Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medan vi tala om hvad bordet an- går, torde ock några ord böra ägnas åt den plats, där maten tillreddes, nämligen det antingen på nedra botten eller i en sär- skild byggnad förlagda, alltid mycket stora köket.
Det anmärkningsvärdaste här var själfva härden, som vi ej få tänka oss alls på samma sätt inrättad som i närvarande tid.
De gamles sätt att tända eldarne midt på golfvet torde åtminstone vid medeltidens slut ha varit tämligen öfvergifvet; något slags rökfång var anbragdt i väggen i sam- band med den murade spiseln, på hvilken elden tändes i hela eller afsågade stockar, upplagda å järnbockar.
Ofver elden hängde kittlar och grytor på ifrån väggen utspringan- de järnstänger, för sådan mat som skulle kokas; för stekning användes dels panna (» bradpanna »), dels spett, dels halster och rist.
De mindre förnämliga folkklassernas bo- städer voro naturligtvis ändå vida mera summariskt och anspråkslöst utrustade.
Den hufvudsakliga inredningen torde ha bestått af bänkar, på hvilka man kunde sitta o m dagen, ligga om natten, samt ett groft tillyxadt bord och en eller annan kista eller väggskåp.
När lösa stolar bör- jade begagnas, är ovisst, i simplare hus voro de säkert ytterst ovanliga vid medel- tidens slut.
Det är redan antydt i det föregående och behöfver ej upprepas, att möbeltekniken i andra länder, i Frankrike, Flandern, Italien, äfven Tyskland, var vida högre utbildad än i Sverige under medeltiden d. v. s. gotikens period.
Mästerliga prof af snickarens och träskulptörens konst finnas ännu i behåll och visa, att bestämda skiljaktigheter i nationel stil då hade utbildat sig.
IDUN Efter hand inträdde en stor förändring i boningsförhållandenas både yttre och inre anordning, ej blott å de stores slott, utan äfven i de de borgerliga hemmen, där mycket som förut varit en lyx, blef en vanlig bekvämlighet.
Men om någon egent- lig variation i möbleringen blef aldrig fråga, och ännu så långt fram i tiden som mot slutet af 1400-talet, när de franska kon- ungarne förflyttade sig från ett af sina slott till ett annat, måste hela möbelupp- sättningen också transporteras m e d dem.
Men omsider inbröt en n y tid.
Renässan- sen, som omskapade allt, gjorde sig äfven gällande på det område, som här sysselsätter oss, och som sedan efterföljdes af de olika franska smak- och stilriktningar, hvilka än i dag gå igen och blifva föremål för val och smakpröfning i konsten att möblera sitt hem.
U t m ä r k t a herr r e d a k t ö r!
Var så innerligt god och inte bryt af mig på midten något mer, ty då blir jag för grufligt oin- tressangt.
Nog, om herr och fru publik är så in- nerligt god och håller till godo med mig » oaf- kortad. » Som smakbit duger jag bestämdt icke!
I brinnande brådska med största högaktning ödmjukligen Lovisa Petterkvist.
* U P n o t i s b o k e n.
Kronprinsessan, som på grund af den i södra Europa rådande kalla väderleken under sistför- flutna vecka ådragit sig en förkylning och till följd däraf några dagar varit sängliggande, är nu åter så pass återstäld, att hon kunnat afresa från Venedig och nu inträffa i Karlsruhe.
Sveriges första kvinnliga juris licentiat.
Juris licentiatexaman aflades i Upsala i måndags af filosofie och juris kandidaten Elsa Eschelsson, Stockholm.
* 167 allt det intresse, som det originella företaget för- tjänar.
Vi torde nog ock få tillfälle att till det- samma återkomma.
A n d r a nordiska musikfesten äger rum den 4 — 10 instundande juni och torde varda den största musikfest, som någonsin hållits här i Stockholm.
Vid densamma komma att gifvas trenne större och trenne mindre konserter.
För de förra har en särskild musikhall, rymmande öfver 3,000 per- soner, uppförts å Fredrikshofs kaserngård emel- lan Storgatan och Linnégatan.
