Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ställen till s m å fester i h e m m e t — ty a f b r o t t i hvardagslifvet] fordras emellanåt för hvarje s i n n e — m e n, f r a m f ö r allt, l ä r e n d e m, att ett r e g e l b u n d e t, allvarligt a r b e t e är b ä s t a preservativ m o t själens ohelsa!
Vänjen dem att a n s e n a t t e n f ö r s ö m n e n s tid o c h n a t t v a k f ö r e n a b n o r m i t e t, ett v a n s t ä l l a n d e lyte, s n a r t s a g d t, p å d e r a s t i d!
Äfven det g o d a h a r sin teknik, o c h v a n a n s m a k t ä r stor.
M a n b e h ö f v e r t. e x.
b a r a s e p å d e n u n g a p e r s o n, s o m k o m m e r från landet, h u r u hon r e d a n k l o c k a n 8 b ö r j a r b l i f v a kväll- sömnig.
O m n a t t s ö l e t ä n i c k e skulle h a f v a a n d r a f ö l j d e r, s å h a r d e t helt s ä k e r t d e n att f ö r s t ö r a » d a g e n e f t e r ».
1 b ä s t a fall ä r det en p r o c e n t a r v e x e l, dragen p å den k o m - mande dagen.
Sen tilf, att Idun med finnes h o s a l l a e d r a bekanta!
Modetidning Styfdottern.
Skisseradt genmäle till uppsatsen » Styfmödrar » i Idun n:r 35. len första frun var en liten, finspenslig varelse, stilla och inåtvänd.
Hennes man, grosshandlare Lage, hade, när de gifte sig, inga lysande affärer och Anna icke heller några stora fordringar vare sig på präktig våning eller många tjänare.
De började därför i all enkelhet med tre rum och kök, möblerade efter sparsamhetens hänsyn, men en sparsamhet, som dock ej ute- slöt den goda smaken, ty en liten fe rörde vid de anspråkslösa sakerna med sitt troll- spö, och allt i det lilla hemmet syntes sedan så prydligt och vackert.
Feen var Anna själf, och förtrollningen sträckte sig icke endast till bohag och vå- ning, spöet nådde alla, som kommo inom hen- nes trollkrets, och dit räknades isynnerhet hennes och grosshandlarens många vänner, hvilka tycktes stämma möte hos de nygifta, som, då Anna hvarken tålde vid eller var road af sällskapslif utomhus, ständigt råkades i sitt eget lilla bo.
Här var tonen glad och flärdlös.
Anna var visserligen tyst, men när hon talade, var det i stället så mycket mer i hvad hon sade, och om hon någon gång gaf luft åt sin mun- terhet, var denna ytterst smittsam.
Serveringen var naturligtvis enkel, men maten väl lagad och alla anordningar smak- fulla.
Var den unga frun huslig?
Därom voro meningarna delade.
Man kunde ej påminna sig att någonsin ha sett henne i hushållsför- kläde, och hennes väninnor kunde nästan svärja på, att den lilla hvita handen aldrig varit i beröring med några sotkärl.
Då måste matlagningen vara jungfruns förtjänst.
Man visste ej riktigt, men grosshandlaren själf påstod, att hans hustru vore ett litet mönster till hustru, ty så väl som hon för- stod att använda hushållspengarne kunde få.
Det säkra var ock, att de unga tu voro mycket lyckliga och sågo nu, efter ett par års äktenskap, framtiden än ljusare, ty deras kärlek skulle få koncentreras kring en efter- längtad liten varelse.
Hon kom, men moderns lif slocknade.
Hvem skulle nu taga vård om lilla Aida?
Till att börja med anförtroddes hon åt en amma, och hennes mors vänner besökte henne ofta.
Detta blef dock ej i längden tillräck- ligt för hennes uppfostran, och innan enk- året var ute, började hennes far se sig om efter en ny mor åt sin lilla dotter.
På en affärsresa gjorde han bekantskap med fröken Maria Sköld.
