Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad beträffar främmande bankers åliggande, i afseende pä sedelinlösningslörbindelse, sä torde det vara bekant, att intet lands banksedlar innehålla den förbindelse som våra, att de skola med ett visst belopp al myntad metall inlösas.
Skyldigheten i detta afseende är bestämd uti de särskilda ländernas banklagar eller privilegier och dessa äro öfverallt, der ett ordnadt mynt- och bankväsende finnes, sä alfattade att just den omyntade metallens utförande framför den myntade befordras, och detta af det ganska naturliga, skälet, att man funnit sådant bäst öfverensstämma med både bankernas och allmänhetens fördel.
Någon s k. slagskatt, som hos oss, förekommer icke uti något annat land, utan för sådant fall dä omyntade metaller mot myntade utbytas, dä den äfven finner sitt giltiga berättigande; tvärtom har man der sökt att sä ställa lagstiftningen, att i möjligaste måtto förekonimes utförsel ur landet af den myntade metallen.
Ilos oss har man pä motsatt sätt gått tillväga och följden har blifvit uppoffringar och förluster så för Staten som lör enskilde.
Ilvad Utskottet anför Banko-Utskottets Utlåtande 26. 11 om Englands bank, oller att flon icke. i följd af skyldighet, utan derföre, att densamma, såsom berättigad att drifva handel med guld och -ilfver, dervid finner .-in fördel, efter begäran utlemn tr antingen mynt. eller plant-ar, dertill, sanningen likmätigt, kumle läggas: utan att för plantsar beräkna högre pris, torde väl för mina påståenden vara mera bevisande, än Utskottets egna.
Om äter Ut-kottet med detta anförande velat uttrycka, att det nämnda förhållandet utgjorde något exceptionelt för England eller hvilket, annat civiliseradt land som helst, så bestrider jag detta, ty den der handeln med guld oell silfver är i det, hela ingenting annat än en vanlig vexejrörelse, sorn hvarje dag bedrifves icke mindre af enskilde personer än Riksbanken sjelf.
Då bankens vexeldeputerade på Stockholms och Göteborgs börser än uppköpa, än försälja främmande valutor, sker i det hela ingenting annat, än handej med guld och silfver, och i denna och ingen annan bemärkelse bedrifves sådan handel af Englands hank. ”Tvifvelaktigt”, säger Utskottet, det vara om den s. k. slagskatten är en förlust, hvilken banken skulle bespara sig-, om flen, i stället för myntadt silfver, utlcmnade omyntadt, nom ”iner än sannolikt” att banken i följd af hvarjehanda förhållanden (hvilka Utskottet icke närmare specificerat) skulie komma att ådragas en stor förlust, genom att nödgas utlemna plants-silfver i -tället för mynt.
Om ock dessa yttranden icke innefatta några bestämda påståenden, så ligga de dock de-amma ganska nära och jag vill derföre korteligen söka sätta utom allt tvifvel, att banken, genom att tvinga -edelinnebafvaren att taga myntadt i stället för omyntadt silfver, när denne med mera fördel för sig kan använda det sednare, verkligen ådrager sig eller det allmänna en förlust.
Om nemligen banken, sorn eger skyldigheten att, med silfver inlösa sina sedlar, har att välja mellan att göra detta med myntadt eller omyntadt silfver, och det visar sig, hvad sorn ock-å är fallet, att det myntade silfret är dyrare ån det omyntade, sä är det ju alldeles gifvet att utlemnandet af det myntade, i stället för fh‘t omyntade, mäste lemna förlust, pä samma sätt sorn om den enskilde leverantören aflemnar en vara af bättre och dyrare beskaffenhet än han åtagit sig och är skyldig att leverera.
Nu kan visserligen banken med någon af Si.atsniagterna hafva träffat den öfverenskommelse, att myntets tillverkningskostnad icke skall drabba banken eller, såsom hos oss, blott till någon del, men då vår bank eges af den ena Stat-inagten har invändningen icke någon betydelse, ty för saken i och för sig är likgiltigt huru kostnaden varder fördelad eller hvem förlusten drabbar.
Den stora allmänheten får dock till sist betala densamma.
Iluru stor är nu denna förlust?
Den inskränker sig icke blott till den slagskatt, af J % sorn banken till myntverket erlägger; ilen är vida större.
Myntningskostnaden utgör, enligt mig frän myntverket meddelad uppgift, för hela specier e:a 1 \ och för det underordnade myntet, ända till 2, 3 till 4 % af myntets värde.
