Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att göra råttgumman till en sagohäxa ur någon barnbok, som fröken Magnusson gjorde henne, bidrar helt visst icke till att höja verkan af denna egendomliga figurs mystiska ingripande.
Förtju- sande var den lilla framställaren af det lytta bar- net, eleven Karla Strandberg.
Södra teatern gifver i morgon lördag ett nytt program, upptagande » Snöyra » och » Bortbytingen ».
Hrr Vilh.
Stenhammars och Knut Bäcks andra mu- sikafton äger rum i Vetenskapsakademien i mor- gon lördag med biträde af grefvinnan Matilda Taube och konsertmästaren Tor Aulin.
Signor Fransesco d ' Ändrade har nu afslutat sitt märkliga gästspel härstädes.
Sedan vi senast skrefvo om honom, har han uppträdt i ännu ett par uppgifter, hvilkas lösning ytterligare bekräftat vårt omdöme, att han är den mest fram- stående dramatiske sångare, som på de senaste tio åren uppträdt härstädes.
Hans tolkning af narren Tonios roll i » Pajazzo », den ena af de två nya uppgifterna, sätta vi nästan främst bland den genialiske konstnärens prestationer härstädes.
Först genom att se och höra d ' Andrade i denna roll får man en rätt uppfattning af densammas inne- börd.
Alltifrån den mästerligt utförda prologen, som naturligtvis måste omtagas, till de hemska slutorden tia comedia e finita » följer man med andlöst intresse den genialiska framställningen.
Man ryckes ovilkorligen med, och man finner ofta, huru små medel den verklige konstnären behöfver för att åstadkomma en slående verkan.
Maske- ringen är likaledes ypperlig och särdeles karak- täristisk.
Hvilken kontrast mellan narren Tonio i » Pajazzo » och den stolte konung Karl den femte af Spanien i » Ernani »!
Man skulle knappt kunca tro, att samme konstnär vore i stånd att lösa tvänne så olikartade uppgifter.
Visserligen fick man här endast se tredje akten, den nere i grafhvalfvet, men den bild hr d ' A.
här gaf af konung Karl den femte var synnerligt imponerande, och man fick, här- särskildt tillfälle att höra hela vidden och klan- gen af sångarens mäktiga stämma.
Att båda nu nämnda prestationer framkallade det mest entu- siastiska bifall, behöfva vi väl knappast nämna.
Hr d ' Andrades gästspel, för hvars åstadkom- mande k. operadirektionen förtjänar det varma- ste erkännande, afslutades i onsdags med » Don Juan ».
— Lady Hallé ' s uppträdande å kungl.
operan har framflyttats till instundande tisdag.
Dramatiska teatern gifver allt fortfarande hvarje dag » Madame Sans-Géne » för fulla hus.
Till regissör och instruktör vid Dramatiska tea- tern har antagits dir. H. Christiernsson vid Södra teatern.
Ett godt vall » Lille Eyolf » i Stockholm.
För sex fulla eller välbesatta hus har nu direktör Alb.
Ranft med sällskap å Vasateatern uppfört Ibsens nya stycke, och publikens intresse och tacksamhet ha därvid Musikföreningen gifver sin 40:de konsert tisdagen den 2 april i Musikaliska akademien, hvarvid upp- föres Händels oratorium » Josua » med biträde af fru D. Edling och fröken A. Malmström samt hrr Sal.
Smith, O. Lejdström och M. Bratbost.
Fröken Tora Hwass gifver sin uppskjutna konsert nästkommande torsdag den 28 dennes.
(Forts.) » Under n ä r v a r a n d e förhållanden, » återtog h a n efter en liten tystnad, » är det m e r än djärft, att j a g vågat se u p p till e r.
Men, » h ä r höjde h a n en s m u l a u t m a n a n d e sitt huf- vud.
» Men lyckan står den djärfvom bli, p å s t å r m a n oeh.
ni vet h u r högt jag älskar er.
. » » Har jag då inte s a g t?
