Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De fanan. » finnas där också, än dansa de som konst- Till vänster om salen är beläget ett med väx- beriderskor på en » andalusiers » rygg, än ter rikt prydt rum, " och här hänger jämväl ett i olja uttordt medaljongporträtt af den hädan- vandra de som husfruar i bonade adelsge- mak eller sitta vid lampan, syende för ma- gångne skaldens äfven aflidna maka.
Till höger om salen är biblioteksrummet med ke eller broder, som strider vid Dybböl sina rika litterära skatter.
Mellan de två stör- eller Dannevirke.
sta bokskåpen under ett af fönstren står ett Det hvilar en egendomlig fägring öfver bord och på detta ligger vanligen den s. k. främ- lingsboken, hvilken redan i början af fjolåret Snoilskys kvinnobilder.
Huru stor är ej upptog betydligt öfver 1,000 namn på besökare Tatterskan i sin förtärande kärlek till sonen, af stället och flere af dem där anbragta teck- om hvars piskrapp hon säger: ningar, poem, noter m. m.
Vid högra sidoväg- gen stå en soffa, bord och stolar, äfven detta » det kännes som balsam på min kind.
: bord fullsatt af böcker, dedicerade till skalden Kvinnan, om hvilken det heter, att hon är af resp. förf.
Vi fästa oss i detta rum vidare vid en smakfull eldskärm prydd med pressade » en nymf eller bacchantinna, vilda blommor, och på tal om hvilken den gamle som dansat för bröd i kväll — » yttrade en gång, att konsten kan dana mycket, men naturen är dock den största konstnären är ej längre klädd i hämmande dräkt, utan själf; den ofvanför nyss nämnda soffa hängda, är blott en förtvinad mor, som ängslas för af artisten Liljelund målade taflan, föreställande Kuddnäs invid Nykarleby, Z. Topelius barndoms- sitt barn, som hon låst in i det brinnande hem; en talia af skalden vid tio års ålder, hans huset.
far, mor och syster; och mycket mera.
Ibland låter Snoilsky en kvinna bli häm- Topelii hem.
1) Skaldernas kvinnor.
IDUN nerska af svunnen tids orätt såsom i Konst- beriderskan, där » de, hos hvilka hennes fränder fåfängt tiggt en beta bröd, osa i den skönas händer tanklöst af sitt öfverrlöd.
Hon dem alla skall bedraga, hämna sina bröders skymf, både guld och hjärtan taga, Nemesis, förklädd till nymf. » Stundom äro Snoilskys kvinnor sådana som den sköna Katje, hon som kysser spö- ket och offrar sin fägring för att rädda den älskade, eller också likna de Gemma, som förtröstansfullt tömmer den bägare, hvars dryck kunnat ge henne döden.
Skaldens största kvinnogestalter finner man dock i hans ståtliga Svenska bilder.
Se denna Aurora, som älskar » Hans Kristoffers och Otto Vilhelms land! » M Man själf tror henne, när hon säger om sig » Då var jag svensk, jag jublat på Karvas, Dunas dag. » Och huru: med klappande hjärta läser man » Här stod Aurora på dimmig hed, en fager syn!
Från yppiga skuldror kappan gled och släpade sobeln i dyn. » Man förstår huru stiftsfrun i Quedling- burg drömmer om det fattiga Sverige, hvars sol gick ned vid Pultara, liksom man fat- tar den stolta Christina Alexandras längtan efter sin store faders land.
Det är sanna adelskvinnor, diktaren skil- drar, när han berättar om Baners ädla maka, som uppmanar sin lille son att glömma, eller när han täljer om Frun på SaMmlt, om hvilken folket säger: » Majorskan, ja hon är äkta.
Om hvar och en kvinna, som förekommer i Snoilskys dikter, gäller livad han själf sagt, fast med annan betydelse: » Jag vet blott, jag, att den största kvinna — alldeles icke var gjord af sten. » Hans kvinnor äro icke af sten, de stå för oss lefvande och verkliga.
