Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Helt enkelt derför, att man i marmorn aldrig skulle kunna återgifva den strålande blå färgen på ers majestäts ögon, och hvarken byst eller tafla skulle kunna återge hvad Goethe sjelf skulle afundats Carmen Sylva.
Han säger verkligen också, att han aldrig utan afund kunnat se detta behag hos andra. » » Hvilket behag skulle då detta vara? » » Ers majestäts tänder, parbleu! » Drottningens läppar drogo sig härvid ofrivil- ligt till ett högst behagligt leende, som visade mera af dessa perlrader, än jag förut fått se, och öfvertygade mig att der ej fans ett enda tomrum.
» Ja, det säger ni, » svarade hon, » men jag försäkrar, att somliga personer äro fullt öfver- tygade om, att jag här prålar med hvad jag icke eger oeh att mina tänder äro löständer.
Jag viste, att drottningen i musik och mål- ning eger en rätt vacker talang.
Efter mycket öfvertalande visade hon mig slutligen några taflor, som hon målat, dock först sedan hon ytterst anspråkslöst försäkrat mig, att hon icke var någon konstnär, utan blott målade för att roa sig och icke kuude åstadkomma något dug- ligt, hvilket senare icke var sant.
De unga damerna i drottningens omgifning voro icke, som jag först trodde, hennes hoffrök- nar, utan blott inbjudna till hofvet under vistel- sen vid Sinaia, för att få andas frisk skogsluft, vistas i drottningens närhet, sällskapa med henne och så vidare.
Hvem skulle icke vilja vara i deras ställe!
Hvem skulle icke vilja vexla några ord med en vacker drottning för att stärka sitt sinne
Endast en sida af papperet bör och höja sina tankar!
Drottningen af Rumä- nien har, såsom Carmen Sylva, gifvit alla till- fälle att göra hennes närmare bekantskap; i sina diktalster har hon gjort det bästa af sitt hjertas verld tillgängligt för hvem som vill njuta deraf och lära sig älska henne. » Förnya prenumerationen så fort som möj- ligt, på ningens det ej någct afbrott i tid- expedition till Eder må be- höfva ega rum!
En sviken förhoppning.
(Skiss för Idun.)
e hade blifvit bekanta på en bjudning hos rektorns.
Hon var en yrhätta, fast än hon räk- nade tjugofyra vårar, hvilket dock ingen men- niska kunde märka.
Hon såg ut som om hon varit aderton.
Han var lektor ..
Det hade aldrig varit hans vana, eller rät- tare sagdt, han hade aldrig kommit sig för att deltaga i sällskapslifvet.
Studierna voro och hade alltid varit hans enda nöje.
Men så träffade han Ellen der hos rektorns, och så var det slut på lugnet med det samma.
När hon tog honom i hand och tittade ho- nom rätt i ögonen, sägande: » Kom nu, snälla lektorn, och var med här hos oss, vi ska ' leka sittlekar », då kände han någonting ovanligt, nästan smärtsamt i bröstet.
Blodet riktigt brände i ådrorna, hjertat bul- tade så häftigt i den unge bokmalens bröst och Gud vet om han inte kände lika som litet fukt i ögonvrårna.
Aldrig kunde han hafva tänkt sig, att sitt- lekar voro så roliga.
Han hade ju alltid skrattat och tyckt, att man burit sig fånigt åt på det der viset.
Och när de sedan lekte » dränka och dra i land », så vågade lektorn lifvet för Ellen.
När han kom hem, så satte han sig att kalkylera och räkna, om han kunde gifta sig.
Nå ja, det var allt temligen svårt, det berodde så mycket på henne, hur det skulle komma att lefvas — men i alla fall, det hufvudsak- ligasle borde han väl kunna sätta upp.
Och han radade upp siffrorna efter bästa förmåga och bästa förstånd.
Men det märkvärdiga var, att om en riktigt ordentlig svärmor hade fått se och bedöma denna giftermålskalkyl, så skulle hon hafva upplyst vår förälskade lektor om, att det just var det hufvudsakligasle han glömt, eller rättare, ej hade någon aning om.
