Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu dröjde det, innan hon fann sitt eget område inom måleriet.
Vid sidan af porträt- tet — hennes första kärlek, som hon också alltid förblef trogen — målade hon genretaf- lor i tidens smak, dels de vanliga typerna från Italien — munkar, pilgrimer, campagnakvinnor — dels folklifsbilder i den då moderna tyska stilen: » De fader- och moderlösa », » Blind gubbe med sina barnbarn », en moder, som klär på sina barn, en fattig änka, som utmat- tad fallit i sömn, sedan barnet somnat vid hennes bröst.
Hon försökte sig också på ka- raktärsbilder — » Evangelisten Matthceus », — och på att skildra lifliga, rörliga uppträden — en af de första målningar hon hemsände fram- ställde » En dryckesscen, vann mycket bifall, inköptes af konstföreningen och utdelades i li- tografi till föreningens medlemmar.
Det är ganska egendomligt att konstatera, hur hennes ärliga studier mer och mer vin- na hennes manliga yrkeskamraters sympa- tier.
Året efter hennes utresa omnämner Scho- lander, att hon hemsändt ett » aktningsvärdt » apostlahufvud.
Wahlbom berättar samtidigt från Paris, att » hon målar ganska snällt, som man säger ».
Året därefter råkar Q varuström henne därute och påpekar i bref hem, att hennes arbeten » bland andra förtjänster äga äfven den att icke bära ringaste spår af att vara gjorda af en mamsell » — och det var ett ganska godt loford på den tiden.
Då Amalia Lindegren återvändt hem 1856 och blifvit bofast i Stockholm — hon företog sedan endast ett par kortare resor till Paris och Dusseldorf — utvecklade sig hos henne det speeielt svenska drag, som gjorde henne mera omtyckt än förut af allmänheten.
Stu- dieresor i Dalarne gåfvo henne motiv till de pupulära bilderna ur dalfolkets lif.
Hon blef högt uppburen af kritiken — den ansedda konstkritikern Julius Langs kallade henne den främste bland de genremålare — således ej endast ibland de kvinliga artisterna — som utöfvade sin konst inom Sveriges gränser.
Egron Lundgren, som på en utställning i London såg någon af hnnnes svenska folkbilder, prisade den för » sanning, känsla, enkelhet, klar och liflig färg » och sade, att af de då utställda svenska taflorna gjorde hennes det bästa in- trycket.
Ett så afgjordt beröm från en så for- drande konstnär har mycket att betyda.
— Hon blef ock hedersledamot af de kvinliga artisternas förening i London.
Kärlekssagan på Björke^ berga. '
/ I nder denna titel har den framstående skal- ^ i j / den d:r A.
U. Bååth fullbordat en längre ~ *
Diktcykeln, hvilken enligt kompe- tente bedömares utsago, tillhör det bästa, som d; r Bååth någonsin skrifvit, behandlar en episod ur den äfventyrslystne skalden Lasse Wivallius ' lif.
Ur den på poetiska skönheter och färgrika, liffulla målningar öfverflödande dikten har Iduns red.
redan nu varit i tillfälle att meddela sina läsarin- nor ett prof.
Detta skildrar hjältens o c h hjältin- nans första möte vid den unge krigarens ankomst till Björkeberga.
r Allena gick hon i slottets blommande rosengärd, där örtesängarna vid trifvas all hennes vänliga vård.
Kring lwita rosor och röda, lavendel och rosmarin där fladdrade och surrade humlor och bin.
sommarfjårlar Sin morgon / ägnad hon och hade af blomstrens brokiga af vallukt ur daggiga som I skatt, kalkar, öppnats i svunnen natt.
trådgård, af häckar blef sinnet så hägnad, sommarstämdt; hit nådde ej röster kårfva, Som porträttmålarinna blef hon mycket an- litad.
Hon målade drottning Lovisa och kron- prinsessan af Danmark — båda porträtten nu- mera i nationalmuseets ego, — vårt nuvaran- de konungapar, många af samhällets högst upp- satte män och flere af societetens damer.
