Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
aldrig vill gifta mig, om jag inte får den jag älskar, lycklig! -- de ögonblick jag då ostörd fick tala med honom; ... en känsla, för hvilken jag inte vet nåsin kärlek.
Stackars Arvid!... han trodde så säkert i går möta mig i Götheborg. (beslutsamt.) got namn, dref bloden till hjertat, när han yppade
Men jag skall förskaffa mig pappas samtycke, -- och sedan -- skall Birger och Erika inte kunna neka mig deras.
TREDJE SCEN. ARNMAN, GABRIELLA.
Älskade Gabriella! ...
Arnman (som inkommer hastigt).
Gabriella (gladt öfverraskad).
mer du?
... har du inte varit i Götheborg?
... eller har du träffat min bror, och Erika?...
Arnman.
Arvid!... (de omfamna hvarann.)
Hvarifrån kom-
min framkomst, i går middags; -- men förgäfves
Ack jo! ... de voro de första jag råkade vid
70 spejade mina ögon efter dig, min älskade; -- och då din svägerska, på mina oroliga frågor svarade, att du, för denna gången, beslutat dig bli
hemma, -- emedan J, vid närmare eftersinnande, tades det inte mycket, må du tro, att jag gett luft
inte båda kunde vara från hushållet, -- -- då fatåt min förtrytelse.
Jag insåg tydligen, att deras afoch beslöt för den skull, att gäcka deras försigtig-
sigt endast var, att förhindra vårt sammanträffande, het.
-- Jag föregaf således, att ett opåräknadt tjennat ställe, och skyndade derefter hit, för att i lugn,
steåliggande, genast fordrade min närvaro på ett anfå njuta några ögonblicks sällhet med henne, -- -- ningar.
idealet för alla mina tankar, drömmar och förhoppGabriella. din stackars Ella, som i sin ensamhet också endast egde tanken på dig, till sin förströelse.
Arnman. man kan lefva, efter en sådan stund som denna.
Du älskar mig!...
Du är min!... O! när jag eller dess bekymmer.
så här håller dig, har jag ingen aning om jorden Gabriella. vill alltid vara din! ... ty sedan jag lärt känna Ja, min älskade Arvid! -- jag är din!
... jag Ack, min Gabriella! ... hur år det möjligt, att Tack, min gode Arvid!...
Du kom således ihåg
dig, vet jag äfven, att din kärlek ensamt är mäk-
tig att göra mig lycklig. -- O! om du visste, hvad jag här känner mig främmande! -- Ingen sträng af helig ömhet, genljuder i mitt hjerta, vid tanken
71 på min omgifning! -- Intet band af kärlek eller vördnad, fängslar mig vid min far!...
Jag älskar Erika, ty hon har för mig varit allt! -- men vid nad!...
de öfriga, är jag endast genom vanans makt föreArnman. sträfvan!
... och din kärlek derför, den skönaste Blifve således din sällhet, målet för hela mitt lifs
belöning! -- Ännu i morgon, så snart Kapten Hahand.
De äga inga giltiga skäl att afslå denna betid vi gå till mötes.
raldson återkommer, vill jag af dem alla begära din gäran; -- Låtom oss derföre glädja oss åt den framGabriella. tycke, -- ty med honom på vår sida, ska vi lättare kunna öfvertala de andra.
Arnman. samt söka förmå honom, att bekräfta vår lycka!...
Gabriella. mig så glad ... så lycklig, -- att jag hädanefter endast....
(Hon afbrytes af Anton, som nu synes omfamning, ger till ett vidrigt utrop.) O, min Arvid! ... i detta ögonblick, känner jag
Du har rätt, min Gabriella! ... vi vilja gemenFörst måste vi likväl utverka oss min fars sam-
i dörren, och i det han fär se Arnman och Gabriellas
De förra, ANTON. Gabriella (förskräckt af Antons skri, fortfar).
(bevekande till Anton.)
Lilla, snälla Anton! se för Guds skull inte så vildt på mig.
Kom in nu, och var inte längre ond, för det jag är Arnmans fäst-
Gud! ... jag hade glömt den galna menniskan.
mö! ...
Inte är det någon så förfaslig olycka, som be om hans samtycke, och sedan ska vi alla vara glada.
du inbillar dig.