Nå ja, i alla fall, nog borde man kunna lefva rätt godt på 3, 5 0 0 kronor om året, i fall man icke hade allt för stora anspråk.
Men — ett, tu, tre kom det för honom, att han icke visste, om hon tyckte om honom eller ej, och hur han skulle bära sig åt för att säga att han älskade henne.
Han undrade en lång stund, om han skulle behöfva falla på knä.
Det tyckte han inte riktigt om — nå ja, med den saken reder det sig väl, tänkte han.
Hela hans lifsåskådning hade fått en ny ljusare och gladare riktning.
Hans fantasi målade upp en hel liten verld af lycka och glädje.
A f ett stilla, innerligt och kärleksfullt lif vid sidan af denna lilla friska, rödkindade varelse, hvilken sväfvade för | ps i i K I I |_ / U IN användas och marginal lemnas.
hans ögon, som ett utomordentligt sändebud från lyckans och kärlekens hof.
Han visste nu precis, hvar han skulle sitta hvarje qväll, sedan han slutat sitt arbete; då skulle de sitta der och prata, och om hon ville, skulle han läsa högt för henne; hon skulle sitta bredvid honom eller midt emot i länstolen på andra sidan bordet.
Så såg han henne le emot sig och de små ögonen plirade, under det att skälmska skalkar lskte i de välformade kindernas små gropar.
Hvad det var skönt att endast tänka sig det.
O, tänk, att upplefva det!
Det var nu hans dröm.
» Nästa gång skall jag säga henne allt, » suc- kade han.
Så träffades de på en soaré.
Lektorn giek på soaréer nu.
Och hvar Ellen var på aftonen, så befann sig alltid lektorn » händelsevis » i hennes när- het.
An fick han springa efter hennes solfjä- der, som hon glömt i andra ändan af salen, eller också var han utskickad för att skaffa henne ett glas vatten, riktigt kallt seltersvatten.
Och det var förfärligt, hvad hon var törstig ofta.
Men för hvarje gång, som han skulle fram med hvad han hade på hjertat, så liksom fast- nade orden i hans strupe.
Älskande hjer- tan äro alltid uppfinningsrika.
Helt plötsligt sade han till henne: » Det var en person, som i dag berättade, att ni var ond på mig — har jag på något sätt gjort mig förtjent af er ovilja? » » O », sade hon och blef helt allvarsam, » hvem kan det vara, som narras så på mig!
Jag som tycker så bra om lektorn.
Det har jag all- tid sagt. » Den natten sof lektorn mycket litet och när han sof, så drömde han, att Ellen höll honom om halsen och hviskade i hans öra: » Jag tycker så mycket om dig! » Efter soarén träffade lektorn alltid Ellen » händelsevis », när hon var ute oeh promene- rade.
De pratade om allt möjligt, och lektorn hade blifvit så bekant med Ellen nu, att han hade beslutat sig för att fria endera da- gen.
Han tänkte, att nu skulle det ej falla sig så svårt, när han visste, att hon tyckte om honom.
Och det gjorde hon j u; det hade hon sjelf sagt.
Dessutom hade han tagit reda på, att det var urmodigt att falla på knä, när man friade, hvilket gladde honom mycket.
Nu hade han kommit så långt i sina för- beredelser till sin blifvande äktenskapliga säll- het, att han köpt en hel del nya möbler oeh låtit putsa upp de gamla.
Golfven voro be- täekta med blommiga mattor.
Ack ja, hon skulle dansa på rosor hos honom hela sitt lif.
Och han drömde natt oeh dag om sin lycka, så att framtidens mörka, enformiga dysterhet hade blifvit utbytt mot en ljus och lycklig tillvaro i den husliga härdens fridfulla lif.
En dag mötte han Ellen, men kunde ej som vanligt gå till henne, ty hon hade en herre i sällskap, som han icke kände.
Dagen derpå var han inviterad till Ellens föräldrar.
Det var hans fasta beslut.
Hjertat bultade så häftigt under det blän- dande hvita skjortvecket, när han gick upp för trappan till våningen, der Ellens föräldrar bodde.