Hon hade ett par små systerdöttrar med sig i kupén, och hen- nes vänlighet mot dem tilltalade så den unge fadern, att han gaf sig i samspråk med henne.
Det var en mycket behaglig dam om tjugu- sju år, liflig och underhållande.
Till sin be- gåfning gaf hon intryck att vara öfvervä- gande praktisk.
Grosshandlaren fann snart, att han kunde tala med henne om litet af hvarje, och innan resans slut var hon hans fästmö.
Vid hemkomsten lyckönskades han från när och fjärran.
Valet af Maria var det bästa han kunde göra.
Det till och med hviskades om, att hon var ganska förmögen, en förtjänst, som han dock ej sökt efter.
Bröllopet firades snart, och Annas vänner kommo öfverens om att alldeles draga sig tillbaka och öfverlåta Aidas uppfostran helt och hållet åt föräldrarne.
Fru Lage mottog sin lilla dotter på en särdeles gynsam tid, ty den lilla hade knappt börjat framjollra sina första ord, och moders- namnet skulle hon endast lära sig att gifva åt henne.
Aida var ett litet klent barn, mycket mot- tagligt för intryck af alla slag, och Maria kom därför snart i tillfälle att visa, hvilket inflytande en god, fysisk vård har, ty den lilla Aida utvecklades till en frisk och hur- tig flicka.
Det var ett rart barn, en riktig liten ögon- fägnad, men ju mer hon växte upp, dess underligare blef hennes lynne.
Redan från första stund hade Maria med smärta märkt, att lillan ej gärna gick till henne.
Hon klängde sig fast vid sköterskans hals och vände bort sitt lilla hufvud, när den nya modern så vänligt kom och ville smeka hen- ne.
Maria hoppades då, att med ombyte af sköterska skulle blygheten upphöra.
Aida blef i stället räddare för henne, och det fastän hon endast i nöd- fall agade henne eller ens gaf en sträng till- rättavisning.
Under årens lopp förändrades hemmet.
Grosshandlarens inkomster ökades, och med Marias förmögenhet var det intet skäl att bo så trångt, isynnerhet som flere barn kräf- de större utrymme.
Herr Lage hade dock så svårt att skiljas från sitt första lilla hem med alla kära min- nen, men han kunde ej neka till, att Maria hade rätt, då hon talade för en större vå- ning, hvilken hon ock förbehöll sig att få möblera efter sin smak.
Grosshandlaren kände sig till att börja med främmande under eget tak, men han vande sig snart vid de bekväma stolarne och de öfverallt så ändamålsenliga inrättningarna.
Icke så Aida.
Hon visste icke, hvar hon skulle känna sig hemma, småsyskonen plågade henne.
D e voro så tråkiga att leka med, och så gick hon ensam i en vrå till sina dockor eller, sedan hon börjat skolan, till sina böcker.
Fru Lage var road af sällskapslifvet, för så vidt det ej kom i konflikt med hennes plikter i hemmet, ty dem höll hon strängt på.
Hon var mycket orolig för barnen, och särskildt smärtade det henne, att Aidas an- tipati mot henne skulle öfverflyttas på styf- syskonen.
Hon anförtrodde sina bekymmer åt sin man, och de voro båda eniga om, att Aida var ett mycket besynnerligt barn.
Hon var nu tretton år, och då fru Lage började misstänka, att hon led af bleksot, skickade hon henne med sin svägerska till en badort.
En helt ny omgifning skulle sä- kert göra henne godt.
Aida var på hemvägen, ty skolan började, och därför måste hon resa före de andra.
Bland passagerarne på ångbåten var en dam, som ofta riktade sina ögon på henne, Till att börja med kände hon sig generad, men sedan retade det henne, och hon tittade igen.
Damen vinkade henne till sig.
» Icke sannt, du heter Aida Lage, » sade hon vänligt.
Aida neg och såg så glad ut, men så slog hon ner sina ögon och frågade förlägen, hur den främmande damen kände henne.
