Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med en omloppstid (återväxttiel) af 100 år skulle ett tunneland väl skött skog kunna gifva 60 till 70 famnar samt med en omloppstid af 140 till 150 år ännu mera i proportion och ett dyrbarare virke.
Herr Ström antyder på den forstlära, som han genom ett utgifvet arbete för längre tid sedan bragt till allmän kännedom, och enligt hvilken skogens afkrökning måste ske traktvis, efter ändamålsenlig indelning, fröträd qvarltynnas på de afhuggna trakterna och de uppskjutande skogsplan-. *) Likväl de minst vidsträckta af alla våra ödemarker, på sin höjd en half mil långa, men uppfyllda af en ovanligt tätt hopad mängd af större sten, som i mannaminne aldrig burit skog.
Andra skoglösa hedar linnas i Westergötland af icke mindre vidd, men mindre odugliga vare sig för skogsväxt eller odling.
Edsmären är mångdubbelt större. 96 Lorné, under nödig vård, på en gång öfver liela trakten jemnt och tätt uppväxa, tilldess de behöfva gallring, som tid efter annan företages och hvarvid er hålles en myckenhet unga skogsämnen, gradvis tjenliga till Lrägårdsspröt, gärdselstör, humlestör, sparrar, kolning, ved o. s. v. ända tilldess endast sköna, rätvuxna, qvistfria timmerträd qvarstå, att såsom sådana användas eller ock lemnäs att ytterligare fullväxa för sågblocks- eller storverksbehof.
På detta sätt, säger nu Hr S., kämpa träden med hvarandra i växten, så att af dem erhållas raka och qvistrena stammar, hvilka äfven kunna på utländsk ort fördelaktigt afsättas.
Vinsten af en sådan afsättning beräknas af Hr S. så mycket säkrare, som utlandet, på anförda grunder, hämtade från ökad förbrukning och äfven der minskad afkastning, ovilkorligen måste komma i behof af tillförsel i denna väg; och han skattar denna vinst, hvilken i framtiden, änskönt icke genast, skulle genom skogarnes bättre skötsel tillfalla deras ägare, så betydlig, att han tror den förtjena att ådagaläggas.
Den ofvanberäknade jordrymden 25,920,000 tunneland, hvaraf Hr S. nu anser skördas på sin höjd 5,700,000 famnar årligen, skulle, efter hans tanka, väl skött, kunna för hvarje tunneland i en omgång frambringa minst 50 famnar, så att hela skörden för året blefve 12,960,000 famnar, och exporten kunde, i stället för 175,700 famnar, som den efter tullspecialerna för år 1848 utgjorde, uppgå till 2 å 3 millioner (rätteligen 5,200,000 eller
Värdet af denna export, skattadt endast efter 8 sk. kubikfoten, i stället för 12 å 16 sk., ända till 40 sk., som skall vara vanliga priset, skulle således för 200 millioner kubitfot (lika med 2 millioner famnar) blifva 33^ millioner R:dr banco (men för 500 millioner kubikfot eller 5 millioner famnar 83^ millioner R:dr banco); och afsättning skulle säkerligen icke saknas vid den tid, då våra skogar hunnit uppväxa till brukbarhet.
(Härvid måste dock anmärkas, att icke hela denna tillgång, om än befintlig, någonsin kommer att föryttras.
Skogsprodukternes efterfrågan, huru stor den ock må blifva, kommer nemligen ej andra skogsägare till godo, än dem som icke af alltför dyra transporter hindras att konkurrera.
Så höga priser på trädvaror, att tio mils landtransport skulle dermed betäckas, äro förmodligen aldrig att förvänta).
Vid dessa kalkyler af Skogsinstitutets
Chef kan naturligtvis intet annat förtroende fästas, än det de äro ämnade att förtjena.
De hafva bordt uppgöras, och äro utan tvifvel grundade på den vidsträckta sakkännedom, som bemälte 97 bemälte
Chef under långvarig utöfning af sin tjenstebefattning haft tillfälle att inhämta.
Om deras resultat icke inträffar på siffran; så inträffar deraf dock säkerligen tillräckligt, för att rättfärdiga stora farhågor och stora förhoppningar.
Mig synes först och främst inkastet om grundlösheten af den långvariga klagan öfver skogsbrist icke vara tillräckligen undanröjdt genom de af Ifr S. framställda argumenler; men jag tviflar icke derföre, alt ju dessa kunna ytterligare förstärkas, och att denna klagan nu mera är verkligen grundad.