Våningen var rikt upplyst och en massa uniformer blandade sig med svarta frackar och frasande sidensläp.
Vår lektor hade väl varit der omkring en half timme utan att hafva sett en skymt af Ellen, då han helt plötsligt hörde hennes röst inifrån ett litet kabinett, som låg till höger om salongen.
Och så hörde han ett af hennes friska, klingande skratt.
Han stannade och lyssnade, men hörde in- genting, ty samtalet fördes hviskande.
Så kom der ut en mörklagd, ståtlig herre från kabinettet; det var Ellens kavaljer från promenaden.
Han helsade först, hvarefter han slog sig ned bredvid henne i den korta sehaggsoffan.
» Hvem var det, » började han för att lugna sig litet, » som nyss gick ut här ifrån? » » Åh kors, vet inte lektorn det, vi fira ju vår förlofning i afton, det var min fästman ... » * *: f: » Hvart tog lektorn vägen?
Jag trodde, att han skulle hålla feättalet för dig, » sade Ellens pappa vid supén.
» Han giek hem, » upplyste doktorn.
» Han fick en sådan häftig hufvudvärk, och jag tror nästan, att han hade feber också. » Men han hade i stället frossa, der han låg på sin säng der hemma med västen uppknäpt, skakande i alla lemmar.
Stackars lektorn!
Han bara stirrade upp i taket.
Alla hans gyllene framtidsdrömmar om lycka och ljus och glädje hade dunstat bort som en skimrande dimma, oeh hans förhoppningar voro grusade.
Dagen derpå satt han liksom förr kloekan 7 på morgonen vid sitt arbetsbord.
Han bläddrade i digra luntor och tog sig en pris emellanåt.
Han var åter den torre, fåordige bokmalen, men med en smärtsam trånande längtan i sitt redbara hjerta, och ett hårdt bittert uttryck kring munnen.
Karl Ek.
Redovisning.
Efter i n s a m l i n g e n s slut har red.
fått m o t t a g a föl- j a n d e b i d r a g till f ö r m o n för De nödlidande i Tyskland: » S k o l b a r n » i., kr.
20 öre; S.
(B — f o r s) 1 kr.
S. o c h A.
(B y s k e) 5 kr.
; » E n, s o m önskar, att h o n k u n d e s k i c k a m e r » 5 kr.
; » E n l i t e n » 30 öre; M — y Stfd (M a l m ö) 1 kr.
; W a l d e m a r T r e t o w, 11 år, (S ö l v e s b o r g) 1 kr.
o c h — y — t 50 öre.
S:a 15 kronor.
B e l o p p e t k o m m e r att tillställas n ö d h j e l p s k o m i t é n g e n o m Tysklands härvarande generalkonsul.
Våra läsarinnor Iduns erinras tredje om pristäfling.
Efterse de närmare bestämmelserna angå- ende ämnen, pris, täflingstid m. m. i de två närmast föregående numren.
Iduns byrå och expedition hål / as under måndagar, sommarmånaderna torsdagar och fredagar öppna endast kl. 10 — /.
Manuskript, som ej antages till införande, återsändes, sä vida porto bi- fogas.
En lifsuppgift.
13. rän den dagen var Ingrid som förvand- p&gt; lad.
All hennes ungdomliga, oftast öfverspända liflighet var borta, den exalterade glansen i hennes ögon hade slocknat och efter- trädts af ett skyggt, inåtvändt, lyssnande ut- tryck.
Hon kom och gick ej med samma raska hurtighet som förr, utan smög sig fram tyst och ängsligt som en ertappad missdåder- ska.
Hon tilltalade aldrig någon, och då man giorde henne frågor, gaf hon endast enstafviga svar.
För det mesta satt hon inne i sin kam- mare med händerna sysslolösa i knäet; hon läste icke, arbetade icke, och Henrika såg henne aldrig bedja.
Moderns porträtt hade försvunnit från bordet.
Hvarje morgon var ljuset nedbrunnet i hennes stake och måste ersättas af ett nytt.
» Huru kommer det sig? » frågade Henrika.
» Somnar du från ljuset eller har du tagit för vana att ha det brinnande, medan du sofver? » » Jag är rädd, » svarade Ingrid tonlöst och vände sig bort.
