Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi behöfva, att m ä n n i s k o r känna för o s s, mer än att de handla för o s s.
IDUN 62 En reformfråga för dagen.
len sibiriksa vinter, åt hvilken vi för när- varande ha att glädja oss, leder tan- ken osökt på en sak, som ganska nära be- rör äfven damerna, och det är frågan om herrarnes sätt att hälsa genom hattens af- tagande.
Visserligen har man i dagarne i flere tidningar sett uppmaningar från damer till herrarne, att dessa skulle nöja sig med militärisk honnör, men jag undrar, hur många damer skulle, när det komme till praktiken, vara belåtna med en dylik hälsning af » civile ».
Och dock finns det ingenting, som talar emot en sådan reform.
Att hälsa genom att taga af hatten är ju bara ett mod, och när ha väl damerna varit rädda för att afskaffa ett gammalt mod?
Detta hälsningssätt är för öfrigt icke så gam- malt, att det därigenom har någon häfd för sig.
I det sextonde århundradet fann den mest höflige europé ingen anledning att hälsa på en dam på gatan genom att riskera en för- kylning af hufvudet.
Han ansågs det oak- tadt lika litet barbar som den oriental nu för tiden anses ociviliserad, som icke lyfter på sin turban till hälsning — emedan han just i hufvudets betäckande ser den verkliga vördnadsbetygelsen.
Hälsningsformen är en produkt af modet, beroenda af de mest olika omständigheter, måhända med undantag af förnuftets b u d; ty eljes skulle människorna i den varma Ori- enten för längesedan ha föredragit att lyfta på turbanen till hälsning, under det att nor- dens invånare, hälst nnder vintern, för länge sedan skulle ha fått idén att behålla hat- ten på.
Ja, mina damer, betänken, att det i vår nervösa, oroliga tid finnes ett mycket stort antal herrar, som på en stor del af hufvu- det icke äga en mot vinterkylan behöflig hårbeklädnad!
Betänken, hvad en sådan herre riskerar, då han utsätter sin hjässa för köld och storm!
Och det kanske för att hälsa på en person, för hvilken han flyktigt pre- senterats, med hvilken han knappt växlat ett ord.
Jämte dessa sanitära betänkligheter kan man äfven anföra ett estetiskt moment, som snarare talar för än mot en reform i häls- ningssättet.
Ä r det så vackert att se en mans hufvud, hvilket endast genom en idé- association erinrar om Simsons, obetäckt, och skulle det vara en uppoffring att på gatan afstå från anblicken däraf?
Detta är j u emel- lertid en bisak, men för öfrigt kan man väl ej påstå, att några estetiska motiv finnas för det nuvarande hälsningssättets bibehållande.
Och anse väl damerna, att ett annat häls ningssätt ej innebär så mycken vördnadsfull- het och artighet?
Men har väl en dam nå- gonsin ansett, att en officers hälsning utmär- ker sig för bristande höflighet?
Helt visst aldrig — och således är allt endast ett mod, en inrotad vana.
Rom byggdes icke på en dag, och en re- form genomföres aldrig med ens.
Men den här föreliggande frågan har redan länge och ofta debatterats, hvadan det nu kan vara på tiden, att det blir något af.
Amerikauarne föregå med godt exempel; hos dem förekom- mer hattaftagandet på långt när icke så myc- ket som hos oss.
Jag är öfvertygad om, att alla herrar med glädje skulle acceptera reformen, men se, de våga icke, ty de veta icke hvad damerna 1893 säga.
Bedömen, mina damer, saken objek- tivt, och jag tror, att I skolen icke blott låta alla betänkligheter fara, utan afven med äkta kvinnlig energi verka för saken.
På er, mina damer, beror reformens öde!
En hattaftagare.
Sedan början af detta år har en s v e n s k v ä f s k o l a varit i verk- s a m h e t i 3 2 6 Regent street, W.
S k o l a n står u n d e r ledning af fröknarna H a m i l t o n och Juhfin-Dannfelt, hvilka genomgått fullständig kurs h o s Handarbetets v ä n n e r i S t o c k h o l m.