Snorres rimkrönikor.
Från alla missers land det budskap hit oss når, De Iröitnai på den dumma lyxen, Att kvinnan sig ännu med kjol består, Och vilja vandra uti bara byxen.
En » frigjord » liten miss för detta ändamål Har bildat nyss en liten klubb, Där hvarken kjol ej heller stubb På någon ledamot man tål.
Men som ännu det kunde stöta Den stackars mänsklighet, som ej är mogen för Att misser utan kjolar möta, En smula varsamhet man iakttaga bär — En klokhet jag ej nog kan prisa — När man skall ut på gatan gå För att offentligen sig visa, En kjol dras blygsamt ofvanpå, Som, hissas högre upp, alt folk sig vänja hinner, Tills den så småningom totalt försvinner.
Från samma stolla land jag nyligen försport, Hur man en märklig upptäckt gjort, Som hälsas skall med fröjd af mången liten mamma, En vagga funnits upp så sinnrikt sammansatt, Att när i den hon lagt sin kära lilla skatt, Så kan hon gå sin väg » me ' samma ».
Hon trycker på en knapp, och vaggan går på stund, Hon trycker på en ann, och nappen sticks i mun, Och så ett litet nät är skickligt spändt däröfver, Att ungen aldrig ramlar ur, Men ligger riktigt som i bur Och har så rart hvad han behöfver, Att mamma vandra kan allt efter eget val På föreläsning eller bal.
Att mänskligheten framåt skrider, Det är då riktigt visst och sant; Tänk blott hur vildt från kant till kant Man skvaltad blef i förra tider, Då man var skapad mer bastant.
Familjevaggan, gammal, nött på meden, Jag tycker riktigt än, att jag kan se den.
Här hemma ha vi hört om denna lärda bispen, Som uppå riksdan tall så vist och klokt om oss Och bedl oss om vårt bröd ej så med mannen slåss, Men hålla oss som förr till slefven och till vispen, Ty endast hemmet dock är kvinnans arbetsfält, Där hon skall laga mal och passa mannen snällt.
Men de som ej få man,, de många hundratusen, För dem är bäst att gå omkring som » hjälp » i husen, Ty del bevarar bäst ens ljufva kvinnlighet.
Han fann, den gode bisp, så fasansfull den tanken, Att kvinnor träffa på i posten och på banken Och ännu mer ändå vid universitet.
Blott som mannens hjälp är hennes plats den rätta, Och de som öfver bli, om de nu ej bli mätta, Om en och ann af dem se ' n skulle dö af sväll, Så är det ju ändå så grufligt » ideell ».
Och så den gamla kosteliga fröken, Som så regerar uppå Lemneå, Malicen påstår, att man knappt sett » röken » Ännu af hennes » kära små »; Men hvarför kan man iclce tåligt vänta, Och hvarför källa jämt om hennes ränta Och inte låta gumman bli i frid.
Om hon slapp jaga styrelsen på flykten Och dementera alla onda rykten, Nog tror jag, hon fick barn i sinom tid.
Till sist en sak, som mig så plågsamt rört.
En spådom jag om » framlidsmannen » hört, Som är den sorgligaste jag har tänkt mig: En liten snillrik yankee-fru, Som » mannen » just studerar nu, Porträttet uti bladet skänkt mig.
Sen på velociped han skalat världen rundl, Blir det med ryggen bara strunt, Den böjer sig i krök alltmera, I bukt från hals och intill » slut » Och midtpå slår en puckel ut, Hvem vet, om inte det blir flera.
Och blicken stirrar fånigt fram, Och snart behöfver han ej kam, Då håret kommer att fallera Och blott blir borst af någon sort, Och sen gå alla tänder bort, Och så till sist hon vill bedyra En sak, jag tviflar mest uppå, Att han ej kan på benen stå, Men kryper kring på alla fyra.
