Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gästgifvare samt post- och lotsbönder, som åtnjöte gratial eller inkomst af kronan, skulle deraf afstå hvar tionde penning.
Den, som hade rekognitionsskogar eller kolade på krono- eller häradsallmänning, skulle betala 4 öre för hvarje stig.
Mjölqvarnar skulle, med afseende å läge och mäldtillgång, taxeras tili någotdera af de för hvarje stenpar bestämda afgiftsbeloppen, som voro skiljaktiga för frälse- och skattesamt sqvaltqvarnar.
Högsta afgiften för hvarje stenpar var i stad 20 och på landet 8 d:r.
För mjöl- och sågqvarnar på säteri- eller rå- och rörsgrund skulle blott erläggas half afgift.
Under rustningen eller hemmanens skattläggning inbegripna, äfvensom fromma stiftelsers qvarnar voro deremot från bevillningsafgift befriade.
För kungsgårdar och kronoräntor, som förpantats före år 1700, skulle fem proc. af räntans belopp erläggas; men utaf intresset för kronan dessförinnan försträckta kapitaler skulle såsom bevillning afskrifvas hvar fjerde penning.
Arrendatorer skulle betala femte penningen af hela arrendesumman; dock borde för de genom auktion upplåtna arrendena erläggas endast 2 proc. af arrendebeloppet.
Innehafvare af enskilda arrenden borde likaledes betala 2 proc. af nämnda belopp.
Intressenterne i generaltullarrendet skulle erlägga tionde penningen af det å lottsedlarna upplupna intresset.
För fruktbärande kapitaler skulle betalas tionde penningen af intresset och för hyror 5 proc. af deras belopp.
Fönsterafgiften skulle utgå med 16 öre för hvarje fönsterluft i Stockholm, 12 öre för fönsterluften i större stapel- och uppstäder samt 6 öre i mindre städer och på landet.
Hos enskilde personer anställd betjening, såsom sekreterare, sterbhuskamererare, hus- och bruksprester, hofmästare, informatorer, kassörer, inspektörer, bokhållare och fogdar m. fl., skulle betala tionde penningen af sina löner, då dessa öfverstege 20 d:r.
För betjening med mindre lön skulle erläggas 1 d:r 16 öre för mans- och hälften för qvinsperson.
För hvarje lakej skulle utan åtskillnad erläggas 2 d:r.
Utom den stadgade vanliga tjenstehjons-afgiften, skulle på landet födde drängar och pigor, som framdeles begåfve sig derifrån och toge tjenst i stad, dessutom utgöra, hvarje mansperson 4 och hvarje qvinna 2 d:r.
För allmogens hemmavarande barn och de vid jordbruket eller boskapsskötseln begagnade ijenstehjonen skulle betalas för »fullvuxen» (öfver 21 år gammal) dräng 20 och för piga 12 samt för »halfvuxen» (mellan 15 och 21 år) dräng 12 och piga 8 öre.
I fråga om taxering innehåller 1747 års bevillningsförordning hufvudsakligen samma stadganden, som den under de näst föregångna åren gällande bevillningsstadga.
Till följd af Kongl, kungörelsen den 2-3 December 1751, grundad på Rikets då församlade Ständers beslut, fortfor den vid 1746 och 1747 års riksdag åtagna bevillning att utgå äfven för år 1752. %\
Till ersättande af de ansenliga omkostnaderna och utgifterna för Konung Fredrik 1752 ärs berlén 1:stes begrafning samt Konung Adolf Fredriks och hans gemåls kröning, hvilka f*'s kostnader icke kunde bestridas af de vanliga och till vissa behof anslagna statsin- hjelp, komsterna, funno Rikets under 1751 och 1752 års riksdag församlade
Ständer sig skyldige att, »efter förra tidens bruk och sedvänjo«, åtaga sig en särskild bevillning.