Denna undrade, om Aida aldrig hört om- talas fru Svärd, och så gjorde hon plats bred- vid sig på soffan, så att Aida kunde få sitta hos henne, och sedan berättade hon för den
lilla flickan om hennes mor, och om hur hon själf burit Aida till dopet och gifvit henne sitt eget namn, ty en gång hade hon och Aidas mor lofvat hvarandra att kalla upp sina barn, så att fru Svärds lilla flicka fick Annas namn och hennes dotter vännens.
Aida hörde med förtjusning på och flyttade sig allt närmare sin nya tant.
Hon kände sig så förtrogen med henne, och innan fru Svärd visste om det, hade ett par barnaar- armar tagit henne om lifvet och kramade henne.
Hon grät, och Aida grät.
» Stackars min lilla flicka, som mistat sin mor, » sade hon ömt och kysste henne på pannan.
» Min mamma är mycket snäll, » svarade Aida häpen och drog sig litet tillbaka.
Hon tålde aldrig, att någon gjorde den minsta an- märkning mot hennes styfmor.
Vid ångbåtsbron mottogs hon af sin far.
Han blef så glad att återse fru Svärd, som flere år bott på landet och nu, blifven enka, skulle återflytta till sitt barndomshem.
D e lofvade att helsa på hvarandra.
Småflickorna skulle naturligtvis få följa med.
Aida var sin mor upp i dagen, därför hade det för fru Svärd varit särdeles angenämt att få henne till ressällskap.
Vid hemkomsten tog Aida sin mor om halsen och kysste henne.
Hon var så inner- ligt tacksam mot mamma, som låtit henne få vara borta.
Småsyskonen fingo frukt, som hon fört med sig, och hela kvällen lekte hon med dem.
Hemmet hade fått ett annat ut- seende, och Maria begaf sig gladare till hvila än den dag hon kunde minnas.
En frivillig ömhetsyttring af detta barn hade hon så länge längtat efter.
Ändtligen var kvällen för tant Svärds be- sök kommen.
Aida satt på sin fars knä och ' hörde dem tala om hennes mor.
Fru Svärd torkade ofta bort sina tårar, och herr Lage lät sin hand smekande glida öfver sin dot- ters kind.
H o n kröp närmare intill honom och gömde sitt hufvud vid hans bröst.
Så lycklig som i kväll hade hon aldrig varit, och sakta lekte hon med ringarne på hans venstra hand.
Grosshandlarn föll i tankar.
V a r detta hans lilla kalla, tillbakadragna Aida, som nu så tillitsfullt såg upp emot honom?
Han hade hitintills sett henne genom sin hustrus glasögon, nu såg han sin egen Annas dotter, och han gaf henne uttryck af sin länge till- bakahållna ömhet.
Ute i salen gick Maria och sysslade.
I sällskapet därinne i salongen passade icke hon.
Hitintills hade hon varit befriad från allt umgänge med vännerna, både manliga och kvinliga, från hennes företrädarinnas tid, men skulle de nu med fru Svärd i spetsen åter- komma, skulle hon finna det mycket obehag- ligt.
Hon funderade några ögonblick.
Hade hon gjort orätt, då hon ställt sig främmande till allt som rört Anna, ja, i stort och smått slitit bandet med det föregående?
Nej, hon kunde ej handlat annorlunda, och dock kände hon sig långt ifrån lugn.
Från och med tant Svärds besök kände Aida, att något märkvärdigt nytt inkommit i familjelifvet, och snart såg bon, att hennes fars ömhet mot henne sårade styfmodern.
Hon började bevaka dem, och småsyskonen började kalla henne skvallerbytta och gaf henne an- tydningar om, att hon ville skaffa dem för- argelse och dylikt.
Hon hade läst sagan om askungen och alltid trott, att den elaka styfmodern blott återfanns i sagan, men nu började hon tro på dess verklighet.
