Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han var på dårhuset skall han hafva samlat (havvish) mycket pengar af förbigående med sin qvickhet, satt penningarne i en pung, och på ett rep hängt dem under huset; sålunda hade han gömt dem och haft en summa af 150 piaster, då han blifvit utsläppt.
April 9.
Kort före middagen kom shekh
Davod hit och gaf mig min lektion.
Han börjar redan trötta ut mig litet med sin tröghet och apati.
Han är för öfrigt, liksom våra musici, något anspråksfull, utan att äga stora förtjenster eller företräden, och tyckes mest komma hit för att få någon förtäring.
Jag kan på intet sätt få honom att brådska eller skynda, utan allt måste gå långsamt och efter hans sätt.
När jag blåser något som stöter på vår musik, hör han straxt att det går på frangi och kallar det battal, såsom han äfven kallar min flöjt.
Omkring 'asr kom shekh Ibrahim till mig och hemtade några taflor, tagna ur en camera obscura, utgörande allehanda vyer af betydliga städer, såsom Amsterdam, Sevilla &c.
Han tycktes väl kunna se dem i perspektiv, med ett öga tillslutet och handen satt framför det andra, såsom synrör.
Han är i allmänhet en högst besynnerlig och obegriplig man.
Mot maghrib, kort efter det han gått, återkom Davod, sade sig vara hungrig och blef sittande länge.
Jag gick in i mitt rum under det 'Ali sade sig gå att hemta bröd, men då han ej återkom så snart, gick Davod bort, sedan han en lång stund sutit ensam och gnolat på sin flöjt, utan att nu mer än någonsin förut, få af mig de vanliga förtjusningsutropen: ja ejni, ja sidi, subhan allah, eller annat dylikt.
Om aftonen gick jag med 'Ali till Asbukijeh, tog de småsaker jag vid min flyttning qvarlemnat och besökte dervid Berzin, som var opasslig och nödgades sitta inne; derefter satt Abdolkhalik hos mig och pratade under thé-drickning.
April 10.
'Ali jemte sin lille son, som han haft hit i går, voro mycket sysselsatta och beskäftiga med tvättande, sopande och andra husgöromål.
Härunder kom shekh Ibrahim upp till mig, och funderade på några versstumpar, dem han i går kommit på, när han var hos mig.
När det i dag blef tal om att han intet göromål hade, yttrade jag att han väl åtminstone för sitt nöje och tidsfördrif torde läsa och studera något; men han svarade att det ej mera fanns några böcker, som han ej kände, liksom han förut yttrat att det ej fanns något land, som han ej besökt, sett och förstått.
Den stackaren!
Jag gick ut längre fram på förmiddagen, passerade kansliet, talade der med Köhler och begaf mig till Roda, men såsom vanligt hade jag missödet att ej träffa Peterson.
April 11.
Satt hemma ända till 'asr, besökt blott på en kort stund af shekh Ibrahim; skref på brefvet till Geitlin.
Det var en ful, ruskig, något kall dag, och jag hade litet tråkigt.
Före maghrib gjorde jag en liten promenad till Moski, men blef hemma hela aftonen och var besvärad af diarrhé, förorsakad af ett litet stycke Roob erravind som jag intagit; den gaf mig äfven under natten ingen ro.
Satt hemma hela dagen och skref färdigt brefvet till Geitlin.
Närmare maghrib kom Davod till mig, men jag hade ingen lust att blåsa.
Om aftonen satt jag med Sha'aravi och Ibrahim vid Abdolkhaliks bod ända till kl. 3.
April 13.
Förde brefvet till Köhler på kansliet, och gick derefter upp till Timofejef som hastigast.
Gjorde en liten tur mot qvällen, men som vädret var kallt och ruskigt, blef jag ej länge ute.
Pratade en stund med Abdolkhaliks bror och shekh Ibrahim.