En osökt uppfattning, säkerhet i tekning och mo- dellering, enkel, kraftig kolorit och finhet i uttrycket utmärka hennes talrika porträtt.
ej borgstugans bullrande skämt.
Den solsken Aktad och eftersökt, förblef hon dock stän- digt tillbakadragen och anspråkslös.
Hennes lif var ett stilla lif i flitigt arbete, • — minst af allt sträfvade hon efter att bli bemärkt och hyllad.
Hennes arbeten väckte bifall, uppse- ende, blefvo populära — om henne själf hör- de man aldrig talas.
Trots sin försvagade syn på gamla dagar målade hon i det längsta.
Det var endast ett par veckor sedan hon afslutade sin sista tafla, en » Pilgrim » — antagligen en reproduktion efter en af hennes äldre målningar — och för all- tid lade paletten ifrån sig.
Kort före jul in- sjuknade hon, och söndagen den 27 dec.
var hon ej mer bland de lefvande.
En af våra för länge sedan aflidne målare yttrade en gång, att det bästa griftetal, en konstnär kunde hoppas på, det var, om det sades om honom, att han arbetat väl.
Mer än de flesta gjorde sig Amalia Lindegren värd detta eftermäle.
Då hörde hon steg helt plötsligt, och når hon vande sig ' om, hon såg sin fader — med honom ro, som i surrfgldt kring ångande örterna låg, nu liksom sänkte sig neder med drömmar en främmande Och i jungfruhåg.
ädling denne hälsade » Jag for kom.
lifligt: öfver svallande sjö, jag gästade Södern, men aldrig jag fann en stoltare mö!
» Jag / låtsar er, jungfru »; — hon kände, hur rodnad på kinderna förvirrad af det sprang; hon vardt, hon smektes stämmans melodiska malmfulla hans tindrande klang; svea-målet, ögonkast, allt väckte, dåraride Ijufligt, en sinnesoro i hast.
Når borta han var, icke hade hon fågnad af örterna mer.
— Nu står hon på björkklädd kulle och honom, blott honom hon ser.
En far.
Af M a r i a Nyström.
å l e t lät så trefligt därinne från hvardags- % rummet, de unga lifliga rösterna och moderns glada skratt.
Snabbare och snabbare flög pennan, där han satt och skref i sitt klart upplysta arbetsrum.
Det var ett elegant och dyrbart iuredt rum, där allt vittnade om rikedom och smak.
Det var ett mer än elegant rum, det var ett hem- trefligt rum, där många småsaker buro vittne om kärleksfull ömhet och omtanke.
Där på det dyrbara skrifbordet låg en liten penntorkare af stramalj och med märke efter ett litet smörigt finger, lillans första julklapp åt sin pappa.
På golfvet låg hennes sista arbete, den präktiga skriftygsmattan.
Det nätta penn- stället var förfärdigadt af den lille konstför- farne slöjdaren, och frimärkssamlaren hade uppoffrat sina » dubletter » till beklädnad på askfatet.
Ocb där var slutligen skrifbordsmat- tan från den, som var honom kär öfver alla andra, från hans maka.
Allt talade om kärlek och tillgifvenhet, och en outsäglig ömhet lyste också ur hans blick, då den då och då höjdes för att liksom smekande öfverfara alla dessa föremål.
Det var, som om tanken emellanåt velat stanna vid dem och drömma; men så ljöd åter det glada skrattet därinne från hvar- dagsrummet, och åter flög pennan snabbt öfver papperet.
Nu var han färdig, raskt lade han undan papperen, nu skulle äfven han vara med om glädjen därinne.
Men plötsligt tvekade han, dröjande fattade han i låset, gick med långsamma steg genom salongen och stannade på tröskeln till hvardags- rummet.
Därinne hade det blifvit tyst.
