Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad först angår tillägget uti 4 §, så vågar jag påstå, alt det för den, som med uppmärksamhet genomläst Tryckfiihels-Lagen och gjort sig reda för hvilka frågor, som, i anledning af densamma, kunna blifva föremål för Regeringens åtgärder och beslut, skall vara klart icke allenast alt, vid tillämpningen af Tryckfrihels-Lagen, sådane misstag möjligen kunna inträffa, som icke ovillkorligen böra medföra den påföljd alt Stats-Råds-Ledamot, som dertill befinnes saker, skall anses ovärdig alt vidare nyttjas i Rikets tjenst, utan ock att de svårare ingrepp i Tryckfriheten, livilka rättvisligen skulle påkalla ett sådant straff, ej hos oss vidare äro ens tänkbare utan en fullkomlig upplösning af allt rätts-tillstånd, då styrkan skulle för tillfället skrifva Lag.
Tillägget borde således kunna anses mera skadligt än nyttigt och alldeles icke af behofvet påkalladt.
Beträffande sedermera det föreslagna nya momentet i 5 § AnsvarighelsLagen, så torde dervid till en början böra erinras, alt hela denna Lag går ut på att bestämma och classificara de öfverträdelser, för hvilka en StatsRåds-Ledamot, såsom sådan, är underkastad ansvar samt att för hvarje serskildt fall utsätta straflpålöljderne, och att densamma således utgör ett supplement till löfi §.
Regeringsformen, hvars fullkomlighet icke bör sökas deruti, att detsamma skall innefatta en ordagrann afskrift af nämnde § med straffbestämmelser inpassade på lämpliga ställen, utan till hvars väserultliga egenskaper det fastmera måste höra att, derest de i den omnämnde §. af G i undlagen begagnade uttryck möjligen skulle, såsom i ett eller annat afseende mindre bestämda, kunna någon gång så missförstås, alt åtal biefvoemot Konungens Rådgifvare väckta, hvilka, om de äfven icke kunde anses hos anmärkarne uppenbara förföljelse-anda och hämdbegär, dock åtminstone åtlagalade, att vid deras beslutande sådan omtanka ej blifvit iagtlagen, som ei fordrats till förekommande deraf, alt ej genom någon allt för obetydlig anmärkning
Representationens anseende bos andra Nationer skulle lida, Lagen åtminstone må skydda den eller de anklagade från vådliga följder af i6 Lag-Utskoltets Betiikande N.o 18. ett sådant förfarande utaf de delegerade, hvilka utöfva anmärkningsrätten.
Med visligt afseende på delta förhållande, synes den nu gällande AnsvarMiets-Lagen för Stats-Rådets Ledamöter hafva blifvit författad, och ail ändring deruti måste derföre endast med största varsamhet verkställas.
Det föreslagna nya Lagstadgandet saknar emedlertid, enligt min tanka, förrberörde egenskaper, så väl genom bristande noggrannhet i caracteriserandet af sjelfva öfverträdelserne, som derigenom, att det ifrågasätter tillämpning af 1 Cap. 12 §.
Rät tegå ngs-Bal ken för sådane felagtige Regerings-åtgärder af allmän beskaffenhet, h vilka måste anses och bedömas efter annan måttstock, än som följes vid lagskipning i enskilda mål. -— Rätteligen bestämmer nu gällande Ansvarighets-Lag straff enligt förrberörde lagrum för sådane fall, då, genom behandlingen af de till Stats-Rådets pröfning hörande administrativa mål eller uti andre dermed likartade åtgärder, enskild man blifver till person eller egendom våldförd eller skadad, men utöfver denna gräns
,bör tillämpningen af det ifrågasatta lagbudet ej utsträckas till de uti det föreslagne nya momentet förekommande allmänna Regeringsåteärder, hvilka deremot kunna föranleda till en sådan anmälan, som enligt c? 7 ,j 107 §.
Regerings formen får ega rum .
Af Herr Professor Knös, hvilken instämt i Herr Grefve Mörners mening.
