Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lärjunge, som genom fortfarande okynne och sjelfsvåld visat andra straff vara utan verkan, må, efter af Rektor gifven varning för påföljden, i händelse af ny förseelse, med lindrigare kroppsaga straffas.”
Dessa bestämmelser kunna, i fråga om det strängaste af deri uppräknade straff, nemligen kroppslig aga, visserligen ej anses lemna rum för ett så godtyckligt användande af denna straffart, som en del af motionärerne öfverklagar; och då dess borttagande skulle beröfva läraren ett i vissa fall måhända oundgängligt medel alt tillrättavisa en vanartig lärjunge, tilltror Utskottet sig ej att föreslå ett fullkomligt upphäfvande af berörda bestämmelser, hvilkas tillvaro torde vara af större vigt än deras tillämpning.
Men deremot synes tillbörligt afseende för närvarande icke vara fästadt derpå, att ynglingar af en mera framskriden ålder och i synnerhet de, som hunnit en större mognad i intellektuelt hänseende, icke lämpligen kunna behandlas lika med dem, som ännu befinna sig i barnaåren.
De förras skarpare iakttagelseförmåga beträffande graden af den rättvisa, som i lärarnes förfarande uppenbarar sig, samt den hos dem redan mera utbildade känslan af menniskovärde måste, ej mindre för deras egen skull, än för bevarandet åt läraren af det anseende, som år det förnämsta vilkoret för skolluktens uppehållande, göra det nödvändigt alt i lagarne härom nedlägga bestämmelser, som, så vidt möjligt är, försäkra dessa ändamål.
Behofvet af någon öfverensstämmelse med lagstiftningen i ämnen, med hvilka Allni.
Bes v- och Ekon.-Utskoltets Betänkande N:o 118.
23 det ifrågavarande liar gemenskap, t. ex. lagen om vilkoren för utöfvande af husaga, påkallar ock elt uttryckligt stadgande derom, att ynglingar, som hunnit den ålder, då både pligt- och hederskänsla kunna hos dem påräknas och lagas i anspråk, och fördenskull all annan bestraffning än allvarligt tilltal och varningar bör vara öfverflödig eller, i motsatt fall, förvisning från läroverket alt föredraga framför kroppslig bestraffning, ej kunna den sednare underkastas.
I fråga om den tidpunkt, efter hvilken kroppsaga, enligt dessa åsigter, ej borde vidare ega rum, har Utskottet trott det lämpligast att i sådant hänseende bestämma inträdet i läroverkens G:te klass, i synnerhet som detta motsvarar den enligt äldre förhållanden vanliga öfvergången från skolan till gymnasium, i hvilket sednare kroppslig bestraffning ej egde rum.
Alt fasthålla en viss ålder kan deremot icke vara lämpligt, enär det måste vara i sin ordning, att de, som befinna sig i en och samma klass och kunna anses hafva hunnit samma mognad, äro sinsemellan underkastade lika vilkor.
Om derjemte, på sätt Utskottet, i enlighet med Herrar Snndvallsons och Lindeströms yrkande, finner sig hafva skäl alt förorda, tillräckligt stränga ansvarsbestämmelser meddelas i afseende på lärare, som missbrukar sin rätt att använda kroppslig aga, torde detla bestraffningsmedel utan skada kunna för läroverkens lägre klasser bibehållas.
Hvad åter de af Doktor Säve m. fl. föreslagna disciplinsystem angår, torde man lätteligen inse svårigheten att i lagstiftningen rörande dessa ämnen träffa det rätta, helst som förhållandet mellan lärare och lärjungar är helt och hållet moraliskt och icke kan annat än lida af alt underkastas lagbestämda begränsningar, och i allt fall det ligger mindre vigt uppå ordalagen i de gifna föreskrifterna, än på lärarens personliga förmåga att dem tillämpa.