(Bref till prof. Geitlin, dateradt Kairo den 13 april 1844.)
Det är just ingen rolig tid jag har att skrifva om, blott min lärospån och skoltid i Egyptens hufvudstad, då du troligen förmodar mig vandra bland det gamla Egyptens månghundraåriga tempel eller trampa Faraoners stoft i grafvar, huggna i hälleberget.
Men den så väl planerade resan till öfra Egypten, hvilken jag tänkte företaga hufvudsakligen för att rikta vårt anatomiska kabinett med skeletter af Egyptens djur, och om hvilken jag i bref af den 22 februari underrättade Bonsdorff, har åtminstone tills vidare krupit i skrinet.
Min tillämnade reskamrat, en viss antiqvar och naturalist Anfossy, här vanligen känd under namnet Murad Effendi, drog nemligen ut på tiden från ena veckan till den andra och blef aldrig färdig; det led in på mars månad, då vår generalkonsul
Hr Kraemer återvände från en resa, som han under vintermånaderna gjort upp till öfra Egypten, och afrådde mig ifrån att numera för den börjande hettan företaga färden.
Murad Effendi började äfven uppgifva sin föresats att resa och sade sig nödgas bege sig till Syrien.
Jag beslöt således, äfven på läkaren Prunners och andras inrådan, att för närvarande slå denna resa ur hågen, ehuru Kraemers entusiasmerade berättelser om alla de under, han der sett, kommo mig att känna grämelse och förtret öfver den tillintetgjorda färden, äfvensom isynnerhet öfver det förhastade bref till Bonsdorff, hvari jag bad honom sända mig mynt till uppköpande af djur.
Men härom senare.
Jag vill först i korthet redogöra för den tid af tvenne månader, som jag tillbragt här.
Såsom jag i mitt sista bref af den 20 januari från Alexandria [Detta bref hann aldrig sin bestämmelseort, utan förkom på vägen.
Utg. anm.] underrättade dig, anlade jag vid min afresa derifrån orientalisk drägt; men af flathet och på några Européers inrådan hade jag ej lindat turban om min tarbosh.
Detta har sedan ofta förargat mig.
Väl anlägger jag den nu här då och då om aftnarne, men bär den ännu ej för beständigt; dock såsom jag hoppas skall jag snart ata'ammam, för att ej mera aflinda shawlen från mitt hufvud.
Färden på Nilen, Egyptens enda men outtömliga rikedomskälla, var oändligt härlig och rolig, ej allenast för sjelfva det egna i landet och luften, utan äfven för det roliga folket om bord på vår lilla bark eller speljakt, på hvilken jag för min räkning hyrt kajutan, kallad mak'ad.
Besättningen bestod af 8 man och passagerarne voro ungefär lika många.
Jag tillbragte största delen af dagen och aftonen med dem, sittande på kajuttaket bredvid styrmannen, lyssnande och deltagande i deras samtal på deras härliga fasiha språk.
Folket här har öfverhufvud, äfven de sämste, ett eget naturligt, men högst vältaligt sätt att berätta och föredra en sak, med en ton och accent i deras tal litet liknande våra äkta Finska bönders, ehuru oftast något lifligare.
Mig var det det största nöje att i de härliga mån- och stjernklara nätterna sitta ibland dem, låta dem stoppa sina pipor från min tobakspung, röka och dricka kaffe med dem och höra på deras prat, ehuru deras språk och egna folkdialekt var mig då mycket svårare att förstå än numera.
Resan räckte en hel vecka; men tiden förekom mig ej alls lång, gick ej heller utan gagn och nytta förbi, emedan jag hade det yppersta tillfälle till öfning i språket.
Blott några Turkar, som voro bland passagerarnes antal, besvärade mig något med sin påhängsenhet och jag hade all möda att hålla dem på afstånd.
Anländ slutligen till Kairo, tog jag in i en vekaleh, på hvilken jag fått adress af min gamle gode muezzin hagi Mohammad i Alexandria.
