Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Jaa då, » sade Ebba, hvars flit varit jämförel- sevis oberörd af de opåräknade visiterna.
» Ja, vet tant, det gör vi visst, fast vi hade ju inte beräknat detta sällskapslif, » instämde Gerda.
» Men det hjälps med att vi sitta uppe så myc- ket längre, » fortsatte hon med en skälmsk blick på fru Hallberg.
» Inte längre än till tre, » sade fru Hallberg, med en bestämdhet, som om hon toge för af- TIDSFÖRDRIV Bidrag mottagas med tacksamhet Jui-logogryf.
Hvilket stim!
Hör af bjällror hvad klang, Som förtonar i stjärnklara kvällen.
Efter vägen ett tåg Utaf slädar dras fram, Med båd ' gammal och ung under fallen.
An af röster ett sorl, An ett klingande skratt, Än en manande smackning åthästen, Ty fast färden är skön, Längta alla ändå Att snart göra sitt intåg på fästen.
Först på afstånd man ser, Hur det lyser på snön Ur en rad utaf upplysta fönster.
Se ' n välkomnad man blir Med båd ' miner och ord Af prostinnan, bland fruar ett mön- ster.
Själfva prostfar, så blid, Tar sin pipa ur mun Och ber herrskapet vara välkomna.
Utur sina fodral Krypa alla i hast, Sträcka lemmar, som hunnit att domna.
Vi som ej höra hit — Äro » utsocknes » barn — Vi få stanna i förstu ' n, måhända.
Lika roligt tor det; Vi försöka ändå Att bli kvar, till dess fästen tar ända.
Se, af fruar en rad.
Uti gammaldags ståt; Huru många?
Och främstbaronessan.
I bvad förde hon hit » Negligén », som hon bär, Med en vaggande plym öfver hjässan?
Därinunder — men tyst, Ack, för ingen det säg — Hon ju är — ja, nu få ni det gissa.
Invid fönstret en grupp 1898 gjordt, att hennes förhållningsorder inte skulle kunna öfverträdas.
» Ja, det var rätt Olga, gå nu! » » Ja se, klimatet lämpar sig icke riktigt för min toalett — i längden, » sade Olga och stack fram sin blott i toffeln instuckna bara fot.
Men när mamma nu började förfasa sig öfver detta oför- stånd samt förmana, gjorde Olga en hastig reve- rens för sällskapet, tog ett ljus och sprang till sitt eget, på andra sidan vinden belägna rum.
» Nå, hvad säger du, Ville?
Kanske det vore tid på, att äfven vi droge oss tillbaka? » undrade fru Hallberg.
» För min del, är jag alls inte sömnig, » för- klarade Ville, men reste sig likväl för att aflägs- na sig på samma gång som modern.
» Men det var fasligt, så du plitar på denna kudde, Ebba.
Det skulle göra mig riktigt ondt, om du öfver- anstränger dig för min skull. » » Var du lugn! » sade Ebba högdraget. — » Den otäckingen har ändå snusat upp, att jag ämnar ge honom en kudde i julklapp.
Men den skall minsann bli af en annan kaliber, » hviskade hon till Gerda och sydde vidare på sin kudde, hvars ljusa elegans onekligen motsade hvarje förmodan om att vara afsedd för herr- eller rökrum.
Mamma nickade till flickorna och ämnade nu draga sig tillbaka, men Ville gick omkring och tog i hand.
Så tog mamma sonen under armen och begaf sig, nöjd och lätt om hjärtat, ut ur flickornas rum.
Hela hennes besök hade endast varit en förevändning för att få höra, om Ville var hemkommen, orolig som hon alltid kände sig, då hennes gosse var ute och roade sig till- sammans med löjtnant Berling.
Men flickornas arbetsflit ville icke komma i samma goda fart som under början af natten.
Man sydde galet, sprättade upp och blef läns på silke och garner.
Och det rådde en ifrig, febril stämning, som tog sig uttryck i en forcerad mun- terhet och mer eller mindre motiverade, nervösa skratt.
Den bleksiktiga Mimmi Malm orkade Utaf flickor och barn Höras plarldra och skratta och » fnissa ».
Huru äro de band Och de böljande veck, Som ses pryda de unga?