Den unge studenten reste sig hastigt från sin bekväma ställning i soffhörnet och började bläddra i en bok, som låg på bordet.
Anna, som nyss helt lättjefullt gjort det bekvämt sig för på mattan med hufvudet i moderns famn, satte sig åter sedesamt till sin söm.
Andre sonen, skol- gossen, kom plötsligt ihåg, att stolen hade fyra ben, och lillan kröp sakta ned från bordet, där hon suttit i ^stum beundran öfver alla de bragder bröderna nyss omtalat.
» Åh, pappa!
Gif rnm i soffan, Karl.
Ä r du färdig med din skrifning, min vän? » » Ja!
Nej, jag glömde, jag har ju ännu litet kvar. » Tvärt svängde han om på tröskeln och återvände till sitt rum.
Han tyckte sig höra det glada jublet, då vid klockans ljud alla barnen skyndade emot den efterlängtade fadern.
Han såg med smärt- sam längtan, huru fadern skämtsamt tryckte ned sin mössa öfver ögonen på lille pysen, huru han muntert svängde omkring med äldsta tösen, under det de yngre klängde sig fast vid armar och ben, ända till dess de fingo fadern pustande ned på en stol.
Så kom modern med den yngsta.
Högt på pappas axel svingades den lilla, men hon var ej rädd, med armarne om pappas hals eller med ett stadigt tag i pappas hår kunde hon trotsa större faror än så.
Det var lek och ras; pappa midt på golfvet och hela skaran jublande omkring.
— Det blef så tungt om hjärtat för den en- samme mannen därborta vid fönstret.
Huru gärna hade han ej gifVit alla sina rikedomar för blott en smula af den fattige mannens öfverflöd!
Hvad hade han ej gifvit, om äfven han fått känna små mjuka armar kring sin hals, om han fått vara häst åt lillan och doktor åt dockan, om han fått hjälpa med grammatikan och fått vara med om skolhi- storierna, om studenten kommit till honom med sina penningeförlägenheter och Anna med sina toalettbekymmer!
Hvad hade han ej gifvit, om de därinne ej tystnat, då han kom in.
Han hade ju barn, han hade en kär- leksfull hustru!
Hvarför var han ensam?
Hvarför var han en främling i sin egen fa- milj?
Hvad skilde honom från dem?
Ingen fläck fanns på hans heder; oaktadt sitt något stela väsen var han allmänt afhållen bland sina vänner.
Huru hade klyftan inom familjen uppstått?
Åh, det hade gått så småningom.
Han hade haft mycket arbete, då barnen voro små.
Han var ej så synnerligt intresserad af den lilla skrikhalsen därinne i sängkammaren!
D å han hade ledigt, pratade han helst med sin hustru.
Han kände sig så otymplig, då det gällde att spänna för dockhästen eller att be- rätta en saga; läxläsningen med de små var enerverande, och hans hustru var glad att kunna befria honom från detta besvär.
Små- ningom hade barnen blifvit blyga för honom, och han hade ej gifvit sig tid att öfvervinna denna blyghet, och nu nu störde han dem blott med sin närvaro.
Nog var ju far den, som alla älskade och ärade; men han kunde ej så riktigt förstå, huru ungdomen kände och tänkte.
Han hade ej som mamma helt lefvat sig in i deras käns- lor och blifvit som ung på nytt med dem.
För sent hade han insett, att äfven det där röda byltet i barnkammaren måste hafva en plats i fadersfamnen; att intet arbete så får absorbera en fader, det han ej har tid att leka med sina små.
Han hade glömt, att man aldrig får upphöra att lära.
Har man lärt nog och blifvit man, måste man lära sig att med sina barn åter vara ung och att med dem sätta sig in i den nya tidens måhända olika uppfattning och åsikter.
* Det glada skrattet klingade åter i hvardags- rummet.
Klar brann lampan i det eleganta arbetsrummet, och dess sken föll på skrifbordets alla om ömhet och kärlek vittnande småsaker.
