Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med afseende på detta har departementet ingenting att anmärka, och de stadganden, som angå denna punkt, finnas i §§ 42—47 af departementets utkast. § 48 är afhandland uti § 6 uti kommissionens utkast. § 49.
Stadgandet i denna g om eftermätning af apparaterna en gång hvarje år anses icke vara af nöden, annorlunda än under pannbeskattning, af hvilken orsak den finnes under § 46, 5:dje afdelningen af departementets utkast. § 25 finnes under §§ 48 och 46 i departementets utkast. § 24.
Stadgandet i 4:sta mom. af denna g är upptaget såsom J 49 i departementets utkast.
Förandet af ett särskildt protokoll utaf kontrollbetjeningen torde förmodligen icke vara af nöden under annat vilkor, än att produktbeskattningen införes, hvadan stadgandet i den öfriga delen af § är upptaget såsom g 50 i 2:dra afdelningen af departementets utkast.
Stadganderna uti § 25 finnas dels under \ 20, dels under g 45 af departementets utkast, Norska Regeringens anderd.
99 § 27, litt. a, och § 28.
I anledning af 4:sta mom. af § 27, litt. a, får departementet i underd. anmärka, - att det anser det mera lämpligt, att stadgandet uttryekes på det sätt, att hvarje bränneri, hvad afgiften angår, anses att för hvarje gång detsamma varit i verksamhet, hafva tillverkat i medeltal dagligen minst 4500 potter, samt att rörelsen anses hafva oafbrutet varit i gång under minst 45 dagar, så vida ej olycksfall inträffat, hvarigenom minst 2:ne dagars afstadnande förorsakats. — än att på sätt kommissionen föreslagit, direkte påbjuda så stor produktion under nämnde tid.
Det kunde tydas, som om vederbörande vore befriade från afgiftens erläggande så snart afstadnande till följe af olycksfall inträffade.
När kommissionen emellertid endast föreslagit sådant för den händelse, att det inträffade olycksfallet föranledt minst 2:ne dagars afstadnande, så är orsaken härtill förmodligen, dels, att man velat förebygga det hvarje hinder eller obetydligt uppehåll, som så lätt kan uppkomma, skulle föregifvas hafva föranledt ett afstadnande, som kanske haft sin orsak i andra omständigheter, samt för att undgå åtminstone en del af de svårigheter, som vid lagens tillämpning kunna uppkomma med afseende på frågan om hvad som är olycksfall eller icke, — dels, derföre att man tänkt sig, att bränneriets brukare, när afstadnandet icke räckt så länge, som 2:ne dagar, skall kunna hålla sig skadeslös i nämnde hänseende genom en något mora ansträngd afverkning af pannan, eller genom att bränna om nattten, hvilket förmodligen icke kommer att i allmänhet äga rum, i händelse produktbeskattningen införes samt do flesta apparater sannolikt komma att hafva ett större rymdinnehåll än det minsta tillåtna.
Med afseende på 2:dra mom. af litt. a. g 27, som har följande lydelse: »Med hänseende till beräkningen af den tid under hvilken bränneriet enligt före»gående oafbrutet skall vara i gång, anses rörelsen vara afstadnad, när 2:ne dagar gå »förbi, under hvilka apparaten icke begagnas,« tillåter sig departementet att i underd. anmärka följande:
Den tid, »under hvilken apparaten enligt ofvanstående skall vara i oafbruten gång» är 15 dagar.
Med hänseende till beräkningen af dessa 15 dagar således, anses rörelsen hafva afstadnat, när 2:ne dagar gått förbi, utan att apparaten blifvit begagnad, eller med andra ord, då den stått förseglad; — ty så länge brukaren icke låter försegla sin apparat, anses han hafva begagnat den, så till vida, som kontrollen qvarblifver vid bränneriet, samt afgift måste erläggas utan afseende på huruvida afbränning verkligen blifvit företagen eller icke.
— Kommissionen vill således ej hafva orden »oafbruten gång« förstådda efter ordalydelsen, utan sä, att rörelsen anses under nämnde tid hafva varit oafbruten, när icke afstadnandet räckt så länge som 2:ne dagar.
Af bemälte morn. följer således, att när en bränvinsbrännaro t. ex. öppnar sin apparat den 44 Okt., förseglar densamma den 25 om aftonen, låter den stå förseglad till den 25 om morgonen, då den åter öppnas, samt begagnar den till den 28 om aftonen, då den återigen förseglas, så skall han, för den tid han begagnat sin apparat, betala samma afgift, som om han under +5 dagar hade i medeltal tillverkat minst 1500 potter dagligen.