Af Herr Lagergren: ”Enär Lag-Utskottet, genom förestående Betänkande, tillstyrkt de väsendtligaste af de förändringar i Ansvarighels-Lageu af den 10 Februari 1810, som utgjorde föremål för Utskottets i samma ämne vid 1840 års Riksdag afgifne Betänkanden under Ntris 127 och 1/9, får jag, i öfver* ensstämmelse med min då yttrade tanka, äfven nu mig mot Utskottets beslut reservera. 1810 års Ansvarighets-Lag, tillkommen i följd af föreskriften uti sista mom. af 106 §.
Regeringsformen och tydligen ämnad att amplifiera och fullborda de i nämnde Grundlag gifne allmänna bestämmelser om StatsRådets ansvarighet, bör ifrån denna synpunkt betraktas.
Man skall vid ett sådant skärskådande igenkänna den klara och riktiga tankegång, efter hvilken samma Ansvarighets
Lag är uppställd, och som röjer sig ej mindre i bestämmandet af öfverlädelsernas olika arter, än i utstakandet af påföljderna.
— En speciel Straff-Lag, hvarefter innehafvarne af Rikets högsta och vigtigaste embeten skola dömas, bör icke ändras utan med mycken varsamhet och med oaflåtligt afseende å de allmänna grunder för denna ansvarighet, som genom sjelfva Grundlagen äro utstakade.
Då Utskottet tillstyrkt en skärpning i straffet för den uti 4 §. beskrif ne - Lag-UttkollcCs Betänkande; N-o 18. jy ne öfverträdelse, tror jag alt Utskottet dermed gått utöfver Lagens grund.
Tryckfrihels-förordningen är en Grundlag.
Angrepp emot Grundlagarne, åsyftande deras kullkastande, bestraffas efter 1 §.
Dit skulle följagtligen höra den position eller negativa åtgärd af Stats-Råds-Ledamot, hvarigenom Tryckfriheten, såsom en genom Grundlag bestämd allmän rättighet, blefve olagligen inskränkt eller ock omintetgjord.
Deremot handlar 4 § om fel eller misstag uti Tryckfrihets-Lagens concreta tillämpning; och ^ansvaret för sådane fel eller misstag, hvarigenom blott en enskild mans rätt kan blifva för nära trädd, bör ej sättas i likhet med de, på hela samhället inverkande och allas rätt förnärmande, åtgärder, som omtalas i 3 §.
Jag afstyrker således den af Utskottet föreslagna ansvars-skärpning i 4 §.
Det tillägg, Utskottet föreslagit i D §, blef vid 1840 års Riksdag icke af Rikets Ständer antaget.
Jag anser samma tillägg icke eller nu böra gillas.
Det upptager förhållanden, h vilka, antingen höra till nämnde, §;s första mom., då ansvaret är der att söka, men aldrig bör kunna bestämmas efter 1 Cap. 12 § Rättegångs-Balken, som handlar om orätt dom, hvarigenom någon enskild man blifvit lidande, eller äro att hänföras till 5:te §:s sednare moment, eller ock äro alldeles främmande för hela denna § och således måste under den 6;te §:a begripas, Lagstiftaren har ej velat åt Ansvarighels-Lagen göra endast en i oändlighet uttänjbar allmän regel; hans vidja har deremot varit, att strängt och noggrannt bestämma både formen och föremålet för alla åtal efter denna Lag.
Så förefaller det mig vara alldeles uppenbart, att de allmänna Regerings-åtgärder, hvarom talas i 1, 2, 3 och 4 samt 7 och 8 §§ af 1810 års Ansvarighets-Lag, kunna blifva föremål för tilltal inför Riks-Rätt; hvaremot åsidosättandet, af alla andra Stats-Rådet ”i Grundlagen uttryckligen föreskrifne, men i denna AnsvarigTiets-Lag icke serskildt uppräknade, pligter och föreskrifter,” enligt 6 §:ps ordalydelse, endast kan föranleda till det förfarande, som i 107 § Regerings-formen utsältes.
