Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* Nu står hon öfver mig vid mitt skrifbord, just som jag slutar dessa rader till er, herr Redaktör, och hon säger, att efter jag är en så elak och olydig man, skall jag ändock till- lägga till sist, att hon tycker, det en sådan här sommarexamen borde litet hvar anställa med sig sjelf, och det skulle bli till god nytta.
Jag vill icke neka henne denna envishetens sista lilla triumf att få komma med yttersta ordet, då jag dock nu framlägger min sak för edert oväldiga omdöme; och hon tar sjelf pen- nan ur min hand och stryker under sina ord.
Ar det inte likt fruntimmer?
» För resten trycker han det inte, » säger hon, då hon går ut.
Och på det hoppet är det nu hon lefver.
Eder Sven Vide.
De fyra årstiderna som fönsterjalusier.
sorts synnerligen vackra och trefliga fön- sterskärmar af färgadt glas och pressade blommor äro för närvarande mycket på modet, kunna lätt tillverkas och med tillhjelp af god urskilning och smak få rang af verkliga små konstverk.
Särdeles vackert blir det att på de samma konstnärligt framställa de fyra årstiderna.
För att representera våren väljer man en icke för mörk, lagom afpassad grön glasskifva, på hvilken blommande salix-, hassel- och alqvistar (alla pres- sade och torra) uppklistras.
Der emellan finna pressade snöklockor, violer och andra vårblommor lämpligen plats.
Bäst är att arrangera dessa vårens barn i halfkrans på den gröna glasskifvan.
Som inskrift textar man vackert med tusch följande vers (af V. E. Öman): Nu vaknar lifvet upp kring gröna stränder: gladt speglar svanen sig i böljans stål, och fjäriln dricker morgonsolens skål, kredensad utaf blommans späda händer.
Sommaren framställes på en mörkröd glasskifva, hufvudsakligen af gräs och ax, hvartill man för att vinna ytterligare omvexling fogar några blåklint och vallmo.
Ett par insekter, fjärilar och skal- baggar böra ej felas.
Det hela arrangeras äfven- ledes i halfkrans, så att det kan verka som pen- dant till vårkompositionen.
Som inskriftsspråk lämpa sig dessa rader (af K.
G. af Leopold): Oupphörligt dag från dag, o natur, du dig förnyar, jordens grönska, luftens skyar, allt har ungdom och behag.
Hösten framställes bäst af höstligt frostbrokiga blad på höggult glas; blommor af hvarje slag utelemnas helst.
Arrangementet af halfkransen bör korrespondera med vinterkompositionens.
Som inskrift föreslås följande vers (af F. Holmgren): Flydda äro sommarns korta dagar, höstens kulna vind kring fälten jagar, vissna blad han öfver marken strör.
Ljuf är värmen då vid lugna härden, ljuft att i en liten vrå af verlden ibland vänner glömma tidens vexlingar derulanför.
Vintern framställes af vintergröna, gran, jernek och möjligen några edelweissqvistar m. m. på isglas (kornigt eller flammigt, mattslipadt glas).
Gran- qvistarne särskildt måste omsorgsfullt vidfästas, då annars barren lätt falla af.
Som inskriftsspråk egna sig dessa ord (af A. Blanche): Väl är den lång, den kalla vinternatten, som land och haf till blodlöst bjerta sluter och andas is på jordens bleka kind.
Men ej den evig är: — en gång skall solen sitt eldspjut rikta mot den grymmes panna och nordanvinden fly för vestanvind.
Tänkespråken kunna naturligtvis af hvar och en efter behag utväljas .bland favoritförfattare, men de böra gifvetvis vara betecknande för de resp. års- tiderna.
Såsom en andra glasskifva (för att fasthålla de emellan befintliga blommorna) väljer man möj- ligast biåsfria fönsterglas, ej, som vi dock sett före- komma, spegelglas.
En stilfull ekram gifver det hela en passande infattning.
