Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i hafva följt honom ifrån krubban i Betle- hem till » skyn, som tog honom bort ».
V i hafva sett honom såsom flitig lärjunge i temp- let och lydig i hemmet, sett honom vid sjuk- bädden och båren lindra människors nöd och i bröllopssalen deltaga i deras glädje, hört hans ljufliga ord om den himmelske faderns kärlek, men äfven hans ljungande tal mot själfviskheten och skrymteriet, hört honom bedja för så väl fiender som vänner, sett ho- nom taga barnen i sin famn och välsigna dem, sett honom efter brinnande bön segra öfver frestelser, synd och död.
— Enkel och okonstlad har jag sökt att göra framställnin- gen.
Ingen lexa, intet tvång, intet exami- nerande har fått störande inverka på uppfatt- ningen af den hänförande bilden.
— I öfrigt erbjöd det dagliga lifvet ständigt osökta till- fällen att från bibelns olika områden fram- ställa höga föredömen och varnande exempel samt enkla kärnspråk — allt egnadt att hos barnen väcka en liflig känsla för fordringarna på ett sedligt lif.
D e heliga sanningarna, på detta sätt meddelade, just då barnets inre blifvit för dem beredt, kunna icke blifva en blott utanlexa, utan måste fastmer växa samman med barnets själ, och det är min fasta öfvertygelse, att det skall blifva svårt for lifvets pröfningar och frestelser att rubba en sådan barndomstro.
Annorlunda måste det förhålla sig med den religionskunskap skolan kan meddela.
Sko- lan kan väl gifva varningar, förmaningar, lärdomar, men sällan på den tid då dessa bäst behöfvas; aldrig kan hon såsom hemmet tillse, att den gifna kunskapen tillämpas i bar- nets lif.
V i d sådant förhållande måste hos barnet, om än omedvetet, den föreställningen rotfasta sig, att det icke är så noga med sambandet mellan lefverne och lära.
nedom om den s. k. ljudmetoden, hvilken jag hört mycket prisas.
D e t utmärkande för denna metod är, att lärjungen bibringas kän- nedom om de ljud, bokstäfverna beteckna, och ej blott om dessas namn.
Vokalljuden äro alldeles lika med namnen på sina motsva- rande tecken.
Med de öfriga språkljuden är forhållandet annorlunda, I namnet på t. ex. bokstafven s (äss) förekomma tvänne ljud, vokalljudet ä samt ett hväsljud.
Just detta sistnämnda är det, som tecknet s represente- rar.
Man kommer lätt nog underfund med, hvilket ljud hvarje särskild konsonant beteck- nar, om man från hans namn frånskiljer det däri ingående vokalljudet.
M a n skall då finna, att flertalet konsonantljud uppkomma genom olika utandningar samt rörelser med tungan, underkäken och läpparne, utan att ljudbanden i struphufvudet behöfva vara i verksamhet.
— Innan den egentliga läsnin- gen begynte, lärde jag barnen att efter gehör skilja på de olika ljuden i kortare ord.
Til- lika fingo de öfva skrifning af bokstäfvernas (skrifstilens) grundformer.
Sådana förekomma i snart sagdt hvarje » förskrift », hvarför jag anser det onödigt att beskrifva dem.
Härefter vidtog den egentliga läsningen.
För själfva lärogången är det öfverflödigt att redogöra, ty i hvilken som helst af de många läroböcker, som i detta ämne under de sena- ste åren utkommit, är vägen så väl utstakad, att några svårare misstag i detta hänseende knappast kunna äga rum.
J a g vill därför endast anmärka, att konsonanterna skola ome- delbart sammanläsas med vokalerna utan fö- regående stafning.
Redan under första lek- tionen kunna på detta sätt mindre ord » läsas rent », och detta lysande resultat gör barnet mycket nöje.