Hur heta Dessa systrarna två, Hvilka uti en vrå Med sin danslust och skrattlust ses streta?
Se en fin kavaljer Gör just nu sin entré; Säg hans namn.
Och hvad heter notarien?
Med ett hår såsom —?
Och hans brända mustasch Är af kvällsluften — hvad?
Kom- missarien Ju har blifvit —?
Han, som dansar så väl!
Men där kommer nu — hvem?
Prestgårdsjungfrun, så nätt, Med båd ' kaffe och te uppå brickan.
Hon är fin, må ni tro, Bär i håret en nål Med en — hvad?
— utaf silfver.
Den flickan!
Nu förser sig en hvar, Och när druckit man har, Från klaveret en — hvad?
— höres trilla, Som preludium blott.
Man drar handskarna på, Unga ben kunna ej hållas stilla.
Så en vals.
» Får jag lof? » Öfver leende läpp Blygt ett — hvad?
— hviskas fram.
Ut i valsen!
Hvems är halsbandet där, Som flög bort öfver — hvad?
Det är — hvems?
— och blef löst ifrån halsen.
Prostfar kommer nu in Med sin pipa bak ' rygg Och ses — hvad?
— uppå salsgolf- vet spilla.
Blott en gång är det — hvad?
Och han känner sig nöjd, Att ej fästen tycks arta sig illa.
Snart man måste i hast Byta om?
— ty allt fläng Kommer sådana fasligt att rinna.
Under tiden ett bord, Dukadt re ' n, bäres in, Och nu blir fru prostinnan värdinna.
knappast längre sitta kvar på stolen.
Men huru litet det än gick framåt med hennes arbete, hängde det henne dock troget i händerna, ty hon var visst icke den, som ville svika fanan.
Vid fyratiden vek Signe med ett belåtet: » Fär- dig! » ihop sin buffetduk.
Hon skulle emellertid varit villig att gripa till med ett nytt arbete, om icke oljan i den stora lampan — till fromma för de unga damernas nerver och bleksot samt den kommande dagens id — i detsamma sagt: » Topp och slut! » När blir det frid f — Än hör jag lif vet sjuda Vredt som en bränning utanför min dörr.
Alltjämt del samma!
— Nu, som alltid förr!
Från fjerran hör jag dofva stämmor ljuda I glädje ock i klagan, skratt och gråt, Och täta skaror följas ilsamt åt Mot ett förborgadt mål!
— Hvartleder färden?
Jag ser det icke!
Mörk och stor är världen, Och lifvets lösen är ett blindt: » framåt »!
Ellen Innehållsförteckning: Ellen Anckarsvärd j af Ellen Key.
— Adventstankar; af E.
— Den 20 december; af A B.
— Ett konstnärs-jubileum; af Magnus Josephson.
(Med 3 por- trätt.)
— Iduns julrmmmer.
— Jul och ungdomsglädje.
Stockholm, N:r 12 (327) Tryckeri Fredagen den 23 mars 1894.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade planscher .. » I d u n s M o d e t, utan k o l.
... » Iduns 5: — 4: 50 3: — Byrå.
K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 Allra, telef.
Bedaktör och tr.
7: de år g. Utglfnlngstld: hvarje Aktiebolag.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l s t a f v.
70 ö r e p r n o n p - r a d.
Påskhelsning.
P åsken nalkas, våren vaknar, hjärtats och naturens vår, Underbara makter lösa själens vinge, som var bunden, Under långa sjukdomsdagar vecklas ut passionens ros, Hjärtat säger tyst och ödmjukt: gode Fader, ske din vilja!
Skapelsen en sällsam brytning i sitt inre genomgår, Säkert hör Han våra böner, och när kvalet flytt sin kos, Och det arbetströtta sinnet söker kraft vid altarrunden.
Dubbelt skön skall stråla påskens, återvunna styrkans, lilja.
Om uppståndelse predikar blåa sippan i sin snö, Nemi ' s Om uppståndelse de isar, hvilka flyta ut mot hafven, Så, där fordom plågan brunnit, kommer frid, som stilla värmer.
