Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A f den sortens husre- genter finnes det många, och de få endast i sällsynta fall ögonen öppna för, att naturen bestämdt, att kvinnan skall vara ett stöd för mannen, att hon skall verka tillsammans med honom och vid hans sida.
En förståndig man vet att akta sin hustru som sin följeslagare för lifvet, sin mest be- trodda väninna, och när han i andligt hän- seende står öfver henne, söker han kärleks- fullt draga henne upp till sig.
Endast bru- taliteten ser i kvinnan ett underordnadt vä- sen och behandlar henne som ett sådant.
Men kan ett slikt behandlingssätt förenas med vårt århundrades upplysta åskådning?
Ä r det nödvändigt för att upprätthålla man- nens värdighet?
Det band, som knyter äkta makar tillsam- mans, är ju dock af annan art än det, som förenar husbonden och tjänaren.
Överens- kommelsen mellan man och hustru är af gu- domligt ursprung; den, som slutes mellan herre och tjänare, är af rent mänsklig natur.
Ban- det mellan de förra heter — eller borde dock heta — kärlek, mellan de senare — pennin- gar.
Det är därför en gifven sak, att kvin- nan aldrig bör stå under mannen, utan på samma trappsteg som han och verka vid hans sida.
Lägg därför åsido din stackars värdighet, kasta öfver bord den orättvisa, blinda fördo- men mot din hustru!
H a f tillit till henne och värdera hennes råd, i stället för att ring- akta det.
Tala med din hustru!
Se på de makar, som hålla saraman och verka gemensamt, hos dem skall du finna ett kamratskap i allt, som frambringar de vackraste resultat.
För många af de stolta männen kommer det ögonblick, då de ställa sig på samma nivå som deras hustrur, det är, när de själfva lidit skeppsbrott med sina idéer, sitt ensidiga sträfvande.
Då tala de med sina hustrur.
Ett exempel ur lifvet skall förklara, hvad här är sagdt.
Herr R., som egde en stor affär i manufakturbranschen, hade hela veckan granskat sina böcker eller timtals som själsfrånvarande gått fram och tillbaka på sitt kontor.
Det var ej svårt att se, att mannen trycktes af bekymmer.
Han hade visst ett tjog gånger granskat affärens balans, men resultatet hade alltid blifvit det- samma.
Han var nära konkurs.
Hvilka utvägar skulle han tillgripa?
Så tänkte han på sin familj, som han på sitt vis höll myc- ket af, och en inre röst tillropade honom: » Tala med din hustru! » Men han skakade på hufvudet, som om han ej ville låta en sådan tanke få insteg.
Hur skulle han ock- så kunna komma fram därmed.
Hans hust- ru, med hvilken han varit gift ett tjugutal år, ansåg sig vara en förmögen köpmansfru, och det skulle vara synd att taga henne ur denna tro.
Men skulle det ändå inte komma till sist?
Hon hade ingen aning om de stora förluster, han lidit under de senare åren, om de tryckande affärskonjunkturerna.
Hvad ha- tade det väl, om han meddelade henne, hur det stod till med hans affärer?
Hon kunde ju ändå inte hjälpa honom, kvinnor förstå sig j u inte på dylikt.
Prat, han, den starke mannen måste söka att råda och hjälpa sig själf!
På detta sätt Eesonnerade R., men den inre rösten fortfor med sitt: » Tala med din hustru! » Resultat af hans funderingar blef, att han skulle söka sig en yngre kompanjon i affären.
Dennes insats skulle göra det stran- dade fartyget flott igen, och så kunde ju allt åter bli bra.
Fru R.
hade emellertid märkt, hvilken oro på sista tiden gripit hennes man.
En kvin- na har skarpt öga för dylika saker, och en dag, då hon uppsökte honom på kontoret, där han förtretad, men likväl vänligt visade henne tillbaka, talade hon med honom: » Det är något, som trycker dig, min vän, » sade hon deltagande.
» Säg mig, hvad det är.