F ö r att lifligare inskärpa bok- stäfvernas utseende i barnets minne och un- derlätta erinringen af deras motsvarande ljud, brukade j a g åtskilliga mer eller mindre lyc- kade liknelser och jämförelser, t. ex. b &amp; är en börda framför sig, d drager den efter sig, p har en påse på ryggen; u är öppet « p p - till, n wedtill, 1 är Zångt; o liknar munställ- ningen vid uttalandet af ljudet; r räcker ut en arm, f fäller (böjer) hufvudet, s slingrar sig o. s. v. Jämsides med läsningen öfvades skrifning, så att åtminstone någon del af hvarje läsöfning äfven skrefs.
Så fortgick det, tills alla ljudbeteckningarna blifvit inlärda.
På det följande stadiet kunde skrifofningarna ordnas mera oberoende af hvarandra.
V i d undervisningen i detta ämne fordras äfven under gynsamma förhållanden lugn ihärdighet, och man måste med tålamod rätta sig efter den pedagogiska regeln: » skynda lång- samt ».
Blir man misslynt, händer det lätt, att man antingen anstränger lärjungen öfver förmågan eller ock afbryter arbetet med mot Sådant är Med afsikt har j a g ännu icke vidrört det honom riktade sårande tillmålen.
farligt.
H å n är vid uppfostran ett dåligt, läroämne, som vanligen ställes först på pro- gramet, då det blir fråga om mindre barns ja skadligt medel.
Det icke blott förstör kun- undervisning, nämligen innanläsning.
Jag har skapslusten, utan - — hvad värre är — beröf- var oss barnets kärlek.
H v a d barnet behöf- velat gifva detta ämne den plats i min fram- ver är uppmuntran, glad uppmuntran.
Den ställning, som tillkommer det i mitt under- bästa Jästiden är de långa vinteraftnarne.
visningssystem.
Innanläsningen förutsätter en i viss grad uppöfvad iakttagelse och tanke- Lektionerna böra aldrig vara långa; såsom förmåga, om nämligen undervisningen däri icke allmän regel härvid gäller, att man bör sluta, skall blifva för barnet motbjudande och så- innan barnet visar tecken till trötthet, liksom lunda förfelad.
D e t bör därför hafva åt- man bör upphöra med att äta, medan maten njutit åtminstone någon direkt undervisning ännu smakar godt.
inom de förut omtalade läroämnena, innan E n viktig sak, som vid de fortsatta läsöf- det får taga till boken.
D å kan denna re- ningarna aldrig kan nog beaktas, är att dan från början blifva till glädje för barnet; hvad som läses också skall uppfattas.
Till det kan » lära läsa utan tårar ».
en början måste man därför välja endast så- För att kunna underlätta barnens möda så mycket som möjligt skaffade jag mig kän- dana stycken, som äro affattade på ett enkelt, barnsligt språk, och hvilkas innehåll rör sig inom lärjungarnes föreställningskrets.
K a n barnet med lätthet redogöra för det lästa, isynnerhet om det sker med egna uttryck, har man ett godt bevis på att man valt det rätta.
Förelägger man det åter stycken med inveck - ladt eller alltför sammanträngdt språk och svårfattligt innehåll, går detta såsom en dimma barnasjälen förbi, utan att kvarlemna något tydligt intryck.
Barnet läser i så fall utan intresse, och så uppkommer denna entoniga, tanklösa innanläsning, som likt en sömndryck bedöfvar tankekraften.
Häraf synes, huru viktigt det är att icke böcker sättas i bar- nets händer, innan det genom föregående åskådningsundervisning vunnit förmåga att göra bokens tankar till sina egna.
Äfven i teckning har j a g lemnat mina små någon ledning.
Liksom i de öfriga ä m - nena har det äfven här varit barnets visade anlag och böjelser, som gjort uppslaget till metoden.
Jag behöfde blott gifva akt på hvad de ritade, då de lemnades åt sig själfva.
H u s, träd, djur, gubbar m. m., men aldrig abstrakta figurer.
