Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På eftermiddagen satt jag mycket länge i ett café vid Birket och pratade med en äldre, fullkomligen Arabiskt klädd man, som förstod blott detta språk, men sade att hans far varit Tysk.
Han tycktes vara en treflig, hederlig man, så att jag fann mig väl i hans sällskap.
Mars 20.
Gick bittida ut och tog en åsna, som förde mig till en af Kairos största gator, ledande till slottet, der Mahmil skulle passera.
Folk var samladt till stort tal, sittande dels på bod-mastaberna, dels på serirer och kurser utanför cafén, dels trängande hvarann på gatan.
Jag lemnade här min åsna och vandrade fram åt slottet till.
Efter en stund kommo 2 alldeles nakna, blott om midjan ombundna, solbruna män, som tycktes vara någon sorts pajazzon, följda af gatpojkar, hvilka kastade stenar och glåpord åt dem.
Kort efter dem följde en annan pajazzo, komiskt utstyrd i trasor, som äfven hade samlat en hop pojkar omkring sig.
Kort derpå kom processionen, föregången af några officerare till häst, militärmusik och soldater.
Sjelfva processionen bestod först af 2 kameler, utstyrda med vackra röda guld-broderade sadlar; efter dem Mahmil och derefter Amir el hagg, klädd i Turkiska vidbyxor med en röd gördel om lifvet, men för öfrigt alldeles naken.
Han var en Maghrabi af svartbrun färg, hufvudet kalt öfver hjessan, men rundtomkring omgifvet af grått småknottrigt hår och hvitt skägg.
Han runkade oupphörligt på hufvudet och kroppen gungades af kamelens gång.
Jag vet mig aldrig ha sett någon menniska, som gjort ett så eget underligt intryck på mig.
Han var ock den jag mest, nästan allena betraktade af hela processionen; jag hade svårt att taga mina ögon från honom.
Efter honom följde tabl-ister, äfvenledes på kameler, allt under tåget bultande på sina små tympaner.
Militär följde med processionen, isynnerhet omkring Mahmil gingo flere, som hade käppar eller korbager, med hvilka de oförväget slogo in bland den påträngande folkmassan åt alla håll.
Jag följde processionen upp till citadellet, utanför hvilket den ännu på en stor öppen plats gjorde några slag; sedan framskred den upp, der Mahmil öfverantvardades kanske i Ibrahim pashas händer.
Här förlorade jag hela härligheten, men stannade qvar på citadellets stora gård.
Sedan besåg jag Josefs brunn, och gick dit ned, beledsagad af en ung man med ett ljus.
Vid nedstigandet upprepade jag flitigt bismilla, och längst nere läste jag fatihe vid 'Abd Allas graf.
Min ledsagare visade mig en tillstängd väg, längs hvilken han sade att Sejidna Ira färdats till Syrien, hela vägen under jorden.
Nuvarande pashan hade låtit tillstoppa den.
Jag räknade stegen upp och fick dem till omkring 230.
Det hela var högst kuriöst.
Det var nu omkring middagstid och ganska hett, hvarföre jag kände mig något trött efter mina långa vandringar i dag.
Dock gick jag allt ännu inåt staden och träffade ihop med en gammal Turk, som sade sig hafva varit sångare fordomdags, men nu i 12 års tid hafva lefvat utan någon slags inkomst, min'and Illah.
Kasanaren flyttade in i dag och jag tillbragte en stund af aftonen hos honom, jemte Timofejef och Köhler, som på en stund kommo dit.
Mars 21.
Gjorde fram på dagen en lång vandring omkring Gemelije och närbelägna trakter; när jag kom hem hade husets ägare varit här och sagt att lokalen, som jag ämnade hyra, ej vore ledig.
Kasanaren kom kort derpå in till mig och plågade mig oändligen med sitt fadda resonnemang angående Araberna och deras språk, om hvilket han har allsintet begrepp.
