Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström, vid min motions remitterande, deremot framställt, eller att Högsta Domstolens fördelning på Divisioner skulle medföra den skadliga följd af olikhet uti Lagtolkning i högsta Instancen, torde så mycket mindre förtjena någon uppmärksamhet, som hvar och en lätlligen lärer inse, att det närvarande förhållandet i detta afseende genom mitt förslags antagande ingalunda skul - 8 Lag-TJtskottets Betänkande, N:o 67. le blifva förändradt.
Det måste nemligen vara klart, att, i fall 5 af Högsta Domstolens 12 Ledamöter i dag afgjort ett mål efter sin åsigt om det rätta, så kunna de 7 återstående Ledamöterne, eller 5 utaf deni afdömma en lika beskaffad sak efter en alldeles motsatt åsigt, lika obehindradt en eller annan månad härefter, som om de i dag varit tjenstgörande på en annan Division.
Att så beskaffade, hvarandra motsatta, domslut uti alldeles likartade mål äfven verkligen ifrån högsta Instancen utgått, derom torde förflutna årens erfarenhet bära det bästa vittnesbörd.
Detta missförhållande, så mycket mer beklagansvärdt, som detsamma, der det inträffar, lättligen kan hos mindre upplyste rättsökande alstra föreställningen om. bristande förmåga eller brist på vilja hos rättvisans skipare i högsta Instancen, att rigiigt tolka Lagens föreskrifter och såmedelst betaga Domstolen den agtning, sora derifrån bör vara oski 1 jagtig, skall icke upphöra förr, än Högsta
Domstolen fördelas på arne Divisioner, med föreskrit! för hvardera alt uteslutande handlägga vissa slag af mål, så alt t. ex. alla brottmål afdömmas å den ena och alla civila mål å den andra Divisionen.
Vidare invändes måhända, att, i fall en eller aine Ledamöter sjuknade, vigtigare mål, hvilka 7 Ledamöter böra öfvervara, ej skulle kunna afgöras.
— Till svar härå får jag endast anmärka, att Högsta
Domstolens activitel äfven under ett sådant sjukdomstillstånd blefve större, än den för närvarande är.
Mindre vigtiga mål kunde nemligen fortfarande handläggas på båda Divisionerna och vigtigare på en i sender med 2:ne tillkallade Ledamöter ifrån den andra
Divisionen, som naturligtvis för tillfället måste inställa föredragningen derstädes.
Den, som emot mitt förslag anmärker, att, i fall det godkändes, Högsta Domstolens Ledamöter aldrig skulle erhålla någon semester, har misstagit sig.
Jag har nemligen ej framställt en så obillig önskan, som den, att Högsta Domstolen, med dess närvarande ringa antal Ledamöter, skulle hela året igenom arbeta på arne Divisioner, utan endast att detta skulle ega rum tvåtredjedelar deraf, hvaremot under de återstående 4 månaderne, då endast en Division vore tjenstgörande, Ledamöterne alternerande skulle åtnjuta tjenstledighet; och torde härvid tillika icke böra förbises, att jag begärt, det ett lämpligt arfvode måtte Högsta Domstolens Ledamöter beviljas såsom ersättning för deras ökade göromål.
Om tjenstgöringen på 2irie
Divisioner åter endast fortgick halfva året, så skulle hvarje Ledamot under den återstående hälften få åtnjuta 2:ne månaders tjenstledighet.
Slut - Lag-Uslcotlets Eelånlande, N:o 6?. o Slutligen skall det tilläfventyrs invändas, all Konungen ej skulle kunna begagna
Sin rättighet att öfvervara de ut i Högsta Domstolen förekommande mål, derest desse på arne
Divisioner handlades.
Delta inkast, som naturligtvis endast kan afse en samtidig tjenstgöring af båda Divisionerne, är likväl äfven i sådant fall utan betydenhet.