Så snart pappa kommer in, ska vi
så långt kommet! -- Du försmådde den stackars du måste nu ned i afgrunden med de andra!...
Gabriella!...
Är det då redan
Anton (med på en gång sorgligt och vildt uttryck.)
Neckens kärlek; -- Nu kan jag inte rädda dig -- min far och min mor vinka och vänta mig: -- min tid här är snart förbi, -- min förlossning kommer!
... men har jag väl godt af den, när du lemnas allena!...
Ah!... (han gömmer ansigtet i händerna och störtar ut.)
Gabriella. komlig!...
Nu blef den stackarn så förvirrad, att Ack, att då aldrig någon glädje får vara full-
han inte vet, hvarken hvad han säger eller gör, -- och kommer kanske inte igen mer på hela dagen.
Arnman. söka och lugna honom. (går) Trösta dig, Gabriella! ... jag vill genast uppGa-
73 Gabriella. gick han också bort.
... der kommer pappa åtminstone.
Ack min Gud, hvad jag är olycklig!...
HARALDSON, GABRIELLA.
Gabriella (springande emot fadren).
namn har pappa varit så länge?...
Såg pappa något af Anton, eller Arnman?...
Haraldson. ka...
Jaktlöjtnanten menar du?
... han är ju i Götheborg.
Nu var pappa snäll som kom!
... hvar i Guds
Anton?... Arnman?
... hvad pratar du, flic-
förbifarten till, för en stund, vid Tistel-ön.
Har då inte pappa observerat tulljakten heller?...
Haraldson. -- Här ha kommit en Länsman och några stadstjenare hit från Marstrand, för att efterspana en de galningarna tro, skulle kommit till Tistel-ön Inte har jag sett hvarken jakten eller löjtnanten.
Nej, pappa!
... han är återkommen, och låg i
hop förrymda fångar från Carlstens fästning, som och undandöljt sig här mellan bergsskrefvorna.
74 har hela förmiddagen varit med dem uppe i klipporna, la'gården; -- jag kan således inte veta något om hvad du säger.
Men hvad fan vill han här i dag, jaktlöjtnanten?...
Gabriella (inställsamt).
för att visa vägen, och kom just nu hem bakvägen genom
tala med pappa om; ... men pappa får inte bli ond hvarken på mig eller honom.
Haraldson. sjung ut!... hvad är hans ärende?...
Jo, ser pappa, han vill något, som jag nu måste
Hvad är det der för historier, du pratar!...
Ser pappa, ...
Arnman, han älskar mig så hjert-
Goda, snälla pappa!
... tala vackert med Ella!
ligt, ... och så gör jag äfven honom, -- och dertill hustru. ...
Pappa nekar ju oss inte sitt samtycke?...
Haraldson (afsides).
Gabriella (öfvertalande).
för har han i dag kommit hit, för att begära mig
Se der ha vi det!...
pappa har ju alltid sagt, att han är en ung, driftig, och rask man!...
Ack, hvad pappa gör oss lyskliga!... hvad jag skall hålla af pappa!... jag pa, jag vill... skall alttid vara så god, ... så snäll, ... ja, papHaraldson (otålig).
Pappa tycker ju om att få Arnman till måg, --
Se så, plåga mig inte, barn!... det der försla-
75 get ser du, det duger inte.
Du har väl inte så
brådt med att få dig en man, skulle jag tro! ... löjtnanten.
och i alla fall, så kan det ingenting bli af med JaktGabriella. passa så bra för hvarandra; ... pappa kan aldrig få bättre måg.
Haraldson. du Jaktlöjtnanten på mina vägnar, att jag har orsak att vägra anbudet, fast jag tackar för äran -- bra karl, som jag gerna skulle tagit till måg, ... om inte... (halft för sig sjelf.)...
Birger vore så... och så kan du tillägga, att jag håller honom för en
Det kan ändå inte bli på annat sätt!...
Kära pappa, säg inte så!...
Arnman och jag
har att tacka för detta! (gråtande.) pappa! pappa! hvarför ha de lagt sig emot mjn lycka?
... hvad har jag gjort dem?...
Goda pappa, ... låt mig inte förgäfves tigga om pappas samtycke!