Men uppståndelsens mysterium och det lif, som ej kan d ö, Palatinens Täljer tydligt för de trogne Mästarn, som stod upp ur grafven.
Michelangelo sin kyrka bygger på de brustna O, så sväfva öfver landen, sväfva öfver frigjord våg, Askonsdagens miserere Hjärtats och naturens gryning, påskens djupa andehelsning!
Alla kandelabrar släckas i det skymmande Sistina, Gif de sjuka lugn och lisa, stärk hvar mattad mänskohåg, Men uppståndelse och helsa bringas snart af Herrens ord, Och förkunna öfver jorden: Segerherren bragt oss frälsning!
Seger och föryngring ljudar messans ton af Palestrina.
Ila ock, du fläkt från himlen, ljuft hugsvalande och mild, Sköna påsk, från Sverige helsa, liljor kring furstinnan Till den lidande furstinnan vid den fjärran Tiberns stränder, Svenska folkets goda känsla, enkelt uttryckt, ärligt menar, Säg, Den är djup som svenska Vettern, djup som hennes Bodensjö, att svenska folket gömmer trofast hennes väna bild Och ett hopp att snart ånyo helsofull hon återvänder!
sjö var krater fordom, nu den ler i blommors hägn: rosor spira efter hett Scirocco-regn, thermer.
böjer hjärtat djupt till jord, strö!
Mäktig som den dolda åder, hvarmed sägnen dem förenar.
&lt;$• jO ' af 1X) iTsén t
i i 10 N u I ringa alla klockorna bygder Och jubel Att våren och fyller de påsken u in länder, f r o m m a s återvänder.
u N u Och sinn, t034 n sprängas ljuset fängslade flammar Oändlig kärleks Utöfver vattnen knoppens och helge and ' sväfvar.
Adolf I k o n Några f i r ord af Fanny m om a t i våra o n s d a g a r.
» läsbarn » Chrysander.
» ftltöj / Påter barnen k o m m a till mig o c h förme- n a s * nen dem i c k e, ty sådana höra G u d s rike till. » D e n n a kärleksfulla o c h djupt allvarliga ma- ning ställer den store barnavännen ännu i dag till alla föräldrar, uppfostrare o c h lärare.
A t t dessa hans ord närmast gällde de späda bar- nen, hvilka ännu buros i modersfamnen, fram- går af berättelsen, o c h det är också ännu m o - derns heliga företrädesrättighet att i d o p e t frambära sitt barn att af h o D o m välsignas, så- som dessa mödrar på J e s u tid gjorde det.
Ett skönare e x e m p e l på en bedjande m o d e r än Hanna, Elkanas hustru o c h Samuels m o - der, finna vi knappast, o c h för alla tiders m ö - drar kan denna lofsjungande kvinna från gamla testamentets dagar framstå såsom ett f ö r e d ö m e.
A t t hon b l e f b ö n h ö r d, säger 0 3 S o c k skriften.
Skulle det emellertid så smärtsamt vara, att barnet i h e m m e t o c b under sin uppväxt ej fått del af den kunskap, » s o m g ö r den from- m e vis o c h den vise f r o m », återstår d o c k för detsamma konfirmationstiden oeh konfirmatio- nen — en dyrbar gåfva, hvilken vår luther- ska kyrka såsom en huld o c h omtänksam m o - der skänkt o c h anbefallt alla sina barn, just under den viktiga tidpunkt i lifvet, då de stå på öfvergången till ynglinga- o c h jungfru-år o c h bäst behöfva e n fast ankargrund att trygga sig vid.
Konfirmationstiden är i egentligaste mening en undervisningens, beredeisens oeh själfpröf- ningens tid, under hvilken den unge i c k e alle- nast får full o c h klar kännedom om de rättig- heter, han såsom kristen äger, utan äfven de skyldiglieter, han såsom sådan ikläder sig, o c h de kraf församlingslifvet ålägger h o n o m.
H a n skall under denna tid göras medveten o m, att han i o c b med konfirmationsakten inträder i ett nytt skede af lifvet, där det gäller att handla o c h verka såsom en själfständig per- sonlighet, hvilken äfven själf får bära ansva- ret för sina handlingar.
D e t är således en oändligt viktig o c h an- svarsfull period af de ungas lif, denna deras koDfirmationstid.
