Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af Grefve Anckarsvärd; Carl Henrik; angående reorganisation af Landtmäteristaten samt ändringar i Skiftesstadgan m. m.
Till jordbrukets upphjelpande inom vårt land har otvifvelaktigt
Skiftesverket utgjort en af de verksammaste drifkrafterna, men i den mån medlet varit godt och välgörande vill det äfven synas vara af vigt, att de ifrån erfarenheten vitsordade bristerna uti författningen i möjligaste måtto undanrödjas.
Att Skiftesverkets tillfredsställande framgång till en hufvudsaklig del beror af en, till dermed sammanhängande invecklade förrättningar, grundligt bildad Landtmätare-korps, är alltför mycket i ögonen fallande, för att kunna betviflas.
Huru härmed i verkligheten förhåller sig, faller sig svårt för mig att afgöra; men studentexamen såsom vilkor för inträdet i Landtmäteriet visar sig hafva varit en alltför inskränkt fordran, då landtmäteri-elevernas bildning blef öfverflyttad till skogs-institutet; ett förfogande som likväl icke heller företedde någon längre varaktighet, än ifrån Bih. till R.
Prot. 1862 A 1863. 11 Sami. 1 Afd. 6 42 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 22. 1856 till den 27 September 1861, d8 jag föreställer mig att student-examen ånyo intog sitt förra rum såsom vilkor för inträde i Landtmäteri-korpsen.
1 Finland undervisas och examineras landtmäteri-eleverne sedan 1812 vid universitetet, och Finland skall hafva en mycket skicklig och bildad Landtmäteri-korps, och detta redan sedan 1812.
En högst väsendtlig skilnad inom Landtmiiteriet hos oss och i Finland är, att Landtmätaren hos oss vid sina förrättningar är i saknad af den sakkunnige kontrollant, som den Finska författningen ställer öfver honom.
Tid efter annan och måhända vid alla våra riksdagar hafva anmärkningar mot åtskilliga Skiftes-stadgans föreskrifter blifvit anförde; men, besynnerligt nog, utan att några särdeles väsendtliga eller genomgripande förändringar derigenom åstadkommits.
I stället för några till jordbrukarens lättnad och tillfredsställelse vidtagna ändamålsenliga reformer inom Landtmäteri-staten eller af behofvet påkallade ändringar och omarbetningar af Skiftes-stadgan, har den 1857 i ekonomisk lagstiftningsväg utfärdade förnyade Landtmäteri-taxari företett, huru litet i sjelfva verket den uti Grundlagens 56 § Svenska folket tillförsäkrade sjelfbeskattningsrätt har att betyda, då verkställande makten genom ett egenmägtigt penndrag förmått pålägga jordegaren en beskattning af så tryckande natur, som den sednast utfärdade Landtmäteri-taxan vid tillämpningen visat sig vara det; och önskningar af mindre vigt än den af ett varsammare tillvägagående vid så beskaffade taxors utfärdande hafva till Regeringsmakten af folk-ombuden säkerligen mången gång varit framförde.
Före erfarenheten föreställer man sig icke att ett laga skifte kan vara förenadt med så många besvärligheter, olägenheter, anledningar till förargelse, till tvister och oerhörda kostnader, som händelsen ej sällan är, till följd af författningens brister och af skiftesmännens okontrollerade sätt att understundom förfara.
Man förvånas härvid ännu mera, då man kommer i erfarenhet af huru mycket i dessa hänseenden med lätthet kunde afhjelpas.
Det kan icke undgå att fasta uppmärksamheten till hvilken grad det Kejserliga Ryska reglementet angående landtmäteriet, egodelningsverket, m. m. för Finland af den 15 Maj 1848 samt den Kejserliga förordningen om Landtmäteri-styrelsen i Finland och öfriga till Landtmäteri-staten hörande tjenstemän af samma datum visar sig ändamålsenligare och mera beräknade på jordegarens nytta och tillfredsställelse, än de motsvarande föreskrifterna hos oss.