Men därinne satt en djupt bedröfvad man med hufvudet nedböjdt i händerna för att dölja de bittra, bittra tårarne.
Huru mången afton hade han ej stått där och med bitter afund betraktat sce- nen där midtemot.
Han kände så väl tiden, då familjefadern återvände från sitt arbete.
Gamla gömmor.
Skiss för Idun af S o p h i e L i n g e.
vilken treflig gammal vind det var!
Visst var där litet hett på sommaren, när solen brände på de gamla spruckna tegel- pannorna, och i vätväder sipprade regnet i små rännilar ner efter åsarne och de mörka läkterna, men trefligt var det i alla fall.
D u skulle bara varit där en riktig solskens- dag.
En väldig flod af ljus vältade då in genom de båda vindskuporna, som lågo midt emot hvarandra, och i den floden simmade milliarder små fina, glänsande partiklar, gun- gade upp och ned, upp och ned, så att man kunde bli yr i hufvudet af att se därpå.
Men på ömse sidor, inne i de djupa vrårna, var det nästan mörkt, utom där en och annan spindelväf, träffad af en solstråle, som träng- de in genom en remnad takpanna, lyste som en feston af silfver.
Och just dessa dunkla skrymslen — som voro upplagsplats för hvarje- handa bråte af sönderbrutna husgeråd samt gamla kistor och koffertar — hade tidigare haft ett oemotståndligt behag för mitt barna- sinne.
Nu hade jag vuxit ifrån detta tycke något, men trifdes ännu godt på den gamla vinden, där jag tillbragte så många glada timmar un- der barnaåren.
De mörka dammiga skryms- lena voro ej nu i min smak; fönstren, från hvilka man hade en så fri utsikt öfver om- gifningen, lockade mig ofta att tillbringa en stund däruppe.
Så låg jag, en vacker dag på vårsidan, till hälften ute genom ett af dem, såg på de förbiseglande molnen och drömde — jag vet icke hvad, men några vidunderliga saker var det visst.
E d röst nerifrån den rankiga trätrappan slet mig plötsligt ur min drömvärld.
» Hvad i all världen, flicka, gör du där?
Jag kunde ej begripa, hvart du hade tagit vägen? » Det var faster Marie, som kom upp för trappan, bärande på en nystfot, som skulle ställas undan däruppe, och nu fick se mig ligga halfvägs ute genom fönstret.
» D u kunde j u rent af stupa ut, och för öfrigt hafva svalorna bo på karmen där ofvan- för, och du kunde få något i ögonen.
Har du inte sett det? » Detta argument verkade, och jag drog häf- tigt tillbaka hufvudet.
» Jag studerar molnen, faster. » » Studerar molnen!
Det är visst någonting att studera; de ändra j u form och färg oupp- hörligt.
Gå då i stället ner och studera fast- landet och öarna på din karta, så kan du ha någon behållning däraf — de förändras då inte. » » Misstag, faster.
Genom vattnets ständiga inverkan.
» » Asch!
Kom nu inte med någon lärd före- läsning utan hjälp mig i stället att lyfta ner den här tunga lådan, som blifvit uppsatt på min koffert.
Så, tag nu i.
Tung var den, men det gick. » Faster skulle i sin koffert!
Den som kanske aldrig varit i åtnjutande af förmånen att ha en gammal vind och en gammal faster, ägarinna till en stor gammal koffert på den vinden, vet ej heller, hur det kändes, när faster började tala om att revi- dera i sin koffert.
Jag slog mig ner på lådan, som jag nyss hjälpt till att lyfta ner, och öppnade mina ögon, så vidt jag kunde.
Låset var litet krångligt, men det gick dock till sist att komma till rätta därmed, och så slogs locket upp.
Har du någonsin sett en sådan där gam- maldags koffert med sina små fack på sidor- na och med snören uppspända under det bukiga locket, där hvarjehanda föremål äro dels upphängda, dels instuckna.