Låter han deremot enligt anförda exempel, sedan han förseglat apparaten den 25 om aftonen, densamma stå förseglad till den 26, då den åter öppnas och begagnas till den 28 om aftonen, då måste han för de 40 dagarne — från den -14 till den 25, — och för de 2 dagarne — från den 26 till den 28 — under hvilka apparaten varit i gång, betala lika afgift, sorn om han under 50 dagar hade tillverkat i medeltal mkist 4500 potter dagligen.
Derest brukaren vidare, sedan bränneriet varit i oafbruten gång under 45 dagar, låter försegla sin apparat och stå sålunda 4 dag, hvarefter det åter öppnas, så inträder deremot stadgandet i 4:sta mom. litt. a. § 27, d. v. s. efter afstadnandet, oaktadt det 400 Norska Regeringens underd.
Utlåtande. ej räckt 2 dagar, får han likväl bränna oafbrutet i 45 dagar, eller betala deremot svarande afgift, utan afseende på beräkningen af hvHken som helst sednare tidrymd, di stadgandet i 2:dra mom. kommer i fråga att tillämpas.
Om raan än antar, att kommissionen icke tänkt sig förhållandet sådant det här är anfördt, utan att hon uti ifrågavarande stadgande endast velat i allmänhet fastställa, att rörelsen skall anses oafbruten, så länge ett uppehåll af 2:ne dagar icke ägt rum, och således utan afseende på om apparaten varit i verksamhet i 45 dagar och deröfver, eller under en kortare tid, så förmår likväl departementet icke att för sig förklara skälet till ett sådant stadgande.
På kontrollutgifterna kan det förmodligen icke grundas.
Ty enligt kommissionens förslag skall kontrollören endast få betalning för de dagar, då hans tjenst anlitas, och denna kan endast anlitas så länge bränneriet är i rörelse.
Efter pannornas försegling lemnar han bränneriet samt har ingen betalning sig tillagd för den tid, det ej drifves, så vida han ej under tiden anställes vid ett annat bränneri.
Ja, kontrollutgiften b lefve lill och med mindre, derigenom att en bränvinsbrännare, sedan han brännt i 40 dagar, läte apparaten stå förseglad under 5:ne, och derefter åter brändö i 2:ne dagar, än derigenom att han. sedan han brändt 40 dagar, stadnar under en, och derefter åter bränner under 4 dagar; och likväl skulle i första fallet erläggas afgift för 50 dagars tillverkning, n en i det sednare endast för 45 dagar.
Af den omständigheten, att uti g 28 af kommissionens utkast, som angår pannbeskattningen, och som har ett dylikt stadgande, att pannan skall oafbrutet drifvas under en viss tid för hvarje gång den upplåtes till bruk, icke finnes något som svarar emot 2:dra mom. litt. a. g 27, synes man kunna sluta, att kommissionen tänkt sig helt egna förhållanden förenade med produktbeskattningen, hvil a skulle göra det förbemälte stadgandet nödigt eller ändamålsenligt med afseende på dem det angår.
Men hvilka dessa förhållanden äro förmår departementet icke inse.
Ty att ilen omständigheten, ' att produktbeskattningen erfordrar ett betydligt dyrare kontrollväsende än pannbeskattningen, icke kan hafva framkallat stadgandet uti detta 2:dra mom. är enligt departementets förmenande klart derutaf, att kommissionen vill hafva ett mildare stadgande med afseende på hvad som skall förstås med oafbruten gång, tillämpad t på produktbeskattningen än på pannbeskattningen.
Departementet är icke obenäget att tro, att förbemälte 2:dra morn., litt. a. g 27 kommit att genom ett misstag inflyta, enär kommissionen synes hafva kopierat hela, litt.
a. efter litt. a. § 26, hvilken gäller mäskbeskattningen, utan att man lagt märke till, att stadgandet i 2:dra mom. af sistberörde lagställe icke skulle vara lämpligt under produktbeskattningen.
För dem, hvilka det, under antagande af mäskbeskattningen, rör, kunde deremot nog anföras skäl till ett stadgande, som ginge ut på, att inskränka det uti ordet »oafbruten» liggande begrepp, om också departementet icke tror sig kunna obetingadt förena sig uti hvad kommissionen i detta hänseende föreslagit.