Han förekommer mig särdeles tråkig, oaktadt han har god jargon att disputera och skryta; han sade sig i Persien hafva funnit 8 hittills alldeles okända och oomtalade dialekter af Persiskan m.m.
Satt en lång stund om aftonen i ett café bredvid 3 Perser, som efter deras vana reciterade verser.
Min kärlek för Persiskan vaknade dervid åter upp.
Senare satt jag i ett Turkiskt café och såg ett skuggspel med mycket faddheter.
Var hela dagen uttråkad och nedstämd öfver det fördömda bestyret att få logis och det gagnlösa lif, som jag hittills fört i Kairo.
Mars 22.
Vandrade omkring för att söka mig rum.
Var först hos min gamle bavab i Shishim och med honom i ett bredvid beläget vekale, der präktiga rum funnos; såg sedan på ett hus i Asbukije.
Middagstiden kom Timofejef hit med shekh Ibrahim.
Vi suto här tillsammans och drucko kaffe, sedan följde jag med honom nära till Ashar, gick till Esk el moajat och pratade med Hassan, af hvilken jag beställt dynor och bolster.
Satt på eftermiddagen i cafén vid Asbukije och hade tråkigt.
I afton börjades Molid ennebi och man uppslog cafén och tält öfverallt vid Birket el asbukije.
Om aftonen gick till Ustad Mahmod och tillbragte der hela aftonen.
De ville med all gewalt att jag skulle flytta till dem.
Visste ej hvad jag skulle företaga mig, ty hemma trifdes jag ej hos Kasanaren.
Gick derföre ut och gjorde ej annat än strök omkring utan mål och syfte; satt i cafén och hade förfärligt tråkigt, med nedtryckt och förstämdt sinne.
Begaf mig till Roda för att träffa Peterson, men han var ej hemma.
Kom sedan till mitt qvasi-hem hos Kasanaren, men gick åter snart ut, satt tills efter 'esha och väntade förgäfves på Mahmod, som jemte Hossein lofvat komma för att träffa mig.
Mars 24-31.
Sedan jag förgäfves vandrat omkring, anmodat allt möjligt folk att skaffa mig rum och äfven sjelf besett några, men aldrig funnit något som convenerade mig, beslöt jag mig för ett i en stor vekale i Gemelijeh, tillhörande Selah dar.
Jag flyttade äfven ditin den 25 om aftonen och fann blott toma väggar, nersmutsade af damm och annat, som min bavab
Mohammed, tillika med en ung vacker flicka, dotter till den andra bavaben Ahmed, ej kunnat få bort med flitigt tvättande.
Jag uppmanade dem att göra allt sitt möjliga för att få rent och hade dem ännu följande dagen att putsa väggar och fönster.
Saleh, bavaben i Shishim der jag allraförst hade logerat, hade rekommenderat mig här hos sina kolleger med stort beröm och det vanliga: ma fisk zejo.
Jag blef derföre väl hyllad och hållen för en rättrogen moslim.
Alla dessa dagar upptogos nu af att ordna mitt hus, köpa dynor och bolster för att bekläda mina mastaber, lösa flitigt på pungremmarne, gräla och handla i bazarerna samt med snickaren m.m.
Aftnarne upptogos af promenader vid birket el azbikijeh, der man nu (sedan fredagsaftonen den 22) firade Molid ennebi.
Man hade denna dag öppnat otaliga bodar för sötsaker omkring shekh Bekris hus och högre uppåt staden, samt ökat antalet af cafén i promenaderna omkring Birket.
Isynnerhet om aftnarne samlades hit folk till otalig mängd, mest af lägre klassen; de suto i cafén eller vandrade omkring och hörde på sångare eller spelmän, sågo på hawa och andra konstmakare eller apledare, samt läto gunga sig.
Man hade under shekh Bekris hus uppslagit tält, sträckande sig ända till bron vid Divan el modaris, i hvilka om aftnarne samlade sig skriftlärda; dessa läste först ur en bok El dalail, om deras nästan som afgud dyrkade profet, höllo sin aftonbön vid 'esha i stort sällskap, och gjorde sedan zikr.