A allt det mynt, sorn onödigtvis utgifve-, gör således Svenska Staten en motsvarande förlust, och allt det silfvermynt säger jag vara onödigtvis utgifvet, sorn söker sin väg öfver rikets gränser för att, der ned-mältas, ty sådant är dess gifna oåterkalleliga öde under närvarande förhållanden.
Man kan invända, att det. ej är mycket silfver, som pä detta sätt går ur riket.
Jag svarar dertill med den i motionen uppkastade, af Utskottet obesvarad lemnade, fråga: hvart ha då de millioner i silfver, sorn under årens lopp frän myntverket utgått, tagit vägen?
livar och en, sorn har att gifva och taga penningar, vet väl att åtmin-tonc hela specier (och deraf har mest blifvit prägladt) äro i den allmänna rörelsen högst sällsynta ting. 12 Banko-Utskottets Utlåtande JW 26.
Utskottet erinrar, att silfver ur landet kan utgå, icke blott för att fullgöra sådane 1 iq vider till utländningen, hvilka, till följd af en ofördelaktig h and el sstä Ilning, icke kunna med utförsel af landets produkter betäckas, utan äfven för att göras till föremål för vinstgifvande spekulationer, och att en så beskaffad silfveruttagning ligger icke blott i sakens egen natur, utan torde äfven vara af en icke aflägse erfarenhet bevisad.
Det hade varit önskligt att Utskottet hade närmare uppgifvit hvar eller när sådan erfarenhet vunnits, ty tillfälle hade dä möjligen beredts att visa, att den spekulation, hvarpå här troligen syftas, och hvarom Bankofullmägtiges s. k. hemliga protokoller torde kunna lemna upplysning, varit en spekulation just pä bankens egna förvända Reglemente, en spekulation icke på det omyntade, men på det myntade silfret, en spekulation, medförande en ej obetydlig förlust för landet, men som hade kunnat besparas derest priset på omyntadt silfver eller den deraf beroende vexelkursen hade ställts i ett billigt förhållande till sjelfva myntet.
Exemplet, som här syftas på, kan således ej sägas vara träffande, ej heller på ifrågavarande sats rätt tillämpligt; om något, så talar det så emot den s. k. slagskatten, att knappast något mera slående argument hade kunnat anföras.
Obekantskapen med lagarne för handelns och industriens gäng har mångenstädes, der ej upplystare äsigter fått bana sig väg, alstrat en mängd förvillelser uti begreppen, och tili sådane hörer det hos oss ofta förda talet om de ädla metallerna, såsom en vara, den der kunde blifva föremål för handels-spekulation, på samma sätt som andra varor.
Jag har redan uti det föregående antydt, att de ädla metallerna blott då i stort användas när i det internationela utbytet det ena landet har att till det andra göra betalningar, hvilka icke kunna med landets produkter gäldas, eller med vexlar d. v. s. fordringar hos det land, som har att liqviden emottaga, och jag bchöfver visserligen icke för närmare bevis af detta påstående fördjupa mig i detta ämne, då det kan vara nog att hänvisa till de många vetenskapsmän, som deröfver talat och skrifvit.
Jag vill blott till hvar och en tviflande underställa den fråga: om det vore tänkbart, att det för någon kunde löna sig att pä spekulation för utförsel taga silfver ur vår bank, och spekulationen afsåge vinst, som ju är spekulationens mål, får då icke uttagaren för detta silfver något annat tillbaka?
Nu kan han ju ej få andra varor i byte, ty dä är det en vanlig varuspckulation eller varubetalning, och derom ;ir oj här fråga.
Hvad skall lian då fä i stället om icke just silfver eller guld?
Ar det dä troligt att utländnimren eller, låt vara, den inhemskc spekulanten kunde finna fördel uti att för detta silfver först betala transportkostnaden ut, sedan gifva oss,silfret tillbaka, ytterligare betala transportkostnaden hit och än ytterligare kommissions-.irfvode?
Något så orimligt kan man väl knappast tänka sig såsom möjligt.
Möjligheten af en sådan spekulation skulle betingas af den olika räntefoten på den utländska marknaden, säger Utskottet; rnen detta vederlägges af erfarenheten, ty diskonton eller räntan kan t. ex. mellan Hamburg och London ofta variera ganska betydligt, utan att derföre några metallförsändningar mellan dessa platser eger rum.
