Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Yid sådant förhållande och med afseende på fattiga qvinnors behof att förtjena sitt uppehälle genom arbete utomhus, hvilket de ogerna tillåta sig före kyrkogången, nödgas presterskapet ganska ofta att begagna Kyrkolagens något sväfvande uttryck: “vid pass sex veckor11 för att med en eller annan vecka förkorta tiden.
Då emellertid det synts Utskottet, likasom motionären, olämpligt att bibehålla ett lagstadgande, som, oaktadt sitt goda syfte, genom öfvermåttet af sin fordran ofta framtvingar godtyckliga eftergifter; så har Utskottet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med motionärens förslag, ansett sig böra hemställa, att Rikets
Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af föreskriften i 5 Kap. 1 § Kyrkolagen om tiden för barnaqvinnors kyrkogång, förordnas, att kyrkogång må tillstädjas fyra veckor efter barnets födelse, eller tidigare, om vederbörande kyrkoherde finner giltiga skäl för handen, att det tillåtas må.
Prot. 1865 Sf 1866. 7 Sami. 1 Afd. 11 Häft. 2 6 Lag-Utskottets Memorial
Nås 30 och 31.
HT:o 30.
> Ank. till Exp.-Utsk den 26 Febr. 1866, kl. 2 e. m.
Memorial i anledning af dterremiss utaf Lag-Utskottets Betänkande N:o 14, rörande Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer oin ny förordning, angående jords eller lägenhets afstdende för allmänt behof.
Enligt, till Utskottet ankomna protokollsutdrag har nämnda Betänkande, hvarigenom Utskottet tillstyrkt bilall till berörda nådiga Proposition, blifvit af Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden bifallet, hvaremot detsamma, så vidt det anginge §§ 1, 13, 14, 15 och 25 i författningsförslaget, som ock dettas ingress samt Utskottets i slutet af betänkandet gjorda tillstyrkande, är vordet af Ridderskapet och Adelil på grund al gjorda anmärkningar till Utskottet återrernitteradt; men som tro Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, har Utskottet icke ansett återremisscn till vidare åtgärd föranleda; hvilket för Höglofliga Ridderskapet och Adeln vördsamt tillkännagifves.
\o 31.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 6 Febr. 1866, kl. 2. e. tn.
Memorial, i anledning af dterremiss utaf Lag- Utskottets Betänkande K:o 8, i anledning af väckt motion om förändring i lagens stadganden angående giftorätt i bo.
Omförinälda Betänkande, hvarigenom Utskottet afstyrkt bifall till berörda motion, har blifvit af Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återrernitteradt; men som detsamma, enligt hit ankomna protokollsutdrag, är vordet af de öfriga tre Riks-Stånden bifallet och tre
Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, har Utskottet icke ansett återremissen till vidare åtgärd föranleda ; hvilket för Hedervärda Bonde-Ståndet, vördsamt anmäles.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866. Lag-Utskottets Memorial N:o 32. 1 JV:o 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Mars 1866, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 11, öfver vackt motion om arfsrätt för efterlefvande maka.
Högvördiga Preste-Ståndet har den 10 sistlidne Januari till Utskottet återremitterat ofvanberörda Betänkande, genom hvilket Utskottet hemställt, »det Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom såsom tillägg till l:sta, 2:dra och 3:dje Kapitlen Ärfda-Balken skulle förordnas som följer: »Finnes ej någon, som rätt till arf eger, efter hvad i l:sta, 2:dra och 3:dje Kapitlen Ärfda-Balken sagdt är, och var den döde vid dödsfallet gift; då falle qvarlåtenskapen efterlefvande make till, der ej makarne vid dödsfallet skilde voro till säng och säte, eller endera sökt skilnad i äktenskapet och rättegång derom vid dödsfallet oafgjord var.»
Enligt hvad det vid tillfället förda diskussions-protokollet gifver vid handen, har återremissen föranledts af åtskilliga talares yrkande, att den efterlefvande makan endast för sin lifstid borde få behålla qvarlåtenskapen, som deremot ej skulle tillfalla dess arfvingar.