» » Visst h a r ni s a g t.
betänk emellertid h u r kort tid j a g h a r på mig för att söka förmå er glömma ett gammalt tycke och.
och att fatta ett n y t t.
J a g ber er inte n u om ett afgörande svar, Gabriella.
eller ens vågar d r ö m m a om, att ni genast skall k ä n n a er beredd att förljufva mitt lif.
s å d a n t skulle m å h ä n d a varit en omöjlighet, om inte den d ä r a n d r e.
oss emellan sagdt tycker j a g b a n varit en formlig å s n a.
ja, ni får u r s ä k t a mig Ella, » tillade han s k ä m t a n d e.
» Om inte den d ä r a n d r e ställt sig h i n d r a n d e emellan oss.
» H a n h a d e talat på en gång glädtigt och b e s t ä m d t s a m t syntes för öfrigt icke alls h a böjelse att som afvisad friare h ä n g a på huf- vudet.
» Ni måste, » fortfor han, men j a g fick emel- lertid icke r e d a på hvad h a n vidare a n s å g, att j a g » m å s t e », ty tant ö p p n a d e i d e t s a m m a dörren b a k o m oss samt r o p a d e: » Har du mot- tagning i köket, k ä r a Ella? » » Jag h a r bara varit h ä r för att p a s s a .på, att hon inte b r ä n n e r upp fingrarna, » sade J o h n, som tog ett skutt från bordet.
» Jag blir inte så lätt bränd, » a n m ä r k t e jag samt knep ihop l ä p p a r n a och gaf h o n o m en b e t e c k n a n d e blick.
» S p e t s a r n a äro som nya, » sade tant och s y n a d e dem mot dagern.
» Det är k a n s k e inte nu för tiden vanligt att se en dam i Elias ställning utveckla s å d a n a h ä r husliga dygder, och vi ha ju Lova, » tillfogade hon med en liten förnäm hufvudrörelse.
» I min u n g d o m, » fortfor hon leende, » kände m a n inte till någon konstlvätt, och man var alltför rädd om sina d y r b a r h e t e r att våga förtro dem åt ovana h ä n d e r.
» Spetsfvättning var tillfölje häraf helgad ge- nom välborna generationers a k t s a m h e t och så- ledes på intet sätt o p a s s a n d e för en af deras ättlingar.
John borde följaktligen förstå, att min strängt taget något borgerliga sysselsättning, icke var påkallad af behofvet, oeh med en behaglig känsla af att ständigt kunna b e v a r a skenet, äfven om man händelsevis skulle finna oss vid en tvättbalja, slog tant u p p dörren till salongen och inviterade den unge m a n n e n att följa sig.
Under J o h n s utgjutelser, h v a r s ö m m a ton- fall på en gång lugnat mig och tilltalat mitt hjärta, h a d e elden slocknat i spiseln, all min v e r k s a m h e t s l u s t var plötsligen borta, och i ett slags drömlöst tillstånd utan s a m m a n h ä n g a n d e tankar stirrade jag förströdd på askhögen, d ä r n å g r a gnistor ä n n u glindrade fram.
* » Några b l o m m o r måtte väl Gabriella k u n n a ta emot, äfven om h o n afskyr mig, » sade J o h n, då han följande m i d d a g räckte mig en stor bukett af m ö r k a p e n s é e r oeh r e s e d a.
Det var till tant h a n vädjade med sina ord, och hon u n d r a d e s k r a t t a n d e, hvarifrån han fått en dylik föreställning om mitt sinnelag emot h o n o m.
» Elias ögon äro vältaliga.
» T a n t fortfor att s m å l e.
Hon var van att h ö r a oss s k ä m t a oeh g n a b b a s med h v a r a n d r a.
» Hvarför fick j a g i går inte se en skymt af er, förrän j a g s a ' g o d n a t t?
» frågade han och lade b u k e t t e n med en hälft knäböjande rörelse framför mig på ett bord.
» Man är inte alltid disponerad för alt vara sällskaplig, » s v a r a d e jag kort.
