Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Alt frierij bör wist medh hast gå fort
På en affthon lät alting blifva giordt;”
eljest komma ovännerna och förhindra det och berätta:
”digh hafva krokot been,
Om kroppen icke vara myckit leen.
Til häst och sängs vara litet frisk” o. s. v.
Endast en gång uppträder
Messenius som dramatisk moralpredikant, men då tydligen i en retad stämning.
Det är nemligen klart, att hans fiender och tadlare skulle sätta bristen på moralisk tendens i hans stycken i samband med hans krypto-jesuitism och se deruti blott ännu ett försök att behaga och ställa sig in hos ungdomen och massorna för att sedan så mycket lättare kunna på dem utöfva inflytande och bearbeta dem för sina hemliga religiösa och politiska ändamål.
Ännu 1643 upprepar B. J. Baas i sin kyrkohistoria den beskyllningen, att Messenius med sin undervisning vid Upsala universitet endast afsett att locka ungdomen från den evangeliska läran och den trohet, den vore konungen skyldig313.
Då Tegel, som vi ofvan anfört, förebrår honom, att han blott lärde ungdomen spela svenska komedier, så sigtar detta tydligen derpå, att hans stycken endast afsågo nöje, men ej någon omedelbar nytta.
Visserligen var det svårt att äfven ur de latinska och grekiska komedierna göra många hälsosamma ”extracter:” men dessa uppfördes också endast för språköfningens skull och deri låg deras nytta.
Sjelfva det sätt, hvarpå Messenius i epilogen till ”Blancka Märeta” uppträder, synes oss ock intyga, att den verldsliga tonen i hans skådespel och den ringa vigt, deri lägges vid ett sedolärande innehåll, utgjort en af anledningarna, hvarpå man stödt misstankarna mot honom.
Ej nog med, att han i den prisar och lofsjunger sig sjelf — det gör han konsequent i alla sina epiloger — men han uppträder här med mera eftertryck mot sina fiender och försvarar sina komedier mot deras anfall.
Han säger tadlarna endast ledas af orena motiver, han framhåller svårigheten att göra alla till lags, och han försvarar sin sed att till ämnen för sina dramer taga ”inländska historier” med den förklaring, att ”sådana spel hållas på det man må bli varnad för andras fel,” och han begagnar icke blott alla tillfällen i sjelfva dramat för att komma fram med lärorika tänkespråk och alvarliga reflexioner, utan i epilogen rigtigt äflas han att påpeka den massa af godt och nyttigt, hans stycke innehåller.
Han tyckes vilja rätt tydligt visa, att han är lika god moralist, som trots någon, och så uppradar han till läsarens häpnad en ändlös förteckning öfver moraliska frukter, fallna från ”Blancka Märeta;” man lärer der t. ex., att de, som bäst stå, må akta sig att falla, att älska rättvisan, att icke lyssna till onda rådgifvare, att älska bröder och anförvandter, att mot dem handla rätt och ej jaga dem från län och land, att icke bortskänka land och härader, att försvara de gränser, hvilka fäderna utstakat, att förfäkta Guds ord, jemte annat mera.
Äfven i prologen begagnar han tillfället att uttala sig i samma syftning; komedier, heter det der, skola lära unga personer dygd och ära, skickliga seder och verldens svek.
Detta bemödande att i stycket uppvisa en moralisk tendens, hvilken i hans äldre dramer synes hafva varit honom temligen likgiltig, visar bäst, att den här endast har betydelsen af en demonstration mot tadlarna och för öfrigt icke var synnerligen i Messenii egen smak.
Äro hans dramer än triviala, så äro de dock icke ”efter Tidsaldrens Smag moraliserende Trivialiteter,” såsom Dietrichson säger.
I Messenii dramer växla löjliga scener med alvarsamma.
Hos Hans Sachs finnes ännu icke en sådan blandning, om än ansatser icke felas; men hos Ayrer är den redan regel.
Ehuru de engelska styckena bidragit att gifva stadga åt detta bruk, så kan det dock icke sägas vara hämtadt från England, enär det redan förekommer i medeltiden och ej är alldeles främmande för reformationstidens dramer i Tyskland.
I våra äldre bibeldramer ser man icke annat spår till komik, än det, som ofrivilligt åstadkommes genom sträfvan efter en naturtrogen samtalston.
Mera afsigtligt framträder dock komiken i ”Holofernis och Judiths Commedia,” men i ”Tisbe” möter oss den nämnda blandningen fullt medvetet, och det i öfverensstämmelse med det Ayrerska skådespelet.