Bland utvägar att förekomma sådane, sorn Utskottet kallar dem ”menliga” men sorn jag heldre ville benämna naturliga och af handelns beskaffenhet betingade operationer, påpekar Utskottet främmande
Bankers rättighet atf höja utlåningsräntan, hvilken utväg hos oss saknas.
Denna utväg saknas verkligen hos oss, der det är fråga om en höjning utöfver den lagliga räntefoten, men kan också för det ifrågavarande ändamålet vara temligen öfverflödig, dä den vanliga räntan hos oss i allmänhet är 50 till 100 % högre, än i de länder, derifrån något inträng på vår metalliska valuta kunde vara aitt befara. Banko-Utskottets Utlåtande JW 26. 13
En dylik spekulation kan således ej, efter min mening, med framgång företagas, men äfven om den af högst ovanliga konjunkturer någon gång kunde föranledas, sä vore detta blott ett bevis på ett det aldralyckligaste förhållande, eller att vi här i landet egde lediga penningekapitaler, ett mål till hvilket vi väl böra sträfva att komma, men hvilket ännu synes vara fjerran aflägset.
Utskottet slutar sitt anförande, rörande denna kardinalpunkt, med det yttrande, att en skyldighet för Svenska Banken, att till ett oföränderligt pris, lika med det präglade myntets metallvärde, utlemna ädla metaller, i likhet med t. ex. Englands bank, skulle innebära ett förbiseende af den stora olikheten mellan dessa bankers inrättning, styrka och ställning i de väsendtligaste afseenden.
Englandsbankens styrka och ställning, så torde, vid jemförelse mellan denna bank och den Svenska, det påståendet ej vara för mycket vågadt att, rein tift till de respektive ländernas folkmängd, handel och rörelse, den Svenska banken eger en fullt ut lika betryggad ställning och är fullt ut lika solid som den Engelska; och ännu torde sedan sista penningekrisen 1857—58 vara i friskt minne hurusom Svenska banken då emotstod alla tryckningar, utan att vid något tillfälle komma i förlägenhet, under det att den Engelska banken måst tillgripa de utomordentligaste åtgärder för att möta den öfverhängande faran.
Och hvad institutionens beskaffenhet i öfrigt angår, så hänvisar väl just olikheten på nödvändigheten att följa andra länders och bankers föredömen i livad som är godt och nyttigt, heldre än att sätta sig emot alla reformer, derför att icke allt på en gång kan vinnas eller olikheten med ens fullständigt upphäfvas.
Det af Utskottet anförda exempel, visande hvilken betydlig vinst banken tillskyndas genom det högre priset å omynfadt silfver skulle, om ej denna vinst vore imaginär, blott ytterligare stärka påståendet att banken, emot ali billighet och rättvisa, tungt beskattar hela Svenska allmänheten och nedtvingar banksedelns värde.
Men huru förhåller det sig i verkligheten med denna stora vinst, som åtminstone icke är synlig i bankens räkenskaper.
Den skulle uppkomma deraf att banken till ett billigare pris kan införskaffa silfver, än det, hvartill samma åter utlcmnas.
Nu skulle af antagandet af förslaget om prisets nedsättande å omyntadt silfver följa, att kursen på sådan utländsk valuta, som representerar silfver, såsom t. ex.
Banko, skulle i allmänhet komma att vika med sä mycket som denna nedsättning utgjorde, eller skilnaden emellan det. nu bestämda priset, 37 R:dr, och det föreslagna, 36 $ R:dr, hvaraf åter skulle framgå att denna lägre vexelkurs vid inköp af silfver eller vexlar, i lika män korinne banken till godo, sättande densamma i tillfälle att, utan minskning af dess vigt, åsätta sitt silfver ett i proportion lägre utlösningspris.
Saken är lika enkel och obestridlig, som det väl lärer vara klart, att den enskilde affärsmannen icke nedsätter sin vinst genom att nedsätta priset å den vara, med hvilken han handlar, då sådan nedsättning jemt motsvaras af den favör i priset han vid inköp eller återköp af densamma kunnat sig betinga.
Hvad den s. k. slagskatten å guld beträffar eger derå tillämpning hvad här, i fråga om slagskatt å silfver, blifvit anfördt.