Skolan har till uppgift att verka för spridning af känne- d o m om s v e n s k konstväfnadsindustri i E n g l a n d och har omfattats m e d lifligt intresse.
Undervis- ningen omfattar rosengång, o p p h e m t a, munkabälte, dukagång, krabbasnår, flossa, rödlakan, mattväf- ning, dyktygsväfning, bandväfning, gobelinsväfning m. m.
Undervisning l ä m n a s ock i s v e n s k spets- knyppling, Delsbobroderier m. m.
En indisk d a m, mrs P h e r o s e Sorabji T h o m a s, l ä m n a r i s k o l a n undervisning i indiskt broderi i guld, silfver o c h silke.
Vår berömda Nilsson, har, enligt landsmaninna, Kristina en engelsk tidning, skänkt 18, (i00 kr.
s å s o m grundplåt till ett hospital för s t r u p s j u k d o m a r i Frankrike.
Sämre än hos oss!
I Österrike och i s y n - nerhet i B ö h m e n pågår ock en rörelse att få a p o - tekarbanan öppnad för kvinnor.
M a n försöker få de förberedande lärokurserna tillgängliga för flic- kor, hvilka efter aflagda e x a m i n a skulle anställas s o m biträden på apotek.
A p o t e k a r n e äro emeller- tid m y c k e t m o t d e s s a sträfvanden och ha b å d e i W i e n och i Prag hållit m ö t e n och antagit petitio- ner, ställda till regeringen och hvari de begära att få slippa kvinnlig konkurrens i n o m sitt yrke.
Den gyllne rosen, den höga orden, s o m påf- v e n årligen förlänar en d a m af kunglig börd och utmärkt genom dygder o c h de tjänster, h o n gjort k y r k a n, k o m m e r att i år gifvas åt österrikiska ärkehertiginnan Marguerite S o p h i e, s o m i slutet af förra m å n a d e n blef förmäld m e d wtirtembergska tronföljaren.
Ärkehertiginnan är brorsdotter till kejsar Frans Josef och h a d e före sitt äktenskap n å g o n tid varit priorinna för H r a d s c h i n s adliga jungfrustift i Prag.
M e d vanlig talang o c h s y n b a r t intresse har den för Iduns publik välkända författarinnan gått till behandlingen af sitt ä m n e, och om bifallet vid premieren ej var så ovanligt stormande, så berodde detta tvifvelsutan på det p i n s a m m a i själfva äm- net s a m t därpå att de p i n s a m m a scenerna upp- repades akt efter akt.
Och i dessa upprepningar ligger n o g en v i s s svaghet h o s stycket.
Trots detta förstår emellertid författarinnan att hålla intresset vaket o c h spändt.
1 afseende på karak- tärsteckningen har förf.
också inlagt synnerlig för- tjänst.
Grundidén i stycket är den ', att förf.
vill visa, hurusom det är absolut nödvändigt, att fullt förtroende råder mellan ett par äkta m a k a r; det får ej finnas någon hemlighet d e m emellan, någon löndörr, af hvilken den ena eller andra kontra- henten kan begagna sig.
Prof. Behrfelt och Ellen hafva gift sig m e d hvarandra af innerlig och varm kärlek.
Ellen har emellertid redan förut varit på väg att öfverlämna sig åt en man, en gift man, som r y m d e från sin hustru, och som Ellen, då hon reste med honom, trodde sig älska.
H o n hade emel- lertid knappast tagit plats vid hans sida i järnvägskupén, förrän hon klart insåg, att det mera var af öfverspändhet än af kärlek, som hon reste m e d honom.
Därjämte stod också bilden af den öfvergifna hustrun för hennes ögon som det ständigt aggande samvetet, och hon kände sig hafva fått en däck på Big, och m e d en sådan ville hon ej lefva.
Följden blef därför också, att hon genast efter ankomsten till K ö p e n - hamn reste ifrån den m a n, hvilken hon följt dit.
V i d sitt giftermål m e d Behrfelt vågade hon ej yppa denna hemlighet, som hon också hoppades för evigt begrafven.