Heldre än att faställa ett sådant stadgande, som kommissionen föreslagit i 2:dra mom. litt. a. g 27, skulle departementet tro, alt billigheten till en viss grad talade för ett stadgande, att, när en bränvinbtännare brännt oafbrutet under 45 dagar, och han derefter förseglar apparaten, så skulle han, när han åter öppnar densamma, likgiltigt för öfrigt när sådant sker, hafva valet emellan att antingen erlägga afgift för den tid apparaten varit förseglad, samt således anses som den der brännt oafbrutet ifrån de nämnde 45 dagarnes början och följaktligen derefter kan bränna så lång eller så kort tid, han finner för godt, — eller också att anses efter stadgandet i 4:sta mom. litt a. § 27, d. v. s. vara nödsakad, att åter under 45 dagar oafbrutet drifva rörelsen, eller erlägga deremot svarande afgift.
Men oaktadt, såsom förbemäldt är, något afseende på bränvinsbrännares tarf kunde i enstaka fall tala för ett sådant stadgande, tror likväl departementet, att det ej heller bör tillråda någon sådan inskränkning uti den i Norska Regeringens underd.
Utlåtande. -KM 1:ta mom. litt.
a. § 27 uppställda regel, och detta så mycket mindre, som omförmälta bestämmelse väl i de flesta fall torde vara öfverflödig, eftersom vederbörande bränvinsbrännare, om de underlåta att försegla apparaten t. ex. under ett pär dagar, då den ej kan begagnas, emedan mäsken ej hunnit blifva mogen till afbränning, slippa med att betala afgift för dessa dagar, samt för den tid, som derefter åtgår till mäskens afbränning.
Deremot tror departementet, att den tid, under hvilken bränneriet skall oafbrutet vara i gång, bör utsättas något kortare, än kommissionen föreslagit.
Såsom förut under beskattningen är anfördt, har kommissionen ansett, att ett fabriksmässigt bedrifvande bör kunna uppnås, om apparaten måste vara i oafbruten verksamhet under 8—10 dagar efter hvarje gång den blifvit upplåten till begagnande, men att denna tid för mäsk- och produktbeskattniningens skuld blifvit bestämd till 15 dagar.
Då nu departemententet icke anser att en så stor förökning af tid, som de 5 dagarno under hvilka apparaten skall vara i oafbruten gång, kan erfordras till ernående af det uppgifna ändamålet, tänker departementet i underd. föreslå, att afgiften beräknas som om bränneriet under 12 dagar varit i oafbruten gång.
Då dessa tidsbestämmelser i sig sjelfva åro vilkorliga, och ett par dagar mer eller mindre icke kunna vara af något synnerligt inflytande, tror departementet derjemte, att, i händelse af pannbeskattning, samma tid bör bestämmas, hvarigenom man får ett stadgande, som gäller lika för både produkt- och pannbeskattning.
Slutligen får departementet anmärka, att man i det här omförmälta stadgande rättast torde begagna ordet »dygn« i stället för »dagar«, dels emedan begreppet då blir mera bestämdt, -och dels emedan det förra uttrycket synes leda till ett mera rimligt resultat.
Med hänseende till hvad här nu blifvit anfördt, tillåter sig departementet att i underd. föreslå, att s adgandet i 2:dra mom. $ 27, litt.
a. uti kommissionens förslag får utgå.
Stadganderna i samma paragrafs l:sta mom. samt i g 28 finnas deremot upptagna, tillika med den antydda förändringen, uti g 21 af departementets utkast.
Stadganderna i § 27, litt. b, c och d, finnas i §§ 10, -11 och 37 af departementet utkast. § 29 hvilken finnes såsom § 22 i departementets utkast, är öfverensstämmande med § 11 i lagen af den 4 Aug. 1845, med undantag af, att den ena af betalningsterminerna för afgiften blifvit, på grund af den förkortade bränningterminen, utsatt till medlet af April i stället för sista dagen i Maj, att de redskap, i hvilka statskassan äger pantningsrätt för afgiften, äro uppräknade, samt att stadgandet i nyssnämnde lagbud, att den embetseller tjensteman, som det åligger att utkräfva afgiften, är berättigad, att i händelse han hyser grundade tvifvel om den skattskyldiges vederhäftighet, äfven före afgiftens förfallotid taga i förvar det i bränneriet befintliga bränvinet, stadna bränneriets gång m. m, icke är upplaget.