Med ett uttryck af otålighet höjde tant lätt sina axlar.
Inom sig u n d r a d e hon förmod- ligen, h u r u länge d e n n a indisposition skulle fortgå.
Till följe af d e n n a min s i n n e s s t ä m n i n g var det m å h ä n d a som h o n äfven i dag befriat mig från att vara sig följaktig på m i d d a g s - p r o m e n a d e n, hvilken hon mot vanligheten u p p - skjutit en s m u l a för att J o h n skulle få tid att ledsaga h e n n e.
Möjligtvis undvek h o n mig också därför, att h o n i t a n k a r n a syntes tillämna mig någon slags öfverraskning, ty h o n häntydde ett par gånger, att hon litade på sin följeslagares goda s m a k, och hon gaf mig härvid ett förstulet ögonkast k a n s k e för att se, hvad verkan h e n n e s ord gjorde, oeh om inte mitt ansikte skulle klarna u p p.
Stac-
kars, k ä r a t a n t!
E n o p å r ä k n a d utgift för en eller a n n a n gåfva skulfe göra h e n n e rätt stora b e k y m m e r, men med otacksam likgiltighet höjde j a g icke min röst till motsägelse.
J a g var endast glad öfver att snart l ä m n a s allena, och m e d verkligt nöje s å g j a g h e n n e aflägsna sig för att göra promenadtoalett.
» Tant h a r a n m o d a t mig att s å ofta som möjligt titta in, » s a d e h a n, s å snart hon v ä n d e ryggen till.
» Hon h a r förtrott mig, att ni för tillfället ä r i behof af förströelse.
Det är således nyligen s o m h a n.
» J o h n vred och v ä n d e sig på ett oroligt sätt.
» Herre Gud, hvad ni m å s t e tycka j a g ä r inskränkt, » s u c k a d e h a n.
» Ah j a, något! » » J a g k a n inte alls u p p t r ä d a till m i n för- del, fruktar j a g?
. » » Jag ä r inte böjd för motsägelser.
. » » Ni är själfva uppriktigheten, Ella, » inföll han s k r a t t a n d e.
» Det ä r j u s t genom den ni mest h a r förtrollat mig.
uppriktig, renhjär- tad, utan det ringaste k o k e t t e r i.
» » Utan en tillstymmelse af b e h a g s j u k a skulle j a g vara odräglig, fruktar j a g.
. » » Låt gå för b e h a g s j u k a d å.
m e n i så fall, Ella, är ni det p å ett ytterst intagande s ä t t.
och d ä r t i l l.
» » Nej, n u m å s t e ni sluta m e d e d r a välvil- liga o m d ö m e n, J o h n!
» » När m a n oupphörligen t ä n k e r s å mycket godt om er, ä r d e t svårt att inte få tala här- om.
m e n från det e n a till d e t a n d r a.
vet ni, hvad j a g g r u b b l a d e p å i n a t t?
J o, j a g funderade u t.
för att i alla h ä n s e e n - den trygga b å d e d e t n ä r v a r a n d e och fram- tiden.
j a g funderade p å att gå in i alla möjliga föreningar och kassor.
till en hjälp, v mottagas med tacksamhet.
Hvem vill väl le åt stackars gamla Sara * Fast hennes klädning råkar till att vara Mitt Äe ?a,dock för öfrigt väl behållen?
I nitton långa år till högtids buren, Den efier sista modet ej är skuren, Men är dock hel och ren i kjortel- fållen.
Hon var ännu i blomstringsperioden, När hon mitt första köpte uti boden Åt sömmerskan.
Nu har hon snö bland håren Och är, som alltid, hygglig, fastän dräkten Sett utaf andra kläder många släkten Och hunnit bli mitt andra under åren.
L. b Han i n s t ä m d e i mitt skratt.
» Hvilka a n - lag j a g än m å ha, » inföll h a n, » så tycks det nästan, som om j a g h a d e förmåga att m u n t r a er. » H a n lutade sig fram emot mig, o c h med ett allvarligt uttryck tillade h a n: » Och där- t i l l.
ingen kan älska er högre än j a g!
