Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som tagit nämnde motioner i öfvervägande, får med anledning deraf anföra, att fiåga i ungefär enahanda syftning varit väckt vid sistförflutne Riksdag, samt att Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, till svar derå, i dess Betänkande ]V:o 85, anfört: ”Hvad beträffar lagstiftningen i kameral-, ekonomi- och politie-mål. anser Utskottet, att, då denna lagstiftning, till följd af föremålens beskaffenhet, mäste vara underkastad «n ofta återkommande förändring, för att lämpas efter olika förhållanden under serskilda tider, kan en samling af äldre föreskrifter derom icke blifva gagnelig, i förhållande till den kostnad, som derå måste användas; och i anseende till mångfalden af föreskrifterne och de serskilda ställen, derifrån de skulle framletas, kunde man föga hoppas, att samlingen skulle blifva så fullständig, att den alltid vore alt anse för tillförlitlig, så myckel mindre, som man svårligen kunde bestämma någon viss tid , hvarifrån den borde taga sin början.
Deremot anser Utskottet det vara angeläget och väsendtligen leda till det med motionerna åsyftade ändamålet, att, då författningar i omförmalda ämnen utfärdas, de icke inskränkas till de delar, hvarom förändrade föreskrifter elier föi klal ingar meddelas, utan tillika fullständigt upptaga ännu bibehållna sladganden i de ämnen , hvarom de handla , på det man i en enda författning må igenfinna allt, hvad i hvarje ämne är stadgadt och vid tillämpningen undgå den ofta tidödande forskningen efter spridda lagbud och jemväl äfveutyret att icke alltid fullkomligt lyckas i denna forskning.”
''Utskottet kan icke instämma i förslaget att åt en serskild Comité uppdraga tillsynen å redact öten af utkommande föi fattningar.
Då förfallningarne måste öfverensstämma med de derom fattade besluten , bör uppställningen ankomma på Kongl. Maj:ts rådgifvare, eller den Embetsmyndighet, sorn författningarne utfärdar, såsom ansvarige för så väl beslutet, som uppställningen.
Med en sådan ansvarighet kan svårligen förenas, alf uppställningen underkastas serskild uppsigt och en föreskrift derom vore således stiidande emot den nödvändiga formen för ärendenas behandling',' jemte det man mäste anse den ändamålslös, då man icke kan föreställa sig ofelbar heten säkrare hos den föreslagne Comitéen, än hos de embetsmärt, jpä hvilka redaclionen af författningar enligt nu gällande ordning ankommer.’ 14 Allm. Besv.- och Ehon.-Utshottets Uttänkande, N:o /04.
Nuvarande Ekonomi-Utskott, som för sin del visserligen icke kan neka nyttan af en Comité för ordnandet af de mänga spridda, hvarannan stundom korssande, ekonomiska författningar, som nu lända till efterrättelse, anser likväl, på grund af alla de skäl, hvilka i8/{0 års Ekonomi-Utskott anfört, och då derjemte den Nya Civil- och Criminal-lagens slutliga pröfning icke länge torde uteblifva, att tiden för samlandet af äldre författningar icke nu synes vara den mest lämpliga.
Utskottet hyser tillika den öfvertygelse, att, derest Kongl. Maj:t skulle finna en sådan revision af be-' hofvet snart påkallad, Kongl.
Majrt sjelf icke lärer underlåta att vidtaga de åtgärder, som för ändamålets vinnande kunna anses behöfliga.
På grund af dessa skäl, får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner icke måtte föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd.
Stockholm den a December 1844* N:o 104.
Ank. till Exp. Utsk d. 4 Dec., kl. 1 e, i». Betänkande, i anledning af väckt motion, i afseende å användandet af de under namn af "besparade Pastoralier' till stiftens byggnads-cassor ingående medel.
Uti en till Utskottet från Hederv.
Bonde-Slåndet remitterad motion, Inar Riksdags-fulimägtigen C. G. Bruhn från Hallands
Län, med anledning deraf, att vissa besparade pastoralier inom Götheborgs stift ingå och användas till Biskopshusets i Götheborg underhåll, anmärkt, dels att ett sådant användande af berörde medel icke vore rätt och tillbörligt, dels ock i allmänhet, att dessa medel icke borde användas till dylika eller andra för dem främmande ändamål , utan endast till församlingarnes enskilda nytta och fördel.
