Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit gillade beslut vore för Kronans räkning borlarrenderade, baft eller hade verklig äganderätt, och tvist nu icke vore om fortsatt utgörande af taxa eller ränta för fiskets begagnande, ulan endast om sjelfva äganderätten; alltså och på den grund, att beslut i administratif väg meddelta ej utgjorde hinder för domarens pröfning af tvistefrågan, och lagligen styrkt vore, det byemännen från äldre tider, under det skatt eller ränta tidtals varit utfäst och erlagd, innehaft de inom byarnes områden befintliga fisken; hvaremot icke någon bevisning förekommit, att vid jordens eller strandens öfverlåtande till skatte något förbehåll eller undantag skett från den strandägare i allmänhet tillkommande fiskerätten, pröfvade Kongl. Majit rättvist att gilla det slut, hvari Häradsrätten i målet stannat, nemligen att byemännen borde vid deras äganderätt till de vid deras land och strand belägna fisken vara tryggade, samt deni framgent nyttja och innehafva; hvaremot frågan, huruvida den af samma fisken utgående taxa, hvilken byemännen medgifvit att till och med då innevarande år utgöra, derefter finge upphöra eller än vidare borde utgå, vore ett ämne, som jemlikt 10 kap. 26 §.
Rättegångsbalken ej tillhörde Häradsrättens afgörande (och som, då Häradsrättens beslut icke var öfverklagadt, ej heller blef föremål för Högsta Domstolens pröfning); att en af åtskilliga byars jordägare i Vester-Norrlands län emot Kronan anställd rättegång om fiskerätt i Ljunga eif blifvit af Häradsrätten på det sätt afgjord, att jemte det Kronan tillerkändes vissa, i anseende lill belägenheten, af ålder Kronan förbehållna laxfisken, deremot, med åberopande af Fiskeristadgans föreskrift i 3 kap. 4 §. om strand- och jordägares rätt att nyttja alla inom deras enskilda frälse, skatte och kronohemmans rå och rör belägna eller till deras ägor hörande fiskevatten, förklarades, att då ibland de omtvistade funnes äfven sådana fisken, hvilka hvarken sträckte sig utöfver, kungsådran eller eljest för flottningen menlige vore, strand- och landägarne, på grund af berörde stadga, 12 kap. 4 §. jordabalken samt Kongl.
Förordningen den 21 Februari 1789, bade rättighet att begagna fisket vid de stränder, till hvilka O O O ? deras skattemanna ägor sig sträckte, utan att derföre, efter arrendeårens förlopp, vara pligtige att någon särskild taxa eller afgift till Kongl. Majit och Kronan utgöra; hvarefter detta domslut blifvit af Lagmansrätten ändradt, men af Hofrätten faststählt, och Kongl.
Majit genom nådig
Dom den 15 December 1835 gillat Hofi ättens dom, i hvad den rörde äganderätten till laxfisken i Ljunga eif, men beträffande frågan om taxa, förklarat denna fråga, såsom rörande Kronans ingälder, enligt 10 kap. 26 §.
Rättegångsbalken icke tillhöra II.
Ernb.-Berättelse för år 1819. 81 tillhöra domstolarnes pröfning, utan blefve det derom meddelade utlåtande ogillad t och undanröjdt (i strid med hvad de förut åberopade nådiga domarne i detta ämne innehålla); alt uti tvist om en i Norrbotten belägen bys jordägares anspråk på de vid byns strand belägna fisken, om hvilka Häradsrätten sig yttrat, att då upplyst vore, det samma fisken lage vid byns land och strand, samt icke visas kunnat, att Kronan ä desamma ägde urminnes häfd eller att de några enskilda kronofisken af ålder utgjort, Kronan, med åberopande af 2 kap. 6 §. i Fiskestadgan, frånkändes äganderätten till dessa fisken, och byemännen förklarades berättigade till de vid byns land och strand belägna fisken, hvilket beslut Lagmansrälten gillat, Hofrätten härförutan åberopat dels 1695 års indelningsverk, deri byn blifvit för hafs- och laxfiske afsedd, dels ock från särskilda Landtmäterihandlingar och kartor hämtad upplysning om byns äganderätt till stränderna, vid hvilka fisket idkades, samt för öfrigt yttrat, det någon anledning icke förekommit, att byemännen afhändt sig rättigheten till fisket, eller att detsamma blifvit någon annan lagligen tillerkändt; hvarföre ock då ifrån den å Kronans vägnar åberopade omständighet, att fiskelägenheten i senare tider blifvit lör Kronans räkning emot viss årlig afgift till den mestbjudande på arrende upplåten, icke kunde, emot lagens stadgande i 12 kap. 4 §.