Vill man ej bekosta ram af ek, kan en vanlig fururam af en skicklig målare illusoriskt ekmålas.
Plats för blommorna!
Jet är småsaker, af hvilka husmoderns H&gt; vidmagthållande och skapande verk- samhet är sammansatt, och detta är väl orsa- ken till, att så många anse en husmors ar- bete för obetydligt och underordnadt.
Men ville man blott göra sig det besväret att dag för dag och timme efter timme följa en flink husmor i hennes verksamhet, skulle man för- undra sig öfver, hur många småsaker länka sig till hvar andra, och alla måste de uträttas med flit och omsorg, medan hand och fot ej få förtröttas och tankarne styra det hela, på det att deraf må framgå ett välgörande helt, som kan tilltala ögat och vederqvicka hjertat.
Den, som ej förstår sig derpå, ser ofta ned på det hela som på ett urverk, men hvad som bringar urverket att gå, derom har ingen begrepp eller bryr sig om att närmare under- söka.
A l l denna brådska, allt detta arbete anser han öfverflödigt.
Och likväl är detta urverk långt mera sammansatt och inveckladt, än många tro, och de flitiga händerna allenast äro ej tillfylles.
Det vill mycket tålamod och uthållighet till att fortsätta arbetet i » trampqvarnen » dag efter dag — man löper så lätt fara att sjunka ned till att bli en blott maskin, som utan att tänka, förrättar det arbete, som ögonblicket fordrar af den samma.
Det finnes dylika qvinnor, som med sannt hjeltemod skrubba och skura, till dess allt glänser, qvinnor som äro praktiska från topp till tå, som äro ofelbara i allt, hvad de uträtta.
Men deras dagsverk pregla sig med skarpa linier i deras tidigt åldrande drag, och det är icke dessa qvinnor, om hvilka diktaren säger, att de » strö rosor på vår lefnadsstig ».
Nej, hvarhelst de gå fram, växa blott prak- tiskt nyttiga plantor, såsom kål och rofvor.
Det är ej det nyttiga allenast, som man bör taga hänsyn till, först när det förbindes med det sköna, när prosa vexlar med poesi
M a n u s K r i p t, s o m e] a n t a g e s t i l l I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s ä v l d a p o r t o b l - fogas.
skapas detta hem, hvars trefnad vi alla känna, men ha svårt att med ord beskrifva.
På det skönas område höra blommornas, växternas odling hemma.
Har man blott några få blomsterkrukor eller ett helt orangeri deraf — blotta tillvaron af blommor i hemmet skall verka välgörande.
En husmor, som icke finner glädje i att ega blommor, icke tid att sköta dem, är alltid en smula att misstänka till sinnelaget.
Låt hennes tid vara aldrig så upptagen, alltid skall hon finna tillfälle att sköta sina blommor.
Till och med den mest obemedlade kan skaffa sig några stick- lingar och skaffa en plats, der solens strålar nå dem; lång tid drar det ej att tillse och gifva dem den smula vatten, de behöfva, att uppbinda en ranka, att glädja sig åt en knopp, som öppnar sig för att visa blommans fäg- ring — och hur rikligt lönas ej den möda, som offras på dem.
Till och med den fattigaste boning får §tt annat utseende, när blommor vittna om hus- moderns omsorg.
Om än den nyktra prosan der har sitt hemvist, skola plantor och blom- mor eller en bukett ängsgräs sprida poesiens fina skimmer öfver tillvaron.
För det sinne, som känner sig tryckt af lifvets sorg och plåga, äro blommorna som en solglimt, en helsning från den sköna naturen utanför.
V i komma ofta in i ett rum, der vi känna oss förunder- ligt väl till mods, hvarför, veta vi knappast sjelfva.
Det är icke snyggheten, ordningen allenast, det är blommorna i fönstret, som bjuda oss välkomna, ännu innan vi lära känna menniskorna.
Och omvändt kunna vi i aldrig så prydliga rum känna, att något fattas.