» Den djärfva, hängifna b e u n d r a n, h v a r m e d han såg p å mig, h a d e plötsligt en förbryllande verkan.
J a g ville d r a g a mig tillbaka, men Knappt finns ett ord, som ljuder mera skönt För den, som felat och känt ångerns plåga.
För brottslingen, som straffets för- smak rönt, Kan svar det bli uppå en viktig fråga.
Från mången läpp som ångestskri det ljöd Den stund det vägde mellan lif och död.
Bakfram.
1 motsatt riktning läst blir ordet tolk För mycket, som gör buller uti världen Och nästan skrämt besinningen från folk Som älska stillhet uppå lefnadsfärden.
Kanonens grofva bas samt åskans brak, De äro ock i grunden samma sak.
a Logogryfen: Norge; g e n, ger, oren, neg, g r e n, g n o, e n, g r o, r e g n, n e r, e r g o, o, N e - ro, r e n, r o, erg, n o g.
e h h m m m n n | o 0 0 r r r • s s t 0 1 S Länkgåtan: S e b a s t o p o l; se — bas — bast — as — sto — stop — Po — pol.
Apotöperna: » 1 r 1) Bokstaf, 2) stad i Europa, 3) lektyr, 4) klassisk författare, 5) fransk revolutionsman, 6) hör till musiken, 5) bokstaf.
a U a alla Sparris.
Ni kanske aMrig k o m m i t det ihåg, A t t o c k m i t t hela är e n p e d a g o g.
T y för b v a r e n d a g å n g, s o m n i d e t s e r, Det v i l l d e t visa r å d e t gifva e r: Miti första ej m i t t andra för d e s m å, Af d e n n a s n å l h e t i c k e g o d t d e m å.
Låt d e m mitt andra s m a k a d å o c h då.
Iduns Modetidning hälft år: 2: 50 ett kv.
: 1: 50 3: 75 2: 50 1: 50 2- 2ö 1: 75 1: — (14- dagsupplasan) Iduns tre kv.
: 3: 75 Modetidning (må- nadsupplagan) I anfthåiisforleeknmg.
Ada Negri; af Sigrid Elmblad.
(Med porträtt och fyra dikter af Ada Negri).
— Kvinnan i kyrkans tjänst; en inter- view med d.r Parker.
— Till Wilma H a l l é; efter en konsert, af Lotten von Krcemer (Med porträtt), — Iduns läkarartiklar.
— Sägner; berättelse af Bedvig Indebctou.
— Från Iduns lä- sekrets: » Rättvisa framför allt » — Ur notisboken.
— OupplösJiga band; novell för Idun af Sylvia (Forts.).
— Prisuppgift.
&lt;fe 44 * 44 44 - SN- » ^£N — «^ - G: «N-^«&gt; «v_liÄ^ Prisuppgift.
Enligt vårt löfte att då och då under årets lopp på tids- fördrifsafdelningen anordna små pristäflingar, i hvilka litet hvar kan deltaga, inbjuda vi i dag våra läsarinnor att roa sig med lös- ningen af följande uppgift: Sök att finna ord, hvilka bestå af nio bukstäfver och i hvilka alla nio bokstäfverna äro olika, t. ex. » lackstång ».
Qcrnandts Fredagen den 14 oktober 1892.
N:r 42 (252) Prenumerationspris pr ä r: Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr.
» 6: 50 Idun ensam » 4: — Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets ny » hus.)
sker i landsorten i. post- anstalt, i Stockholm hos redaktion.
Träffas a byrån kl. 1 2 - 1.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Lösnun-.morspris IS Bro (vid kompletteringar).
Boktr.-Jktieb.
Anuouspris t 35 öre pr nonpareillerad.
Föl » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
70 öre pr nonp.-rad Isabella af Castilien.