Der omdöme härutinnan saknas, skall den ena disciplinär—lagen säkerligen befinnas ej ega företräde framför den andra.
Det händer nemligen lika lätt, att en anmärkning i förhastande nedskrifves, som att kroppslig aga oförtjent utdelas, och att orättvisan af den förra kännes lika djupt och verkar lika skadligt, som den sednare.
Utskottet vill derföre ej lemna obetingadt förord åt det ena eller det andra af de utaf motionärerne framlagda förslag, utan anser i detla, sorn i flera andra fall, det höra åt Kongl. Majit öfverlåtas att meddela de reglementariska föreskrifter, som kunna befinnas tjenliga.
Deremot kan Utskottet ej biträda Thorells ofvanberörda förslag alt, innan kroppsaga får utdelas, fader eller målsman skall införå Lrare-kollegium hafva lemnat Rektor tillstånd dertill, enär ofta fadren eller målsmannen är boende på annan ort, och svårighet alltså möter att verkställa nämnda förslag, samt det oftast är af vigt, alt bestraffningen icke uppskjutes alltför lång tid, efter det förseelsen blifvit begången.
Den hemställan, hvartill
Utskottet af nu omförmälda motioner hemtat anledning, återfinnes vid slutet af detta betänkande under litt. f; 24 Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 118.
Och får Utskottet afstyrka bifall till hvad Herr Sundvallsons, Herr Henschens, Herr Lindeströms och 0.
Thorells motioner i öfrigt innehålla. 4 7 § i stadgan för elementarläroverken föreskrifver, att Lektor, som tillika är Domkapitelsledamot, är förpligtad att vid läroverket hvarje vecka lemna undervisning 48 lill 20 timmar, och Lektor, som icke är Domkapitelsledamot 20 till 22 timmar, samt Adjunkt och Kollega 28 tiil 32 timmar, allt oberäknad den tid, som erfordras att utom lärorummet granska och rätta lärjungarnes skriföiningar; hvarjemte stadgas, att Rektor vid högre fullständiga elementarläroverk har 42 till 16 timmars undervisningsskyldighet, vid öfriga högre elementarläroverk 46 till 48 timmar, vid femklassiga elementarläroverk 20 timmar, vid treklassiga 24 timmar och vid tvåklassiga 30 timmar hvarje vecka.
Herr Sommelius har i sin motion fästat uppmärksamheten på det obilliga i dessa bestämmelser och på anförda skäl, till hvilka Utskottet får hänvisa, hemställt, att såsom grundsats bör antagas, att ingen skollärare bör hafva mer än 20 ä 24 undervisningstimmar i veckan.
Utskottet, som redan förut uttalat den mening, att lärarens ansträngande medför skada för lärjungarne, och är öfverlygadt, att intet tröttar lärjungarne mera än en trött lärare, kan alltså icke annat än erkänna giltigheten af sistnämnde motionärs uttalade skäl för den mening, att omförmälda bestämmelser i Läroverksstadgan innebära mer än skäliga anspråk på lärarens krafter.
Utskottet har också inhemta!, att i intet annat af de länder, om hvilka Utskottet lyckats förskaffa sig upplysningar i förevarande hänseende, kräfves så mycket arbete af läraren, som i Sverige; och såsom exempel må nämnas, att den undervisningstid i skolan, som i Norrige åligger skolläraren, i allmänhet utgör endast omkring två tredjedelar af den i vår Läroverksstadga föreskrifna.