I följd häraf har motionären föreslagit: att, då Pastor dör, utan att efter sig lemna enka eller barn, hvilkas rätt till nådår kan ifrågakomma, pastoratet måtte, under ett års tid, eller intill dess den utnämnde Kyrkoherden detsamma tillträder, utarrenderas, och arrendesumman, sedan derifrån afgålt löne-arvode till vicarierande pastorn, tillfalla pastoratets undervisnings-anstalt eller skol-cassa.
Bett - och Ekon-XJt shott et t Betänkande, N:o i04.
I anledning häraf får Utskottet upplysa, hurusom Biskopshusen i stiften vanligen byggas och underhållas genom de allmänna medel, som tili hvarje domkyrka äro på stat anslagna , hvilket dock för Götheborgs stift icke eger rum, i anseende dertill, att domkyrkan derstädes icke har att påräkna några betydligare anslag, än som väl behöfvas för dess enskilda behof.
Då således nuvarande Biskopshus i nämnde stad år 1818 inköptes för statens läkning till boställe åt stiftets Biskop, sorn tillförene af Staten uppburit hushyresmedel, förordnades genom Kongl. Brefvet den 3 Februari 1819, att ”allt hvad af besparade Pastoralier i Götheborgs stift kan inflyta, bör användas till dervarande Biskopshusets behof.”
Som emedlertid den kort derpå utfärdade Kongl.
Skol-ordningen den 16
December >820, uti 3 Seel. 3 Cap. 1 §. föreskrifver, att ”lill stiftets bjrggnads-cassa skola ingå ett års behållna inkomster efter den ecclesiastike tjensteman, som dör eller afgår, ulan alt efterlemna enka eller omyndige barn, hvilka lagligen kunna erhålla nådår*'’, samt den Biskopshuset i Götheborg kort förut tillerkända rättighet alt uppbära alla besparade pastoralier, i följd af detta Skolordningens stadgande, syntes i väsendtlig mon inskränkt, täcktes Kongl.
Majit, uppå derom gjord underdånig förfrågan, genom skrifvelse af den 12 December 1821, i Nåder förordna, ”att, då fråga är om ett nådår, som ej af någon enka eller barn åtDjufes, det första nådåret skall, utan afseende på tiden, till hälften delas emellan den för Biskopshusets behof anslagne fond och Stiftets byggnads-cassa; men att, då Pastoratet, genom tvist eller af annan orsak, kommer att längre tid stå ledigt, alltsammans bör tillfalla fonden för Biskopshusets behof”; på grund hvaraf Biskopshusets i Götheborg rättighet till ifrågakomne besparade medel således mäste finnas ostridiga Utskottet anser för öfrigt, derest ofvannämnde inkomst-medel af ett eller annat skäl skulle frångå den för Biskopshusets i Götheborg underhåll behofliga fonden, det vara nödigt och billigt, att i deras ställe anslag af allmänna medel för detta ändamål måtte beviljas, i likhet med hvad för dylika boställshus i andra Rikets Stift eger rum.
Hvad dernäst angår motionärens yrkande, att meranämnde pastoralier måtte användas till församlingarues enskilda nytta och förmon, så har Utskottet redan tillförene under delta Riksmöte, i sitt under N:o 54 afgifne Betänkande, uttalat sin åsigt i detta ämne, hvilken i så måtto öfverensstämmer med motionärens yttrade mening, att Utskottet ansett Lärohusens i stiften byggande och underhållande vara ett för dessa medels användande främmande föremål, hvaremot Utskottet skiljer sig från motionären derutin» Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N.o 105. nan, ali Utskottet anser merberörde pastoralier, på dt* skal och under de ▼ likör, som samma Betänkande innehåller, företrädesvis höra tillfalla de inom Stiften organiserade Enke- och Pupillfonder, en åsigt, som Utskottet Ännu icke funnit anledning att frånträda.
Utskottet hemställer alltså, att förevarande motion icke må lill någon åtgärd å Rikets Ständers sida föranleda.
Stockholm den a December 1844* N:o 105.
Ank. till Exp-Utsk- d. 4 Dec., kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om beredande af lindring för allmogen i väghållning s-skyldighet en.