Vi återfinna detta bruk hos Messenius, och från denna tid blir det äfven hos oss regel; redan Rondeletius har upptagit det.
Väl kallar M. tvenne af sina stycken tragedier och tvenne komedier; men hela skilnaden emellan tragedi och komedi består för honom, som för tyska skoldramsförfattarne under förra århundradet, blott deri, att den förra har ett olyckligt och den sednare ett lyckligt slut; för öfrigt behandlas båda på alldeles lika sätt, och det komiska elementet har lika stort utrymme i båda, ja det är nästan mera framstående i tragedien Signill än i komedien Svanhvita.
Det är sannt, svårligen lär väl någon i våra dagar ens draga på munnen åt sådant, som kanske framkallade hjertliga skrattsalfvor af våra förfäder på 1600:talet; men så är också ingenting mera beroende af tidsomständigheter, smak, lynne, bildningsgrad och uppfostran än just det löjliga.
Ju längre tillbaka i bildning, ju råare och gröfre upptåg och infall, ju trubbigare skämtets piluddar.
Ur denna synpunkt kunna komedier vara målande för tidslynnet, och i dessa komedier tyder mycket på, att tonen äfven inom de högre kretsarne icke varit öfver höfvan fin.
Vi vilja hämta ett exempel ur ”Signill,” den tragedi, hvilken uppfördes på Stockholms slott till firande af ett furstligt bröllop i närvaro af den unge konungen, enkedrottning Kristina och hela hofvet.
I femte akten befinna sig Habor och Signill liggande i en säng på scenen, samtalande om sin kärlek, och Habor slutar scenen med dessa ord:
”Uthan reddhoga thenna natt
Wil iagh hvijla min hiertans skatt,
Och medh hvarannan drifva frögd.
Wår kärleek blifwer intet rögd!
Ther före är iagh icke seen
At draga Cortinan igen.” (V. 5).
Ett annat exempel hämta vi ur ”Blancka Märeta.” Jungfru Ingred, grefvens af Holstein dotter, konung Håkans tillämnade gemål, blir insatt i Wadstena nunnekloster och klagar deröfver inför S:t Brita, sägande bland annat:
”Ach Nunnekött iagh icke har314, Häller wore i verlden quar, Ty thet är migh til hiertans meen Föruthan man sofva alleen, Hälst om långe winterstijdher, Effter man tå en mäst qwijhder, Aff hvilken hustrun värmes wäll På hvar sidha morghon och quäll.
— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — När iagh någhon ung man får se, Brister mitt hierta wist aff wee.” (VI. 2).
Då dessa och dylika saker kunde sägas med beräkning att slå an på den mest bildade publik i Sverige, kan man göra sig ett ungefärligt begrepp om samtalstonens friheter.
Dock kan man icke öfver tonen i Messenii stycken så mycket förundra sig, då man erinrar sig medeltidsmysteriernas grofheter och vet, att språket i skådespelet rättar sig alltid efter tidens öfliga samtalsspråk, och detta hade icke på 1600-talet erhållit den cirklade finhet, den sippa anständighet, som i våra dagar.
Mycket, som nu endast med omskrifningar och antydningsvis kan sägas, nämndes då med dess rätta namn, utan att man deröfver tog förargelse.
Vid engelska hofvet kunde fruntimmerna utan att väcka anstöt föra ett språk, hvilket i tvetydighet är ett intet mot det, som Shakspeare i komedierna låter sina hjeltinnor föra.
Rätt upplysande för arten af det finare skämtet vid den svenska Christinas hof, är ett infall, som den stränge och fromme puritanen Whitelocke der tillät sig och hvilket han sjelf i sin dagbok med stor belåtenhet upptecknat315.
Att dock råhet både i seder och ton herrskat på denna tid, vare långt ifrån oss att förneka, liksom ock att tidens skådebana derom mer än tillräckligt bär vittne.
På franska scenen framställdes saker, som i cynism vida öfvergå hvad som finnes i Messenii dramer.
I tyska skoldramat var förhållandet icke mycket bättre än i det svenska316.
Men om oanständigheterna i Messenii stycken äro klumpigare och plumpare tillskurna än i de franska och engelska, så äro de ock naivare.
Otympliga äro äfven de komiska uttrycken; det roliga ligger stundom endast i öknamn och skällsord.
I likhet med de tyska skådespelsförfattarne använder Messenius gerna personer ur de lägre stånden, sändebud, bönder, tjenstfolk m. fl. som komiska figurer.