Genom gemen- samma släktingar sammanföres hon emellertid m e d amanu- ensen Rolén, den andra parten i hennes lifs hemlighet.
E t t händelsevis uppBnappadt ord k o m m e r professorns misstänk- samhet att vakna, och sedan denna en gång är väckt, blir den äkta mannen alldeles oresonlig.
H a n pinar sin hustru till bekännelse, men denna blir ledsamt nog endast half, och Behrfelts mor, Ellens svärmor, öfvertalar henne i all v ä l m e - ning att fortfarande dölja det rätta förhållandet m e d denna hemlighet.
Professorn får emellertid snart reda på hela hi- storien och hotar m e d en fullständig brytning.
H o n förkla- rar honom, att hon ej tillhört någon annan, m e n han tror henne e j.
I förtviflan beslutar hon dä att dö.
N y s s knappt tillfrisknad efter en lunginflammation, ställer hon sig i det öppna fönstret och insuper den kalla vinterluften, förkyler sig och dör i mannens armar, sedan denne nu först förklarat sig tro på henne och k o m m i t till insikt o m, hur illa han handlat m o t henne.
K u är det emellertid för sent.
Stycket verkar s o m sagdt p i n s a m t på grund af sitt innehåll.
N o g för att en s å d a n natur s o m prof. B. kan finnas; vi våga dock tro, att dylika brutala naturer äro tämligen sällsynta, åtminstone bland bildadt folk.
S å d a n t ä m n e t nu är taget, är det emellertid s o m sagdt väl behandladt o c h in- tresserar särskildt genom teckningen af den i styc- ket f ö r e k o m m a n d e hufvudkaraktärerna.
Främst i detta h ä n s e e n d e äro vi benägna att sätta g a m l a fru Behrfelt, hvilken i frök.
Ahlander fått en öfver- m å t t a n lyckad representant.
Den g a m l a m o d r e n, s o m i idel v ä l m e n i n g för sin så högt älskade son, professorn, k o m m e r fram m e d den ena lilla osan- ningen efter den andra, är af b å d e författarinnan o c h skådespelerskan så tagen på kornet, att en hvar riktigt tycker sig känna igen den.
E j min- dre beröm förtjänar fröken Seelig för sitt alltige- n o m förträffliga utförande af den u n g a professor- s k a n s mycket fordrande roll, i hvilken den ständigt framåtgående skådespelerskan tydligt funnit en af sina b ä s t a uppgifter.
Hr Hillberg spelar profes- s o r n s roll o c h återger d e n s a m m a m e d den träff- säkerhet, m a n oftast är v a n finna h o s denne vår främste skådespelare.
Birollernas innehafvare, b l a n d hvilka m ä r k a s fru Fahlnian s a m t hrr Fre- driksson och Ba; ckström, fyllde förträffligt sina platser.
Osten-föreställningarna å Kungl.
Emil von der Osten, den sedan g a m m a l t af hufvudstads- Kungl.
operan återuppförde i m å n d a g s Verdis ut- slitna o c h tråkiga opera » D e n vilseförda ».
Intres- set för operan höjdes dock d e n n a gång därigenom, att titelrollen utfördes af fru Vendela Sörensen, hvilken d e n n a afton började sitt länge förebådade gästspel på kungl.
Men o m det ock var a n g e n ä m t att få återhöra d e n n a intelligenta o c h i dramatiskt h ä n s e e n d e synnerligen framstående sångerska, s å f ö r m i n s k a d e s likväl det a n g e n ä m a intrycket betydligt g e n o m det långt ifrån mönster- gilla sätt, hvarpå operan från början till slut framfördes.
S å n g a r e o c h kapell tycktes j u s t ej vilja veta mycket af hvarandra, ty slitningar före- k o m m o i mängd.
Aftonens ärade gäst tillvann sig emellertid publikens odelade bifall.
S o m be- kant ligger emellertid fru S ö r e n s e n s begåfning m e r a åt opera c o m i q u e n.