Det är nemligen klart, att, i fall Konungen skulle finna för godt att, på sätt RegeringsFormens 21 § raedgifver, i Högsta
Domstolen öfvervara föredragningen och afgörandet af 2:ne mål, som samtidigt förekommo på båda Dividonerne, del ena målet måste hvila, intilldess del andra blifvit afgjordt.
För närvarande är det Ilof-Rätls-Precrdenternes rättighet alt öfvervara alla der förekommande mål, men sådant oagtadt fortgår arbetet, åtminstone uti 2:ne af desse Domstolar, samtidigt på 4 Divisioner.
Sedan jag un, såsom jag hoppas, vederlagt aila de inkast, som emot framgången af mitt förslag kunna göras, vågar jag vördsamt hemställa, att Lag-Utskottets utlåtande i denna del ej må varda bifallet, utan till Utskottet återrem illerad t, på del att Rikets Ständer derefter må blifva i tillfälle att vidtaga sådane åtgärder, som bäst leda till det med min mo’ion åsyftade vigliga ändamål, nemligen att de rättsföi hållanden, sorn uti åi ligen tilltagande mängd öfv.ei lemnäs till Doms t ola rnes afgörande, derstädes måtte blifva handlagde med större skyndsamhet än hittills.” SUt. ti!
Prut 181» 7 Sam! ! tfd 19 STOCKHOL M, Kongl. Ordens-B oktryckeriet j 1840. Lag-Utskottets Utlåtande , N:o 68. i N:o 68.
Ankom till Exp. Utsk. den 29 Juni kl. 11 f. m.
Utlåtande öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 4o, i anledning af väckt J råga om ändring i 16 Cap. 7 §.
Jorda-Balken och upphäf vande a.f 8 §. i samma Cap. och Balk.
Sedan Rikets Ständers Justilias-Ombudsrnan hemställt ej mindre, att 7 §. i 16 Cap. Jorda-Balken mätte sålunda ändras, att den rättighet upphörde, som derigenom blifvit jordegare tillagd, att sjelf återhemta rymd landbo och det han med sig fört, då landbon träffas på vägen, samt att derom lita Befallningshafvande!» till, i händelse landbon salt sig neder å annan ort, än ock alt 8 §. i samma Cap. och Balk, hvilken utsätter serskildt straff för landbo, som i berörde fall ställer sig till motvärn, och för dem, som honom värja vilja, skulle upphöra att vara gällande; så har Lag-Utskottet, genom dess Betänkande N:o 4°) i sådan måtto understödt omförmälde förslag, att Utskottet tillstyrkt, alt jordegare endast skulle ega vända sig till Befallningshafvande!!, för att få rymd landbo och hans medtagna gods återförde, samt att 8 $. måtte, i stället för dess nuvarande lydelse, innehålla stadgande om rättighet för jordegare alt qvarhålla afflyttad landbos gods å hemmanet, intilldess landbon betalt lega m. m., hvarför han vid ahlyttningen häftar.
Enligt ankomne Pi otoeolls-utdrag, liar detta Betänkande vunnit Höglofl.
Ridderskapets och Adelns samt Högvördiga Preste-Ståndets bifall; hvaremot detsamma är vordet från de öfrige två Riks-Stånden till Utskottet återremilteradt, på grund af gjorde anmärkningar inom Yällofl. Borgare-Ståndet, af Herr Levin, Herr Christierson, Herr Halling, Herr JVedherg och Herr Gezelius, samt i Hedervärda Bonde-Ståndet, af Nils Pehrsson från Södermanland, Nils Strindlund från WesterNorrland, Lars Larsson från Elfsborgs Län, Eric Pehrsson från Gefleborgs Län, Peter Claesson frän Elfsborgs Län, Peter Jönsson från Jönköpings Län, Peter Jönsson från Christianstads Län och Johannes Christoffersson från Kronobergs
Län, med hvilka åtskilliga andra Stånds Ledamöter sig förenat.
Berörde anmärkningar, hvilka lämpligen kunna sammanföras i serskildta punkter, äro följande: Bih. till R.
Fröt. 184.0. 7 Sami. 1 Afcl. 20 Haft. 2 Lag-Utskottets Utlåtande_, N:o 68.