Detta tycktes vara hufvudsaken af sjelfva festen och öfverallt hörde man sådana.
Egen och för oss alldeles fremmande är karakteren i zikr, som på mig gjorde stort intryck.
Kören mumlade djupt och dåft, oupphörligen och oföränderligt: allah eller la illaha illalallah, i ett sorl som liknade, tycktes det mig, ljudet af brummande björnar, hördt på långt håll; till detta accompagnement sjöng en eller flere strofer ur Koran, på en ganska enkel, något fugalik melodi.
I somliga tält följdes sångsolot af en flöjt, som blåste partiet unisont med sångaren och gjorde en mycket vacker effekt.
Harmoni hördes aldrig, utan allt var unisont, så när som på den mumlande kören.
Härvid gjorde de oupphörliga svängningar på hufvudet, samt allehanda påkostande och ansträngande rörelser med kroppen; de fortforo dermed mest hela natten, utan rast och uppehåll, så att jag ej kan begripa huru de kunde hålla ut.
Men troligen var det entusiasmen och exaltationen, som gaf dem denna styrka.
På de flesta syntes en matt hektisk rodnad på de bruna kinderna, hvilken, tillsammans med den absoluta hängifvenheten och glömskan af allt jordiskt, gaf dem i sanning ett halft helgonlikt utseende.
De hade ögonen lykta, samt syntes helt och hållet vara försänkta och dränkta i allah; jag måste tillstå, att jag sällan sett eller hört något så högtidligt och religiöst.
Tälten voro illuminerade och bredvid bron hade man upprest en hög ställning, i form af en långsträckt båge eller segerport, hvilken man äfven illuminerat med lampor såsom annorstädes.
För öfrigt sträckte sig fröjden icke högre upp i staden, utan allt var concentreradt här, och allenast minareten i den här belägna moskén var illuminerad.
Jag vandrade oupphörligt af och an bland folket, köpte här och der något af deras helaveh, sukkarije och nötter &c., alltid för 10 fadda.
Nöjen funnos, utom zikr, föga om aftonen, blott några sångare här och der i cafén, tympaner och Turkiska karagjoser.
Äfven hörde jag nu, litet högre upp inåt staden, en Abo zeid berättare med sin kemenge.
Han dels reciterade, dels sjöng (som jag tror) verser, och accompagnerade sig sjelf jemte en annan på en kemenge, som var högst enkel med ett något surrande ljud.
Hans föredrag var vackert, verkligen ädelt, och behagade mig mycket.
Om dagen hölls ingen zikr, men då voro hava församlade och gjorde sina konster, åto blår och blåste ut rök m.m.d. dumt tyg.
De hade med sig en eller flere gossar eller togo dem från den åskådande barnhopen; dessa gjorde äfven sina konster, skreko och grinade förfärligt, samt voro alltid sa'idi och tjente till havins handtlangare.
Jag såg huru han en gång körde en trädkula in i munnen på en sådan gosse, lade honom sedan på hans händer och fötter, blottade helt och hållet ryggsidan, tog ut kulan derifrån och kastade den högt i luften, till stor förlustelse för det med ganska litet nöjda folket.
Två khovaler såg jag äfven i ett tält.
De voro klädda som flickor och dansade med ganska stor expression, ehuru mycket lascivt.
Den ena var en ung vacker gosse, och tog sig ganska väl ut som flicka; men den andra var otymplig.
Musiken, efter hvilken de dansade, utgjordes af en zummara, en sorts säckpipa, och en tympan.
Processioner gjorde man äfven om aftnarne, hvar och en assistent med ett långt vaxljus i handen.
Festen slutades den 30 om middagen med doseh, en ceremoni, verkligen den förunderligaste man kan se.