F ö r att formen hos teck- ningarna skulle få någon stadga, ritade vi först på rutadt papper.
V i började med enkla, rätliniga figurer, föreställande hattar, fönster, stolar, bord, pilar, vattenkanna, träsko, hus, katthufvud m.
; därpå grepo vi oss an med figurer med äfven böjda linier, såsom glas, fat, skålar, urnor, blad, blommor, fåglar etc. — allt efter förteckning.
* Dessa öfningar voro riktiga högtidsstunder.
N ä r de så slutligen fingo taga till penseln och färglägga sina fi- gurer, tycktes de hafva uppnått höjden af lycka.
Huru jag fått tid till allt detta.
J a under- ligt nog har det blott obetydligt hindrat mina mångfaldiga öfriga göromål.
Hemligheten torde dock ligga däri, att barnen från början blifvit vanda vid själfverksamhet, samt att de fått arbeta i frihet, och därför hafva små lärostunder kunnat lemna stora resultat.
Dess- utom förekomma j u i hemmet många arbeten, som man kan sköta lika bra, fastän man sam- tidigt öfvervakar barnens öfningar i läsning och skrifning m. m.
D e t är sannt, att ett och annat tillämnadt besök hos väninnorna blifvit inställdt, att j a g icke alltid kunnat skryta öfver att.
hafva läst den nyaste roma- nen, men mitt själslif har nog icke blifvit fattigare för det.
Tvärtom tror jag mig hafva funnit skatter, som utan detta innerliga um- gänge med barnen skulle blifvit mig för all- tid fördolda.
Oeh för öfrigt, om j a g något försakat, skulle icke min makes tacksamhet, mina barns vördnadsfulla kärlek, mitt eget medvetande om i någon mån fullgjord plikt vara belöning nog?
M a g g a.
Studie från norska Lappland.
^ l U i j u ön3kar jag berätta för lduns läsarinnor ^HeNB litet från höga norden och om en fjäll- lappska vid namn Magga Gaup, en tös på tretton eller fjorton vintrar, skall jag tro i Jag hade den förmånen att göra hennes bekantskap i en på 70:de breddgraden belägen fjällstuga, som beboddes af en finsk nybyggare, Olli Jo- ensuu vill jag minnas han hette.
Det var en bister dag med omkring fem och tjugu graders köld det där, under färden öfver fjällen hade vi fått en ihärdig snöstorm * Se Förteckningar på krittafla af Alf.
Sjöström!
på oss, och vi voro därför ej måttligt belåtna, lappen-vägvisaren Klement Somby och jag, när renar och pulkor utför en brant elfbacke svängde ned på den frusna Tana, som ringlade fram mellan höga, snöhöljda fjäll.
Renarne kände genast grannskapet af nybygget, fjällstu- gan, hvarför de ökade trafvet till ett ilande galopp, som snart förde oss utanför stuguknu- tärne.
Naturligtvis voro vi, lappen och jag, glada öfver att komma under tak i ovädret, men en god del af vår förtjusning lade sig likväl ge- nast vid inträdet i det lilla krypin, där Olli bodde med hustru och fem barn.
Allt var nämligen så genomgående snuskigt därinom de mörka, nedrökta stockväggarna; det stank af surfisk, tran och annat, barnen tumlade om på golfvet eller bland sängens ren- hudar, Olli åt märgben vid härden, hans hu- stru sydde skor strax intill det trasiga fönstret, där snöstormen yrde in.
Det var helt enkelt vedervärdigt därinne i den fattiga familjens koja, och jag såg på lappen, att lian förvisso föredragit att slå sig ner i sin kåta, om han kunnat trolla ned den från fjällen, ty där hade han nog så prydligt, försäkrar jag — det var nämligen en fin lapp, denne: han hade gått i skola i Vadse och varit ute på en exposition till Tysklands större städer!