För mörkret? » » Nej — för att sof va. » » Sofva!
Det måste man ju. » » Ja, men när man sofver, så drömmer man — oeh jag är rädd. » Mera kunde Henrika ej aflocka henne.
Det syntes för öfrigt på den unga flickan, att hon ej sof mycket, ty hon magrade hastigt af, fick mörka ringar under ögonen och kunde ibland midt på ljusa dagen sitta och falla i sömn; men om hon spratt upp och förstod, att hon sofvit, nöp hon sig sjelf hårdt i armen eller spände in naglarna i handen, liksom för att bestraffa sig för en förseelse.
Henrika var rådvill.
Hvad var detta för ett besynnerligt stadium i den unga, nyomvända själens utveckling?
Något sådant kände hon ej till af egen erfarenhet.
Och omöjligt att med lock eller pock förmå henne till upprik- tighet.
På alla enträgna, bevekande frågor sva- rade hon endast med en frånvarande blick och så gick hon undan.
Det var väl tviflet, som ånyo fått makt med henne, tviflet på underverkets giltighet.
Ännu en gång måste alltså Henrika deran.
Hon höll föredrag i timtal för att öfvertyga den gen- sträfviga om, att hon ängslade sig förgäfves, att nådeakten var fullbordad, att man icke kan misstaga sig på sådant, och att alla hennes tvifvelsmål endast berodde på ovana vid att tro, att hängifva sig helt och viljelöst.
Äfven om Ingrid ingenting sagt henne den der natten skulle Henrika ha förstått, att Herren varit hos henne, ty såsom hon i den stunden sett ut, kan endast en pånyttfödd, af den himmel- ska strålglansen omflödad menniska se ut; hon hade haft som en gloria öfver pannan och ett öfverJordiskt sällhetsrus hade lågat i hennes ögon; Henrika hade nästan känt sig frestad att falla på knä för henne och kyssa hennes fötter.
Och nu skulle hon icke grubbla längre på detta utan endast tacka och lofva för den nåd, som vederfarits henne, och icke förbittra och för- spilla dess sötma genom onödiga sjelfplågerier.
Men ju mera och ju längre Henrika talade om detta, desto oroligare blef Ingrid; hon skruf- vade sig af och an på stolen, vred händerna, så att det knakade i dem • — de stackars blå- hvita händerna, som blifvit så genomskinligt magra — och till sist rusade hon alltid upp och flydde in i sitt rum.
Henrika skakade på D i l Kl IN Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 Öre pr 4 - spalt, petitrad (
hufvudet och suckade; här var mensklig hjelp fruktlös, det ville en högre till.
Aldrig hade hon väl bedt med så glödande nitälskan, som hon nu bad för Ingrid under nätternas långa timmar.
Herre, hjelp henne, hjelp henne!
Förlossa henne från tviflet, och om det ej kan ske på annat sätt, så stig ner till henne ännu en gång, upprepa miraklet, gör ett undantag för hennes skull, hon är värd det!
— Hon tyckte, att hennes böner hade en.
så vild, stormande kraft, att de borde kunnat rycka ner hela himlen.
Men på Ingrid såg hon ingen verkan deraf.
Då tog hon henne in till sig och försökte att genom lättare, hjertestillande läsning vagga det sjuka sinnet till ro.
Hon undvek allt, som kunde verka upprörande, hon läste endast om den outgrundliga frid och sällhet, som kommer Guds barn till del redan här på jorden, för att visa Ingrid hvad det var hon genom sin egen envishet gick miste om; hon läste de mest upplyftande och rörande historier, om helgonen, för att väcka hennes handlingslust och få henne att tänka på, hvad en from menniska förmår uträtta till sina likars bästa; men äfven den strängen, som förr klingat så kraftigt, tycktes vara förslappad.
Ingrid satt tyst oeh liknöjd; hennes tankar tycktes sofva, fast än hennes ögon voro öppna.