Det blir sålunda af vida större intresse att få se o c h h ö r a h e n n e s o m Z e p h y r i n e i J D i a m a n t k o r s e t » s a m t i titelrollen i » R e g e m e n t e t s dotter », i hvilka b å d a operor h o n k o m m e r att här uppträda.
Fråga lär äfven vara o m, att fru S. skall s j u n g a titelpartiet i » L a k m é ».
publiken lifligt u p p b u r n e skådespelaren, h a r bör- j a t en serie föreställningar å n ä m n d a scen m e d att ett par gånger uppföra Alex.
Dumas ' bravur- stycke Edmond Kean.
Hr Osten biträdes därvid af eget sällskap, m e d hvilket han n y s s afslutat en tourné i landsorten.
Dramatiska teatern kan ej förtjäna annat ä n b e r ö m för den o m s o r g den ägnar vår i n h e m s k a dramatik.
A n n a W a h l e n b e r g s 4-aktspjäs » Lön- dörren », s o m i lördags för första g å n g e n uppför- des, är nämligen det femte n y a s v e n s k a original- stycket i ordningen å d e n n a scen för i n n e v a r a n d e spelar.
I den store engelske skådespelarens roll finner hr v o n der O s t e n rika tillfällen att briljera m e d en öfverlägsen rutin, s o m aldrig förfelar att ur de här så flitigt anbragta s. k.
» s t o r a s c e n e r n a » framvinna den största möjliga effekt.
N e k a s kan dock e j, att åskådaren härvid nästan aldrig drif- v e s längre än till den reserverade ståndpunkten af aktningsfull beundran inför en så säker yttre teknik; den underström af verklig v ä r m e o c h m e d r y c k a n d e känsla, s o m först adlar en konst- närlig prestation till genialisk konst, s a k n a s allt för mycket.
Emellertid är v o n der Ostens E d m o n d K e a n en ytterst verkningsfull skapelse, s o m af den talrika publiken hyllades m e d lifligt bifall och rikligen m e d b l o m m o r.
O m de m e d s p e l a n d e är ej mycket att säga.
Sällskapet är tydligen s a m m a n s a t t m e d beräkning på atl så litet s o m möjligt distrahera åskådarnes intresse från hufvudfiguren.
Hr W. Rydberg s o m den g a m l e sufflören Salo- m o n, K e a n s faderlige och trogne vän, skildes dock särskildt med heder från sin uppgift, liksom frö- ken Holmlund i A n n a D a n b y s framställande in- lade en rätt verkningsfull vekhet och skärhet.
IDUN 1893 Vasateatern bar m e d sitt n y a program gjort stor lycka och detta välförtjänt, då d e t s a m m a s o m clou upptar det förebådade p a n t o m i m i s k a balett- divertissementet » Dockféen », hvilket verkligen er- bjuder något för Stockholmspubliken nytt och o m v ä x l a n d e af harmlös ögonfägnad.
S å » stora barn » äro vi dess bättre a l l e s a m m a n, att vi på premieren k o m m o under fund m e d, att vi kunde hjärtligen glädjas åt den förtrollade leksaksbuti- ken m e d alla dess skatter, de näpna invånarne, de lifliga danserna, de färgrika dräkterna och de briljanta belysningseffekterna.
Den smekande, om än icke vidare originella m u s i k af J. Bayer, som ledsagar de skimrande upptågen, förhöjer lyckligt stämningen af balettmästar Kihlbergs m y c k e t er- kännansvärda arrangement.
Fröken Ekström strå- lade af fägring s o m dockféen; bland de i baletten uppträdande togos prisen af fru Christensson och det unga syskonparet Inez och Helge Klhlberg, af hvilka synnerligast den s i s t n ä m n d e i harlekins parti ådagalade smidighet och kraft.
S o m förpjäser gifvas det roliga lustspelet » Hector » och Offenbachs bekanta enaktsoprett » En soaré i Kåkbrinken », i hvilken särskildt hr Hagman som W e x e l b o r g s landtlige betjänt väcker stor m u n - terhet.
Tvänne Reisenauer-konserter hafva under den gångna veckan gifvits i Musikaliska akademiens stora sal, bägge dock egendomligt nog j u s t ej vidare talrikt besökta.
