Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det sålunda visade sig, att både de skattdragandes billiga anspråk och statens fördel kräfde förändring uti indelta löningssället, ansågo kommilterade allt detta utgöra tillräckliga skäl för vidtagande deraf, och, om man än förutsatte, att dess bibehållande vore mera förenligt med de sålunda aflönade tjenstemannakorpsernas intresse, måste detta så mycket heldre vika, som staten, allenast hvarje medlems redan vunna rätt behörigen bevarades, obestridligen egde, att, på sätt lämpligast och förmånligast befunnes förordna, huru i framtiden borde förhållas med aflöningen för de korpser, som för närvarande njuta indelta löner, samt någon rättsenlig grund icke gåfves för dessa korpser att fordra, det äfven de, som framdeles dervid anställas, mera än statens öfriga tjenstemän, skola vid nämnde Iöningssätt bibehållas.
Varande för öfrigt, hvad anginge den indelta arméens, genom Kongl, brefvet den 2 Febr. 1853, fastställda lönereglering, uti samma nådiga bref förklaradt, att denna lönereglering icke skulle utgöra hinder för dervid beräknade ränte- och tionde-anslags indragande, emot utbytande af kontanta löner till då faststäldt belopp, äfvensom uti de sedan November månad 1828 utfärdade fuiimagler och konstitutorialer å tjensler vid landtstalen, med undantag likväl för landshöfdingarue, det vilkor funnes intaget, att de utnämnde vore skyldiga att underkasta sig blifvande ny lönereglering.
Om man äfven, med förbi - Slals-Utskottets Utlåtande, N:o 242. 25 förbiseende af alif delta, ville vid frågans pröfning taga i betraktande det indeldta löningssättets inflytande på tjenstemännens verkliga fördel, skulle, efter kommitterades åsigt, jemväl ur denna synpunkt, ett ytterligare stöd för omförmäldta förändring vinnas.
I sådant afseende torde i första rummet bemärkas, att tjenstemannen genom det indeldta löningssättet befunne sig i en ställning till de skattdragande medborgarne, som af många skäl borde undvikas, serdeles då fråga vore om de tjenstemän, som med dylika ärenden skola hafva befattning och ej mindre vaka deröfver, att statens rätt iakttages, än tillse, att ingen obehörigt betungas, samt således, i afseende på vidtagande tjensteåtgärder, borde vara helt och hållet skiljda från egna intressen, hvilket derjemte vore af serskild vigt, då man erinrade sig de missbruk, som, enligt hvad förut blifvit omuämndt, kunna vid räntornas infordrande ega rum.
Dessutom ansåge kommitterade det icke vara lämpligt, att tjenstemännen skulle belastas med omsorgen att sjelfve indrifva de löner, hvilka de af staten borde åtnjuta, och hvilken uppbörd, då den skulle ske hos en mängd, ofta aflägse boende, räntegifvare, föranledde både besvär och omkostnader.
Derjemte medförde detta löningssätt de väsendtliga olägenheter, att tjenstemannen, i anseende till varuprisernes omvexling, utan att lefnadskostnaden kunde antagas blifva i samma mån förändrad, aldrig vore i tillfälle att på förhand med säkerhet beräkna sina inkomster; att dessa icke ulföllo förr än flere månader efter utgången af det år, för hvilket de vore anslagne och, i händelse af bristande tillgångar hos de skattskyldige, vare sig genom dessas enskilda ställning eller vid inträffade missväxter, äfven kunde vida längre fördröjas samt blifva beroende af konkurser och exsekutiva åtgärders vidtagande, samt att tjenstemännen emellertid nödgades ligga i förskott för sina lefnadskostnader, hvilket för de mindre bemedlade, som utgöra flertalet, naturligtvis medförde stora svårigheter och måhända invecklade många i affärsförhållanden, de der hade det menligaste inflytande både på tjenstemännens ekonomiska ställning och på tjensternas bestridande.
Beräknades allt detta, som sig borde, visade sig, att, om äfven uppsägningsrätten kunde bereda någon högre ersättning, än lösen efter markegång med forsellön för spanmålen, denna förhöjning i de flesta fall åtginge till betäckande af sådane afbränningar och uppoffringar, som af nämnde orsaker måste medfölja detta löningssätt samt till större delen tillgodokomma kommissionärer eller dem, som tiiihandlade sig indelningshafvarens rätt.