Blott en qväll, då Henrjka föreläste något om Erik den helige, spratt hon plötsligt upp, då detta namn nämdes, och satt sedan med ett uttryck af fasansfull, väntande ångest i sin blick, och nästa gång namnet Erik kom tillbaka, skrek hon till, reste sig upp, slog framför sig, som för att värja sig mot en fiende, och föll baklänges i stolen afsvimmad.
Men nu förstod Henrika.
Och det var icke medlidande, som talade ur hennes ögon, då hon stod bredvid den vanmäktiga flickan med han- den hårdt sluten om hennes armled; det var vrede och förakt.
Och då hon omildt slängde den maktlösa armen ifrån sig oeh gick för att hämta vattenglaset att väcka henne med, hväste hon mellan tänderna: » Hon är sin mors dotter! » Hon gaf henne förlorad.
Det var egentligen vansinnigt af henne att hon någonsin fäst för- hoppningar vid en varelse med detta ursprung.
Herren ville icke veta af Aimées dotter, det var ju så naturligt.
Han hade icke utan afsigt gifvit henne detta ansigte.
Hon förstod nu hans vilja, och hon ångrade sig, att hon i sin förmätna kortsynthet sökt motarbeta den till en tid.
Hon hånskrattade åt sig sjelf.
Aimées synda- skuld betalad af Aimées dotter!
Från hvilken mörk vrå af hennes hjerna hade denna enfal- diga, narraktiga tanke kommit?
Schakalen kan aldrig bli ett lam, hvarken före eller efter dö- den, och inte schakalens unge heller.
Löjliga griller!
Och det var genom henne, Henrika, som detta storverk skulle ha fullbordats?
Nu först insåg hon, att ärelystnadens onde aude drifvit sitt spel med henne.
Hon hade velat uträtta mer än som står i mensklig förmåga — ja, mer än Gud sjelf förmår!
Det syntes ju tyd- ligt: efter detta långa omvändelsearbete, efter gudomliga och menskliga krafters samverkan i flera månader, som till sist krönts af den stora, oförtjenta nådeakten den der natten — till och med det högsta hade Herren förunnat denna eländiga varelse!
— efter allt detta ha.de hon ej kommit längre på vägen till himlen, än att hon ännu hade att kämpa en skymflig och hård kamp mot moderns smutsigaste instinkter, som hon ärft!
Och hvem var det, som blifvit föremål för denna syndiga, orena låga!
Hennes brorson, det käraste, det enda hon sjelf hade på jorden!
Aimées dotter — och han!
Hon var inte värd att andas samma luft som han, och hon blyg- des icke att kasta sina ögon på honom!
Hvar hade Henrika haft sina tankar, då hon gaf honom i uppdrag att bli den ensamma flickans beskyddare under resan?
Innan hon beslöt sig derför, hade hon likväl frågat sin Herre och mästare till råds, och han hade tillstadt det.
Hon hade alltså missförstått sin trogne vän der ofvan.
Skulle Aimées dotter ställa sig emellau henne och hennes himmelske brudgum, liksom modern en gång hade — —?
Hon tänkte- icke den tan- ken till punkt, men i detta ögonblick fattade hon det ohyggliga beslutet, att Ingrid skulle lemna hennes hus.
Hvar hon skulle göra af henne, visste hon icke ännu.
Kanske var man i Hallerums prest- gård hågad att ta tillbaka sin inackordering.
Hon skulle skrifva dit ner och höra efter.
Men som Henrika icke hörde till dem, som låta beslut och handling följa hvarandra tätt i spåren, blef detta bref icke skrifvet med det snaraste.
Att Erik aldrig mera skulle återse sin reskamrat, det hade hon emellertid alldeles klart för sig; tills han nästa gång kom på be- sök, måste flickan vara ur vägen.
Under de närmaste dagarne talades icke ett ord i den lilla våningen vid Götgatan.
Hen- rika grep sig an med sina länge försummade fattigbesök och frågade ej efter, hvad Ingrid tog sig till.
Hon visste endast, att hon mest satt inne i sitt rum och läste.
Och då hon en gång af nyfikenhet såg efter, hvad hon studerade så flitigt, befanns det vara den sam- ling af drag ur helgonens lif, som Henrika i sin välmening föreläst för henne.