Till tryggande af allmän och enskild jordegande rätt, nemligen sådan den bestämmes genom Landtmätares förrättningar, borde förste Landtmätarne granska deras mätningar, uträkningar, delningar och arfvodes-räkningar samt renovationer af kartor.
De borde vaka öfver att ingen Landtmätare finge för många göromål och att de, som uppdrogos dem, fortsattes utan obehöriga uppskof.
Olyckligtvis låter detta nu icke göra sig.
Motioner hos Riddcrskapct och Adeln 1862, N:o 22. 43
Det är till den grad förvändt tillstäldt, att förste Landtmätaren är sin egen kontrollant.
Han skall sjelf granska och qvittera de konsepter, som af honom upprättas och till Provins-landtmäteri-kontoret ingifvas, och han utöfvar föga eller ingen kontroll öfver de andra inom länet anställde Landtmätares embets-utöfning.
Han eger öfver dem icke heller något egentligt förmanskap.
Egodelnings-rätterna infördes genom 1827 års Skiftes-stadga.
Man kastade på Häradshöfdingarne ett bestyr, som de till större delen ej vore vuxne, äfven om deras tid medgåfve att egna det en noggrann vård, hvilket icke är förhållandet.
Man är ej en skicklig ekonom, administratör eller geometer, derföre, att man är en skicklig jurist.
Laga skifte är dock icke en ren juridisk fråga.
Hon är af ekonomisk administrativ och matematisk beskaffenhet.
Det formelt riktiga är der ej hufvudsaken.
Skärskådar man förhållandena, sådana de borde vara, nemligen å ena sidan en skicklig Landtmätare med Gode män, och å den andra en skicklig Jurist med Egodelningsrätts ledamöter, så kunde dessa och gode männen anses lika goda; men Landtmätaren med sin större erfarenhet i yrket och med sin, i följd af längre tids behandling af den föreliggande frågan, dermed gjorda innerligare bekantskap, måste deremot anses öfverlägsen Juristen, som kommer, ser och dömer; och detta i synnerhet om Juristen är en af dessa titulära vice Häradshöfdingar från gårdagen, som ej så noga kunna känna till de understundom ganska invecklade förhållandena uti ett laga skiftemål, och då följer måhända Högsta Domstolen i nio fall af tio Egodelningsrätternas åsigter, då de ej äro alltför påtagligt förvridna.
Detta gäller, i synnerhet när det tvistas om sådant, som enligt sin natur omöjligen kan rätt pröfvas utan besigtning på stället.
Hit höra egogradering, odlingskostnad, ersättningar för vanhäfd, skog eller plantering, värderingar af skog, byggnad och stängsel.
Det är ju icke tänkbart, att sådana frågor kunna med någon säkerhet slutligen rätt bedömas af den inom fyra väggar på Stockholms Slott sittande Domstolen.
Saken hjelpes ingalunda derigenom, att skiftesmål i nämnde Domstol understundom hvila på beslut i llere år.
Deremot är för jordegaren med skiftesfrågor ingenting fördertligare, än det långa uppskofvet med afgörandet.
I 4:de Kapitlet 40 § af Lag-beredningens (von Kock, Richert, Gynther, Schlyter, Bergfalk enhälligt) förslag till Byggninga-balken, tryckt i Stockholm 1847, heter det: »att förenämnde frågor, när jordegarne ej nöjas med Landtmätaren och gode mäns beslut, skola pröfvas af särskild Nämnd.»
Till sammansättning af sådan nämnd, finues förslag i Lag-beredningens Rättegångsbalk, 28:de Kap , tryckt i Stockholm 1849: »Vid Nämndens beslut skulle bero».