Det af Utskottet föreslagna tillägg utvidgar visserligen fältet för RiksRätts-Actioner, meji det sker på ett sätt; som, efter min tanka, rubbar och förvirrar samt derigenom försvagar ansvarigheten i det hela ; hvarförutan försöket att till allmänna Regerings-åtgärder lämpa ansvarspåföljder, som Lagen bestämmer för Domares fel och förbrytelser i embetets utöfning i enskilda fall, synes mig vara mindre väl lyckad t.
Sc. Prot. 1844. 7 Sami., 1 A/d., 7 Höft. 3 >'V 3 ,g Lag-Utskottets BetänkandeN-o 18.
Min tanka är, att hela det af Utskottet föreslagna tillägg till 5;te § ej bör antagas.” Af Herr Eklundsom förenat sig med Herr Lagergren.
Herr Professoren, Doctor Bexell och Herr Leclor Wall man hafva äfven reserverat sig mot betänkandet.
STOCKHOLM, Ecksteinska boktryckeriet, 1844.
Rätte Is-e: Lag-Utskottets Betänkande N:o 15.
Sid. 7 r. 5 nedfr. stär: omöjligt läs: möjligt.
7 Sami i A få. 8 Uäft.
S T O C Iv H OLM, SBYCKT HOS W. P. DALMAN lS4i. Lag-Utskottets Betänkande , N-'o 19, ■‘t N:o 19.
Ank. till Exp. Ulsk. den 11 Oct., kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om dels den uppenbara Kyrkopliktens afskaffande, dels ock ändring i straffet jör stöld första och andra resan.
Sedan Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag, i anledning af den utaf p!,et* ftanders
Justitieombudsman då gjorda framställning och flere inom r i jOden väckta motioner, för deras del beslutat, att, med upphäfvande a 1 vad genom lag och serskilda författningar funnes stadgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ansvai för den, som vägrade att densamma undergå, 1 stället måtte förordnas, att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, 1 förening med annat straff, såsom påföljd för brott, dittills egt rum, skulle derefter till enskildt skriftermål dömas; men Kongl. Maj:t, uti Jjj" 10 Junl 1841 meddeladt Nådigt svar på Ständernes den 8 December 1840, angående berörde beslut, aflåtna underdåniga skrifvelse, förklarat, att, ehuru Kong).
Maj;t delade den af Rikets Ständer uttryckta åsigt, att Kvrkophkten vore ett föga lämpligt straffmedel, hvarföre Kongl. Maj:t äfven gerna skulle se detsamma utbytt emot något annat mera ändamålsenligt, Kongl. Maj:t likväl ansåge
Sig förhindrad att det uppgjorda förslaget bifalla, enär det blifvit utsträckt jemväl till tjufnadsbrott och en betänklig rubbning i gällande straffsystem syntes uppkomma, derest tjufnader, första oc i andia resan föröfvade, endast skulle medföra penningeböter och enskild skrift; så har Justitiae-Ombudsmannen, som häraf ansett otvifvelaktigt, att begge Statsmakterne sammanstämt i den mening, att uppenbar Kyrkoplikt vore olämplig oeh öfverflödig, i afseende på alla de brott, för la vilka den såsom påföljd jemte annan bestraffning blifvit stadgad, endast med undantag af stöld, uti sin vid innevarande Riksmöte afgifna allmänna redogörelse, under yttrad förmodan, att all betänklighet emot den uppenbara °Kyrkopliktens afskaffande skulle undanrödjas, om, samtidigt dermed, lagens stadganden i fråga om stöld ändrades sålunda, att detta brott, första och andra gången föröfvadt, icke finge, såsom hittills, försonas med böter, utan skulle ovi lkorligen med urbota straff eller kroppsplikt beläggas, förnyat sin framställning, angående den uppenbara Kyrkopliktens afskaffande och tillika väckt fråga om ändring i straffet för första och andra resan stöld.
Prot. 1844. 7 Sami, 1 Afd., 9 Haft. t ■X'
Lag-Utskottets Betänkande 3 N.o i!}.
