Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
de vackra intrycken; de vuxna erfara en ro och erhållit en lämplig och måttfull dekorativ be- Hvarför är oljetrycket fult, men den goda foto- glädje, som alltid gör dem älskvärdare, ofta ädlare, handling.
Dessa hvardagsting tillmötesgå både grafien vacker?
Emedan den senare anspråks- och kvinnan själf blir lyckligare genom den ska- de praktiska krafven och » de glada behofvem, löst och ärligt ger en verklig, ehuru svag före- pandets glädje, som utöfningen af en konst medför.
ty de stå alla i harmoni med hvarandra och ställning om konstverket, medan oljetrycket på med sitt ändamål, de äga med ett ord stil och Huru falsk den föreställningen är, att skönhet ett dåligt sätt söker härma det.
äro därigenom inom sin sfer vackra.
i hemmet vinnes blott genom rikedom, det ser man bland annat i de många, af meningslösa Ett omätligt framsteg i smak har emellertid lyxföremål och konstsaker öfverlastade hem, där Tusen andra hvarför?
lär man sig besvara, i hos oss ägt rum under de senaste tjugufem åren intet djupt skönhetsbehof, ingen personlig smak den mån man erhåller eller själf ger sig den — ett framsteg om hvilket årets utställning gif- gjort sitt urval eller gifvit föremålen den plats, ögats och tankens uppfostran, hvars resultat är vit storartade vittnesbörd och än större fram- från hvilken de kunna verka, där de mest sam- en god smak.
Ju mer denna smak öfvas, dess tidslöften, med afseende å den skönhet, som manhangslösa ting äro hopförda och — af tapet- finare blir urvalet, dess säkrare omdömet, dess kan bli möjlig i alla hem, när konsten på hvarje seraren ordnadel I en sådan miljö af draperier större ifvern, när det gäller att ena det nyttiga område träder i förbund med lifvet.
och braskuddar, skärmar och mattor, porslins- och det sköna inom hemmet och att sålunda äf- Damer brodera nu inga hästar på soffkuddar målningar och glödritningar, statyetter och taflor ven i yttre afseenden lyckliggöra genom att där eller fåglar på pallar och bemöda sig ej att deras gripes den skönhetsälskande af en lidelsefull skapa harmoni.
förmak genom hvita antimakassar skola likna längtan till raka motsatsen, t. ex. till enheten torkvindar.
Man får se verkligt konstnärliga Skönhet i hemmen.
IDUN Af PER HALLSTÖM.
T Pellene bodde en man, Epigethes, m e d i en nyss vuxen dotter, Aristonike, stor r och skön, med smärta lemmar och snabb och tyst gång.
• Det var orostid, ty ätolierna hade brutit in öfver landet för att plundra och härja, och de flesta af Pellenes vapenföra män, bland dem Epigethes, hade dragit ur staden för att möta bundsförvanter och hindra fiendens framfärd.
Aristonike gick om kvällen i trädgårdens sluttning mot floden och kände tystnaden djupare än vanligt i sin tomma stad.
De ljud, som bröto den, voro osäkrare än annars, hundarnas skall var räddare, vindfläkten skyggare; det var som om en skälfning steg ur husen, där kvinnorna sofvo ensamma, och inga vapen i hallen klungo till för por- tarnas slag.
Det var fullmåne och den tid på året, då det firades fest i Artemis ' tem- pel; i morgon skulle det ske, och prästin- norna skulle bära bilden omkring m e d bort- vända blickar, och alla skulle vända sig bort i vördnad, där den bars fram.
Aristonike såg gudinnans bleka bloss lyfta sig ur molnen, där en lund af träd hvälfde sig mörk, såg det segla ut i rymden, som var glimmande blå och kall som stål.
Hon gick fram öfver skuggor af grenar, tills flo- den lyste framför henne och en öppen vidd, där blommorna stodo bleka i silfverfärgadt gräs.