Den framstående pianovirtuosen har ej s a m m a lycka m e d sig s o m vid sitt förra besök härstädes för sex år sedan, då h a n vid hvarje konsert hade fulla hus.
Och dock har h a n s spel blifvit ännu mera afrundadt och j ä m n a r e ä n då.
Han förtjänar ock att höras äfven n u; då han i morgon lördag gifver sin tredje och sista konsert härstädes, taga vi för gifvet, att de, s o m hittills försummat tillfället att få höra en af samtidens mera framstående pianister, då skola infinna sig.
(Forts.) » * | a g vet det.
Men på något af dessa bokmärken w stod n å g o n sentens o m att G u d uppfyller sina löften lika visst s o m en bank inväxlar de sedlar den gifvit ut.
På det där stafvade m a n och kunde inte begripa, h v a d det skulle betyda.
När man, trots alla bemödanden, inte k o m på det klara därmed, gick m a n till g a m l a K a j s e n L u n d s t r ö m i fattigstugan, som är det lärdaste kvinnfolk i hela socknen.
Det bjöds på kaffe, och s å satte K a j s e n på sig glasögonen, läste och förklarade: » Ja, ser ni, doktor Mårten Luther säger i sin kära postilla, att påfven i R o m säljer syndernas förlåtelse m o t penningar, och alla s o m lära och tro på denna villfarelse kallas katoliker.
Den n y a lärarinnan är naturligtvis katolik, och de här bokmärkena, som se så oskyldiga ut, äro naturligtvis aflatsbref, för hvilka h o n vill, att barnen skola köpa s y n - dernas förlåtelse. » G u m m o r n a häpnade, och så k o m en deputation till mig och begärde, att ni skulle afsättas.
Jag frågade då, o m det inte var bäst att på s a m m a gång b r ä n n a er å båle, och det tycktes de inte ha något emot.
Nå, j a g lugnade dem naturligtvis, men hade mycket svårt att öfvertyga dem o m, att ni inte var katolik och aflatskrämerska. » Alla hade de mycket roligt åt historien, isynner- het kandidat Filén, s o m började s k ä m t a m e d Kerstin.
Till skollärarefruns h a r m h a d e han slut- ligen gått ifrån henne och slagit sig ner h o s Ker stin och fröken Vallin, hvilken fru L o v i s a tyckte det varit mycket taktlöst att bjuda t i l l s a m m a n s med henne efter den där skurvattenhistorien.
M e n både kyrkoherden och frun, s o m h a d e mycket väl reda på fru Lagers svaga sida, styrde så till, att hon inte fick särdeles mycket tid vare sig till att säga eller tänka elakheter.
Det var härligt m å n s k e n, då gästerna bröto upp.
Kandidat Filén erbjöd sig att följa Kerstin, hvilket anbud hon tacksamt mottog.
Vägen blef inte alls lång.
H a n hade ett s å fängslande sätt att berätta o m sina erfarenheter, om sina studier och sitt lif i Upsala, att de voro redan framme vid det ensliga småskolehuset, innan P risnedsättning å - * " a„ S p i s - ScXxiäclxebröcL Begär priskurant!
Kerstin ens märkte det.
Då han till afsked tryckte hennes h a n d, sade h a n: » Efter s o m j a g k o m m e r att stanna någon tid h o s kyrkoherden, har kanske fröken Sangvin ingen- ting emot att j a g någon gång hälsar på i skolan. » N e j, det hade h o n inte; h a n vore m y c k e t väl- kommen.
Kerstin låg länge vaken den k v ä l l e n och tänkte på den intressante, ståtlige kandidat Filén.
Han hette A x e l, s o m var h e n n e s ä l s k l i n g s n a m n 1 FEMTE KAPITLET.
Lille Petter k o m inte mer i skolan.
A f grann- barnen hörde Kerstin, att han blifvit sjuk.
Trots det, att det k ä n d e s m o t b j u d a n d e, beslöt Kerstin genast att besöka pilten, men hon hindrades flere dagar därifrån genom .eget illamående.