M å därför vi äldre, föräl- drar, syskon o c h anförvandter, i c k e ställa oss likgiltiga gentemot eller kallsinnigt utanför densamma, såsom vore detta en sak s o m en- dast k o m m e barnet o c h dess religionslärare vid eller blott ett medel, hvarigenom vår ung- d o m fortast möjligt kan » k o m m a ut » o c h er- hålla en plats i lifvet.
O, nej i V i skola fastmer visa dem, att vi varmt o c h innerligt taga del i denna viktiga tid, följa dem med kärleksrika råd o c h b ö n e r samt i allt låta dem erfara, att vi känna akt- ning för dem såväl såsom medmänniskor som troäförvandter.
Ä f v e n för föräldrarne själfva blir konfirma- tionstiden mången gång en hälsosam lärandets och själfpröfningens tid.
Ett faders- o c h mo- dershjärta kan väl aldrig, huru kallt o c h hårdt det än annars må vara, förblifva oberördt af det, som närmast o c h innerligast berör barnet.
band, bäfvar: Ofta sitter måhända en fader eller m o d e r till ett » läsbarn » likgiltig o c b kall i kyrkan, dit- k o m m e n mer af gammal vana o c b from pläg- sed än a f kärlek till G u d s hus o c h tjänst.
D å höres från predikstolen uppmaningen om att bedja » för de barn, som beredas att första gängen begå den heliga nattvarden » — såle- des o c k för det egna barnet!
O c h hufvudet böjes därvid ovillkorligen ned i knäppta händer, hvilka annars så sällan sluta sig till b ö n, o c h under det örat lyssnar till de allvarliga böne- orden, blir hjärtat förunderligt varmt o c h vekt.
Minnen från den egna, för längesedan förgätna konfirmationstiden, då ännu barnatron ren o c h ogrumlad b o d d e i hjärtat, börja röra sig i det inre, o c h frän själens djup l ö j e s en suck, att barnet dock måtte » intill ändan blifva bestån- d a n d e ».
så, s o m man själf tyvärr i c k e kunnat det.
Så k o m m e r då själfva den betydelsefulla slutpunkten af denna beredelsetid, konfirma- tionsdagen.
M e d kärleksfull längtan o c b på samma gång m e d helig bäfvan motses väl i de flesta fall denna dag af den unga jungfrun eller ynglingen.
M å i c k e deras varma känslor blifva neddragna i stoftet, deras mottagliga sinnen besudlade, deras tankar förströdda af flärdfullt, fåfängligt prål, m e d tal och jäktande efter moderna toaletter o c b dyrbara prydna- der, m e d allt, s o m för denna betydelsefulla dag kan anses oviktigt o c h främmande!
Det är därför vi vilja lägga alla mödrar på hjär- tat, att de draga försorg o m, att konfirma- tionsdräkten blir enkel, ehutu värdig.
Hvarje förståndig o c h tänkande m o d e r ser nog till, att i c k e den nya, svarta klädningen blir så elegant eller utstyrd, de dyrbarare eller enk- lare smycken, som erhållas i gåfva, ej så många eller i ögonen fallande, att de unga tankarne mera syssla m e d dessa ting än med de all- varliga förrättningarna.
Friska, lefvande b l o m m o r göra ett helt an- nat intryck på sinnet.
D e rena o c b höja det- samma samt utgöra ett verkligt sant uttryck för dagens högtidsstämning.
D e t ligger en riktig o c h vacker tanke i det bruket att vid konfirmationsdagen kläda kyrkan.
D e n rika blomsterskruden vid altaret måste för de unga vara tilltalande o c b göra på dem ett hugnande intryck — b l o m m o r kunna ej annat.
D e äro j u barn från det stora G u d s t e m p l e t därute, naturen, o c h de likasom hviska till människo- barnen härinne om faderns kärlek o c h godhet.
» S e ' n på o s s, » säga de, » k l ä d e r nu G u d så gräset o c h liljorna på marken, huru m y c k e t merv skall han i c k e bära omsorg o m e d e r.
» Därför är också flickans såväl som ynglin- gens bästa prydnad på denna dag en liten bu- kett af lefvande b l o m m o r.