I sådant afseende har af Justitieombudsmannen blifvit anfördt, beträffande först den uppenbara kyrkopiikten, att, ehuru densamma nu mera icke veterligen användes i andra fall, än då brott är begånget och i sammanhang med annan ådömd bestraffning, qvarstode dock oförändradt det i 10 Cap. af 1686 års Kyrkolag innefattade stadgande, enligt hvilket uppenbar skrift skall ega rum, oaktadt egentligt lagbrott icke blifvit föröfvadt, eller för den, som genom den större bannlysningen blifvit skiljd från församlingens gemenskap och i vissa fall för en hvar, som icke undviker den bannlystes gemenskap.
Men dessa två fall voro jemväl de enda, då uppenbar kyrkoplikt kunde komma i fråga, annorlunda än såsom tillägg till straff för lagbrott.
I sistnämnda hänseende vore den påbjuden: l:o för den, som obetänkt och af hastighet lastar Gud, Hans heliga ord och sakramenten: 1 Cap, 1 § Missgerningsbalken; 2:o för den, som efter lag gjort sig skyldig till dödsstraff, men njuter förskoning derifrån; dock med undantag för ett brott, derom i Kongl. Brervet den 27 Juni 1766 är serskild t förordnadt:
Förklaringen den 23 Mars 1807, 43 punkten 1 momentet; 3:o för den, som begår stöld eller står tjufsrätt: ibidem 7 mom.; 4:o uti tvegiftes-brott, för den förut gifta personen : ibidem 13 mom.; 5:o för den, som föröfvar blodskam eller lägersmål i förbudna leder, derå dödsstraff är utsatt, men af nåd eftergifves: ibidem 14 mom.; 6:o för den, som varit drucken eller eljest gjort oljud i Kyrka under Gudstjenst: ibidem 16 mom.; 7:o för den, som, drucken eller oskaftad, går till nattvarden, eller gör det, oaktadt han af presten är varnad att afhålla sig derifrån: ibidem 17 m°m8:o för den, som i Kyrka, under Gudstjenst, öfverfaller någon med hugg och slag: ibidem 18 mom.; 9;0 för den, som skuffar eller stöter annan, eller kifvar och träter med honom i vredesmode i Kyrka under Gudstjenst, eller annoistädes, der Gudstjenst hålles: ibidem 19 moro.; , , , „ , _ r lO:o för den, som slår eller smädar sina föräldrar:
Brefvet den 28 Februari 1793; ...
H:o för kona, hvilken, för vållande till sitt fosters död, domes till straff efter sednare mom. i 16 Cap. 1 § Missgerningsbalken; såsom Kong).
Rescriptet till Göllia Bof-Rätt den 12 October 1787 sedermera blifvit tib lämpadt; 3 Lag-Utskollets Betänkande , N'0 19. l2;o för den, som dömes till hel mansbot: Kongl.
Brefvet den 14 November 1746; och 13;o för Åpolhekare, som i annan än tillåten ordning utlemnar arsenik, och såmedelst vållar någons död:
Förordningen den 15 Juni 1787, § 6.
Ursprunget till den uppenbara kyrkoplikten vore, enligt Justitias-Ombudsmannens förmenande, att söka i christendomens första tidehvarf, då ett offentligt erkännande och afbedjande inför Gud och församlingen af begångna synder utgjorde ett oeftergifligt vilkor för affällningens eller brottslingens återupptagande i kyrkans gemenskap, derifrån laster och brott honom utestängt.
Småningom och allt efter som Kyrko-Styrelsens makt tillväxte, både vilkoret öfvergått till bestämda lagbud, som, till befrämjande af den så kallade kyrkotukten, genom Canoniska lagen fastställdes, och sedermera i flere länder, samt jemväl hos oss, under olika modificationer, bibehållit sig intill närvarande tid.
Men oaktadt århundradens häfd således kunde åberopas för helgden af en inrättning, som i början medförde omisskänneliga fördelar, hade dock tankarne om dess verknings-förmåga och nytta, i sednare tider varit delade.