Kommitterade trodde sig derföre kunna med fullt skäl antaga, att de fleste tjenstemän skulle finna sig mera belåtne om de, istället för indelningarne, egde att qvartaliter uppbära emot berörde lösen svarande kontanta löner.
Hvad beträffade verk och inrättningar m. fl. stiftelser, som åtnjuta indelda räntor, så vore kontanta anslag för dem, i kommitterades tanke, fördelaktigare i det Bih. till B.
Prot. 1847 och 1818.
4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 29 Baft. 4 26 Slals-Ulskoltels Utlåtande, N:o 242. afseendet, att de med uppbörden af nämnde räntor och deraf följande vidlyftigare redovisning förenade förvaltningskostnader dä kunde i flere fall minskas.
Af det sålunda anförda, vore, enligt kommitterades förmenande, ådagalagdt, att upphörandet af de indelda anslagen icke allenast för det allmänna vore af högsta vigt och ett nödvändigt vilkor för tillvägabringandet af en länge efterlängtad förenkling af både beskattnings- och uppbördsväsendet samt, i följd deraf, jemväl uti stats—förvaltningen i öfrigt, utan ock instämde med verklig fördel fördem, som hittills af dylika anslag varit i åtnjutande; hvadan kommilteradc så mycket mindre tvekade att tillstyrka denna åtgärds vidtagande, som behöflighelen och lämpligheten deraf redan förut blifvit erkänd så väl uti åtskilliga Kongl, propositioner, som af Rikets Ständer vid flera riksdagar.
Enär ifrågavarande anslag äro af betydligt skiljaktig beskaffenhet, vore det angeläget, att vid verkställighet af en så beskaffad förändring föreskrifterna derefter lämpades och att således, på det ingens lagliga rätt måtte blifva förnärmad, förhållandena dermed behörigen utreddes.
Till ledning för omdömet i berörde hänseende jemte hvad i öfrigt med nämnde åtgärd egde sammanhang, hafva kommitterade låtit, på grund af 1844 års rikshufvudbok och special-räkenskaper, uppgöra summarisk uppgift med dertill hörande speciella utredningar och sammandrag, betänkandet bilagde under litt Q, utvisande, under behöriga titlar, de i dessa räkenskaper upptagne anordningar å ordinarie räntan samt lionden, och hvilka, med tilllägg af de till anordningstiteln rätteligen hörande anslag, utgöra: ordinarie räntan 1,576,054: 28.
S. tionde-spanmål 106,668 t:r 31 Vs k:pr, beräknade till . . . 534,800: 45. 8. eller tillhopa 2,110,855: 24. 1.
Enligt hvad kommitterade förmält, kunna berörde anordningar bänföras till 4 hufvudafdelningar, hvarunder de ock äro vordne uti nyssnämnda summariska uppgift upptagne, nemligen: löneanslag; anslag till allmänna verk och inrättningar, kyrkor och fromma stiftelser; anslag till enskilda verk och personer, samt sådane räntor, som tillgodonjutas i följd af vissa hemman åtföljande besvär, hvaribland äfven upptagits de räntor af städer donerade hemman, som under titel städers friheter a/föras.
Vidkommande nu först indelda löneanslagen, hafva kommitterade (sid. 83) ansett, att, hvad om dessa varder stadgadt, endast borde tillämpas å sådane anslag, som direkte vore till vissa tjenster anvisade eller afsedde, samt de löneanslag vid indelda arméen, hvilka af lönings-direktionerna disponerades lill fördelning emellan iöntagarne, hvaremot de till vissa stiftelser anvisade anslag, äfven om störro eller mindre Slals-Ulskollets Utlåtande, A’:o 242. 27 del deraf blifvit till löner bestämd, såsom förhållandet vore med anslagen för Upsala och Lunds akademier, borde hänföras till nvssberörde 2:dra hufvudafdelning, helst dessa anslags användande berodde på de förfoganden, som i afseende på dessa stiftelsers tillgångar vidtoges och kunde efter omständigheterna förändras.