Ej som hon skulle få det värre än andra, tvärtom, både mor och tjänare krusade för henne, men denna misstänksamhet var värre än att sitta i askan, och så liten hon var, började hon längta efter prinsen, som skulle befria henne.
I tant Svärds hem trifdes hon bäst, men det mötte alltid många hinder att få komma dit, och dagen efter ett sådant besök var sär- deles obehaglig.
Det gick som fru Lage tänkt: med Aidas uppväxt återkommo hennes föräldrars ung- domsvänner, ty de hade sitt stamhåll hos fru Svärd, och i de familjerna hade Aida funnit sällskap, som passade för henne.
I sitt hem blef hon för hvarje år mer främling.
Maria och syskonen hade hon icke mycket gemensamt med.
Deras intressen togo en annan riktning än hennes.
Det var stun- dom, som förstode de ej ens hvarandras språk.
Herr Lage gick mellan tvänne eldar, men han trifdes bäst i det sällskav, där han hade sina ungdomsminnen, och dock var han både med beundran och aktning fästad vid sin Maria.
I längden skulle situationen bli olidlig.
Aida fyllde tjuguett år, och på födelse- dagsmiddagen tillkännagaf hon, att nu tänkte hon flyga ur boet.
Maria drog en suck af lättnad, men herr Lages panna mörknade, och han tog sin dot- ter i enrum för att bedja henne stanna hem- ma.
Hon stod dock fast vid sitt beslut att resa, och ehuru ogärna, måste han gifva sitt bifall.
Vid stationen hade unga och gamla vän- ner bjudit Aida sitt farväl, och nu voro hen- nes far och fru Svärd på hemvägen.
Grosshandlaren gick med nedböjdt hufvud och såg tankfull ut.
Fru Svärd teg också.
Ändtligen sade han nästan för sig själf: » Besynnerligt, sådana präktiga kvinnor båda två och ändå ej kunna finna sig med hvar- andra.
Kan ni förstå det, » tillade han och vände sig till sin följeslagarinna.
De saknade sympati. » » Sympati, » upprepade han eftertänksamt.
» Ni menar kanske, att jag ej skulle gjort Maria till mitt barns mor, och dock kan jag försäkra er, att hon aldrig kunnat få en mer uppoffrande och plikttrogen. » » Det är visst möjligt, men det var ej detta, som Aida i så hög grad behöfde som en mor, hvars begåfning varit besläktad med Annas.
Det är med människor som med växterna, hvarje slag behöfver sin jord för att kunna trifvas.
V i gamla, » fortfor hon efter några ögonblicks af brott, » vi måste lära oss att få aktning för hvarandra, äfven för den, hvil- ken förefaller oss osympatisk.
Men skalden och barnet kunna icke öfvervinna denna käns- la, och därför är deras uppförande ofta så oför- klarligt.
En styfmors uppgift är vansklig, det medger jag gärna, men lika litet som jag ville till fosterbarn taga ett, hvars föräldrar jag kände, ville jag blifva en mor för det, hvars mors begåfning ej hade mycket gemensamt med min egen, ty jag kunde då en dag midt i andkullen återfinna den ' grymme elling ', och den upptäckten skulle säkert störa både fri- den i mitt bröst och harmonien i hemmet. » Fru Svärd tystnade.
D e hade kommit till hennes port, och hon tog afsked af herr Lage, som dyster fortsatte framåt gatan.
Säkert, så tänkte han, hade Aida mången gång kännt det så, som vore hon äfven hans styfdotter.
» Stämningsmänniskor ».
UpjjVem.
känner icke en eller flere personer, eSssS, som blifva kallade eller själfva kalla sig » stämningsmänniskor »?
Hvem har icke någon gång fått en glädjestund grumlad eller hoppet om ett själsuppfriskände nöje bortblåst af sådana april väder i människogestalt?