Redan år 1734 uttalades den mening, som utan tvifvel på vigtiga skäl föranledde uteslutande från lagen af hvarje stadgande om kyrkoplikt, med undantag af det, som i 1 Cap. 1 §.
Ehuru kort derefter, på sätt Kongl. Brefvet till alla Hof-Rätterne den 20 December 1735 visar, utverkats ett serskild t, genom Kongl.
Brefvet den 20 December 1737 ytterligare bekräftadt, påbud, ”att med kyrkoplikten borde förblifva efter förra vanligheten, intill dess den redan föreslagna nya Kyrko-Ordningen kunde blifva öfversedd,” var dock anledning till den förmodan, att de förra betänkligheterna deremot, åter väckta, snart skulle göra sig gällande; men likasom den förväntade nya Kyrko-Ordningen sedermera uteblef, syntes hufvud frågan, eller , deu om sjelfva inrättningens lämplighet, icke hafva kommit under vidare skärskådan, eller vunnit förtjent afseende, enär i stället, tid efter annan och slutligen genom 1807 års förklaring, kyrkoplikten blifvit dels i vissa fall upphäfven, dels i andra åter stadgad; i sammmanhang hvarmed föreskrifter jemväl meddelats i ändamål att, oaktadt den dömdes motvilja, bringa kyrkoplikten till verksällighet.
Skiljaktiga meningar hade emedlertid yppats, huruvida kyrkoplikten borde anses endast såsom ett försoningsmedel, eller såsom en del af bestraffningen.
Fastän Kyrkolagen lemnade stöd åt den förra meningen, kunde likväl deremot invändas, att hvarje offentlig botgöring vore främmande för deri protestantiska trosbekännelsen, äfvensom att lagen, då den för personer, som ej 4 Xag-Utskottets Betänkande, N.o 19. tillhöra Lutherska kyrkan, utsatt stockstraff i stället för kyrkoplikt, antydde, atfc begreppet om straff vore med densamma förenadt.
Men, ehvad mening som hyllades, synLes kyrkopliktens bibehållande i närvarande tid lika olämpligt, som ändamålslöst.
Förbrytarens ånger öfver sitt brott, om den är uppriktig, vore boende i hjertat och den offentliga förödmjukelsen bidroge hvarken att förhöja dess värde eller att stärka de goda föresatser till förbättring, han kunde hafva fattat.
Sättet tta försona sig med Gud kunde och borde icke eller af menskliga lagar föreskrifvas; och försoningen med församlingen för den åstadkomna förargelsen bestode ej i det offentligt aflagda, stundom aftvingade löftet, om förbättring, utan i ett förbättradt uppförande.
Betraktad åter såsom bestraffning, kunde emot kyrkoplikten göras alla de inkast, som blifvit framställda emot de så kallade skamstraffen i allmänhet, hvi 1 ka hvarken egde någon till förbättring verkande inflytelse på brottslingen, eller uppfyllde ändamålet, så vidt för andra åsyftades varning och afsky för brott.
Dessutom vore kyrkan det minst passande ställe och Gudstjensten det sämst valda tillfälle för verkställigheten af sådane straff; hvartill komme dels de förargelse-väckande uppträden, som ofta inträffade, i följd af den dömdes motvilja att underkasta sig domen, dels ock den omständigheten, att fullgörande af uppenbar kyrkoplikt, som endast å Söndag kunde ega rum, merändels ådroge den brottslige en längre tids häkte, än eljest vore af nöden, samt ej mindre derigenom, än ofta genom nödvändigheten af hans forslande flere gånger emellan kyrkan och fängelset, ökade det allmännas, ändock betydliga, kostnader för fångars underhåll och vård.