... dag mer, om pappa afslår mina böner.
Ja, Birger ja, ... det är Birger och Erika jag
aldrig blir jag lycklig, -- aldrig får jag en glad Haraldson (orolig).
säga något.
Tig, barn, tig!... gå din väg -- jag kan inte Gabriella.
Det är då utan hopp?
... jag går då och sä-
76 ger Arnman, att vi måste skiljas!
... men så vill
jag också säga pappa, att det är för mig detsamma, som att skiljas vid lifvet; och pappa får väl sjelf Haraldson (hejdar henne). en gång se slutet.
(Hon närmar sig dörrn för att gå.)
Vänta flicka, vänta!
... jag vill ... jag ...
Gabriella. nom tillfreds, ty ett anfall af den vanliga galenskapen fick åter makt med honom, så snart han fick se Arnman härinne.
Haraldson. hvarom inte, så ... är ingen skada skedd.
Du kan vill ... ser du, ... jag vill besinna mig bättre -- han får ursäkta att jag inte nu kan tala med honom.
Gabriella. nast att underrätta Arvid härom.
Tro mig, ... ska och värdera pappa! ... (skyndar ut.)
Tack, goda, snälla pappa! ... jag skyndar geHm! ... den fåningen kommer nog igen, och Han gick för att söka upp Anton, och ställa ho-
(obeslutsam.) jag ... hvar är Arnman?...
bedja Jaktlöjtnanten komma hit i morgon; ... jag
han skall för denna godhet aldrig glömma att äl-
SJETTE SCEN.
Älska och värdera mig!
... jaha!
... för det Haraldson (ensam).
jag slagit ihjel fadren kanske!
... nej, nej! ...
77 men, jag plågas värre än i en skärseld! ... jag
vet inte hvad som kommit i kroppen på mig, alltsedan den unge filurn började fjeska för flickan. -- -- Om det skulle finnas någon vedergällning,
som man säger, efter detta, (undrande) så vore det kanske inte så illa, att ge flick-ungen till hustru åt sonen, såsom en försoning för den gamles blod!... ja ha, det der vore ju förträffligt!
... jag har dessutom inte hjerta att neka henne en sak, som, på så sätt, kunde bli mig sjelf till nytta.
Men skaper han, -- som hustrun satt i honom; ...
Birger, det tjurhufvudet!
... han är full af galenfaller det honom in att neka, så kan inte sjelfva ... har jag inte qvar ännu min fordna kraft!
hin håle böja honom.
-- Men är jag då inte far?
jo, jo, jag skall visa dem jag, att... (stannar plötsligt.) ... likväl spökar den der mordnatten mig i själ! ... jag liksom tycker mig höra hväsningen hjernan!... underliga aningar smyga sig in i min af den gamle Tullsnokens dödsrosslingar! ... usch!
... det der giftermålsförslaget är kanske ändå inte så klokt.
Jag måste derföre undandra mig något afgörande svar, så länge
Birger är borta; -- --
men huru skall jag väl undvika sådant, om flickan Ah! ... här måste fattas ett raskt beslut!
och den der junkern ännu en gång ansätta mig?
... jag vill genast, dem ovetande, skynda till Göthe-
borg och underrätta Birger och Eri ... (hejdar sig.)
Men om det ändå vore blott en stockning i bloden, som hos mig åstadkommit dessa narraktiga inbillningar ! ... (efter en stunds eftersinnande) ... nej! ... nej! ... i djefvulens namn, hastigt på Gabriella och Arnman i dörren.
resan! ... (vill skynda ut, men möter i detsamma
SJUNDE SCEN. HARALDSON, ARNMAN, GABRIELLA.
Ah! förträffligt!
... lyckan är med oss!...
Arnman (gladt).
Jag fruktade att inte så snart få råka er, hederlige
fader Haraldson, för att rätt hjertligen få tacka er hand.
... den dyrbaraste skänk ni
för det hopp ni gifvit mig om er älskvärda dotters någonsin kunnat ge mig.
Säkert vill ni ändå mera bestämde stadfästa vår lycka, ty huru skulle ni väl er son? -- kunna ha' någon betänklighet emot, att kalla mig Haraldson (visar alla tecken till villrådighet).
Arnman,) Jaha! ...