Jordabalken och 2 kap. 6 §. samt 3 kap. 4 §.
Fiskestadgan, dragas någon slutföljd till förminskande af byemännens rättighet att idka fiske vid deras skättemannastrand, blefve på dessa och de af Häradsrätten åberopade skäl Underrätternes domslut af Hofrätten gillade; och är denna Hofrätlens dom fastställd genom Kongl. Maj:ts den 6 April 1841 gifna nådiga Dom; att uppå käromål af ägarne till ett i Vester-Norrland beläget hemman om skattemannaräll till allt slags fiske, så af lax som andra fisksorter, efter deras vid Ångermannaelfven / varande land och strand, först Häradsrätten förklarat, alt som med 1606 års jordrefningsverk vore styrkt, det byemännen för fiskevatten skattade, samt med ett af Konungens Befallningshafvande år 1769 gifvet utslag, det då sökt tillåtelse att anlägga kronofiske efter hemmanets strand blifvit afslagen på den grund, alt af jordeböckerna ej funnes, det i fråga varande fiskelägenheter någon tid varit för Krono ansedda, utan fast mera från uråldriga tider såsom en skattskyldig egendom hemmanet tillydige, men deremot ej kunnat visas, huruledes Kronan kommit i ägo och besittning af omtvistade fiske, hvilket vore vid Ångermahnaelfvens utlopp samt tillika för öppen hafssjö liggande, alltså och med tillämpning af Fiskestadgans 3 kap. 1 och 4 §§. R.
Emb.-Berättelse för år 1849 11 82 R.
Emb.-Berättelse för år 1869. berättigades byemännen att i fråga varande så väl laxfiske sorn annat fiske utanför deras land och strand under skattemannarält begagna och innehafva; derefter Lagmansrätten dömt annorlunda, men Hofrätten, ulan afseende derå, att jordeböckerne efter år 1784 upptoge vissa af de omtvistade lägenheterna såsom kronofiske]], samt att Konungens Befallningshafvande den 29 Mars 1784 förordnat, det 3:ne särskilda så kallade laxstakagårdar inom hemmanets område skulle inrätttas, för att på auktion å arrende utbjudas, och byemännen deremot den 19
Maj 1801 fått Konungens Befallningshafvandes afslag å deras ansökning om förmånsrätt till en laxfiskeinrättning å ett under hemmanet lydande ställe, förklarat, att som den i Fiskestadgan Kongl. Majit och Kronan förbehållna rätt till fiske uti stora elfvar, åar, strömar och insjöar vore inskränkt till de ställen, der Kronan en slik förmån af ålder åtnjutit, men ett sådant förhållande destomindre syntes här hafva inträffat, som företedde utdrag af jordeböckerna för åren 1769—1775 utvisade, att Kronan då icke varit antecknad för något annat kronofiske i socknen, än ett här icke i fråga stäldt så kalladt ålhus i Hällgums ån — — pröfvade Hofrätten, med ändring af Lagmansrättens dom, rättvist gilla det slut, hvaruti Häradsrätten slädnät; och är denna Hofrättens dom af Kongl. Majit den 6 April 1841 i Nåder fastställd.