Låt mig bära dina bekymmer tillsam- mans med dig, såsom det är hvar och en hu- strus plikt. » » Barn, sådant där förstår du dig inte på.
Jag har lidit några förluster, som för tillfäl- let sätta mig i liten förlägenhet, » svarade han, hälft undvikande.
Men hustrun läste i hans ögon, att mannen icke sagt hela sanningen.
Ömt lade hon sin arm kring hans hals och t::1g bönfallande på honom: » Låt mig veta allt.
Det är tyngre bekymmer, som tryckt dig under senare tiden — säg mig allt! » Och nu kunde han tala.
Fritt och öppet skildrade han affärens ställning och lättade så hela sitt beklämda hjärta.
» Tack, käre vän, för att du låtit mig veta din ställning, » sade hon, » vi få nu handla gemensamt för att söka komma ur den.
Vän- ta här ett ögonblick.
Jag kommer strax igen. » Med dessa ord lemnade hon rummet, men var tillbaka om några minuter.
» Se här, hvad jag under tidens lopp sparat ihop.
Det är omkring tre tusen kronor.
Tag dem.
Jag har samlat dem och gömt dem för oförutsedda händelser.
Hvad jag är glad att kunna gifva dig pengarne. » Han slöt sin trofasta hustru till sitt hjärta.
Visserligen var summan alldeles otillräcklig för att med den kunna uppfylla de löpande transaktionerna, men pengarne gjorde likväl för ögonblicket god nytta.
R. afvisade nu icke mera sin hustrus bi- stånd.
De af handlade tillsammans sin ställ- ning och uppgjorde en plan, hur man skulle kunna afvända katastrofen och utan främman- de hjälp upprätthålla den gamla aktade fir- man.
Öeh vid detta tillfälle visade hon en offervillighet, som i hög grad förvånade R.
Hushållet inskränktes, hvad som kunde undvaras af bohaget såldes.
Framför allt ss förvandlades den lilla villan, familjens som- marställe, i reda penningar; hans hustrus smyc- ken gingo samma väg.
På detta sätt inflöto medel till affären — och efter ett par års förlopp var den i full gång igen.
&gt;&amp;&amp;^ * Våra hvardagsrum.
et har redan talats och skrifvits så oändligt myc- ket om detta tema, att det nästan kan synas vågadt att ännu en gång beträda området.
Och ändå ha inte alla de långa epistlarne alltid varit nog för att ändtligen medföra en ändring i inrättandet af våra hvardagsrum.
Fruarna, hvilkas plikt det är att ordna hemmet så trefligt som möjligt för mannen och familjen, äro icke alltid så förståndiga, som man egentligen kunde hop- pas och tro, då det gäller en ändamålsenlig förän- dring inom deras område.
När man nu för tiden gör ett besök, föres man naturligtvis genast af vär- dinnan med ett inbjudande leende till » förmaket » eller » salongen », såsom det oumbärliga paradrummet, allt efter omständigheterna, kallas.
Där ser natur- ligtvis allt mönstergillt och oklanderligt ut.
All lyx, all bekvämlighet, alla konstföremål äro här samman- trängda för att gifva iakttagaren ett intryck af rike- dom, men tyvärr äfven ofta af öfverlastniDg, ifall iakttagaren är reflekterande och finkänslig.
Salongen är i våningen det bästa, det minst använda rummet.
Och ändå är detta alldeles oriktigt.
Hvem bör väl egentligen känna behag och trefnad, mannen, som kaDske hela dagen arbetar i en otreflig lokal för att sedan under sina lediga timmar, kvällar och söndagar, hvila ut och njuta inom kretsen af sin familj vid den egna härden — eller de goda väninnorna, som så gärna vilja ha sin lilla näsa med i andra perso- ners angelägenheter?
För hvem håller man våningen, för sig själf eller för andra?
Nåväl, jag tänker att människan i första rummet lefver för sig själf; det lär väl hvar och en, till och med den mest oegen- nyttiga idealist, erkänna.
