Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven Julia- Petrini erhöll sin rika o c h väl förtjänta andel af aftonens entusiastiska hyllning.
* \ A ... s.
É Förbi!
Från holländskan för U P n o t i s b o k e n.
af Elin Idun Sch — y.
En märklig lefnadssaga h a r i d a g a r n e ryk- tats g e n o m d e n svenska grefvinnan Barcks i Paris timade d ö d.
Grefvinnan Barck, född Napoline de Marc, v a r p å sin t i d e n af d e mest bemärkta o c h eleganta kvinnorna v i d Napoleon den tredjes hof o c h hade en högst romantisk lefnadshistoria, till h v i l k e n v i h o p p a s att n ä r m a r e få å t e r k o m m a o c h att d å s a m t i d i g t k u n n a m e d d e l a v å r a läsarin- n o r d e n b o r t g å n g n a s p o r t r ä t t, s o m finnes i Louvergalleriet i Paris.
V i ha nämligen gått i f ö r f a t t n i n g att o m m ö j l i g t anskaffa e n k o p i a af d e n i n t r e s s a n t a b i l d e n.
Nansenjubileets kvinnor.
Drottning Sofia hade g e n o m öfverhofmästarinnan L0VENSKIÖLD er- erbjudit fru Sars — Fritiof Nansens svärmor — och hennes barnbarn, den 3 / - årige Liv Nansen, rum på slottet i Kristiania i onsdags, så att Nan- sen vid sin ankomst dit genast fick tillfälle att hälsa på sin lilla dotter.
Fru Nansen hade, så- som bekant, rest sin man till mötes.
1 2 Vendela Hebbe, den bekanta författarin- nan, fyllde i tisdags 88 år.
H o n b o r härstädes bos sin dotter, sångerskan Signe H e b e.
Öfver sommaren vistas båda å Ösmo, beläget långt ute i skärgården, hvarifrån de ännu ej inflyttat.
t Den sista posten.
* Fröken Gustaf va von Post, dotter af öfverste W.
M. v o n Post o c h hans maka, född Schröderheim, afled härstädes den 4 dennes i en ålder af 81 år.
M e d den nu bortgångna utslocknade den äldre grenen af ad- liga ätten v o n Post, urgammal adlig ätt från Schaumburg i Westfalen, naturaliserad 1664 o c h samma år introducerad på svenska riddarhuset under n:r 687.
Vår första lyriska scens första man- liga konstnärskraft Arvid Udmann firade i mån- dags afton tjugufemte årsdagen af sin anställ- ning vid k. operan i sin glansroll i » E o m e o o c h Julia », G o u n o d s tonskapelse, i hvilken hr Öd- mann då för hundrade gången sjöng E o m e o s » I \ f e j, H a n, d e n d ä r v e c k a n är i n t e d e t svå- •7 7 r a s t e — d e t är b a r a — — » och i den s m ä r t s a m m a k ä n s l a n af att h a n i c k e f ö r s t å r h e n n e s s o r g, s ö k e r h o n att g ö r a s i g lös, t y h o n känner, hur d e framvällande tårarne s a m m a n s n ö r a strupen, o c h h o n vill i c k e, att h a n skall se h e n n e g r å t a.
Men h a n håller h e n n e k v a r o c h sluter h e n n e f a s t a r e intill sig.
» Klara, » ropar han plötsligt, häftigt upp- r ö r d, » d u t r o r v ä l i n t e — att j a g — — att j a g i n t e ä m n a r k o m m a t i l l b a k a.
» H o n ser p å h o n o m m e d e n b l i c k, full af kärlek o c h förtroende, o c h säger sedan sakta, m e n m e d fast s t ä m m a: » N e j, Han, det har j a g aldrig tänkt! » M e n h e n n e s r ö s t h a r e n k l a n g af d j u p f ö r t v i f l a d s o r g, s o m t r ä n g e r till h a n s h j ä r t a, o c h s o m h a n a l d r i g skall k u n n a g l ö m m a.