Del lärer väl icke kunna förnekas, att orter ännu i Sverige linnas, der skog obegagnad förruttnar, i brist af tillfälle till dess nyttiga användande.
Men af dessa orters öfverflöd draga de skoglösa vidt aflägsne orterne ingen fördel.
Imedlertid har i allmänhet skogsbehofvet oemotsägligen stigit, och kan numera icke jemföras med hvad det var endast för en mansålder tillbaka.
Smidesbeloppet vid bruken har stigit; sågverken äro utvidgade; ångmaschinernes behof har tillkommit; skiftesförrättningar föranleda byskogars utödande; stigande nyodlingar minska dem; förbrukningen af bränsle ökar sig, i följd af de bemedlade klassernes stigande vällefnad och i sin mån äfven genom folkökningen.
Har nu skogstillgången redan i äldre tider ej varit större, än att den, med det hittills följda hushällssätt, långt för detta börjat aftaga; så tjockes det väl ej heller kunna dragas i tvifvelsmål, att minskningen mäste fortgå, och det i ständig progression, derest icke genom något nytt hushällssätt afkastningen kan förhöjas.
Dessutom tyckas ju Hr S:s beräkningar öfver konsumtionen ingalunda vara öfverdrifna; och hans uppskattning af våra skogars produktion i deras varande skick mäste vara byggd på en sådan mångfald af erfarenhetsrön, att den ej kail bet villas; likasom hans topografiska kännedom af skogarnes verkligen befintliga bördiga vidd bör kunna stödja sig på föga ovissa grunder.
Med alla dessa förhålla uden gifna, skulle man snarare tycka sig kunna umbära en ytterligare faktisk bekräftelse genom åskådning af skogarnes tillstånd, än behöfva misstro sina ögons vitsord, när man vid åskådningen tror sig iakttaga deras aflyning.
Men vid beräknande af skogskonsumtionen har Hr Ström förbigått ett förfaringssätt, hvarigenom skog i vissa orter utödes och sorn, i fåll det kunde till vidden af sin verkan uppskattas, skulle visa en ansenlig förökning i den af Hr S. beräknade öfverafverkning.
Svedjande ingår nemligen icke i haus beräkningar; och den derigenom uppkommande skogskonsumtion kan troligen ej heller närmare uppskattas.
Men förödelsen deraf inskränker sig Just-Ombudsmans Emb.-Berält. lill 1850 års riksdag.
11 98 icke till den förökade konsumtionen, hvaraf en del ingår i hemmanens husbehof af ved och stängsel vi ike, dertill de svedda trädstammarnes qvarlefvor användas.
Den rätta förödelsen består deruti, att skogen nedhugges ung, och innan den upphunnit tredjedelen eller fjerdedelen af sin fullväxt, och att genom svedjebrännandet äfven mycket af jordytan förbrännes, hvaraf följer minskning i dess bördighet.
Skogrika landsorter, som på detta sätt handteras, blifva efter hand skoglösa; och i dessa orter varseblifves troligen det största aftagandet i skogstillgång.
Svårast af allt är, att genom den afkastning, som från svedjelanden hämtas i råggrödor, denna handtering bidrager att underhålla en större befolkning, än som eljest skulle finna sin näring, och att denna befolkning ej mer kan umbära svedjegrödorna.
Hvilken framtid som härigenom beredes, då slutligen ej blott all mogen skog, utan äfven sjelfva tillgången på svedjeskog kommer att saknas, ligger dels utom folkets beräkning, och dels kan för det trängande behofvet redan mångenstädes derpå intet afseende göras.
Om nu likväl denna skogarnes förminskning, som af så många anledningar synes vara obestridlig, ännu icke vore för hand; så gifves det i allt fall ett skäl, hvarpå man kan vara förvissad, att den måste komma, derest ingen ändring sker i närvarande förhållanden, och nemligen till dessa verkligen hörer jemn afsättning med skogseffeklerna.
Att skog skall säljas, så länge den finnes och låter med fördel sälja sig, det torde utan våda för misstag kunna förutsägas.
Ganska sällan träffas bland svenska allmogen någon, som äger skog och icke är benägen att deraf föryttra åtminstone så mycket, som han icke ser sig till eget bruk för lifstiden behöfva.
De få, som härutinnan tänka på efterkommande och neka sig en erbuden vinst för dagen, måste vara ej blott mera tänkande och om andras fördel bekymrade, än vanligt, utan ock mer än vanligt väl lottade i ekonomiskt välstånd.