Vid bestämmandet af den vederbörande tillkommande ersättning för de indelda löner, hvilka till indragning blifvit föreslagna, hafva kommitterade (sid 84), instämmande uti Rikets Ständers vid sednaste riksdagen yttrade mening, tillstyrkt, att samma ersättning måtte bestämmas till det belopp, hvarje serskild lön utgjort efter medium af den för de sista 10 åren näst före indragningens beslutande fastställda markegång med tillagd forsellön, likväl med summans jemkande till närmaste hela riksdaler—tal, samt detta belopp, likasom andra kontanta löner, derefter qvartaliteter utbetalas; dock hvad verkställigheten af de indelda lönernas indragning anginge, ansågo kommitterade helgden af enskildes rätt fordra, att, så vida icke något förbehåll i sådant afseende före eller vid tillsättningen skett, alla, som å tjenster, hvarmed dylika löner vore förenade, innehade fullmagter eller konstitutorialer, då tjensterna vore af den beskaffenhet, att de endast derigenom tillsattes, fingo under sin tjenstetid, derest de det åstundade, vid nämnde löner bibehållas, samt att följaktligen i alla de fall, då efter dessa grunder dylik rättighet kunde ifrågakomma och vederbörande ville sig deraf begagna, hvarom hvarje löntagare borde sig yttra, in dragningen af de indelda lönerna icke verkställdes förr, än dåvarande innehafvaren från tjensten afgått.
I afseende på indelda arméen egde väl, såsom förut blifvit omförmäldt, det serskildta förhållande rum, att, jemlikt Kongl, brefvet den 2 Februari 1833, den då fastställda nya löneregleringen icke utgjorde något hinder för dervid beräknade ränteoch tionde-anslags indragande emot anvisandet af kontanta löner, till då faststäldt belopp, och anledning saknades således icke, enligt kommitterades förmenande, att genast, i hvad arméen vidkome, utföra den ifrågavarade förändringen, utan annan inskränkning, än om tilläfventyrs någon löntagare då ännu qvarstode vid lön, som han före nämnde reglering innehaft, äfvensom del skulle kunna ifrågasättas, att ersättningen behöfde bestämmas endast till de belopp, nya staterna för hvarje grad upptoge; men då det dels möjligen icke varit åsyftadt att, i förstnämnde hänseende, åt nyssbcrörde stadgande gifva en så vidsträckt tillämpning, hvilket å löntagarnes sida icke eller torde varit beräknadt, dels, vid det kända förhållandet, att indelda arméens löner, genom högre markegångspriser och afkastning af de för löningsfondernas räkning utarrenderade boställen, vanligen ej obetydligt öfverstigit de i stat uppförde belopp, rättvisa och billighet fordrade, att till indelda arméen hörande embets- och tjenstemän, icke mindre än alla öfrige, undGngo ersättning, efter hvad 28 Slats-Ulskottels Utlåtande, N:o 242. lönerna vekligen utgjort under den period, som till grund för ersättningens beräknande i allmänhet antoges, samt för öfrigt utförandet af så genomgripande förändringar, som den ifrågavarande, borde verkställas med den varsamhet, att lidande för enskilde derigenom icke uppkomme, funno kommitterade sig ega fullt skäl till den hemställan, att den här ofvan omförmälda allmänna grund för indelda lönernas indragande och ersättnings beräknande måtte å indelda arméen jemväl tillämpas; dock kunde samma grund, hvad anginge tidpunkten för indragningens verkställighet, endast iakttagas, så vidt frågan vore om sådana ränte- och tiondeanslag, hvilka, enligt redan fastställda specialstater, direkte disponerades af vissa löntagare, hvaremot de, som inginge till regementernas löningsfonder, så mycket heldre måste indragas vid den tid, då förändringen i allmänhet tillvägabragtes, som af dessa sednare, genom tjenstemäns afgång eller befordran, räntor och tionde af vissa egendomar icke kunde blifva disponibla, hvadan ej heller successiv indragning deraf vore verkställbar.
I sammanhang med frågan om indelda lönernas indragning, hafva kommitterade ansett äfven böra till pröfning förekomma, huru borde tillgå, dels med boställenas räntor, dels med sådana boställen, hvilkas arrenden voro till indelda armeens lönereglering anvisade.
Enligt hvad kommitterade upplyst (sid. 86), hade med boställs— räntorna i allmänhet hittills så förfarits, att betydligaste delen deraf varit innehafvaren på lön anslagen och endast någon mindre del kronan behållen, hvaremot förhållandet vid indelda arméen nu mera vore så vida skiljaktigt, alt dylika räntor icke vidare serskildt upptoges i lönerna, sedan vid 1835 års reglering de blifvit i boställenas uppskattade afkastning inbegripne, samt, vid fråga om besparingar, viss andel af berörde afkastning ansåges motsvara boställsräntan.