1:0 att en otydlighet skall ligga deruti, att Utskottet, för att utmärka den Embetsmyndighet, till hvilken jordegaren, i händelse af landbons bortrymmande, hade att vända sig, begagnat, i förslaget till 7 $., ordet ”Befallningshafvande”, hvilket, enär Utskottet ej uttryckt, huruvida dermed borde förstås Konungens Befallningshafvande, Kronofogde, Länsman eller Fjerdingsman, kunde gifva anledning dertill, att äfven den lägre Kronobetjeningen i berörde fall finge anlitas; 2:0 att stadgandet i samma förslag, angående bötes-ansvar för dem, som, då landbo rymmer, hjelpa honom att afflytta, innebure en orimlighet, helst det biträde, som vid åbos afflyttning vanligen erhölles från grannarne, lemnades af dem i god afsigt och ej borde ådraga ansvar, så vidt det ej vore bevisligt, att någon olaglighet blifvit med uppsåt befrämjad; 3:o att, då Justitias-Ombudsmannens hemställan, i hvad den rörde 8 §. i 1 6 Cap. Jorda-Balken, afsåge icke ändring, utan upphäfvande af samma , Utskottet skall öfverslå idit gränsen för dess grundlagsen liga verksamhet genom förslaget, till en helt och hållet förändrad lydelse af denna $.; och 4:o att Utskottets sistnämnde förslag inrymde åt jordegare en allt för vidsträckt rättighet, som ofta skulle missbrukas och leda till förstörande följder för den fattiga landbonden, hvilken, om han, för någon brist i sina förbindelsers uppfyllande, före fardag vräktes från hemmanet och hans lösa egendom finge, utan vederbörande embetsmyndighets anlitande, af jordegaren qvarhållas för verklig eller föregifven fordran, intilldess frågan om fordringens gi 11 tighet blifvit i laga ordning pröfvad, skulle sättas ur stånd att sig med hustru och barn försörja samt följagtligen råka i armod och falla fattig-inrättningarne till last; och är i öfrigt erinradt, att jordegaren ej saknade tillfälle att göra sina anspråk emot Jandbon gällande efter dennes afflyttning, samt att ifrågavarande rättighet åtminstone borde inskränkas lill så stor del af landbondens egendom, som kunde svara emot jordegarens klara och förfallna fordran.
Hvad den i första punkten upptagna påminnelse beträffar, torde Utskottet, för alt visa, det densamma helt och hållet saknar gi 11tig grund, endast behöfva upplysa, att Utskottet i denna del af sitt förslag följt nuvarande lagtexten i 16 Cap. 7 §.
Jorda-Balken, hvarest, såsom annorstädes i 1734 års lag, t. ex. i 3 Cap. 3 $. Utsöknings-Balken, ordet ”Be - Lag-Utskottets Utlåtande > JV:o 68. 3 fallningshafvande” nyttjas utan att vara föregånget af ordet ”Konungens”, samt att något skäl för Utskottet, att i förslaget tillsätta sistnämnde ord deslomindre förefunnits, som, Utskottet veterligen, aldrig tillförne tvifvelsmål uppstålt derom, att ju ordet ”Befallningshafvande” i allmänna lagen betecknar Konungens Befallningshafvande, men icke den derunder lydande Kronobetjeningen å Jandet, hvilken utgöres af Kronofogde och Länsman samt jemväl alltid under desse utti ycklige benämningar i lagen förekommer.
Som fråga ej blifvit vackt om ändring eller upphäfvande af lagens nu gällande föreskrift, angående ansvar för den, sorn vid fattning biträder rymmande landbo, har Utskottet i förra Betänkandet ej eller ingått i pröfning om lämpligheten eller olämpligheten af della stadgande; men äfven om Utskottet, i följd af hvad som härvid blifvit anmärkt, nu skulle anse sig böra en sådan pröfning företaga, komme Utskottet ej att afvika från dess förra förslag, enär stadgandet, efter Utskottets tanka, är behöfligt samt ej gifver någon anledning dertill, att ansvar får ådömas i annat fall, än då veterligen olaglig flyttning blifvit befrämjad.