Denna bevillning eller »begrafning#- och kröningshjefpv. skulle under år 1752, efter vissa klassifikationer, utgöras af hvar och en, som uppnått 15 års ålder Enligt den härom under den 13 Mars 1752 utfärdade förordning, borde Adelns bidrag i allmänhet utgå efter antalet af de rusttjenstmarker och tunnor hardt korn, som under adelsrustningen vore inbegripna.
Utaf egare till säterier, utan underlydande frälsehemman, samt utaf adelsmän, som icke egde sådan egendom, skulle begrafningsoch kröningshjelpen utgöras med visst bestämdt belopp.
Högsta afgiften för adelsmän var 10 och den lägsta 2 d:r.
För Preste- 'Och Borgarestånden tillhörande personer fastställdes särskilda tariffer, upptagande högst 10 och minst 1 d:r Bönder, bruksarbetare och handtverkare, äfvensom ståndspersoner på landet, skulle erlägga 1 och rusthållare 2 d:r samt torpare 24 öre.
Afgiften för låntagare skulle utgå efter löneinkomsten och utgöra högst 10 och minst 1 d:r.
Bruksegarnes afgift skulle beräknas efter smidet; dock borde densamma icke öfverstiga 10 eller understiga 4 d:r.
Enkor och hustrur borde uppföras till hälften at det belopp, som för deras män vore stadgadt.
Ingen skulle utgöra ifrågavarande afgift i mer än en egenskap.
Uti den bevillningsförordning, som vid slutet af 1752 års riksdag utfärdades, I752 a||' finnas bevillningsafgifterna första gången upptagna under särskilda artiklar; hvarjemte n;ng. i denna förordning, som är daterad den 4 Juni 1752, stadgas, alt de föreskrifna beviilningsafgifterna skulle utgå för derpåföljande år samt fortfara till och med utgången af det år, då nästkommande riksdag slutades.
Usta artikeln handlar i § 1 om den personella bevillningsafgift, en hvar skulle utgöra, och hvars belopp var för adelsmän, prester och ståndspersoner högst 4 och minst 2 d:r; för städernas invånare likaledes högst 4 samt för allmogen d:r.
Lägsta afgiften var 1 d:r.
De öfriga §§ af nämnda artikel innefatta åter stadganden om afgifler för tillverkningen och försäljningen af bränvin.
Uti 2:dra artikeln äro de flesta stadganden, som förefunnos i 1747 års bevillningsförordning, intagna; och denna artikel öfverensstämmer med åberopade förordning, ej allenast hvad föreskrifternas ordningsföljd och lydelse beträffar, utan äfven i afseende på de flesta bevillningsafgifternas belopp.
Såsom de hufvudsakligaste skiljaktigheterna mellan 2:dra artikeln i 1752 års bevillningsförordning och den under år 1747 utfärdade enahanda förordning, torde böra uppgifvas den förut fastställda lönebevillningens nedsättande till dess halfva belopp eller till 3 procent för penningelöner samt 4.1 procent för indelia löner, äfvensom upphörandet af bevillning för intresset å fruktbara kapitaler; hvarjemte allmogens hemmavarande söner och döttrar samt tjenstehjon både i städerna och på landet blefvo för den n nästkommande tiden från bevillningsafgift befriade.
För rekogmtionsskogar eller kolningsfrihet på kronans allmänningar förhöjdes afgiften till 8 öre för hvarje stig; och för den, som kolade på härads- eller sockenallmänningar, skulle, derest afgiften icke motsvarade hvad rekogmtionsskogarnas eller kronoallmänningarnas innehafvare, utom bevillningen, borde utgöra, denna afgift ökas, så att desse komme att graveras lika med innehafvare af kronoskogarna.
3:dje artikeln innehåller de vid 1751 och 1752 års riksdag stadgade särskilda afgifter för nyttjandet af té, kaffe och chokolad samt tobak, för bruket af puder samt för vagnar.
Enligt denna artikel skulle ej mindre alla hushåll än hvar och en, som vore sin egen, taxeras efter förmögenhet till 6, 4, 2 eller 1 d:r för friheten att nyttja té, kaffe och chokolad; från hvilken afgift dock mindre förmögne, hvilka icke begagnade någondera af dessa drycker, befriades.