O c h därför prydes o c k vanligen h e m m e t af kärleksfulla händer m e d friska sådana.
E t t vackert bruk är äfven, att konfirman- den af anhöriga o c h vänner erhåller såsom ett minne af dagen en b o k, afsedd o c h passande för detta tillfälle, samt att den gifvande däri inskrifvit ett lämpligt b i b e l o r d, ett tänkespråk eller en vers.
Eller o c k en af dessa fotogra- fier eller kort med passande e m b l e m o c h in- skriptioner, som nu finnas i hvarje bokhandel.
Denna i sig själf enkla gåfva kan dock för lifvet blifva af oändligt m y c k e t högre värde än det dyrbaraste s m y c k e af guld o c h ädla stenar.
pelvis Bötiger.
Såsom passande bibelställen må exem- anföras: Esaias 4 3: 1: Frukta icke e t c, Es.
54:10, Jer.
31: 3, Predikareb.
1 1: 9 och 1 2: 1, Math.
6: 3 2, 33, Math.
7: 7, 8, Math. "
9: 9 och 21, Luc.
1:46, 47, Luc.
11:28, Joh.
4: 1 0, Joh.
15 kap., 1 Kor.
7:24 och 13: 2, 3, Gal. 5: 16, 1 Tess.
5: 23, 1 Tim. 1:15 och 4: 16, 2 Tim. 1: 14, 2: 1, 3, 7, 19, 22, 41 och 3: 14, 15, 1 Joh.
4: 10 med flere ställen.
O m det o c k i c k e helt ligger i föräldrarnes makt att göra konfirmationsdagen till ett minne för lifvet, kunna de dock på mänga sätt med- verka därtill.
L å t den unge denna dag upp- vakna under faders o c h moders uttalade väl- önskningar.
L å t stillhet, frid o c h harmoni råda inom hemmet, såsom det en verkligt stor högtidsdag höfves.
L å t modersfamnen vara den fristad, där barnet får hvila o c h där dess läppar hviska sin bönesuck, innan det går att afgifva sina löften inför G u d o c h människor, samt fadershanden dessförinnan välsignande hvila på dess hufvud.
O c h må fader, moder o c h syskon sedan följa till det högtidsprydda templet.
H u r u många g o d a, kärleksfulla föräldrar är det o c k .icke, som på detta o c h liknande sätt af hela sin själ o c h hela sitt hjärta taga del i denna deras barns högtidsdag, som på allt sätt söka gifva den den rätta högtidsstämnin- gen o c h ej högre eftersträfva än att därunder hålla fjärran alla skorrande intryck från det, som kan göra sinnet förströdt.
D o c k, tyvärr!
Sådana möta redan vid det första utträdet ur kyrkan.
Eller kan man väl kalla det annat än i högsta grad störande, att en nyfiken, främmande människohop samlat sig utanför kyrkoportarne för att på ett närgån- get, ogrannlaga sätt betrakta o c h granska de utträdande unga konfirmanderna?
J a g vill icke härmed säga, att det icke i denna h o p skulle kunna finnas sådana, som med varmt deltagande följa de unga och kanske äfven för dem uppsända fromma välönskningar; det är ej heller g e n o m dessa, som konfirmandens tan- kar o c h känslor neddragas o c h oskäras.
Det är af den profana, nyfikna, oförsynta flocken, som kommit i afsikt att förnöja sig med åsy- nen af en skara högtidsklädd u n g d o m, gran- ska o c h göra anmärkningar öfver de ungas utseende o c h klädsel o c h till o c h med män- gen gång spe öfver deras o c b anförvandters rörelse.
D e t är rentaf upprörande att veta, det sådant sker o c h upprepas år ifrån år.
Eller skär det icke hvarje ö m, tänkande moder i hjärtat, att hennes dotter, ännu dar- rande af helig hänförelse, m e d ögat fuktadt af den barnsliga fromhetens tårar, o c h i hvars öra ännu religionslärarens allvarliga ord ljuda, redan vid första stegen utom templet skall mötas af unge mäns djärfva, skärskådande blickar, gäckande minspel o c h kanske deras tanklösa, cyniska anmärkningar?