Herr Jaktlöjtnant, ... ser ni, mål, ... jag ... hm, ... jag ... måste, i en
(För sig sjelf.)
Anfäkta och regera: ... (till
... min tid är i dag upptagen med andra göroangelägen sak, bort på ögonblicket. ...
Ursäkta emedlertid, att jag nu inte kan lemna svar.
En annan gång är ni välkommen.
Så snart jag besinnat mig litet i saken, skall jag afgörande svara er.
(går hastigt.)
låt mig först veta!
... jag tror alla menniskor blifvit rent af underliga.
... dröj åtminstone ett ögonblick! ...
Gabriella (ropande efter Gubben).
GABRIELLA, ARNMAN.
Låt honom gå, Gabriella!
... säkert har han Arnman (bedröfvad).
blifvit smittad af de andras obegripliga fördomar.
Underligt vore det inte heller, om samma motvilja gerska, -- ja, till och med, min egen mor.
O, min Gabriella! ... jag tror sjelfva himlen lagt sig emot vår förening; -- mitt tålamod är slut, -- och uthärdar sannerligen inte flera pröfningar.
Gabriella. gonsin, lifvar hoppet mitt hjerta.
Jag vet, att min sitt samtycke.
Visserligen torde han frukta, att, i råd med Birger, men egentligen lär han ändå i du nämnde om din mor, gode Arvid?...
Arnman. böjelse för dig, har inte kunnat förmås att gilla den; -- -- inte för din skull, min Gabriella, ty
för saken, gripit honom, som dina bröder, din svä-
Misströsta inte, min Arvid!...
Nu, mer än nå-
far tycker om dig, och skall äfven slutligen ge oss afseende på min förmögenhet, handla utan i samhufvudsaken följa sin egen vilja.
Men hvad var det
Min mor, som redan länge anat och känt min
dig älskar hon lika mycket som hon högaktar Erika, -- men af ovilja för din far, och vissa, med hans min hederlige farbror Pehr jag har att tacka, för mar.
Jag trodde mig således nära målet, då nu fordna yrke förenade omständigheter.
Likväl är det att min goda mor nu ändtligen förjagat sina fördo-
80 fruktan för Birgers inflytande på din far, kullslagit alla mina förhoppningar.
Erika, aktar och älskar jag, det vet Gud; -- men de äro inte mina förmyndare, -- och mitt öde, Låt detta minst oroa dig, Arvid! -- Birger och
måste således, oberoende af dem, afgöras.
Men du kan inte tro, min Arvid, huru mycket det gläder mig, att farbror Pehr, som du kallar honom, inte gamle vördnadsvärde man! ... en förundransvärd har jag önskat, att få kallas hans dotter!... Arnman (förtjust).
är emot vår förening.
Ack, hvad jag älskar denne känsla drar mig till hans hjerta: -- och innerligen
ger mig nya förhoppningar och med dem äfven lifvet! -- -- O hvilka hinder skulle jag, för äganle jag dermed än uppoffra hälften af mitt lif!...
Gabriella. dörren; Gabriella förskräcks.) ... Gud! ... sähonom?
Lofva inte så mycket, Arv. ... (det bultar på det af dig inte vilja trotsa och bekämpa!... skul-
Engel! ... din kärlek och din ståndaktighet, åter-
kert Anton; försökte du inte att stilla och lugna Arnman. genast en bekant från Marstrand, som uppehöll mig med prat ända tills du kom att söka mig, hvarefter ... (det bultar ånyo) Låt dem komma in, hvem det än må vara.
Olyckligtvis fann jag honom inte, ty jag råkade
81 Gabriella (ropande).
Stig in!...
(En Länsman och tvenne Stadstjenare inträda.)
NIONDE SCEN. ARNMAN, GABRIELLA, LÄNSMANNEN, Två Stadstjenare.
Länsmannen (till Gabriella helsande).
-- Vi sågo just nyss, att gubben Haraldson, satte seglena till, som man säger, och begaf sig bort.
Er tjenare!... min unga Mamsell, -- tjenare!
Det var måhända ganska klokt gjort af honom, det der företaget; ...
Men kanske ni täcktes upplysa mig, huru snart han möjligen kan vara att återvänta?
Gabriella. jag ingenting.