Beloppet af denna sednare bör, enligt Utskottets tanke, i allmänhet nedsättas, och således ett maximum, lägre än det nuvarande, bestämmas; och i betraktande deraf, att minst 2 limmar om dagen torde öfverhufvud taget åtgå till det tröttande arbetet med korrigerandet af skripta, att likaledes en ej obe tydlig tid torde för den samvetsgranne läraren erfordras till att bereda sig till sina lektioner, hvilka begge sysselsättningar mera omedelbart äro hänförliga till det arbete, som skolan ålägger läraren, samt några timmar dagligen böra lemnäs åt läraren att egnas åt hans egna studier, utan hvilkas fortsättande han icke med lefvande intresse kan egna sig åt sitt läroämne, föranlåtes Utskottet biträda motionärens mening, att högst 24 timmars arbete i sjelfva skolan för hvarje vecka bör en lärare åläggas, hvilken mening alltså skulle utlalas inför Kongl. Maj:t på sätt i punkten litt. g) härnedan föreslås och Allm. Besv.- och Ekon.-UWkottets Betänkande N:o 118. 25 och under förlitande derpå, att Kongl. Maj:t inom berörda begränsning i öfrigt ineddelar de jemkade bestämmelser i afseende på antalet uudervisningstimmar för de särskilda lärarekategorierna, som må befinnas tjenliga.
I fråga om befordran till läraresyssla bar Herr Sommelius i sin motion föreslagit, alt ingen bör till ordinarie lärare antagas, som icke minst i 2:ne år tjenst— gjort vid elementarläroverket, och af dessa år åtminstone det ena vid stiftsstadens läroverk, samt befunnits tjenlig för sitt blifvande kall; alt ingen bör utnämnas till ordinarie lärare i lefvande språk, som icke minst ett år vistats utrikes och der studerat dessa språk, och att till dylika resor Staten bör lemna understöd.
Utskottet instämmer deri, att för läraren, så väl som för hvarje annan embetsman, det måste vara nödigt att innan han befordras till ordinarie syssla, hafva förvärfva! öfning och skicklighet i det, som hans befattning tillhör.
Härutinnan föreskrifver gällande skollag, att läraren skall ”hafva förvärfvat någon öfning och erfarenhet i lärarekallet”, hvilket utan tvifvel måste befinnas vara en otillräcklig bestämmelse, helst densamma tillämpas och efter ordalydelsen mycket väl kan tillämpas sålunda, att berörda kompetensvilkor anses uppfylldt af den, som, efter att hafva aflagt vederbörliga kunskapsprof, varit någon tid anställd vid ett elementarläroverk, vare sig högre eller lägre, såsom biträdande eller vikarierande lärare i ett visst ämne.
Det ligger dock i sakens natur, att härmed icke uppnås hvad sora åsyftas.
Den unge lärare, som sålunda får sig anvisadt att på eget ansvar och bäst han förmår undervisa lärjungar i ett visst ämne, är derunder lika mycket i saknad af andras handledning, som af tillfälle att aktgifva på undervisningens gång i det hela och att, genom jemförelse mellan andra lärares undervisningsmethod och sätt att behandla lärjungarne, bilda sig ett begrepp om företrädet af det ena eller andra, med ett ord, förskaffa sig den pedagogiska erfarenhet, förutan hvilken han svårligen skall kunna fylla sin uppgift såsom lärare på eget ansvar.
Utskottet anser fördenskull särdeles nödvändig en föreskrift, enligt hvilken en hvar bör, innan han till ordinarie lärare befordras, hafva under Rektors och öfriga vederbörande lärares ledning vid ett högre elementarläroverk under någon tid följt undervisningens gång och sjelf i densamma deltagit.
Den öfning, som härmed åsyftas, förvärfva» visserligen icke på kort tid; men med afseende på den svårighet, som redan nu förefinnes att till läroverken anskaffa skicklige lärare, vågar Utskottet ej med motionären föreslå så lång tids pröfning som 2 år, ulan håller före, alt man tillsvidare bör stanna vid elt år.
Härunder bör ock den unge lärarekandidaten, om tiden rätt användes, och om han under en god Rektors ledning följt med undervisningen alltifrån den lägsta graden intill den högsta, hinna förvärfva kännedom af undervisningens fortgång genom läroverkets alla klasser och ådagalägga, huruvida Bih. till B.