H a n ser p å h e n n e, k y s s e r h e n n e s e d a n m e d stilla allvar, m e d v e t e n o m att h a n här står i n f ö r e n s m ä r t a, h v a r s d j u p h a n ej k a n p e j l a, d ä r f ö r att h a n ej k a n f a t t a d e n.
h u r h o n ö n s k a d e, att h a n a l d r i g g j o r t h e n n e den frågan — o c h likväl hade han j u g j o r t d e n, d ä r f ö r att h a n v a r så g o d o c h s a n n — o!
så g o d o c h s a n n!
M e n g e n o m d e n f r å g a n v a r d e t n å g o t, s o m v a k n a d e till lif i n o m h e n n e — m i n n e t af e n a n n a n k v i n n a — e n b e k a n t från f o r n a t i d e r, h v i l - k e n lefvat på s a m m a sätt f ö r e n a d m e d en m a n, o c h s o m ej v e l a t eller ej k u n n a t l ä m n a m a n n e n fri s e d a n — d å i d y l l e n v a r slut.
H o n h a d e a l d r i g f ö r r k o m m i t p å d e n tan- k e n att d e t s k u l l e k u n n a finnas n å g o n l i k h e t m e l l a n h e n n e s kärlekslif o c h dessa t v å män- n i s k o r s ä f v e n t y r, m e n n u b l i r ' det h e n n e e n n y p l å g a att j ä m f ö r a sin e g e n k ä r l e k o c h sitt e g e t lif m e d d e r a s.
S a m m a anklagelser, s o m m a n gjort m o t d e n k v i n n a n, l j u d a n u åter o c h åter g e n o m h e n n e s själ, h u r m y c k e t h o n ä n s ö k e r b o r t - resonnera dem.
Och framtidens h e m s k a i e k e m e r s l ä p p a sitt offer.
spökbilder vilja
IDUN 296 1896 S5 » D e t är t i d att v i g e o s s af n u, H a n, o m vi skola hinna m e d spårvagnen. ».
K P rf- fr O: ~ rf- O JJ O P.
» F ö l j e r d u m e d?
D e t v a r snällt M e n d e t är j u så s v å r t v ä d e r — verkligen göra det? » af d i g.
vill d u » Inte betyder vädret någonting — — » svarar h o n, m e n tystnar plötsligt, s o m o m h o n velat säga n å g o t m e r — — h o n säger i c k e n u s o m f ö r r allt h v a d h o n t ä n k e r o c h känner.
H a n förstår h e n n e o c h svarar h e n n e b l o t t: P O!
• - G DB • - 3 B D » N å, d e t är b r a!
- - M e n d å v i l l j a g f ö r s t säga d i g farväl här. » H u r v a r m h a n s k y s s ä n är, k ä n n a d e d o c k b å d a m e d s m ä r t s a m v i s s h e t, att d e t kommit något främmande mellan dem — att d e i c k e m e r ä r o ett m e d h v a r a n d r a i känslor och tankar.
— — — D e t är o v ä d e r.
R e g n e t faller i s t r ö m m a r ned på paraplyerna, s o m de knappt kunna hålla u p p s p ä n d a i d e n häftiga stormen.
P l ö t s l i g t k o m m e r h o n att t ä n k a p å n å g r a o r d i e n s å n g af B r a h m s: » S c h e i d e m i t Regen u n d scheide mit W i n d, schnell wie w i r friiher v e r e i n i g e t s i n d », o c h d e n k v ä l l e n d å h o n sist s j ö n g d e n s å n g e n står med p i n s a m tydlighet för hennes m i n n e — den d a g e n — • j u s t d e n d a g e n v a r d e t h a n h a d e —!
» Scheide mit Regen und scheide mit C D Wind!
hvilken plåga H o n kan icke bli locka de fram n y a från den dagen t o m m a ord — de kvitt de orden, ständigt m i n n e n f ö r h e n n e s själ och den kvällen!
Några k u n n a v ä l e j h a så m y c - Vildt tjutande sveper v i n d e n fram öfver perrongen, s o m n u blifvit ö d e o c h t o m.
S m a t t r a n d e s t r ö m m a r r e g n e t n e d p å sink- taket.
k e t att b e t y d a.
— — » Scheide mit Re- g e n und scheide » ljuder det m e d irriterande envishet för hennes öron.