O, hvad våra moderna reskoffertar taga sig prosaiskt ut vid sidan af en sådan där gammal vörd-
IDUN 12 nadsvärd tingest.
Alldeles som ett modernt trähus bredvid en medeltidsborg.
Och denna doft af rosor och lavendel sedan, som strömmade ut ur dess inre och fyllde hela vinden med vällukt, när faster öppnade locket.
Poesi, poesi alltigenom!
» A c k, faster, jag får j u vara med och se på alla dina vackra saker — det är så rys- ligt roligt. » » Ja, men ingen förevisning, förstår du; det har jag ej tid med i dag på spritt hvar- dan.
Jag skulle bara ta ' reda på ett grått ullgarnsnystan, som skall ligga någonstädes på botten. » På botten — det var då allt för lyckligt.
En hel hop af sakerna måste således upp i dagen.
» Lägg i mitt knä, faster.
migt på golfvet. » Det är så dam- Hvilken liten diplomat jag var!
Först kommo några lättare småsaker och ett par själar af mycket antikt utseende.
Så ett par broderade tofflor samt en bibel i slitet skinnband.
En gammal röd och hvit, finrandig musslinskjol med volaDger ner- omkring hade alltid utgjort ett föremål för min barnsliga beundran, men det hopp jag städse hyst att en gång få den ändrad och passande för min egen lilla lekamen hade så småningom bleknat, nu sedan jag vuxit upp till en lång ranglig flicka och insåg, att den ej längre skulle räcka till.
Ett par stora silkesdukar af gaziris — en röd och en ljusblå medinväfda silkesblommor — voro dock afgjordt det vackraste af koffertens innehåll, och jag tröttnade aldrig att beundra dem.
Ett långt, smalt paket.
Det hade jag bestämdt aldrig sett förr, och min nyfikenhet var stor.
Medan faster Marie sökte på botten af kofferten och dök upp igen med sitt ullgarns- nystan i handen, hade jag varligt lossat litet på papperet, men till min stora förfäran sprang det loss i rullningen, och ett ljust, glänsande sidentyg rullade ut och följde efter mina knän och ben ända ner till det dammiga golfvet.
Jag blef så förbluffad, att jag ingenting kunde säga eller göra, förrän faster fått ögonen därpå.
Hon blef i hast alldeles blek och ryckte häftigt till sig tyget.
» Olyckliga barn, hvad gör du? » — sade hon därpå — » det skulle aldrig komma i dagen, förrän jag skulle svepas däri. » Och min gamla faster — eljes så lugn, så kall, så hvardaglig, — satte sig på en gam- mal stol, som fanns till hands, lutade hufvu- det i händerna och brast ut i en häftig, ohej- dad gråt.
Jag visste ej, hvad jag skulle taga mig till, och mitt hjärta krympte samman i mitt bröst.
Några smekningar hade hittills aldrig kom- mit i fråga oss emellan, men följande min känslas bud, smög jag mig nu intill henne och lade min arm om hennes hals.
» Faster, kära faster » — sade jag ömt — » förlåt mig, om jag gjort dig ondt?
Jag är så ledsen däröfver. » Och jag smekte hennes grå, obetäckta hufvud.
» Jag var nyfiken, och det var illa, men jag menade icke något ondt därmed.
Förlåt mig! » Hon såg nu upp och torkade af sina tårar.
» Det är ej så farligt » - — sade hon ovanligt mildt — » men det kom så häftigt öfver mig. » » A c k faster » — sade jag — » jag vet.
D u har en historia. » » En historia » — svarade hon — » hvem har ej en historia! » Jag hade aldrig tänkt, att hon hade en.
För omkring tio år sedan, vid min moders frånfälle, hade hon kommit i vårt hem, redan då vissnad ocn hade under dessa år gått upp i de husliga omsorgerna och låtit mig sköta mig själf, bäst jag ville.
Aldrig förr hade jag tänkt på, att hon också varit ung en gång.