I alla dessa nu anförda nådiga beslut synes mig den grundsats vara bibehållen, som först utvicklades i Domen af den 21 September 1824.
Men ehuru genom dessa nådiga beslut tillämpning af samma grundsats ännu år 1841 ägt rum; måste likväl de af Herr Justitiae Statsministern omförmälte, derifrån skiljaktiga domslut vara att söka före November 1832, då nämnde underdåniga anmälan gjordes.
Så vidt jag kunnat utröna, har icke i något fall en mera synbar afvikelse från närande grundsats hos Högsta Domstolen visat sig, än den, som träffas uti en hos Kongl. Maj:t den 30 April 1832 afgjord tvist imellan Kronan och större delen af en sockens jordägare i Norrbotten, de der yrkat att varda bibehållne vid de inom deras skattehemmans områden belägna så kallade laxerade fisken, utan annan taxa eller afgift till Kronan, än den skatt, sorn hemmanen ovilkorligen åtföljde, samt att i sammanhang dermed mätte urskiljas och bestämmas, hvilka af förenämnde fisken kunde anses vara Kronans eller skattemans tillhörighet.
Den nådiga Domen i denna sak åberopar en uti Kammararchivet anställd och jemte Kammar-Collegii underdåniga utlåtande inkommen undersökning med utdrag öfver alla så kallade taxerade fisken inom socknen, innehållande, att redan på 1550 eller 1560-talet Kronan uppburit afgäld, utom den för sjelfva hemmanen bestämda skatt, af alla i fråga varande laxfisken, med un - R.
Emb.-Berättelse för år 48JO. 83 dantag af ett beläget vid en bjs land och strand i Luleå eif, hvilket först år 1832 blifvit af byemännen från Kronan arrenderadt; att redan på 1550 och 1560-talen de byar, hvilkas innehafvare nu för andra fisken deltoge i förevarande tvist, erlagt särskild fiskeskatt; att sedan ny jordrefning i Vesterbotten föregått och 1612 års räkenskapshandlingar, i afseende derå, innehölle, det i socknen 8 tunnors utsäde räknades för ett helt mantal eller en skattebonde, hvarföre årligen skattades i penningar 12 mark, smör 8 U., strömming en fjerding, tjära i fjerding och gäddor 1 U., de särskilda skatterne för laxfisken och öfriga fisken likväl fortfarit, och Konung Gustaf Adolf genom resolution den 12 Mars 1613, uppå klagomål af undersåtarne i Vesterbotten ibland annat deröfver, att fiskestadgarne utfordrades, fastän hemmansägarne utgjorde deras skatt efter nya jord refil ingen, förklarat dem, som hade stadgefisken behållna, böra göra stadga deraf, men de, som voro öde, derföre blifva förskonte, samt att allt sedermera till och med år 1774-, hvilket år vore det senaste, för hvilket landsbok funnes i Kammararkifvet, de särskilda fiskeskatterne utgått till i fiskelängderna anmärkta belopp, derförutan Kammar-Collegium i utlåtandet upplyst, att sjelfva hemmanen i Vester- och Norrbottens län ej vore skattlagde för något fiske; hvarföre ock då följaktligen från urminnes tider Kronan bibehållit rättigheten till omtvistade fisken, helst ehuru Kommissionen, som verkställde 1695 års rotering i Vesterbotten, för en eller annan by anmärkt, att fiske funnes, deraf likväl så mycket mindre kunde antagas, att detta fiske verkat någon förhöjning i det nu bestående roteringsbesväret, som 1695 års roteringsverk, i förmågo af 77 §. uti Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 29 November 1756 och Kongl. Brefvet deri 26 November 1763, redan år 1765 undergått en jemkning och förändring, vid hvilken endast jordens beskaffenhet och hemmanens derpå grundade skatt borde afses, Kongl. Maj:t pröfvade, jemlikt 2 kap. 6 §. och 3 kap. 1 §. i Kongl.