Efter utbytandet af öfliga helsningar på fin- ska oeh lappska piskade vi snön från våra renskinnspelsar samt slogo oss ned, jag på en af fjällbjörksgrenar hopfogad stol, Klement med korslagda ben på golfvet.
Tände vi så våra pipor, rökte en stund, lagade biffstek af ren- kött, rökte ånyo och hade just städat undan li- tet på golfvet för att lägga oss till hvila, då vi utifrån fingo höra det dofva, skrapande ljud, som bebådar ankomsten af någon med ren och pulka åkande.
Mycket riktigt, en minut efteråt vaggade nå- gra renskinnsbylten in i pörtet, det var en äl- dre kvinna, tätt i hälarne följd af en flicka: Beret oeh Magga mor och dotter!
De hade kom- mit ned från fjället i detta herrans väder i den afsikten att af nybyggarmor söka skaffa sig li- tet kaffegrädde, då nämligen all den torkade, frusna renmjölken och de däraf beredda ostarne strukit med under vinterns lopp.
— Synd, att de omöjligen kunde få valuta för sitt besvär.
riktigt själfmedveten, och satte sig småleende bredvid mig — hvilken kontrast mellan lilla Magga och de stackars eländiga nybyggarbar- nen!
Den förra » prinsessan » i sagan, de se- nare » torparungarne » — ja, så var det verk- ligen!
Magga och jag kommo väl öfverens, vi spra- kade om renhjorden och fjällen, om alla hun- darne, om norrskenet, om skidlöpning och allt möjligt sådant där, som osökt erbjuder sig att tänka på och tala om, där tvänne råkas ute i den storslagna, sinnet mäktigt tilltalande lapp- marksnaturen.
Ja, och så gaf jag då Magga en nästan obegagnad och blank enkrona, hvil- ken present hon välvilligt behagade mottaga och gengälda med en liten brokig börs, som hon högst egenhändigt hade förfärdigat på lediga stunder.
— — Och så sprakade vi igen, tills Beret ordade om uppbrott.
Då helsade Magga ned till Varangerfjorden och släktingarna där, jag till alla hennes lurfviga hundar uppe i fjäl- let: Ränne, Tsjalmo, Girjes och hvad de hette!
Vid afskedet kunde jag ej låta bli att säga Magga, att jag tyckte henne vara en riktigt liten söt lapptös, hvaröfver min nya vän blef så förlägen, att hennes rödblommiga kind i hast blef lika grannt färgad som klädet i hen- nes lufva!
» Farvel, Farvel! » helsa de båda lappskorna vänligt.
Det bär af mot nordvest, men utan- för dörren till den snuskiga fjällstugan står jag och viftar till liten Magga, så att renen hen- nes sätter af i vildaste galopp bort öfver den slingrande Tanaelfvens isar.
En utfärd med fattighusgummor.
London i oktober.
Skulle lduns ärade läsarinnor vilja höra litet om engelska fattighus.
» Fattighus, det finnes nog i Sverige också men dem sköta fattigvårdsnämderna om — och där » sitta » bara herrar — så fattighusen ha vi ingenting att göra med! » tycker jag mig höra några utropa.
Men så tänker man ej i England.
De lyckliga och de, som fått större eller mindre jordiska förmå- Sedan båda med björkkvistar omsorgsfullt: ner på sin lott, anse i de flesta fall som sin plikt befriat lappmuddarne från snö, framförde emel- att på ett verksamt sätt intressera sig för dem, som stå lågt på samhällets skala.
Därför ba också » fat- lertid Beret sitt ärende hofsamt ocb okonstladt, tighjonen » många, som intressera sig för att ge dem hvarpå Ollis hustru strax genmälde, att hon några ljusa ögonblick, några glada stunder i lifvet.
omöjligt kunde hafva någon grädde att aflåta Därför gå ofta den iina världens damer — ända från prinsessan af Wales och de öfriga prinsessorna — — höet deras vore snart slut korna finge inom till fattighus, till hospitaler och dylika institutioner kort tugga löf och mossa enbart, all mjölken för att spela oeh sjunga för deras invånare, läsa för ginge åt till de många småttingarne, kaffegrädde dem, tala vid dem och, framför allt, låta dem själfva tala, tala orn sina sorgliga öden eller glada minnen, saknade de själfva, hade ej brukat sådan på sina familjeförhållanden, sina åkommor m. m. Dess- länge, länge!