1898 Vid tanken på hur det kan gå, Jag aldrig mer på mannen klagar, Man får väl vara nöjd ändå, Som han ser ut i våra dagar.
Men » framtidskvinnans » konterfej — Om man blir stolt, är väl förlåtligt — Så vackert målats och så ståtligt, Om ni vill tro mig eller ej, Af själf väste vår Ellen Key.
Ett hems möblering.
För Idun af E.
G. Folcker.
Gamla möbler och nya.
(Forts.) Men Gustavianska stilen har såsom mo- destil i vår tid efterträdt rococon.
Dess enklare, men fullt så eleganta former passa oss, och vi tilltalas af dess behagliga orna- Fig. 10.
Ljusarm från 1700-talets slut.
Gustaviansk.
mentik, oftast med motiv från blomstervärl- den, kransar och kvistar af lager, guirlan- der af rosor och buketter och blomsterkorgar af nejlikor, tulpaner eller acklejor.
Äfven här är det på lyxmöblerna som ornamenti- Fig. 11.
Sekretär från 1700-talets slut.
ken rikast framträder; i marketeriarbetet på byråar och skåp, i de förgyllda sniderierna på speglar och spegelbord, pendyler och gueridoner.
Men äfven denna stil erbjuder
(DUN 7.898 i sina enklare former en mängd möbelty- per, hvilka äro både praktiska och vackra.
Jag erinrar här särskildt o m dessa byråar, chiffonierer, skrifbord o. s. v. i mahogny utan inläggningar, men med enkla, vackra mässingslister kring lådor och skifvor, hvilka numera vunnit en sådan popularitet hos oss, att de ej längre kunna motsvara efterfrå- gan, utan i massa imiteras — mer eller mindre troget.
Dessa möbler, som hafva taget betyda icke blott att därvid använda sådant bohag, som tillhörde tiden i fråga, utan äfven att anordna detta bohag så som på den tiden var bruk.
Båda delarna äro Fig. 14.
Stol från 1800-talets b ö r j a n.
Fig. 12.
Spegelbord från 1700-talets slut Gustavianskt.
ett synnerligen hemtrefiigt tycke, äro före- löpare till den » mahognystil », som i och med empiren blef härskande från början af vårt århundrade.
Empirens helförgyllda möbler med dess gripar och andra klassi- ska fabeldjur, dess segergudinnor och la- gerkransar voro skapade för kejsares och fur- stars gemak och passa ännu i dag bättre där än i enkla, borgerliga hem.
Men så är ej fallet med dess mahognymöbler, hvilka hos oss fått en så alldeles säregen prägel, att man väl kunde vara berättigad gifva stilen ett svenskt namn, som då skulle vara Carl Johans-stil.
Dessa möbler torde väl för den nu lefvande generationen bredvid sitt konstvärde äga ett affektionsvärde större än någon föregående stils, de tillhöra den tid då våra mormödrar » satte b o », och för Fig. 13.
Chiffonier från 1700-talest slut.
93 detta nu så mycket brukade och missbru- kade begrepp i en vidsträcktare mening, så innebär det ej att en möblering skall vara historiskt riktig, utan estetiskt riktig.
Är det blott stil i ert rum, så kan det finnas så många stilar som hälst.
Ett par exempel på brott emot denna re- gel skola göra min mening tydligare.
Carl J o h a n s tid lika oförenliga med våra vanor och behof.
Vi kunna ej afstå från våra fotogenlampor för att läsa våra tidningar vid vaxljusens matta sken, från våra pianinon för att spela Mascagni på spinett eller clavecin; från några af dessa tusen uppfinningar för lifvets trefnad och bekvämlighet, som gjorts sedan våra förfäders dagar.
Därför blir också det stilenligaste rum likaså olikt ett gemak från gamla tider som en » riddardräkt » från ett kostym-magasin är olik en klädbonad från kung Göstas dagar.
Fig. 17.