Dervisher, fromma män och (tror jag) hvem helst som ville, lade sig utmed marken på magen, den ena tätt invid den andra, och shekh Bekri, sittande på en stolt vacker häst, ledd af en man på hvardera sidan, framskred långsamt öfver de prosternerade männernas ryggar.
När de stego upp allteftersom de blifvit öfverridna, blefvo de omringade och omfamnade af vänner och slägtingar, upplyftade och halft burna af dem.
Deras ögon voro slutna, de svarade ej på de frågor som gjordes dem, och tycktes vara alldeles afsvimnade.
Dock, som det syntes mig, kom det sig ej af smärta, utan fastmera af from religiös hänryckning och exaltation; ty efter några ögonblicks afdåning vaknade de upp, alldeles friska och färdiga, samt berättade med munter och fullkomligt naturlig stämma, huru lätt hästens fot gått öfver deras rygg, utan att förorsaka den ringaste smärta.
Detta var egentliga slutet på festen, men denna afton och natt fortsattes ännu de vanliga förlustelserna.
Trängseln var förfärlig vid doseh och barn trampades förfärligt mellan fötterna.
Jag träffade lyckligtvis ihop med en Turk och trängde mig fram med honom, upprepande som oftast halfhögt för mig sjelf: la illaha illalallah.
Polisen behandlade här som annorstädes folket förfärligt grymt, slående in i pöbelhopen med käppar åt ansigtet och ryggen eller hvart helst det träffade.
Under dessa dagar hade jag äfven lyckan bivista en konsert i ett privat hus i mitt granskap, der bröllop eller någon annan familjefest firades.
Gården var full med folk, placerade på de här vanliga höga trädsofforna och palmqvist-stolarne.
Uppe i ett stort fönster, meshrebije, bildande ett slags galleri, suto musikanterna med sina instrumenter och sångarne.
Jag kunde ej se dem, men som jag tror var der flöjt eller nai, kemenge och kanan.
Såsom öfverallt här, var i musiken ingen eller blott föga harmoni, dock vexlade instrumenterna med solo och melodier.
Musiken var högst enkel, men vacker, små korta något fugalika satser.
Något komliga förekommo mig öfvergångarne.
Sången utfördes i kör, nästan unisont accompagnerad af instrumenterna.
-- Abdolkhaliks bod är just här i mitt granskap och en stor del af dagen sitter jag der med honom, samt gör sålunda många bekantskaper med allehanda sorts folk, som passera eller stanna en stund att prata eller stiga upp i den lilla boden, hvilken högst inrymmer tre personer.
De komma om aftnarne ofta till mig, dricka thé och prata; jag finner mig nu fullkomligen i mitt esse och tror att det skall bli godt af.
Jag passerar allt för moslim och inviteras i moskéerna att göra min bön; detta är dock litet genant, emedan jag ännu ej kunnat besluta mig dertill.
Sedan jag nu, efter omkring en vecka, kommit mig i ordning i mitt nya qvarter och ändteligen fått mig ett bord att skrifva på, var det första jag började med ett bref till Geitlin, vid hvilket jag satt ända till en stund efter middagen, då jag gick ut till Moski och gjorde några små uppköp och talade med Köhler i kansliet.
Satt sedan i Abdolkhaliks bod, dit jag hemtade medicin för hans sjuka syster, hos hvilken jag i går gjort mitt första sjukbesök här.
Om aftonen satt hos mig shekh Sha'ravi jemte Abdolkhalik.
Med den förre kom jag litet i dispyt om grammatikaliska frågor.
Han är väl bevandrad i skolgrammatiken, men känner ej fullkomligt de Arabiska grammaticorum finesser.
Gick till kansliet och talade med Köhler, allt om bokaffärer, hvilka aldrig vilja taga slut.
Träffade sedan Abdolkhalik, som sökt mig för att hemta mig till sin sjuka syster.
Vi gingo dit båda och läto en barberare applicera kopphorn.
Hans don voro Europeiska, snäppare med 10 bett, men han tycktes hellre vilja begagna rakknifven.