Bonde ståndet väckt och till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion, har R ksdags-fullmägtigen Måns Pehrsson från Malmöhus
Län anfört, att bland de allmänna åligganden, som uteslutande trycka jordbruket, vore väghålIn ngs-skyldigheten i högsta måtto betungande derigenom, att rödjningen och grusriingen sommartiden medtoge en dyrbar del af allmogens tid och en mängd dagsverken, samt vägarnes hållande i farbart skick under vintern, medelst snöplogning och skottning, medförde ett knappt uthärdligt besvär, synnerligast som stadgandet i Kongl. Förordningen den t3 September ■ 79° oftast tillämpades, utan afseende på förhållanden, hvilka för en ort kunna göra overkställbar! hvad, sorn på en annan kunde ega rum.
Län beträffar, så har motionären anfört, att Landshöfdingarne der, tid efter annan, sökt införa snöplogning, samt inrätta snöskotlningslag bland de hemmansegare, hvilka bo närmast landsvägarne; men erfarenheten har hvarje gång visat, dels att snöplog icke kan begagnas på de dervarande vidsträckta slätterna, der snön vid minsta vinddrag vrer tillsammans till nästan ogenomträngliga drifvor, samt dels att skottningen medför en så oafbruten sysselsättning, att densamma omöjligen kan Allm, Beiv.- och Ekon.-Utskottets Botänliande, N:o 105.
17 bestridas endast af några få hemmansegare, hvilkas ersättning, fastän otillräcklig i förhållande till arbetet under strägare vintrar och ymnigare snöfall, stiger till ett belopp, hvars utgörande blir för öfrige väghållningsskyldige högst kännbart.
Till vinnande af lindring för jordbrukarne uti ifrågavarande, under hvilken reglering som helst, dryga och tryckande besvär, har motionären föreslagit: 1:0 att, der snöskottningslag redan äro inrättade, desamma genast mätte upphöra, såvida väglotts-egarne sådant önska', och vägrödjningen besörjas på sätt förut varit brukligt eller väghällnings-skyldige emellan kan öfverenskommas; 2:0 att, med ändring af Kongl. Förordningen den i3 September 179°?
vintervägarnes underhåll må för framtiden besörjas af hemmans-åboerne inom hvarje by, på sätt de sins emellan åsämjas och med ändamålet öfverensstämmer; 3:o att, i följd häraf, något serskildt sätt för verkställigheten icke må kunna väglottsegarne föreskrifvas; utan desse allenast, efter gällande lag och författningar, vara ansvarige för vägarnes farbarhet under hvilken årstid som helst.
Med kännedom af de olägenheter, som väghållnings-skyldigheten vintertiden för jordegare medför, anser Utskottet att genom de uti Kongl. Förordningen den i3 September 1790 meddelade föreskrifter, om de till landsvägen närboende jordegares indelande i snöploglag, med åliggande för desse, att, ”emot betalning, som skälig pröfvas,” fullgöra jemväl de afiägsnares väghållnings-skyldighet, på ett efter landets förhållanden lämpadt sätt, afses, å ena sidan, nödvändigheten att vägarne hållas i farbart skick, och, å den andra, väglotts-egarnes interesse genom en i möjligaste måtto jemnad fördelning af ifrågavarande besvär.
Det skulle nemligen för dem bland väghållningsskyldige, hvilkas vägstycken äro på längre afstånd , af stundom 1 å 2 till flere mil från deras hemvist, vara omöjligt, att efter inträffadt snöfall genast inställa sig vid landsvägen , hvilkens uppskottning således , i händelse den af väglottsegarne sjelfve skulle verkställas, komme att, till mehn för de vägfarande, fördröjas.
Men, äfven detta förhållande oafsedt, Bih. till R.
Fröt. 1844. 8 Sami 17 Höft. 18 Allm.
Besv. och Ekon-UIsiottett Betänkande, N:o iOG. skulle genom den längre väg, som desse aflägse boende väglottsegare för fullgörande af deras åliggande esomoftast nödgades tillryggalägga, berörde besvär för dem blifva vida mera tryckande, än för de närboende.
Då desse sednare äro de ende, som kunna åtaga sig de aflägsnares väghållningsskyldighet, så synes, till förekommande af öfverdrifna ersättningsanspråk, det stadgande i den Kongl. Förordningen vara påkalladt, att sådant dem ålägges emot skälig betalning.
Då, enligt 7 §. af ofvanåberopade Kongl.