För tobaks nyttjande skulle hvarje mansperson, tillhörande adeln, presterskapet, ståndspersonsklassen och borgerskapet i de större städerna, betala 1 d:r.
Borgare i mindre städer skulle erlägga 24 öre samt gesäller och drängar eller arbetare i städerna 8 öre.
Utaf allmogen, jemte dess barn och tjenstehjon, samt arbetsfolk på landet skulle tobaksafgiften utgöras med 2j öre.
För puders brukande skulle, utan afseende å stånd, kön eller ålder, hvar och en betala 8 öre.
Brudfolk vore dock befriade från denna afgift, och likaså ryttare och soldater, som »endast vid tjenstgöringen begagnade puder«.
För hel- och halftäckta eller öppna vagnar skulle erläggas i städerna 6 och på landel 3 d:r samt för karioler och chäsar, då egaren icke erlade vagnsafgiften, 1 d.r. Under 4:de artikeln hade bestämmelserna, angående taxeringsuppgifterna och andra förteckningar samt uppbördens verkställande och de influtna medlens levererande, blifvit sammanförda.
De rörande dessa ämnen meddelade stadganden voro i allmänhet lika lydande med förut gällande föreskrifter; dock blef ersättningsansvaret för någon persons undandöljande eller origtiga uppgifvande förhöjdt till 4 gånger den derigenom försnillade afgiftens belopp; hvarjemte i 1752 års bevillningsförordning först infördes stadgandet: att hvar och en, som vöre underkastad någon afgift, borde vid mantalsskrifningarna-sig angifva och låta i mantalslängden för den ort. der han hade sin beställning och handtering eller mest vistades, noga anteckna sig jemte underhafvande och tjenstehjon.
1756 års be-
Den vid slutet af 1755 och 1756 års riksdag utfärdade bevillningsförordningen, villmngsfor- hvilken skulle sälla för 1757 och påföljande år (ill och med det, då nästa riksdag ordning.
. ..... komme att upphöra, är lill uppställning och artikel-indelning lika med 1752 års bevillningsstadga.
Bevillningen för alla slags löner nedsattes ytterligare och skulle endast utgöra 1-i procent för de löner, som utginge i penningar, samt 2l procent för löner, bestående i spanmål eller andra räntepersedlar.
Likaså nedsattes med halfva beloppet bevillningen för presterskapets inkomster samt den extra ordinarie tjenstemän ålagda bevillningsafgift.
Pensioner och gratialer frikallades alldeles från bevillning.
Stadgandet angående bevillnings utgörande för rå- och rörs- samt insocknehemman uteslöts ur förordningen.
Adelns, presternes och borgerskapets samt 23 ståndspersonernes enskilde betjente, så af bättre som af ringare vilkor, samt gesäller och lärlingar vid liandtverkerierna befriades från bevillning.
Den särskilda bevillningsafgiften för fönster upphörde med år 1756.
Ur 3:dje artikeln uteslöts stadgandet om afgift för tobaks brukande; men för öfrigt är denna artikel lika lydande med 3:dje artikeln af 1752 års bevillningsförordning.
Vid jemförelse mellan sistnämnda förordnings
Usta och 4:de artiklar samt motsvarande artiklar af 1756 års förordning visar sig, att dessa artiklar blifvit i sistnämnda författning införda oförändrade.
Enligt 7 § i riksdagsbeslutet af den 21 Oktober 1756, hade Rikets Ständer funnit nödvändigt, att lön- och belalningsafgiflen än vidare fortfore. 1 afseende på slottsbyggnaden innehåller samma §: att denna bygnad val vore så långt kommen, att Kongl, familjen kort före samma riksdag kunnat deruti inflytta; men som icke dess mindre mycket återstode till slottets fullbordande, och Rikets Stunder förelagts en plau, hvarigenom sådant inom vissa år kunde utföras och slottsbyggningshjelpen derefter ändtligen upphöra; så vilie Rikets Ständer icke undandraga sig alt än vidare erlägga denna afgift.