Visserligen är det ett vackert, om gästvänlighet vittnande ordspråk, som säger: » Hvad bäst — åt din gäst », — men för långt får det icke drifvas.
Det är • inte salongen, i hvilken gästerna mottagas, som bör taga husmoderns första omsorg i anspråk, nej, det är hvardagsrummet, i hvilket mannen och barnen dagligen och stundligen arbeta och andas och böra finna sig väl.
Och hur skall då ett hvardags- rum vara inrättadt?
— På det mest ändamålsenliga sätt och framför allt — gladt!
Men emedan detta är tämligen uttänjbara begrepp, tar jag mig friheten litet närmare gå in på enskildheterna, naturligtvis med den goda, allvarliga föresatsen att ej bli för vidlyftig.
Först och främst bör alltså hvardagsrummet vara det bästa, det vill säga det sundaste och gladaste rummet i hela våningen.
För luft och ljus, dessa båda stora naturläkare bör alltid finnas tillträde.
Därför bort med de mörka tapeterna, med de dystra gardinerna, som den nuvarande smaken, det nu rå- dande modet bruka beteckna som » eleganta ».
Låt solen skina in klart genom fönstren och pä de ljustapetserade väggarna, häng upp ljusa gardiner och sätt under dem ett par gröna blommande kruk- växter eller en frisk bukett ängsblommor och släpp sedan ut er lilla gula favorit, kanariefågeln, som så hjärtans glad slår sig ned på den högsta platsen i rummet, gardinkornischen — och, tillstån det själfva, ett sådant rum är bra mycket ljusare, mera inbju- dande och äfven mera välgörande för ögat och hjärtat äu ett dystert, af tjocka draperier förmörkadt rum, i hvilket man nog kan vegetera, men icke lefva.
Hvarje människa, den ena mer, den andra mindre, känner sig påverkad af yttre intryck.
Jag t. ex. skulle snart bli vid misstämning, om jag vore dömd till att ha en sådan ljus- och lufttätt sluten ask till boningsrum.
Men för att man skall känna trefnad och behag, måste man, utom ljus och luft, äfven taga hänsyn till inredningen, möbleringen, uppställningen och an- ordningen af de föremål, man gärna och ofta vill ha till hands.
Och detta är nästan hufvudpunkten.
Ett hvardagsrum bör nämligen ej vara något parad- rum, i hvilket den plågsammaste ordning och den mest utpräglade lyx herska, men får å andra sidan icke heller göra intryck af vårdslöshet.
I båda rikt- ningarna begås misstag.
I alla goda husmödrars intresse tror jag, att de flesta misstagen begås i den förstnämnda riktningen.
Visserligen må skönhetssinnet föranleda husmodern att äfven i hvardagsrummet bestå sig några lyxartiklar, men hon bör först och främst vara mera mån om den hemkommande ma-
I DU N kens bekvämlighet än om ett prydligt spetsöfverkast på soffan, hvilket ej får skrynklas eller läggas åt sidan, eller en dyrbar persisk matta, som ej får be- trädas af en vanlig stöfvel.
Hvar annars, om inte i hvardagsrummet, skall man en gång känna sig fri från allt salongstvång och som helt hemma hos sig själf?
Och hur obehagligt är inte för en hvar att, så att säga, vara » på besök hos sig själf », som tale- sättet ganska träffande lyder.
» Säkerligen har en hvar gjort den erfarenheten, hur vid inträdet i ett rum ofta en känsla af välbe- hag kommer öfver en, en ande af hemtrefnad fläktar emot en, medan i ett annat, kanske mycket dyr- barare inredt rum ovilkorligen en känsla af köld lägger sig kring vårt hjärta och en tryckt stämning bemäktigar sig oss.
Vi veta ofta icke, hvarpå det beror, vårt öga kan ej upptäcka något oskönt, vårt skönhetssinne ingen disharmoni, och likväl fattas ett visst något, för hvilket vi förgäfves söka ett bestämdt uttryck.