All- ting är så kallt och liflöst, ingenstädes fins der något lefvande, något grönt, ingenstädes sprider en bukett sin vällukt.
I sådana rum är det tomt, otrefligt — intet berättar oss om äkta qvinlighet.
En mycket duglig husmor sade en gång, att barn och blommor förstöra ordningen i hemmet.
Hon hade hvarken det ena eller det andra; ordning var det visser- ligen också, men den rätta andan felades dock.
Nästan värre är det emellertid, när det väl finnes blommor i ett rum, men dessa gå under på grund af felande skötsel.
Det är endast sällan brist på tid, som är orsaken; i regel är det brist på håg att passa de stackars fosterbarnen, som orsakar deras undergång.
De som älska blommor, för dem äro de lef- vande väsen med kraf på omsorg lika väl som barnen.
Detta sysslande med blommorna är ett sannt uttryck för det qvinliga sinnet, ty glädjen af att se plantorna trifvas förstår endast den, som älskar dem.
H a vi med flit och omsorg fått dem att frodas och växa upp, bli de oss snart kära.
Och kärlek till blom- mor är oskiljaktig från kärlek till menniskor.
Här både gifves och tages det, och för oss sjelfva är det en välgerning att fröjdas af den sköna och rena glädje, som blommorna kunna gifva oss till lön för den omsorg, vi egnat dem.
Den första konditionen.
Nutidsbild.
Af Adolf Halländer.
elma hade nyss kommit hem från en liten promenad med en väninna.
Det ffl^A är härligt att vid middagstid, då solen ' M glittrar mellan de fullt utslagna träd- ^ kronorna, få ströfva fram i Kungs- trädgårdens fashionablaste allé, iklädd den | r&gt; I LJ I I Kl V j l \ l Annonser m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t llqvld I f ö r s k o t t a f 2 6 ö r e p r 4 spalt, p e t i t r a d (
Ingen annons i n f ö r e s under I k r o n a.
nya förtjusande, men vidunderliga hatten och den öfriga, efter sista modet tillkrånglade dräg- ten.
Förr var det att rusa från middags- bordet till lexorna och kriaskrifningen, nu är hon fri.
Hon har afslutat sina kurser, och hutvudet vimlar i stället af fantasibilder.
Hon ler sitt täckaste leende, hennes skratt låter pfvertänkt, ögonfransarne sänkas för manliga blickar, men kritiskt granskar hon andra unga damers sommartoaletter.
Hennes smak är modejournalens och hennes älskvärd- het ett draperi, som, hon kastar af i hem- met eller der begagnar endast vid » högtid- liga tillfällen ».
Selma-typen ha vi nog sett litet hvar, den tillhör vår tid och har ska- pats af herr Högmod och fru Fåfänga i äk- tenskaplig sammanlefnad.
I hufvudet in- pluggas kunskaper, men hjertat får kallna för husliga bestyr, för enkelhet och saktmod.
Drifhusplantor äro granna, men de dofta ej som skogsblommor.
Selma drar af sig fyrknappshandskarne, stående framför modern, som sitter med tid- ningen i knäet.
Hemmet är enkelt, möblerna gamla, men väl bibehållna.
Boet och en tolf- hundrakronors-pension voro allt, hvad fadern lemnade efter sig, men lyckligtvis blott ett barn.
Skolafgiften var dock dyr, och toalet- ten kostade, ty man måste j u » vara som an- dra », och derför fick bordet bli så mycket tarfligare, ty det såg j u ingen.
Allt lades på Selmas uppfostran, ty sedan, när hon växt upp till ung dam, borde verlden öppna sina första klassens dörrar för henne, hon kunde få en beqväm och inbringande plats i ett verk eller en bank eller, ännu bättre, kanske strax göra ett briljant parti och derigenom bli försörjd.
Sådana voro moderns tankar, och med åren blefvo de också Selmas.