Rundt om lyste ur buskarnas löfverk de våta bladen med metallisk glans; fast icke ett prassel hördes, tycktes de darra i små flämtande kalla lågor.
Aristonike lyfte hufvudet, tills det hvi- lade mot nacken, och såg under halfsänkta ögonlock mot ljusets ständigt förnyade flod.
Hennes kinders stränga linier slöto sig som konturen af en hvit blomknopp; hon rörde sakta sina läppar och talade: » Artemis, fältens klarögda väktare, du värnar skörden, när ägaren sofver.
» Artemis, skogens härskarinna, du glider på silfverfötter mellan svarta stammar och grenar.
Fåglarna sofva lugnt i din närhet, och vildkatten drager tillbaka i gömslet sin gnistrande eldkolsblick.
» Artemis, jungfrugudinna, till dig lyfter jag mina händer.
I mörkret, på skuggade stigar, slingrar nu en flod af m ä n; röfvare äro de, spetsarna af deras lansar lysa, och hjälmen lyser blekt under tagelbusken.
Hägna din stad för deras våld, och dig viger jag mitt lif.
» Artemis, du det eviga lugnets gudom, din vill jag vara.
Af oro och kval är lifvet väfdt, du ser det allt, du vet det allt, men det sjunker under din blick.
Du går stän- digt sakta leende din gång, du vet hvad andra icke veta och drömmer vaken i din tysta rymd.
Låt mig bli din och ana din hemlighet! » Som hon talat slut, drog sig en töcken- slöja tätt under månens blanka rund, dess öfversta flik smälte i ljuset, och spöklik, jättestor, sträcktes den nedåt likt en pe- kande arm.
Aristonike sänkte sina händer, som fröso i lätt köld, och gick tyst hemåt.
Från grannens hus hörde hon klagan- de ljud; hon visste, att det var den blinda Euphro, Kallikrates hustru, som låg sjuk.
Hon vände sig ännu en gång m o t gudin- nan.
Under vandringen hade hon ej sänkt sitt hufvud, och hennes blick mötte genast det hvita ljuset igen.
» Artemis. » sade hon, » du som lindrar de plågor, dem du aldrig känt, gif henne hjälp!
Där tänds ett lif i kval, du vet mot hvad — nu beder man till dig därinne.
I morgon offras i ditt tempel, Artemis; gif redan nu den stillhet, som är din gåfva! » Men lju- den hörde icke upp, och Aristonike gick vidare.
» Du vet stunden, » tänkte hon, och ännu fylld af nattens ro gick hon att sofva.
På morgonen vaknade hon vid att faran var öfver henne.
Ätolierna hade smugit sig fram osedda öfver bergen, och i morgonrodnadens flam- mande röda ljus hade de stormat ned öfver Pellene.
Som en öfversvämmande flod brusade de fram genom gatorna; deras bronsharnesk brunno, och svärden glimmade af blod.
De fåtaliga försvararne stöttes ned, innan de hunnit samla sig, och röfvarne spredo sig säkra in i husen.
Där grepo de kvinnor och flickor i deras gömslen, släpade dem ut i ljuset och drefvo de skrikande till ändan af staden, till Artemis ' tempel, som låg högt på en kulle och var lätt att försvara.
Vid foten af trappan hade de ställt en vakt, och däruppe mellan pelarna släppte de fån- garna, sedan de satt på dem sina hjälmar för att kunna skilja hvar en sin.
Själfva vände de åter, barhufvade och skrattande, för att söka mera byte och efter slutad plundring tända husen.
Äfven Aristonike hade förts dit.
Icke ett skrik hade hon gett upp, stum och hvit hade hon låtit sig styras af krigarens råa 5 grepp om armen, och när hon fick hjälmen på hufvudet, gick hon, utan att skaka på dess tyngd, in mot tempelcellen och sjönk ned tätt intill marmorväggen.
Där satt hon, utan att lyfta hufvudet nog till en blick omkring sig, medan kvinnorna klagade.
» V e, ve vårt öde, » kvedo de.