Då emellertid genom arfslagarne måste vara bestämdt, till hvem eganderåtten från arflåtaren öfvergår, och i sådant hänseende af en efter Preste-Ståndets mening uppställd författning skulle följa, att, med fortfarande tillämpning af 15:de Kapitlet 1 § Ärfda-Balken, eganderåtten från den aflidne makan öfverginge omedelbart på Staten, under det att den efterlefvande för sin lifstid bibehölles vid nyttjanderätten, men derigenom skulle emellan den sednare och Staten uppkomma ett ganska inveckladt rättsförhållande, som måste föranleda mycken osäkerhet och ömsesidiga olägenheter, har Utskottet icke ansett sig kunna omfatta berörda inom Högvördiga Ståndet framställda förslag; till följd hvaraf och då ifrågavarande Betänkande, som den 30 December sistlidet år afslagits af Höglofliga Ridderskapet och Adeln, deremot bifallits af Vällofliga Borgare-Ståndet Bih. till B.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 12 Baft. 1 2 Lag-Utskottets Memorial N:o 33. den 10 sistlidne Januari och af Hedervärda Bonde-Ståndet den 22 December sistlidet år, Utskottet föranlåtes, att till Högvördiga Preste-Ståndets antagande ånyo framlägga ifrågavarande förslag, sådant det lyder i Utskottets Betänkande N:
 11 och finnes hår ofvan intaget.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 13, öfver dels Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Pikets Ständer, om antagande af en författning angående arfsrätt för oäkta harn, dels ock enskild motion i samma ämne.
Genom sitt Betänkande N:o 13 har Lag-Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer ätt bifalla Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition, och, enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag, hafva Höglofliga Ridderskapet och Adeln den 3 sistlidne Januari och Hedervärda Bonde-Ståndet den 10 i samma månad bifallit berörda Betänkande; hvaremot Högvördiga Preste-Ståndet sistnämnda dag, med afslag å Utskottets tillstyrkande, förklarat sig förhindradt att antaga den nådiga Propositionen, och Vällofliga Borgare-Ståndet samma dag till Utskottet återremitrat ärendet.
Yid den diskussion, som hos Borgare-Ståndet föregick beslutet om återremiss, hafva anmärkningar blifvit framställda emot den i nåder föreslagna författningens såväl innehåll som form.
Hvad innehållet angår, har anmärkts, att, under det, enligt nu gällande lagstiftning, arfsrätten, i fråga om anspråken på den dödes qvarlåtenskap, icke bestode i någon annan ovilkorlig rättighet, än rättigheten till laglott, just denna rättighet i det nådiga förslaget blifvit de oäkta barnen lika ovilkorligt förmenad, och att, till följd deraf, den föreslagna författningen icke kunde anses medgifva de oäkta barnen någon egentlig arfsrätt.
I afseende härpå bör Utskottet erinra, att, vid de föregående tillfällen då denna fråga varit under behandling, aldrig inom Lag-Utskottets Memorial IS!:o 33. 3 något Riks-Stånd den åsigten kunnat göra sig gällande, att de oäkta barnen borde, i afseende på arfsrätt, vara likställda med de äkta barnen.
Derför är, äfven enligt det nådiga förslaget, de oäkta barnens arfsrätt en annan, än de äkta barnens; dessa olika slag af arfsrätt äro åtskilda i afseende på föremålet och stå bredvid hvarandra, men sammanfalla ej; och får Utskottet i afseende härpå hänföra sig till det yttrande till Statsråds-protokollet af Hans Excellens Justitie-Statsministern, som ligger till grund för den nådiga Propositionen, och enligt hvilket äkta barns rätt till laglotten har sitt stöd i familjerätten, men de oäkta barnens arfsrätt deremot i lagstiftarens presumtion af den aflidnes yttersta vilja.
»En ändring af lagen i denna del», yttrar Herr Justitie-Statsministern, »inverkar icke egentligen på någons rätt, emedan den enskilde i alla fall eger att deruti sjelf stifta lag.
Det är blott till de enskildes beqvämlighet, som lagen söker att blifva uttrycket för de flestes egen önskan».
Härigenom undvikas äfven de olägenheter, hvartill konseqvenserna skulle leda, om oäkta barns arfsrätt stöddes på samma grund, som äkta barns rätt, t. ex. i fråga om förmynderskap, m. m.
Hade förslaget erhållit ett sådant innehåll att de äkta och oäkta barnens rätt blifvit enahanda, skulle för detsamma, enligt Utskottets uppfattning, svårligen hafva kunnat påräknas den framgång, det redan vunnit.