Visserligen är hvarje Adams son och dot- ter i viss mening en stämningsmänniska, ty alla äro vi mer eller mindre känsliga för na- turens inflytande, för lifvets skiftande tilldra- gelser och för den andliga atmosfär, i hvil- ken vi lefva, eller med hvilken vi, under olika tider, komma i beröring.
Men det är en himmelsvid skillnad på välstämda och — ostämda själar; det är dock alltid de sist- nämnda, som söka försköna sig med benäm- ningen stämningsmänniskor.
En välstämd själ kan till dömes känna sig djupt vemodig vid anblicken af en ständigt regndiger himmel, vid åsynen af mänskligt elände och mänsklig dårskap, äfven om dessa saker ej direkt inverka på hennes lefnadsför- hållanden och förhoppningar; men en sådan själ gör sig alltid själf reda för orsaken till den vemodiga ton, som dallrar öfver själens strängar, och hennes vårdade andliga musik- sinne förhindrar henne från att bli dishar- monisk i sitt uppförande bland sina medmän- niskor.
Och alla ega vi ett fint andligt musiksinne, känsligt, icke blott för hvad det yttre örat hör, allt ifrån stormens brus, åskans rullande, fågelns kvitter och människoröstens under- bara skiftningar vid tal och sång, utan äfven känsligt för allt, som uppfattas af våra öf- riga yttre sinnen.
Det är ett underbart musiksinne detta, öf- ver hvilket vår ande råder, och det är ett icke mindre underbart strängaspel, som står till dess förfogande.
Men det gäller dock att få detta senare väl stämdt.
Och det kan ske af honom, som danat detsamma, och som äf- ven gifvit hvar och en af oss en säker stäm- nyckel — samvetet.
Det är just samvetet, som hindra rden rätt- stämda människosjälen från att blifva dishar- monisk.
Men om vi något närmare se på de så kal- lade stämningsmänniskorna, skola vi finna, att de i en betänklig grad låtit stämnyckeln rosta, så att hela det underbara strängaspelet blifvit förstämdst, eller för att tala utan bil- der, människan har vant sig vid att handla, utan att lyssna till samvetsrösten, och följden har blifvit, att hennes handlingar äro lika obe- räkneliga som hänsynslösa.
En sådan människa vill aldrig för sig själf eller andra klargöra orsaken till sina ständigt skiftande känslostämningar, ty hon har ett dunkelt medvetande om, att, ifall hon det gjorde, skulle hon komma att blygas för den massa erbarmligheter, som hon inrymt i sin själ.
Den fullfjädrade stämningsmänni- skan är nämligen lika egenkär, som hon är själfvisk och samvetslös i sådant, som hon benämner småsaker.
Det är en fridag.
Husmodem har sörjt för, att hemmet har en viss festlig prägel, husfadern skall, då han kommer från arbetet, mötas af hemtrefnad, glädje och frid.
Bar- nen vänta med oro, ty de ha fått löfte, att han skall följa med dem och m amma på be- sök hos farbror Karl.
Se, där kommer pappa långt nere på gatan.
— Han ser de små
Midt i en munter barnvisa tystnade man- ligt och ömkligt tillika att se, huruledes nyck- fulla (det vanliga namnet på kvinliga stäm- nen.
» Kan du tänka dig, Alma, att grefven — ningsmänniskor) hustrur tillåtas att drifva sitt A c k så lyckligt, pappa är i godt lynne!
• — Nu bara mycket snälla vid bordet, så — min blifvande kamrat på kontoret — kallade ofog med man, barn och öfrig omgifning.
Ja, det är harrnligt, ty prata och skrifva — Men redan pappas hårda tag i dörren sä- mig ni, då jag för en stund sedan talade med om likställighet hur mycket man vill, så är ger hustrun, att en misstämning hastigt har honom i vår trappa — — » dock mannen den, som skall vara familjens » Åh! » inträdt, och hans rynkade ögonbryn jaga » Jo, du, vi talade ett ögonblick med hvar- hufvud, den stödjande och styrkande kraften, bort hennes leende, då hon ber honom komma andra; han försökte att vara nedlåtande • — regenten med råds råde och väktaren öfver till bordet.