» D u också Satyras, och du Timas, och du Aretemias, som skulle bli brud så snart, alla äro vi här!
Ve oss, vi öfvergifna, nu bränna de våra hem, aldrig få vi se dem mera.
De släpa oss bort som trälar, de taga oss med våld, våra röfvares barn få vi bära i skam och gråt och möda.
Hur allt förändras i ett slag!
Tänk i går blott!
O, att vi aldrig hade känt lyckan! » De famnade o m sina knän och vaggade af och an, tårarna strömmade ned under hjälmarna.
Några lyfte af dem för att kunna torka sin gråt, men behöllo dem på knäet, kastade ej bort dem, ty de visste e j, o m den herre, som ödet gett dem, var sämre än den de kunde få.
Nedanför trappan be- dömde männen skrattande deras gestalter och nämnde namnen på deras eröfrare.
» Den är dens, och den är dens, » sade de, » hej däruppe, ha ni systrar?
Gläd er, ty de kom- ma också hit, om de likna er. » Och tid efter annan kommo nya grupper och ny gråt.
Aristonike hörde det som i ett sorl långt borta; stenens köld mot hennes axel tycktes henne tränga igenom allt.
Då förnam hon tätt intill sig i skuggan en röst, som hon kände igen, och hon riktade blicken dit.
Det var den gamla Boisca, Euphros mor, som satt där nedhukad, mumlande och stir- rande mot en blomkorg och m e d de magra händerna hjälplöst famlande bland stjälkar- na.
För Aristonikes blick såg hon u p p; hennes ögon voro liksom brustna i förtviflan, men omsider smälte de i tårar, och hon talade sakta och jämrande.
» O du, Aristonike, du här och med den hjälmen p å!
Jag vet icke hvad som har händt, men de främmande männen äro väl fiender, och här blir ingen fest.
Jag gick hit, ser du, tidigt, innan solen kom, för att ge de här blommorna, dem jag vet att Ar- temis håller af.
Jag ville bedja om hjälp för min dotter, hennes fara är stor. » Aristonike lyfte händerna mot bröstet.
» Det har du kommit hit för, » sade hon mörkt.
Och den gamla fortsatte i förvirrade, ton- lösa ord: » Ja, ja, ser du, bara för hennes lif nu.
Vi ha offrat förr och bedt, att hon skulle få sin syn igen, men hon har icke fått det.
Nu, ser du, vid årsfesten, efter barnet kom nu, så tänkte jag, så hoppades jag, första barnet, ser du, så efterlängtadt.
Men det blir ju ingen fest, och jag får icke ens gå hem, de ha stött mig tillbaka med spjuten de ha kastat mig här, och blommorna föllo ur korgen, men jag sam- lade upp dem igen. » Aristonike tryckte händerna djupare in i barmen och sänkte sin svarta blick in i den gamlas.
» B e d icke om hennes syn, » sade hon, » bed icke om ljus.
Olyckligast är nu den som ser. » Men Boisca förstod henne e j, hon vag- gade blott af och an och plockade i sina blommor.
» Nu ligger hon kanske och dör där hemma, » kved hon, » nu, just nu lig- ger hon och dör, och barnet dör.
Ve oss kvin- nor, vi hjälplösa, m e d dödskval köpa vi vår glädje, och o m den också är död.
Hör du skriken, Aristonike!
Det är någon
IDUN som dör.
O, den hjälplösa jammern!
Hvad är vårt lif? » Och Aristonike vände sig, rät- tade upp sin hjälm i pannan och såg ut.
I hennes inre ekade den gamlas ord: » Det är någon som dör, det är någon som dör.
Hvad är vårt lif? » Ja, hvad var det?
Kvin- nor som sleto sitt hår invid stenens köld i skuggan bakom höga pelare, kvinnor med rifna kläder och våta anleten; några hade om armen mär- ken af blodiga händer, alla klaga- de de utan hopp.