I läroverket hyl- lade hon sig till de kamrater, som hade namn eller förmögenhet, hon insöp samma åsigter och fordringar på lifvet, och hon glömde, att hon var en fattig flicka.
Efter sin första bal i ett rikt hus, der lyxen blän- dade hennes öga, kände hon också behof af lyx, tyckte sig sjelf tillhöra samma sfer och visade förakt för alla dessa göromål, som en qvinna i ett enkelt hem har för händer.
Flitigt läste hon, proppade in alla dessa läroämnen huller om buller, historia, språk och piano- klink, som utgöra den yttre polityren, och som ge namn, heder och värdighet af: » en bildad flicka ».
Skada, att fordringarna i allmänhet ej gå mera på djupet.
» Usch, hvad det är varmt, » säger Selma efter en kort nick.
» Men hvad det är myc- ket folk i torget!
Jag såg löjtnant Ridder- stjelk, och han helsade så artigt.
Så mötte jag Fanny T., och vet mamma — hon hade samma gamla blå klädning som i fjol.
Jag begriper inte, hur man kan gå ut med den en middag!
Ä r det inte dukadt än? » » Nej, nej, kära du, jag satt och såg i tid- ningen; det står en annons här.
» » Hvad är det för en annons? » Selma rycker tidningen till sig.
» Jo, der — om guvernant. » » Guvernant!
' En ung, anspråkslös flicka, som ge- nomgått fullständigt elementarläroverk och med goda rekommendationer, kan nu genast få plats som lärarinna för tre mindre barn hos en familj i mellersta Sverige, till att börja med under sommarmånaderna.
Svar med upplysningar och referenser torde insän- das med det snaraste, till * * * ' Ä h!
Bli lärarinna.
och på bondlandet, nej, tackar så mycket! » » Ja, men kära barn, hvem vet, det kan ju vara mycket fördelaktigt och bli roligt ock.
Du vet ju, att dina inlagor till banker och försäkringsbolag ligga obesvarade — det är ju en sådan massa sökande, och med din upp- fostran kan du j u inte ställa dig i handel eller sådant der, det passar inte.
Men i en fin familj.
. » » Och sitta på en kammare och läsa med ungar, j o, det blir trefligt!
Och så gå och valla dem som en annan barnpiga — äh, man kan bli aldeles tokig, när man tänker på det! » » Men du vet ju, att vi äro fattiga ...
jag blir j u alltid skyldig på hyresqvartalet.
du drar mycket kläder — ja, ja, du måste ju klä ' dig som a n d r a.
» » Ja, det är också ett elände, att man ska ' vara fattig!
Alla se en öfver axeln, man får försaka och skämmas och.
» Nu bröt Selma ut-i gråt, icke det unga hjertats lenande majregn, utan häftigt, vred- gadt, upproriskt, och så sprang hon in i an- dra rummet och smälde igen dörren.
Hon satt der länge med armbågarne på bordet och hufvudet lutadt i händerna.
Ögat var mörkt, och läpparne skälfde af vrede.
Det tågade förbi henne en massa bilder från vintern.
Hon mindes sina baler, der hon blifvit firad och fjäsad, fått beundrare och nya väninnor.
Hon hade koketterat, och det gick ganska bra och var mycket roligt; och nu skulle allt detta vara en dröm blott.
Och så teat- rarne — hon skulle inte få höra Ödmann i hvarje ny roll, hon skulle inte kanske på länge få komma på » dramatiskan », inte bli bekikad på promenaden — ' intet, intet ...
Hvad hon kände afund mot alla, hvad hon tyckte det vara grymt att vara fattig!
Nu hörde hon slammer af tallrikar och knif- var der ute.
Det var modern, som dukade.
Sådant brydde Selma sig aldrig om.
Nu tänkte hon dock på, hur tarfligt allt var.
De hade ju inte e D S en piga, utan blott » hjelp till och ifrån ».
Ja, det ' måste väl ske, hon måste ut i verlden; men till lan- det — hu!