De senare, som hufvudsakligen komma att upptaga kammarmu- sik, hållas i Musikaliska akademiens stora sal.
A programmen äro naturligen nordens förnämsta tonsättare representerade, liksom ock konserter- na komma att ledas af de främsta musikanförar- ne inom de trenne skandinaviska länderna.
En afprofning af den stora konserthallen och dess akustik ägde rum i måndags afton för en inbjuden publik, som nära nog fyllde hallen, De utförda numren — Intermezzot ur &gt;På Sici- lien » och potpourri öfver » Faust », båda utförda af Göta lifgardes musikkår, Josephsons » Vårt land », sjunget af en manskör under ledning af dir. musius Hedenblad, solosång af fröken Sidner och hr Forsell, ett pianosolo af hr Stenhammar samt till slut » Ur svenska hjärtans djup », uni- sont föredragen af en blandad kör under hr He- denblads ledning — ådagalade, att musikhallens akustik är ganska god.
T e a t e r - och musikutställningens matinéer taga sin början om torsdag (Kristihimmelsfärdsdag), då k. hofkapellet i utställningens konsert- och teatersalong gifver en första symfonimatiné kl. 2 e. m. under förste hof kapell mästaren C. Nord- qvists ledning.
Programmet upptager arbeten af A. Söderman, Beethoven och Bach samt solosång af hrr C. F. Lundqvist och Arvid Ödmann.
Vissnande minnen.
Blåsippan.
, I dag är det fem år, sedan lilla Lisa dog, » y sade Nina Gran, som hade följt mig till järngrinden, hvilken från deras lilla trädgård förde ut på gatan.
- Jag såg upp i hennes vackra tungsinta anlete, Vårkapplöpningarna å Lindarängen, de s Den femte juni, ja så var det ju. » Detta var numera så mycket gouterade, äga rum om söndag.
visst mitt enda svar; men innerligare tryckte jag den hand, som jag redan fattat till afsked.
Och troligen ansåg icke heller Nina det nödigt, att jag i ord gaf mitt deltagande tillkänna; ty hon visste, att hon ägde det.
Ninas andra gäst för aftonen, och på hvars sällskap för hemfärden jag Vasateatern gaf i måndags afton för gles pu- väntat, hade nu kommit fram till grinden.
Hon blik ett lustspel » Sköldpaddan » af Leon Gandillot.
kände intet om det förflutna och den döda, och Det befanns vara — som redan författarens namn detta kom oss att med endast dessa få ord vid- gaf anledning misstänka — en af dessa moderna röra ett ömt och vemodsfullt minne.
franska faser i deshabille, starkt bemängda med » Ja, godnatt, godnatt! » Nina nickade vänligt befängdt skrattretande upptåg och en obestidlig och återvände långsamt till verandan, medan esprit, men kemiskt renade från allt pryderi, vi, hennes båda gäster, aflägsnade oss.
Då vi ja, den enklaste blygsamhet, Vi kunna tyvärr veko om hörnet, skymtade jag henne tankfull ej rekommendera produkten den goda famil- stående på sin trappa, utan att gifva akt på våra jepubliken.
sista afskedsviftningar.
Konturerna af hennes Utförandet var ock ojämnt - ätarkt ansträngdt vackra, behagliga gestalt aftecknade sig skarpt som sällskapet nu är genom samtidigt uppträ- mot aftonluften, och, sådan hon stod där, före- dande på tvänne scener (Vasa- och Arenatea- föll hon mig som en gripande bild af ensamhe- tern), hade sekundakrafterna allt för långt fått ten.
Mitt hjärta ömmade af den djupaste med- framrycka.
Två roller gjordes dock briljant, det känsla för henne, och jag kände mig nästan fre- måste erkännas: fröken Borgströms vidlyftiga unga stad att ila tillbaka till henne.
Men i detsamma fru Léonie och hr V. Lundbergs torrolige Briguet.
trädde hennes mans resliga gestalt ut på veran- Hade bl ott uppgiften varit något grand mervärdig!
dan, och, innan de båda af buskagen doldes för mina blickar, såg jag honom gå fram till henne.