Blod fick han blott ganska litet ut och jag var öfverhufvud ej väl belåten med hans koppning.
Patienten var pjåkig och ganska tråkig; blottade sina bröst och magtrakten, utan att låta märka någon sorts blyghet eller försagdhet, men täckte väl sitt ansigte.
En annan patient med sjukt öga hade jag äfven fått, som jag lät applicera blodiglar på.
Satt en lång stund med Abdolkhaliks bror Abdolkarim i ett café och pratade.
Han tycktes vara en högst präktig man.
Lät raka mitt hufvud fullkomligen, hvilket var ganska ljufligt.
Efter 'asr uppe i shekh Sha'ravis skola och pratade med honom.
Om aftonen kom han jemte shekh Ibrahim och Abdolkhalik hit och drack thé; de blefvo sittande till ganska sent.
Gick bittida ut och gjorde en färd till de gamla konungarnes grafvar, hvilka stå i öknen mellan sandhöjderna, liksom en liten stad med sina moskéer, minareter och kubbor.
Nu håller allt på att gå i ruiner, folk och fä bo i helgedomarne och en af de största moskéerna har pashan tagit till bly- och kul-fabrik.
Jag återvände derifrån kort före middagen, särdeles trött af den långa färden och af den heta solen.
Satt en stund i Abdolkhaliks bod, men gick snart derifrån jemte honom på sjukbesök till en gammal man, som besvärades af urinstämma.
Vi suto en stund hos honom, drucko kaffe, rökte och pratade om hans sjukdom, som jag ansåg ej medföra någon fara och ej behöfva någon behandling.
Besvärades hela dagen af en mycket stark hufvudvärk, som fortfor och tilltog ända till maghrib, då jag gjorde en lång promenad omkring Asbukije, der man nu på Koptiska sidan började slå upp tält och gungor för den instundande påsken.
Vädret var det härligaste och ljufvaste samt fördref min hufvudvärk.
Om aftonen satt i grannbodarne med shekh Ibrahim på hans vanliga plats på den höga mastaben.
Gick till Köhler och talade med honom, men ännu var ingenting uträttadt med shekhen, som på några dagar ej hade kommit.
Satt sedan i mina grannbodar, pratade och åt en liten frukost i en tobaksbod, hvars ägare är en afjuni, ehuru ännu helt ung och särdeles vacker man.
Derefter kommo de upp till mig och blefvo här sittande att röka och dricka kaffe till 'asr.
Om aftonen kommo Sha'aravi, Ibrahim och Abdolkhalik hit med en flöjtblåsare, som hela aftonen blåste för oss och hade det felet, som alla musikanter, att han aldrig ville sluta.
Han blåste dock väl, den Arabiska flöjten är vacker och behaglig.
Vi kommo öfverens om att han alla dagar skulle komma hit och lära mig blåsa för 25 p. i månaden; sedan allt var afslutadt och jag bestämdt undanbett mig att vid slutet ge någon bakhsbish, läste vi alla Elfatheh.
De blefvo sittande här ända till midnatt, då jag redan blifvit litet trött.
Satt hemma, arbetade hela morgonen med att få ljud i min Arabiska flöjt, utan att lyckas.
Shekh Davod, flöjtblåsaren och min lärare på detta instrument, kom längre fram på morgonen hit, och samma försök fortsattes.
Slutligen lyckades jag, ehuru tonen blef osäker och blott tillfällig.
Efter middagen kom Abdolkhalik och tog mig ut till en promenad med shekh Sha'aravi.
Vi gingo ut i trädgården, spatserade, suto i gröngräset och resonnerade, hufvudsakligen om Jilm el ravhani och darb el mendel, hvari shekhen hade en bok med sig.
Han sade sig förr hafva ofta öfvat denna konst, men nu på senare tider blott sällan.
Det är eget att se med hvilken barnslig enfald han tror på sannfärdigheten af denna konst.