Nu k o m m e r h o n ä f v e n i h å g, att h a n e j s v a r a - d e n å g o t, då h o n u t t r y c k t e sin g l ä d j e öfver att i n g e n v i s s t e h v a r d e v o r o — n u f ö r s t å r hon, hvarför h a n icke gjort det.
» S e, d ä r är ä n d t l i g e n e n s p å r v a g n!
Passa p å n u o c h stig fort i n!
» H o n g å r u t g e n o m d e n f o l k t o m m a vesti- bulen och stannar på den höga trappans öfversta steg.
Framför henne ligger staden — en oänd- l i g m a s s a h u s i m ö r k a, t y s t a r a d e r — allt är g e n o m b l ö t t af r e g n e t så g r å t t o c h — S p å r v a g n e n är a l l d e l e s fullsatt.
Männi- s k o r n a sitta tätt s a m m a n p a c k a d e, o c h u n d e r d e t lifliga s a m t a l e t o m a l l e h a n d a h v a r d a g - l i g a s a k e r l j u d a g a m l a u t n ö t t a fraser, s o m alltid l i g g a till h a n d s att t a g a f r a m v i d behof, alldeles s o m lösslantar.
dystert i den mörknande kvällen, och de våta trottoarerna ligga s o m blanka ränder i d e t b l e k g u l a, m a t t a s k e n e t från g a s l å g o r n a, s o m fladdra v i d h v a r j e v i n d s t ö t.
M i d t f r a m - f ö r h e n n e l i g g e r s t a t i o n s p l a n e n, full m e d glimmande vattenpussar A t t H a n var glad, det förstod h o n af h a n s i f v e r att så s n a r t s o m m ö j l i g t k o m m a i v ä g, s e d a n h o n s a g t h o n o m, att t i d e n v a r i n n e, af d e n n e r v ö s a b r å d s k a n, d å h a n k l ä d - d e s i g o c h s t ä n g d e i g e n d ö r r e n, af h a n s otålighet då de väntade på spårvagnen.
H o n ser d e t n u p å d e t o r o l i g a u t t r y c k e t i h a n s b l i c k, p å d e n b r å d s k a n d e ifver, s o m t r o t s h a n s f ö r s ö k att b e h ä r s k a s i g så t y d l i g t framträder, då han köper biljetten o c h skyn- dar ut på perrongen.
D e t är n å g o t i h e l a h a n s v ä s e n, s o m är f r ä m m a n d e f ö r h e n n e — h o n är v i s s e r l i g e n h o s h o n o m, m e n d e ä r o i c k e m e r ett s o m f ö r r.
INNEHÅLLSFÖRTECKNING.
Ändtligen k o m m e r tåget.
Han kysser henne ännu en gång.
» Jag k o m m e r snart i g e n!
F a r v ä l.
» O c h h a n s k y n d a r in i k u p é n.
H o n ser m e d hvilket v ä l b e h a g h a n g ö r det b e k v ä m t för sig därinne, o c h h o n tvingar s i g att m e d ett l e e n d e b e s v a r a h a n s a f s k e d s - hälsningar.
N u ljuder afgångssignalen — bort.
— » Farväl farväl!
o c h därofvan de gråsvarta, j a g a n d e m o l n e n.
E n k ä n s l a af ö f v e r g i f v e n h e t s m y g e r s i g ö f v e r h e n n e o c h k o m m e r h e n n e att r y s a.
H o n går n e d för trappan o c h ut p å planen.
Här griper h e n n e v i n d e n m e d sin starka h a n d — mäktig o c h obeveklig s o m ödet drifver han henne framåt — framåt i det oänd- liga grå.
Stockholm, Iduns Fredagen den 23 april 1897.
N; r 16 (487).
» Barmarderoben » 5 5 3 3 Byrå: Klara södra kyrkog.
Rikstelef: 1640.
Redaktör och utgitvare: F R I T H 10F HELLBERG.
Elisabet Ånrep-Nordin- TNtrax söder om Vänersborg ligger vid Vassbotten, en vik af Vä- nern, det vackra landtstället Fredriksberg.