Hennes b o s t a d var fuktig och kall, s å att h o n h a d e för- kylt sig.
Ändtligen en eftermiddag begaf h o n sig i v ä n till Allguréns.
D å h o n trädde in, hörde h o n från sängens lumpor ett stilla kvidande.
Det k o m från Petter.
Modren såg upp m e d rödgråtna ögon.
» G u d välsigne m a m s e l l, att h o n k o m.
H a n har längtat s å efter henne.
M e n j a g har inte velat skicka b u d efter h v a d s o m h ä n d e sist. » Kerstin gick fram till sängen.
Det lilla ansiktet, s o m nu v a r bara ben och skinn, glödde af feber.
Sakta v ä n d e gossen på hufvudet och ett leende lekte kring h a n s m u n: » F r ö k e n!
» sade han ansträngdt.
Kerstin tog h a n s heta hand.
» Hur är det m e d m i n lille Petter? » frågade h o n och smekte den fuktiga pannan.
» Jag har så ondt i m i n sida och mitt bröst. » H a n hostade ihåligt.
» H v a d har doktorn s a g t?
» sporde Kerstin.
» A c k, inte ha vi haft råd att få hit h o n o m!
» sade m o d e r n klagande.
» D e t är tre m i l till h o n o m, och det blir så dyrt.
N e j, doktorn är inte för fattigt folk inte. » » Jag blir nog bättre snart, » s a d e Petter.
» Sidan gör inte så ondt i dag. » Modren började gråta.
» Det är visst nära slutet, » hviskade hon, » h a n har varit s å underlig i dag. » Petter v ä n d e på hufvudet, och ögonen s p a n a d e.
» Ilar fröken inte spelet m e d s i g?
» » Nej, min gosse.
Ville d u h ö r a det? » » Ja då! » » D å kan kanske något af barnen få springa hem till mig efter gitarren » » N e j, j a g går, j a g.
» sade en djup röst tätt invid.
Kerstin spratt till.
H o n h a d e inte märkt, att A l l - gurén k o m m i t in.
» Får j a g nyckeln, » s a d e han.
» N i behöfver inte vara rädd.
G e hit den. » Kerstin gaf h o n o m den, och han s k y n d a d e ut.
H o n satt kvar vid sängen och höll g o s s e n s ena hand, m e d a n den andra oroligt plockade på det smutsiga täcket.
63 k o m m a visst och h ä m t a mig nu, tror jag.
En hvit ängel smeker mig öfver sidan, så att det inte gör ondt längre.
Spela m e r a!
» Kerstin kunde för tårar inte s j u n g a, m e n hennes fingrar knäppte mekaniskt p å gitarren.
Plötsligt såg Petter sig förvirradt omkring.
» Far, hvar är f a r?
» Jag vill säga far, att det inte gör något, att h a n sparkade mig i sidan, för änglarne ha tagit bort värken nu.
M e n hvar är far? » Tungt kom Allgurén fram till sängen.
Gossen såg p å h o n o m.
Det k o m något af ångest i hans blick.
H a n famlade för sig m e d händerna, reste sig till hälften och ropade m e d hjärtskärande röst: » Far, far, slå inte m o r, slå inte m o r!
» S å föll h a n tungt tillbaka i bädden.
Ä n n u m u m - lade läpparne något, ännu plockade händerna på t ä c k e t.
ett par rosslingar — och allt var slut.
Modren och s y s k o n e n gräto högljudt.
Kerstin var s o m tillintetgjord.
Slutligen reste h o n sig och tryckte s a m m a n de brustna ögonen.
D å hon v ä n d e sig o m, mötte h o n fadrens blick o c h studsade.
Ett sådant uttryck af förtviflan, s o m h o n såg i de stirrande ögonen, h a d e h o n al- drig skådat.
S å bröt ett vildt rytande fram ur den hårde m a n n e n s bröst, och h a n rusade besin- ningslöst ut.
— — Dagen därpå anträffade m a n h o n o m död i ett träd långt inne i skogen.
hängande M a n var nu i b ö r j a n af december.