Stadgan för Rikets fisken den 14 November 1766, rättvist att, med upphäfvande af Höfrättens dom, ogilla Socknemännens instämda talan att tillerkännas de inom deras skattehemmans områden belägne så kallade taxerade fisken, ulan annan taxa eller afgift till Kongl. Maj:t och Kronan, än den, som hemmanen ovilkorligen åtföljde.
Att imellan den socken, öfver hvars rätt härmed blef dömdt, och de 2:ne andra, som år 1824 erhöllo,dom, någon verklig skiljaktighet i förhållandet ej kan hafva ägt rum, lärer få slutas deraf, att uti Kammar-Collegii här ofvan granskade allmänna utlåtande för hela Norrland (af år 1838) ej någon skillnad socknarna imellan inom Norrbotten angifves.
Så vidt domsluten grunda sig på de begrepp, 84 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. man vid hvarldera tillfället gjort sig om förhållandet, kunna likväl dessa icke vid båda tillfällen hafva varit enahanda, eftersom domsluten ej blifvit det.
Nu tyckes det här ofvan vara utredt, att det begrepp, hvarefter Högsta Domstolen dömde år 1824, varit med verkliga förhållandet öfverensstämmande, enligt hvad, äfven genom den allmänna undersökningen, (den af år 1838), efteråt blifvit bekräftadt; och häraf synes då följa, att de begrepp om förhållandet, hvarpå 1832 års dom livilar, ej kunna med verkligheten öfverensstämma.
Vid jemförelse således imellan de vid hvartdera tillfället använda domskäl, erbjuder sig först den anmärkning, att den särskilda fiskeskalt, som enligt 1832 års dom skall utgått af hemmanen redan på 1550 och 1560-lalen för både laxfisken och andra fisken, utom den för sjelfva hemmanen bestämda skatt, men hvarpå i 1824 års dom ej blifvit fästadt afseende, är uti 1838 års allmänna utlåtande, som rörer hela Norrland, betraktad endast såsom tillfällig eller så beroende af omvexling med fiskelägenheters upptagande, nedläggande, omförande från en titel lill en annan, att från dessa titlar ej kunde dragas någon säker slutsats för bedömande af äganderätten.
Bättre bevis för Kronans äganderätt har säkerligen också icke till 1832 års dom kunnat hämtas från Kammararkifvets då meddelade uppgifter, enär dessa ingen ting mer bestämdt innehålla, än alt för ett par tiotal af år en taxa varit erlagd, ehuru likväl endast det fortfarande beståndet af en sådan kunde här någon ling bevisa.
Alt i Vesterbotten, efter nya jordrefningen vid 1600-talets början, de särskilda skatlerne för laxfisken och öfriga fisken fortfarit, såsom i 1832 års dom förmäles, kan ej betyda, att de oafbrutet och allt framgent fortfarit, enär 1838 års utlåtande visar, alt de noledrelter och fisken, som i äldsta tider skola varit särskildt i jordeböckerna taxerade, ej mer funnits ”tagna i beräkning el”ter år 1547”, enligt då skedd ny skattläggning, så alt ”den ränta, sorn någon ”lid för fiske utgått”, förmodades hafva ”afsett någon på obestämd tid med”gifven fiskerättighet”, som hemmanen år 1547 frångått.
Det är nemligen ej blott tiden, som här är obestämd, utan ock sjelfve fiskerättens medgifvande och dess upphörande.
Utan bestämda bevis på en oafbrutet fortfarande utöfning af äganderätt, kan dock någon gällande bevisning här ej vara för hand; och bristen af en sådan bevisning synes derföre rätteligen i 1824 års dom hafva blifvit afsedd.
Huru litet Kronans rätt lill de i fråga varande fiskena under 1600-talet varit ostridig eller bestämd, visar sig just i 1613 års åberopade nådiga resö - R.