En förklaring låter lätt finna sig.
Hvar- dagsrummet eller öfver hufvud hvarje bebodt rum representerar en del af innehafvarens fysiska och psy- kiska lif.
Låtom oss blott kasta en blick omkring i vårt rum!
Öfverallt träder vårt egna » jag » emot oss, öfver- allt stöta vi på egna idéer, egna anordningar; vi se en liten del af yårt själslif, af våra intressen förkropps- ligade framför oss — och känna oss hemmastadda.
Men om ett rum är inredt efter främmande principer, ofta stelt och obekvämt, emedan naturligtvis modet ej bekymrar sig om individens privata behof och egenheter, då känna vi obehag, ty en främmande, likgiltig ton hvilar öfver anordningarna, om de än aldrig så mycket motsvara skönhetens lagar.
Sjunger väl någonsin skalden om luxuösa salonger, om konst- närligt utsmyckade rum?
Men om det enkla landthuset och bondens stuga, om kvarnen och skogs- hyddan.
Måtten 1 alla behjärta det, älskvärda läsarinnor: ett hvardagsrum kan vara enkelt och måste ovilkor- ligen vara friskt och gladt.
Därför: tanken först och främst på hvardagsrummet — sedan på salongen!
I f o r n a d a g a r.
Strödda blad ur minnets album, samlade af M a t h i l d a L a n g l e t.
Hans nåd oeh hennes nåd.
» !^j|ag skalle helsa så mycket från hans Dåd Qéfi och hennes nåd oeh be, att herrskapet skulle vara go ' a och komma till herrskapet på kaffe i eftermiddag klockan half fem. » » Tack, snälla jungfru Gustafva!
Var god och helsa tillbaka, att vi skola ha den äran att komma. » » Och så helsa fröken Agatha så mycket och bad, att småflickorna skulle få komma med. » Pastorskan dröjde litet med svaret, ty hon mönstrade i tankarne småflickornas garderob, och Tinnie väntade med andan i halsen på, huru det skulle gå.
Men efter ett par ögon- blick, som föreföllo Tinnie oändligt långa, sade hennes mor: » Helsa och tacka fröken Agatha så myc- ket; flickorna skola få följa med. » Således var saken afgjord och glädjen stor.
Inte för det att det väntade nöjet på minsta sätt liknade nutidens barnbjudningar, eller att den tidens barn fingo uppträda så fritt som våra dagars ungdom.
Men det var ett så säll- synt nöje att » gå bort », och de stora rummen med sin prydliga möblering motsvarade i Tinnies ögon i så hög grad de palats och härlighe- ter, om hvilka hon läste i sin högt älskade Brockhaus, att det ensamt därför var henne en fröjd.
Hans nåd — det var för öfrigt nästan en- dast jungfru Stafva, som kallade honom så; de öfriga sade vanligen » kammarherrn » — och hennes nåd voro af gammal adel och deras stamträd steg upp till kungliga ättefäder, sades det.
Hvad de hette, hade Tinnie aldrig hört.
» Kammarherren och hennas nåd » funnos ej i flere exemplar, och några förvexlingar kunde ej gärna ega rum.
Det gamla paret bodde i ett präktigt, stort stenhus, beläget i samma plan som prästgården, men byggdt så, att huset åt sjösidan hade två våningar, men åt land- sidan blott en.
Äfven här hade man, i en något lägre afsats, fyllt ut berget till en terrass med jasminbersåer och syrenhäckar samt en » parterr », där narcisser och tulpaner och tusenskön blommade om våren och lavendel och reseda doftade om sommaren.
Härifrån ledde en trappa ned till en köksträdgård, som sträckte sig ända ned till stranden, alltsam- man väl underhållet och fint.
Hans nåd hade varit page hos Gustaf I I I och till och med varit närvarande och uppvaktande på den ödesdigra operamaskeraden.
Han ta- lade ännu gärna om » salig kungen », helt och hållet ignorerande, att ännu en kung hunnit blifva högstsalig, sedan det dödande skottet af- lossades mot hans kung.