Men hvad kan en m o d e r därvid göra mer än att så fort möjligt är föra den unga flic- kan inom hemmets skyddande hägn o c h där ur djupet af sitt hjärta tillhviska h e n n e: » V a r trogen intill d ö d e n, att du må få lifsens k r o n a.
» Skulle dessa rader k o m m a under någon så- dan ung mans ögon, som vet m e d sig själf, att han gjort sig skyldig till den här nämnda ogrannlagenheten, så beder jag h o n o m, i hans egen moders, hans egen unga systers n a m n: G ö r det i c k e m e r!
» G r u m l a icke flickans själ! »
IDUN 1S94 F ö r rättvisans skull må j a g tillägga, att äf ven flickor kunna göra sig skyldiga till samma tanklösa närgångenhet o c h nyfikenhet, då yng- lingar konfirmeras, o c h att man äfven från dem får höra ord o c h anmärkningar, hvilka på intet sätt stå i samband med stundens vikt och allvar.
O c h till dessa upprepar jag samma b ö n: » G ö r e n det icke m e r!
» Editli.
Skiss för Idun af Jane Oernandt-Claine.
§ a l o m o o c h hans v i s d o m i ära, men j a g föraktar m ä n n i s k o r, s o m njutit a f till- varon o c h sedan säga, att allt är få- fängligt.
D e t är en brist p å erkänsla i detta, en brist p å h å g k o m s t, spm revolterar mig.
N ä r j a g reser m i g u p p från ett b o r d, d ä r j a g suttit som gäst, vill j a g t a c k a o c h t a c k a var- mare j u ringare fägnaden är.
Det tycks mig stoltare än att g å t i g a n d e f i å n platsen, d ä r j a g suttit, o m o c k s å rätternas sälta l ä m n a t en bitterhet p å m i n a l ä p p a r.
» D e t var min v ä n, s o m talade så, när v i möttes ute här o m k v ä l l e n, o c h han fortfor m e d en häftighet, s o m j a g h a d e svårt att k ä n n a igen hos h o n o m.
» D å j a g hör d e m, s o m blif- vit b o r t s k ä m d a a f lifvet, d e m, som försett sig a f allt o c h försett sig m e d v ä l b e h a g, säga, att l y c k a n är en v i l l a o c h sorgen det e n d a verk- liga, u n d r a r j a g för m i g själf, o m det i c k e är n å g o t, som fattas d e m, o m i c k e glädjens nerv är alltför m a t t o c h alltför s v a g att vi- brera.
D e t vill mera energi till att k u n n a glädjas än sörja, o c h j a g tror, att d e flesta ä r o u p p - riktiga, när de säga, att lifvet är en b ö r d a.
F å äro de, s o m ä g a det p l u s, den råga a f krafter, d e hemlighetsfullt o c h h ö g t s p ä n d a strängar, p å h v i l k a glädjen spelar sina m e l o - dier o c h m a n träffar d e m alltid, d ä r m a n minst v ä n t a t att finna d e m.
J a g k o m m e r j u s t från en stackars sjuk- l i n g, » fortsatte han, » e n u n g k v i n n a s o m varit p u c k e l r y g g i g sedan sin första b a r n d o m o c h s o m lefver i f a t t i g d o m o c h b e r o e n d e, sedan h o n blifvit öfvergifven a f den, s o m bort v a r a den främste att b e s k y d d a h e n n e.
J a g v ä n t a d e m i g att få se en h o p p l ö s för- tviflan eller detta slags resignation, s o m g ö r en så o n d t, o c h så talar d e n n a k v i n n a m e d en flamma, s o m f ö r s k ö n a r henne, m e d ö g o n e n fulla a f tacksamhetens tårar o m d e k o r t a o c h d y r k ö p t a stunder a f l y c k a, s o m u p p l y s t hennes p l å g a d e lif.
D e t har ö f v e r v ä l d i g a t m i g.
J a g tillstår det — j a g är g r i p e n.
— M ä n n i s k o r s o m d u o c h j a g, v i g å bär o c h fråga, h v a r f ö r vi lefva, hvartill det n u tjänar att v a r a till.