I afseende på hvad i tredje anmärkningspunkten förekommer, anser Utskottet sig böra hänvisa till de i Betänkandet anförda motiv, hvaraf upplyses, att den af Utskottet föreslagna förändrade lydelse af 8 $. i 16 Cap. Jorda-Balken är en följd af samt står i sammanhang med Utskottets tillstyrkan af bifall å Juslitiae-Ombudsinannens hemställan om upphörande af jordegares rättighet, enligt 7 $. i samma Cap. och Balk, att sjelf föra rymd landbo och hans gods åter; Och om Utskottets förslag i sin helhet betragtas, så finnes, att detsamma ej innefattar någon af Utskottet väckt ny fråga, utan endast afser antagandet i viss inskränkt nion af hvad Justiliae-Ombudsmannen bemställt.
Det kan således, efter Utskottets tanka, ej med skäl påstås, alt Utskottet i sina tillstyrkanden gått längre, än hvartill Utskottet varit både pligtigt och berättigadt.
Beträffande slutligen fjerde anmärkningen; så får Utskottet fästa uppmärk samhet derpå, att, enligt Utskottets förslag, jordegares rätt att, när landbo ailly tiar, qvarhålla och såmedelst från förskingring freda dennes gods, endast eger rum, då landbo häftar för gäld, som antingen, jemlikt Lag, utgår med förmonsrätt urbans lösa egendom, eller ock uppkommit genom vanvård eller förskingring af hvad landbo till hemmanets bruk af jordegaren erhållit, och att, då lagen tillåter husvärd i stad alt hålla gästs egendom qvar för ogulden hushyra, det synes desto mera 4 Lag-Utskottets Utlåtande j N:o 68. vara af rättvisa och billighet påkalladt, alt jordegare tillerkännes enahanda förmon emot landbo, i fråga om obetalda fordringar, hvilka från arrendet sig härleda, som det ofta kan inträffa, att de tillgångar, landbon vid afflyttning vill bortföra, blifvit genom arrendet förvärfvade.
Det följer i öfrigt af sig sjelft, att jordegarens ifrågavarande rättighet ej får sträckas till större del af landbons egendom, än som motsvarar gälden; äfvensom det alltid står landbon öppet att i laga ordning återfordra, hvad som derutöfver kan hafva blifvit honom afhändt och att för sålunda tillfogad skada yrka ersättning.
På dessa skäl vidblifver Utskottet sitt förut afgifna Betänkande, hvilket alltså till Vällofl.
Borgare-Ståndets och Hedervärda Bonde-Ståndets pröfning oförändradt återlemnas.
Stockholm den 2g Juni 1840.
Riksdagsfullmägligen Per Sahlström från Stockholms Län har reserverat sig deremot, att Utskottet ej fästat afseende på hvad i sista momentet af fjerde anmärkningspunkten finnes anfördt; äfvensom Herr von Röök och Herr Halling hafva åberopat deras vid förra Betänkandet fogade reservationer.
STOCKHOLM, Nord $ t rom sk a Boktryckeriet, 1840. t Lag-Ulskoltets Tillåtande, N',o 69, 1 N:o 69.
Ank till Exp. Utsk.
Jen 7 Juli, kl. *12 f. m. i Utlåtande, i anledning aj gjorde anmärkning ar vid Utskottets Betänkande N:o 38 lifver vackt fråga om Stockstraffets upphörande.
Ridderskapet och Adeln, VälloQ. Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Lag-Utskottet återremitterat ofvanberörde, af Högvördiga Preste-Slån det ht fallne Betänkande.