Genom Kongl, cirkulärbrefvet den 25 Oktober 1757 förklarades hvarken fabrikörer och manufakturidkare eller deras arbetare böra påföras allmän bevillning.
Under den riksdag, som började i Oktober 1760 och slutade i Juni 1762, åtogo sig Rikets Ständer för 1763 och följande år, till krigsskuIdens afbetalning och såsom fredshjelp, en förhöjd och i afseende på några afgifter mer än fördubblad bevillning, för hvars utgörande hufvudsakligen samma grunder fastställdes, som för den under föregångna år utgjorda allmänna bevillning.
Uppställningen af 1762 års bevillningsförfatlning, eller ordningen af deruti meddelade stadganden, är likväl så till vida afvikande från 1752 och 1756 års bevillningsförordningar, att föreskrifterna om de egentliga eller vanliga bevillningsalgifterna, som i dessa två förordningar utgjorde 2:dra artikeln, blifvit flyttade till början af nu ifrågavarande förordning, hvars Usta artikel derföre motsvarar 1756 års bevillningsstadgas 2:dra artikel.
Bevillningsafgiften för alla, efter eller utom stat, i penningar utgående löner och arfvoden höjdes till 2 och för aflöning i spanmål eller andra räntepersedlar till 4 procent.
För sportler eller sådana medel, hvilka utöfver sjelfva lönebeloppen uppbures efter taxor eller särskilda förordnanden, borde erläggas lika afgift, som för kontanta löner; och skulle, lill upplysning om sportelinkomsten, vederbörande embetsverk aflemna noggranna förteckningar å hvarje der förekommet fall eller göromål, då sportler egt rum, äfvensom å dessas belopp.
För pensioner och gratialer, öfverstigande 500 d:r, skulle bevillning erläggas och utgöras med icke mindre än 12 procent.
Advokater, Notari! publici ra. ti. skulle taxeras till bevillning från minst 12 till högst 40 d:r.
Utaf frälseegendom skulle bevillningen utgå med 21f öre för hvarje rustningsmark och för hvarje helt hemman utsocknefrälse inom Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslän med 10 d:r samt för rå- och rörshemman med hälften.
För pastorater på landet skulle erläggas 22\ d:r, efter vanlig beräkning af 1702 urs bevillningsförordning. 64 hela mantal.
Kapellaners och Klockares bevillningsafgifter fördubblades.
Likaså afgiften för den patroni ecclesiarum anslagna kronotiondespanmål.
Enligt den allmänna tillökningen i afgifterna för näringsidkare jemte alle andre, som inom stad utöfvade något yrke, skulle grosshandlare i Stockholm och Göteborg taxeras från 50 till 800 d:r, öfrige handlande derstädes från 30 till 400 d:r, fabrikörer och handtverkare samt andre borgare från 20 till 600 d:r.
Skeppare skulle taxeras till bevillning inom den stad, dit fartyget hörde.
Konstnärer och murmästare m. fl., som icke vore borgare, skulle betala från 12 till 100 d:r, samt hyrkuskar 100 d:r för hvarje vagn
Inom de öfriga städerna skulle likaledes handlande, fabrikörer och handtverkare jemte andre borgare taxeras till bevillning mellan de lägsta och högsta afgiftsbelopp, som för hvarje i beviliningsförordningen uppräknad stad vore bestämda.
Sålunda skulle i Norrköping, Malmö, Carlskrona, Gefle och Uddevalla erläggas af handlande från 25 till 300 och af fabrikörer, handtverkare samt andre borgare från 10 till 180 d:r.
Ilandtverksgesäller och lärodrängar skulle i allmänhet erlägga 1 d:r.
Hvar och en, som, utan att idka borgerlig eller annan beskattningsbar näring, egde fastighet i stad eller annan känd förmögenhet, skulle af taxeringsmännen på ed och samvete taxeras till afgift efter de omständigheter, hvaruti han sig befunne.