Cfc§ !#öga anade väl Ca- kéj stiliens stolta drott- .Jto| ning, då hon en gång gaf huld och skydd åt en fattig, van- drande främling, som drömde om stora upp- täckter bortom hafven, att det var hvad hon gjort åt denne man, som mer än all hennes stor- het såsom regent och ädelhet såsom kvinna skulle varaktigt hugfästa hennes namn i folkens minne.
Och dock är det så, att då nu hela den civiliserade världen hög- tidligen firar fyrahun- drade årsdagen af Nya världens upptäckt, är det den del hon äger i denna världshistoriskabragd, som gör, att hennes namn med ära namnes bredvid den hemlöse främlingens, som skulle åt Castilien och Leon skänka en ny värld.
Hade ej denna hennes lifs största gärning varit, skulle hon nu utom sitt rikes gränser endast kom- inas ihåg af spanande häfdaforskare och svet- tande examinander.
Men ändock var Isa- bella la cattolica en af de lätt räknade kvinnor, som höra världshistorien till, en af dem, som intogo sin plats i själfva hän- delsernas medelpunkt un- der den märkliga tid, som bildar öfvergångsskedet till en ny världsålder.
Hon var med, då den sista spillran af morernas välde på den spanska halfön sopades bort, då början gjordes att förena dess söndrade stater till ett stort rike, då konunga- makten med kraftig hand slog ned de gamla riks- ståndens friheter, men hon var också med, då trosfanatism och inkvisi- tion togo det välde öfver det spanska folkets sinne, som de skulle hålla sta- digt fast ända inemot våra dagar.
Född 1451 och dotter till konung Johan af Ca- stilien blef hon vid ader- ton års ålder förmäld med Ferdinand, tronföljare i Aragonien.
Den spanska halfön var då ännu delad i flere stater, Portugal i väster, Castilien i midten, Aragonien i öster, medan det lilla Navarra i de norra bergen behöll sitt oberoende och riket Gra- nada längst i söder stod kvar som den sista åter- stoden af morernas en gång så stolta välde.
Men man lefde i en tid, då me- deltidens splittrade sam- hällen började klunga sig samman i större riken, och Isabellas gemål var en man, som förstod att begagna sig af omstän-
Må allmänhetens dom alltid göra dig eftertänksam, men aldrig försagd.
fr. digheterna.
I Castilien voro dessa då ovanligt gynnsamma för alla planer att samla halfön.
Isabellas broder, konung Henrik, var den siste manlige ättlingen af Castiliens gamla konunga- hus, och vid sin död 1474 efterlämnade han allenast en dotter.
Men hans gemåls äkten- skapliga trohet hade varit af, lindrigast sagdt, tvifvelaktig beskaffenhet, och den unga prin- sessan Johannas legitima härkomst blef genast satt under debatt på ett sätt, som snart antog formen af inbördes krig.
Med vapnens rätt be- steg Isabella sitt fädernerikes tron, och då hen- nes make 1479 blef konung af Aragonien, rådde det kungliga paret öfver största delen af halfön.
Fastän båda rikena fortforo att regeras hvar för sig, låg nu den tanken nära till hands att söka varaktigt befästa den tillfälliga unionen dem emellan.
Till den ändan arbetade de båda makarne hvar i sitt rike med kraft och klokhet på att nedbryta hvarje hinder mot den kungliga maktens höjande.
Dylika hinder hade icke saknats i den spanska halföns riken, sär- deles i Aragonien, hvars fria författning ännu i dag väcker eftervärldens beundran.
Men tidens anda gick i riktning mot det kungliga enväldet, och i de nydanade, stående härarne hade kungamakten ett fruktansvärdt verktyg för sina planer, ett verktyg, som den icke hel- ler lät rosta i brist på användning.
Ett synnerligen gynnsamt tillfälle till använd- ning af båda rikenas kraft och därmed äfven stärkande af den kungliga makten erbjöd sig liksom af sig själft.
Kampen mot de otrogne, mot morerna, hade under ett hälft årtusende, eller allt ifrån den tid, då det spanska folket började resa sig och hämta krafter efter neder- laget mot Islams härskaror, varit dess stora nationela uppgift.