Stol från Cari J o h a n s tid (e m p i r e).
Jag såg en gång vid ett besök hos vän- ner på landet, där frun i huset var skicklig » konstväfverska », några eleganta gustavian- ska taburetter öfverklädda med en i kraftiga färger hållen » opphämta väf ».
Här hade tven- ne hvar för sig vackra saker sammanställts på ett sätt, som gjort det hela oskönt och otill- fredsställande.
I ett annat hem, har jag låtit mig berättas, har smaken för hvita möbler gått därhän, att man låtit hvitmåla sina gamla vackra mahognystolar för att få Fig. 15.
Soffa frän Carl J o h a n s tid (empire).
» Stilenlighet » har visserligen också fått en friare tolkning, nämligen så, att ett rum från en viss tid j u kan innehålla möbler från en föregående, ehuru ej från en efterföljan- de tid: att sålunda till exempel i en inred- ning, som till hela sin karaktär är Gustav- iansk, kunna finnas rococo, och barockmöb- ler, medan empireföremål böra vara uteslutna därifrån.
Den yttersta konsekvensen häraf skulle naturligtvis vara att ett modernt rum kan innehålla möbler från alla föregående Gustaviansk.
många af oss äro de minnen från det gamla hemmet.
Måhända kunna vi häri finna en orsak till empirens nuvarande modernitet; stilen synes för öfrigt med sina tunga och stela former, sin tämligen ledsamma orna- rnentik knappast vara den rätta exponenten af modern smak och moderna behof.
Att möblera ett rum » stilenligt », hvilket i våra dagar utgjort en stolthet och ära för så många som » satt b o », skulle väl strängt Fig. 18.
Stol från Carl J o h a n s tid (empire), Fig. 16.
T a b u r e t t från Carl J o h a n s tid (empire).
perioder och dock vara stilenligt.
Detta är tvifvelsutau en synnerligen vanlig stilenlig- het, men vi skola se, att icke ens denna alltid är så riktig.
Tager man nämligen dem att » gå ihop » med det öfriga, en van- dalism så mycket ledsammare som den gick under en missförstådd stilenlighets namn.
Ett tredje exempel och som litet hvar har haft erfarenhet af är det tilltaget hos många, som ha till yrke att » restaurera » antika möbler, att å dylika spika fast så många beslag som få rum, om de också aldrig så
IDUN 94 litet passa där, aldrig kunnat sitta där.
Pu- bliken vill så ha det, förklarade mig en gång en dylik » antikfabrikör », men jag vå- gar tro, att det i detta fall är publiken, som låter sig ledas och får en dålig ledning.
Tycka vi om » antika saker » för deras egen skull, så låt oss behandla dem såsom konstverk — i de flesta fall ha de större konstvärde än en modern oljefärgstafla — låt oss äga några få af dem såsom ögon- fägnad, men låt oss icke förvandla våra hem till museer och för den kära stilenlighetens skull själfva gå omkring där såsom lefvande anakronismer.
Fig. 19.
Krona frän Carl J o h a n s tid (empire).
Någon egen möbelstil har vårt århundrade icke haft.
De förgångna tiders stilar ha tjänat oss till mönster och såsom sådana efterföljt hvarandra med den hastighet, som alltid kännetecknat modets ombytliga rege- mente.
Men äfven midt under denna imita- tion har det moderna lifvets behof gjort sig gällande.
Den eftergjorda renässansen, roco- con, empiren ha användts för ändamål, okän- da för deras egna tider, och det moderna har mer och mer slagit igenom.
Detta moderna, som säkert skall resultera i en ny stil, om ej i detta så i det kommande år- hundradet, kännetecknas af en sträfvan efter enkelhet, praktiskhet och bekvämlighet, och dessa egenskaper äro visserligen ej de säm- sta i fråga om våra hems möbler.