Beredningen yttrar ganska sannt i sina motiver, »att ofvannämnde slags frågor» 44 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862, N:o 22. mäste, helt och hållet matas efter elen eller deras personliga omdöme, åt hvilken eller hvilka pro/ningen deraf är öfverlemnad.
I dessa fall är hvarje annan oväldig och förståndig man lika tillförlitlig domare, som ledamoten af en Rätt.
Man har ej skäl att göra anspråk på ett rättvisare beslut vid sista instansen än vid den första.
Tvärtom synes man ej utan anledning kunna vänta, att omdömet skall blifva mer och mer vacklande, ju längre de dömande aflägsnas från den ort, der de ifrågavarande förhållandena uppkommet och således böra vara närmare kända.
Beredningen säger sjelf, att dess förslag till nämndens sammansättning måhända icke är det hästa, utan allenast det bästa Beredningen för sin del kunnat utfinna.
Dess förslag är också i denna del mycket inveckladt, och en institution bör, för att verka lätt och säkert, vara enkel; då ingår den i folkmedvetandet och vinner för troende.
Ingen tänkande man kan finna det vara möjligt, hvarken att en Egodelnings rätt, så sammansatt som den är och sfi brådskande som den i följd af ordförandes öfrige göromål måste vara, kan rätt och väl bedöma till dess handläggning hänskjuta frågor, exempelvis om bästa sättet att göra skiftesläggning å ett större skifteslags egor, der dessa äro mycket olika, eller att Högsta Domstolen förmår göra det.
Hvarje förståndig jordbrukare, som nogsamt känner hvilka understundom rent af ruinerande förluster, som drabba jordegare i följd af skiftens långsamma handläggning och af den odrägligt långa tid, som sedermera åtgår för deras pröfning i rättegångsväg, hvarunder byggnader och hägnader få förfalla, gödseln hålles inne, åkrar vanhäfdas eller utsugas m. m. dylikt.
Hvarje sådan jordegare vill säkerligen, heldre än att blottställa sig för berörde förluster, förlora några tunnland jord, ifall sådant vore behöfligt för skyndsamhets vinnande.
Men långt ifrån att äfventyra slikt, kunde jordegaren, i min tanke, vinna rättvisa och tillfredsställelse, genom införandet af ändamålsenligare föreskrifter uti Skiftesstadgan och genom en högst behöflig reform uti Landtmäteri-statens organisation.
Enligt min tanke fordras i sådant afseende, att Rikets Ständer i underdånighet begära ett sfi beskaffadt Regeringsmaktens förfogande: l:o.
Att förste Landtmätarne icke få handlägga några landtmäteri förrättningar och att Rikets Ständer', för sin del, besluta, att förste Landtmätarne på grund häraf förses med tillräckliga löner och resepennin gar på stat.
(Jag hänvisar i detta hänseende till Öfver-direktörens vid Landtmäteriet underdåniga förslag, angående förändrad organisation af förste landtmäteri-tjensterna, sidd.
130 och 7 uti dess underdåniga berättelse om en år 1830 verkställd embetsresa, tryckt i Stockholm 1851.)
Jag upprepar 1851, eller för elfva år sedan, och om jag härvid icke helt och hållet uttalar, hvad jag tänker, så torde det vara lätt begripligt, hvad jag menar.
Vid utfärdandet af 1857 års Landtmäteri-taxu, som för jordbrukaren fallit Motioner hon Mäder skåpet och Adeln 1862.
45 sig så tryckande, synes betänketiden icke hafva fordrats så lång, som när det någon gång ifrågakommer att genom ändamålsenligare reformer i någon mån lätta jordbrukarens bekymmer. 2:o.
Att de öfriga Landtmätarnes antal mskränkes; att dem tilldelas viss lön, för att såmedelst kunna så betydligt som erfordras nedsätta landtmäteri-arfvodet. 3:o. Att Landtmätarne måste tilldelas vissa distrikt, till minskning uti resekostnaderna, och under förbindelse att, der det inom distriktet fordras, med medhjelpare arbeta. 4:o.