Hur kunde det val vara der borta som lärarinna?
Det stod » anspråkslös » i annon- sen.
Betydde det, att det var en tarflig fa- milj, eller kanske det innebar stränga for- dringar?
Var det mycket umgänge der, ung- dom, ungherrar?
Kanske, som ofta på lan- det, blott prestens, som gjorde besök och någon klumpig inspektor med kylda händer.
Allt låg i dunkel.
Nå, ännu var det ju blott en tanke.
Hon ruskade upp luggen och reste sig vredgad.
Hon insåg tiden vara inne, att hon måste, men det retade henne.
Modern öppnade dörren.
» K o m nu, Selma lilla, och ät. » Man spisade under tystnad.
Först sedan man stigit upp från bordet, vågade modern fråga.
» Nå, vill du inte; tycker du inte, du bör svara på annonsen? » » Jo, gudbevars, det kan jag väl göra, men det lär väl bli så många sökande, så det tje- nar till intet. » » Men du har ju vackra betyg, och sär- skild rekommendation kan du ju få både från läroverket och från konsul X.
, som kände pappa. » Selma satte sig i enrum och skref: Hon var en 1 8 års faderlös flicka, upp- växt i ett enkelt hem under en älskad mo- ders ledning, hvilken genom stora försakelser beredt henne möjligheten att förvärfva kun- skaper, så att hon med dem skulle kunna
gagna andra och derigenom sjelf förvärfva sitt uppehälle.
H o n hade genomgått Z:ska skolan och tagit pianolektioner för herr K.
Hon skulle anse som den högsta lycka, om hon finge komma till landet, i ett fridfullt hem, ty hön älskade landet så mycket!
D e små ville hon egna sina bästa krafter.
Hon vågade endast utbedja sig öfverseende och att få betrakta sina elevers mor äfven som sin o. s. v. Svar dröjde ej länge.
Man hade fäst sig vid de vackra tankar, som gömde sig under de skrifna raderna, tankar, som vitnade om anspråkslöshet och mildt sinne, och derför antogs lilla Selma och borde komma genast.
Vilkoren voro frikostiga.
Ja, der stod nu Selma med brefvet i han- den och tårar i ögonen.
Nu var det gjord t.
Modern var idel glädje, isynnerhet när hon läste familjens namn, ett kändt brukspatrons- hus, rikt och ansedt.
Det var minsann inte » fy skam » att komma på ett sådant ställe.
Selma såg bra ut och skulle nog göra lycka.
hon sjelf bilda och omdana sitt hjerta under modems ögon.
D e måste slipas bort alla dessa fel, den fula häftigheten, koketteriet, behagsjukan och pockandet på rättigheter.
Hon blygdes att gå sysslolös på fritimmarne, när hon såg denna rika, finbildade fru sjelf lägga hand vid de enklaste göromål.
I detta hus hörde hon det simpla arbetet äras, den äkta qvinligheten vördas.
Och slagget föll sä småningom, ty unga sinnen renas lätt nog — blott de falla i rätta händer och ställas inför det goda exemplet.
Det är hjertats uppfostran, som ofta, tyvärr, forsummas under jagten efter vetande, och de många andefat- tiga hemmen göra, att den unga flickan först hos främlingar kanske lyckas få lära, att huf- vudets kunskaper äro döda ting, om de ej i hjertat kunna inympa godhetens och kärlekens oförvanskliga skönhet.
Tio kafferegler.
Utrustningen gjordes i hast, och en vac- ker morgon stod Selma på ångfartygsdäcket, än gråtande, än vredgad på ödet, som låtit henne födas att tjena andra.
Mor och dotter taga ett sista farväl — och så ut i verlden.
Selma gungade fram öfver böljorna, försjun- ken i drömmar, och dagen gick.
Kloekan sex lade ångfartyget i land vid den lilla sta- dens hamnkaj, der en kusk i enkelt livré med en vacker droska väntade för att föra » lilla fröken och hennes koffert » till det en mil från staden belägna bruket.