Här bodde jag omkring 5 dagar, betjent med största välvillighet af tvenne bavaber, som höllo mig för en rättrogen moslim, kokade och drucko jemte mig mitt kaffe alla morgnar, aftnar och andra stunder på dagen.
Min afsigt var dock ej att stanna länge der.
I rummet der jag bodde funnos inga fönster, utan blott så kalladt darbezzineh eller trädgallerverk, genom hvilket damm, stoft och foglar flögo ut och in.
Jag anmälde mig genast hos vår konsulsagent härstädes Hr Bokti, en Levantinare, född i Gizeh, här i granskapet; blef af honom på det välvilligaste emottagen och af hans janitschar, en gammal hjerttrogen Arnaut Amin Agha, beledsagad till Tantawis bror och några andra, till hvilka jag från honom hade bref, samt vidare omkring i staden för att söka mig ett hus.
Jag stannade slutligen vid ett qvarter, bestående af en stor orientalisk ka'ah och några andra små lägenheter, som kök &c. Den fullkomligen Arabiska smaken i detta qvarters inredning intog mig för det.
Det var beläget i Kopternas qvarter i Asbukijeh och der bo utom mig äfven 4 Fransoser.
Det var färdigt möbleradt, så att jag ej hade besvär med anskaffandet af husgeråd.
Dock upptogs den första veckan nästan hel och hållen med ordnandet af mitt hus, allehanda uppköp af nödig provision och anskaffandet af en tjenare.
Jag kom slutligen i ordning och började tänka på anskaffandet af en lärare samt att göra bekantskaper.
Jag gjorde sådana med lätthet bland här boende Européer, såsom läkaren Prunner, hvilken under fälttåget Hegaz tjenstgjort vid Egyptiska armén, färdats och vistats ibland Vahabiterne och för öfrigt är en högst älskvärd, insigtsfull man.
Vidare med en annan Tysk Palme, som gjort en färd i Abyssinien och publicerat en beskrifning derom.
Vidare med Hr Wrede, en Hannovrare, nyligen hit återvänd från sin resa i Jemen, der han samlat Himjaritiska inscriptioner.
Han, såväl som Palme, har lärt sig
Arabiskan blott genom praktik, de kunna för öfrigt hvarken läsa eller skrifva språket och känna föga eller intet af dess litteratur.
Den senare är hitkommen för omkring 10 år sedan såsom spritfabrikant, har sedan vistats här med allehanda göromål, färdats med resande såsom tolk och säges vara en äfventyrare.
Men jag var ej hitkommen för att lefva bland Européer och göra bekantskaper bland dem, såsom jag ej heller önskade det.
Jag tänkte således blott på att få sådana bland Araberne.
Hittills hade jag blott haft att göra med schekher öfver stadsqvarter, tjenare och handelsmän, med hvilka affärer fört mig tillsammans.
Deras bekantskap, till hvilka Tantawi rekommenderat mig, convenerade mig ej ännu; emedan de bodde midt i staden, invid den heliga och stora moskén Azhar, samt jag ännu utan turban och med min ringa öfning i språket ej ville uppträda ibland Masrs 'Olama.
Jag skaffade mig således på annan väg några andra bekantskaper, sade åt dem att jag behöfde en lärare i språket och fick på deras rekommendation en 'Attar Abdolkhalik, som alla dagar kom till mig omkring 'asr och blef sittande till maghrib, hvarefter vi oftast gjorde ett litet mål tillsammans och sedan gingo ut i cafén och hörde någon Muhaddit eller sångare.
Han var väl ingen lärd eller i Arabiska litteraturen väl bevandrad man, men för mitt behof af öfning i talspråket en tillräckligt god lärare.
Härunder uppsteg hos mig tanken på en färd till öfra Egypten.