Den, som om som- maren besöker detta ställe, skall säkert med välbehag låta blicken glida ut öfver den af lätta brisar krusade viken och de skogklädda höjderna där bakom samt fängslas af den lifliga tafla, som den här framgående stora segelleden erbjuder.
Men bland dem, som bebo denna gård, ha flere själfva al- drig fått beundra denna vackra utsikt eller fått lyssna till dun- kandet af ångbåtens propeller eller till det gnisslande ljudet från den kryssande segelbåtens tackel och tåg.
Aldrig — ty de äro elever vid det här för- lagda Skolhemmet för blinda äöfstumma.
Vi rysa vid tanken på dessa vanlottade barns olyckliga öde, och det är med en djup känsla af beklämning och medlidande, som vi inträda i hemmet.
Men väntar du att därinne finna en tryckt och dyster stämning, så misstar du dig storligen.
Med ett gladt leende mottages du af de unga, hurtiga lärarinnorna.
Barnen hoppa och dansa mun- tert omkring i rummen.
Har du litet » godter » med dig — hvilket icke skadar — så kom- mer du snart att likna en plun- drad julgran, och de små plun- drarnas förnöjda miner äro omöj- liga att missförstå.
Dessa barn, hvilkas öde, om de vuxit upp i en fattig, obildad och må- hända hjärtlös omgifning, varit förfärligt, känna sig här sällan olyckliga, ty människokärleken har, öfverträffande sig själf i uppfinningsrikhet, gjort allt för de små stackarnes fysiska väl- befinnande och andliga utveck- ling.
Också äro de små med tacksam tillgifvenhet fastade vid sina välgörarinnor, och när de ringa sig omkring » tant Lisa », krama henne och klappa henne, så synes det, som om de forstode, att det är henne, som de först och främst ha att tacka för allt det goda, de åtnjuta.
» Tant Lisa », ja, det är hon, som grundlagt detta enastående hem, det är hon, som fortfarande är dess föreståndarinna och själen i allt det ädla arbete, som här nedlägges.
Säkert skall det in- tressera Iduns läsarinnor att om henne erhålla några biogra- fiska uppgifter.
Elisabet Anrep föddes den 21 april 1857 å Skultuna mäs- ' singsbruk.
Föräldrar voro dispo- nenten för nämnda bruk ingeniör Frans Gustaf Anrep och hans maka Julia Anrep, född Hor- ner af Morlanda.
År 1859 kom Elisabet med sina föräldrar öfver till Finland, där fadern uppbyggde och blef disponent för en mekanisk verkstad i Björneborg.
Från detta år da- terar sig barnets första minne.
Oscar I hade dött, och den 2- åriga Elisabet blef iklädd svart klädning.
Mycket lifligt minnes hon, huru hon på en främmande persons fråga, hvarför hon bar svart klädning, svarade: » Sven- ska kungen är död, och jag är svensk, därför skall jag vara klädd så här. » År 1862 kom familjen åter till Sverige och bosatte sig i Stockholm, där fadern till en början som maskiningeniör och sedan som öfverdirektörs-assi- stent inträdde i tjänstgöring vid statens järnvägar.
Kedan 1867 dog modern, ef-
DUN 122 1897 Kvinnans intrade inom samhällsordningens område är den viktigaste inre epok i det mänskliga samhällets historia, emedan det innebär ett förädladt begrepp af själfva den mänskliga personligheten.
G. Geyer.
t terlämnande en talrik barnskara, bland hvilken Elisabet var den näst äldsta.
Med anledning häraf kom den unga flickan att mycket ofta vistas hos sin farbroder och gudfader, herr Gabriel Anrep, den kände genealogen och re- daktören af Adelskalendern, i hvilkens hem hon redan förut med förkärlek umgåtts.
I det egna hemmet gick allt i viss mån vind för våg.
Fadern vistades mycket ute på tjänste- resor, och någon annan, som sörjde för bar- nens uppfostran, fanns icke.
Ännu endast ett barn, blef dock Elisabet som en mor för alla sina syskon.
Själf en vildbasare och lika yr och yster som syskonen, inlade hon dock ett förunderligt allvar i allt skolarbete.