De anmärkningar, som .till återremisserne föranledt, hafva blifvit framställde af Herr Friherre Cederström, Anders, Herr von Hartmansdorff, Herr Friherre Cederström,, Thure, Herr Christierson, Herr Wrem, Herr Bagge, Bengt Gudmunsson från Halland Sven Heurlin från Kronobergs län Lars Larsson från Elfsborgs län, med flere samt gå derpå ut; :i:o att hvad Utskottet tillstyrkt, angående Stock straffets upphörande» ej borde erhålla gällande kraft förr, än den jemväl till Utskottet återförvista frågan om den uppenbara kyrkopliktens afskaffande, hvilken förmentes dermed ega sammanhang, blifvit afgjord:; 2:0 att, derest kyrkoplikten bibehölles,, men stoekstraffet lomme att upphöra, skulle för fremmande religions-för.vandt, sorn begår sådant brott, alt han, enligt nu gällande föreskrifter, är skyldig att, i stället för kyrkoplikt, undergå Stockstraff» någon mot kyrkoplikten svarande påföljd stadgas, så att den fremmande religions-förvandlen, i detta afseende, ej blefve i motsats till andra ostraffad, hvilket ansåges inträffa, om endast det af Utskottet föreslagne kungörande från predikstolen af personens namn och brottets beskaffenhet komme att ske; ,3:o att enahanda kungörelse borde ega rum jemväl i alla andra fall, .der någon föröfvat brott, hvarföre Stockstraff nu är stadgadt; samt 4:o att det straff af förhöjde böter eller fängelse vid vatten och bröd, sorn Utskottet, under förutsättning af Stoekstraffets upphörande, föreslagit för uppsåtlig skadegörelse på annans till prydnad eller lugn planterade träd eller annans skogsplantering, icke vore lämpligt, i hvilket afseende blifvit anfördt, än att samma straff vore för strängt, än att det behöfde skärpas, än alt åt
Domaren icke bordt öfverlemnas, att efter godtfinnande tillämpa böter eller fängelse vid vatten och bröd, och än att den åsigt Bih, till R, St, Prot. 1840, 7 Sand, i Afd, 2/ Heijl, 1 2 Lag-Utskottets Utlatandej N.-o 69, borde följas, som Herr voti Röök, uti en vid Betänkandet fogad reservation, framställt, nemligen, att den, som på nyssnämnde sätt sig förbruLit, skulle ställas å landet vid Tingshus-dörren, och i staden vid Rådstufvuporlen, med en gren i handen, att skämmas i Två timmar, sedan Domaren förut från Tings- eller Rådstufvu-Rätlen för allmänheten kungjort hans brott.
Utskottet, som nu går alt häröfver afgifva Utlåtande, får, med anledning af hvad första anmärkningspunkten innehåller, vördsamt förklara, att, ehuru kyrkoplikten, ifrån att utgöra en religiös försonings-akt, numera erhållit samma egenskap, som Stockstralfet, nemligen att vara elt skamstraff, och skälen för bådas afskaffande, på sätt Utskottet i förra Betänkandet anfört, alltså till stor del äro desamma, lärer likväl denna omständighet ej verka något sammanhang emellan berörde ämnen eller hindra, att ju den ena frågan må, oberoende af den andra, handläggas.
Då Utskottet, för den händelse, att Stockstraffet komme att upphöra för fremmande religions-förvandt, som bordt sådant undergå, i stället för uppenbar kyrkoplikt, hemställt, att den felandes namn älvensom brottet skulle kungöras från predikstolen i kj^rkan, vid hvilken Stockstraffet skolat verkställas, har sådant skett derför, att Stockstraff i detta fall egt rum för brott af svårare beskaffenhet; och enär dels någon lämpligare påföljd, som i berörde afseende kunde sällas i stället för Stockstraff, ej blifvit uppgifven, dels en otillbörlig straffskärpning skulle uppkomma, derest ett dylikt kungörande utsträcktes till alla andra fall, der Stockstraff bordt ådömas; anser Utskotlet de i andra och tredje anmärkningspunkterne omförmäldte yrkanden icke böra till någon åtgärd föranleda.