Här i trädgården var en ung man, som sedan 10 månader varit sjuk och börjat bli lam på nedra extremiteterna.
Vi examinerade honom och ordinerade.
Sha'aravi bad honom komma till sig, så skulle han läsa öfver honom och använda darb el menda och öfva sin konst på honom.
Vi hade ganska trefligt, ehuru vi hade just ingenting af nöjen i vår mening.
Vi skrattade öfver nästan ingenting och fröjdade oss öfver den nu öfverallt uppblomstrande naturen samt den härliga doften, som spridde sig från pomerans- och citron-träd.
Aftonen tillbragte jag till största delen i grannbodarne, längsta stunden vid Abdolkhaliks, dit allehanda folk samlades, bland andra en fakir med zummara och gharbol, på hvilken han blåste alldeles förfärligt.
Sedan började han drifva gäck med en ditkommen sötsakers-säljare och utvecklade mycken qvickhet och humor.
Jag kunde ej rätt väl förstå honom, men alla de närvarande skrattade högt med full hals.
Sedan kom
Davod dit och blåste på sin flöjt.
Enligt vanligheten var församlingen förtjust och ropade efter hvarje rhytm: ja'eini, ja sidi, ja kheir, eller något dylikt, med en förtjusnings-suck.
Davod kom och gaf mig min timma; härunder kom Abdolkhalik med Sejid 'Ali och blefvo alla sittande att prata och dricka kaffe tills Davod gick, då samtal om allehanda fördes mellan oss 3, och man slutligen rådgjorde om det sätt, hvarpå 'Ali skulle tjena eller passa upp mig.
Han har fordom varit attar eller fastmer essence-fabrikant, förmögen och välmående, nu fakir 'ala bab allah och lefvande på Herrens allgodhet utan någon sysselsättning.
Han började redan i dag sin tjenst med att köpa upp allehanda småsaker och sopa hos mig.
Det kostade på mig att se det och veta honom förut hafva varit en man med många tjenare.
Under kaffedrickande, thédrickande, ätande och prat förflöt tiden ända till efter 'asr, då vi alla gingo ut.
Jag blef genast på gatan kallad på sjukbesök till en qvinna, som hade rosen i benet till ganska intensiv grad.
Det tycktes vara ett välmående hus, åtminstone var sjelfva byggnaden stor och vacker samt ovanligt snygg.
Jag följde med en Sejid Ahmed, en medelålders särdeles vacker man, och sedan oupphörligt på gården och i trapporna ropats destor, såväl af oss inträdande, som af en liten svart träl i huset, emottogos vi i en stor vacker ka'ah, der tre qvinnor suto i en vrå.
Vi satte oss der bredvid dem, betraktade det svårt svullna och inflammerade benet samt examinerade den sjuka.
I allmänhet tyckas qvinnorna här vara mycket pjåkiga; liksom i allt annat, ville man äfven i detta fall, ehuru sjukdomen förekom nog trängande, uppskjuta med verkställandet af min ordination.
Jag trängde dock på dem och förmådde dem lofva att göra något i dag; men jag tror ändock att ingenting blef gjordt.
Satt hemma och roade mig åt den bestyrsamme Sejid 'Alis, min nya tjenares, beskäftighet i sin tjenst.
Så kom shekh Ibrahim och jag hade knappt hunnit blåsa upp den ännu smått glödande elden för nytt kaffe, då shekh Davod, flöljtblåsaren, kom.
Det blef just ingenting af med vår blåsning i dag, och han, liksom alla andra här, tyckes finna sin största njutning i att sitta sysslolös och prata.
Ibrahim gick snart bort och Davod tänkte göra detsamma, då Sejid 'Ali kom hem och hemtade med sig allehanda provision; nu fann sig Davod vid att stanna qvar, äta bröd, ost och gurkor, samt begaf sig bort först vid middagstiden.