Att oäkta barn, aflade i hordom och förbudna leder, blifvit från arfsrätten uteslutna, har äfven ansetts såsom ett fel i förslagets innehåll; och väl är det klart att, om man uteslutande fäster sig vid barnets rätt, detta undantag synes obilligt; men, om man tillika tager samhällets rätt och bästa i betraktande och icke förbiser lagstiftarens pligt att låta vidden af de allmänna rättssatsernas tillämpning, isynnerhet inom familjerätten, bero af samfundsmedlemmarnes närvarande uppfattning af de sedliga lagarne, så torde man finna aktningen emot det bestående samhället fordra, att icke sedlighetskänslan störes och tvifvel om det nödvändiga sammanhanget mellan morallagen och samfundslagarne framkallas.
Detta skulle tilläfventyrs inträffa, om icke någon skilnad, äfven i afseende på arfsrätten, gjordes emellan de barn, hvilkas härkomst står i sammanhang med högst straffbara brott, och andra oäkta barn.
Den ifrågavarande lagförändringen har sitt motiv i den rättvisa, man ur allmänt mensklig synpunkt är skyldig det oäkta barnet; men känslan af det lagliga slägtbandets betydelse för samhället och omsorgen om de kristliga sedernas helgd äro också tvänne mägtiga krafter, som länge motverkat en sådan förändring och ännu stå i vägen för hennes fullständiga genomförande.
Det nådiga förslagets stora förtjenst ligger, enligt Utskottets uppfattning, just deruti att, genom de tvänne modifikationer hvilka hos Borgare-Ståndet blifvit betecknade såsom brister hos förslaget, man på ett lyckligt sätt undvikit de båda hufvudsakliga stötestenar, sorn hittills alltid utgjort hindret för en förbättring af de oäkta barnens ställning. 4 Lag-Utskottets Memorial N:o 33.
1 afseende på formen har mot det nådiga förslaget anmärkts, att detsamma i vissa delar skulle vara otydligt; men, om äfven i ett eller annat fall stridiga åsigter skulle kunna ur detsamma härledas, så lärer dock i intet fall böra uppstå något tvifvel om den rätta tolkningen.
Så har väl, med afseende på bestämmelsen, att barnet skall vara arfsberättigadt, »derest modren låtit såsom sitt barn anteckna det i kyrkoboken», anmärkts, att denna ordställning, med hänsyn till det strängt vilkorliga deruti, möjligen kunde föranleda »tvekan om lagstiftarens mening i frågan, hvem bevisningsskyldigheten åligger, så att, om en qvinna födt oäkta barn och anteckning derom funnes i kyrkoboken samt tvist efter hennes död uppstode om barnets rätt till arf, det kunde anses antingen åligga barnet att bevisa, det modern verkligen sjelf eller genom lagligen befullmägtigadt ombud låtit anteckna det såsom sitt, eller ock anteckningens befintlighet i kyrkoboken utgöra i och för sig ett bevis att modern erkänt barnet, till dess det å vederdelosidan styrkts att anteckningen tillkommit utan qvinnans tillåtelse eller härrört af något misstag».
Samma ledamot, som framburit denna anmärkning, har likväl sjelf förklarat sig icke hysa någon tvekan om tolkningen af berörda stadgande, utan rätteligen erinrat, att af det vitsord, embetsmannaintyg i allmänhet borde tillerkännas, följde, att prestens anteckning borde utgöra fullt bevis för barnets rätt till arf, tilldess omständigheter blifvit förebragta, som gjorde intyget eller anteckningen misstänkt; och torde vid sådant förhållande anledning icke hafva varit förhanden, att i detta fall beskylla förslaget för verklig tvetydighet.
Såsom en ofullständighet har vidare anmärkts, att föreskrift saknas, örn och leuru modrens erkännande bör styrkas inför den prest, som skall verkställa anteckningen.
Men månne icke häruti ligger en förtjenst hos förslaget?
Om det t. ex, föreskrefves, att erkännandet skulle vara skriftligt eller ske i vittnens närvaro, skulle ju ett sådant stadgande ofta försvåra eller till och med hindra qvinnan från att erkänna sitt barn, och författningens verkan till de oäkta barnens förmån blefve derigenom ytterligare inskränkt.
Icke heller synes någon betänklighet vara dermed förknippad, att pröfningen af denna sak öfverlemnas åt presterskapets urskiljning och samvetsgranhet.