Icke nog med att hon skötte sina egna skolstudier exem- plariskt, hon pluggade därtill samvetsgrant läxorna mod alla sina syskon, den äldre bro- dern icke undantagen.
Och häruti saknade hon, trots sin ungdom, ingalunda rutin, ty, äfven medan modern lefde, hade hon ända se- dan sitt 7:de år undervisat sin äldre och sin yngre broder i vanliga skolämnen.
Själf gick Elisabet först i småskola, så några år i fru Widegrens pension och slutligen ett år i Paulis elementarskola för flickor, där hon slutade vid 17 års ålder.
Medan den yngre brodern gick i en småskola, passade Elisabet på under flickskolans rundligt tilltagna ferier att följa brodern till småskolan och där vara den gamla lärarinnan behjälplig.
Denna var långa tider sjuk, och då fick den 13- å 14-åriga Elisabet ensam sköta hela undervisningen af skolans alla barn, omkring 30 till antalet.
Dessa små episoder visa tillräckligt tydligt Elisabet Anreps ovanliga intresse och starkt utpräglade begåfning för lärarinnekallet, ett in- tresse och en begåfning, hvilka under hennes kommande lif skulle sättas på det hårdaste prof och bära de rikaste frukter.
En stor förändring inträffade 1872 i den Anrepska familjen, i det att ingeniör Anrep då gifte om sig med Ida Wretman.
I hem- met inträdde nu mera ordnade förhållanden, och familjen fick dessutom allt större umgänge.
Genom denna förändring kom Elisabet, en- dast 15-årig och ännu icke konfirmerad, ut i sällskapslifvet, hvari hon med lif och lust del- tog.
Hennes trägna arbete med egna studier och syskonens läxor hindrade henne dock att på något sätt » gå upp » i sällskapslifvet.
Icke heller tyckes detta på något sätt ha lagt sor- din på den unga flickans friska, naturliga och okonstlade väsen.
Ännu vid 19 års ålder var hon så okunnig i sällskapslifvets sämre sidor, att hon köpte Ekbohrns ordbok öfver främ- mande ord för att se efter hvad » kurtis » och » koketteri » betydde, hvilka ord hon hört några väninnor ofta använda.
I sin halfkusin, fröken Anna Wretman, justitierådets dotter, fann fröken Anrep en hängifven väninna, rättänkande och ädel, som ingöt litet mera allvar i den åtminstoae till det yttre särdeles yra, för att icke säga pojk- aktiga flickan.
Ett af fröken Anreps största nöjen var sim- ning, hvari hon uppnådde en sådan färdighet, att hon vid 15 års ålder blef » kandidat » och vid 16 år » simmagister *.
Så egendomligt det än låter, var det dock hennes intresse för denna sport, som, om än indirekt, ledde henne in på hennes nuvarande filantropiska verksamhet.
Åren 1873 — 74 var fröken Anrep anställd som lärarinna vid Stockholms stads sim- och- badinrättning, men då hon under sistnämnda års sommar började genomgå en kurs för te- legrafister, räckte icke tiden till för det myckna arbetet vid simskolan, hvarför hon måste af- säga sig lärarinnebefattningen därstädes.
Föl- jande sommar blef hon emellertid erbjuden plats som simlärarinna vid döfstummeinstitutet på Manilla, och då hon där icke skulle tagas i anspråk mer än en timme om dagen, kunde hon lätt förena denna befattning med sin tjänst- göring vid telegrafverket.
Så kom fröken Anrep för första gången i beröring med döfstumma.
Det var naturligt- vis svårt i början att göra sig förstådd, och under de första lektionerna stod den lifliga unga flickan och gestikulerade och skrek i sin ifver på svenska, franska och engelska om hvartannat.
Men snart voro alla svårigheter öfvervunna, och den nya lärarinnan lärde sig så fort att meddela sig genom åtbörder, att det väckte allas förvåning och rektorn vid se- minariet för utbildande af döfstum-lärare och lärarinnor uppmanade henne att ägna sig åt döfstummas undervisning, en verksamhet, för hvilken hon visade så tydliga anlag.
Under tiden pågick emellertid telegrafkursen och på senhösten aflade fröken Anrep telegrafist- examen.