Ja, berättade jag dig inte detta, eller hindrade lag och rätt i sitt lilla konstitutionela konun- Hon säger till sig själf, att hon ej bör Elias dåliga bordsskick oss från hvarje förnuf- garike.
bry sig om mannens dystra blick; hundrade, Och liksom det är hustruns oafvisliga plikt tigt samtal? » ja, tusende gånger har hon j u förut varit, att väcka maken till insikt af nödvändighe- » D u hade just börjat, » ljög hustrun, hjär- utan allt skäl, kvald af den häftigaste ångest och fruktan för, att något fasansfullt händt, teglad öfver att — ingen värre olycka in- ten att få sitt eget sinne i makt, att få sin själs försummade strängaspel väl stämdt, emedan mannen själf sett ut som en förkropps- träffat.
lika oafvislig är mannens plikt att med fast Så har hon ängslats, vaktat och ljugit dag ligad olycka.
hand tygla och leda hustruns sinne, när han efter dag, år efter år, under hela sitt äkten- Hon försöker att småle vid tanken på, hur märker, att hon ej har dessa tyglar i sin egen hon en gång varit nära att brista i gråt af skap.
Och hon skall sannolikt fortsätta där- hand.
med under hela deras återstående samlif, ty ångest, för att han fått dödsbud från hennes Det är ömkligt att se en man fegt smyga föräldrahem.
Och så var det j u blott en hennes samvete är dödt, liksom hans, mannens missräkning: den ökände slarfvern, unge Björk, med det vanvårdade andliga musiksinnet och sig undan, just då han märker hustrun stå i fara att öfverlemna sin själ och kropp åt bar nämligen en likadan kostym som hennes det därtill hörande osynliga strängaspelet.
Hennes söner skola troligen blifva stäm- mörka dämoner; han är den starke, han be- ansedde man.
Hon försöker tänka på sitt löjliga misstag, ningsmänniskor af samma art som fadern, höfver ej frukta för de svåraste yttringarna den dagen då hon trodde, att de plötsligt blif- icke till följd af någon ärftlighetslag, utan af detta mänskliga elände.
Må ingen mena vit ruinerade.
Och så nekade han j u blott genom att insupa hans själfviskhet, hvilken — eller skrymtaktigt säga — • att råhet och att betala räkningen för sina löskragar, af skaffar honom en massa fördelar i hemmet brutalitet ej kunna förekomma i så kallade det skäl att han genast fick afsmak för det och ett slags öfvertag öfver en hel del — bildade hem; man skall lefva likt snäckan för att tro på en sådan mening.
Brutala och beskedligt folk.
dussin, som han dagen förut utvalt.
Hennes döttrar skola kanske, liksom deras råa äro de män och kvinnor, som gifva en Hon sökte intala sig, att han nu möjligen misstämning luft mot oskyldiga personer el- mött konsul Frank, som han — af outredda mor, gifta sig med unge män, hvilka kunde ler döda föremål och i dylika stunder ej blifva rått stämda, om de ej af hustrurna skäl — ej kan tåla.
Eller kanske det är veta, hvad deras tungor säga.
en liktorn, som värker nu igen, liksom i för- jämt få hyendeu lagda just under sina sämsta Samvetslös och rå i hjärtegrunden är hvarje böjelser och ovanor.
Men tillbakagåendets går då husfadern slängde lille Gustaf bort människa, som, utan ett ord till afbön, gång lag visar icke sällan sina verkningar äfven från bordel?
Hon tänkte på de många, många andra tillfällen, då mannens misstäm- inom familjelifvet, så att sönerna af en dylik efter gång låter sin omgifning lida af sitt ning gjort henne hälft sjuk af ängslan för, att stämningsmänniska bli ännu oefterrättligare otyglade lynne för att, sedan utbrottet däraf är förbi, med själfviskt välbehag emottaga någon sorg eller olycka drabbat honom och än fadern.