Liksom på Balkanhalfön i vår tid, se vi på den Pyreneiska halfön det ena landskapet efter det andra resa sig och göra sig själfständigt, under det tros- och stam- fiender trängas tillbaka inom allt snäfvare grän- ser.
Till sist stod för morerna endast Gra- nadas lilla rike åter, och nu skulle äfven på dess tillvaro göras ett slut.
Men morerna skulle dock icke gifva sig utan strid.
Hård och lång blef kampen, innan deras sista fäste föll, och mångtusenden af deras krigare med sina höfdingar drogo i landsflykt bort öfver Medelhafvet.
På dess afrikanska strand sägas deras ättlingar ännu i dag förvara nycklarne till sina fäders hus i Spanien, och hoppet skall hos dem ännu icke vara utdödt att en gång få göra bruk af dessa nycklar.
Det var i början af året 1492, som den sista spillran sopades bort af morernas ättahundra- åriga välde på den spanska halfön.
Med mot- satsen i stam följde äfven motsatsen i tro, och under den långa, ofta afbrutna, slutligen segerrika kampen för nationelt oberoende hade den religiösa entusiasmen omsider slagit öfver i den våldsammaste fanatism.
Långt ifrån att mildras af segern, tycktes den endast hämta ny näring däraf.
Det är under det mäktiga intrycket af denna stämning, som en Torque- madas dystra ande trycker sin prägel på half- öns folk, och den till nytt lif väckta inkvisi- tionen växer ut till en nationell institution, som under århundraden sändt skaror af lan- dets ädlaste, mest begåfvade män till bålets kvalfulla död och fyller luften med den stygga doften af brändt människokött.
VON Högsinnad och ädel som Isabella i allt öf- rigt var, stod hon likväl i religiös tolerans i intet afseende före sin tid, utan visade sig i allo såsom en äkta dotter af det land, som sett henne födas.
Det var ej blott med hen- nes goda minne, utan med hennes kraftiga bi- stånd, som inkvisitionen lyckades vinna sin fruktansvärda makt.
Visst blödde hennes hjärta af medlidande, då kättarbålens hemska flam- mor slogo mot himlen från alla vrår af hennes rike.
Men hade ej påfven gifvit henne och hennes make ärenamnet de katolske, och skulle de ej visa sig detta namn värdiga?
Som god katolik kunde hon aldrig ett ögonblick förgäta, att utom kyrkan är ingen frälsning möjlig; och den oeftergifliga följden däraf var, att en stunds kval i timlig eld med all sin gräslighet dock vore ett intet, om de kunde fria från eviga lågor.
Den allena saliggörande kyrkans orygg- liga logik dref i främsta rummet tidens all- varligaste och mest samvetsömma andar att främja inkvisitionens ohyggliga arbete.
Och hvad Isabella vidkommer, nöjde hon sig icke därmed.
Det var egentligen hennes skuld, — eller, som hon ansåg det, hennes förtjänst, — att inom kort efter morernas besegrande följde en fruktansvärd judeförföljelse, som dref flere hundra tusen af landets arbetsammaste och idogaste medborgare i landsflykt.
Ännu mera — då hennes äldsta dotter äktade konung Ema- nuel af Portugal, gjorde hon till ett uttryck- ligt villkor för sitt samtycke till denna förbin- delse, att den våldsamma judehetsningen ut- sträcktes äfven till hans rike.
Både på hufvudets och framför allt på hjär- tats vägnar var hon vida öfverlägsen sin ge- mål, som dock visst icke var någon obetydande regent och framför allt utmärkte sig för sin diplomatiska begåfning, hvaraf han äfven för- stod att göra ett ypperligt, om ej alltid så samvetsgrant bruk till sin egen och sina sta- ters fördel under de ändrade förhållanden, som uppkomsten af stora stater vid medeltidens slut framkallat.
Men Isabella nöjde sig icke med regentinnans berömmelse, utan besatt i hög grad äfven kvinnans och husmoderns dygder.