Emb.-Berättelse för år 1840. 85 Julion, hvarigenom, enligt 1832 års dom, Konung Gustaf Adolf förklarat dem, ”sorn hade stadgefisken behållna, böra göra stadga deraf, men de som voro ”öde, derföre blifva förskonte”.
I följd af denna och dylika resolutioner kunde väl svårligen annat hända, än att man snart ej skulle veta, hvilka fisken som voro behållna och borde beskattas, och hvilka som voro öde och således borde vara förskonta.
Och att från ett sådant förhållande ingen bevisning kan hämtas, när fråga är om häfd, såsom grund för äganderätt, torde väl kunna för säkert antagas.
Origtighelen af Kammar-Collegii till domskäl år 1832 antagna uppgift, att sjelfva hemmanen i Vesterbottens och Norrbottens län ej vore skattlagde för något fiske, inhämtas af 1773 års skattläggningsmethod, hvars innehåll jag här ofvan upptagit, och som, äfven med den förklaring, Collegiuin i 1838 års utlåtande velat åt densamma gifva, men hvars grundlöshet jag tror vara ådagalagd, ändock icke skulle låta förena sig med nu i fråga varande uppgift, att sjelfva hemmanen ej vore skattlagde för något fiske.
Det domskäl, som år 1824 hämtades från 1695 års roteringsverk och den derå- samma år gifna nådiga stadfästelse, nemligen att fiske bland andra hemmanslägenheter blifvit konsidereradt, vederlägges icke genom den i 1832 års dom upptagna anmärkning, att fisket ej verkat någon förhöjning i det nu bestående roteringsbesväret, i anseende lill deruti sedermera inträffad jemkning och förändring.
Det är nemligen icke från roteringsbesväret, som rättighet till fiske blifvit härledd, utan det är Kronans vid roteringens fastställande gifna erkännande af denna rättighet, som blifvit åberopadt.
Och detta en gång gifna erkännande förlorar ej sin verkan och betydelse derigenom, att sedan roteringen på den godkända grunden bestått i 70 år (intill år 1765, då jemkningen företogs) det kunnat förordnas, att i och med en förändring i roteringen, någon ändring skulle ske i roteringsgrunden.
Alt för öfrigt denna ändring i roteringsgrunden, sådan den kunde hämtas från 77 §. i åberopade Kongl. Resolutionen den 26 November 1756, för ingen del kan hafva åsyflal någon förändring i fiskerätten, må kunna anses uppenbart deraf, att ej ens ordet fiske i denna §. förekommer.
Så vidt nemligen deri verkligen stadgas, att endast jordens beskaffenhet och hemmanens derpå grundade skatt borde vid rotejémkningen afses, antyder likväl det åberopade lagstället på intet sätt, alt fiskerätten mer än andra till hemmanen och deras jord hörande förmåner skulle från dem skiljas eller vid jemkningen lemnäs utan afseende.
Förordnandet är gifvet såsom resolution på allmogens i Vesterbotten underdåniga besvär; och det bör kunna tagas för afgjordt, att dessa besvär icke åsyftade roteringsverkets 86 R.
St. Just.-Ombudsm.
Emb.-Beråttelse för år 4849. förändrande lill mehn för allmogen sjelf.
Också resolverades derpå ingen ting så menligt, som det skulle varit att fråntaga hemmanen deras fiskerätt; utan stadgandet lyder sålunda, att som de, hvilka vid roleringen blifvit högre ansedde, än deras skatt varit, betarfvade någon lindring i deras knektebesvär, och sådant bäst läte sig göra, om någon jemkning i roteringen skedde; så skulle de vid roteringen för högt ansedda hemman få af de vid roteringstiden till svaga rotars understöd besparda hemman, så väl som af de sedermera skattlagda och dädanefter upptagande och skattläggande nybyggen underhjelpas.