Vintern h a d e k o m m i t skarp och kall m e d mycket snö.
Det var g l ä n s a n d e hvitt, hvarthän Kerstin blickade från sitt lilla fönster, s o m o m morgnarne var täckt af de grannaste isblomster.
Snart skulle terminen vara slut, och h o n h a d e lefvat så s p a r s a m t, att h o n kunde u n n a sig den glädjen att resa h e m till julen.
H o n fröjdade sig s å åt den tanken.
K a n s k e skulle hon icke m e r a behöfva k o m m a hit, ty den ordinarie lärarinnan var nu så pass återställd från sin långvariga g j u k d o m, att h o n troligen kunde återtaga sin plats på nyåret.
Kandidat Filén h a d e flere gånger besökt s m å - skolan, j a, h a n hade till och m e d skött den ett par dagar, d å Kerstin varit illamående, och det dröjde ej länge, förrän hon märkte, att det inte blott var af intresse för skolan han k o m, ulan snarare för lärarinnans skull.
D å h o n i sin e n s a m h e t tänkte därpå, kände h o n sig helt förvirrad, m e n.
, h o n v a r icke o n d på h o n o m.
N ä r h o n slöt ögonen, kunde hon se h a n s ståtliga gestalt och vackra an- sikte, höra h a n s m e l o d i s k a s t ä m m a, och det var inte utan, att h o n i allra största hemlighet bör- j a d e bygga luftslott, hvilka dock inskränkte sig till en stilla prästgård, där h o n och han voro invånarne.
Ja, d r ö m m a r n e togo j u s t icke denna form, som orden gifvit d e m, och o m m a n sport Kerstin därom, skulle h o n bestämdt ha förnekat, att h o n någonsin tänkt på slikt.
» H v a d det k ä n n s lugnt nu, » sade h a n.
» Det är nästan s o m jag ville sofva. » Han slöt ögonen och föll i d v a l a; endast brö- stet häfdes rosslande.
S ä spratt han u p p, när fadern steg in g e n o m dörren.
Han måste ha sprungit hela vägen både fram och tillbaka — s å hastigt hade det gått.
T i g a n d e l ä m n a d e han K e r s t i n gitarren och satte sig på en rankig stol v i d dörren.
» H v a d vill Petter j a g skall s j u n g a?
» O m Mary, » h v i s k a d e gossen.
Det var dsn sång h a n alltid helst hört.
Kerstin preluderade stilla, och s å s j ö n g h o n: » A f t o n s o l e n redan bredde ut sitt guld; en hviskning tyst hördes ljuda från ett bleknadt barn, s o m döden redan kysst.
» Moder, i det gyllne landet, där hvar port en pärla är, uppe b l a n d de sälla änglar, finns det rum för M a r y där? » K o m där är rum, j a där är rum, rum på den ljufliga h i m l e n s strand.
A c k där är rum, j a där är rum, r u m i de saliga änglars land. » G o s s e n s bleka anlete h a d e blifvit s o m förklaradt.
Han försökte resa sig upp på a r m b å g e n, m e n föll kvidande tillbaka.
Ett s t ö n a n d e hördes från.
fa- dern, s o m satt m e d ansiktet doldt i h ä n d e r n a » Mor, fröken! » sade gossen häftigt, » det finns rum för mig också i de saliga änglars land.
De " W.
S C H U M A C H E _ — Kongl.
hofleverantör — — - i- * \ orrlninls|j«t un, Stockholm, * K e r s t i n var en g o d skridskogångerska, och när den lilla tjärnen i skogen belades m e d g l ä n s a n d e is, s k y n d a d e h o n ofta dit för att få en uppfris- k a n d e motion.
Tillfälligtvis s a m m a n t r ä f f a d e h o n då alltid m e d kandidat Filén, och hand i h a n d flögo de då öfver den spegelblanka ytan.
Och n å g o n gång k u n d e det h ä n d a, att h a n, full af beundran, u t r o p a d e: » Men h v a d ni är vacker, fröken Sangvin, m e d era rosiga k i n d e r!