Att förste Landtmätaren förordnas till en tredje föredragande inför Landshöfdingen för alla laudtmäteri-ärenden inom länet samt tilf kontrollant öfver de andra Landtmätarne i länet, med skyldighet att granska alla deras åtgärder, och, om de af honom godkännas, med Landtmätarne för dem ansvara; endast undantaget åtgärder på morken, för hvilka förste Landtmätaren ej bör ansvara, utan för så vidt de, såsom föremål för klander och granskning på stället, af honom blifvit godkända.
Landtmätaren skulle således ovilkorligen granska Landtmätarnes dagböcker (hvilka i anseende till arbetsdagarne å förrättningsstället alltid borde vara bevittnade af någon dertill utsedd inom skifteslaget), arbetsförteckningar, reuovationer, uträkningar, delningar och arfvode-räkningar samt huru de dervid tillämpa gällande författningar; men mätningar, egograderingar, värderingar af byggnader, skog och dylikt samt utstakningar, endast så vida han kallades till stället; ty annorstädes kunna dessa åtgärder ej rätt bedömas.
Som en följd häraf skulle han vaka öfver, att
Landtmätarne skyndsamt och ordentligt handlade dem uppdragne göromål, och, om det tarfvades, tillstyrka Landshöfdingen, att förelägga tid och vitén, eller anbefalla åtal vid domstolar, eller ock rapportera försumligheten till Ofver-direktören vid Landtmäteriet, allt efter omständigheterna. 5:o.
Att Egodelnings-rätten, sådan den nu är, upphäfves. 6:o. Att Härads-rätt pröfvar alla tvister om beståndet af förut verkställd delning, så vida nemligen frågan härom skulle vara beroende af, huruvida förut meddelad fastställelse eiler vunnen laga kraft vore hinderlig för ny delnings företagande; om rågångar, om eganderätt och delningsgrund samt om jordegare af Landtmätare genom orätt förfarande tillskyndadt lidande.
Härvid tager jag mig friheten utur Ofver-direktörens för Landtmäteriet redan förut åberopade, till Kongl. Maj:t afgifna, underdåniga berättelser om en af honom i851 verkställd embetsresa anföra, hvad som häröfver säges, sid. 73, och till följd hvaraf föreslås följande förändrade lydelse af 8:de Kap., i, 2. 3 och o §§ Skiftesstadgan, nemligen: 46 Motioner hos Riddershapet och Adeln 1802.
N:o 22. »4 §•
»Allman delmngsgrund emellan hemman å landet skall hädanefter vara-:
Uti odal-egor, hvad hvarje hemman efter urminnes eller 30-årig häfd; laga kraft egande dom eller föregånget skifte, som oklandradt eller faststäldt är, innehafver den tid, skifte ske skall; men uti skog, utmark eller annan ega, som samfäld år, det hemmantal, som för gammalt eller oförmedladt i orten gäller, eller hvad som för tits* ort utgör, t stället för hemmantal gällande jemförelsegrund, vid skifte af sådan samfällighet.
»Eger hemman, efter laga kraft egande dom, rätt till viss del i skog, utmark eller annan samfällighet, eller har skifte, som oklandradt eller faststäldt är, derå redan skett: vare lag, sorn å odal-egor förut ar sagdt, cVc.»
Hade ett så beskaffadt stadgande i stället för Skiftes-stadgans nuvarande lydelse blifvit af den ekonomiska lagstiftningsmakten uppmärksammadt, såsom för elfva år sedan påpekadt, så hade otaliga anledningar för skiftesmän att åstadkomma uppskof i handläggning af påbörjade skiften förekommits; ganska betydliga kostnader i och för Egodelnings-rätter besparats; mångfaldiga besvär hos Kongl. Maj:t undvikits, samt under skifte liggande jordegare befriats ifrån, genom lagstiftningens brister, dem öfvergångna förluster.