Den borttog mycken tid för mig, emedan jag länge vacklade än hit, än dit, förän jag rätt kunde besluta mig dertill.
Då jag slutligen deciderat mig och 'Abdolkhalik hörde mitt beslut, blef han plötsligen borta, jag vet ej af hvilken orsak.
Kanske tänkte han mig vara en rik frikostig Amir från Mamons och Raschids tider och att jag skulle ösa skatter på honom samt göra honom i hast till en rik man; kanske ansåg han ej löna mödan att för de 10 dagar, jag ännu tänkte dröja här före min afresa, gå hos mig och prata Arabiska; kanske fattade han misstankar om renheten af min Islam (ty jag passerade alltid för honom och hans vänner för en moslim), då jag tänkte göra en lång resa blott för att se gamla, fördömda Faraoners verk: nog af, han blef borta.
Jag kände redan för väl folkets karakter för att söka upp honom och visa mig särdeles angelägen.
Också upptog tanken på och förberedelserna för min tillämnade resa nästan hela min tid och mitt sinne.
Jag har dessutom gjort bekantskap med den ende här befintlige damasquineur Ustad Mahmod, en högst treflig, välvillig man, med ett outtömligt förråd af historier och sagor samt mycken qvickhet.
Hos honom tillbragte jag ofta mina aftnar på det roligaste sätt, åt qvällsvard hos honom och en i samma hus boende slägtinge, eller de hos mig, allt välförståendes utan knif och gaffel, hvilka don jag ej vidrört sedan jag kommit hit.
Nu kom vår generalkonsul
Kraemer hem från sin resa till öfra Egypten, på hvilken han tillbragt ungefär tvenne månader, samt med honom en ung man Timofejef, som under den tid jag freqventerade orientaliska institutet i Petersburg var elev der.
De afrådde mig båda ifrån att nu företaga resan dit och jag lyssnade så mycket hellre till deras råd, som min tillämnade reskamrat
Anfossy ej blef färdig och det blifvit mig för dyrt att göra resan ensam.
Så hade nu denna tid af halfannan månad gått, väl ej förlorad, men dock utan att medföra så stort gagn som jag trott.
Jag kom hit alldeles främmande samt, hvad värre var, osäker och obeslutsam huru jag skulle uppträda, antingen som moslim eller kristen.
Hörde så på råd från höger och venster, för att ej bli narrad eller uppdragen; men har nu funnit att jag gjort klokast, om jag blott följt egna funderingar.
Denna tid har kostat mig mer än behöfligt varit, utan att dock gagna så mycket som den kunnat gagna mig, om jag förut kännt förhållandena lika väl som nu.
Jag har dock med krångel i bazarerna och genom det folk jag kommit i kontakt med, fått öfning i folkspråket, så att jag numera väl kan göra mig förstådd af dem, under det jag af schekher och mera bildade får beröm, med det vanliga lisanek fasih.
Dock ser jag för hvarje dag allt bättre och bättre, huru mycket mig ännu fattas och huru svår Arabiskan verkligen är.
Du vet sjelf och känner bättre än jag (Inte akhbar minni) svårigheterna i sjelfva språket; här har jag lärt mig hvad svårare är, nemligen en viss fraseologi, isynnerhet vanliga komplimenter och artigheter, som äro alldeles oundgängligen nödvändiga att känna.
Det är af sådana man genast igenkänner en fremling.
För öfrigt bör i allt visa sig en viss egen orientalisk karakter, i att gå, stå och sitta.
Man igenkänner genast en Europé t.ex. på hans gång, han må för öfrigt vara aldrig så väl utklädd, om han ej tillegnat sig orientalernas långsamma, afmätta och gravitetiska steg.