Ej så sällan ser man spekulanter för skogens skull köpa hemman, som deraf äga rik tillgång, derefter nedhugga och föryttra skogen och slutligen låta hemmanet gå för det pris, som kan erhållas — en spekulation, som merendels skall vara rätt vinstgifvande.
Mera lönande måste den blifva, ju mer priset på trädvaror stiger; och säkerligen finnes i längden föga hopp, att ej ett sådant öde efterhand träffar stora mängden af skogrika hemman.
Personer finnas tvifvelsutan, hvilkas tänkesätt hindra dem att inlåta sig i en sådan spekulation, vare sig såsom köpare eller säljare — så vidt de i den senare egenskapen äga kännedom af syftemålet.
En och annan, äfven bland allmogen, känner sig ock, af en viss helsosam fördom, obenägen att 99 genom afsalu af skog beröfva sitt ärfda hemman den prydnad, han är van att se det bära, och blottställa sina efterkommande för brist.
Exempel finnas, att man häri går för långt, sparar skogen utöfver den ålder, då den upphört att tillväxa i värde, och försummar derigenom att för densamma bereda ersättning uti återväxt.
Men dessa få undantag upphäfva icke den allmänna regeln, enligt hvilken hos flertalet af menniskor vinningslystnaden för dagen uteslutande bestämmer handlingssättet, i detta såsom i andra ämnen, och måste i detta hafva den verkan, att Sveriges skogar försvinna, iden mån tillfälle finnes till afsättning och detta tillfälle kan fritt begagnas.
Skogsafsättning uppkommer dessutom icke alltid genom skogsbrist.
Priset på ved i Skåne lärer aldrig kunna blifva så högt, att man dit forslar ved från Jönköpings län.
På sådant afstånd uthärdar den köpande, skoglösa orten ej ens den stegring, som lockar till skogens utödande, än mindre en sådan stegring, som skulle kunna föranleda spekulation på framtida afsättning och deraf uppmuntrad skogsvård.
Forslingskostnaden, som uppdrifver priset, ligger nemligen ej mindre säljaren än köparen till last; och afståndets verkan på priset hlir således ingen uppmuntran för skogsägaren, vare sig Lill mehn eller gagn för skogens vård.
Ett pris, som äfven härtill skulle förslå, komme att öfverstiga de flesta afnämares förmåga, men komme deremot i allmänhet aldrig att verkligen tillvägabringa någon skogshushållning, enär tvertom hos flertalet af konkurrenter ett sådant pris skulle endast öka frestelsen att föryttra på framtidens bekostnad.
Med denna utsigt för ögonen, kunna väl svårligen Sveriges lagstiftare undgå att fråga sig, om då skogen i vårt land är en öfverflödsvara, den landets inbyggare kunna utan afsaknad umbära.
Man har ej ens under blidare luftstreck kunnat så betrakta växtrikets största herrlighet.
De naturkunnige hafva funnit, alt när skogarne försvinna, ändrar sig sjelfva förhållandet med nederbörden, regnet blir sparsamare och ali växtlighet aftager i följd deraf.
Skogar äro således fruktbarhetens naturliga skydd; och de vore för detta ändamål oumbärliga, om än de icke behöfdes för uppbyggande och uppvärmande af våra boningar.
Hittills äro lönande kolgrufvor i vårt land icke upptäckta.
I många orter finnas torfmossar, som gifva ett dåligt bränsle, men äro mycket tjenliga till odling, hvarefter deras duglighet till bränsle upphörer.
Dessutom finnas de icke i alla orter; och der skog äfven saknas, ser man stundom sjelfva bränntorf vet hemsläpas flera mils väg.
Ville man nu ock spara alla torfmossar från odling och förse från dem alla skoglösa med bränsle; så vore det 100 kanhända icke omöjligt alt ännu någon tid, efter det allmän skoglöshet inträdt, bibehålla i Sverige en större eller mindre folknumer, förutsatt, att den i öfrigt kunde förse sig med sina förnödenheter; men för brist på bränsle skulle den dock förr eller senare, och på de flesta ställen säkerligen snart nog, nödgas utvandra; tj torfmossarne, en gång förtärda, återväxa icke; och huruvida derefter tillgång kunde vara att från utlandet köpa kol, är väl nu svårt att afgöra, enär äfven kolen lära någon gång taga slut.
En enda säker tillflygt finnes: att vårda skog, som återväxer och aldrig behöfver minskas.