Förordning, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande bör så fördela ploglagen, alt alla Hemman, som dertill kunna anslås, blifva i möjligaste målto lika nyttjade, samt undantag från förordningens stadgande beviljats för de ställen, der öfverenskommelser redan kunde vara träffade, eller allmänna vägdelningar, med skyldighet att jemväl vintertiden underhålla vägarne, verkställde, och då derjemte öfverenskommelser om snöploglags inrättande icke må ingås på längre tid, än fem år i sender, efter hvars förlopp det beror på menigheterna att öfverenskomma om ändamålsenligare åtgärder och derefter Konungens Befallmngshafvandes pröfning sådant underställa, så anser Utskottet den af motionären yrkade förändring i berörde Kongl. Förordning icke vara af behofvet påkallad och får således tillstyrka, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 2 December 1844- N:o 106.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 5 Dec., kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion derom, att förbudet mot fiskande med Härkla måtte upphäfvas.
Uti en hos Hederv. Bonde-Ståndet väckt och till Allmänna Bevärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion, har Riksdags-fullmägtigen Lars Pettersson från Blekinge, med hvilken sig förenat G. B.
Appelqvist från samma Län, öfverklagat, ”att uti de allmänna Kongl. Stadganden” rörande fiskerierna i Riket, förbjudes, vid Sex Riksdaler 32 sk.
B:co böter, allt idkande af fiske med så kallad härkla, och härvid anfört, att, vid utfärdandet af detta lagbud, den åsigt förmodligen gjort sig gällande, alt, der fiske med härkla verkställes, sjöbotten genom dess upprifvande och sammanfösande Allm. Best.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande, N:o i06.
19 skall taga skada till den grad, att fisken skyr från dylika ställen.
Enligt motionärens åsigt och erfarenhet, vore deremot fiskandet med härkla långt ifrån menligt för fiskens fortplantning och trefnad, utan tvertom gagneligt för densamma.
Det har derföre synts honom som lagstiftarne sökt att hämma ett ondt, som icke finnes.
På grund af denna sin öfvertygelse och i stöd af den kännedom han eger om de många bedröfliga exempel på fattiga fiskare, hvilka, för öfverträdelse af ifrågavarande lagstadgande, sorn skett icke af vanart, utan af deras christliga omtanka alt ärligt försörja sig och de sina, blifvit sakfällde till omförmälde bötesbelopp, för hvilkas godtgörande, med tby åtföljande expencer, många af dem blifvit husvilla och i saknad af det enda nödvändiga de för sin utkomst kunnat ega, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet måtte begära, att jnerbemäldte Kongl.
Förbud mot ”fiskande med Härkla", Nådigst må till all kiaft och verkan upphäfvas.
Utskottet, som tagit ämnet i öfvervägande, får med anledning deraf upplysa, att 8 §. af Kongl. Förordningen, den io Maj 1748, angående fiskeriernas upphjelpande i Riket, har följande lydelse: ”Det på några orter brukliga härklandet, hvilket skadar bottnen, som är gräsvuxen, varder i saltsjön och på de orter1 hvarest strandbottnen är bevuxen, vid so daler silfvermynts vite, alldeles förbudet,” samt att detta förbud hvarken genom Kongl. Majlis Nådiga Fiskeri-stadga, af den r4 November 1766, eller genom Kongl.
Mnjlts Förklaring öfver nämnde Stadga af den 24 Januari 1771 blifvit upphäfvet.
Då således fiskandet med härkla, hvilket endast är brukligt i vissa vid hafvet belägna provincer, såsom dessa Författningar utvisa, ansetts mehnligt för de orter, der bottnen är gräsbevuxen, och då Utskottet icke kunnat förskaffa sig den kännedom om ifrågaställde fiske, som erfordras för sakens fullständiga bedömande, samt ämnet dessutom är af den beskaffenhet, att det rätteligen torde böra bero på vederbörande locd-auctoriteters pröfning, får Utskottet vördsamt hemställa, att motionen ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den a December 1844* 20 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 107, N:o 107.
Ank. till Exp, Utsk. d. 5 Dec., kl, 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, dels att arbetsskolor mätte i förening med folkskolorna inrättas, och dels att vid alla lär o-anstalter och folkskolor i städerna och pä landet undervisning mätte meddelas ej allenast uti gymnastik och fäktning , utan äfven i andra vapen-öfning ar.