Hemmans-innehafvare på landet, utom allmogen, skulle för rättigheten att tillverka bränvin erlägga 8 d:r för hvarje helt mantal.
För samma rättighet, eller »husbehofsbränningsfriheten», skulle hvarje helt hemmans åbo utaf allmogen betala 10 d:r, åboen å 1- hemman 8 samt å i hemman 5 d:r o. s v. Torpare och gatuhusman, med tillfälle till utsäde, skulle erlägga 1 j, och, utan sådant tillfälle, 1 d:r.
För drängar på landet samt allmogens hemmavarande söner af mer än 18 år skulle betalas 1 d:r; men för enskildes betjening af bättre vilkor skulle erläggas lika bevillning, som för kronans löntagare, eller 2 procent af innehafvande löner.
Bruksegare skulle betala 100 d:r för hvarje skeppid hammarskatt och efter samma beräkningsgrund för frälsesmide
För bergsmanshamrar skulle afgiften endast utgå efter 50 d:r skeppundet utaf hammarskatten.
Ej mindre kronobetjeningen än Bergsfogden borde, efter skedd liqvidation, hvarje år, för taxeringen under det följande året, uppgifva, om smidestillverkningen vid något bruk öfverstigit det taxerade beloppet.
4fgiften för koiningsfrihet på rekognitionsskogar höjdes till 16 öre för hvarje stig.
För åtskilliga verk och manufaklurinrättningar skulle erläggas vissa bestämda belopp.
Den högsta bevillnirgsafgiften, eller 1000 d:r, var stadgad för Dylta svafvel- och rödfärgsbruk.
För hvarje sockerbruk, anlagdt före år 1756, skulle betalas 600 och för sedermera anlagdt sådant bruk 400 d:r.
Tullmjölqvarnar, som ginge hela året, åsattes en afgift af 40 d:r för hvarje par stenar.
För andra qvarnar bestämdes olika afgiftsbelopp.
Hvar och en mjölnare, som icke vöre borgare, skulle dessutom betala 4 d:r.
Utaf de i äldre tider förpantade kungsgårdar och kronoräntor skulle erläggas 15 procent af räntornas markegångsvärde.
För de mellan åren 1700 och 1740 verkställda 25 Verkställda förpantnlngar och försträckningar skalle betalas 6, och lör de förpantningar, sorn derefter skett, 2 procent af räntans murkegångsvärde.
Kronoarrendatorer skulle erlägga hvar femte penning af arrendesumman; men om utarrenderingen skett genom auktion, skulle bevillningsafgiften endast utgöra 2 procent.
Intressenterne i generaltullarrendet skulle, i ett för allt, såsom bevillning erlägga 30,000 d:r, Jernkontoret 10,000 d:r, Sjöassuranskompaniet 2,000 d:r och lottegarne i Trollhätte slussbyggnad en fjerdedel af intresset för deras insatta kapital.
(Enligt det år 1762 utfärdade nya privilegium för Ostindislca handelns fortsättande under 20 års tid, från medlet af år 1766, skulle för hvarje vid denna handel begagnadt skepp, som till Göteborgs hamn lyckligen och väl återkommit, erläggas 75,000 d:r.
Prenumerationsvis å denna afgift och utan räntas tillgodoberäknande skulle redan före 1762 års slut inbetalas till kronan 1,000,000 d:r.)
Afgiften för de i städerna influtna hyror höjdes från 5 till 6 procent af det i hyreskontrakterna bestämda belopp; hvarjemte stadgades, att alla sådana konlrakter skulle för Mantalskommissarien eller annan förordnad person uppvisas.
2:dra artikeln af 1762 års bevillningsförordning innehåller då meddelade stadganden angående bränvins tillverkande och försäljning samt derför fastställda afgifter.