Huruvida dess afkastning kan utöfver behofvet uppdrifvas till ett så ofantligt öfverskott, som Hr Ström beräknat, mäste jag naturligtvis lemna derhän.
Så mycket finner jag dock i denna beräkning antagligt, och troligen redan genom erfarenhet besannadt af dem, som bragt i verkställighet hans hushållsmethod, att skogsafkastuingen derigenom ökar sig i ganska betydlig mån; och att den skall blifva för landets eget behof tillräcklig, derpå finner jag mig icke behöfva tvifla.
Då jag nu ej heller vet någon bättre, än denna i ett främmande land redan så länge och med så stor framgång pröfvade method; är det således på användandet af denna, som jag bordt fästa min tanka.
Om den skulle i uppfinningarnes tidehvarf eller i en framtid, kunna öfverträffas af någon ännu fullkomligare; så bör jag dock hoppas, att den imedlertid icke försämrar förhållandet eller kommer att ligga i vägen för antagandet af den fullkomligaste möjliga, med hvars afbidande i allt fall icke en alltjemt fortfarande overksamhet kan urskuldas.
Den fråga, sorn härvid först och främst åligger mig alt, efter förmåga, söka utreda, är den, mot hvilken Hr af Ström klagar, alt hans motion vid sista riksdag strandat: frågan om intrång i äganderätten, hvilken påstås vara förnärmad, i fall en lag skulle hindra jordägaren att af sin skog göra det bruk, honom godt synes, nedhugga den, i hvad ordning han vill, utöda den, låta den återväxa eller icke.
Med sådan rätt förmenas man hafva blifvit ägare af sin skogsmark, ej mindre än af sin öfriga jord, hvilken man efter behag kan odla eller låta ligga öde.
Ej ens en rik man har laglig rätt att utöfver en viss grad förslösa eller uppsåtligen förstöra någon större del af sjelfva sin lösa egendom, och kan derifrån hindras genom ett honom på tvunget omyndighetstillstånd.
Örn så kan inskränkas rättigheten till penningar och lösören af alla slag, än - 101 skönt man sjelf förvärfvat eller frambragt dem; hvarföre skulle da någon dylik inskränkning vara omöjlig endast i afseende på jord, den man åtminstone icke sjelf frambragt och hvars bestämmelse ej kan inskränka sig till att tjena endast dess nu varande innehafvare?
Man irrar sig i rättsbegreppen, när man begär en jordägamlerätt, som skulle vara oberoende af samhällets fördelar.
All rättighet till egendom är endast genom samhällsinrättningen tillkommen, och hvilar på inga andra grunder, än dem samhället godkännt.
Att erkänna en äganderätt oberoende af samhället, vore att förneka detta senares tillvarelse.
Men att äganderätt till jord så väl som till allt annat är beroende af samhället, vill säga, att samhället äger bestämma äganderättens gränser och vilkor, och att dessa måste så ordnas, som samhällets behof och fördelar det fordra.
Om det icke låter med allmän fördel förena sig, att jord äges under så ovilkorlig rätt, att dess ägare kan förstöra dess frukbarhet eller göra den för längre eller kortare lid onyttig; så kan samhället genom lag förbjuda ägaren att så behandla sin jord.
Örn det länder till allmän skada, att jordägare utöder sin skog, eller underlåter att den vårda och om dess återväxt draga försorg; så kan lagen föreskrifva, till huru stor mängd skogen, der den finnes, får förbrukas, huru den nedhuggna skogen skall genom återplantering ersättas, planteringen fredas och skötas, huru på en egendom, der skog saknas, jord skall till visst belopp afsätlas för att till skogs uppdragande användas.
Allt delta med ingen sämre rätt och behörighet, än det lagstiftande samhället äger att jord inom sitt område med skatter och utskylder belasta.
Låt vara, att man förvärfvat sin jord fri från en sådan skogslag, och tror jordens värde minskas genom dess införande.
Så har man äf ven förvärfvat sin jord fii från dessa skatter och utskylder och får dess värde genom deras påläggande oemotsägligen minskadt.
Svenska jorden bar till en del af ålder varit, och till en annan del i senare tider efter band blifvit befriad från de nödiga inskränkningar i dispositionsrätten öfver skog, utan hvilka en ändamålsenlig skogshushållning ej är att påtänka.
Att skogarne, denna förutan, gå förlorade, är hvad jag hoppas i det föregående vara ådagalagdt.
Behofvet af lagens medverkan dertill, fordom af lagen vitsordadt, har nu mera, sedan lagens befattning dermed i det närmaste upphört, blifvit bekräftadt af en bitter erfarenhet.