I fråga om straffbestämmelse för den, som med vilja förderfvar annans skogsplantering, med mera, synes tillbörlig uppmärksamhet böra lemnäs deråt, att detta slag af brott, för det skamliga i bevekelsegrunden, i allmänhet fordrar strängare bestraffning, än annan skogs-åverkan, men att detsamma understundom kan begås mera af oförstånd än ondska, samt följagtligen icke bör ovillkorligen med urbota straff beläggas; och Utskottet tror sig hafva å dessa omständigheter fästat nödigt afseende, då Utskottet i sitt förslag tillstyrkt icke allenast fördubbling af de förut derför utsatte böter, utan ock, att fängelse vid vatten och bröd alternativt må kunna ådömas, efter som uppsåtet och ondskan hos den brottslige varit till, hvilken föreskrift, den der öfverensstärnmer med grunderne i Lag-Coinitéens förslag till allmän Criminal-lag, hvarest i flere fall för ett och samma brott utsättas både böter och fängelse, jemväl medverkar dertill, att den, som är bemedlad, ej kan lättare, än den fattige, försona förbrytelsen, livad ser - X Lag-Utskottets
Utlåtandej N.-o 69. 3 slulclt beträffar
Herr von Rööks åberopade reservation, så åsyftar densamma endast att utbyta Slockstraffet emot ett annat straff, som, uti icke ringare nion än det förra, skulle väcka åtlöje och allmän förargelse; hvadan Utskottet på skäl, som förut äro emot bibehållande af skamstraff anförde och icke blifvit inom Riks-Slånden motsagda, ej eller, kan biträda den uti nämnde reservation yttrade mening.
I följd af hvad Utskottet nu anfört, finner Ulskotlet ej anledning att i någon del ändra omförmälde sitt förslag, som derföre ånyo vördsamt underställes de respeclive Riks-Slånds pröfning, hvilka Betänkandet återremitterat.
Stockholm den 2g Juni 1S40.
R eservationer: Af Herr Friherre Cederström: ”1 conseqvens med de anmärkningar, jag gjorde emot Lag-Utskottets Betänkande N:o 38, då det inför Högloflige Ridderskapet och Adeln föredrogs, får jag nu emot Utskottets fortsatt vidhållna beslut mig reservera :
Att kyrkoplikten i senare tider från en blott försonings-akt med kyrkan, urartat till ett skamstraff, torde af ingen nekas.
Att Lagstiftaren äfven så ansett densamma, finnér man, då man besinnar, att
Stockstraff blifvit föreslaget som surrogat derföre, då detsamma blifvit stadgadt för fremmande trosförvandter, hvilka blifvit förvunna till sådane brott, hvarföre kyrkoplikt annars bordt undergås.
Skulle kyrkoplikten således framdeles komma atL fortfarande bibehållas, så lärer väl både billighet och juridisk conseqvens fordra, att fremmande trosförvandter, som ej kunna eller böra undergå delta straff, likväl ej gå alldeles fria, utan att någon motsvarande straffbestämmelse för dylika fall föreslås och bestämmes.
Att blotta uppläsandet från predikstolen af brottslingens namn och brottets beskaffenhet ej för fremmande trosförvandter kan anses för straff, än mindre jemnföras med den nu gällande uppenbara kyrkoplikten, lärer hvar och en medgifva; och jag kan ej inse, hvarföre fremmande böra ega större förmoner, än våra egna trosförvandter, samt vidhåller derföre i denna del, hvad jag inför Högloft.
Ridderskapet och Adeln androg, då detta ämne der disculerades.
Hvad åter senare punkten af Utskottets Betänkande angår, så bibehåller jag samma öfvertygelse, jag inför Högloft.
Ridderskapet och Adeln i detLa ämne yttrat, att nemligen nedhuggandet eller förderfvandet af annors fruktbärande eller till prydnad planterade träd utvisar och innebär en så 4 Lag-Utskottets Utlåtande x N\o 70. hög grad af elakhet och skadelust, och ofta till sina följder kail vara så kännbara, att urbota-bestrafFning derföre bör fastställas, oell att det ej må få bero på Domarens godtycke att döma till några Riksdalers böter eller urbota-straff, ty följden häraf skulle måhända blifva, att den rike och bemedlade nidingen sluppe med några Riksdalers böter, men den fattige med urbota-bestrafFning.’” Af Herr von Röök och Herr Professorn Doctor Bexell'y sön» åbero-- pat deras vid förra Betänkandet fogade serskilda yttranden - N:o 70.