Visst tycktes han ha mycket brådtom, när han lemnade oss, här, för några ögonblick sedan, ... men jag trodde att de der herrarna från Marstrand, ytterligare önskade hans biträde; ... af...
Min far seglade bort, säger ni?...
Derom vet
och om jag inte misstar mig, är ni, min herre, en Länsmannen (infallande).
des till en af Stadstjenarne.)
Hör på, gå och säg åt
Alldeles riktigt, Mamsell, alldeles riktigt! -- (afsi-
de andra, att de föra den unga mannen afsides, så att ingen märker honom tillsammans med oss, förr än visitationen blifvit verkställd; ... men de ska no-
82 ga bevaka honom.
(Stadstjenaren går.
Till Ga-
briella.)
Jaha, min unga Mamsell!...
Vi ha verkre och kanaljer, hvilka hemligen sluppit ut från
ligen kommit hit för att söka reda på några rackaCarlsten, och eftersom hvarken fader Haraldson eller hans son är hemma, så kanske ni tilläte oss göra en liten granskning i byggnaderna häromkring ...
... tror jag icke, jag har den äran se löjtnant samt, sannerligen, att träffa er, just här...
Arnman. finner ni det så underligt, att råka mig hos Kapten Haraldsons?... Länsmannen.
ni inte...
Jaha, ... när jag rätt tänker efter, ... så kan Gabriella. göra en visitation i vårt hus?...
Tror ni då, att ön, skulle vågat smyga sig in...
Har jag förstått er rätt, min Herre, så önskar ni Huru så?
Min kära Herr Kommissarie; --
(blir nu först varse Arnman.)
Men, Gud hjelpe mig!
Arnman! (tvetydigt.) åh, hå, hå, hå! ... rätt säll-
brottslingarne, i händelse de verkligen kommit till Länsmannen (infallande.)
veta.
Kanske kunde ändå något uppdagas, som ni måhända inte en gång kan ana, genom en liten re tillåter, så... visitation, som ni behagar säga; ... om ni derfö-
Kan ingen veta, min unga Mamsell, kan ingen
83 Gabriella. rar.
(Tar en nyckelknippa från väggen.) ...
Se här, na; -- denna hör till källaren under stora byggningen; ... den här hör till båthuset; ... och denna till sjöboden;...
Mer än gerna skall jag för er öppna våra dör-
skall jag till och med öfverlemna er sjelf nycklar-
... eftersom ni inte sjelf vill följa med, så ska vi
Sjöboden, -- ... jag tackar er!
Länsmannen (begärligt).
allena, på Kronans vägnar, göra en liten rund, för säkerhetens skull, ser ni, -- hvarefter jag skall ha den äran återställa er nycklarna.
Ursäkta! ... (afsides i det han går.)
Nu vill det finnas, om det rättelse. (går tillika med Stadstjenaren.)
är någon sanning i den galna mannens rysliga be-
TIONDE SCEN.
ARNMAN, GABRIELLA.
Gabriella. bäste Arvid?...
Huru är det väl möjligt, att nåHar du någonsin sett ett mera befängdt original,
gra tjufvar eller mördare, skulle kunna vistas i våra byggningar, utan att man blifvit dem varse?
... liga grin sen!...
Jag vore sannerligen färdig att bli rädd för den der karlen!...
Bry dig inte derom, min vän;...
Ett öfverdrifDet är afskyvärdt!
... och hans underliga obehag-
84 vet fjesk i tjensten, när det inte behöfves, är ju ingenting ovanligt hos dessa herrar.
Men förstår du väl, hvar gubben tagit vägen?...
Gabriella. och kommer väl hem mot aftonen.
Du måste Han hade troligen något ärende i grannskapet,
emedlertid hjelpa mig, bäste Arvid, att söka reda på Anton; -- jag är i den grufligaste ångest för Himmel!... det är Birgers röst!...
Ja, verkligen!... den arma menniskan... st!... (lyssnar förskräckt.) Arnman (likaledes lyssnande).
Arvid, skynda hit in i sidorummet, tills jag först hunnit tala med Erika...
Gabriella, ... behöfver jag väl dölja mig!...
Gabriella. känner Birgers häftiga lynne; ... skynda! ... skynda!...