» Bollhusteatern » i » Gamla Stockholm » på den — Å, hon var ju i själfva verket icke ensam!
nu pågående utställningen — se där den senaste Det var jag, den kvarlämnade af en snart utdöd originella nyheten från hufvudstadens teater- generation, som var ensam, och det var därför värld!
Invigningen försiggick forliden vecka efter jag hade en sådan benägenhet att tro, att andra ett ålderdomligt tidsenligt program: först ett idyl- äfven kände sig så.
Hon var ju en kvinna på liskt » Herdespel », så en burlesk » skilsmässeko- blott några och trettio år, med en kärleksfull medi » från 1500-talet, benämnd » Snåljåp », till make och med tusen intressen i lifvet.
sist en kort italiensk balett » Scaramuzza ».
Det är Folkteaterns sujetter, som med lyckad tidsfärg » Godnatt! » Det var mitt sällskap, som väckte och all önsklig verve utföra detta kulturhistoriskt mig ur min tankspriddhet; hon skulle vika af i intressanta lilla program, bearbetadt och iscen- detta hörn.
satt af hr E. Grandinson.
Jag var snart hemma, men jag var inte hågad Det lär vara meningen att hädanefter å Boll- att gå till sängs genast, utan satte mig vid det husteatern gifva en förmiddags- och en aftonfö- öppna fönstret och stirrade ut i den vackra som- reställning, båda med korta program och endast markvällen.
Ninas sorgmodiga uttryck och det 50 öres inträdesafgift.
Idén är god och skall öfvergifna i hennes ställning kom åter för mig.
säkert af de utställningsbesökande omfattas med Visst kände hon sig ensam, stackars Nina!
En Teater och musik.
DUN 168 mor, som blifvit barnlös, känner visserligen en- samhet midt uppe i den rikaste mångfald lifvet i öfrigt kan bjuda henne.
Det var Ninas man, jag af gammalt kände.
Henne hade jag första gången sett den dag hon stod brud, och det var nu tolf år sedan.
Jag minns, att hennes blotta åsyn då kom mig att anse Ivar Gran såsom en lyckans gunstling.
Det var icke endast hennes fagra ungdomliga behag, som fängslade mig; det var framförallt hennes strålande uttryck af lycka, hennes friska hjärte- vinnande leende, som intog mig.
En och annan gång fördes mina och de unga nygiftas vägar samman.
Men de lefde midt uppe i lifvet, upptagna af nöjen och sällskapsplikter, och de kunde därför inte ägna sig så mycket åt den gamla tanten, som de möjligen skulle kun- nat önska.
Efter några år blef Nina mindre fallen för nöjen och umgängelseslif; hon såg ofta trött ut, och då jag var i deras hem, föreföll det mig mån- gen gång som förefunnes där någon brist, någon oförklarlig tomhet.
Till att börja med kände jag mig ängslig, att förhållandet mellan de båda makarne möjligen på något sätt blifvit stördt, men jag lugnades snart i detta afseende.
Han drogs mera in i sociala och offentliga värf, än hvad han skulle önskat, det kunde jag förstå.
Men han var ju en verksamhetslysten, intelligent man i sina bästa år.
Möjligen var det någon känsla af besviken- het, som han ville söka ersättning för, och som på senare tider gifvit eggelse åt hans arbetsifver och ärelystnad.
Nina å sin sida förrådde ofta ganska tydligt, att hon fann tiden en smula lång.
— Så blef det mig klart, att det var bar- net de längtade efter.
— Men det kom inte.
På det femte året efter deras giftermål börja- de Nina blifva klen och sjuklig.
Hon blef tyst och missmodig, och det förekom mig som om allt det strålande och ungdomliga i hennes ut- tryck och person alldeles var borta och försvun- net.
Men efter några månader fingo Ninas ögon ett egendomligt ljust och förväntansfullt uttryck, och snart kände man i luften den stämning af spänning och glad förbidan, som fyllde huset.