Förhållandet är nemligen alldeles enahanda med en mängd andra kyrkoboksanteckningar, hvilka presterskapet måste efter muntliga uppgifter verkställa och som äro af lika stor vigt; så t. ex. är ju äkta barns arfsrätt ofta beroende af den bevisning, som kan ur kyrkoböckerna hemtas; men det har aldrig ställts i fråga, att någon kontroll å anteckningarne angående äkta barns födsel borde föreskrifvas.
Föreskriften att, derest barnet skall åtnjuta arfsrätt, modern skall låta såsom sitt barn anteckna det i kyrkoboken för den församling, i hvilken hon då var kyrkoskrifven, har hos några ledamöter af det Vällofliga Ståndet framkallat tvifvelsmål, huruvida anteckningen skall ske i den socken modren tillhörde vid antecknandet - Lag-Utskottets Memorial N:o 33. 5 nandct, eller i den socken lion tillhörde vid barnets födelse.
Det torde emellertid, äfven genom cn helt enkel grammatikalisk tolkning vara klart, att ordet »då« endast kan hänföra sig till det föregående ordet »anteckna« och cm detta ej vore klart i och för sig, så kunde ändock aldrig i praktiken uppstå någon tvekan, emedan modren icke lagligen kan varn kyrkoskrifven på mera än ett ställe och anteckningen icke kan ske på ett annat.
Om man deremot, på sätt inom Yällofiiga Ståndet blifvit föreslaget, utbytte orden »då var« emot ordet »ära, skulle icke allenast tvetydighet, utan till och med en verklig våda uppkomma, emedan det oäkta barnets rätt då klefve beroende på anteckningens behöriga förnyelse hvarje gång modren ombytte kyrkoskrifningsort, så att en föregående anteckning vore af ingen betydelse, om den saknades i den kyrkobok, der den vid modrens frånfälle borde finnas.
Hvad slutligen beträffar den inom Yällofiiga Ståndet framställda anmärkningen, att, om modren dött strax efter barnets födelse, utan att dessförinnan hafva hunnit att sjelf eller genom annan person hos presterskapet göra den föreskrifna anmälan, någon möjlighet icke vore barnet beredd att göra gällande sin rätt till arf efter modren, så torde endast behöfva erinras, att den föreslagna författningen väl stadgar anteckningen såsom en ovilkorlig form för erkännandet, men att jemte och öfver detta speciela stadgande mäste stå en allmän rättssats af vida större omfattning och som lemnar svar på frågan, huruvida verkan af en viss i lagen föreskrifven formalitets iakttagande bör sträcka sig ända derhän, att en rättighet, sorn deraf beror, mäste gå förlorad äfven i den händelse att formaliteten ej kunnat iakttagas; och ehuru det icke tillkommer
Utskottet att nrr lemna ett svar på denna allmänna fråga, så lärer dock det anmärkta förhållandet gifva anledning till den förmodan, att, äfven i det supponerade fallet, domstolarne skola, utan hinder af författningens ovilkorliga föreskrift, ega laglig grund att skydda det oäkta barnets af lagen erkända arfsrätt.
Då alltså de inom Borgare-Ståndet framställda anmärkningarne emot den nådiga Propositionen icke för Utskottet utgöra någon anledning att frånträda sitt tillstyrkande af densamma och då Utskottets mening i afseende på samma Proposition redan vunnit två Stånds godkännande, så föranlåtes Utskottet: att till Välloflig a Borgare-Ståndets antagande ånyo framlägga ifrågavarande nådiga Proposition.
Bih. tiil R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Å/d. 12 Höft. 2 / Stockholm, tryckt hos Sam.
Rimstedt, 1866. Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 1 N:o 34.
Ank. till Eip.-Utsk. dea 10 April 1806, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrad lagstiftning angående förvaltningen af omyndiges egendom, samt kontrollen å förmyndare.
Genom särskilda remisser från Hedervärda Bonde-Slåndet har Lag-Utskot(ets utlåtande blifvit infordradt öfver motioner angående ofvanberörda ämne, hvilka blifvit väckta af Riksdagsfullmägtige Per Eriksson från Gefleborgs län (motionen No '15).
Svennilsson från Christianstads län (motionen N:o 46), Fredrik August Forssbeck från Östergötlands län (motionen N:o 204) och Leonard Johan Fahlander från Westerbottens län (motionen N:o 223), med hvilken sistnämnde Per Olof Hörnfeldt och Per Engman från Wester-Norrlands län sig förenat, hvarjemte Utskottet lått emottaga ett af Riksdagsfullmägtigen Sven Hansson från Östergötlands län vid remissen af Forssbecks motion afgifvet yttrande, som innefattar särskildt förslag i ämnet.