Orientalen, isynnerhet Turken, går mycket makligt, utan att titta omkring sig hit eller dit, Araben skyndar vanligen mera, om han är affärsman eller har något göromål att uträtta, men den lärde och fromme moslim rör sig alltid afmätt, med en viss värdighet, läsande oupphörligen, isynnerhet vid utgåendet ur sitt hus, böner och till otal upprepande bis millah, antingen ensamt eller tilläggande errahmani rahim; i allmänhet alltid mumlande något för sig sjelf och, i fall det är annat än böner, ofta smått gestikulerande med sina händer.
I helsning och komplimenter följes isynnerhet en viss tabulatur.
Så ger en moslim här t.ex. aldrig helsningen salam aleikom åt en, som han vet eller tror ej vara moslim; helt nyligen hörde jag en schekh allvarligen bannas på en handelsman, för det han vid uppstigandet till mig gaf selam åt en oss mötande Armenier.
Härmed var man ej så noga i Alexandria, ty jag fick och gaf alltid selam, ehuru klädd i min fnuttiga Tyska paletå.
Men här har jag ofta ej fått denna helsning, troligen mest för den felande turbanen.
Den första frågan efter helsningen är vanligen tajibin och genast derpå, utan att afvakta något svar, esh halkom och kef kefek.
Härpå svaras allah jebarik fik eller alhamdo lillah och frågas genast igen af den helsade samma frågor; härunder slår man flata händerna tillsammans, kysser sin egen hand och för den derefter till hjertat eller pannan.
Nu upprepas ånyo samma frågor af tajibin &c., men brukligare är uttrycket vahashtinna, hvarpå svaras allah la johash minnik; sedan säges salamat, svar: allah jesallimek, sedan anastinna, svar: alla iaansek.
Hvarje stund samtalet stannar litet af, upprepas ofta samma frågor och svar igen, eller andra af ungefär samma mening.
För öfrigt vid allt hvad man gör och företager säges bis millah; när t.ex. en handelsman tager alnstickan för att mäta det tyg hvarpå han kanske skinnar köparen, när man tänder ett ljus, när man träder in i huset, säger man a'szo billahi min essheitani ragim, eller annat dylikt.
I allmänhet finnes ingenting som kan göras utan att yttra något om allah, eller om ennebi, deras fromt, nästan som en afgud dyrkade profet, vid uttalandet af hvars namn du alltid måste be
Herren välsigna honom, med allahomma salli 'aleih, eller något dylikt.
Råkar du i träta med någon om priset på någonting, vare sig hvad som helst, och du förifrar dig, såsom folket här alltid gör, säges dig salli 'annebi (salli 'alannebi), då alla kringstående genast upprepa allahomma salli 'aleih, och sinnena lugna sig för en stund.
Om man är i sällskap eller ensam utropar man ofta astaghfir allahi l'adsim, ungefar såsom man hos oss emellanåt drar en djup suck, eller säger man jarabb, allah eller något dylikt.
Men detta är ringa.
Jag känner ännu föga af alla dessa komplimenter; de äro otaliga och skulle säkert upptaga digra volymer, om man ville samla dem alla.
De äro dock här oundgängligen nödvändiga och jag måste efter förmåga söka att tillegna mig dem.
I början t.ex. när jag blef förföljd af tiggare och svarade att jag ej hade småpengar, eller något dylikt hos oss brukligt, kunde jag aldrig bli af med dem; de följde mig långa vägar och plågade mig förfärligt.
Sedan har jag lärt mig att svara dem: alla jaghnik, eller allah jarzok eller något dylikt, och långt ifrån att bli förföljd af dem vidare, får jag af mången höra någon kort bön.
Här måste i allmänhet allt gå efter det gamla bruket och fi kulli she fih kanon; den som ej känner denna kanon, han blir ej allenast bedragen och uppdragen förfärligt, utan äfven utskrattad och begabbad af den, som bedragit och vunnit på honom.
Ger du t.ex. åt en åsnedrifvare (isvotschikarne här) 5 eller 10 fadda för mycket, fordrar han säkert mera; men ger du honom efter kanon, huru ringa det än må vara, kysser han pengarne och säger barakat varsen, hvilket han aldrig säger om han fått förmycket.