I sistnämnde hänseende anför kommissionen, att den anser stadgandet i sig sjelft odiöst, liksom det äfven kan ådraga vederbörande embets- och tjensteman ansvar, eller föranleda honom, att af fruktan derföre, onödigtvis vidtaga sådana för den skattskyldiges kredit högst farliga åtgärder.
För så vidt det såsom skäl till stadgandet blifvit åberopadt, att i tullagen finnes ett dylikt med afseende på varor, som ligga på kreditupplag, anför kommissionen, att de båda fallen icke äro lika, eftersom tullafgiften är förfallen med detsamma varorna blifvit införda, men att med erläggande af 402 Norska Regeringens underd.
Utlåtande. densamma gifves anstånd, samt att deremot den här åberopade § just visar, att’ bränvinsafgiften icke är förfallen till betalning med detsamma som tillverkningen sker.
Departementet, sorn är af samma mening i detta hänseende som kommissionen, tillåter sig derföre föreslå, att detta stadgande icke upptages i den nya lagen. § 50 är dels i öfvensstämmelse med § 25 i lagen af den -i Aug. -1827, dels med den Kongl. Prop. den 5 Febr. \845, § 20.
Kommissionen har derjemte, såsom under Beskattningen är anfördt, ansett nödvändigt, att ålägga politi-embetsmän och betjente att biträda kontrollörerne vid deras förrättningar, samt isynnerhet, ifall produktbeskattning blefve införd, vid mätningen och profningen af det färdiga bärnvinet.
För sistnämnde fall har departementet uti 2:dra afdelningen $ -12 affatta! det stadgande, som dervid är af nöden.
För öfrigt får departementet med afseende på närvarande g anmärka, att det efter departementets tanke är mera lämpligt, att i denna lag förutsätta, än, såsom kommissionen föreslår, stadga, att tillsynen öfver lagens hållande i kraft åligger politiets embetsoch tjenstemän, efter, som sådant följer med deras anställningar, enär do äro satta att vaka öfver lagarnes upprätthållande i det hela.
På grund häraf är paragrafens lydelse något förändrad, såsom det kan synas af § 25 i departementets utkast.
Då uti kriminällagens 24 kap. g 27 och 28 är stadgadt ett allmänneligt straff för öfverträdandc af de skyldigheter, sorn åligga erabets- och tjenstemän, hvilket straff departementet an
De motsvarande bestämmelserna i departementets utkast finnas under g 25. gg 52 och 55.
Kommissionen har anfört, att i
Danmark är för olaglig bränvinsbränning stadgadt, utom konfiskation och ersättning för undansnillad afgift, förlust af rättighet till bränvinsbränning.
Detta straff synes emellertid mindre lämpligt hos oss, hvarest rättigheten att bränna bränvin, icke såsom i Danmark, grundar sig på särskildt beviljande, utan på en allmän tillåtelse, liksom det i sig sjelf är af mindre betydelse, eftersom det lätteligen kan eluderas genom bolag eller begagnande af annans namn.
Uti Sverige utgöres straffet af böter till 2, 5 eller 4 gånger afgiftens belopp för ett år, samt förbrytande icke blott af redskapen, utan äfven af i bränneriet befintligt bränvin, samt de kärl, hvaruti detsamma förvaras.
På grund af svårigheten att kunna veta afgiftens storlek, anser kommissionen det, vara mindre tillrådligt, att rätta böterna derefter, liksom äfven straffet efter departementets förmenande i så fall skulle blifva oproportionerligt stort.
Deremot synes det ändamålsenligt, att konfiskationen omfattar icke blott bränneriredskapen, såsom hittills, utan äfven allt i bränneriet befintligt bränvin, samt de kärl, hvaruti det förvaras.
Kommissionen anser derjemte, att hvad som konfiskeras icke bör af ägaren åter få inlösas, utan att det bör försäljas på offentlig auktion, dels för att undgå den svårighet och de utgifter, sora uppkomma vid värderingen, »-i - Norska Regeringens underd.
■105 dels äfven för att betaga ägaren tillfället att vid låg värdering, kunna för ett ringa pris återfå det konfiskerade.
Med hänseende till straffet för oloflig bränvinsbränning, Anner kommissionen, att det i lagen af den 4 Aug. 4 827 g 45, bestämda är för lågt.
Departementet, som häruti är ense med kommissionen, tror dock å andra sidan, att det af kommissionen föreslagna är för högt, hvarföre enligt departementets tanke detta straff bör bestämmas sådant det är stadgadt uti Kongl. Prop. den 5 Febr. 4845, g 24, nemligen för första gången böter från 4 0—50 Spd-, och vid förbrytelsens förnyande böter från 20—400 Spd. eller fängelse på vatten och bröd.