Vi finna dem redan nu hos åtskilliga specielt moder- na möbelformer, t. ex. de breda sofforna, järnsängarna, wienerstolarna, de inventiösa matborden o. s. v. En egenskap fattas dock oftast hos dessa möbler, och det är den vackra formen.
Först då denna åter förenas med de öfriga, skola vi kunna tala om en verkligt ny stil i vår möbelkonst.
4. att försvara fosterland, maka och barn, om det en gång skulle behöfvas att värna vår rätt att lefva såsom ett själfständigt folk.
Se tillbaka på historien, då vårt land stått Några ord med anledning af en insänd på branten af undergång!
Har det varit artikel i Idun n:r 7 &gt; Om kvinnliga fredsföreningar *.
män fostrade för kriget, som räddat d e t?
Nej, män från plogen, bergshandteringen J Jet tyckes, som om begreppet foster- och verkstaden var det, som följde Engel- ' landskärlek och dyrkan för militaris- brekt, Sturarne och Gustaf Vasa och längre men allt för ofta förblandas, och som om fram en hertig Karl, en Stenbock; och jag en allt för trång uppfattning i allmänhet har aldrig hört, att de beskylldes för feghet fästes vid själfva ordet fosterlandskärlek.
eller veklighet, och dock hade säkert ingen Innefattar icke detta ord kärleken till allt af dem fått till lifs en bråkdel af de krigs- hvad vårt folk frambragt, godt, ädelt och historier, som våra barn läst vid en 1 4 — 1 5 skönt, vårt språk, våra sträfvanden för ve- års ålder.
Svenska kvinnor kunna nog älska sitt tenskaper, konst och industri, likaväl som kärleken till den torfva, där vi äro födda land och sitt folk, utan att höra till vare och som burit män och kvinnor, till hvilka sig freds- eller försvarsföreningar.
Men in- vi kunna blicka upp med stolthet och kär- gen kvinna, som hyser en sann fosterlands- lek?
Hafva icke vi svenskar så stora min- kärlek, kan glömma, att det högsta vi män- nen på det fredliga arbetets fält, att en niskor kunna sträfva till är: » Frid på jor- svensk historia skulle kunna skrifvas, som den », och att med jorden menas icke en- ingalunda vore nästan helt och hållet en dast den jord, som burit oss, utan hela jorden, krigshistoria, och som opartiskt framställde och att alla dess inbyggare äro våra brö- den fredliga idéns utveckling, lefnadssättets der, som alla hafva samma upphof och En Sveas dotter.
småningom förfinade, förädlade form, lag- samma mål.
stiftningsarbetet och så vidare, utan ett — — * - • ständigt braskande med vapenslammer eller pompösa skildringar af händelser och per- U p notisboken.
soner, som i själfva verket så föga bidra- Kronprinsessans hälsotillstånd.
Från Rom git till vårt folks sanna odling och välfärd, utan att fara uppstode för att våra hug- meddelas, att kronprinsessan Viktorias förbätt- ring fortskrider långsamt.
Kronprinsessan är store förfäders bragder utplånades och att fortfarande sängliggande större delen af dagen.
våra söner skulle fostras till ett vekligt släkte, en generation af dådlöshet?
* —: " Frid på jorden ".
1 Hvilket medförde månne större välsig- nelser: Birger Jarls fridslagar eller, låtom oss säga, hjältekonungens krig?
Få kunna väl tveka om svaret.
De förra hafva spridt sin välsignelse genom århundraden, då de senare — — — ja, huru såg väl vårt land ut efter hans d ö d?
Och dock kostade Birger Jarls fridslagar icke en blodsdroppe, då detta krig kostade — ack, hvem kan räkna huru mycket blod och tårar?
Vare det långt ifrån mig att vilja förringa bety- delsen af åtskilliga bland våra krigiska minnen och våra hjältars ära, men må vi besinna och icke fördölja vare sig för oss själfva eller våra barn, att hvarje krigs- hjälte har vunnit sin ära på bekostnad af tusende och åter tusende människor, som oskyldigt slaktats utan namn och ära, för att icke tala om alla änkor och faderlösa.