Hammarsköld har uppgifvit, att alla M:i dramer äro försedda med en s. k. ”Lustig Person,” hvarvid man naturligtvis tänker sig något motsvarande engelska dramats Clown och Jakob Ayrers ”Jan Posset,” en efterbildning af den engelske narren.
Denna uppgift om den ”Lustige Personen” återfinnes hos de flesta, hvilka skrifvit om Messenius, och ingen har gjort uppmärksam på Hammarskölds misstag.
Men enhvar, som läser dessa dramer, skall hafva mycket svårt att taga rätt på denna lustiga person; deremot skall han finna, huru M. i sina stycken inlagt episoder, framställande personer och scener ur det lägre folklifvet, ett slags råa genrebilder, hvilka stundom icke stå i något som helst sammanhang med den skildrade handlingen, stundom hafva den mera episka uppgift att representera det allmänna tillståndet i landet.
Dessa scener, som motsvara de komiska mellanspelen i de gamla mysterierna, hafva liksom dessa endast för ändamål att roa åskådarne.
Men då förf. företrädesvis i dessa scener som ock i dem, der han skildrar seder och bruk från sin egen tid, måste bemöda sig att kopiera verkligheten, så kunde derigenom inkomma i dramat, om än på en sidoväg, ett nationelt element, som onekligen bidrog att höja styckenas kulturhistoriska, om ej derföre deras estetiska värde.
Sådana teckningar harmoniera ej illa, då de äro hållna i ren genrestil, med det historiska dramats innehåll, ehuruväl de mer eller mindre löjliga figurer, dem Messenius införer, icke alltid spela någon roll i hufvudhandlingen och försvinna gemenligen från scenen, sedan de en gång uppträdt, hvarpå andra dylika i en annan scen framställas.
Detta bruk, synnerligast i hvad beträffar bondscenerna, hvilka förekomma i fyra af hans stycken, vann i vår vitterhet en så allmän efterföljd, att i de flesta följande stycken bondscener förefinnas, antingen inflickade i handlingen, eller ock bildande ett sjelfständigt helt.
I ”Tisbe” uppträder bonden Raffuel och klagar öfver sin otrogna hustru och det stryk han får af henne; men denne bonde har icke någon nationel pregel; han kan likaväl vara af hvilken annan nation som helst.
Deremot äro alla Messenii och hans efterföljares bönder äkta svenska bönder.
De hafva alla svenska namn, utom hos Rondeletius, ehuru dock bönderna äfven i hans stycken röra sig i inhemska former och förhållanden.
Vi tro oss icke taga fel, om vi påstå, att det synnerligast varit
Messenii föredöme, som gifvit vårt drama denna rigtning på det folkliga, och hvarpå vi i det följande skola finna många exempel.
Vi hafva på annat ställe i ett sammanhang redogjort för de komiska scenerna i Messenii stycken och hänvisa dit317.
Här må vi endast bemärka, att Messenius efter exemplet af de engelska Jiggs318 — vare sig han lärt känna dem ur de engelska komedierna eller ur Ayrer — i ett af sina stycken, ”Blancka Märeta,” har en på folkvisemelodi skrifven sång, inflätad uti en dialog emellan två personer, hvilka icke i handlingen deltaga, och hvilken sång sålunda är en fullständig Jigg.
I närmaste sammanhang med de komiska scenerna stå de för Messenius egendomliga satiriska scenerna, hvilka afse att bestraffa någon af tidens lyten och oarter.
Det är om dessa vi yttrat, att de upptagit det egentligen moraliserande, som finnes i Messenii dramer.
Sådana påträffas i ”Signill” och ”Blancka Märeta.”
De vända sig dels mot ungdomens vekliga uppfostran, dels mot en narraktig andryghet.
Hans satir hämtar dock från karikatyren sin förnämsta styrka.
Ännu en egenhet i det Messeniska dramat är det regelbundna inflätandet af visor.
Att dessa hos samtiden mycket bidragit till styckenas framgång, är lika säkert, som att de för nutiden utgöra det nästan enda njutbara uti dem.
Vi erinra oss, huru medeltidsdramat kunde sägas hafva haft ett musikaliskt ursprung, och huru det aldrig förnekade detta ursprung, äfven då det blef ett öfvervägande tal-drama.
Likaledes var stundom uppförandet af de bibliska skoldramerna beledsagadt af någon andlig sång eller psalm; ja, man har exempel på, att äfven Horatianska Oder varit som mellanspel afsjungna319.