V i tro, att v ä r l d e n är u p p f y l l d a f v å r s v a g h e t, af v å r o f ö r m å g a till g l ä d j e, men v i d sidan a f oss finns det hjärtan, n o g starka att r y m m a så strålande fröjder, att ingen sorg o c h i c k e heller tiden kan s k y m m a eller b l e k a d e m.
N ä r j a g j ä m f ö r mitt l i f m e d hennes, har j a g j u gått på rosor.
S å l ä n g e j a g k a n min- nas t i l l b a k a — o c h t a c k vare g e m e n s a m m a släktingar har j a g känt henne från barndo- men — v a r det en liten klen stackare, b l e k till g e n o m s k i n l i g h e t o c h m e d en sådan där hög, klarådrad p a n n a, s o m nästan g ö r en rädd.
H o n såg ut som en liten K a s p e r m e d sin spetsiga p u c k e l, o c h d e s s u t o m h a l t a d e b o n efter en l å n g h ö f t s j u k d o m, s o m r ä c k t i åra- tal, o c b s o m tidtals t v a n g henne att b e g a g u a kryckor.
D e t v a r ingen s o m t r o d d e, att hon s k u l l e bli g a m m a l, men fadern, den g a m l e antikvitetsvurmen E u r e n i u s, o m d u har hört talas o m h o n o m, g j o r d e allt för att hålla henne v i d lif.
H v a r j e år l å g h o n u n d e r ett p a r månaders l ä k a r b e h a n d l i n g nere i K ö p e n - hamn, m e n inte k o m hon stort bättre t i l l b a k a för det.
H o n föreföll m i g alltid lika liten, l i k a hvit o c h l i k a ö m t å l i g, men hon t y c k t e aldrig o m, att m a n frågade hur h o n m å d d e, o c h när vi a n d r a s p r u n g o o c h lekte, k u n d e hon stå o c h se p å m e d en så hejdl&lt; s längtan i b l i c k e n, att j a g nästan k ä n d e det svårt.
T r o t s l i d a n d e t k o m det s t u n d o m ett l i f öfver det lilla ansiktet, s o m j a g inte s k u l l e k u n n a beskrifva, o c h d e s m å m a g r a h ä n d e r n a k u ö t o sig så hårdt o m k r y c k o r n a, att det såg ut s o m s k u l l e d e vilja b r y t a d e m s o m r ö.
H o n v a r en stor b e u n d r a r i n n a a f m i n a vågstreck.
J a g b r u k a d e h o p p a från d e svik- tande p l a n k o r n a i en t i m m e r h ö g, s o m l å g p å m i n a släktingars gård, o c h h o n stod o c h såg p å — tyst, m e d ö g o n e n v i d ö p p n a, i c k e a f ångest, utan a f lust.
H o n lyfte sig p å k r y c - k o r n a, h o n g j o r d e språnget i sin t a n k e, hon k ä n d e h e l a den h i s s n a n d e glädjen a f att v å g a, s o m k o m hjärtat att d a r r a o c h b r i n n a i b r ö - stet p å m i g.
D e t v a r ett u n d e r l i g t b a r n; j a g har a l d r i g sett en sådan m o t t a g l i g h e t för i n t r y c k, o c h j a g k ä n n e r ingen m ä n n i s k a, ö f v e r h v i l k e n ett ö g o n b l i c k s tillfredsställelse k u n n a t få en så- dan m o t t a g l i g h e t för i n t r y c k, o c h j a g k ä n n e r ingen m ä n n i s k a, ö f v e r h v i l k e n ett ö g o n b l i c k s tillfredsställelse k u n n a t få en sådan m a k t.
H o n h a d e sina e g n a g l ä d j e ä m n e n — h u n d a r, s o m h o n k u r e r a d e för v a l p s j u k a, o c h ving- brutna fågelungar, som hon spjälade och ma- tade, o c h j a g vet i c k e, h v i l k e n hemlighetsfull l ä k e d o m det l å g i den lilla h a n d e n, m e n v a l p a r o c h s v a l u n g a r k o m m o sig, o m d e så v o r o h a l f d ö d a, o c h h o n h a d e till o c h m e d m a k t med vissna b l o m m o r, s o m a n d r a s k u l l e kastat p å s o p b a c k e n.