Brot. 186S & 1863. 8 Sami. 31 Haft. 4 26 Allm. Bcsv.- och Eicon.-TJtsh.
Betungande K:o 118. lian för sill kall oger anlag och erforderliga egenskaper.
Alt åter föreskrifva, det detta auskullerande skall försiggå i stiftsstaden, synes hvarken rätt lämpligt eller behöflig!, emedan en sådan bestämmelse icke innebär någon större garanti, samt det till och med kan inträffa, att fj så många, som del åslunda, kunna vid stiftsstadens läroverk nnslällas.
All undantagsvis kortare tid än ett år kan vara tillräcklig, för alt ådagalägga vana och förmåga, torde rj böra förbises, lika litet sorn att nöjaktiga prof derpå kunna hafva lemnats, under det man varit anställd såsom extra lärare, duplikant eller vikarie; hvadan tillförlitligt vitsord derom bör få gälla lika som betyg öfver ofvan föreslagna prof.
I enlighet med dessa åsigter har Utskottet formulerat sin hemställan under Lill. h. i slutet af delta betänkande.
Att deremot i läroverksstadgan införa en ovilkorlig föreskrift, det ingen må till lärare i lefvande språk utnämnas, som ej viss tid vistats utrikes, torde vara mindre tjenligt, enär bestämmandet af dertill erforderliga tidsmåttet blefve ganska svårt, då den ena individen med bättre anlag och föiberedelse kan vida hastigare förvärfva nödig skicklighet än en annan, som saknar dessa fördelar, samt för öfrigt kontrollen derpå, alt vistandet utrikes — äfven om detta närmare bestämmes att betyda vistelse i det eller de länder, hvilkas språk äro i Iråga — verkligen bMfver till idkande af grundliga språkstudier använd.
Ett sådant stadgande synes äfven obehölligt, emedan det numera är vanligt att desse lärare studerat de lefvande språken i deras hemland, och sådant vid fråga om befordran olvifvelakligt ger företräde framför en medsökande, som icke på enahanda sätt utbildat sin språkkunskap; och föranlåles Utskottet alltså att å Herr Sommelii framställning i berörda hänseende, äfvensom derom alt Staten bör bekosta dylika resor, afstyrka bifall.
Samma motionär yttrar i sin motion, alt skollärarnes lönevilkor under sednare åren visserligen blifvit förbättrade, men alt de dock ännu äro, hvad Adjunkter och Kolleger angår, så obetydliga, alt, efter hvad erfarenheten visat, man ej alltid kan lill dessa mödosamma och ansvarsfulla platser erhålla fullt dugliga personer.
Sage man närmare på saken, vore den nyssnämnda löneförbättringen ej heller så stor.
Tillförene tjena de visserligen en Kollega för betydligt mindre lön under några år, men sedan fylldes bristen genom eli godt pastorat.
Numera vore deremot skolläraren för liela sitt lif ställd på förknappning.
För att i någon mån afhjelpa denna orättvisa, har motionären föreslagit, ”att Adjunkternas och Kollegernas löner må hö - Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utslcottets Betänkande N:o 118. 27 jas från 1,000 till 1,500 R:dr och sliga elter femårsförhöjningen till 3,000 R:dr, samt alt för alla lärare hvarje år, som de tjenat såsom extra lärare, duplikant eller vikarie utölver tre år, får beräknas vid uppllyttning till högre lön, sedan de blifvit ordinarier, en beräkning, som bör komma alla äfven nuvarande ordinarier tillgodo.”
Hvad beträffar fastställandet till siffran af lönebeloppet i de särskilda lönegraderna, tillhör sådant stalsregleringen vid hvarje särskild riksdag, och Utskottet kan således undgå att öfver Herr Sommelii förslag derutinnan sig yttra.