Nu såg jag henne i ett nytt ljus.
Äfven hon hade haft sin saga, sina sorger, sina fröj- der.
A c k, ville hon bara berätta!
Hon tog upp sidentyget, skakade det fritt från dam och slätade ut det omsorgsfullt.
» Ä r det ej vackert? » — frågade hon till sist.
» Förtjusande!
Hvilken vacker brudkläd- ning det skulle ha blifvit. » Hon gaf mig ett långt, skarpt ögonkast.
» Hvem har sagt, att det var ämnadt till det? » » Ingen, men jag gissade det. » Hon höll det fram emot ljuset, som föll in genom fönstret, och tycktes en stund för- nöja sig åt dess skönhet.
» Ja, det skulle ha blifvit min brudkläd- ning » — sade hon till sist och började att åter veckla in det i papperet.
Jag teg, men mina ögon sågo bedjande på henne, och jag märkte, att hennes läppar bör- jade darra.
» Det skulle bli en alltför lång historia att berätta » • — sade hon vemodigt.
» Och den är lik tusen andra.
Han som skulle ha blif- vit min make, är nu sedan flere år tillbaka kyrkoherde i ett stort pastorat i södra Sverige, och min styfsyster Amalia har alltid varit honom en trogen följeslagarinna och en go / 1 moder åt många barn.
De hafva — så vidt jag vet — varit lyckliga tillsammans, och jag afundas dem ej deras lycka. » Hon försjönk åter i tankar.
» Den första tiden » — tillade hon därpå — » var jag bitter, mycket bitter, och många år förgingo, innan jag kunde sätta min fot inom deras dörr.
Så bröt en härjande farsot lös i församlingen, där de bodde, och jag fick veta, att både Amalia och tre af barnen lågo sjuka.
Jag stred då med mitt onda hjärta, men till sist — innan jag ännu kände mig fullt blid- kad — gaf jag mig af till dem.
» Han, Magnus — han var nu bra olik mitt forna ideal — tog vänligt, men kallt emot mig.
Arbete fick jag nog och var, efter hvad jag själf tyckte och hvad man också sedan tacksamt erkände, till verklig nytta där i huset och delade mina omsorger mellan de sjuka och hushållet.
Det yngsta af bar- nen dukade snart under för febern, men mo- dern och de andra två kommo på fötter igen, ehuru det dröjde länge, innan de fingo sina krafter åter. » Faster Marie tystnade här och torkade med sin näsduk svetten ur pannan.
Det var varmt på den gamla vinden.
» Och sedan? » » Ja, när de blefvo friska igen, behöfdes jag ej vidare, och jag vände åter till mitt ensliga lilla hem, där jag sedan vistades, till dess din far kallade mig till sig. » Jag vet ej, hvad det var, som plötsligt gjorde mig så vek om hjärtat och kom mig att se faster Marie med helt andra ögon än förr.
Jag föll på knä framför henne och slog mina armar om hennes lif.
» A c k, faster, kära, kära faster!
Och här 3 892 har du också sträfvat och arbetat ihärdigt och redligt, men alltid utan lön.
Ingen kär- lek, ingen uppmuntran från någon af oss. » Jag, brast i tårar och gömde mitt hufvud i hennes knä.
Hon lät paketet med sidentyget glida ned på golfvet och tog mig i sin famn.
» Jag har alltid känt, som om någonting fattats » — sade hon enkelt, » men ej gjort mig reda för, hvad det varit.
» » Ja, nu skola vi alla bli lyckliga tillsam- mans » — sade jag — » och du skall ej be- höfva sakna den tillgifvenhet och kärlek, som du så väl gjort rätt för - — kära, älskade faster! » Hon kysste mig på pannan, steg upp och lade ned sidentyget i kofferten.
» Fröken Marie » — hördes med detsamma en röst nerifrån trappan.
» Ä r fröken här?