Ja, gå på med det, tänkte hon, men aldrig blir du ett helgon!
Det tycktes emellertid vara några ärelystna planer i den vägen, som flickan rufvade öfver, det kom Henrika snart under fund med.
Alltid var det historier om askes, om fastor, hudfläng- ning och andra fromma försök till köttets dö- dande, som lågo uppslagna på Ingrids bord.
Henrika förstod henne och hånlog.
» Hon bör- jar bli rädd för sig sjelf, » tänkte hon.
» Jo jo men!
Nu begriper jag också, hvarför hon är rädd för sina drömmar. » Hon låtsade ej som hon märkte, att Ingrid vid måltiderna ej rörde maten och att hon tagit sig till att komma för sent till bordet, så att hon lättare skulle kunna dölja sina svältförsök.
Som om Henrika skulle vårdat sig om att göra några föreställ- ningar eller invändningar!
Hon visste, att Ingrid en gång af hållit sig från att smaka en bit på tre hela dagar, och såg, att hon i följd deraf var så matt, att hon ej kunde resa sig från stolen.
Då gick narr- spelet för långt, tyckte hon.
Hon lät Hanna, uppasserskan, sätta in en tillbringare mjölk och några aptitliga smörgåsar på Ingrids nattduks- bord, sedan hon lagt sig, men följande morgon var brickan alldeles orörd, den hade endast blifvit flyttad till en stol bredvid dörren. '
Hanna viste att berätta underliga ting om fröken Ingrid.
En morgon, då hon kom in i hennes rum, hade hon funnit henne ligga oklädd på bara golfvet och sofva.
Sängen hade hon icke rört den natten.
En annan gång ertappade hon henne med att sitta oeh drypa smält vax, på sin bara arm, alldeles som den heliga Bir- gitta.
Och en qväll, då hon var inne och bäddade, frågade fröken Ingrid henne, om hon någonsin hade sett djefvulen.
Och då hon svarat nej, hade hon fått en ny fråga: om hon kände till någon flicka, som hette Margaretha och som suttit i fängelse och blifvit tokig, der-
för att hon fått se den onde.
Ocb då Hanna bedyrade, att hon höll sig för god till att ha någon bekantskap med tockna jäntor, frågade fröken Ingrid henne, om hon aldrig känt sig rädd för att bli tokig?
Allt det der var litet besynnerligt, tyckte Hanna, och det var väl aldrig möjligt, att fröken kundi vara riktigt frisk.
Den dagen skref Henrika sitt bref ner till Hallerums prostgård och bad prostinnan oför- dröjligen komma upp till Stockholm och hemta tillbaka Ingrid, som nödvändigt behöfde komma på landet.
Under de dagar hon väntade på svaret iakt- tog hon Ingrid med oroliga blickar, och nu tog hon äfven på allvar i tu med den dåraktiga svältkuren, som återigen varat i några dagar.
Men hur utmattad den stackars flickan än var, hade hon likväl kraft att ursinnigt spjärna emot 1 Bosättning.
(Svar till » Flere fSrlofvade prenu- meranter. ») M e d » u t s t y r s e l » m e n a r m a n i all- m ä n h e t det förråd a f allehanda l i n n e - och hvita varor bruden plägar med- föra i d e t g e m e n s a m m a b o e t.
A t t u p p - k ö p a — i våra dagar b a r m a n af m å n g a - h a n d a skäl d e n sällan l i g g a n d e färdig- beredd i b r u d e n s h e m — en d y l i k ut- styrsel är en g a n s k a allvarlig sak, dels e m e d a n ett d y l i k t i n k ö p fordrar ganska stora s u m m o r, o c h dels e m e d a n b e s t ä m - m a n d e t af m ä n g d e n, qvaliteten o c h pri- set å d e o l i k a f ö r e m å l e n ofta vållar stort b r y d e r i.
D e t är j u t y d l i g t att dessa b e s t ä m - m e l s e r b ö r a stå i ett visst förhållande, ej blott till k ö p a r e n s, d.
ä. i a l l m ä n h e t gifvarcns tillgångar, utan o c k s å till det u n g a hushållets b e h o f u n d e r närmaste tiotal a f år.