Hon förstod lika väl att med egen hand sömma sin makes linne som att lära världens stol- taste adel att böja sina styfva nackar inför henne; och åt sina barn gaf hon den yppersta uppfostran.
Ende sonen dog i unga är, och hans död gaf det kungliga paret ett tillfälle att i ännu större omfång än förut fullfölja sina planer att samla halföns riken till ett enda stort helt.
Den äldsta dottern, som bar sin moders namn, förmäldes med Portugals konung Emanuel den store, och därmed skulle föreningen af halföns tre riken jämte hela deras begynnande, världs- omfattande kolonialvälde i båda Indierna på det yppersta sätt varit förberedd, — om ej till all olycka den unga drottningen inom kort af- lidit och snart följts i grafven af sin späde son.
Aldrig har väl ett barns död fört med sig så omfattande världshistoriska förändringar.
Halföns förening omöjliggjordes genom tron- följdens öfvergång till den andra dottern Jo- hanna; men hon var förmäld med en prins af huset Habsburg, hvilket så väl förstod kon- sten att eröfra länder och riken i brudkam- maren; och med hennes son, — i historien känd som kejsar Karl V — indrogos Fer- J^LATEN, dinands och Isabellas riken på ett i högsta grad ödesdigert sätt i habsburgarnes vidtom- famnande världspolitik.
Men omkring år 1486, medan ännu den af- görande kampen mot morerna förestod, kom till det kungliga hofvet en främmande flyktig man.
I det spanska folkets minne lefver han under namnet Cristoval Colon.
Förklädd och nattetid hade han måst lämna sin makas döds- bädd och fly från Portugal, där högviktiga stats- skäl bjödo att hålla honom fången, på det hans stora plan, som Portugals konung ratat, dock icke måtte komma en främmande makt till godo.
Men nu erbjöd han Castiliens och Ara- goniens kungapar att visa deras flottor vägen västerut öfver världshafvet till Indiens så länge förgäfves sökta skatter, — att finna en ny värld, det drömde han aldrig om.
Kung Fer- dinand var en allt för världsklok man att lyssna till dylika fantasier.
Men hans gemåls svär- miska trosnit blef mäktigt tilltaladt af främ- lingens storslagna plan att lägga den yttersta östern under korsets välde och, rustad med dess omätliga skatter, tåga västerut mot de islamitiska väldena och på deras ruiner trygga de kristnes herravälde öfver den heliga grafven.
Ännu var dock allt för mycket att sköta i eget land för att man skulle haft tid att mycket lyssna till den äfventyrlige drömmaren.
Långa år fick han vänta och uppehållas af ett bedrägligt hopp, under det han med nöd lif- närde sig af det knappa understöd, som hofvet gaf honom.
Huru han var nära att bringas till förtviflan och än en gång draga ut i värl- den på vinst och förlust med sin stora tanke, då till sist hans öde vände sig, är här icke stället att förtälja.
Vare det nog sagdt, att då glädjen öfver Granadas fall beredde hans plan ett bättre mottagande, var det Isabella, som framför alla andra blef dess främjarinna.
En sägen går, att hon till och med låtit pant- sätta sina egna juveler för att skaffa Kolum- bus medel till hans stora färd.
Denna sägen hör till det myckna sagolika, som flätat sig kring den store upptäckarens minne, och kan ej historiskt bevisas, men den stämmer full- komligt öfverens med hvad man känner om Isabellas karaktär.
Samma år, som såg det sista moriska riket på halfön gå under, fick äfven bevittna början till den jättelika utvidgning af dess makt, som följde med den Nya världens uppdagande.
Men dess upptäckare skulle aldrig få veta, att det var en ny värld han funnit.
Det låg i själfva sa- kens natur, att hans företag, så som han tänkte sig det, måste misslyckas, att Zipangu och Cathay (medeltidens namn på Japan och Kina), på hvilkas mark han trodde sig ha landat, städse veko undan i ett allt aflägsnare fjärran och med dem deras rika skatter, som han trodde sig blott behöfva sträcka ut handen för att gripa efter.