Preste-Ståndet samt Vällofl. Borgare-Ståndet hafva uti ofvannämnde ämnen till detta Utskotts handläggning blifvit remitterade följande motioner, nemligen: i:o af Herr Lector Wallman, med hvilken Herr Biskopen Doctor Agardh sig förenat, att, som, vid ordnandet af folkundervisningen, otillräckligt blifvit sörjd t för det unga slägtets uppfostran, enär uti folkskolorna för närvarande endast meddelades undervisning uti bokliga kunskaper, men ej i practiska yrken, såsom handtverk, slöjder, jordbruk m. m., ehuru des’sa skolor hufvudsakligast vore inrättade för fattiga barn, hvilkas framtida lott och ära arbetet vöre, och derför borde vara på en gång kunskapsoch arbets-skolor, samt de sednare så inrättade, att dermed förenades ett tarfligt kosthåll och beklädnad för de fattigaste barnen, så funne motionären sig både af hvad erfarenheten vitsordat och andra länders tillgöranden i detta hänseende gifva vid handen , föranlåten föreslå , att i alla församlingar, hvaruti fasta skolor komma att inrättas, med dessa måtte förenas arbetsskolor, der alla barnen egde tillfälle, men de fattige , som er hötlo fri kost och kläder på communernas bekostnad , ovillkorligen måste undervisas i de för deras ålder och framtida bestämmelser mest passande handayrken ; 2:0 af Herr C. G. Gustafsson, som föreslagit, att vid alla undervisningsverk och folkskolor, i städerna och på landet, undervisning måtte meddelas icke allenast uti gymnastik och fäktning, utan ock uti dermed sammanhang egande dagliga vapenöfningar, samt att för detta ändamål exercitie-mästare- vid alla sådana skolor borde anställas och af Staten lönas'.
Såsom skäl för denna sin framställning har motionären anfört, att krigiska öfningar hos våra förfäder utgjorde en väsendtlig del af ungdomens bild - Allm.
Betvoch Ekon.-VtsJcottets Betänkande, 2V:o i07. 21 ning och att vårt uppfostringsväsende ej eller torde helt och hållet åsidosätta ungdomens förberedande inöfning i vapens handtering, samt att, om motionärens förslag antoges, bland annat den nuvarande bevärings-exercisen derigenom betydligen komme att underlättas och tilläfventyrs gjorde det möjligt att i en icke aflägsen framtid inskränka om icke helt och hållet indraga densamma och låta bero vid de årliga mönstringarne, hvarigenom äfven de stora summor, som nu utginge i och för dessa vapenöfningar, skulle ofelbart vida ändamålsenligare kunna användas till folkskolorna och undervisningsverken, der desse öfningar, utan serskild uppoffring af en dyrbar tid och stora kostnader för staten, lika grundligt kunde inhemtas.
Utskottet har tagit dessa förslag i öfvervägande och dervid ej kunnat förbise de goda afsigter, som för desamma legat till grund, men, då vid innevarande
Riksmöte mångfalldiga framställningar skett, för att ådagalägga otillräckligheten af de statsanslag och öfriga tillgångar, som undervisningsanstalterne i Riket för närvarande hafva att påräkna samt, i följd deraf, äfven förhöjda statsbidrag för detta ändamål blifvit äskade, så bar Utskottet, vid sådant förhållande, ej ansett sig kunna understödja berörda motioner, enär, genom bifall dertill, åtskilliga betydligare utgifter för undervisningsverket skulle, utöfver de nuvarande, tillkomma i och för anskaffande, underhållande och aflönande af olika handtverkslärare samt af i vapenhandtering och exercis kunnige personer, och får Utskottet derföre, samt då, hvad undervisning i gymnastik serskildt beträffar, sådan är i folkskolestadgan föreskrifven, äfvensom den i Rikets högre läroanstalter meddelas, vördsamt hemställa, att de af Herr Lector Wallman och Herr Gustafsson i ofvanberörde afseenden väckta förslag ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 2 December 1844- Häremot anmäldes följande reservation af Herr von Trolig S. G.: ”Utan att bestrida rigtigheten af den slutsatts, hvartill Utskottet kommit att, i anseende till otillräckligheten af för folkskolorna anslagne tillgångar, för närvarande afstyrka bifall till Herrar Wallmans och Gustafssons motioner, har jag likväl trott att åtminstone den för - 22 Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskollets Betänkande, N-.o 101. sta af dessa framställningar är af den vigt, alt den forljenat med något mera uppmärksamhet behandlas.