Härvid kan icke underlåtas anmärka, att Lag-beredningens förslag till 6:te och 8:de §§ i 4:de Kap.
Byggninga-balken innehåller i det närmaste, redan 1847, ofvananförda ordalydelse i afseende å allmän delningsgrund emellan hemman å landet.
Jordegaren bär i landet kan icke undgå att låta undfalla sig betraktelser, huru mycket lättare det går och huru liten tids utdrägt det fordrar, att i ekonomisk lagstiftningsväg öka landtmannens bördor, på sätt som honom oåtspordan skedt uti utfärdandet af 1857 års lika öfverdrifna som konstigt sammansatta Landtmäteri-taxa, än att, genom undanrödjande af olämpliga lagbestämmelser, värna honom mot obehörigt lidande. 7:o.
Att alla andra landtmäteri-tvistefrågor pröfvas af mätismän, tre till antalet, hvilka väljas på det sätt, att, till exempel dels Landstinget, som ju skall omfatta de kunnigaste, mest upplysta och driftigaste jordegare inom länet, utser 2 å 4 mätismän för hvarje socken bland sådana landtbrukare, och att dels bland de sålunda inom länet utsedde mätismännen de tvistande jordegande utse 3, som ojäfvige äro, eller, om jordegarne ej kunna sig om valet förena, Landshöfdingen, efter förslag af förste Landtmätaren, utser det behöfliga antalet bland de mätismän, som äro boende närmast det tvistande skiftes-laget. 8:o.
Att förste Landtmätaren vid mätismännens sammanträde förer ordet och protokollet samt deltager i öfverläggningarne, men icke i besluten, utan så vida ej minst två mätismän förena sig om en mening, i hvilket fall den meningen blifver gällande, som förste Landtmätaren delar, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 22. 47 eller, om han ej delar någon af trenne olika meningar, den han uttalar såsom sin. 9:o.
Att mätismännen sammankallas af förste Landtmätaren, d«ck icke förr än han från den verkställande Landtmätaren fått karta och handlingar samt i alla afseenden noga granskat dessa. 10:o.
Att den verkställande
Landtmätaren alltid kallas till sådant sammanträde för att tillhandagå med upplysningar eller försvara sina åtgärder, så vida förste Landtmätaren upptäckt fel eller eljest finner Landtmätarens hörande nödigt. liro.
Att mätismännens beslut icke får blifva föremål för pröfning af domstol, utan såvida mätismännen befattat sig med sådant, som legat utanför deras befogenhet eller om någon af dem varit jäfvig eller eljest obehörig, att med ärendet taga befattning; samt för det 12:o.
Att Landtmätarnes förrättning, sedan den förste Landtmätaren funnit den vara rätt verkställd, fastställes af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, och att det ålägges skiftesmannen, alt med denna fastställelse låta förse kartan innan den till skifteslaget öfverlenmas.
Om de här ofvan uppgifna grunddragen för Landtmäteriet och Skiftes-verkets bedrifvande skulle tillvinna sig någon Rikets Ständers uppmärksamhet till medels anslående för sakens bringande till verkställighet, så tror jag att stora fördelar derigenom för det allmänna skulle åstadkommas.
Af anslag skulle, i min tanke, fordras till förste Landtmätarne beräknade löner 3,500 R:dr årligen, utom resepenningar 300 R:dr i de större och 200 i de mindre länen, med vilkor att allmänheten af dem i allt betjenas utan särskild ersättning.
Det blefve derefter säkerligen icke svårt uppgöra förslag till ny Skiftes-studgu, till ny Landtmäteri-instruktion och Landtmäteri-taxa, under beräkning att de på eget ansvar arbetande Landtmätarnes antal nedsattes till 300, med 500 R:dr lön åt hvardera (i Finland äro såväl Kommissions- som vice Kommissions-landtinätare allönade); och det af mig föreslagna lönebeloppet utgör 69 R:dr mindre än Kommissions- och 102 R:dr mera än vice Kommissions-landtmätare i Finland hafva det.