Därjämte ansåg han bland de oundgängligaste egenskaper för att komma fram i världen och sin väg ostraffliga gå den, att man kunde tala franska perfekt, coulamment, som han alltid uttryckte sig.
Vid högtidliga tillfällen bar han på frackskörtet en gyllene nyckel, spelade gärna whist, var vin- kännare och gourmand, höll aldrig tal och hade för resten just icke något att säga.
Det var hennes nåd, som var intelligensen.
Kammarherren hade varit vacker som en Ado- nis, men därmed var också hans meritförteck- ning färdig.
Hennes nåd hade föga fägring, men det var hon, som styrde och ställde, som med små inkomster och en ständigt växande barnskara hållit familjen uppe, så att den ej blifvit » deklasserad ».
Nu satt hon där i ro och var fri från ekonomiska bekymmer.
Kam- marherrn hade peDsion från hofvet och en för den tiden rätt indräktig syssla, som genom särskilda omständigheter blifvit nästan en sine- kur.
Hennes nåd hade således ingenting att göra utom att sköta sitt hus — hvilket hon gjorde briljant — oeh vara fin och förnäm, hvilket hon också briljant förstod sig på.
Hela förmiddagen trippade hon omkring, klädd i hvit morgonrock, med remsor och rynkningar af alla slag, och tillsittande mössa med spetskrus, alltid lika fin oeh nystärkt oeh snöhvit.
Till middagen klädde hon sig i svart sidenrock, baud en knippa löslockar, stor som ett ordinärt kålhufvud, vid hvardera tinningen och satte på sin hjässa ett annat slags mössa, af idel spetsar, med ett par långa, lilasfärgade sidenband, som stundom hängde fritt, stundom knötos under hakan.
För öfrigt var hennes nåd tämligen lång och smärt samt förnämt magerlagd, utan att vara kantig, då däremot hans nåd hade lagt sig till med en viss borgerlig embonpoint.
Men raka i ryggen voro båda två och ned- låtande mot alla köpingens ofrälse invånare, både » bättre » och » sämre », hvilket dock an- sågs alldeles i sin ordning på den tiden.
Det var ingen, som tänkte sig, att » de förnäma » icke också skulle visa sig förnäma och vara öfverlägsna alla andra på grund af sin börd.
De hade haft många barn, tretton, fjorton stycken, af hvilka hela dussinet ännu var i lifvet.
Döttrarna hade alla varit stora skön- heter och blifvit gifta, mest med utländska grefvar och baroner; endast fröken Agatha var ogift och hemma.
Sönerna voro kring- spridda hit oeh dit, i Turkiet, Brasilien och Förenta staterna.
Somliga voro diplomater och militärer, somliga åter simpla matroser — så påstods det åtminstone.
Hvarken hans eller hennes nåd talade någonsin om sina sö- 1890 ner; en af döttrarna, som gift sig med en ofrälse person, nämndes heller aldrig.
Den förnäma familjens tidigare öden voro insvepta i ett dunkel, som endast gjorde den ändå mera intressant.
Men då och då fick den ofrälse afunden fatt i ett eller annat faktum, som med glädje bars omkring, diskuterades och efter omständigheterna förökades eller förmin- skades.
Ty äfven i detta lilla samhälle sak- nades ej de, om hvilka det kunde sägas: » De taga från, och de lägga till och göra hvalfisk utaf en sill. » Hans nåd och hennes nåd lefde fint och uppträdde förnämt, och detta gjorde, att de bibehöllo sin ställning, hvad än gamla, upp- dykande skvallerhistorier kunde förmäla.
Fröken Agatha, den mildaste, vänligaste själ, som kunde tänkas, var ungefär jämnårig med prestfrun, och de båda voro också goda, för- troliga vänner — en vänskap, som räckte ända till dess döden kallade den milda Agatha från ett jordelif, som gifvit henne blott föga glädje.