— Ja, var det ej delta, Beret utom gifves ju ofta hjälp och understöd af forna också hade sagt sin gubbe uppe i fjället, då husbondfolk eller arbetsgifvare, liksom förhållandet han envisades, att hon skulle fara — han kunde äfven är i Sverige.
ha fått resa själf, svårt att färdas som det nu var för både människa och ren!
— Om Beret * ville hålla till godo med en kopp kaffe i rusk- De engelska fattighusen äro a£ 2:ne slag.
Det vädret?
— Jo det skulle smaka skönt!
— ena slaget en sorts stora arbetshus (de kallas » Work- Samtalet afstannade nu, och jag kunde där- house »), underhållna af församlingarna och där alla äga husrum, föda, kläder, läkarvård m. m., men där för fä tillfälle att på norska tilltala de båda också alla, som ej äro vanföra, orkeslösa eller allt lappskorna.
Härvid befanns, att Beret var för sjukliga, måste arbeta för att hålla rent, sy alla mäkta klen i » de norskes mål », men att Magga kläder och allt linne, laga maten o. s. v. samt få redde sig riktigt bra.
» Nå, det var präktigt, endast gå ut vissa dagar i veckan.
Här äro stora, luftiga matsalar, sofrum och samlingsrum!
Ofverallt sätt dig då här bredvid mig på furukubben, är så rent, putsadt och vä lhållet.
En kommitté styr liten, och låtom oss talas vid, blifva goda vän- hvarje » • \ vorkhouse », och i spetsen för den manliga ner, om du vill! » afdelningeu står en » superintendent », för den kvin- liga en » matrona », föreståndarinna.
Under dessa Magga hade hela tiden tyst och stilla från lyda » systrar » för hvarje våning och sköterskor för stugans väggfasta bänk betraktat nybyggarens hvarje ram.
Böcker utdelas och ombytas hvarje barn, där dessa, bleka, smutsiga, snuskluktande vecka till de olika salarne.
oeh magra stojade på golfvet samt inbjödo till Vidare finnas de egentliga fattighusen, underhållna lek; nu steg hon upp, säker i hvarje rörelse, genom donationer af korporationer eller enskilda personer.
Dessa äro, i motsats till församlingsfattig- husen med stora hus och en eller flere planterade gårdar, små täcka pittoeska envåningshus med träd- gårdar och vackra anläggningar.
Här bor hvarje familj för sig, sköter sig själf och bar ett ganska rik- ligt underhåll.
Den mest respektabla klassen inta- ges i dessa » Almshouses », under det den mest bro- kiga samling af dem, som seglat i kvaf på lifvets ocean, i allmäuhet tillhör de förenämnda.
Hit komma gamla orkeslösa, som här sluta en lefnad full af hårdt ar- bete, sorger och nederlag; vanföra, hvilkas lifskraft är bruten tidigt eller sent, af eget förvållande eller oförtjänt; lättingar, som ej velat arbeta, och hvilka » enda frälsning från hungersnöd är » the workbouse ».
Bildade så väl som obildade, alla taga de sin tillflykt hit, när allt annat hopp är ute.
Man och hustru skiljas åt och få blott träffas vissa dagar; barn tagas från föräldrarne — fattigvårdssty- relsen ärar ej familjebanden; men de små sändas till hem på landet, som tillhöra fattighusen, och uppfost- ras där, tills de ernå den ålder, att de kunna sköta sig själfva.
Deras lif där synes tungt nog och glädjelöst, men som sagdt, här finnas dock ganska många, som intres- sera sig isynnerhet för de gamla.