Det torde äfven vara en möjlighet att
Staten på så sätt kunde anordnas att 200 Kommissions-landtmätare tilldelades 600
R:drs lön och 100 vice Kommissionslandtmätare 400 R:dr.
Andre Landtmätare-tjensterna, som för närvarande åtnjuta 900 R:drs lön, torde kunna indragas och förste Landtmätaren benämnas Landtmäteridirektör, ifall den förre titeln med något skäl ansågs olämplig sedan andre Landtmätare icke mera funnes.
Staten skulle då blifva: 24 förste Landtmätare å 3,500: .
. R:dr 84,000: —•
12 dito dito, resepenningar å 300: » 3,600: — Transport R:dr R:mt 87,600: — 48 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
Transport R:dr R:mt 87,600: — 12 förste Landtmätare, resepenningar A 200: 2,400: — 90,000: 300 Kommissions-laudtmätare, a 500: 150,000: — 240 000'
Den nuvarande Riks-staten upptager för 24 förste Landtmätare a 1,800:
R:dr 43,200: — 24 andre Landtmätare å 900: » 21,600: — qqq. ■
Således en tillökning uti nuvarande Riks-stat af R:dr 175,200: — Indragas andre Landtmäteri-tjensterna, som väl torde låta sig göra om riket indelas i Landtmäteri-distrikt och Landtmätarnes antal minskas och om för Kommissions-landtmätarne icke skulle beviljas några fasta löner, så minskas ofvanskrifne statsanslag med ....
R:dr 150,000: — hvilka, om de afdragas ifrån 175,200, så återstå blott . . .
R:dr 25,200: — som är den tillökning, hvilken erfordras för tillvägabringandet af ett öfverbefäl och af den erforderliga disciplin och kontroll, som för närvarande saknas inom
Landtmäteri-staten för åstadkommande af en skyndsammare och otvifvelaktigt tillförlitligare skiftesmålens handläggning.
Skiftesverket är af ett så allmänt intresse för hela landet, att äfven det föreslagna större anslaget för ett så stort ändamål icke ens får benämnas såsom någon Statens uppoffring, då det ökade anslagets verkliga behof otvifvelaktigt bör inses af hvar och en, som aldrig så litet med blicken intränger i statsorganismens så mångfaldiga detaljer och uppfattar föremålet för den här föreslagna obetydliga förhöjning af 25,200 R:dr, som i sanning är till nyttan och nödvändigheten så påtaglig, att ett afslag ifrån Rikets Ständers sida skulle vara sorgligt; alltid förutsatt att Rikets Ständer uti mångfalden af sina förmågor utan tvifvel ega utvägar att åt förslagets detaljer gifva den erforderliga närmare utvecklingen; men sakens öfverlåtande åt någon Kommitté-bearbetning skulle jag aldrig vilja hafva på milt samvete att hafva föreslagit eller förordat.
Hvad sjelfva Skiftes-stadgan angår, tillåter jag mig begära Rikets Ständers uppmärksamhet å de förändringar i åtskilliga dess föreskrifter, som jag till följd af egen erfarenhet anser vara af behofvet påkallade.
1 Kap. 2 § Skiftes-stadgan tillägges delegare å oskiftad jord å landet vitsord vid skiftets sökande emot det öfriga skiftes-lagets önskan, han må ega aldrig så liten del som helst.
Detta stadgande har erfarenheten visat mig vara fullkomligt stridande emot ali rättvisa och billighet, då egare till ^V^edel och understundom ännu mindre af skifteslagets hemmantal förmått tvinga de öfriga, att utan erkändt behof och emot' deras vilja ingå i skiftet.
Enligt Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 18(12.