Klockan fyra på eftermiddagen voro små- flickorna klädda i sina nya sitsklädningar med korta ärmar och tämligen urringade, kring hal- sen försedda med en eollerette, en vid, rynkad remsa af hvit » kambris » med en spets i kan- ten, hvilken, sydd på en underkrage, föll ned på klädningslifvet.
Till kostymen hörde hvita » byxholkar », likaledes spetsgarnerade, som räckte väl ned till fotknölen, samt skor af grönt saffian, på engelskt maner knutna kring fotleden.
Fem minuter före half fem påtog prestfrun sin » äkta sjal » med röd spegel och bård af » palmetter », sin rottingshatt - — det vill säga, en hatt af gult kattun, rynkadt öfver fina rot- tingar, så att den stod ut omkring hennes vackra, bleka ansikte ungefär som ett medel- måttligt paraply — och sina halfhandskar af nankin, dem hon själf sytt.
Barnen hade långa sådana vantar, som gingo upp öfver armbågen, små » kråkor » af samma slags tyg som mam- mas hatt och, i stället för själar, hemväfda rutiga bomullshalsdukar.
Pastorn var klädd i så kallad prästrock, som nu började uttränga fracken, hvilken eljes var äfven presternas säll- skapsdräkt, och kaftanen, som var ämbets- dräkt — en veckad, besynnerlig, vid rock, hvilken numera endast bars af kontraktspro- star och dylika dignitärer.
Och så begaf man sig på väg.
Afståndet var kort och fem minuter efter den utsatta tiden inträdde det lilla sällskapet i den stora förstugan, hvars stenbelagda golf och hvälfda tak gåfvo återljud af de lättaste steg, den minsta hviskning.
Tinnie kände sig alltid ytterst högtidlig till mods, då hon inträdde här, och än i dag kan hon i minnet återkalla den heliga bäfvan, som grep henne vid inträ- det i detta palats.
Tjugu år senare stod hon åter där — hvart hade hela härligheten tagit vägen?
Palatset hade krympt ihop, lyxen hade försvunnit, men hans nåd var lika rak som vanligt: parlez-vous francais coulamment?
Och hennes nåds morgonrock var lika snöhvit och spetsbeprydd.
De svarta » korkskrufvarne » hade gifvit rum för grå » kanonlockar », och den förnäma magerheten hade blifvit knotig- het — eljes var allt sig likt, till och med den oförbränneliga jungfru Stafva.
Allt var sig likt, var annorlunda.
men hon, som såg det, (Forts.) Näst efter hjärtats affärer är det grannar- nes affärer, som intressera det täcka könet.
Walter Seoit.
B ö r den kvinliga åldern äktenskaps- höjas?
Hr F. T. Borgs motion i första kammaren.
/ S S \ lägenheterna häraf skulle dock betyda mindre, ^et hlott vore ett fåtal unga kvinnor, som gjorde bruk af denna olyckliga frihet.
Men det visar sig tvärtom, att deras antal varit ganska stort.
Under de tio åren 1871 — 80 gifte sig i Sverige 281,498 kvinnor för första gången, och af dem 29,112, eller 10,85 %, före fyllda tjuguett år.
Dessa giften i otld voro under de tio åren stadda i stark tillväxt, och uppgingo 1871 till 8,74 %, men 1880 ända till 13,27 % af hela antalet.
D e för ti- diga äktenskapens antal stiger och faller, allt efter som de yngre åldersklasserna af befolkningen äro mer eller mindre talrika.
En ändring bäri påkallas alltså af ett trängande behof; och skall den tillfredsställa ett vaket rätts- medvetandes kraf på samma gång som vetenskapens och lifvets fordringar på ett i kroppslig och andlig måtto sundt och lifskraftigt slägte, så låter den sig svårligen utföras på mer än ett sätt.
Detta sätt är att låta äktenskapsåldern sammanfalla med myndig- hetsåldern, så att kvinna lika väl som man finge träda i gifte först vid fyllda tjuguett års ålder.