Nu till vår utfärd!
V i voro inbjudna att deltaga i densamma af värdinnan, miss Duval, en af de många här, som egna hela sitt lif, jämte sin förmögenhet, åt förbättrandet af de fattigas ställning, och som söka på många vis gifva dessa litet glädje i lifvet.
Hon hade beställt en stor vagn, en slags vaggonett för fyra hästar, tymmande 24 personer utom knsken och hans medhjälpare.
Miss Duval och hennes vänner togo plats på det första tvärsätet, och så foro vi till fattighuset att hemta 20 » old ladies ».
De ha haft sin middag kl. 12, och snart komma de ut, nytra och glada.
D e duktigaste få intaga det andra tvärsätet bakom oss, ty det fordras just litet spänstigbet i musklerna att på stegen klättra upp hit i höjden.
Alla de öfriga taga plats i själfva vaggonetten.
Och nu fara vi österut genom gata efter gata — rätt mycket uppmärksammade från all- mänhetens sida — tills vi komma till glesare be- folkade trakter i Londons ostliga utkanter, och snart äro vi inom Epping Foresfs område.
Denna stora skog inköptes för några år sedan af » the Corpora- tion af the City of London », att för evärdeliga tider förbli vidare obebyggd — ty den var redan något in- kräktad på — och att utgöra ett stycke oförfalskadt jland » för den östra delen af London.
Gummornas förtjusning är stor åt de vackra villor, vi passera, och i synnerhet åt de präktiga vyerna öfver det starkt kuperade landskap, som snart öppna sig för oss.
Vid en rast för hästarne, trakteras gummorna med 10 skålpund jordgubbar och korintbullar; detta är sådant, som ej vankas alla dar, och värderas också mycket.
Efter ungefär en timmes färd genom - sko- gen », som dels bestod af tät, blandad löfskog, dels af vida ängar, dels af gammal ståtlig bokskog, an- lända vi till målet: ett litet värdshus på en höjd, kallad Buckhurst Hill.
Det var åratal sedan många af dessa gamla satte sin fot på riktiga » landet »; de äro glada som barn!
Här växa verkliga vilda blomster, och sådana måste de plocka och ha med sig hem; därför ned för bac- ken här till nyponbuskarne, som ha en sådan ym- nighet af välluktande blommor.
Flere af de gamla äro glada att få litet stöd, och plockningen går ej heller alltid utan bjäip, men snart har hvar och en sin lilla bukett af nyponblom, kaprifolium m. m. ocb därtill sin lilla plan uppgjord, om hvem som skall få dessa skatter.
Under tiden har litet gjorts i ordning, alla vända åter till värdshuset och intaga sina platser vid det långa dukade bordet, dignande af sådana te-attribu- ter som smörgåsar, tekakor, sallad, vattenkrassa, m. m.
» Landtluften söker », så allt har en strykande åtgång.
» The ladies » servera teet — oeh 3 stora koppar är regeln.
Solen skiner så klart ännu, sinnesstämningen är så lifvad, men nu måste vi vända åter från landet med de friska, gröna ängarne, de ståtliga träden och den herrliga luften, åter, för alla dessa gamla, till fattighuset och det enformiga intresselösa lifvet där.
Vi helsas nu än mera än på förmiddagen med hurrarop och viftningar af folket på gatorna, och från vagnen viftas med buketterna till svar; öfverallt väc- ker den stora vagnen med de små gummorna upp- seende, och alla se i ett ögonblick, att det är fattig- husgummor, som varit ute på en utfärd, ty deras kostym, de gråa snibbsjalarne och de stora åtsittande hattarne, är lätt igenkänd.
Vi stanna först vid miss Duval ' s hem, ocli i ben- hes huskapell (hon tillhör » high church ») förrättas af en ung » curat », som också var med vid teet, en Otto Lindvalls Syfcaela.c&gt;rslxa,ia.caL©l r e k o m m e n d e r a r sitt n y a v ä l s o r t e r a d e l a g e r a f S y b e h ö r Hamngatan 14, midt för Kungsträdgården, Allm.