Jag skref litet på fortsättningen af mitt bref till Geitlin och sysslade med allehanda smått till 'asr, då jag gick ner till Abdolkhaliks bod och satt der en stund.
Derifrån följdes vi båda åt hem till honom, för att se på hans sjuka syster, hvars tillstånd ansenligen förbättrat sig.
Efter maghrib gjorde en tur omkring Azbukijeh för att se på Kopternas högtid och firandet af påsken; men det var just ingenting att se, annat än huru de suto i tält och drucko kaffe och arrak.
'Ali hade om morgonen vid kaffekokningen brännt sin turban och berättade sedan för mig, med största allvarsamhet, att Davods öga i går varit vasikh, samt att det var derföre som olyckan händt honom; han tackade dock
Herren att det aflupit med så ringa och sade att det var lutf.
Härvid berättade han äfven huru hans rasol med sitt svärd fästat en afundandes öga ofvanom mambar i en moské och att man till följe deraf ännu i hvarje moské på detta ställe gör en cirkel, Iskareh.
Det runda ögat, ej det aflånga, sade han vara afundsamt.
Detta allt berättade han mig, under det han höll på att inröka våra dryckeskärl med rökverk.
Längre fram mot middagen skickade jag honom efter Abdolkhalik, med hvilken jag sedan gjorde ett godt mål på kishta, en sorts gräddkaka med honing på och särdeles god.
Sedan gingo vi alla tre ut, för att nashim ennesim; ty i dag är den andra nihar shimm ennesim.
Den egentliga nesim el'olama var för omkring 20 dagar sedan.
Vi gingo utom staden, ville träda in i en trädgård, men blefvo hindrade af sturska soldater, som stodo på vakt och ville bli mutade med pengar för att släppa oss in.
De voro såsom alla dylika vakter olidliga och gemena, och jag förmådde mina följare att gå vidare, sedan jag några gånger skrikit åt soldaterna mo'arrasin.
Vi inträdde i en annan trädgård och satte oss der på en matta vid ett café.
Här var mycket folk församladt, som dels satt och rökte och drack kaffe, under prat och skämt, dels spatserade omkring.
Vi gingo dock snart ut till ett öppet grönt fält och lägrade oss under trän, vid brädden af en liten kanal, som under Nilens öfversvämning fylles med vatten, men nu var tom.
Här var äfven ett annat sällskap af våra bekanta från Gemelijeh, bestående af kalligrafen Ibrahim effendi jemte några hans gamla goda vänner och tvenne söner.
Han sjelf är en högst älskvärd, aktningsvärd man och sådana voro äfven de andra.
Vi drucko kaffe med dem, suto i gröngräset och hade ganska trefligt.
Vädret var utomordentligt vackert, med en frisk svalkande vind.
Flere af oss togo sig äfven en liten lur.
Litet efter 'asr begåfvo vi tre oss till staden.
Vid maghrib gjorde 'Ali mig ett präktigt mål af en sorts lök-stark sallat och litet kebab och kofteh.
Derefter gingo vi till Moski och jag tog litet janinerplåster.
Återvända till Abdolkhaliks bod, anträffade vi der Abo khodeh, säckpipsblåsaren.
Om honom berättade Abdolkhalik sig hafva hört af en sin vän, att denne hört tjenaren i sejidna Hossein säga, det han (tjenaren) ofta om morgnarne, vid uppläsandet af den under natten stängda moskén och vid inträdandet i Hosseins makam, sett denne Abo khodeh gå ut derifrån.
Han vore en veli, som i sin yttre menskliga form satt hela dagen i bozeh och blåste sin säckpipa, samt var en gäck för verlden; men sin natt tillbragte han, utan att sjelf ens veta det, hos Hossein.
Han har varit 2 gånger galen och insatt på dårhuset här, samt har allt ännn något fånigt i sitt väsende; för öfrigt en fakir, i ordets bemärkelse af fattig, men kommer alla att skratta, redan öfver sitt löjliga utseende och sitt underliga, starkt dånande skratt.