Då j u någon åldersgräns måste sättas, är denna af alla sakkunnige erkänd och af all erfarenhet visad såsom den bästa och lämpligaste.
Detta naturligtvis oaf- sedt de många undantagsfall, där den omyndige kan ha nått större mognad än den myndige, och som lika Itet kunna undvikas, som i alla andra fall, så- som vården af egendom och dylikt, där samhället funnit nödvändigt föreskrifva en viss åldersgräns för fullmyndighet.
o m dig gifter eller fäster, torde ej vara nödigt, då i ty fall 2 kap. 12 § Giftermålsbalken om ansvar för olaga vigsel lär lemna full trygghet.
Anses ändock ett dylikt stadgande af nöden, då torde det kunna insättas i stället för 2 kap. 10 §, som föreslås att utgå.
Då jag här nedan ansett mig böra i formulerade lagparagrafer affatta mitt förslag, har detta endast skett för att möjligast tydligt angifva syftet med de önskade lagförändringarna, men icke med anspråk att härmed ha åt dem gifvit en juridiskt nöjaktig form.
För dess vinnande torde de fast hellre böra underkastas en strängt nagelfarande pröfning af er- farne jurister; och litar jag i ty fall på att Lagut- skottet, till hvilket jag anhåller att motionen må hänvisas, skall göra sitt bästa.
(Här följer förslag till ändringar i och tillägg till Giftermålsbalken.)
Skulle emellertid riksdagen anse en vidare utred- ning af frågan, än den riksdagen är i tillfälle att åstadkomma, vara erforderlig, vågar jag föreslå, att riksdagen i skrifvelse till kgl.
maj:t måtte anhålla, det täcktes kgl.
maj:t låta verkställa en dylik utred- ning samt därefter förelägga riksdagen förslag till lagförändringar i ofvan angifna syfte.
H t i s a p o t e k.
* delar.
10 — 15 droppar i vatten 3 — 4 gånger dagligen.
Med alla dessa preparat bör för späda barn och i synnerhet för barn under året iakttagas den största försiktighet.
Jämför Bröstdroppar!
Engelskt salt.
1 5 — 3 0 gram på en gång som afföringsmedel.
Fläderblommor, till fläderte (1 handfull till omkring 1 liter vatten), som svettdrifvande mot förkylning.
Frangulabark.
3 0 — 4 0 gram skuren bark kokas V, timme med så mycket vatten, att den silade återstoden efter kokningen utgör / liter.
Till laxermedel: 1- — 3 matskedar på kvällen.
Hoffmanns droppar (Aether spirituosus).
25 — 5 0 droppar i vatten eller på socker vid kramp eller som upplifvande medel.
* Jodoform.
Utmärkt medel att strö på sår, helst blandadt med dubbla mängden pulveri- serad borsyra.
Bör dock användas försiktigt.
Kalkvatten.
(Sol.
Hydrat.
calcici).
Till gurg- ling eller sköljning (sprutning) af mun och svalg isynnerhet vid beläggningar i bakre delen af svalget.
Vidare till omslag vid hud- lösheter eller brännskador, hvarvid dess ver- kan betydligt förstärkes genom blandning med lika delar linolja, då genom omskakning er- hålles s. k. Icalkliniment, godt medel mot bränn- skador.
Kamfer.
I dosis af 5 — 10 centigram kan det försökas vid smärtsam urinafgång, oeh som svettdrifvande eller upplifvande medel.
A f kamfer beredas följande preparat: 1) Kamferolja.
(1 del kamfer, 4 delar rof- olja.)
Omskakas emellanåt.
Användes ut- värtes till ingnidningar vid smärtor, isynner- het af reumatisk natur.
2) Kamfersprit (1 del kamfer, 9 delar bränn- vin).
Till ingnidningar som föreg.
Eljes vid kylskador, kylknölar, etc. 3) Bångs nervdroppar {Aether spirituosus camphoraius).
1 del kampher, 6 delar Hoff- manns droppar.