Hur väl minns jag icke Nina, då hon, med ett 1897 ansiktsuttryck som trodde hon knappast sina ögon, satt framför vaggan och betraktade det ljusletta lilla anlete, som stack fram mellan de hvita spetskantade kuddarna.
Det var som om hon inte riktigt kunnat fatta, att detta lilla barn var hennes, hennes!
Men då den lilla började röra på sig och slog upp ett par stora, dunkla, blåa ögon, då bröts förtrollningen, då blef Nina idel verksamhet och ömma omsorger.
Den lilla blåsippan — det binamn som en husets unga väninna, på grund af de stora egen- domligt blå ögonen, en gång gifvit henne — växte och frodades, och det var som om en frisk fläkt med henne inkommit i hemmet.
Men lilla Lisa var icke något lifligt barn: hon log sällan.
Särskildt minnes jag den allvarsamma och be- grundande min hon tog på sig, då hon kom un- der bar himmel, huru hon långa stunder kunde sitta och stirra upp i molnen liksom fängslades hennes uppmärksamhet af något, som vi andra icke kunde skönja.
» Den lilla ser ut som kunde hon skåda rakt upp till änglarna, » hörde jag en gång Lisas unga svärmiska beundrarinna utbri- sta, då hon en stund gifvit akt på barnets tysta sätt att underhålla sig själft.
Hennes anmärkning föreföll mig nästan sorgligt träffande, och jag såg, att Ninas blick för en liten stund blef all- varsam.
Men i detsamma kom en jungfru ut med kaffebrickan.
Den lillas ögon föllo på sockerskå- len, och pjötsligt fick hela hennes lilla person ett så ifrigt och jordiskt uttryck, att hennes mamma i en hast blef helt lugn och glädtig till sinnes.
Hvad far och mor voro stolta och sälla, när lilla Lisa tog sina första fjät.
Nu först började fadern riktigt kunna förstå sig på henne; nu var hon ju blefven en » riktig liten människa-, som kunde vara honom ett » riktigt » sällskap.
Och, hade han än så brådt, nog måste han springa upp och öppna sin dörr, då han fick höra lillans små steg traska hän öfver salongsgolfvet i rikt- ning mot hans rum.
Då lilla Lisa nyss f} ' llt två år, mötte jag en dag Ivar Gran, när han gick till sitt arbete.
Han såg så upprörd och förstörd ut.
Lisa var farligt insjuknad, upplyste han helt kort.
Efter endast två dagars sjukdom liknade lilla Lisas trötta ögon en vissnad blåsippa.
De tycktes längta att sluta Och hvad de då helt säkert med sig föra.
En väldig makt en gång uti vårt land.
Hvad som gör hvitt af svart.
En snillrik man ibland.
Hvad oss till nytta är, men till för- därf också.
Hvad kan man kalla den, som icke har ett strå?
Ett djur i bibeln nämndt.
Ett kun- ganamn i Nord.
Nu kan det vara nog med stafvel- ser och ord.
Om man som » Enoch » kunde fara, mitt första ej på jorden fanns, mitt andra synes nyttigt vara, då flickan kommer ur en dans.
Mitt hela är, som hvar man vet, en del af prästens rättighet.
Blott en » fördetting« är mitt hela Och har fått dela dessas lott Att först en viktig rol få spela Samt vara älskad utan mått, Men dock för en rival förskjutas, När den blef dyrkans föremål, Och kanske se sin bana slutas, Om ej med svärd, helt visst å bål.
Mitt hela kunde icke skryta Med samma härdighet och glans Som efterträdarn — skön till yta — Och därför blef ock segern hans.
Bland gåtors tal man först här fin- na kan En nutidssport för kvinna som för man.
Därtill ett bihang kunna vi prestera, Som nog kan sportens nöje kom- plettera.
Hvad många nog blott för sitt nöje göra, sig, och då aftonen började falla på, befriade sig hennes lilla barnasjäl ifrån jordelifvets lidanden och flydde upp i den himmel, i hvilken hennes blick så förväntansfullt brukat förlora sig.