R i k t i g a s t t o r d e vara, att b e s t ä m m a ett visst b e l o p p för hushålls- artiklar samt ett för d e n u n g a fruns p e r s o n l i g a b e h o f.
D e förra f o r d r a s i l å n g t större m ä n g d för ett landthus- håll än för ett stadshushåll.
H ä r ne- dan leranas t v ä n n e f ö r s l a g: A) till en medelstor solid utsyrsel för p e r s o n e r m e d g o d a f ö r m ö g e n h e t s v i l k o r.
B) till en medelstor utstyrsel för p e r s o n e r m e d mindre förmögenhetsvilkor.
A) 3 duss.
d a g l i n n e n, 2 d; o natt- l i n n e n, 2 d:o n a t t m ö s s o r (o m sådana begagnas) / d:o nattröjor, 2 d:o p a r kalsonger, 1 2 st. piquékjortlar, 1 2 d:o p r o m e n a d k j o r t l a r, 6 d:o släpkjortlar, 6 d:o p e g n o i r e r, 6 d:o lifstycken, 1 2 d:o h v i t a underlif, 3 duss.
lärfsnäsdukar, 1 d: o batistnäsdukar, 1 d:o k a m m a r d u k s - dukar, 1 2 ä 18 p a r en manslakan (eller halfva antalet t v å m a n s l a k a n) till hvar- dagligt bruk, m e d 18 ä 2 4 stora o c h 18 a 2 4 s m å ö r n g o t t, 6 ä 1 2 p a r fi- n a r e lakan m e d 6 ä 1 2 ö r n g o t t, 3 p a r lakan o c h 3 ö r n g o t t för hvarje tjenare, 4 il 6 p i q u é t ä c k e n, 8 ä 1 2 d r ä l l d u k a r till h v a r d a g l i g t b r u k m e d 5 duss.
ser- vietter, 6 d u k a r for 8 o c h 1 2 per- s o n e r s b o r d m e d 3 ä 4 duss.
servietter (mellanfin vara), 1 g a r n i t y r för 1 2 — 1 d:o för 18 — o c h 1:0 f ö r 2 4 per- s o n e r a f damast, 1 2 a 1 8 st. d i v.
små- d u k a r för the- o c h s m ö r g å s b o r d, 2 duss.
theservietter, 8 duss.
drälls- o c h da- masthanddukar, V d:o b a d h a n d d u k a r, 1 d:o h a n d d u k a r för hvarje tjenare, 4 d:o k ö k s h a n d d u k a r, 4 d:o s k ä n k h a n d - dukar.
3 d:o glashanddukar, 2 d:o knif- h a n d d u k a r, 2 d:o k o m m o d h a n d d u k a r, 3 d:o d a m m - o c h l a m p h a n d d u k a r, 1 d:o s k u r h a n d d u k a r, 1 2 st. städförklä- d e n, 1 2 d:o k ö k s f ö r k l ä d e n, 3 d:o m a n - geldukar, 3 d:o » v e d b ä r a r e s, 2 d:o strykfiltar, 2 d:o stryklakan, bordsfilt, k ö k s d u k t y g, mjölpåsar, askpåsar.
1 2 2 B) 1 ' Ig duss.
d a g l i n n e n, 1 d:o natt- l i n n e n, G st. nattröjor, 1 j duss.
p a r k a l s o n g e r, 6 st. p i q u é k o r t l a r, 6 d:o p r o - i n maten och energiskt afvisa alla böner och makt- språk, hvarmed man ville förmå henne att äta.
Efter en timmes fruktlösa ansträngningar tog Henrika på sig och sprang till en doktor.
Då hon kom tillbaka från honom mötte hon Hanna i tamburen.
Hon såg genast, att något var på färde.
» Herre Jesus — fröken Ingrid! » stammade den förfärade tjenstflickan.
Henrika skyndade genast in i Ingrids rum.
Hon hade tagit af sig alla sina kläder och satt hopkrupen i kakelugnsvrån med nedböjdt hufvud, så att Henrika ej såg hennes ansigte.