Enligt hvad i 3:dje artikeln förklarades, hade de vid en och annan föregående riksdag stadgade afgifterna för nyttjandet af vissa öfverllödsvaror »sällan utgjort hälften »af det belopp, Rikets Ständer haft skälig anledning påräkna»; hvilket tillskrefs oundvikliga underslef, då afgifternas beräkning grundade sig på vederbörandes egna angifvande samt taxeringsmännens godtfinnande.
Rikets Ständer ansågo derföre bäst, att för bruket och nyttjandet af vin, kaffe, té, chokolad, tobak, snus, puder, socker samt vagnar, chäsar och karrioler »med liera dylika öfverllödsvaror», i ett för allt, utgjordes vissa afgifter, »lämpade i det närmaste efter de grader Stånden emellan, »som med billigheten möjligast kunnat utlinnas»
Till följd af denna klassifikation skulle »rikets högste embets- eller tromän, till och med öfverstar», erlägga 20 d:r, alle öfrige tromän 12 d:r, civile och militärbetjente samt öfrige på rangordningen uppförde ståndspersoner under tromän 6 d:r, subalternofficerare samt pastorer i mindre församlingar 4 d:r, andre i rangordningen icke upptagne civile, militäre och ståndspersoner af bättre vilkor 3 d:r, »grosshandlare samt andre förmögne handelsmän» uti de största städerna 16 d:r.
Lägsta afgiften var bestämd till 4 öre för ståndspersoners drängar samt löst folk i städerna och till 2 öre för allmogen samt arbetsfolk på landet; hvilken afgift endast skulle erläggas för friheten att nyttja tobak.
Bland de i 4:de artikeln af 1762 års bevillningsförordning införda stadganden, angående taxeringarnas verkställande, förekommer den föreskriften: att ingen af borgerskapet eller dem, som borde påföras bevillning för handel och rörelse, finge taxeras till mindre bevillningsafgift, än det belopp hans utskylder till staden utgjorde.
Beu.-Kom.
Bet. * 26 Vidare stadgades, att hvar och en skulle före manlalsskrifningarna uppgöra tydliga och noggranna förteckningar på allt sitt tjenstefolk samt dervid uppgifva hvar och ens namn och ålder samt den lön, han åtnjöte.
Uti riksdagsbeslutets 7:de § förklarade 1761 och 1762 års Ständer: att de, i likhet med nästföregående Ständer, funno nödvändigheten fordra, att än vidare fortsattes med lön- och betalningsafgiftens äfvensom med slottsbyggningshjelpens utgörande.
Till förekommande af bevillningsstadgans orätta uttydande och förklarande hlef, genom Kongl, cirkulärbrefvet af den 22 April 1763, samtlige Landshöfdingarne ålagdt att utan uppskof företaga en noggrann granskning af de inkomna taxeringslängderna och tillse, om förordningen vid taxeringarna blifvit rätteligen iakttagen, samt efter förordningens mening rätta och ändra hvad dervid blifvit tillgjordt.
I anledning af en mängd inkomna förfrågningar, rörande rätta förståndet af 1762 års bevillningsförordning, meddelade Kongl.
Kammarkollegium och Kongl Statskontoret, i cirkulärbref af den 10 Februari 1764, omständliga utredningar och förklaringar af de stadganden, vid hvilkas tillämpning osäkerhet eller en, efter bemälda kollegiers åsigt, origtig uppfattning under taxeringarna eller hos Landshöfdingarne uppstått; varande dessa utredningar och förklaringar till en del lagda till grund för de nya eller närmare bestämmelser, som i sedermera utkomna bevillningsförordningar blifvit införda. 1766 års
Till bestridande af de kostnader, som rikets heder ansåges fordra vid det före brollopsg;ird sf,ående »giftermåls-förbundet» mellan dåvarande Kronprinsen Gustaf och Prinsessan af Danmark, Sofia Magdalena, åtogo sig Rikets Ständer »efter förra tiders lofliga bruk», enligt härom den 27 Mars 1766 utfärdad förordning, en bröllopsgärd, hvilken skulle utgå under tre års tid från och med sagda år.