Beträffande Utskottets hemställan, att ät
Bankofulhnägtige må öfverlemnas att bestämma priset å silfver eller guldplantsar, så borde väl jag, som önskar att Fullmäktige så litet som möjligt må af reglementariska föreskrifter binda*, deremot ej hafva något att invända, äfven om denna frihet i det ifrågavarande fallet kunde hafva åtskilligt, som talade emot sig; men att denna rättighet icke skulle komma att i någon den minsta mån medföra några praktiska resultater, befrämjande det 14 Banko-Utskottets Utlåtande 26. syftemål motionären med sin framställning afsett, torde vara klart deraf, att Ful 1- mägtige ännu aldri", eller åtminstone högst sällan, begagnat sig af den dem nu medgifna rättighet att antaga det lägre priset för omvntadt silfver, icke ens då när det visat sig uppenbart att sådant hade kunnat förekomma uttag af stora summor myntndt silfver, för att till främmande länder utföras och der nedsmältas.
Och i allt fall skulle derigenom icke den grundsats komma att häfdas, som jag här i första rummet velat framhålla, eller att bankens ovilkorligen skyldighet skall vara att, når tillgång på omgntadt silfver finnes, utlemna detta till ett pris, som icke öfverstiger priset ä det finsilfver, som i myntet innchålles.
På grund af hvad jag nu haft äran andraga och med åberopande af hvad ofvannämnda motion i öfrigt, rörande detta ämne, innehåller, tillstyrker jag att Rikets Ständer behagade besluta, det 101 § 2 mom. af det för Bankoverkets styrelse och förvaltning utfärdade reglemente mätte upphäfvas samt i stället stadgas: ”Fullmäktige vare skyldige att, uppå derom gjord anhållan, i stället för Svenskt silfvermynt frän banken utgifva silfver- och guldplantsar, när tillgång derpå gifves, de förra emot 66 g R:dr Riksmynt för hvarje mark finsilfver.
Kölnisk vigt, som det omyntade silfret enligt Hamburgerprof innehåller, samt de sednare, eller guldplantsar, efter det vid utvcxlingen gällande pris ä dukater.
Och ölverlemnas åt Fullmägtige att, när de efter särskild pröfning för hvarje fall finna sådant ined afseende ä förekommande omständigheter lämpligt, och för banken fördelaktigt, jemväl i stället lör Svenskt silfvermynt. när sä äskås, utlemna utländska silfvermyntsorter. emot det vid hvarje tillfälle af Fullmägtige fastställande utvexiingspris. ” Samt af Herr Gustaf Lallerstedt, som förklarade sig icke kunna biträda de skäl, som ligga till grund för Utskottets beslut.
Herr Lallerstedt underkände ingalunda vigten af mänga bland de skäl, Herr Lindström anfört till stöd för sin motion om skyldighet för Fullmägtige i Rikets Ständers Bank att, dä sådant begäres, för bankens sedlar utgifva, silfver- och guldplantsar, de förre mot ti G 3 Riksdaler
Riksmynt för hvarje mark finsilfver, Kölnisk vigt, samt de sednare efter det vid utvexlingen gällande pris å dukater; men dä Herr Lallerstedt, ä andra sidan, icke kunde i grundsatsen erkänna någon vidsträcktare skyldighet för Fullmägtige än den, att för bankens sedlar lemna myntad t silfver, och i händelse
Fullmägtige lörpligtades att ovilkorligen utgifva siifverplantsar till ett en gäng för alla faststäldt pris, sådant kunde, med den kreditlagstiftning vi ega och sä länge räntan icke är frigjord, under vissa förhållanden för banken blifva särdeles olägligt, ansåg han det med motionen åsyftade ändamål säkrast befrämjas, om. pä sätt Utskottet föreslagit, åt Fullmägtige ölverlemnas att i stället för silfvermynt frän banken utgifva silfver mot pris, som Fullmägtige efter omständigheterna ega bestämma.
Banko-Utskottets Memorial ,JW 27. 15 JW 29.
Ank. till Exp.-TJtsk. den 16 Febr. 1863, kl. 1 e. m.
Memorial, i anledning af det utaf 1860 års Revisorer väckta förslag om indragning af Bankens sedlar å 1 R:dr R;ml.
Vid föregående riksdagar har frågan om den lägsta sedelvalör, som borde frän Rikets Ständers Bank utgifvas, varit föremål för öfverläggning, och denna fråga har ånyo upptagits af Rikets Ständers år 1860 lörsandade Revisorer, hvilka i 30 § af berättelsen hemställt, att sedlar ä lägre valör än 5
R:dr för framtiden ej mätte af banken utgifvas; till följd hvaraf en-riksdalerssedlarne skulle komma att försvinna.