U &lt; F " Order t i l l landsorten expedieras mot postförskott eller iärnvägsefterkraf.
samt artik
kort aftonbön med psalmsång, hvarefter gummorna åter sätta sig upp i vagnen och åka till sitt hem — fattighuset.
* * Vore det ej önskligt att litet mera intresse, per- sonligt intresse för fattighusen, hystes äfven i Sverige af dem, som ega tid och förmåga därtill?
Det kan ske med så enkla medel; litet tillsyn, litet vänligt samtal, läsandet af en lämplig bok — det kostar så ofantligt litet, men gör så godt och ger så mycken glädje!
Många kunna göra det, och om nu några kände sig manade därtill, skulle ingen vara gladare — näst » fattighjonen » — än Anna Fleetwood-Derby.
Indiskreta frågor.
Jag syftar på alla dessa närgångna frågor, som stundligen så tanklöst kastas fram, som icke sky något område, icke hafva medlidande med några själens tysta kval och som hänsyns- löst pocka på svar.
Det är möjligt, att svaret uteblifver, men frågan eller frågorna hafva dock lyckats att verka på samma sätt som ett skarpt, frätande gift eller som en stöt med en finspetsig stukatklinga.
En dylik indiskret fråga är tillräcklig att hos den, till hvilken den riktas, utsläcka munnens leende och sänka en slöja öfver ögonens glans; det behöfs ej mera för att väcka för stunden slumrande smärtor eller bekymmer till, lif oeh det går kanske icke så lätt att åter få dem vaggade till ro.
H U M A Kojiarl.
Hoflevcr:intör.
C H Oeh då han hade betydande » omsättningar » att verkställa i banker och kassor, där han lånat för den narraktiga plikten att repre- sentera och plikten att honorera sina ung- domsskulder, räckte lönen knappast till för dessa operationer.
Följden var den, att det nästan var knalt om brödet och sofveln i den nu lame ämbetsmannens fordom så yppiga hem, där nu Emelie måste bära bördan.
D e t gällde ock att vända på styfvern och sköta litet af hvarje, ty man hade ej råd att hålla mer än en tjänarinna, och hon hade efter redan då gällande sed väl reda på gränsen för sina skyldigheter, men icke så alldeles för sina fordringar.
Emelies estetiska sinne led förfärligt, men det skulle varit ännu värre, om hon icke här- vid kommit in i ett slags drömlif, som gjorde, att allt det yttre blef något blott mekaniskt, hvari kroppen visserligen deltog, men liksom mera drifven af instinkt än af inneboende vilja ocb.
karaktärsriktning.
Detta drömlif var de sceniska gestalternas, med hvilka hon andligen införlifvat sig, och då hon nu ej hade råd eller tid att gå på teatern, utom en och annan gång då hon inbjöds af släk- tingar, gjorde hon själfva det kringvarande till ett slags teater, där hon, medan fadern sof eller låg tankeslö, utförde sina dramatiska hjältinneroller, hvilkas antal alltmera ökades, i det hon börjat svärma äfven för den mo- derna nordiska dramatikens kvinnogestalter.
Må vi därför, hvar och en, i vårt umgän- geslif vakta oss för » indiskreta frågor ».
Flyk- tigt tänkt, synes det litet; stort sedt, gäller det ett blad i människokärlekens bok: Såra icke.
Den verkliga själsadeln gör det icke heller.
Adolf Hel länder.
Några friintimmersmirineii.
Upptecknade af En gammal pennfäktare.
Konst e oeh Härmedels vaknade och växte hos henne äfven mer och mer begäret att blifva själf- ständig, oberoende, en själfverksam medlem af det mänskliga samfundet.
Och då hela hennes inre lif varit riktadt åt teatern, be- slöt hon att ingå vid denna.