Hvad det äfven åberopade Kongl. Brefvet af den 26 November 1763 beträffar; så har detta tillkommit i anledning af nya underdåniga besvär, särskildt från Norra och särskildt från Södra domsagan af Vesterbotten, öfverensstämmande i klagan deröfver, att Roterings-kommissionen 1695 endast haft afseende på hemmanens ägor och öfriga förmåner (deribland för Södra domsagan särskildt nämnas fiskelägenheter jemte djur- och fogelfänge) hvaruti förändring sedan skall skett, och förmånerne dels ökats dels minskats, så att stor olikhet uppstått; och hade allmogen derföre anhållit, att soldatetungan mätte jemkas efter skatten och byarnes godhet.
Dessa ansökningar äro af Kongl. Maj:t bifallna och vederbörande föreskrifvet att inkomma med projekt till en rotejemkning efter nämnde grunder (skatten och byarnes godhet).
Härifrån har då visserligen med intet skäl kunnat hämtas den i 1832 års dom intagna satsen, att endast jordens beskaffenhet och hemmanens derpå (men icke på andra förmåner) grundade skatt borde vid rotejetnkningen afses.
Den från sakförhållandet hämtade anledning till ansökningarna var, att vid roteringsverkets uppgörande hemmanens ägo-områden, sorn då blifvit till grund tagna, icke ännu på alla ställen varit bestämda, och att vid derefter fortgående refningar och ägodelningar dessa områden bestämdes efter skattetalet, hvarigenom roteringen ej mer kom att öfverensstämma med hemmanens jordrymd och förmåner, och således jemkning i roteringen borde äga rum efter enahanda grund, som för områdenas utstakande följdes, till åstadkommande af jemlikhet äfven i roteringsbesväret.
Men alt härmed för ingen del afsågs uteslutande af fiskerätten från hemmanens förmåner, hvilka utgjorde grunden så väl för skatt, som rotering, är desto mera uppenbart, som i annat fall enahanda uteslutning af fiske bordt äga rum äfven i den ej långt efteråt för orten fastställda skattläggningsmethod, hvilket dock icke var händelsen, enligt hvad ofvan är visadt. R.
Emb.-Berättelse för år 4849. 87 Det enda, sora ännu återstår af 1832 års domskäl, är uppgiften, alt alltifrån år 1613 till och med 1774 de särskilda fiskeskatterne utgått till i fiskelängderna anmärkta belopp.
I allt öfrigt hafva de skiljaktiga rättsbegrepp i ämnet, hvilka röja sig uti 1824 och 1832 års nådiga Domar, uppenbarligen härrört från misstag dels om förhållandet och dels om lagens innehåll.
Endast i denna punkt är det någon ting annat.
Här synes det faktiska förhållandet vara ostridigt, och frågan endast vara om lagens rätta mening.
Äfven i 1824 års dom är nemligen det förhållande antaget, att likasom taxa eller afgift för fisket ägt rum, då jorden ännu tillhörde Kronan, en dylik afgift blifvit af byemännen erlagd, äfven efter det de en längre eller kortare tid innehaft deras hemman med skattemannarält.
Men då fann Högste
Domstolen, att denna omständighet hvarken för byemännen låg i vägen att för framtiden söka härutinnan den rättelse, som af ett i laglig ordning utred t förhållande bör följa, eller kunde å Kronans sida medföra kraft af gällande häfd på rättighet att i fråga varande afgift uppbära, enär underrättelse ej saknades, huru denna afgift först tillkommit och Kronans rätt till densamma, såsom motsagd och bestridd allt ifrån den tid, Kronans jord öfvergått i enskildes ägo, ej heller kunde anses hafva varit oqvald.
Jag har trott, att äfven om detta sista skäl ej skulle gälla, det vore för häfdens undanrödjande tillräckligt, att underrättelse ej saknades, huru afgiften först tillkommit, samt alt denna tillkomst ej kunde visas vara stödd på giltig grund.