Hvad åter angår den åi de ordinarie lärarne redan förunnade rätt lill löneförhöjning hvart 5:te år, får Utskottet, i anseende lili billigheten deraf, alt den tid en lärare tillbragt i full verksamhet vid sitt mödosamma kali, om han ock under en del af densamma saknat full lön och fuilmagl såsom ordinarie lärare, må till fullo räknas honom lill fördel, i enlighet med motionärens förslag göra den hemställan, som här nedan under Litt. i finnes upptagen.
I Herr Sommelii motion är äfven vidrörd frågan om skollärares pensionering.
Motionären anmärker i detta hänseende, hurusom erfarenheten visat, att älven den dugligaste lärare blir vid 60 års ålder genom sitt arbete utsliten.
Men en utsliten lärare år till stor skada för sina lärjungar.
Många läroverk hafva visat de bedröfligaste exempel derpå, att samma lärare, som under sina kraftfulla år arbetat med vålsignelserik framgång, under en mera framskriden ålder, då hans kropps- och själskrafter slappals, och han förlorat den själens och sinnets friskhet, som är ett oeftergiflig! vilkor lör framgång i lärarens verksamhet, med egna händer nedrifva sin under de kraftfullare åren uppförda byggnad.
Motionären föreslår derlöre, att en skollärare bör vara berättigad lill fyra femtedelar af sin lön i pension vid 55 års ålder, efter 50 års tjenstgöring, samt skyldig att afgå vid 60 års ålU-r, med rättighet lill hela sin lön i pension, om han tjenat staten i 55 år.
Äfven i Grefve Björnstjernas motion är förslag väckt derom, att skollärare vid viss ålder, eller under vissa omständigheter, bör vara skyldig att med pension älgå.
Utskottet delar äfven den åsigten, att en skollärare i allmänhet förslilit sina krafter, när han hunnit till 60 års ålder, och då det icke kan anses fördelaktigt för undervisningen att använda förslappadc krafter, samt skolljenstemännen icke numera hafva samma utsigter till en lörändrad verksamhet på ålderdomen som tillförene, då befordran till kyrkans embeten för dem stundom ulgjorde ersättning för saknaden af en pensionsanstalt, föranlåtes Utskottet på det kraftigaste understödja förslaget, all en lärare vid elementarläroverk må vara berättigad att vid 60 års ålder afgå, med sin fulla lön såsom pension, derest han under så lång tid, som kan varda föreskrilven, varit i dylik befattning anställd.
Hvad angår denna tjenstetid, måste Utskottet gå längre än motionären.
Erfarenheten visar nemligen, att nu 28 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. för liden de. gora egna sig åt elementar-lårarekallet, öfverhufvud taget, icke blifva i sådan befallning anställde förrän vid 27 å 28 års ålder, men att mången inträder sednare.
Om nu, enligt hvad Utskottet ofvan föreslagit, en lärarekandidat bör hädanefter, för ali till ordinarie lärare kunna befordras, hafva användt ett år såsom en öfnings- eller pröfvotid, så torde det blifva mera sällsynt, alt någon lärare vid 60 års ålder kan räkna mer än 50 tjenstgöringsår, och denna tid torde äfven vara tillräcklig ali medtaga hans hästa krafter.
Önner sig fördenskull icke kunna såsom vilkor för pensions åtnjutande vid 60 års ålder tillstyrka längre tjenst— göringstid än 50 år.
Och då, på samma grund, sorn i fråga om åtskilliga andra af Statens tjensteinäns pensionerande gjort sig gällande, man äfven bör öppna möjlighet för en skollärare, hvars krafter i förtid blifvit uttömde, att, ehuru med något ringare pension, afgå och lemna plats för en friskare förmåga, samt tidpunkten för en sådan afgång torde böra sältas 5 år tidigare än den ordinarie pensionsåldern eller till 55 år, skulle, såsom vilkor för att åtnjuta den härmed åsyftade förmån, enligt ofvan angifna beräkning, föreskrifvas 25 års tjenstgöring.