Till stöd för denna hemställan är vordet anfördt, att spridning i allmänna rörelsen af metalliskt mynt skulle Jätta och betrygga bankens realisationsförmäga och bibringa allmänheten en rigtigare föreställning, än hittills varit händelsen, om myntet, och sedeln såsom endast varande det förras representant, på samma gång som denna allmänhet skulle lära sig inse att försvinnandet ur rörelsen af silfvermynt vore förebud till förändrade förhållanden, pä hvilka borde aktgifvas.
Om ock det i allmänhet må anses hafva ett icke oväsendtligt olika inflytande pä landets myntförhållanden, om den del af kapitalet, som mäste utgöras afmetalltsk valuta, är till ett betydligare belopp spridd bland allmänheten, eller förvaras hos Banken, sä torde likväl denna omständighet icke blifva afgörande i förevarande fall, da fråga endast är om indragning af minsta sedelvalören eller den å 1 R:dr, enär det belopp af sedlar ä denna valör, som kan af rörelsen upptagas samt i densamma hälla sig utelöpande, och hvilket belopp, enligt bankens räkenskaper vid sistlidet års slut, utgjorde 5,575,880 R:dr, alltid Olifver inskränkt till en mindre det al den metalliska fond pä det hela, hvilken måste förefmnas för myntvärdets upprätthållande.
Denna omständighet synes derföre ensam för sig icke innebära tillräcklig anledning till indragning af sedlarne ä 1 R:dr.
Icke heller kan Utskottet för sin del antaga, att indragning af dessa sedlar i ändamål att, för bibringande ät allmänheten al en rigtigare åsigt om myntets värde, i deras ställe uttvinga silfvermynt i allmänna rörelsen, vore af något behof påkallad.
Den origtiga föreställning om sedelmyntets betydelse, som lörorsakades deraf, att under en följd af år sedelmynt utan motsvarande metallisk valuta utgjorde landets enda rörelsemedel, torde numera, älven hos den del af allmänheten, som örn penningelöi håliandena i allmänhet kan ega endast eli mera ytlig kännedom, hafva lemnat rum för en rigtigare uppfattning, sedan den genom bankens återöppnande till silfverutvexling vunna stadga och säkerhet i penningeställningen nu under snart 30 är hunnit, sprida sina verkningar till alja delar af samhället, och sedan, i följd deraf, silfvermynt å smärre valöicr älven under en längre tid varit i allmänna rörelsen utelöpande. 16 Banko-Utskottet» Memorial ,JV? ‘27.
Den beqvämlighet för rörelsen, som begagnandet af sedelmynt medför, synes deremot tala för bibehållande af äfven en sä lag sedelvalör, som å 1 R:dr lt:mt.
Denna beqvämlighet utgör ett af de hufvudsakliga syftemålen med införande af sedelmynt i allmänhet; och för så vidt en inskränkning i tillgodogörandet af denna beqvämlighet icke föranledes af andra i afseende på penningecirkulationen vigtiga omständigheter, torde bestämmandet af den lägsta valör, hvarå sedlar böra utgifvas, bero pä afgörandet af frågan, hvilken valör, som för beqvämlighet i rörelsen erfordras.
Den gräns, som härigenom bestämmes, blifver naturligen olika för särskilda länder med skiljaktiga fömållanden; och synes denna gräns böra sättas ganska lågt, hvad beträffar värt land.
Till största delen glest befolkadt, med länga afstånd till städer, marknadsplatser och andra ställen, der anskaffandet af en stor del lefnadsförnödenheter och alyttringen af egna produkter verkställes, kräfver behofvet ett jemförelsevis stort belopp af kontanta penningar å små valörer, som lämpa sig efter de i landet gällande varuvärden och andra dagliga behof; och då det behöfliga myntförrädet lättare medlöres och förvaras i forin af sedlar,„sä synes häri ligga ett vigtigt skäl för att sådana må finnas ä ganska låg valör.
Alven för försändningar med posten af kontanta penningar medföra sådana sedlar en stor lättnad och ej ringa kostnadsbesparing; och dä den ifrågavarande sedelvalören ä 1 R:dr öfverensstämmer med den i landet gällande räkneenhet för penningar, synes äfven härutinnan vara en anledning att hemta för ett fortsatt bibehållande af densamma.
På dessa, jemte de öfriga skäl, som vid föregående riksdagar anförts för bibehållande af sedlar ä 1 R:dr K:mt, anser sig Utskottet böra till Rikets Ständer hemställa, att Revisorernos berörda framställning ej må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den lö Februari 1863.
