattar derföre ämbaret, rycker guld-lyktan ned ifrån väggen och springer hastigt till brunnen, att hemta vatten.
Som hon nu hade satt lyktan ifrån sig på brunns-karet, och lutade sig ned för att vinda upp vatten, var pojken framme, fattade käringen i fötterna, vräkte henne hufvudstupa i brunnen, och grep den fagra lyktan.
Derefter flydde han sin kos, och kom lyckligen öfver sjön.
Emedlertid satt jätten och undrade, att hans hustru dröjde så länge borta.
Slutligen gick han ut för att se efter; men ingen syntes, endast ett doft plaskande hördes ur brunnen.
Nu förstod jätten, det hans hustru fallit i vattnet, och halp henne med stor nöd åter upp på det torra.
»Hvar är min guld-lykta?» var tussens första spörsmål, sedan käringen något kommit sig före.
»Jag vet inte,» svarade jätte-qvinnan, »men det tycktes mig att någon grep mig i fötterna och kastade mig i brunnen.»
Då blef jätten illa till mods och sade:
’tre af mina kostbarheter äro redan sin kos.
Nu har jag intet qvar, utom min guld-harpa; men den skall han slippa, den tjufven, hvem han ock är.
Jag vill läsa harpan inom tolf låsar.’
Medan detta timade hos resen, satt pojken på andra landet och gladde sig, att allting hade aflupit så väl.
Men nu återstod det svåraste, att vinna jättens gyllene harpa.
Pojken eftersinnade länge hvad här var att råda; men han kunde icke finna någon utväg.
Han beslöt derföre att fara öfver sjön till jättestugan, och der afbida hvad lägenhet kunde yppa sig.
Sagdt och gjordt; pojken rodde öfver sjön och lade sig på lur.
Men huru det nu bar till, var jätten väl på sin vakt, blef pojken varse, samt sprang hastigt fram och grep honom.
»Så har jag dig nu, din tjuf,» sade jätten förgrymmad, »det är ingen annan än du, som stulit mitt svärd, mina tre guldhönor och min gyllene lykta.
Då blef pojken rädd; ty han trodde att hans sista stund var kommen.
Han svarade ödmjukt:
’låt mig behålla lifvet, kära Far! jag skall aldrig komma här mera.’ »Nej», genmälte jätten, »det skall gå dig, såsom det gått de öfriga.
Ingen slipper lefvande ur mina händer.»
Resen lät så innestänga pojken på en stiga samt gaf honom nötkärnor och söt mjölk, att han måtte blifva väl gödd, innan han skulle slagtas och uppätas.
Pojken satt nu fången, åt och drack och gjorde sig goda dagar.
Det led så någon tid bortåt, och jätten ville veta, om han ännu var tillräckligt fet.
Resen gick derföre till stigan, borrade ett hål i väggen, och befallte pojken räcka fram ett finger.
Men denne förstod hans afsigt, och räckte i stället fram en ny-skalad ahl-pinne.
Jätten skar deri, så att den röda safven droppade utur trädet; då tänkte han att pojken väl ännu måtte vara mycket mager, efter som han kändes så hård i hullet.
Tussen lät nu gifva sin fånge ännu mera söt mjölk och nötkärnor än tillförene.
Efter någon tid gick jätten åter till stigan, och sade att pojken skulle sticka ut sitt finger genom borran på väggen.
Pojken räckte nu fram en kålstjelk, och jätten skar deri med sin knif.
Då menade tussen att hans fånge månde vara tillräckligt gödd, eftersom han hade så löst hull.
När morgonen kom, sade jätten till sin hustru: »Mor, pojken är väl fet, tag honom derföre och stek honom i ugnen.
Emedlertid vill jag fara bort, och bjuda våra fränder på gästabud.»
Käringen lofvade göra såsom hennes man hade sagt.
Hon eldade så ugnen mycket varm, och grep pojken för att steka honom.
»Sätt dig på kak-spaden!» sade jätte-gumman; pojken gjorde så.
Men vid det käringen lyftade på grisselskaftet, tumlade han alltid ned, och så gick det väl tio gånger.
Slutligen blef jätte-qvinnan vred, och bannades öfver hans oskicklighet; men pojken ursäktade sig, det han icke visste huru han rätteligen borde sitta.
»Vänta, jag vill lära dig», sade käringen och satte sig sjelf på grissel-spaden, med krökt rygg och hopdragna knän.