Utanför föll sol- ljuset skarpt på vilda, skrattande ansikten, på hopar af purpurmantlar och röfvadt byte utmed trappans sluttning, på lysande spjutspetsar och hvirflar af rök, som lyfte sig öfver stadens tak.
Hela hennes fö- delsebygd var det som dog i blind förtviflan, icke Euphro bara, hela hennes stad var det som skrek.
Pappas l (ria.
Skiss af A n n a W a h l e n b e r g.
3) ' Den gamla Boisca kved och mum- lade ännu vid hennes fötter.
» Ar- temis, » bad hon, » o Artemis! » Då stod för Aristonikes syn kväl- len med gudinnans eviga lugn och köld, visshetens förstelning, nodens silfver och de glimmande skuggorna; som en fläkt af nattvinden grep hen- ne och bar henne minnet.
Och hon reste sig, hög och långsam, höll med båda händerna hjälmen uppe och skred fram mellan de grå- tande grupperna, mellan de höga pelarna till randen af trappan.
Utan att veta, hvad hon tänkte och kände, gaf hon det luft i ett skri ned öfver fienderna, ut öfver staden och nejden, ett skri af stel- nande köld och fasa och vildhet.
Innan hon ännu.
fått läpparna sam- man, klang där ett annat rop till svar på hennes, ett ljud af malm och mannaröster och doft skram- lande vapen, och jorden skalf af hästtramp.
Ätolierna stodo slagna af skräck och stirrade upp emot henne.
» Artemis, » ropade de, » Artemis i hjälm!
Den vredgade gudinnan själf! » Och bakom dem ropade andra: » Fienden är här! » D å kastade röfvarne sina vapen och flydde för att icke förintas af hennes blick.
Åt mötande kamrater ropade d e: » Artemis är öfver oss, jungfrugudinnan i vapen! » Efter dem stormade Pellenes män och stötte svär- den i deras nackar, och ned öfver staden bar det; icke en man af förfölj arne vågade vända sin blick mot templet, ty de hade hört ropet och fylldes af m o d och vördnad däraf.
Aristonike såg dem alla ila förbi, stod med hjälmen lyft i båda händer och bar- men svällande af glädje, knappast medveten o m hvem hon var.
Så gick hon tillbaka till kvinnorna, som i rädsla och tvekan skyggade för hennes blick, tog hjälmen af och lät den leende klinga mot marmorgolfvet.
» Vräk bort edra träldomsmärken, » ropade hon, » ingen kom- mer att fordra dem af er.
Jag är Aristo- nike, ni känna mig alla.
Den här, som kom, var våra fäder och bröder. » Kvinnorna lydde henne genast och sorlade i jubel omkring henne, men hon gick vidare till Boisca, som ännu mumlade öfver sina blommor.
» Nu är vägen klar, Boisca, » sade hon, » all vår bön har Artemis beviljat oss.
Gå hem till Euphro! » Boisca gick darrande af oro, men de an- dra kvinnorna stannade kvar, tills Pellenes män segrande vändt tillbaka att hämta dem.
Hvita och sjungande mellan krigarnas brons- klädda leder drogo de så åter till staden med Aristonike i sin midt.
Vid hennes hem var Boisca till mötes, hennes anlete var slätt och strålande.
» Allt har gudinnan gifvit, » ropade hon, » en son har Euphro, och hon ser igen.
Hur visste du, Aristonike? » Aristonike log i sin jublande krets.
» Hur jag visste detl Äro gudarna snåla på glädje eller på sorg?
Det var kanske för dina blom- mor, Boisca, för att du aldrig glömde dem, som allt kom oss till del.
Stor är silf v er- nattens värld, släkt med döden och släkt med ljuset, svept i evig ro.
Låt oss nu alla göra oss redo att fira Artemis ' fest! » (Illustratör: David i; Ljungdahl.)
et var åtskilligt som Elma Torn- gren hade svårt för i skolan, och det inte så mycket beroende på att hon hade dåligt läshufvud som inte mera på att hennes hufvud var så fullt af odygd, att det blef trångt om utrym- met, när man skulle försöka proppa nå- gonting annat i det.