Då man med hvarandra jemförer 6:te och 7:de §§. af Kongl. Majrts Nådiga Stadga angående folkundervisningen af den 18 Juni 1842, finnér raan visserligen, att det minimum af kunskaps-mått, som erfordras vid utgången ur skolan, utgöres af innanläsning, religionskunskap, kyrkosång, skrifva och de fyra räknesätten, men att derjemte fysisk och politisk geografi, fäderneslandets och den allmänna historien, räknekonsten till och med Regula de tri uti hela och brutna tal, geometri, linear-teckning och naturlära äfven utgöra föremål för undervisningen.
För mitt begrepp synes det obestridligt, att de fattiga barnens framtida utkomst och bergning vida mera befordrades, samt att de danades till långt nyttigare medlemmar i samhället, om dessa sednare iäro-ämnen utbyttes emot undervisning i practiska yrken, handtverk, slöjder, trädgårdsskötsel m. m.
Lector hallmans motion häntyder visserligen icke bestämdt på ett sådant utbyte, utan kanske snarare på en tillökning i dessa afseenden, men då det sednare icke gerna låter sig verkställa, hade, enligt mitt förmenande, Utskottet bordt omfatta detta tillfälle att uttrycka den åsigt, att alla de Järo-ämnen, som, utöfver det fastställda minimum, i folkskolorna genomgås^ borde, med mera nytta för de flesta af barnen, kunna utbytas emot undervisning i practiska slöjder.
Alla tiders och länders erfarenhet visar, att de provincer, der hus-slöjden varit ibland invånarne mera allmänt utbildad, vanligen alltid i välmåga, trefnad och sedlighet stått långt framför de trakter, der ett motsatt förhållande egt ram.
Det är denna allmänna, stundliga idoghet inom hemmet, hvartill vi, enligt mitt förmenande, böra sträfva; men huru uppnå detta mål, om ej barnets lust och duglighet till practiska yrken, redan 1 folkskolan, utbildas?” Häruti instämde Herr Rådman Berglund.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o i08. 23 N:o 108.
Betänkande, i anledning af väckt motion derom, Privat-BanksBolagen mätte åläggas hälla ett Utvexlings-contor i Piteå stad.
Uti en lios Vällofl.
Borgare-Ståndet väckt och till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion, har Herr Jon Boberg anfört, att han, med kännedom om de menliga ech ofta svåra följder, som, åtminstone i Norrbotten, tillskyndas innehafvare af privatbanks-sedlar derigenom, att sådana icke emottagas i kronans uppbörd, ansett sig böra föreslå, det privat-banks-bolagen måtte åläggas, vid deras privilegiers förlust, att i Piteå stad hålla utvexlings-contor, der allmänheten vore berättigad att, emot privat-bankernas sedlar, tillvexla sig svenska banco-sedlar.
Utskottet, som tagit motionen i behörigt öfvervägande, anser, för sin del, att de redan varande privat-banks-bolagen, hvilka för sine utgifna creditsedlar måste anses såsom gäldenärer till innehafvarne, icke kunna förpligtas att på annat sätt, eller utöfver hvad de för dem utfärdade Reglementen derom föreskrifva, inlösa sina utelöpande förbindelser, hvadan Utskottet, som för öfrigt har sig bekant, att utlåtande, rörande privat-bankslagstiftningen i sin helhet, och således omfattande de privat-banker, som komma att inrättas, innan kort blifver från Banco- och Lag-Utskotten afgifvet, får med anledning häraf vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion ej må för närvarande till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 2 December 1844- Emot detta beslut reserverade sig Herr Boberg. STOCKHOLM, Tryckt hos W. F. DALMAN, 1844.
AUm, Besv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande N.o log I N:o 109.
Ank. till Exp. Etsk. den to Dec. kl. 2 e. m.
Betänkandej i anledning af väckta motioner, angående presterskapets löneinkomster m. m.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskoltets handläggning hafva i della ämne blifvit öfverlemnade följande motioner, nemligen af: l:o Herr Comminister Bergstrandj, med hvilken sig förenat Comministrarne Delin och Hedin: att Kongl.