Auli. till Exp; Utsli. di 7 Juli, kl. 112?
r. itf. Tillåtande, i anledning af gjord a anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 26, angående vacht fråga örn den uppenbara kyrkoplikt ens af skaffande.
Välloflige Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva bifallit omförmäldte Betänkande, hvaremot åtskillige hos Höglollige Ridderskapet och Adeln samt Flög v ör diga Preste-Ståndet framställde anmärknin-’ gar föranled t,, att detsamma blifvit af dessa Riks-Stånd till Lag-Utskottet återremitterad t.
I afseende på ämnets behandling; i det hela, är af FFerrBiskopen m. m.
DOctor/fedrar anförd t, att kyrkoplikten borde återföras till dess ursprungliga egenskap af en kyrkobot samt skiljas ifrån den verldsliga straff-lagen' och flyttas inom kyrkans disciplinära område.
Den offentliga och enskilda kyrkoplikten, som borde i det närmaste sammanfalla, skulle således upphöra att vara ett straff, hvartill den felande dömdes och tvingades, samt i stället blifva en bättrings- och förson i ngs-aus tält, tillkommen i följd af kyrkans lag; och Domaren skulle’ endast ega' atL förklara den brottslige förlustig af sådane kyrkans förmoner, sorn genom öfverträdelse!» vore förverkade och blott genom kyrkobolen kunde återvinnas.- Då Utskottet deremot i Betänkandet bibehållit begreppet af verldsligt straff, såsom kyrkoplikten tillhörigt, yrkade Herr Biskopen, att Betänkandet mätte omarbetas, men om sådant ej kunde ske utan bibehållande af nyssnämnde grundfel, borde nu gällande föreskrifter angående kyrkoplikt förblifva of bra riri Bade* Lag-Utskotlets Utlåtandej If.-o 70, b Ilerrar Prostarne Östberg, Lindmark, Bergquist, Tunelius och Ägrett,- Herr Pastor Primarius Doctor Hagberg, Herr Professorn Doctor Thomander,- Herr Biskopen Heurlin, Herr Professorn Gejer och Herr Biskopen Nibelius hafva dels instämt uti ofvanstående anförande, dels i enlighet dermed sig yttrat, med tillägg, af Herr Professorn Thomander: alt verldslig
Rätt så mycket mindre borde ådöma kyrkoplikt*- som deraf uppstodo olägenheter i två afseenden, nemligen att de felande ofta blefvo af
Domstols-undersökningarfte en längre tid hindrade att försonas med församlingen Sanit éj érhöllo tillräcklig beredclselid, då kyrkoplikten skulle verkställas; af Herr Biskopen Nibelius: alt, enär den brottslige borde vara föremål för lärarens vård och af honom uppsökas, skulle det åligga Domaren att, då någon sig förbrutit och blifvit dömd lill straff, derom göra anmälan bos vederbörande Pastor, som egde att förfara med den felande på ett sätt, hvarigenom denne lill ded goda lättare återfördes; uti hvilket yttrande Herr Professorn Thomander' sig förenat; Samt af Herr Biskopen Heurlin: att uti det nyligen utarbetade förslaget till ny Kyrkolag blifvit hemsläldt, alt vederbörande Domare skulle till Presterskapet lemna uppgifter på dem, sorn, i följd af begångna brott, börde blifva närmare föremål för lärarens uppmärksamhet, hvarefter det skulle åligga denne att väcka, varna och förmana den brottslige, Sorn, innan lian visat säkra prof på ånger och bättring, icke finge återupptagas i församlingens gemenskap, utan voie utesluten från åtnjutande af åtskillrge utaf kyrkans förmoner, såsom att begå IL H.