Om den sålunda vid 55 års ålder afgående läraren erhölle f-.delar af sin lön i pension, tror Utskottet, att man både sörjt för tillfredsställandet af hans billiga anspråk och tillgodosett det allmännas bästa; och det år i enlighet med denna mening Utskottet underställer Rikets
Ständers pröfning det förslag rörande elementarläroverkens lärares pensionering, som under Lått. k. bärnedan igenfinnes.
Deremot anser Utskottet ej fullt skäl förefmnas att stadga skyldighet för en skollärare att, med åtnjutande af lönen såsom pension, afgå vid 60 års ålder.
Med den anordning i afseende på pensionering, Utskottet ofvan föreslagit, torde ett sådant stadgande, så vidt det är afsedt att förvissa läroverket derom, alt tröttnande lärare verkligen afgå, blifva öfverflödigt; och det torde jemväl vara mindre lämpligt att, om en lärare vid 60 års ålder ännu besitter full duglighet, beröfva skolan den fördelen att få tillgodonjuta frukterna af hans erfarenhet och skicklighet.
Då ej heller för andra Statens embetsmän är fastställd skyldigheten att vid viss tid pensioneras, synes sådant icke i detta enstaka fall böra ega rum; och Utskottet hemställer till följd häraf, att Grefve Björnsljernas och Herr Sommelii om ett tvång i detta hänseende gjorda framställning ej måtte vinna bifall.
I 1856 års Läroverksstadga föreskrefs, att vid lägre läroverk skulle rektors-embetel bibehållas af en och samma person, till dess han från läroverket afginge eller Allm. Besv.- och EJcon.-UtsJcotiets Betänkande N:o 118.
29 eljest kunde varda i Inga ordning från befallningen skiljd, men alt deremot vid högre läroverk
Hektor skulle förordnas för 5 år.
Dessa föreskrifter ändrades lill följd af Hikels Sländers anhållan vid 1856—1858 års riksdag genom 1859 års stadga derhän, alt enligt densammas 94 § vid hvarje elementarläroverk skall finnas ständig Hektor, hvilken jemte sin lärarebefattning skall hafva hela läroverkets närmaste styrelse sig anförtrodd.
Denna bestämmelse är äler i anledning af Hikets Sländers underdåniga skrifvelse i ämnet vid 1859 —1860 års riksdag ändrad genom Kongl. Kungörelsen den 12 Juli 1861, hvarigenom berörde 94 §, jemte det ordet ”ständig” hoittagits, erhållit följande tillägg:
Vid högre elementarläroverk iörordnas Rektor på viss tid, efter hvars förlopp antingen nytt förordnande för sysslans sednaste innehafvare utfärdas, eller ock ombyte sker.
Vid lägre elementarläroverk åter bibehålies rektorsemhetet af en och samma person, till dess han ifrån läroverket afgår eller eljest kan varda i laga ordning från befattningen entledigad.
Inom loppet af några få år hafva alltså åsigterna om företrädet af den ena eller andra grundsatsen, beträffande Rektors afsättlighet, flera gånger vexiat; och dock uttrycker ingen af nämnda särskilda föreskrifter den mening, som i delta ämne vid sistlidna riksdag inom Riks-Stånden gjorde sig gällande, att nemligen Rektor vid ifrågavarande elementarläroverk borde tillsvidare endast tillsättas på förordnande.
Till närmare förklaring häraf är det nödigt att erinra om hvad vid de sednaste riksdagarne i ärendet förekommit.
I sin tili 1856—1858 årens riksdag aflåtna nådiga Proposition hade Kongl. Maj:t under förutsättning att, likasom tillförene vid de gamla gymnasierna, lektoraten icke såsom bestämda tjenster, utan blott såsom särskilda uppdrag, skulie bestridas, föreslagit, alt de särskilda löneförmåner, som lör rektoraternas bestridande erfordrades, skulle i egenskap af arfvoden på stat uppföras; meni enlighet med Stats- Utskottets Utlåtande N:o 148 heslöto Rikets
Ständer alt på stat uppföra reklorslönen för rikets högre elementarläroverk.