Och döttrarna till en sådan mor, som af hvarje offer, som denna omgifning bringar henne.
denna kvinliga eller manliga dåre.
Men det hjälper henne lika så litet i dag oförstånd och samvetsslöhet låtit mannen Dårar?
— • Ja, hur mången stämningsmän- förvildas, skola troligen fortsätta hennes gär- som eljes att söka betvinga sin ångest, då niska slutar ej med ett rent af förmörkadt ning, att pjollra, kryssa och ljuga, i den na- hon ser mannens olycksbådande ansikte.
Och månne icke det faktum, att Hon försökte ej numera att få veta or- iva föreställning, att de äro ofantligt plikt- förstånd?
vansinne och själfmord år för år tilltaga bland trogna hustrur, som lefva för att » bortstryka saken till hans dåliga lynne, ty hon vet af oss, just har sin rot däri, att ett så stort an- hvarje moln från makens panna ».
erfarenhet, att en fråga kunde föranleda ett Stundom händer det dock, att döttrar från tal af vår ungdom går ut i lifvet med utbil- häftigt utbrott eller ett giftigt svar, och att han, ifall orsaken till misstämningen verkligen hem, hvarest en stämningsmänniska förödt dade anlag till att bli stämningsmänniskor?
Må vi blott komma ihåg, att kunskapstill- lifsglädjen och hemtrefnaden, liksom bryta var en obetydlighet, ej skulle tillstå detta.
De matbitar, hon försöker att svälja, hota tillbakagåendets lag genom en kraftutveckling, egnan i och för sig ej stämmer själ och att kväfva henne; barnen, smittade af mo- hvilken vanligen yttrar sig i djup ringakt- hjärta harmoniskt, utan tvärtom uppblåser derns tysta ångest, sitta bleka och stumma, ning för deras egen make, ifall hustrun hos månget sinne, när kunskapen ej begagnas som utan att våga se på fadern; Ella tappar ske- honom skulle upptäcka något andligt släkt- medel för att fostra människor till karaktär, den i golfvet, och så urladdar sig molnet.
skap med sin egen svaga, undfallande mo- i enlighet med skaparens tanke och vilja med En half timme senare öppnade mannen der eller fader.
I ett sådant hem får man hvarje människobarn.
Ingen skola i världen kan ensam både upp- dörren till sin familjs arbetsrum och frågade då vanligen se, hur den unga, kraftfulla kvin- med glädtig röst, om de ej vore färdiga; han nan utvecklar sig till en oefterrättlig stäm- fostra och undervisa; men tack vare begrepps- hade tillsagt om en hyrvagn, de skulle åka ningsmänniska, lik sin far eller mor, medan förvirringen och förvexlingen af ord, just i ut till farbror Karls villa; var han icke hennes make allt mer och mer öfvertager den fråga om kunskap och uppfostran, svika så pjollrande, molnbortstrykande partens roll.
otaligt många hem plikten att fostra barna snäll?
själar.
Däraf följer, att vi nu få se så stort Det är djupt upprörande att se hustru och Jo — jo, på minuten skulle de alla vara i barn lida och — andligen dö under samlef- antal oefterrättliga stämningsmänniskor drifva ordning!
Med en innerlig önskan, att mannens ljusa naden med en själfvisk, nyckfull och oefter- sitt ofog både i det enskilda och offentliga stämning måtte räcka, tills barnen uppnådde rättlig man.
Det är upprörande att se dessa lifvet.
deras efterlängtade mål, farbrors vackra träd- rädda, rådvilla blickar; dessa rörelser, på- Dressyr, konvenans och disciplin äro de tyg- gård, rustade hustrun barnen och sig själf minnande om vettskrämda djur, när han, stäm- lar, som hindra den unge mannen och den för den beramade lustfärden.
Och under hela ningsmänniskan, inträder i familjekretsen.