De stackars föräldrarna voro alldeles förkros- sade och nedböjda.
En kväll på senhösten fann jag dem båda i den tomma barnkammaren, ruf- vande öfver sin sorg.
Stockholm, N:r 29 (292) Prenumerationspris pr å r: Idun m e d Modetidning o c h kolorerade planscher kr.
pl. '
» 7 Idun ensam » 5 F r e d a g e n d e n 21 juli 1893.
P r e n u m e r s.
o n s k e r å a l l a post- anstalter i riket.
Eedaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p a b ö r j a d t t i o t a l stafv.
Lösnummerspris 1 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) U t l ä n d s k a a n n o n s.
U l r i k a E l e o n o r a d. ä. f dessa dagar for jämt tvåhundra år sedan d e n 26 juli 1693. skildes Ulrika Eleonora, Karl den elftes ädla m a k a, f r å n en värld, s o m för hen- ne aldrig varit annat ä n e n f ö r g å r d till e t t bättre, evigt h e m.
I flere å r h a d e h o n varit sjuklig; sänglig- gande hade h o n varit s e d a n b ö r j a n af juli.
K o n u n g e n, i n t a g e n af d e n lifligaste o r o för h e n n e s hälsa, h a d e ej lämnat hennes sjuk- b ä d d v a r e s i g n a t t el- ler d a g, o m h a n ej därtill t v u n g i t s af vik- tiga angelägenheter.
S j ä l f fick h o n s n a r t klart för sig, a t t h o n ej k u n d e tillfriskna.
Ä n e n g å n g ville h o n g å till H e r r a n s n a t t - v a r d i K a r l b e r g s lilla slottskapell, s o m h o n höll så kärt, och d ä r h o n tillbragt så mån- g a s t u n d e r af d j u p, innerlig andakt, stun- der, s o m h a f t e n för- smak af himmelens sällhet.
D e t tjänade e \ t i l l a t t g ö r a n å g r a invändningar.
D e n van- ligen så undfallande, ödmjuka Ulrika Eleo- nora visade ibland d e n järnfasta vilja, s o m fanns p å djupet hos K a r l X l L s moder.
H o n lät b ä r a sig f r a m till altaret och mottog an- daktsfullt lycklig sak- ramentet.
Ansträng- ningen, uppskaknin- gen påskyndade en upplösning, som alla väntade.
Kring drottningens bädd i d e n stora säng- kammaren p å Karl- b e r g s s l o t t s t o d o föl- jande d a g make, barn, svärmoder, tjänare, hö- ga o c h låga, manliga och kvinnliga.
Slutet var nära.
Alla voro upplösta i tårar, i alla h ö r n af d e t m ö r k a ge- m a k e t h ö r d e s idel kla- gan och snyftningar.
Med sin milda stäm- m a t a l a d e h o n till alla.
F ö r s t o c h f r ä m s t till sin m a k e, k o n u n g K a r l, s o m u n d e r d e n sträfva.
ytan dolde varma käns- lor o c h s o m n u v a r alldeles tillintetgjord vid t a n k e n p å d e n fö- restående skilsmässan.
Ulrika Eleonora b a d honom böja sig öd- m j u k t inför G u d s r å d, ej ö n s k a h e n n e å t e r till denna världens » brusande haf » från » den trygga hamn », ' dit h o n n u kallades af s i n själs b r u d g u m.
IDUN 226 189S Vi f ö r l å t a o s s själfva m y c k e t; m å v i b e t r a k t a a n d r a s o m o s s själfva o c h l å t a d e m v e d e r f a r a s s a m m a gunst.
Fr. Spielhagen.
» M i s s u n n a ej H o n o m f ö r e t r ä d e t, » sade hon; » redan i döpelsen hafver j a g äktat honom. » Med bevekande ord bad hon k o n u n g e n g l ö m m a sorgen för sina allvar- liga plikter m o t folk o c h l a n d s n a r t åter- g å till sitt arbete o c h till fullbordande af d e v e r k G u d å l a g t h o n o m.