De skäl, som för denna anordning gjorde sig gällande voro hufvudsakligen, att genom föreningen af gymnasium och skola hade lärjunge-antalet vid vissa läroanstalter vext tili en förut okänd höjd; alt igenom den obestämda gränsen emellan de särskilda lärarnes undervisningsskyldighet ordnandet al undervisningstimmarne blifvit vida svårare än förut, och uppgiften att sammanhålla undervisningen ännu mera invecklad genom införandet i elementarläroverkets undervisning af en mängd nya läroämnen; att särskildt borde afses den svårighet, hvilken, ehuru nära sammanhängande med bildningens beskaffenhet, ostridigt utgjorde en af skolans största olägenheter, nemligen den till följd af läroämnenas mångfald lätt uppkommande förslappande öfveranslrängningen af lärjungarnes själskrafter; alt den oaflåtliga syftningen till ett och samma mål vid undervisningens behandling på olika områden, den måtta i särskilda lärares nit, sora afhöll från alt ensidigt drifva ett ämne på de öfrigas be - 30 Allm.
Besv.- ocJi Ekon.-Utskottets Betänkande N;o 118. kostnad, den gemensamma omsorg om bildningen såsom eli beit, till hvilket de särskilda ämnena borde sammanläggas såsom för hvarandra nödvändiga delar, svårligen kunde åstadkommas, om icke af en Heklor, som, helt och hållet införlifvad med sitt embete, åt dess mångfaldiga och djupt ingripande omsorger egnade sitt lif, samt att endast en sådan styresman kunde förvärfva den säkra menniskokännedom, den djupa insigt i undervisningens natur och den omfattande erfarenhet af de särskilda ämnenas behandling, som jemte karakterens styrka och renhet utgjorde väsendtliga egenskaper hos innehafvaren af delta för den offentliga uppfostrans hela framtid så maktpåliggande embete.
I enlighet med denna Rikets Ständers åsigt ändrades skolstadgans 94 § af Kongl. Majit.
Vid 1859—1860 årens riksdag väcktes deremot en motion, hvaruti anfördes, alt syftemålet med ofvanberörda anordning, alt nemligen åt rektors-embetets innehafvare bereda en mera tryggad myndighet och åt styrelse-åtgärderna mera enhet och sammanhållning skulle lika lyckligt kunna vinnas genom det 5-åriga rektoratet, hvadan och enär genom nyssnämnda anordning icke vunnes önskvärd trygghet ä afseende på embetets möjligast bästa förvaltning, eller säkerhet att icke ett läroverk derigenom till dess oberäkneliga skada kunde få till styresman under en lång följd af år en dertill alldeles olämplig person, föreslogs en återgång till hvad 1856 års stadga derom innehöll.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet yttrade härom, att ehuru betänkligt det vore att, innan någon erfarenhet om ett visst stadgandes gagn eller skada kunnat inhemtas, dervid föreslå en bestämd förändring, Utskottet likväl fann de skäl, som blifvit anförda emot rektors-befaltningarnes uppförande såsom tjenster på stal, vara särdeles tänkvärda, och tillika kände, att fruktan för följderna deraf delades af många erfarne skolmän utom representationen.
Och då hvad som kunde vara ändamålsenligt, sedan en ny reglering vunnit stadga, icke alltid kunde vara lämpligt under en öfvergångsperiod; samt vådorna för läroverken af misstag vid tillsättande af Rektorer på stat vid de högre läroverken vore särdeles stor och långvarigt verkande, tillstyrkte Utskottet, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla alt vid högre elementarläroverk
Rektor tillsvidare mätte tillsättas blott pä förordnande.