Bågrund af hvad sålunda biifvit anfördl, har Justi tias-Ombudsmannen, som emedlertid ansåge betänkligt att på en gång upphäfva den uppenbara kyrkoplikten, utan att någon annan påföljd sättes i stället, under förmenande, att enskildt skriftermål dertill vore lämpligast, emedan förbrytaren, ostörd af andra föremål för betraktelser, dervid får öfverlemna sig åt andliga ämnen, föreslagit, alt en allmän författning må beslutas och utfärdas, af innehåll att: ”alt, med upphäfvande af hvad genom lag och serskilda författningar är vordet stadgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ansvar för den, som vägrar att den undergå, i stället varder förordnadt, att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat straff, såsom påföljd för brott, hittils egt rum, skall hädanefter till enskildt skriftermål dömas;” hvarjemte Justitise-Ombudsmannen hemställt, om icke Kong!.
Förordningen den 10 Juni 1841, angående upphörande af stockstraffet, bör, derest berörde förslag vinner bifall, ändras, så vidt derigenom stadgas, att, i den händelse, att främmande religionsförvandt bordt undergå stockstraff, i stället för uppenbar kyr - 5 Lag-Vtskotlets Betänkande, N-o 19. koplikt, underrättelse från predikstolen i Kyrkan, vid hvilken stockstraffet skolat verkställas, bör meddelas om den felandes namn och brottets beskaffenhet.
Hvad deremot vidkommer ansvaret för första och andra resan stöld, så förmäler Justilise-Ombudsmannen, att, utom den i det föregående uppgifva anledning, skulle flere orsaker förekomma, hvarföre lagens stadganden i denna del fordrade granskning.
Hen straffbestämmelse af böter, som lagen utsatte för berörde brott, med undantag af vissa svårare ansedde arter deraf, hade nemligen, enligt nyare lagsliftningsgrunder, i allmänhet befunnits lika litet lämplig, som emot ändamålet svarande för andra, än mindre brott och förseelser, dertill stöld ingalunda kunde hänföras, såsom innefattande ett otillbörligt ingrepp uti den af samhället åt hvarje dess medlem försäkrade eganderätt och som ej mindre derigenom, än i anseende till gerningens egen beskaffenhet, stämplade förbrytaren med vanfräjd.
Dessutom stode detta ringare ansvar icke i tillbörligt förhållande till de strängare straff, hvarmed andra arter af stöld voro belagde.
För att afhjelpa denna ojemnhet i lagstiftningen, och då fråga nu icke kunde uppstå att i sistnämnde hänseende tillvägabringa en lagförändring, syntes det destoheldre af nöden att skärpa ansvaret för första och andra resan stöld, som det vore ostridigt, att dessa brott förljenade svårare bestraffning, än böles-ansvar.
Ehuru lämpligaste straffet utan tvifvel vore fängelse på kortare eller längre tid, med afseende å de olika omständigheter, hvarunder brottet blifvit föröfvadt, på sätt i förslaget till ny brottmålslag vore tillstyrkt, kunde likväl, enär tjenliga strafFmrättningar ännu icke funnos, urbota bestraffningar för närvarande icke bestämmas annorledes, än efter den i 40 Gap. 1 § Missgerningsbalken påbudne förvandlingsgrund, eller utsättas i svårare kroppsplikt, än fängelse vid vatten och bröd, såsom närmast öfverensstämmande med de af Lagstiftande maklen vid flere tillfällen, och synnerligast vid förra Riksdagen, tillkännagifna åsigter; och har Justitias-Ombudsmannen, i anledning häraf, föreslagit, att, med ändring af hvad lagen innehåller derom, att stöld första och andra gången kan försonas med böter, det allmänna stadgande måtte beslutas, att stöld alltid skall med kroppsplikt umgällas, samt att således Missgerningsbalken, i följande delar, måtte erhålla denna förändrade lydelse: ”40 Cap. 1 §, hvar, som första gången stjäl gods eller penningar, öfver tio daler; vare, efter stöldens värde, förfallen till kroppsplikt, enligt de i 5 Cap. 4 &
Slraffbalken stadgade grunder.
6 Lag-Ulskotlets Betänkande j ZY.o 19. § 3.
Varder tjuf för stöld andra fången lagförd, straffes, som i 1 § sagdt är, efter det stulnas värde, ökadt med en tredjedel deraf.