Och voro väl de stora hjältarna äfven alltid sant stora, ädla män, som en moder vill uppställa som mönster för sin son?
Kriget är också icke mer hvad det varit, och den tid kommer, låt vara först efter århundraden, då det betraktas för hvad det är, det sorgligaste bevis på människornas råhet, en afskyvärd kvarlefva från vildens ståndpunkt, då hvar mans hand var lyft mot hvar man.
Den änglarnes hälsning som föregick fridsfursten: » Frid på jorden » var intet tomt ord; den skall förverkligas, och vi hunna skönja i historiens gång, att Under rubriken » Familjemeddelanden » ha vi utvecklingen sträfvar ditåt, fast vi, kort- anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- synta, tycka det går allt för långsamt.
Lå- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt tom oss dock visa våra barn, att detta är annars beräknade annonspris, eller för födelse-, idealet, och vi behöfva ingalunda frukta, för lofnings- och vigselannons kr.
J: 50 att de därför skola blifva vekliga.
och för dödsannons inom ram hr.
5: — Freden fordrar lika stora hjältar som kri- ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- rat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga get, fast icke så blodtörstiga, och den som storlek och den jämna och utbredda spridning till- fostrats att älska sanning och rätt, som kännagifvandet därigenom erhåller.
lärt sig att uppskatta människovärdet hos Redaktionen af Idun.
sin broder, äfven om han råkat bo på an- dra sidan riksgränsen, han skall nog duga 3,.
1898 Teater och musik.
Ibsen-jubileet.
Med anledning af Henrik Ibsens 70-åra födelsedag i söndags, då skalden hyllades inom en stor del af den civiliserade världen, hade äfven våra större teatrar velat ägna en gärd af vördnad och tacksamhet åt samtidens störste dramaturg samt till den ändan anordnat föreställningar, å hvilka några af Ibsens drama- tiska dikter kommo till utförande.
operan gaf sålunda en matiné, vid hvil- ken uppfördes fjärde och femte akterna ur den storslagna dikten » Brand.
Titelrollen och den kvinnliga hufvudrollen återgåfvos af hr och fru August lAndberg.
I fjärde akten var det fru Lind- berg, som mest intresserade genom sitt vackra framsägande af Agnes ' roll och den varma och sanna känsla hon förstod att inlägga i sin fram- ställning af densamma.
Vi ha ej många skåde- spelerskor, som skulle löst uppgiften så bra.
Om ock Brand måhända ej ligger så V ä l för hr Lind- bergs begåfning, så måste man dock erkänna, att den framstående skådespelaren gaf en god bild af den unge, trosstarke prästen, som drager till strids mot världens halfhet i tro och lefverne.
Särskildt var hans framställning af god verkan i sista akten.
Vissa brister i versens framsä- gande, särskildt och ej sällan förekommande oriktig betoning af orden, borde dock bortarbe- tas.
Af de öfriga uppträdande, bland hvilka märktes sujetter både från operan och dramati- ska teatern, förtjäna särskildt hr Bceckström som prosten och fru Sandell som Gerd att omnämnas.
Hr och fru Lindberg hyllades med lifligt bifall och många inropningar.
Till stycket utfördes den af hr Henneberg komponerade, särdeles an- slående musiken.
— Matinén inleddes med en högstämd prolog af Daniel Fallström, som själf framsade densamma och därför fick mottaga lif- ligt bifall.
På kvällen hade K.
Dramatiska teatern anord- nat en festföreställning, som bevistades af en högtidssmyckad och fulltalig publik.
Efter en stämningsfull prolog af Frans Hedberg, framsagd af direktör Fredrikson, gick täckelset upp för skaldens mäktiga ungdomsdikt » Fru Inger till Östråt ».
I fru Ingers gestalt ådagalade fru Anna Lisa Hiuasser-Engelbrecht ännu en gång hvad börds och andas barn hon är genom storstilad anlägg- ning och mönstergill diktion af sin roll.