Kort förut hade dock en sorglig hän- delse djupt och våldsamt ingripit i hennes lif.
Den 16 november 1875 inträffade den förfär liga järnvägsolyckan vid Lagerlunda.
Fadern, som varit ute på inspektionsresa, hade i Skåne afhämtat fostermodern, som därstädes besökt släktingar, och båda voro nu med det söder- ifrån kommande tåget på väg till Stockholm, då de vid olycksstället funno en ögonblicklig död.
Elisabet Anrep stod så med sina 6 syskon utan föräldrar.
Hennes sorg var häf- tig och lidelsefull, men gick under det nu föl- jande sträfsamma arbetet snart öfver för att vid mognare år återkomma, mindre häftig, men mera djup och varaktig.
Vid telegrafverket blef fröken Anrep nu er- bjuden sysselsättning, men hennes intresse för döfstumundervisningen hade nu blifvit väckt, och hon föredrog att blifva elev vid Manilla, endast under seminariets ferier tjänstgörande som telegrafist.
Med stor energi ägnade hon sig åt sitt nya kall och aflade på våren 1877 af gångsexamen.
Seminariet var nyinrättadt, och fröken Anrep blef nu Sveriges första exa- minerade döfstumlärarinna.
Det var brist på lärarekrafter vid Blanilla.
En af döfstumlärarne, kandidat Fredrik Nor- din, hade tjänstledighet i och för studier vid Upsala universitet, och fröken Anrep fick sam- tidigt med sitt arbete vid seminariet ombesörja undervisningen i kandidat Nordins klass.
Den unge döfstumlärarens återkomst såg hon med föga blida ögon, då hon nu ej längre fick läsa med.
hans elever, hvilket dittills varit hennes käraste sysselsättning.
Men tiderna förändras!
En vacker dag, då kandidat Nordin visat nå- gon uppmärksamhet mot en af de andra lä- rarinne-eleverna, öfverraskade fröken Anrep sig själf med att sitta ensam på sitt rum, bittert gråtande.
Ja, det förstod hon ej.
Men våren 1878 förstod hon det, ty då ekla- terade kandidat Fredrik Nordin och fröken Elisabet Anrep sin förlofning.
Efter att ha vikarierat en tid vid Lunds döfstumskola, utnämndes fröken Anrep till or- dinarie lärarinna vid en liknande skola i Hernö- sand.
Kesan dit, som företogs i januari, var på den tiden, åtminstone för en kvinnlig re- sande, ingalunda någon lustfärd.
Vid Holm- sveden slutade järnvägen, och sedan återstod ett litet nätt stycke på 260 kilometer, som tillryggalades i diligence under 48 timmars nä- stan oaf b ruten resa i 22 graders köld.
Med första ångbåtslägenhet, i maj 1878, var emellertid fröken Anrep åter på väg söderut och tillträdde plats i Vadstena som första lä- rarinna vid statens nybildade läroanstalt för öfveråriga döfstumma.
På hösten samma år blef kandidat Nordin utsedd till föreståndare vid statens läroanstalt i Skara för öfveråriga döfstumma.
Det var ondt om lärarinnor på den tiden, och styrelsen för nämnda anstalt uppmanade fröken Anrep att söka plats därstädes som första lärarinna.
Att hon med glädje följde denna uppmaning säger sig själf t, och i januari 1879 hemförde anstaltens föreståndare den nyutnämnda första lärarinnan såsom en lycklig brud i sitt lilla anspråkslösa hem.
Ar 1880 kom till läroanstalten en mycket besynnerlig, kvinnlig elev, till sin andliga ut- veckling hart när stående på djurets stånd- punkt.
Efter någon tid upptäckte fru Nordin af en händelse, att flickans hufvudskål hade en ytterst egendomlig form, hvilket förut dolts af det rika håret.
Kort förut hade fru Nor- din läst en uppsats af professor Betzius om de egendomligt missbildade människor, som kallas microcepkaler, hvilka ytterst sällan före- komma och för hvarje gång gifva läkaren och psykologen tillfälle till intressanta studier.