Nå väl!...
(Han går in i sidorummet.)
Ja Arvid! ... du måste lyda mig!
... jag Ja, vid Gud! ... de äro hemma.
Bäste, gode
ELFTE SCEN. GABRIELLA, BIRGER, ERIKA, HARALDSON.
Har du din hemlige älskare qvar här, så önskar Birger (strängt till Gabriella).
jag tala med honom, -- och det ju förr desto heldre!...
Gabriella (ond).
gon sådan.
Jaktlöjtnanten
Arnman har friat till
Min hemlige älskare?
... jag vet inte om nå-
mig, och jag bad pappa ge sitt samtycke, ... men Birger. drig blir Arnmans hustru!...
De goda, välvilliga
pappa reste bort, och lemnade oss båda i ovisshet.
Och jag svarar dig, Gabriella, att du i evighet all-
tankar jag förut hyst om honom, ha alldeles försvunnit, sedan han, eller troligen J båda, i samråd, så och förr än jag samtycker till ditt giftermål med Jaktlöjtnanten, skall jag sperra in dig i bur!... inte brukar gyckel.
Skaffa hit honom!...
Son, son, tänk på hvad du säger!... listigt narrat oss.
Det var ohederligt gjort af honom,
Nu vet du min tanke, och du bör minnas, att jag Haraldson (mildrande till Birger).
Gabriella (oförskräckt).
gifvit Arnman; ... men du bedrar dig, om du tror, att tvång har någon makt öfver mig! ...
Jaktlöjtnanten är en hederlig man, -- du har ingenting
Du vill tvinga mig, att afstå från det löfte jag
86 att förebrå honom; och med eller utan ditt samtycke skall jag bli hans hustru!...
(Birger synes rasande.)
är nu inte i lynne att tåla sådant.
-- Vi anade reefter honom.
Vi voro redan nära hemmet, då far
Ella, Ella, trotsa och reta inte Birger! -- Han
Erika (afsides till Gabriella).
dan i staden, Arnmans afsigt, och skyndade derföre kom emot oss.
Gubben har sedan dessutom förarman komma hit, det är klokast!...
gat Birger, lyd derföre mig, goda Ella, och bed ArnGabriella. vilja, ty jag vet ju, att du inte är lika hård som Birger. (går in i sidorummet.)
Nå väl, Erika!...
Jag skall foga mig efter din
TOLFTE SCEN. HARALDSON, BIRGER, ERIKA, LÄNSMANNEN, tre Stadstjenare, sedan ANTON, och den fjerde Stadstjenaren, slutligen ARNMAN och GABRIELLA.
Länsmannen (till Haraldson och Birger).
förklarar jag er härmed skyldige att träda i häkte!..
På Välloflige Magistratens i Marstrand vägnar,
Häkte?....
Haraldson, Birger, Erika (alla på samma gång, förvånade).
87 Birger. hvilken rätt vågen J här tala om häkte!...
För hvad anklagar man oss?...
Länsmannen.
För tredubbelt mord -- å den för sex år sedan försvunna Kustbevakaren Jaktlöjtnanten Arnman och hans tvenne underlydande följeslagare; -- samt för borrandet och sänkning af Kronans Tulljakt.
Haraldson (ursinnig). (Erika synes utom sig.)
Hvarifrån kommen J, lömske hundar! och med
ven J bevisen för dessa edra skändligt hopspunna upptåger!...
Packa er fort hädan! -- eller, vid helfvetets svafvellågor! -- jag skall eljest stänka na!...
J ljugen, J förbannelsens afföda!... hvar haf-
kring väggarna, den usla drägg i hafven till hjer(Mummel bland Stadstjenarne.)
Birger (afsides till Haraldson).
vi måste duka under för öfvermakten, eller begå drig!...
Så länge ännu bevis saknas, kunna vi
Fatta er, far!... våld tjenar här till intet; --
flera mord, -- och utgjuta mera blod skall jag alkanske reda oss.
(Till Länsmannen.)
Hvem har anstyrkta brott?... eller genom hvilka vittnen och bevis, kunnen J anse oss fällda?...