Hvetdegen håller på att jäsa öfver bräddarne, och patron frågar efter sina strumpor. » Faster Marie slog med en duns igen locket till kofferten.
» Jag, gamla toka, hade så när glömt allt- sammans.
Men det rår du för, du stygga barn.
Se så, titta nu ej vidare på molnen, utan kom i stället ned och hjälp mig att trilla skorpor. » " Fritt A f I. v i v r e ".
» Mot fritt vivre kan en bildad, musikalisk flicka erhålla plats som guvernant och hjälp åt frun — », » En ung, oberoende flicka med god bildning önskar mot fritt vivre plats i finare familj för att läsa med barn och att gå frun tillhanda — », » En anspråkslös flicka med vårdad uppfostran önskar mot fritt vivre plats i familj.
Villig att deltaga i alla förefallande göromål — », ja, sådana annonser stå ofta att läsa i tidningarnas spalter och icke minst i Iduns.
Det skulle aldrig falla en husmoder in — hur sparsam och fördomsfri hon än vore — att begära att få en barnjungfru, en ladugårds- piga eller dylikt mot ingen annan lön än ma- ten, men utan ringaste betänkande ger hon den, som skall undervisa och uppfostra hen- nes barn, som skall vara ett sällskap åt henne själf, och som slutligen ofta får bära ansvaret för hela hushållningen, som ersättning för allt hennes arbete endast fritt vivre och kanske dessutom ett vänligt bemötande då och då och om julen ett klädningstyg och en flaska eau de Cologne — förmodligen att kläda sig på.
Icke har husmodern därför något att förebrå sig?
Jo, helt visst!
Hon kan visserligen re- sonnera som så, att hon icke har tvingat nå- gon; hon har sagt sina villkor, och vill någon antaga dem, så är det godt och väl — hon tvår sina händer, men hon bör dock påminna sig den gamla satsen: » I husbönder, gifven edra tjänare, hvad rätt och billigt är! » Tänk på, att denna flicka, hvars hela tid du upptager med ditt arbete, i de flesta fall icke äger ett öre mer, än hvad hon själf kan förtjäna, och att hon behöfver något mer än sitt uppehälle för stunden, behöfver något dels till kläder dels för den tid, då hon icke längre kan arbeta, och då hon uteslutande är hän- visad till de besparingar, som hennes lifsgär- ning rätteligen borde hafva inbringat henne, men som hon dock icke kunnat göra.
Tänk på, hvilken eländig ålderdom, en sådan varelse
går till mötes, och säg mig sedaD, om du tror, att de penningar, som du besparat genom att knappa in på hennes lön, skola vara dig till någon välsignelse.
I husmödrar, förhållen icke edra tjänare deras rättmätiga lön!
» En oberoende flicka önskar plats mot fritt vivre » — ja, det är så trefligt och intressant att kunna berätta för vänner och bekanta, att man själf pröfvat på lifvets allvar, och att man kan, om man vill, försörja sig, och där- för skaffar man sig för ro skull en plats på ett hälft eller kanske helt är.
Någon lön be- gär man naturligtvis icke, ty är det något, som behöfves, sänder pappa ett » rek » vid första ord därom.
Säg mig, du unga, oberoende flicka, skulle du vilja gå in på att i ditt eget hem utföra det arbete, som du nu gör hos främmande människor, på samma vilkor d. v. s., mot en- dast fritt vivre?
Icke sant, du ville det ej, och om dina föräldrar föresloge dig något så- dant, skulle du anse dem för hårda och hjärt- lösa; men tänk då på dig själf och besinna, att du stänger vägen för andra, obemedlade kvinnor, som icke hafva några föräldrar att fly till, då penningbehofven och bekymren komma, och att du tvingar dem att arbeta på samma, för dem så hårda vilkor.
Och du bildade, fattiga kvinna, som står ensam i världen och är tvungen att försörja dig själf, sätter du så föga värde på din ar- betskraft, att da erbjuder den för så riDga lön som fritt vivre?