Det är verkligen skada, att denna begåfning skall så olyckligt nedtyngas af en rent fysisk otymp- lighet.
Hr Skånberg, som den smidigt hale, för- föriske Nils Lykke hade en beau jour, och fru
1898 IDUN % Byström som Fiine gjorde erkännansvärda, del vit kvar.
Han kunde icke minnas, att Vis lyckade ansatser, ehuru visserligen hennes jorden varit skön, förrän hon kom in i hans apparition af borgerlig täckhet ej rätt kunde Och nu — tio år efter.
fylla förväntningarna på den stolta adelsjung- lif.
frun.
I det hela vår styckets framförande för- Och han skulle ut i den stora vida tjänstfullt, och publiken syntes in i det sista världen.
fängslad af den långa föreställningen.
När ångbåten lade till i den lilla staden, Äfyen Vasateatern högtidlighöll märkesdagen med en talrikt bevistad föreställning af &gt; Kungs- där han vuxit upp, såg han med främlin- ämnena », hvarvid naturligtvis särskildt hr Hill- gens ögon på de ljusa husen med de gamla bergs geniala bisp Nicolas samlade publikens in- trädgårdarne i skyddet af den mörka fäst- tresse och bifall.
Och hans själ fylldes af nya tan- Fjärde symfonikonserten gafs i lördags å k. operan till förmån för k. hofkapellets pensions- kar och ny skönhet.
inrättning samt under anförande af förste hof- Där steg kyrkoherden ombord.
kapellmästaren Nordqvist.
Programmet upptog Han var nu en gammal, bruten man idel kända saker, men alla af bestående värde.
darrande röst och stapplande steg; Som inledningsnummer utfördes Haydns d-dur- med symfoni, i hvilken särskildt menuetten nu som men han kände genast igen Edvin, hälsade alltid tog brorslotten af bifallet.
Hufvudnumret vänligt och bad honom sätta sig vid hans för aftonen utgjordes af Beethovens pastoral- sida.
symfoni, som afslöt konserten.
En tonmålning » Det var roligt, » sade han, » mycket ro- i bästa bemärkelse, förfelar denna symfoni aldrig Jag hade att väcka den Ulligaste anklang.
Den är ock för ligt, att jag träffade Petterson.
väl känd, för att här utförligen behöfva omnäm- eljes tänkt skrifva till honom, men detta var nas.
En tonmålning af helt annan karaktär, bättre.
Jag har hört, att han sköter sig som genialisk, bländande, bedårande, var aftonens tredje orkesternummer » Waldweben * ur Wagners en hel karl där borta på Oroust, arbetar och musikdrama » Siegfried ».
Liksom öfriga nummer är ordentlig.
Kronofogden berömmer honom.
förträffligt utförd, framkallade den ett så inten- Det är roligt att höra. » sivt bifall, att den måste omtagas.
Som fyllnads- » Nej, nej » — han gjorde en afböjande rö- nummer i programmet hade insatts Bachs kon- sert för två violiner, i hvilken de båda violin- relse med handen, då Edvin ville tala om stämmorna sköttes af konsertmästarne Setterqvist sin stora tacksamhetsskuld — » men jag ön- och Aulin på ett i allo förtjänstfullt sätt.
— skar, att • hans moster Beata fått lefva för Konserten, hvilken bevistades af h. m:t konungen, hade naturligtvis samlat så godt som fullt hus.
Han gör henne stor heder. » Kyrkoherden hade hört kronofogden tala T v ä n n e matinéer gifvas Maria Bebådelsedag, om Edvins flit, och något å den lille skrif- den ena å k. operan till förmån för Artisternas varens yttre, det nöjda uttrycket i hans och litteratörernas pensionsförening, den andra i Berns ' etablissement af premieraktören Ossian ansikte, de snygga varma kläderna och den Hamrin.