Nu föll det fru Nordin in, att hennes elev var en microcephal, och härom underrättade hon pro- fessor Ketzius.
Antagandet var riktigt, och på uppmaning af flere vetenskapsmän reste herrskapet Nordin till Sockholm, medtagande den märkvärdiga flickan.
Här förvånades man öfver den relativt stora hyfsning, som fru Nor- din redan förmått bibringa den arma varelsen.
Hennes verksamhet bland de döfstumma och hennes ovanliga begåfning för denna verksam- het blefvo härigenom kända i vidare kretsar.
På förslag af sedermera aflidne dr S.
Loven öfver- lämnade en tid härefter h. m:t drottningen i fru Nordins vård en blind och döfstum flicka Emilie Jonson, dotter till en på Drottning- holm bosatt arbetare.
Emilie kom sålunda till Skara, inackorderades hos en handtverkare- familj och undervisades privat af fru Nordin.
Visserligen hade fru N ordin redan vid Manilla förvärfvat en del erfarenheter om blindas be- handling, visserligen fick hon med understöd af statsmedel (150 kronor) under 14 dagar i Köpenhamn studera sättet för undervisningen af tresinnade barn, d. v. s. sådana, som sakna syn och hörsel.
Men det oaktadt stötte under- visningen på mycket stora svårigheter.
Fru Nordin kunde endast under den knappa fri- tiden mellan arbetstimmarne i skolan syssel- sätta sig med den vanlottade flickan, och fa- miljen, hos hvilken denna var inackorderad, ref ofta i sitt oförstånd ned, hvad fru Nordin nyss med möda byggt upp.
Hon reste därför till drottningen för att afsäga sig Emilies undervisning.
Härpå ville h. nr.t ej gå in,
1897 men tack vare drottningens varma intresse kom vid följande års riksdag en kunglig proposition till stånd, angående anslag till anställande af försök med tresinnade barns undervisning, en proposition, som af riksdagen bifölls.
Fru Nordin lyckades dessutom i Göteborg af fri- kostiga mäcenater erhålla en summa af 900 kronor till den blifvande skolans första bosätt- ning, hvaraf herr Robert Dickson ensam skänkte 500 kronor.
Genom professor Ketzius ' behandling erhöll fru Nordin ett anslag å 1,500 kronor för atti Amerika studera tresinnade barns undervisning.
Här vistades hon under trägna studier i 3 må- nader.
Under tiden erhöll hon ett statsanslag å 500 kronor för att i Tyskland studera Kin- dergartenundervisning.
Efter 5 månaders från- varo återkom hon till Sverige och öppnade på hösten 1886 i Skara det nya Skolhemmet för blinda döfstumma, hvilket till en början räk- nade 5 elever.
Sin plats som första lärarinna vid läroanstalten för öfveråriga döfstumma be- höll hon fortfarande, men underhöll för sitt arvode vid skolhemmet en vikarie under några timmar dagligen.
Vid 1889 års riksdag ordnades som bekant döfstumundervisningen, och bestämdes härvid, att 5,000 kronor årligen finge användas till tresinnade barns undervisning.
Härigenom kom fru Nordin i tillfälle att uteslutande ägna sig åt denna specialitet.
Då herr Nordin 1891 utnämndes till rektor vid 4:e distriktets döfstumskola i Vänersborg, flyttades äfven skolhemmet för blinda döf- stumma till denna stad, hvarigenom det blef möjligt för fru Nordin att fortfarande vara dess föreståndarinna.
Sedan hemmet ett par år användt en ganska olämplig lokal inuti själfva staden, förhyrdes för dess räkning Fre- driksbergs tätt utanför staden liggande corps de logis, där det allt sedan dess varit förlagdt.
För närvarande umgås dock fru Nordin med planer att åstadkomma en egen byggnad åt skolhemmet och hoppas hon för detta ändamål kunna erhålla fri tomtplats af Vänersborgs stad.
Förutom redan nämnda studieresor har fru Nordin med understöd dels af allmänna, dels af enskilda medel studerat undervisningen vid Blindskolan i Vexiö, samt under år 1896 s. k. Kindergartenundervisning för blinda och för döfstumma i Köpenhamn och Berlin.