Alt äfven, om den af kommitterade tillstyrkta förändring med indelda räntorna för sig ginge, skulle således, efter kommitterades förmenande, de till regementerne anslagna boställsräntors framtida utgörande till staten icke kunna ifrågakomma, men för öfriga, eller den kronan behållna andelen af dessa räntor, äfvensom räntorna af boställena vid alla andra stater och korpser, blefve, derest icke annorledes förordnades, ett motsatt förhållande löljden af nämnde åtgärd.
Detta var likväl, enligt kommitterades åsigt, alldeles olämpligt, såsom endast ledande till onödig omgång.
Att åter i räkenskaperna debitera boställsräntorna samt afräkna dem ifrån de lönebelopp, som vid blifvande lönereglering bestämdes, trodde kommittéen äfven vara utan ändamål, emedan dylik ränta icke utgjorde någon tillförlitlig måttstock å den fördel, löntagaren åtnjöte genom dispositionen af boställe, hvadan nämnde räntors debiterande, för att under afkortnings-titel åter afföras, icke kornme att medföra någon nytta, utan blott en onödig vidlyftighet i räkenskaperna.
Det syntes derföre kommitterade, att vid blifvande löne - Slals-Utshollcts Ullålande, AVo 242.
29 reglering med de stater, hvilkas aflöning utginge af allmänna medel, borde förfaras på enahanda sätt, som vid indelda arméens lönereglering år 1833 tillgått, eller att den afkastning, hvarje boställe, såsom utarrenderadt, ansåges kunna lemna, bestämdes, utan beräkning af boställsräntan, och beloppet afdraget ifrån den lön, som fastställdes för den tjenst, hvarmed bostället följde.
På grund häraf ansåge kommittéen ock lämpligast vara, att för bostadsboställen icke eller någon ordinarie räntas eller tiondes utgörande eller upptagande i räkenskaperna ifrågakomme, utan i jordeboken endast upplysningsvis fördes inom kolumn; och borde, i sådant fall, vid bestämmandet af emellertid utgående ersättning för indeld lön, ifrån denna sednare afdragas ej mindre sådan boställsränta, som kunde vara deruti inberäknad, än den ande! af dylik ränta och tionde, som innehafvaren dittills skolat erlägga, hvarifrån dock undantag borde ske för ecklesiastike boställen, hvilkas innehafvare icke åtnjöte af staten någon aflöning, hvadan eftergift af hittills erlagde andelen af dessa boställens ränta skulle utgöra en ny uppoffring.
Vidkommande sådane utarrenderade boställen, hvilkas arrendeafgifter direkte voro anvisade till embets- och tjenstemäns aflöning, så enär, hvad indelda arméen beträffade, för bestyret dermed serskilda boställsdirektioner vid hvarje regemente eller korps funnos tillsatte, bidroge dessa mångfaldiga förvaltningar, med åtföljande räkenskaper, ytterligare till inveckling utaf aflöningsverket och ökade göromål i flera riktningar.
Om indelningarne blofvo indragna i utbyte emot kontanta löner, borde derföre, enligt kornmitterades åsigt, på enahanda sätt förfaras med alla boställen, som skulle utarrenderas och hvilkas arrendeafgifter af vissa korpser och tjenstemän för närvarande åtnjötes, samt att således med dylika boställen framgent borde förhållas lika, som med dem, hvilka tillförene voro till statsverket indragna.
Likväl ansågo kommitterade, att, som ifrågavarande boställen voro för närvarande till vissa bufvudtitlar anslagna och ställde under Kongl. Maj:ts nådiga disposition, denna deras natur i så måtto borde bibehållas, att, derest behofvet åter skulle påkalla något sålunda indraget boställes användande lill ändamål, hvarföre detsamma, derest berörde indragning icke skett, kunnat disponeras, Kongl. Maj:t måtte ega att derom förordna, emot att derföre i löneanslagen beräknad ersättning försvunne.
Angående beloppet af den ersättning, som vederbörande skulle för de indragna boslällsarrendena tillkomma, hafva kommitterade, med åberopande af hvad de, på sätt ofvan är vordet omförmäldt, yttrat, beträffande indelda arméens löneanslag, hållit före, att, på det icke någon förlust för löntagarne måtte uppkomma, berörde ersättning borde bestämmas, ej efter uppskattning, då sådan egt rum, ulan efter de vid förändringens vidtagande utgående arrendeafgifter, förvandlade till penningar efter samma medelpris, sorn vid fråga om ersättning för indelda lönerna komme att följas.