» Jag d ö r icke heller alldeles, » sade h o n, » eme- d a n j a g l ä m n a r efter m i g m i n v ö r d n a d och kärlek för ers majestät j ä m t e m i n a kära barn. » O m dessa t a l a d e h o n n u till k o n u n g e n, läggande förtroendefullt deras uppfostran i hans hand.
Till sin s v ä r m o d e r t a l a d e h o n vänliga af s k e d s o r d.
H a d e d e t f u n n i t s m i s s f ö r s t å n d o c h m i s s ä m j a, så m ä r k t e s d ä r a f n u ej e n skuggas skugga.
D e n gamla änkedrott- ningen var försänkt äfven h o n i en sorg så djup som h e n n e s lätta sinne k u n d e känna.
T å r ö g d och stilla stod d e n a n n a r s så ystre prins K a r l vid sin m o d e r s döds- bädd.
H a n stödde sig intill d e n äldre s y s t e r n, H e d v i g Sofia, s o m h a d e ä l d s t a s y s t e r s m o d e r l i g a a l l v a r, ej m i n s t m o t d e n lilla f e m å r i g a U l r i k a, s o m u n d r a n d e s å g på denna jämmer, hvars orsak syntes henne oförklarlig.
V a r m t och innerligt ljödo de sista mo- derliga förmaningarna.
Drottningen upp- repade om och omigen samma ord; hon ville i n p r ä g l a d e m i d e u n g a s s i n n e; d e t var som o m h o n h a d e haft en förnim- m e l s e af, h u r u • o e r s ä t t l i g f ö r l u s t h e n n e s bortgång var för dem — och genom dem för Sveriges l a n d o c h folk.
Ulrika Eleonora förstod ansvaret med att vara en blifvande konungs uppfostra- rinna.
Prins Karl kallades återigen fram till sängen.
H o n t a l a d e till h o n o m ytter- ligare, inskärpte hos honom, a t t e n ko- nungs makt måste framför allt grun- das på gudsfruktan och rättvisa.
Därom borde h a n vinnlägga sig liksom o m » nåd, mildhet och ett kärleksömt hjärtelag m o t alla. » D e t v a r tioåringen, s o m lyssnade till dessa ord, m e n h u r u annorlunda h a d e det ej b l i f v i t, o m h a n f å t t å r e f t e r å r l y s s n a till dessa v a r m a, k l o k a m o d e r l i g a förma- ningar, om ynglingen och mannen fått dagligen inför sina ögon se d e n n a milda, tåliga, kärleksfulla, uppoffrande varelse!
Ännu^länge talade drottningen och bad för d e sina, för sina vänner, för sina t j ä n a r e, för alla, s o m k o m m o i h e n n e s minne.
Rösten afmattades småningom, krafterna sjönko, och kl. 8 p å aftonen efter en svår d ö d s k a m p u t a n d a d e s Ulrika E l e o n o r a sin sista suck.
K o n u n g e n v a r förtviflad, h a n s v i m m a d e o c h blef n e r e g å n g e r å d e r l å t e n s a m t m å - s t e f ö r flere d a g a r i n t a g a s ä n g e n.
Sorgen och s a k n a d e n spredo sig i vida kretsar.
» Det ä r en s å d a n gråt, så a t t j a g d e t inte k a n beskrifva, » b e r ä t t a r e t t ögonvittne, » jag tror aldrig, a t t n å g o n k u n g l i g p e r s o n n å g o n s i n h a r blifvit så beklagad och sörjd som hennes majestät, s o m n u ä r i e n s å s t o r g l ä d j e, s o m sor- g e n ä r h o s oss, s o m h ä r i d e n n a värl- dens bedröfvelse k v a r l ä m n a d e äro.
H ä r är ock allt svart, så a t t h ä r inte finnes en a l n svart kläde, h v a r k e n groft eller grannt. » D e svarta d r ä k t e r n a i och för sig be- höfde dock ej v i t t n a o m e n så stor sorg, t y d e n enväldige k o n u n g e n ville p å alla s ä t t hedra sin älskade drottning och befallde d ä r f ö r a n l ä g g a n d e af s o r g d r ä k t.