H v a d vä- gen var vacker, och hvad skogen doftade!
Selma böljade känna ett visst välbefinnande, fastän hjertat klappade af oro.
Kusken pe- kar med piskan mot hufvudbyggningen, som skymtar fram; nu svänger droskan uppför vägen, öfver gården och i en grann krok fram till trappan, der hela familjen står sam- lad, brukspatronen, frun och de tre barnen.
Selma hoppar ur, hon är röd i ansigtet ända till hårfästet, det svartnar för ögonen.
Då känner hon ett par mjuka armar, som om- sluta henne, en kyss på pannan, och hon hör en varm, klar stämma säga: 1) Man bör ej bedöma kaffet efter bönornas färg, utan efter deras smak, emedan kaffet ofta är fårgadt.
2) När man rostar kaffet, bör man endast rosta det kastanjebrunt: blir det svart, mister det sina finaste beståndsdelar, de flygtiga oljor, det innehåller.
Kaffet får då en obehaglig, bitter smak.
3) Det varma, rostade kaffet bör ej strax slås upp på sina dosor, utan bredas ut på en stor bricka eller platta fat, för att det så hastigt som möjligt må kunna afkylas.
4) När kaffet blifvit kallt, förvaras det i bleck- dosor, som kunna tätt slutas.
5) Den mängd kaffe, man vill mala, väges.
Lätta bönor bli nämligen vid bränningen större, medan tunga bönor ofta bli mindre och tyngre, så att rymd- mått ej kan begagnas.
6) Kaffet males så fint som möjligt.
Ju finare det är, dess bättre dragés aromen ur det.
7) Till hvarje kopp kaffe tagas 8 gram målet kaffe.
8) Kaffet bör ej kokas, utan musten utdrages ur det samma, genom att man tre gånger öser starkt kokande vatten öfver det.
9) Kaffepåsen är mindre lämplig; en filtrerappa- rat är att föredraga.
10) Kaffet bör drickas, omedelbart sedan det är lagadt, då det förlorar genom att gömmas eller uppvärmas.
» Välkommen, välkommen! » Qvinnokongresserna i Paris 1889.
* mitt kära barn, af hjertat Ä r hon då inte en främling?
H o n står ett ögonblick förvirrad, men vaknar snart vid barnens glada helsningar, vid att brukspatro- nen klappar henne på hufvudet och önskar, » att hon måtte trifvas hos dem ».
H o n fram- stammer » sin mors vördnadsfulla helsning till brukspatronessan », som leder henne in i rum- men och drar henne ned bredvid sig i soffan.
Det är ju, som om hon hade känt henne länge, denna dam med den nobla hållningen, med de kloka, grå, men milda ögonen och den lugna stämman, som utan en höjning leder allt.
Selma känner, att här fins både hjertats adel och hjertats snille.
H o n kän- ner inom kort, att nu måste man vara öd- mjuk, att i detta hus få ej högmod och egen- kärlek resa sin nacke.
Och hur förunderligt hemvarmt kännes det ej här!
Så mycken kärleksfull hänsyn mellan föräldrar, barn och ända ned till tjenstfolket; och all denna frid utströmmar från denna qvinna, som rättar fel med ett ord och varnar med en blick.
Aldrig hördes här denna meningslöst gräl- sjuka svada, som andra fruar kunna prestera i timtal.
m- ranska regeringen, s o m i sammanhang med verldsexpositionen anordnat en rad af kong- resser i alla frågor, hade äfven föreslagit att an- ordna en kongress för qvinnosaken, men med ett vilkor: man skulle ej få upptaga under diskussion qvinnornas politiska rösträtt.
I Frank- rike liksom litet hvarstädes äro ej alla, som önska förbättra qvinnans ställning, af samma åsigt.
Man kan ej enas o m, huru man skall gå till väga eller huru långt man skall gå.