Öfver hvad de personella löneanslag, med hvilka, efter kornmitterades här Stals-Ulskollcls Utlåtande, N:o 242. förut anförde åsigler, borde förfaras, kunde, jemlikt de i 18-44 ars räkenskaper förekommande förhållanden, kalkyleras utgöra, hafva kommilterade meddelat uppgift (sid. 88), hvartill Utskottet hänvisar.
Uti den nådiga propositionen har Kongl. Majit läckts förklara, att Kongl. Maj:t funne det icke kunna bestridas, att det sedan äldre tider begagnade sätt att till embets- och tjenstemäns allönande eller vissa inrättningars underhållande m. m. anvisa kronans räntor att af vederbörande sjelfve uppbäras, icke allenast i betydligare mån invecklade räkenskaperna, utan ock, under tillämpning af nu gällande stadganden, angående sättet för grundskatternas utgörande, vore för räntegifvaren serskildt betungande, jemte det indelningshafvaren äfven å sin sida kunde ega flera anledningar till missbelåtenhet, enär dess ränte- och tionde-anslag icke utfölie förr än flere månader efter utgången af det år, för hvilket de voro beräknade, samt i öfrigt kunde, i följd af tredska eller bristande tillgång hos den skattskyldige, inträffa, att levereringen än längre fördröjdes eller alldeles uteblefve, m. m.; men om det alltså å ena sidan vore ovedersägligt, att genom indelningarnes indragning till statsverket både enkelhet i förvaltningen och lättnad för de skattskyldige skulle uppkomma, äfvensom alt det indelda lösningssättet vore förenadt med olägenheter äfven för indelningshafvaren, borde dock å andra sidan tillses, att, under behörigt afseende på statens tillgångar, förändringen utfördes på ett sätt, som innefattade full rättvisa både emot räntegifvaren och indelningshafvaren, och hvarigenom icke nya olägenheter, i de förut befintligas ställe, framkallades.
Ehuruväl Kongl. Maj:t i nåder ansåge kommitterades framställda förslag rörande indragning til] statsverket emot bestämda ersättningsbelopp i penningar af de indelda löneanslag, som direkte voro för vissa tjenster anvisade eller afsedda, samt de löneanslag till indelda arméen, hvilka utaf lönings-direktionerna disponerades till fördelning emellan löntagarne, vara ändamålsenligt för beredande af en bättre ordning och större enkelhet i afseende å så väl uppbörd som räkenskap; funne dock Kongl.
Majit deremot förekomma, alt lönerna, serdeles inom militie-staten, redan voro för de flesta tjenstemän otillräckliga, hvarförutan Kongl. Majit i nåder ansåge, att hvad som här ofvan blifvit af Kongl.
Majit anmärkt, i fråga om förvandling tiil penningar af Statens behållna räntor, äfven måsto vara gällande i afseende på embets- och tjenstemäns löner, hvilka, om den del deraf, hvars belopp hittills varit beroende af varuvärdet, bestämdes till viss penningesumma, och varuvärdena sedermera stego, skulle blifva än mera otillräckliga för lefnadsbehofven.
Majit kunde ej heller förbise den vigtiga omständighet, att statens nu varande tillgångar svårligen torde medgifva anvisandet af den betydliga summa, som skulle erfordras för utbetalning förskottsvis hvarje år af lösen för de till embets- och tjenstemannastaterna anslagna Slals-Ulskottets Utlåtande, JS:o 2-42. 31 löningsräntor och tionde, ett förskott, hvartill Rikets Ständer, dä de vid sista riksdag beslöto indelningarnes indragning emot ersättning efter för 5 år i sender bestämd medelmarkegång, ej heller anvisade nödige medel; och vore Kongl. Maj:t fördenskull, samt med jemväl hemtadt stöd af Rikets Ständers sistberörde beslut, af den tanke, att, med undantag för landt- och skolstaterna, hvilkas löner nu voro under omreglering, annan förändring i hittills gällande stadganden, i afseende å löneindelningarne, för det närvarande icke borde ifrågakomma, än att de samma vederbörande tillgodokomma efter samma grund, som för kronans behållna räntor och tionde af Kongl. Maj:t är vordet föreslaget med serskild godtgörelse af staten för forsellön, samt att först i den mån omreglering af lönerna vid sistnämnde stater, likasom vid landt- och skolstaterna, kunde komma att ske, det måtte bero på pröfning i hvarje serskildt fall, om, vid verkställighet af sådan reglering, förändring borde cga rum, så att löneanslngen en gång för alla bestämdes till visst belopp i penningar, enligt de af kommitterade i delta afseende föreslagna grunder, äfvensom Kongl. Maj:t ansåge lämpligast, att, intilldess dessa ränte- och tiondeanslag sålunda kunde, i mån af skeende löneregleringar, varda emot visst belopp i penningar utbytte, med uppbörden af samma anslag på hittills vanligt sätt förhölles, så att löneinnehafvarne egde att hvad dem efter stadgade grunder tillkomme, sjelfve eller genom egna vederbörande uppbördsman direkte af de skatlskyldige uppbära; börande, hvad anginge sådane utarrenderade boställen, hvilkas arrenden voro anvisade till aflöning, frågan om indragning deraf, likaledes, enligt Kongl.