N:o 22. 49 Enligt Kongl. Kungörelsen af den 18 Januari 1859 (Sv.
Författningssaml.
N:o Ii.) om förändrade föreskrifter i afseende å besutenhet, och å skiftesväsendet i Stora Kopparbergs län, får ej laga skifte i det länet ega rum, om det bestrjdes af jordegare, sorn innehafva mera än hälften af skiftes-lagets skattetal, och enligt Kongl. Kungörelsen af den 15 Juli 1859 (Sv.
N:o 40.), om laga skiftens verkställande på Gottland; får laga skifte der ej ske, med mindre det yrkas af dele gare, sorn innehafva minst | af skiftes-lagets jord, beräknadt efter förmedladt mantal, der mantals-indelning skett.
Jag kan icke inse hvarföre det oinskränkta vitsordet mera inom Sveriges öfriga provinser, än i de ofvannämnde, bör ega rum; och föreslår således, att Rikets
Ständer för deras del ville förorda egandet af £:dedel af skiftes-lagets hela mantal, såsom vilkor för rättigheten, att emot de öfrigas önskan, kunna tvinga dem att ingå i laga skiftet.
Med ofvanstående lagbud har Skiftes-stadgans 2 kap. 1 § ett af erfarenheten vitsordadt sammanhang, i det den tillägger jordegare rätt att till förrättning af skifte erhålla den Landtmätare de begära, »der hinder deremot icke möter», och hvarifrån jag tror ganska många olägenheter vid laga skifte förekomma.
Jag tillåter mig här anföra hvad Ölver-Direktören för landtmäteriet yttrar uti sitt, till Kongl. Majit i underdånighet ingifna, förslag till inskränkning i jordegares rätt, att till landtmäteri-förrättnings verkställande utse Landtmätare.
(Afgifvet redan den 17 September 1850 och tryckt uti hans underdåniga berättelse om en genom Rikets norra län och Gottland år 1850 verkställd embetsresa, och af mig redan åberopadt.) Ofver-Direktören yttrar uti olvanberörda underdåniga förslag, sid. 138, om föreskriften i 2 kap. Kongl.
Skiftes-stadgan, som lyder: »att jordegare icke må vägras att till landtmäteri-förrättning erhålla den Landtmätare de begära, der hinder deremot icke möler;» Yttrandet lyder: »Vore denna föreskrifts mening, att förordnande ej skulle vägras dä förrättningen rörer den eller de, hvilka densamma begära, så vore dervid intet alt erinra: men sä är det icke, åtminstone förstås den ej sä pu något ställe i riket, utan i tillämpningen lyder den:
Sökande jordegare må icke vägras, att, der laga hinder icke möter, till landtmäteri-förrättning erhålla den Landtmätare han begär; är sökanden ock den minste i ett skif tes-lag af hundrade grannar, och hafva de nittionio en helt annan önskan.
Detta är ett i högsta grad menligt för hållande; ty såsom Rikets Ständer sednast under 1848 års riksdag inför Eders Kongl. Maj:t i underdånighet antydt, och jag under min nyligen slutade inspektionsresa, på sätt i den underdåniga berättelsen derom förmäles, under samtal med Länsstyrelserne, och Förste l.andtmätarne samt flere domare erfarit huru det ger anledning till, eller åtminstone underlättar, högst skamliga och skadliga fast mycket säl ttih. till R St.
Prot. 18(12 & 1863. 11 Sunil. 1 A/d. 7 50 Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1862.
N:o 22. lan bevishga öfverenskommelse)', emellan mindre grannlaga eller ock fattiga sökande ■jordegare och Landtmätare, gemenligen af innehåll att sökanden skall få bo gvar i fädernes hem, något hvarå allmogen sätter högsta värde, eller ock att han skall slippa betala något arfvode, blott han vill för den sålunda köpslagande
Landtmätaren begära förordnande till förestående laga skifte.