All grammatik gick illa, matemati- ken miserabelt, de lefvande språken inte stort bättre.
Men värst var det med svenskan.
Och när hon skulle skrifva krior, våndades hon, som om hon led ett svårt straff.
De middagar hon gick hem med kriaboken i sin skolväska, var hon knap- past i humör till att springa krokvägar för att möta gossarne från Norra latin- läroverket.
när hon gick öfver Hötorget, kastade hon afundsjuka blic- kar på torggummorna.
Tänk, hvad de ändå hade det bra!
Sitta där hela dagen och väga upp och ta in pengar, som måtte vara rys- ligt trefligt, och se sig om i världen och så vara med om allt som hände och skedde och dricka kaffe och prata med hvem som helst hur det föll sig och inte behöfva ha ett enda bekym- mer för hur man skulle kunna sätta ihop tankar om saker, som man inte hade några tankar om och som man inte brydde sig om för ett öre!
Ja, nog var det orättvist deladt här i världen, alltid!
Bäst det var hittade emellertid de sämsta kriaskrifverskorna i klassen på att begära hjälp af de bästa.
För någ- ra karameller eller en tio-öres bakelse kunde man få en ganska bra kladd, som sedan bara beböfde skrifvas in i bo- ken.
Elma sparde ett par öre om dagen af sina frukostpengar, så att hon alltid kunde disponera öfver tio öre på kriaskrifnings- dagen.
Och så lefde hon en god tid bortåt ett jämförelsevis lugnt och Ivck- ligt lif.
Men ingen lycka är beständig, och det ville sig inte bättre än att rektorn, som själf var lärare i svenskan, en vacker dag kom under fund med be- drägeriet.
Det blef en faslig uppstån- delse, och så dekreterades det, att om det hände en gång till att ett dylikt ofog blef upptäckt, skulle både den, som skrifvit den falska krian, och den, som låtit skrifva den, få anmärkning för fusk.
Sedan dess voro alla utvägar stängda till att få hjälp.
Elma sparde inte längre af sina fru- kostpengar, och hennes krior hade fått ett stad- gadt rykte om sig att vara de uslaste i hela skolan.
Så kom hon åter hem en dag med kriaboken i väskan och fyra ämnen uppskrifna på en lapp.
Hon kunde välja efter behag mellan dem, men ett af dem måste väljas och skrifvas om.
Sedan middagen var öfver, satte hon sig vid det afdukade salsbordet för att få vara i fred och stirra på sina fyra ämnen.
Det första var om: » Deltalandet kring Nilem.
Om det visste hon inte det allra ringaste annat än att det borde finnas krokodiler där.
Men inte kunde man fylla en tre, fyra sidor i en skrifbok med bara krokodiler.
Så det måste hon öfvergifva tanken på.
Det andra var o m: » Hattarnas och mössor- nas stridigheter ».
Usch, det där kriget hade då alltid varit ett sammelsurium för henne.
Att slåss för land och rike, det kunde hon nog förstå man kunde göra.
Men hvad var det för idé med att bråka, som de där människorna gjorde, för saker som voro så futtiga, att man rakt inte kunde begripa hvad det var fråga om.
Nej, det gick inte i henne.
Och då kunde hon väl heller inte sätta sig ner och skrifva om det.
Det tredje var om: » Människans fria vilja ».
Ett sådant hån!
Satt hon inte här nödd och tvungen, och så ville man till på köpet att hon skulle sätta sig in i hvad det vill säga att ha en fri vilja.
Jo, om hon vågat skrifva riktigt hvad hon tänkte om den fria viljan, skulle hon
IDUN allt fått ihop en hel d ' - Men hon var rädd för att det inte gick an, ty h e s åsikter om denna människans fria vilja stämde inte fullt öfverens med lärarens och andra rättänkande personers.
Således dugde det ämnet lika litet som de andra.