Förmyndarevården har, enligt de Svenska lagarne, af ålder varit en släglens angelägenhet, och den materiela garantien för de omyndiges egendom har legat i den tysta förmånsrätt, de åtnjutit i förmyndarens gods framför de fleste af hans öfrige borgenärer.
Då det ur kreditlagstiftningens synpunkt blef nödvändigt, att denna tysta förmånsrätt inskränktes, så följde deraf, att annan säkerhet för de omyndige måste beredas.
Man hade dervid att välja emellan två särskilda utvägar: antingen att inrätta förmyndarekamrar, som omedelbart och under full ansvarighet förvaltade de omyndiges gods, eller ock att bibehålla den omedelbara förmyndarevården hos anförvandterna eller särskildt förordnade förmyndare, men föreskrifva kontroll af offentliga eller kommunala myndigheter.
Dessa begge systemer hafva ömsevis ådragit sig representationens uppmärksamhet.
Så beslöto sig Rikets Ständer vid 1834 års riksmöte för det förra och anhölio hos Kongl. Majit, att förslag till förmyndarekamrars inrättande måtte utarbetas och Rikets Ständer föreläggas; men sedan den komité, som i ämnet hördes, i underdånigt utlåtande sökt visa, att förmyndarekamrar hvarken vore af behofvet påkallade, eller kunde inrättas utan att medföra väsendtliga olägenheter, så förföll frågan och har vid de öfverläggningar, som i della ämne sederBih. lill R.
Prot. 1805 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. mera egt runo, aldrig lyckats att vinna framgång.
I stället har lagstiftningen omfattat det andra systemet att genom införande af kontroller å förmyndares förvaltning se de omyndiga till godo; och, sedan den till en början genom Kongl. Förordningen den 19 Maj 1845 kommunerna medgifna rättigheten att genom utsedde gode män öfvervaka förmyndareväsendet visat sig otillräcklig för ändamålets vinnande, blef, genom den nu i ämnet gällande Kongl. Förordningen den 24 September 1861, det såsom en skyldighet ålagdt kommunerna och domstolarna att gemensamt utöfva tillsyn å förmyndare-förvaltningen; under det att genom 9 § af samma Kongl. Förordning vägen för bildande af förmyndarekamrar, der sådana kunde åstadkommas, fortfarande hölls öppen.
Sistnämnda Kongl Förordning ställde onekligen stora anspråk så väl på domstolarnes som på komunalmyndigheternas nit; men enligt den erfarenhet, som Utskottet varit i tillfälle alt inhemta, hafva förhoppningarna i detta afseende ingalunda svikits; de genom nämnda Kongl.
Förordning skapade institutionerna äro otvifvelaktig! stadda i utveckling, under det att, så vidt veterligt är, det ingenstädes blifvit på sednare tider ifrågastäldt att inrätta förmyndarekamrar.
Vid sådant förhållande torde det icke vara skäl alt öfvergifva den grund, på hvilken nu gällande lagstiftning hvilar, för att i stället experimentera med nya principer, om hvilkas lifskraft någon tvekan kan uppstå till följd af deras ådagalagda oförmåga att sjelfva bana sig väg, ehuru tillfälle dertill länge stått öppet.
Emellertid har den åsigt, som anser förmyndarekamrars inrättande för det enda tillfyllestgörande medlet, fortfarande sina försvarare.
Den uttalas vid innevarande riksmöte med alla konseqvenser i Fahlanders motion, hvarigenom föreslagits, att en förmyndarekammare, beslående af tre eller flera bland kommunalnämndens ledamöter, deraf minst två skrifkunnige, borde inrättas inom hvarje kommun eller tingslag, med öppen rätt för flera kommuner, som det önska, att förena sig om en gemensam kammare,— att förmyndare-kamrarnes ledamöter skulle under gemensam ansvarighet förvalta alla inom kommunen eller tingslaget förekommande förmynderskap och deröfver årligen afsluta förmynderskapsräkmng, tydligen utvisande hvarje myndlings tillgodohafvande så i fast som lös egendom — samt att denna räkning jemte uppgift å den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar voro utsatta, skulle i början af nästpåföljande år föreläggas af kommunen utsedde revisorer.