Kummel’ lian tredje gången åter — — — å Kronans fästning. 42 Cap. 1 §.
Stjäl, snattar eller uppsåtliga förfar eller undandöljer tjenstehjon eller annan betjent något af dess husbondas egendom; vare straff et derför dubbelt mot annat snatteri och tjufnad. 3 §.
Sijäl skeppare, forman eller deras folk, hvad dem gifvet är att fora eller förvara, ehvad det är litet eller mycket; gälde det åter och straffes, som i fo Cap 1 sagdt är, med kroppsplikt efter stöldens värde, ökadt med en tredjedel deraf.’
I thy tall vare samma lag, der gästgifvare eller krögare lian gästen stjäl. 43 Cap. 1 §.
Stjäl man å åker eller äng, säd, skuren eller oskuren, hö eller halm, stackad eller ostackad; stånde dubbel tjufsrätt.
Om stöld af annan mans häst, boskap eller annat kreatur, som går i bete ute å marken, inom eller utom hägnad, vare lag, som serskildt stadgadt är. 46 Cap. 2 Nu stjäl någon mindre, än hundrade dalers värde; stånde dubbel tjufsrätt, arbete ock dertill, vid Konungens slott eller fästning ett eilei liera år, efter som brottet är till. 3 §.
Hvar, som stjäl något af annan under gudstjensten, antingen inne i kyrkan, och annorstädes, der uppenbar gudstjenst hålles, eller stjäl ute å kyrkovali häst, eller hvad det är; stånde dubbel tjufsrätt. 1 sammanhang med dessa Justitise-Ombudsmauuens förslag, har Lagutskottet till granskning förehaft serskilde af Höglofl.
Ridderskapet och Ädeln samt Vällofl. Borgare-Ståndet till Utskottets behandling öfverlemnade memorial, dels af Friherre Cederström, T., som yrkat enahanda förändringar, som Justi tias-Om budsman nen uti ofvanberörde hänseenden, dels ock af Herr Eklund, hvilken, med anledning af Justitise-Ombudsmannens förslag, att stöld alltid skulle med kroppsstraff beläggas, hemställt, om icke fängelse å Correktionshus eller annan arbetsanstallt för första och andra resan stöld borde tillika åläggas, antingen det nuvarande bötesstraffet varder 7 Lag-Utskottets Betänkande, kV.o 19. bibehållet, eller detsamma komme att utbytas emot ovillkorligt fängelse ■vid vatten och bröd, hvilken sednare bestraffning, enligt motionärens förmenande, destomindre kunde anses innefatta någon skärpning, som de, hvilka göra sig skyldige till tjufnadsbrott, nästan aldrig förmå bota, utan således redan måste med vatten och bröd försona deras förbrytelse.
Efter öfvervägande af hvad sålunda är vordet anfördt, tillika med de anmärkningar, som hos Ridderskapet och Adeln blifvit af Friherre Rhebinder, F. W., framställda emot Friherre Cederströms förslag och dennes derå algitna^ svar, går Utskottet att sitt utlåtande i omförmälde ämnen
Dervid finner visserligen Utskottet, att uppenbar skrift och kyrkoplikt, som, likmätigt 1 § 9 Cap. i 1686 års Kyrko-Ordning, är ”den syndabekännelse, som en syndare, lagvunnen och sakfälter, gör inför församlingen, då han tillstår sig vara uti den sak brottslig, för hvilken han uppenbart skriftas och betygar sin ånger öfver bemälte synd, beder Gud och församlingen om förlåtelse samt utlofvar bot och bättring”, således icke till sin bestämmelse kan anses såsom ett egentligt verldsligt straff; men då denna offentliga syndabekännelse ovillkorligen ålades vissa brottslingar, i förening med andra verldsliga straff, blef följden, att allmänheten dermed förenade föreställningen om något vanärande; och begreppen härutinnan hafva småningom så rotfästat sig, att denna försonings-akt numera aldrig betraktas annorlunda, än såsom ett verkligt skamstraff