Med undantag naturligtvis af inledningen, är denna förordning, så väl hvad de derigenom påbjudna afgifternas belopp beträffar, som i afseende på uppställning och redaktion, till alla delar lika iydande med författningen om 1752 års begrafnings- och kröningshjelp 1766 års Enligt 1766 års riksdagsbeslut, hade Rikets Ständer, utom bröllopsgården samt förordning* ^en bibehållna lön- och belalningsafgiften jemte slottshjelpen, funnit sig föranlåtne att åtaga sig en ytterligare bevillning, i anseende till de genom sednaste krig föranledda kostnader, de der icke kunde afbördas medelst kronans vanliga inkomster, som i deras dåvarande skick ej ens voro tillräckliga för de med riksstyrelsens upprätthållande förenade oundgängliga utgifter; och förmodade Rikets Ständer, att med denna ytterligare utgående bevillning åtminstone sådana skulder, som dagligen genom förskrifna intressen tärde statstillgångarna, skulle efter hand varda betalda.
Bevillningsföroi'dningen af den 15 Oktober 1766, som tillämpades från och med nästpåföljande år, är redigerad med vida mer omsorg än de förut gällande bevillningsförfattningarna, och, i fråga om noggrannhet och bestämdhet uti de särskilda föreskrifterna samt dessas och afgiftsbestämmelsernas ordningsföljd, synes denna förordning jemväl öfver - n träda de i sednare tider utfärdade bevillmngsstadgar, för hvilkas uppställning densamma dock synes hafva i sagda hänseende varit begagnad såsom föredöme.
Uti nu ifrågavarande bevillmngsförordnings
Usta artikel äro stadgandena angående bevillningsafgifterna intagna under följande rubriker, nemligen: 1:o bevillningen af »embets- och tjenstemän, karakteriserade personer samt pensionärer»; 2:0 af »frälseegendomar»; 3:o af »ecklesiastikstaten»; 4:o af »städerna»; 5:o af »landtbruk, egare och åboer»; 6:0 af »husfolk, betjente, tjenstehjon och arbetare i städerna och på landet»; 7:o af »bergverken»; 8:o af »åtskilliga manufakturier och fabriksinrättningar»; 9:o af »qvarnar»; 10:o af »kronolägenheter samt af åtskilliga societeter och verk» äfvensom för »fruktbara kapitaler»; och 11:o lindring och undantag för »allmogen i Kopparbergs
Ian och Karelen». 2:dra artikeln handlar om bränvins tillverkning och försäljning samt derför stadgade afgifter.
3:dje artikeln innefattar endast de meddelade föreskrifterna om »bevillningen för öfverflödsvaror»; och under 4:de artikeln äro alla stadganden angående bevillningstaxermgarna, uppbörden, afkortningarna samt redogörelsen sammanfattade.
Under 1765 och 1766 års riksdag nedsattes bevillningen för kontanta löner till 1 procent
För indelta löner skulle erläggas 2 procent, då dessa löner endast motsvarade värdet af 100 tunnor spanmål; men för hvarje 100 tunnor deröfver skulle bevillningsafgiften ökas med en procent.
Någon bevillning för s k. sportler finnes icke föreskrifven.
För karakterer utöfver innehafvande beställning skulle betalas särskild bevillning, motsvarande det belopp, som för den tjenst, derå karakteren erhållits, borde erläggas.
Från denna afgift frikallades likväl de, som fått »karakter till upprättelse för liden prejudice».
För pensioner och gratialer af mer än 200 d:r skulle bevillningen utgöras efter graderad skala med 1, 3, 6 eller 12 procent.
Bevillningsafgifterna för handlande och andre näringsidkare i städerna blefvo jemväl minskade, dock ej i fråga om minimiafgifterna.
Rikets städer, utom Stockholm och Göteborg, indelades vid sagda riksdag i 5 klasser med lika afgiftsbelopp inom hvarje klass.
Såsom allmän grundsats föreskrefs, alt handlande, fabrikörer, handtverkare och andre borgare skulle taxeras efter deras vilkor, rörelse och förmögenhet.