Öm nu lagstiftningen finner nödvändigheten att åter taga saken under sin hand; så blir frågan om innehållet af den lag, som bör stiftas.
Hvad är det, som i ämnet behöfver stadgas och lämpligen stadgas kan?
102 Knappast skulle väl fråga någonsin hafva blifvit örn afskaffande af lagens helsosama förmynderskap och ett handlöst öfverlemnande af alltsammans åt den enskilda egennyttans förderfliga sjelfrådighet, om icke svårigheten att handhafva lagen tillhandagått med alltför mycket skenfagra skäl för den meningen, att i detta ämne ingen lag vore lämplig eller kunde åstadkomma annat, än vanmäktiga försök, och häraf kom man på den tankan, att ämnet var ett sådant, hvarmed lagstiftningen ej hade alt skaffa.
Utan tvifvel äro också svårigheterne stora; och ingenting vore naturligare, än att lemna dem derhän, om ej ämnets vigt vore ännu större.
Men att se fäderneslandet blottstäldt för en icke mindre våda, än den, som här är i fråga, måste vara tilli äcklig uppmuntran, att icke vika för svårigheterna, utan att hafva försökt, hvad mot dem uträttas kan.
Jag kallade lagens gamla förmynderskap helsosamt.
Jag mente, att det var så till sin grund och sjelfva sitt väsende, icke att det så var i sin utöfning eller sina stadganden.
Hvad lagen innehöll, blef vanmäktigt, efter mångens tanka derföre, att det var för mycket.
Antingen är detta sannt derföre, att allt var för mycket, och rätteligen ingen ting borde vara stadgadt, eller ock är det ogrundadt; och då är troligen sanningen den, att lagen hade stadgat för litet.
Den hade kunnat blifva verksam, i fall den varit fullständig; och genom sin ofullständighet blef den kraftlös.
Vare nu härmed huru som helst; i det skick, saken kommit, är det ett vidt utseende företag att ens uttänka en lag, som skulle kunna bota det onda; än svårare måste det blifva att bereda framgång och efterlefnad åt en sådan lag.
Jag har försökt att tänka mig grunddragen dertill, och fått dem sådana, att deras framläggande vore hopplöst, så länge man ej hade att påräkna en fast och enhällig öfvertygelse, att en lag i denna rigtning är för allmän välfärd oundgänglig.
Men denna öfvertygelse kommer säkerligen icke förr, än förödelsen hunnit nog långt framskrida, för att ej mer af någon kunna betviflas.
Häraf har jag dock icke bordt låta afhålla mig att arbeta för en sådan öfvertygelses förberedande.
Och jag skall ännu tillägga några anmärkningar, hvilka synas mig böra komma i betraktande, om och när verket en gång skall företagas.
Till en icke ringa grad har en ändamålsenlig skogshushållning blifvit försvårad genom vårt skiftesverk, särdeles efter enskiftenas införande.
Skogshushållningen fordrar nemligen, att i allmänhet, vid hvarje hemman eller hemmansdel, som har egen åbo och ett eget afskildt ägoområde, afsättes och fredas en viss skoggsvidd, svarande mot dess behof.
Den beräkning, som er - 103 fordras för att finna medelbeloppet af en sädan vidd, kan exempelvis ske efter ett medeltal imellan den af Hr Ström uppskattade, nu varande allmänna afkastningen, 22 famnar af tunneland, och den afkastning, som genom en bättre skogshushållning bör i allmänhet erhållas, 50 till 60 famnar, således i rundt tal 40 famnar af tunneland.
I de orter, der återväxten fordrar 100 år, frambringas då af ett tunneland 40 famnar trädvaror (om 100 kub. fot) på 100 år, eller 4 famnar på 10 år, eller 2 famnar på 5 år.
För alt erhålla 2 famnar om året, behöfver man följaktligen 5 tunneland, för 10 f. om året 25 tunneland, för 20 f. om året 50 tunneland.
Så vida nu till bränsle åtgår en famn för personen, och till byggnad, stängsel och slöjd hälften så mycket, hvarigenom behofvet vid ett hemman, som bebos af 20 personer, blir 30 famnar, måste vid ett sådant hemman finnas minst 75 tunneland skog.
En sådan skoggsvidd af duglig mark bör vid hemmanet vara utstakad och till hygge indelad i 100 lika delar, hvaraf en del eller tunneland får årligen afbrukas.