Departementet tror derjemte, att samma straff böra stadgas för oloAig omdestiliering af bränvin, som för oloflig bränvinstillverkning.
Med hänseende härtill äro gg 24 och 26 i departementets utkast affattade. g 54.
' De 2:ne första mom. af denna g äro i öfverensstämmelse med g 44 i lagen af den 4 Aug. 4845.
Departementet anser emellertid, att den i paragrafen uppställda presumtion kan, såsom erfarenheten också visat, leda till, att i många fall oproportionerligt stora afgifts-sumraor kunna blifva vederbörande affordrade, hvilka summor derjemte, derest produktbeskattningen införes, skulle blifva ännu större, än man hittills haft exempel på.
Alt man genom bevis kan fria sig från denna presumtion torde som oftast vara af ringa nytta, till följe af svårigheten att anskaffa tillräckligt af sådana.
Departementet anser derföre att afgiften för de ostämplade apparaterna icke bör beräknas för längre tid, än till slutet af det skatteår, räknadt från den 44 Okt. till den 44 April, under hvilket förseelsen är begången.
På grund af stadgandet i g 40 i departementets utkast (g 9 af kommissionens), att hvarje under försegling ståendo redskap skall en gång hvarje år efter den sista förseglingen utaf vederbörande einbets- eller tjenstemän efterses, bör derjemte en apparat, hvars försegling är bruten, icke anses hafva varit begagnad ifrån den tid, den först blef förseglad, utan från den, då den sista gången eftersägs och sigillet befanns vara obrutet.
På grund af ofvanstående, är g 27 i departementets utkast affattadt.
Stadgandet i sista mom af g 54 finnes under g 45 i departementets utkast.- g 55.
Denna g angår icke bestickning eller försök dertill, hvilken förseelse bestraffas efter allmän kriminallag.
Genom ifrågavarande stadgande har man endast velat förebygga, att kontrollörerna genom mottagande af skänker utaf bränvinsbrännare, kommc till dessa i ett sådant förhållande, att de möjligen på grund deraf kunde finnas benägna att se genom fingrarne med en eller annan olaglighet, liksom stadgandet äfven är ändamålsenligt med hänseende till svårigheten ätt få upplyst, att gåfvan är gifven under vilkor af att kontrollören skulle öfverträda sin skyldighet.
Uti lagen om tullväsendet den 20 Sept. 4845, g 429, är straff stadgadt för den tullbetjent, som under sin tjenstförrättning mottager någon gåfva af dem med hvilka han å tjenstens vägnar har att göra, när deremot intet straff är stadgadt för den, som gifver eller erbjuder en sådan skänk.
Departementet, som är ense med kommissionen uti, att för sistnämnde fall bör stadgas straff, tror dock derjemte, att det tillika vid påföljd af straff bör vara kontrollbetjente förbudet, att emottaga gåfvor af dem, hos hvilka de hafva förrättningar.
För så vidt kommissionen tillika vill hafva straff stadgadt för skattebetjeningen, måste departementet anmärka, att det anser sådant utan tillräcklig grund, eftersom skattebetje Bil. till Särskilda Utsk.
N:o 4. 45 ■104 Norska Regeringens irnderd.
Utlåtande. ningen, d. v. s. fogdärne, endast har att beräkna åfgiften i enlighet med de hållna mätningsförrättningarne, hvilka skola framläggas såsom bilagor till deras räkenskaper, hvadan således iiitet underslef å deras sida kan begås.
Länsmännen äro ihbegripne under béhäiriningen »koiitrollbétjénirig.« iled hänseende härtill är g 28 i departementets utkast affattad. 8 56.
Då det efter dennä lag kan gifvas åtskilliga förseelser, som icke kunna innefattas under de förut omförmälta stadganderna, men som likväl icke böra vara fria för straff, har kommissionen i likhet med i hvad andra länder brukas, såsom ordnings-straff, i förevarande § föféslågit sträff för dylika fall.
Då straff för sådana förseelser hittills varit obekanta hos oss, har kommissionen tillika Jör tydlighetens skuld anfört en del exempel.
Stadgandet härom Gnnes i departementets utkast under § 29. § 57.
Kommissionen anför, att i den Preussiska och Svenska lagstiftningen är bestämdt, att hvarje brukare skall stå till ansvar för sin hustrus och sitt folks handlingar.