Enligt denne motionärs mening skulle således den omyndige förlora på en gång slägtens eller den enskilde förmyndarens och domstolens skydd.
Hans rätt skulle blifva beroende ensamt af kommunalförvaltningens redbarhet, samvetsgrannhet och intresse för det uppvexande slägtets uppfostran.
Om det äfven kunde antagas, att kommunal-institutionerna framdeles skola visa sig förtjenta af lagstiftningens obegränsade förtroende äfven i sådana fall som detta, der det ej är otänkbart, att kommunens egna ekonomiska behof kunna komma i kollision med den omyndiges intressen; så torde dock för närvarande och intilldess på annat sätt erfarenhet kan vinnas om dessa institutioners lämplighet att omedelbart vårda enskildes angelägenheter, Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 3 skäl icke vara för handen, att lemna vården af de omyndiges
Rätt helt och hållet i kommunalstyrelsernas händer.
Forssbeck har väl icke gått fullt så långt, som Fahlander, då han föreslagit, att jemte förmyndare-kamrarne, hvilka skulle utgöras af stadsfullmnglige i staden och kommunalnämnd å landet, borde finnas särskilda af domstol förordnade förmyndare; men, då han tillika föreslagit, att dessa icke allenast skulle redovisa inför förmyndarekammaren, utan dessutom vid hvarje års slut öfverlemna årets kontanta behållning åt densamma, så torde anledning förekomma till det vid remissen af denna motion inom Hedervärda Bonde-Slåndet yttrade tvifvelsmål, huruvida det under sådana förhållanden ens skulle vara möjligt att finna personer villiga att åtaga sig förmynderskap.
Om det måste medgifvas, att förmyndarevårdens omedelbara utöfning af enskild person medför den stora fördelen, att förmyndaren vida bättre än en kollegial förmyndare-kammare för ett större distrikt kan öfvervaka myndlingens moraliska och intellektuela uppfostran, så får man ej heller göra vinnandet af denna fördel omöjligt, genom en misstänksamhet emot förmyndarnes redlighet, som måste beröfva förmyndareuppdraget allt anseende och förmå de flesta att undandraga sig detsamma.
Det torde vidare kunna anses tvifvelaktigt, huruvida de omvndige hafva större säkerhet uti den visserligen gemensamma, men likväl blott personliga ansvarighet, som enligt
Forssbeoks förslag skulle med afseende på förvaltningen af förmynderskapsmedel åligga kommunalnämndens ledamöter.
I samma mån ansvarlghetssummari ökas, minskas den säkerhet, som en ansvarig förvaltares vederhäftighet erbjuder och öfverhufvud taget torde derföre de många enskilde förmyndarnes tillgångar utgöra en bättre garanti för deras 'myndlingars medel, än några få kommunalnämndsledamölers sammanlagda förmögenhet för samtlige omyndige morn kommunen.
Dessutom kan en enskild förmyndare, vid hvilkens tillsättande hans redbarhet och vederhäftighet af domstolen tages i öfvervägande, vid förekommande tvifvel om dessa egenskaper, på anmälan af gode männen, den omyndige sjelf eller hans anförvandter, entledigas af domstolen, hvaremot ledamöter i kommunalnämnd väljas af kommunen, ofta med afseende på helt andra egenskaper än deras vederhäftighet.
I sitt ofvanberörda till Utskottet remitterade yttrande har Sven Hansson förordat den modifikation af Forssbecks förslag, att förmyndareförvaltningen icke skulle tillkomma kommunalstyrelsen, utan en särskild bestyrelse, —att kommunen skulle vara myndlingarne, och bestyrelsens ledamöter kommunen ansvarige för förmyndaremedlen, — samt att fader eller moder skulle vara sina barns förmyndare under förmyndarebeslyrelsens kontroll, men, der begge föräldrarne voro döda, bestyrelsen omedelbart utöfva förmyndarevården.
Delta förslag undviker väl åtskilliga af de brister, som ofvan blifvit anmärkta emot Fahlanders och Forssbecks förslag, och kommunens ansvarighet vore onekligen en fördel för myndlingarne, men, å en annan sida, torde deruti ligga en våda för kommunens samtliga medlemmar, som i och för sig gör förslaget oantagligt.
4 Lag-(Jtskottets Betänkande N:o 34.