Maj:ts tanke, blifva beroende på pröfning i sammanhang med de serskilda löneregleringarne, samt, på sätt Rikets
Ständer äfven för deras del beslutat, de lill regementerna anslagna utarrenderade boställen, intilldess en dylik lönereglering i afseende på indelda arméen egt rum, eller åtminstone tills vidare, förblifva under vederbörandes disposition och alltså löningsdirektionerne fortfarande ombesörja uppbörden och fördelningen emellan vederbörande löntagare af de inflytande arrende-afgifterna.
Utskottet, som anser det från äldre tider begagnade sätt, att låta embets- och tjenstemän sjelfve af de skattskyldige uppbära löningsräntor och tiondespanmål, vara både olämpligt och förenadt med stora olägenheter, är öfvertygadt, alt en förändring uti detta aflöningssätt bör tillvägabringas och äfven låter sig verkställa utan förnärmande af enskild rätt, derigenom att räntorna, lika med andra skatter, uppbäras och levereras i landtränteriet, hvarifrån sedermera löntagarne skulle utbekomma hvad för deras räkning dit influtit.
Då Utskottet sålunda icke kunnat helt och hållet biträda kommitterades förslag i denna del, ulan trott sig böra i någon mån gå de löntagandes önskningar till möte, 32 Stals-Utskottets Utlåtande, A’.o 242. ocb afviirja alla farhågor för en i framtiden inträffande minskning i löneförmåner, får Utskottet hemställa, 20:o att alla till embets-
Och tjenstemäns aflönande anslagna räntor och kronotionde måtte, så fort ske kan, till statsverket indragas på det sätt, att de i sammanhang med den öfriga kronouppbörden af kronofogdarne uppbäras och levereras; att härvid likväl iakttages, dels att för de embetsoch tjenstemän, uti hvilkas fullmakter och konstitutorialer serskildt förbehåll ej blifvit gjordt , förändringen först vid deras afgång från tjensten träder i verkställighet, så vida de icke sjelfve, derom hvar för sig serskildt hörde, förklara sig nöjde, att löneförändringen försiggår, dels att samma grund tillämpas i fråga om sådan andel af allmänna inrättningars och stiftelsers anslag, som af deras tjenstemän innehafves; samt att de indragna ränte- och tiondeanslagen, med tillägg af forsellön å spanmål, utr landtränteriet af löntagarne eller deras ombud uppbäras efter ingången af Maj månad.
Hvad åter angår frågan om indragning af de till stater och korpser anslagne boställen, så enär Rikets Ständer i skrifvelse ]N:o 233 af den 24 Maj 1843 beslutat, att boställen borde orubbadt förblifva under vederbörandes egen disposition, samt ett boställe ostridigt bäst skötes och vårdas, om nu gällande författningar äfven framgent komme att i afseende härå tillämpas, har Utskottet ansett sig böra tillstyrka, 21.-o alt Rikets Ständer icke måtte bifalla den ifrågaställda indragningen, utan låta förblifva vid sist församlade Ständers beslut.
Utskottets här ofvan gjorda hemställan, i afseende å den uti ersättningen för indelda ränte- och tionde-anslag ingående forsellön å spanmål, skulle af Rikets Ständer bifallas, blefve häraf en följd, att statsverket i sådant afseende finge vidkännas en ny årlig utgift.