Tjugu personer utgöra bland allmogen fyra vanliga hushåll, hvilka således vore belåtna med de här beräknade 75 tunneland skog; och i sambruk för dessa lyra hushåll, utgörande vanliga befolkningen af ett helt mantal, kunde en sådan skogsvidd lämpligen skötas.
När åter genom skiften enstaka egendomar tillskapas af så små hemmansdelar, att blott en åbo på en sådan är besutten, och denne enstaka åbo erhåller endast fjerdedelen så stort utrymme för skog, som det här för fyra åboer beräknade; vill det svårligen låta sig göra att på detta lilla utrymme och med styrkan af ett så ringa jordbruk vidtaga de nödiga åtgärderna, hägnads upprättande och underhållande, indelningen till trakthuggning i 100 lotter; och denna svårighet ökar sig för ännu mindre hemmansdelar och mindre skogslillgång.
Ett åttondedels mantal, såsom enstaka besuttenhet, skulle efter det framställda exemplet få 9-g tunneland skog alt freda, och 100:delen deraf eller 3 kappeland att årligen afbruka.
I mån af tegens litenhet måste ock den årliga afkastningen o n t o . o blifva ojemn, då icke hvarje minsta fläck af marken kan vara lika tätt beväxt med lika stora träd.
Utom det dryga besväret att hålla hägnad omkring den lilla skogsparken, måste således den enstaka åbon vidkännas olägenheten att stundom sakna en kanhända betydlig del af sitt årsbehof.
Vöre deremot byelagens och hemmanens skogar oskiftade; så skulle i skogägande byar och hemman ingen hemmensdel finnas, som ej kunde ingå i den blifvande anstalten.
Hvarje skogssamfällighet finge då en gemensam, efter dess tillgång och användningstiilfälle afpassad skogsmassa, der fällningar 104 och återplanteringar skedde samfäldt, och hvarje större eller mindre delägare ulbekomme sin andel i den årliga tillgången.
Hägnadsbesväret omkring skogen, fördelt på alla, bletve lindrigt, och den årliga tillgången vore jemnare, i den man fällningen hvarje år öfverginge en större vidd.
Nu åter måste en ganska stor mängd af utskiftade små hemmansdelar, såsom innehafvande alldeles för små skogslotter, att kunna efter methoden skötas, helt och hållet från anstalten uteslutas, och en ändamålsenlig skogshushållning på dem anses overkställbar.
I stället att hafva kunnat draga nytta af sin lilla andel i den samfälda skogen, blifva de nu i sjelfva verket innan kort skoglösa.
Äfven de hemman, som vid en rigtig skogshushållnings införande (i fall den en gång inträffar) ännu kunna befinnas äga en sammanhängande skogsmark af nog stor vidd, för att deraf draga fördel, komma vid ett icke större belopp, än det jag här för ett helt mantal af vanlig storlek beräknat, att sakna en fördel, som på större vidd kan erhållas och är af stor vigt, nemligen att kunna afsätta en särskild park, som indelas för längre omloppstid och hvaraf kan hämtas gröfre virke till sågblockar och stor verksam nen.
För att en gårig, i fall fråga derom uppstår, kunna fästa afseende på dessa anmärkningar öfver följderna af vårt skadebringande skiftesverk, behöfde jemväl, örn möjligt, en utväg upptäckas att i någon mån återställa de förhållanden, som skiftesverket upphäft.
Om likväl ett sådant återställande måste för det mesta blifva omöjligt; så är det ock ej endast i detta ämne, som den öfverdrifna enskiftningens menliga verkningar komma att förblifva obotliga.
Sjelfva vexelbruket, det enda hittills kända sätt att med största fördel drifva jordbruk, och hvars befrämjande äfven varit uppgifvet såsom syftemål för enskiftningen, blir overkställbar på alltför små ägovidder, och således på de liesta utskiftade hemmansdelar, då det likväl lätteligen skulle låta verkställa sig äfven på de minsta i byelag liggande besultenheter, derest byelaget skiftades på ett för detta ändamål tjenligt sätt, och förblefve under gemensam hägnad.
Betets begagnande vid en liten hemmandel kostar en för dess åbo alltför betungande hägnad, i stället att en för hela byelaget gemensam större betesmark kunde begagnas med gemensam besparing i hägnadsbesväret eller, ännu bättre, med användande af vallgång och all hägnads besparande.
— Att bestrida angelägenheten af skiften, är visst icke min mening.
Men det hade varit önskligt, att skifteslagarne utgått från verklig insigt i landthushållningen.