Återstod då det fjärde och sista: » Om våren ».
Kanske hon skulle försöka sig på det?
Det föreföll henne som om det ämnet skulle lägga de minsta svårigheterna i hennes väg, och som det likaledes fordrade den minsta sakkunskapen.
Ja, hur var det nu om våren?
Hon vätte på blyertspennan och satte den på papperet för att börja konceptet.
Om våren, ja?
— Jo, då längtade man till sommaren, för att det skulle bli slut med skolan.
Men det kunde man ju inte skrifva i en skol- kria.
— Det var rysligt hvad det var mycket, som det inte gick an att skrifva.
— Något annat fick hon lof att hitta på.
Hon tänkte på blåsippor och hvitsippor och vårvisorna de sjöngo i skolan och slask och galoscher och fågelsång och nya sommarhattar och våfflorna på första maj och en hel hop annat.
Nog fanns det att skrifva om alltid, bara det hade lämpat sig att sätta in allt det där i boken.
Men skulle man gallra ur hvad som inte dugde, blef det minsann inte mycket kvar, och hur skulle det sedan gå till att koka soppa på resten?
Hon tänkte och tänkte så hufvudet värkte, och inte fick hon den ringaste inspiration, fastän hon gned pannan, där geniknölarna borde sitta, och oupphörligt körde fingrarna genom sitt ljusa hår, så det stod som en gloria kring ansiktet.
Början hade hon visserligen gjort.
» Våren är en mycket vacker årstid, » stod det öfverst på papperet.
Men hvad hjälpte det, när man inte kunde komma längre?
Till råga på olyckan hade hon varit borta på barnbal dagen förut, så att sömnen höll på att infinna sig.
Allting var så omöjligt och eländigt.
Tårarna började rinna.
Hon snyftade och nic- kade.
Nu kom hon inte ens längre ihåg, om det var blåsippor eller blåklockor, som det fanns om våren.
Och slutligen lade hon ned hufvudet på papperet bara för att samla sina tankar.
Men det skulle hon inte ha gjort, ty det var just rätta sättet att komma till det stadiet, då man inte tänker något alls.
Fem minuter senare gick hennes pappa ge- nom rummet, och när han såg henne hopsjunken i en sådan märkvärdig och onaturlig ställning, tittade han förstås litet närmare på henne, hvar- vid han fann sin stora, fjortonårs flicka ligga insomnad med hufvudet på bordet och tårar på kinden alldeles som en liten baby.
Han ställde sig med händerna i sidorna och skrattade, ty han var en man som hade fallen- het för att taga lifvet från den lustiga sidan.
Sedan gick han in till sin hustru och bad henne komma och titta med.
Men när de så stodo där båda två och beskådade sin stora, lilla baby, som verkligen såg rätt söt ut, där hon låg med sitt yfviga, ljusa hår som en sky kring ansiktet och den runda, röda kinden fuktig af gråten, måtte de ha skrattat och pratat en smula för högt, ty babyn vaknade med en hastig spritt- ning, såg ängsligt upp på föräldrarne och bör- e l m e jade så att gråta riktigt ordentligt, medan hon beklagade sig.
Ab, den förfärliga, rysliga krian I Om det än gällde lifvet, kunde hon inte komma någon- stans med den.
» Stackars liten, » sade hennes mor och strök henne öfver håret.
» Hon är förstås så trött också.
När man inte kommer i säng förrän klockan är nära ett, så.
. » Men hennes pappa tog helt enkelt konceptpapperet, blyertspennan och lappen med ämnena, vinkade åt Elma att följa sig, gick in i sitt rum med henne och satte sig vid skrifbordet.
» Se så där, ja, min flicka, » sade han, » nu ska vi ta itu med det här storverket båda två, så vore det väl också kattingen, om vi inte skulle gå i land med det.
Jag har nog hållit på med sån ' t här göra i mina dar, jag med, må du tro. » Elmas pappa var källarmästare och hade tidigt ägnat sig åt sitt yrke, hvilket gjort att han måhända något försummat sina bokliga studier.