Länsmannen. och döma er; -- oss endast, att på de välgrundaDet hör allena
Domstolen till, att öfverbevisa
gifvit oss för detta lika mycket osannolika som obe-
88 de skäl och misstankar vi erhållit, med godo eller våld, föra er i fängelse! -- Vi kommo hit, för att efterspana några förrymda brottslingar, -- men finna i stället andra, lika värdiga offer för den hämnande rättvisan -- ty er timma hade slagit! -- er angifvare!... -- ...
För att hindra en ona-
(öppnar fonddörren och insläpper Anton.)
Här sen J turlig förening, emellan sin egen syster, -- den han visste vara okunnig om brottet, -- och den mördades sön, lika okunnig om sin fars banemän, -- har denne, af grämelse och samvetsagg, såsom medveafgifvit en sammanhängande berättelse, om edra då fjerde Stadstjenaren inträder med några tåg, segelstumpar och tvenne hälfter af en kronoflagga.) ...
Och här!... sen J de bevis han förvarat, på sanningen af sin angifvelse!...
Erika (uppger ett skri).
(Faller afdånad i en stol.)
tande om morden, nedtryckte yngling, för oss i dag, ohyggliga illgerningar! -- (öppnar ånyo fonddörren,
Ah!...
Barmhertige Gud!...
na!... (för sig sjelf)...
Allsmäktige Domare!
Erika!...
Vakna min älskade! -- vak-
Birger (skyndar till Erikas hjelp).
... sådant blef således ditt förfärliga beslut!...
Haraldson (vill rusa på Anton, men hålles tillbaka af Stadstjenarne).
den!... tänker du, att få far och bror din, i
Vrålande)
Missfoster!... pestböld från afgrun-
89 galgen! ... låten mig krossa det afskummet, sönder och samman! -- (Arnman och Gabriella komma häftigt utspringande.) Gabriella.
Erika!... goda, älskade Erika!
... hur är det med dig?...
Himmelske Gud!... hvad är på färde?...
kronobetjeningen med lugn.)
Oaktadt det inte kan vara er obekant, att denne usling, -- denne min egen bror, i flera år lidit af en ofta återkommande sinnesförvirring, hvaruti han troligen äfven nu gjort denna så onaturliga anklagelse, -- skall jag likväl jag er!...
Vårda och trösta henne, min syster!... (till
Birger (till Gabriella).
inte motsätta mig er myndighet; -- således följer
Anton (som då han får se Arnman, springer fram till honom, och med vansinniga åtbörder visande på fadren och brodren).
ner kring deras händer!... ha, ha, ha! -- vill
Ser ni!... ser ni!... hur er fars blod rin-
ni ännu gifta er med Gabriella?... (halfhviskande.) gåfva!...
Men kom nu!
... kom! kom!
Ni skall då få bägge deras hufvuden till brölloppskänner ni då inte, huru tulljakten sjunker!...
(Arnman visar tecken till den yttersta bestörtning.)
Ett halfupplyst fängelse.
Vid ridåens uppgång
ligger gubben Haraldson sofvande, på ett simpelt läger.
-- Birger, sitter med hufvudet tankar. lutadt mot ena handen, försjunken i djupa
BIRGER, HARALDSON. Således i dag skall, inte jorden, men Skaparen, Birger (för sig sjelf).
återta sitt lån!... det blef mig då inte förunnadt, att i en redlig ånger; ... i ädla och nyttiga välgerningar, få aftvå mina brott!...
Nåväl!...
äro dessa brott försonade, med mitt eländiga lif, -- hvarföre då knota?
... hvarföre då ej med glädje gifva lagen sitt offer!
... men hon!
... hvad skall det väl bli af henne?...
O, min Gud! --
skall väl någon mildt förbarma sig öfver båda dessa oskyldigt brännmärkta qvinnor?... -- Beklagansvärda syster!...
Olyckliga maka!
(djupt rörd.)
Rysligt grep mig förbannelsen den stund, då jag fastkedjade ditt rena, skuldfria lif vid mitt, -- och, nade afgrunden.
Ingen ånger! -- ingen död! -- framtar ett försegladt bref ur fickan, som han noga
med förvilladt uppsåt, kastade dig i den redan öppförmår nu mera bortvältra denna förbannelse!
(Han betraktar)
Månne väl innehållet af detta bref skall
91 tillskynda dem någon beskyddare?