Då skrattar han åt dig på ryggen och berättar för sina kolleger, huru han dragit upp en reshim.
Känner du åter kanon, så får du heta geda, till min stora förundran alldeles likbetydande med det Ryska molodjets, en rask beslutsam man, med presence d'esprit samt alla möjliga nyanceringar af manlighet och fintlighet, precist som det Ryska ordet.
Tages man dessutom för en icke moslim, gör sig folket här en ära af att skinna oss; det är löjligt att se huru rika Engelsmän och Fransoser bli lurade på alla håll, af betjenter, dragomän och alla andra.
Häraf kan du dömma huru svårt det är att först inrätta sig här.
Dertill är folkets karaktär och lynne alldeles eget, oändligen svårt att fatta och förstå.
Man måste gå deras gång, aldrig skynda eller brådska i något, ty assabro tajib eller gamilon, man måste prata med dem länge och tala räson; ty ett förnuftigt ord med någon strof om allah höra de alltid på och lyssna till.
När man går i bodarne för att köpa något betydligare, måste man sätta sig upp, röka en pipa, dricka en kopp kaffe, derpå börja handeln och prutningen, samt sedan läsa fatheh tillsammans med köpmannen.
När man antar en tjenare, läser man äfven fatheh med honom och hans förhållande till dig är sedan oftast blott såsom en vän i ditt hus, men ofta och i flera fall mycket ödmjukare och tjenaraktigare än hos oss.
Att afgöra och bestämma priset med någon, vare sig på en vara eller tjenst eller hvad annat som helst, är svårt, ofta omöjligt; man upprepar på ömse sidor kol eller kallim inte akhbar och sedan börjar man åter räsonnera, utlägga och bevisa att den andre bör känna priset bättre.
Härunder upprepar som oftast den säljande valla belash eller inta ragil tajib in sha allah och dylikt.
Då slutligen någondera parten sagt en summa, ventileras ännu mycket derom, tills slutligen handeln afgöres eller helt och hållet uppgifves af den uttråkade köparen, såsom ofta händt mig.
Tålamod behöfs här mer än allt annat och någon här tillbragt tid måste göra hvar och en till en Job.
Med allt detta ser man folket här alltid lätt och snart förifra sig, skrika och gråta harmtårar öfver den obetydligaste sak.
Då må den främmande ej bli rädd och fälla tonen, utan skrika ännu dubbelt högre och regera med händer och fötter, men dock med ett visst lugn och värdighet, så vinner han lätt öfver folkets skrik, om han har rätt och talar ett förnuftigt ord om allah eller så.
Man kommer mycket lätt till rätta med dem, om man går deras väg och känner dem rätt, men i annat fall, om man vill tvinga dem in på sina åsigter och ej uppfattat deras lynne, kommer man ingen vart.
Jag har, under det jag gjort dessa observationer på lifvet och folket, ofta blifvit utledsen öfver deras opålitlighet i löften, deras eviga bukra in sha allah och keman shoajeh och deras ofta obegripliga lättsinnighet, vid sidan af deras gravitet och allvar.
Jag bodde dessutom i ett qvarter af blott kristna, aflägset från de egentliga äkta Araberna; mina Arabiska vänner kallade det akhir eddynja och mahall-i fesad vaniges.
Men ej allenast qvarteret förtjente detta namn, äfven det hus hvari jag bodde och de Fransoser, som bodde der jemte mig.
Det var på sätt och vis heram för en rättrogen moslim att besöka mig här, och äfven jag sjelf hade blifvit utledsen, såväl på stället, som på dyrheten af min hyra och mitt lif här.
Jag beslöt således decisivt såsom jag redan längesen tänkt, att flytta bort och rådgjorde med min goda vän Ustad Mahmod.