Hofvet b a r ä n d a till t v å å r svart, f ö r s t a å r e t b o j, det andra kläde.
T r o t s a t t d r o t t n i n g e n b e d t p å sitt yt- tersta om en enkel begrafning och Karl X I var en sparsam herre, så utvecklades g a n s k a m y c k e t af d e n d å b r u k l i g a s t å t e n vid likbegängelsen.
D e till r i k s d a g för- samlade ständerna bjödos p å begrafningen och undfägnades rikeligen.
Konungen hörsammade ock på samma gång den dödas önskningar och skänkte hennes f a t t i g a d e s u m m o r h o n t i l l t ä n k t d e m af besparingarna vid hennes jordafärd.
Hen- n e s m i n n e skulle lefva i välsignelse.
* Enligt århundradets mode sjöngs d e n aflidnas lof i s i r l i g a o c h h ö g t r a f v a n d e sorgekväden, m e n de uttrycka dock i gran- na ord den mening, som fanns bland hög och låg: att Ulrika Eleonora varit en sann m o d e r för sitt folk.
U l r i k a E l e o n o r a h a d e v a r i t svensk t i l l hela sitt sinnelag, g å t t u p p i d e n n a t i o n h o n g e n o m sitt gifte tillhörde.
D e n upp- giften är kanske den svåraste, som k a n ställas p å en drottning.
H o n skall v a r a nationel framför alla — och h o n är e n främling.
M e n för U l r i k a E l e o n o r a blef d e t t a lättare än för mången annan.
Bland tvister och strider, afund och m i s s t ä n k s a m h e t, s o m s ö n d r a t n o r d e n s folk, h a r ock i alla tider funnits starka gemen- samma band, som hålla dem samman.
Tid efter a n n a n h a r d e n n a samhörighets- känsla trädt fram, funnit förespråkare, vunnit genklang hos folken.
Ulrika Eleonora var ett sådant enhets- b a n d m e l l a n n o r d e n s folk.
T a n k e n k u n d e synas djärf a t t förena F r e d r i k I I I.
s dotter m e d K a r l X:s son, d o t t e r n till d e n m a n, s o m f å t t u n d e r - t e c k n a Roskildefreden, o c h sonen till d e n hjälte, som gick öfver B ä l t o c h b e l ä g r a d e Köpenhamn.
Norden hade dock klarsynte statsmän, som insågo att söndringens tid borde v a r a förbi, n o r d e n h a d e gemen- s a m m a intressen, som borde tillvaratagas.
D e n d a n s k e s t a t s m a n n e n Peder Griffen- feld v ä c k t e g i f t e r m å l s f ö r s l a g e t i b ö r j a n af 1670-talet; Karl X I samtyckte därtill 1675; o c h d e n s v e n s k e s t a t s m a n n e n Johan lenstjerna Gyl- genomförde förbindelsen och h ä m t a d e b r u d e n 1 6 8 0, d o c k ej f ö r r ä n Sverige ännu en gång stridt en blodig strid för a t t få behålla sina naturliga gränser.
Under detta krig hade Ulrika Eleonora ansett sig som K a r l X I: s trolofvade.
Un- derhandlingar o m a n d r a giften hade för b å d a p a r t e r n a v a r i t å b a n e, m e n h a d e ej ledt till n å g o n påföljd.
D e n svenske konungens vackra utseende, hans tapperhet, hans rena seder hade v ä c k t prinsessans b e u n d r a n, h e n n e s vörd- nad, hennes kärlek, och Ulrika Eleonora ä n d r a d e ej k ä n s l o r; h o n h a d e gifvit sitt ja-ord, o c h h o n å t e r t o g ej h v a d h o n e n g å n g gifvit.
H e n n e s fasthet, hennes ordhållighet s a t t e s ej p å s å d a n a prof, a t t d e u r a r t a d e till o l y c k s b r i n g a n d e envishet eller hård- hjärtad halstarrighet, — i stället förde h e n n e s f a s t h e t l y c k a å t t v å folk.