Änskönt kommissionen anser ett sådant stadgande öfverflödigt, har hon likväl trott, att hon för fullständighetens skuld borde Upptaga detsamma, men med behörig försigtighet, för att ej utsätta brukaren
För ätt blifva bestraffad för handlingar, sorn äro begåhgna af hans tjenstefolk, icke blott mot hans vilja, u!an kahhända till öäh med för ätt Skada höhöna.
I förevarande § är derföre föreslaget, alt husbonden skall svara för sin hustrus, barns, tjerisfefolks och arbetares handlingar, så vidt sådant medför pénningeansVar och konfiskering, derest han ej äj bevisar, ätt det åtalade bktett antingen emöt haris vilja, eller att han sjelf derigenom lidit större skadä, än den fördel, som kan visas hafva Varit tiliérnad, biler b) att af sistnämnda eller andra tillkommande omständigheter kan klarligen sköhjas, att det åtalade skett höhbm ovetaride; ty i dessa fall, äfvensom i sådana der kroppsligt straff skulle komma i fråga, skall ve derbörande sjelf stånda ansvar.
Först får departementet anmärka, att stadgandet, att husbonden skall ansvara försitt folk, enligt departementets tanke icke är öfverflödigt, såsom kommisSirihén anser det; ty utan ett uttryckligt stadgande derom, kan departementet icke anse att ett sådant ansvår ovilkorligen åligga husbonden, så Vida han ej kan ölverbevisas, att öfVerträdelsen skett enligt hans befallning och tillskyridande.
Kör så vidt det är stadgadt, att husbonden icke skall ansvara för nämnde personers handlingar, så snart han visar, att det åtalade 'skett mot hans Vilja, tror departementet, att ett sådant stadgande kommer ätt visa sig utan synnerlig tillämpning, enär det endast i fä Tall skulle blifva honom möjligt att anskaffa sådan bevisning.
Ej heller anser departementet riktigt, att husbonden skall befrias från straff, endast derföre, att han kan visa, att deri skada, han genom sitt folks o. s. V. åtgöranden lidit, är större än den fördel, som kunde visas hafva varit tillernad.
Ty detta utesluter ingalunda möjligheten af, att förseelsen kan vara begången med hans goda minne.
För öfrigt torde det väl kunna anses öfverflödigt att bestämma, att husbonde fritages från ansvar, derest af den omständigheten, att han genom åtgörandet lidit större skada, än deri fördel skolat blifva, sorn syntes tillernad, kan skönjas, att åtgörandet skett honom ovetande, när slraffriliet inträder blott lian kan bevisa, att så fallet är.
Departementet tror, att när man ej ovilkorligen vill uppställa den sats, att husbonde ansvarar för sitt folks gerningar, så vidt penningeansvar eller konfiskation är ifråga, hvilket kanhända torde vara betänkligt, så bör i sådant stadgande göras den inskränkning, att det å ena sidan blir möjligt för husbonde, att bevisa sin oskuld, utan att å andra sidan det allmänna utsätter sig för, att den oredlige skall ostraffad kunna förmå en person, som ingenting äger och ingenting har att förlora, till handlingar, som äro förbudna i lagen.
Departementet tror derföre, att paragrafen bör formuleras på sådant sätt, att husbonden ansvarar för omföräldte personers gerningar, så vidt derföre böfes med penninge-ansvar och konfiskering, ifall ej af för handen varande omständigheter kan synas, att förseelsen skett mot hans vilja och vetskap.
Med hänseende härpå är g 30 i departementets utkast författad. § 38.
Orsaken hvarföre böterna samt det förbrutna icke skola tillfalla statskassan, utan nformamls-distriktetii, är förmodligen den, att man trott sig derigenom kunna påräkna ett^kraftigare bistånd från kommunerna, till upptäckande af öfverträdelser utaf denna lag', än hvad man eljest skulle kunna vänta sig.
Departementet tror emellertid att i ^tället för »formands-distrikt» bör sättas »fattigkassan.»
Det häremot svarande stadgande är anförd t under g 34 i departementets utkast. § 59 är upptagen i departementets utkast såsom § 52. gg 10 och 4-1, finnas uti departeme»tets utkast under .§§ 35 och 54.
Stadgandet i g 44, att om det der omförmälla plakatet förstöres, genast eft nytt skall på ägarens bekostnad uppslås, anser departementet emellertid kunna utgå.
g 42.