Reservationer: af Herr Friherre von Schwerin, Julius: ”Emot Utskottets beslut att förorda ett fortfarande lifgifvande af sedlar å En Riksdalers valör, får jag reservera mig pä följande skäl.
Klingande mynt är pä den utländska marknaden värdemätare.
Hos oss utgöres denna till följd af 72 § Regeringsformen äfven af "pappersmynt".
Genom denna olikhet kommer in- och utrikes handeln ofta i origtigt förhållande inbördes.
En större sedel-emission i Sverige medför en ökad konsumtion af såväl inhemska som utländska produkter.
De förra salderas lätt med pappersmyntet.
Icke sä de sednare, hvartill erfordras klingande mynt.
Inom de båda handelsområdena utgör således värdemätarnes olika beskaffenhet en ytterligare "gränsskilnad".
Klart är, att såväl i afseende pä handeln i *sig sjelf, som ock på möjligheten och lättheten att betala vår utländska skuld, det vore skäl att borttaga denna gräns.
Sådant skedde genom införande äfven hos oss af det Europeiska betalningsmedlet i härdt mynt och genom befordrandet af dess cirkulation i landet.
Och dertill skulle äfven i sin män bidraga borttagandet af En Riksdalers-sedeln.
Emot Banko-Utskottets Memorial JV$ 27. 17 Emot dessa och andra skäl har egentligen endast blifvit anförd Riksdalerssedelns stora beqvämlighet i rörelsen.
Dock hemställes örn ej i bankärenden, som i allt annat, det torde vara betänkligt att föredraga det beqvämliga för det rätta.” af Herr Gyllenram, H. G.: ”Jemte det att jag förenar mig uti den af Friheire von Schwerin afgifna reservation. får jag såsom ytterligare skäl för indragning af sedelvalören Én R:dr R:mt anföra: att pappers-, trycknings-, underskrifnings-och annulleringskostnaderna för ett tusen stycken sådana sedlar utgör R:mt 17 R:dr 35 öre, eller i det närmaste 1.75 procent.
Då nu årliga förbrukningen visat sig vara omkring 2,200,000 st. sä uppkommer ju derigenom en årlig förlust för Staten af i rundt tal 35,000 R:dr, Utmyntningen af fjerdedels specier kostar omkring 1,5 procent.
Erfarenheten har visserligen icke ännu ådagalagt, huru ofta ommyntning kan ifrågakomma.
Dock vill det synas mig, som vore man fullt berättigad till det antagande, att några tiotal af är måtte tilländalöpa, innan smältdegeln behöfver anlitas, äfvensom dertill, att denna nötningens silfvervärde utaf i rörelsen varande sådant mynt icke uppgår, under omloppstiden, till ett värde jemförligt. med härofvan uppgifna förbrukningskostnad af pappers-sedlar.
Det hinder för förslagets genomförande, hvilket man sökt framhålla medelst svårigheten nf remissor, synes mig lätteligen kunna undanrödjas på så sätt: att hvarje postkontor och postexpedition skall vara skyldigt, om så erfordras, att, i sammanhang med handläggning af rekommenderadt bref, utfärda postremissvexel på valören högst 4 R:dr 99 öre och derunder, betalbar ä vista endast till viss man och att inlösas endast vid det postkontor, eller den expedition, hvarpå vexel blifvit dragen.” af Doktor Björkman: ”Sedan Högloft.
Banko-Utskottet, vid behandlingen af Rikets Ständers Revisorers år 1860 gjorda hemställan om indragning af sedlar å valören 1 R:dr Runt, nu på goda grunder afstyrkt densamma, anser jag visserligen hufvudsaken vunnen.
Men då bland de många sökta skäl för berörda sedelvalörs föreslagne indragning man ofta och icke utan grund anfört den betydliga kostnaden för dessa sedlars tillverkning, enär från och med den 1 Juli 1861 till och med den 30 Juni 1862, 3,746,000 nya dylika, blifvit förfärdigade och 2,893,250 såsom förslitne invexlade, fästade jag, med stöd af Riksdags-ordningens 37 § 2 morn., Höglofl.
Banko-Utskottets uppmärksamhet på möjligheten och tiilbörligheten att minska denna kostnad medelst utgifvande af sedlar äfven å valören 3 R:dr R:mt, en åtgärd, som sannolikt skulle nedsätta kostnaden till nära hälften af den närvarande, och derjemte ännu mera öka beqvämligheten vid liqvider och vexlingar.