Anordnarne af den år 1878 hållna qvinnokongressen, advokaten Richer och m:lle Deraismes, voro följaktligen helt miss- lynta med regeringens beslut o c h funno för godt anordna en egen kongress.
Kallelserna till de toå kongresserna föreföll egen- domlig i utlandet, o c h man hade svårt fatta det närmare sammanhanget.
Då den enskilda kon- gressen skulle hållas i slutet af juni och den andra officiella i medlet af jnli, sändes i allmänhet samma delegerade till begge kongresserna.
Under det man fann en olika fransk publik i » la Salle de Géo- graphie », der m:lle Deraismes presiderade, o c h i » la Mairie de St. Sulpice », der Jules Simon intog presidentstolen, så fann man ungefär samma ut- ländska delegerade.
Den första såväl som den andra kongressen räk- nade bland sina medlemmar män eller qvinnor Selma fann snart, att här fortsattes hennes * Efter ett bref i denna sak till Stockholms egen uppfostran.
Under det att hon medde- Dagblad tillåta vi oss meddela denna förkortade lade sina små kunskaper åt barnen, måste | skildring.
från Amerika, Belgien, Danmark, England, Grek- land, Holland, Italian, Norge, Polen, Rumänien, Ryssland, Schweiz, S.verige; ja, på den andra kong- ressen uppenbarade sig till o c h med i elfte tim- men en representant för Spanien, der dock den s. k qvinnofrågan torde ligga i sin linda.
Det var emellertid först på den andra kongressen, s o m d e utländska representanterna kommo i tillfälle att närma sig hvar andra.
Den första kongressen var nämligen i många fall ytterst bristfälligt organi- serad.
Första kongressen.
Det var den 25 — 30 juni, s o m den första kon- gressens förhandlingar pågingo.
I Geografiska säll- skapets rymliga lokal var en brokig samling.
Qvinno- könet var naturligen det till antalet öfvervägande.
Från hvarje land utnämdes en hederspresident, en artighet, hvarmed man sökte öfverskyla några ytt- randen o c h åtgärder, s o m ej buro pregel af den traditionela franska belefvenheten.
Bland alla här samlade qvinnor funnos representanter ej blott från alla land, utan äfven från olika arbetsfält.
Der funnos qvinliga läkare och journalister, en qvinlig prest, en äldre, älsklig amerikanska, mrs D e y o; ett par qvinliga advokater, af hvilka m:lle Popelin, belgiska till börden, blond, med ett mar- keradt utseende, ådrog sig berättigadt uppseende; för öfrigt qvinliga författare, vetenskapsidkare, konstnärer o c h filantroper.
Der funnos många eleganta, fina behagliga qvinnor, som väl ådaga- lade, att hvarken lärdom eller en offentlig verk- samhet kunna drifva gracerna på flykten hos en under sunda förhållanden utvecklad qvinna.
Likaså den af män.
Hederliga, allvarliga gråhårsmän, entusiastiska ungdomar, o c h åtskilliga, som snart visade i sitt uppträdande, hvars andas barn de voro.
Det franska manliga likaväl som det qvin- liga elementet var nämligen starkt uppblandadt.
Man talade o m, att der funnos f. d. kommunarder af båda könen, med hvad sanning lemnas derhän.
Visst är,, att der funnos många oroliga hufvuden, och att den franska bristen på ordning och disci- plin oupphörligt framträdde.
Hvad förhandlingarna angick funnos der många intressanta anföranden både af utländska och fran- ska deltagare.
Åtskilliga tal berörde ganska lidelse- fritt praktiska frågor såsom o m barnauppfostran, om nykterhet, o m skyddandet af unga qvinnor o^ s. v. Äfven i juridiska frågor funnos flere beaktans- värda anföranden.
Den franska lagstiftningen är nämligen s o m bekant i hög grad orättvis emot qvinnan, o c h de fleste utländske jurister torde vara ense o m, att den tarfvar en revision i flere stycken.