De två socknar i Norrbottens län, som tvistade och vunno år 1824, och den tredje, som tappade år 1832, gränsa intill hvarannan; och det kan ej fela, att de tappande invånarne i den sistnämnda förundra sig och misstycka, att vid ett och samma förhållande hos dem, som hos de vinnande socknarna, icke enahanda rätt skulle dem alla vederfaras — att under det de senares strandägande hemmansinnehafvare njuta sina fiskevatten för eget gagn och vinning till godo, de förre deremot, utom saknaden af denna fördel, ej kunna undgå att lida äfven all den olägenhet, allt det intrång, som deras fiskevattens upplåtande till Kronans arrendatorer måste tillskynda dem.
Att sjelfva de vårdare af Kronans rätt, som påyrkade eller tillstyrkte ett sådant beslut, ansågo det för betänkligt, om de ens väntade sig det, visar sig redan uti sjelfva det underdåniga utlåtande, Kongl.
Kammar-Collegium den 18 April 1832 afgaf i det sist här granskade målet.
Deri hemställde nemligen Collegium, ”om icke de inom den tvistande socknen belägna s. k. smärre taxerade fisken, af gäddor, sik, braxen, aborre och mört, ”till större delen uppkomna på Kronans allmänningar den tid, då dessa ännu voro oafvittrade, måtte, 88 R.
Emb.-Berättelse för år ISitJ. ehuru (enligt Collegii förmenande) de genom afvittringen icke förändrat deras natur af Krono eller blifvit under angränsande hemmans räntor inbegripna, likväl, enär deras läge inom eller invid hemmanens områden ofta förorsakat hinder för Kronan att kunna dem med förmån utarrendera, och i allt fall deraf icke vore någon betydlig inkomst för Kronan att förvänta, af hemmansinnehafvarne emot de taxeafgifter, som hittills deraf till Kronan utgått, framgent få begagnas, men att deremot, då skälfångsten vore en rättighet, som hvar och en jemlikt 1 kap. 8 §. i Fiskeristadgan ägde utöfva, den för samma fångst utgjorda afgift, såsom i denna ort icke hörande till några hemmans skattläggning, hädanefter helt och hållet måtte upphöra”.
Efler tvistens afgörande i Högsta
Domstolen blef denna underdåniga hemställan föremål för behandling i administratif väg; och Kongl. Maj:t allat i anledning deraf den 2 Juni 1832 nådig skrifvelse till Kammar-Collegium, deruti förordnas, ”att fullständiga förteckningar och beskrifningar genom Konungens Befallningshat vandes försorg skulle uppgöras på aila Kronans fisken inom Norr- och Vesterbottens samt Vester-Non lands, Jemtlands och Gefleborgs län, med upptagande af fiskenas beskaffenhet, läge, begagnande, innehafvare, algifter m. m. hvarefter sådana uppgifter borde till Collegium insändas, med yttrande af Konungens Befallningshafvande, hvilka af dessa fisken borde för statens räkning utarrenderas, hvilka mot utgörande af förra läxor af vederbörande hemmans innehafvare framgent bibehållas, och hvilka åter ansåges antingen såsom en skälig förmån till de hemman, vid hvilkas land de läge, eller såsom en allmän rättighet för hvar och en utan all afgift lämpligen böra få begagnas; och bade Collegium att, efter granskning af berörde uppgifter, frågan åtföljd af egel underdånigt utlåtande Kongl.
Majrts nådiga pröfning underställa, då Kongl. Maj:t ville i ett sammanhang i Nåder tillse, hvad åtgärd och beslut kunde i ämnet meddelas”.
Ännu i sistlidne Oktober månad berodde detta ärende af Kammar-Collegii slutliga åtgärd, hvartill det likväl då förmältes vara färdigt.
Huruvida Kongl. Maj:t vid dess afgörande skall finna sig oförhindrad att eftergifva något af den rätt till inkomst, som genom domstols beslut blifvit Kronan tillerkänd, lärer icke kunna slutas endast af frågorna, hvaröfver yttrande är infordradt.
Men ehvad Kongl.