Han erbjöd mig sitt hus att bo uti, skulle inreda åt mig ett rum och jag skulle äta och lefva hos honom, såsom en medlem af hans familj.
För mig kunde naturligtvis ingenting vara önskligare, jag omfattade denna plan samt hans anbud med största begärlighet, och var redan färdig att flytta dit, men gick först till vår konsuls-agent Hr Bokti, för att taga ut något af mina hos honom deponerade pengar och underrätta honom om min föresats att flytta.
Han sade då att det var rent af omöjligt, att han i detta fall ej kunde lofva mig något skydd och något försvar såsom Rysk undersåte.
Ehuru jag hoppas åtminstone här aldrig komma att behöfva det, ville jag dock ej göra emot den gamle gubbens önskan och uppgaf min plan, ehuru oändligen påkostande det var.
Visserligen skulle det ha varit en hittills i mannaminne oerhörd sak, att en nosrani, en kristen hund, trängt in i en Arabisk familj, bestående af tvenne män, två qvinnor och en snart giftvuxen dotter samt andra barn.
Det är sannt de ansågo mig, såsom jag tror, för en rättrogen moslim, men också i detta fall skulle det varit ovanligt.
Jag skulle i alla fall vågat kuppen, om den gamle Bokti ej så bestämdt varit deremot.
Jag nödgades sålunda till min stora förargelse uppge den några dagar med så stort nöje hyllade planen.
Dessa dagar var hitkommen en ung Rysse från universitetet i Kasan, som färdats länge i Persien och nu anländt hit för att på omkring 2 månader undersöka Arabiska dialekten här, ehuru han ännu känner föga Arabiska och nästan alls icke kan göra sig förstådd eller sjelf förstår språket i Kairo.
Han tog ett ledigt qvarter i samma hus, som jag bebodde; jag tillbragte några dagar hos honom, sedan jag uppgifvit mitt rum och sprang omkring för att söka mig ett nytt.
Efter krångel och språng och oändligt tråk, tog jag qvarter i en stor vekaleh, väl till största delen bebodd af Greker, men i den flygel jag bebor nästan tom och bebodd utom mig blott af en gammal hjertlig Turkisk skräddare.
Det är beläget i en af de mest trafikerande trakter af staden, kallad Gemelijeh, nära till den största bazaren Khan elkhalili och icke långt från den största moskén Azhar.
Jag hade nu bestyr med att skaffa dit de nödigaste möbler, ty i rummen, som äro 2 jemte ett kök, fanns ej annat än toma väggarne och den ungefär 3 tum höga uppmurade mertebeh längs en af dem.
Denna mertebeh, belagd med bolster och dynor, öfverdragna med kattun, utgör den här vanliga divanen.
Dessa dynor måste jag således anskaffa, jemte halm-mattor på golfvet.
Ty vid inträdandet i det större rummet ifrån köket är här, såsom i nästan alla rum, golfvet upphöjdt, och här, såsom du vet, aftar man skorna och träder barfota upp på golfvet.
Detta och annat måste jag nu anskaffa, sedan jag först förmått bavaben jemte ett annat hjon att skura och skubba smutsen och dammet från rummen, hvilka först när jag såg dem sågo ut som ett Augias stall.
Lyckligtvis finnas här fönster och glas, som i denna stad är en raritet; men flera rutor äro söndrade och dessutom karmarne så glesa, att under den nu börjande khamasin dammet flyger in i stora moln samt lägger sig på golfvet och dynorna, sålunda närande loppor till oändlighet.
Men de höra till Egyptens många landsplågor, sådana småsaker och annan ohyra får man ej låtsa bry sig om.
Min gamla shekh och lärare 'Attaren Abdolkhalik, hvilken jemte sina vänner, såsom jag fått höra, hållit mig för en spion, hitsänd af Ryska sultanen för att undersöka deras land, hade sin bod några steg från den vekaleh jag nu bor uti.