Men det hindrade inte att han var en stor vän af litteratur, veten- skap och konst och att han då och då sjä ' .f strängade sin lyra till poetiska utgjutelser vid olika, passande tillfällen.
Han var nämligen en mycket känslosam natur.
Nu vor det emel- lertid rätt länge sedan han tagit till pennan annat än till affärsbruk.
Men han var inte den som misströstade om någonting, och så mycket kunde han väl duga till, tänkte han, som att hjälpa sin lilla flicka med en simpel, svensk kria.
» Nå, nu ska vi se hvad vi har att skrifva om, » sade han, tog lappen med ämnena för att granska dem och kom efter några ögonblick till samma resultat som Elma, nämligen att alle- sammans voro omöjliga utom det sista: » Om våren ».
Men det skulle det väl heller inte vara någon konst att skrifva om.
» Våren är en vacker årstid, ja, » fortsatte han gillande.
» Det är riktigt, det.
Och så är det ju den årstiden då allting, både fiskar och fåglar och skog och mark och människor och däggdjur vaknar upp och kastar af sig det kalla, hvita vintertäcket.
Eller hur? » » Ja, » svarade Elma och försökte gnugga söm- nen ur ögonen.
» Då skrifver vi det då. » Han skref och strök ut och skref och strök ut.
» Och så är det den tiden, när lärkan slår sina drillar på de vårgröna ängarna och bygger sina bon i trädens knoppande toppar. » Han var stadsbarn, så det måste ursäktas honom, om han inte så noga hade reda på lär- kans speciella små vanor.
» Eller hur? » » Ja.
a, ja.
» Elma hade ännu inte slutat med att gnugga ögonen.
Han skref igen och strök ut igen.
» Men nu ska du hjälpa till.
Du säger ju bara ' ja, ja '.
Och så har vi alla de där små bäckarna, som börjar på och rinna.
Hva '? » » Ja, ja visst, ja.
.&gt; » Nå, än se ' n då?
Hjälp till nu. » Elma funderade skarpt.
» Ja, se ' n så ...
.. » » Det blir ändå ingen- ting annat än ' ja, ja ', mär- ker jag.
Gå du och lägg dig, min pulla, så ska jag sköta om det här.
Det ska vara undangjordt i rödaste rappet, ska du se. » Elma såg på honom litet tveksamt.
Hon hade inte talat om hemma, hur de hade fuskat i skolan med kriaskrif- ningen, och att anmärknings- straffet sväf vade öfver deras hufvu den, i fall de gjorde om det.
Skulle hon sä- ga det nu?
Men tre skäl afhöllo henne från att vara uppriktig.
För det första var det obehagligt att tala om fusket.
För det andra var det ju ingen skolkamrat hon fick hjälp af nu, och rektorn kunde följaktligen inte komma under fund med bedrägeriet på grund af stiliseringens likhet med den i någon annan uppsats.
Och för det tredje visste hon sig ingen annan råd.
Därför gick hon också dröjande ur rummet och satte sig att dåsa öfver sina andra läxor, tills kladden skulle bli färdig till inskrifning.
» Det rödaste rappet » drog emellertid ut i nära två timmar.
Källarmästaren hade aldrig trott, att det kunde vara så kinkigt att skrifva en liten barnkria.
Han svettades och skref och svettades och strök ut.
Han glömde bort både kunder, disk och kök därnere.
Men så var han också stolt, när han slutligen kom in till Elma med ett helt ark papper nästan fullskrifvet med hans rediga, vackra stil.
De skulle allt bli för- vånade i skolan, när de upptäckte, hvilken poetisk begåfning hans flicka var i besittning af.
Elma tackade, fick en klapp på hufvudet och en förmaning att skrifva in krian riktigt snyggt, lika bra som den förtjänade, menade förmodli- gen källarmästaren.
Och så gick han i med- vetandet om att ha uppfyllt sina plikter som en god far.