Men om i sjelfva dramat inflickats någon visa af verldsligt innehåll, har detta dock endast hört till undantagen, såsom i Hieronymi Justesen Ranchs danska drama ”Samsons Fængsel,” der flera visor förekomma, och i Josephi historia, der en bonde sjunger första versen af folksången: ”Dufvan sitter på liljeqvist.”
Men i det af engelskt inflytande påverkade tyska dramat blef visors upptagande öfligare, och dessa visor voro, som ofvan är nämndt, icke alltid af den finaste beskaffenhet.
Dock påträffa vi inga visor i ”Tisbe,” och Messenius, då han regelbundet använder visor i sina dramer, har sålunda häri haft en annan förebild.
Alla hans visor äro diktade i folkvisans tonart, och man har sålunda i detta ännu ett element, som bidrager att gifva det Messeniska skådespelet en fosterländsk pregel.
Flera hafva följt M:i exempel, men han skiljer sig i sättet för dessa visors anbringande från alla dem, hvilka efter honom upptagit detta bruk; ty hos honom läggas visorna merendels i hufvudpersonernas mun och införlifvas med sjelfva den dramatiska handlingen, hvaremot de hos Rondeletius, Prytz m. fl. behandlas som yttre bihang och användas endast för att förstärka naturtroheten i en situation af underordnad betydelse.
För Messenius tyckes det nemligen hafva blifvit allt mera klart, att visan, för att få sin rätta dramatiska användning, borde införlifvas med handlingen och dymedelst förstärka dennas verkan.
Han så väl som publiken tyckes i sådana funnit allt mera behag, ty då hans två första stycken blott hafva hvartdera en visa, så har ”Signill” två och ”Blancka Märeta” tre visor.
I ”Disa” förekommer visan i en episod, som med hufvudhandlingen ingenting har att skaffa.
Den behandlar Trojas förstöring och sjunges af Amazondrottningen Penthesilea.
I ”Svanhvita” slutar stycket med en visa, hvari hjeltinnan skildrar sin vunna lycka och frid.
I ”Signill” betecknar visan peripetien i stycket och är anbragt just der, hvarest omslaget i de båda älskandes öde börjar320.
Men kanske lyckligast anbragta äro visorna i ”Blancka Märeta.
I första akten sammanträffa på Wisingsö hertig, sedan konung, Birger och hans blifvande gemål, danska prinsessan Märeta; de uttala båda sin längtan att snart få ega hvarandra, och för att gifva sina känslor luft sjunger prinsessan på hertigens begäran en tysk kärleksvisa, den täckaste, som förekommer i Messenii dramer.
Men ännu bättre är den andra visan anbragt.
Konungen och drottningen hafva anländt till Håtuna kungsgård, och den sednare, af sina tärnor erinrad, att denna gård varit skådeplatsen för Habors och Signills sorgliga slut, blir alvarligt stämd, och då en af tärnorna beder henne sjunga om kärlekens magt, så sjunger hon derom en visa, änskönt ”hennes bröst är mägta tungt till sång.”
Hon sjunger om kärleken och nöden, som träffas under en lustig lind på en skogklädd ö och der råka i strid om en liten ros, som nöden bragt om lifvet.
Kärleken förklarar, att han icke fruktar nödens magt, skyr icke svärd, icke vilddjur i skog, icke eldens kraft, han smyger sig in i hjertat och vållar der en sjukdom, som gör kinden blek.
Dock när then ört finnes igen Bland lilier och rooser rödhe, Som hiertat hafwer gjordt then mehn; Suckan fördrijffz uthan mödhe.
Ifrån migh wijk medh skammen, Nödh!
Lät migh oanfächtat blifva.
Jagh är beredd till lijf och dödh; Wil lyckan migh örten gifwa.
Midt ibland tijstel och törnegreen Hon hämptas eij uthan qvijda.
Iagh söker henne icke seen, Hon skall läggias vedh min sijdha.
Hon slutar, och konungen frågar, om han är för henne ”denna ros, som växer på törnegren?”, men innan hon hinner att derpå svara, inträda hertigarnas män och taga konungen och drottningen till fånga.
Håtunaleken börjar.
Det är ett fridfullt idylliskt lugn, ur hvilket det olyckliga konungaparet plötsligen ryckes bort, men genom detta lugn klingar dock aningen om stundande ofärd, och halft profetiskt qväder drottningen om det öde, de gå till mötes, om kärleken, som i nöden skall visa sig stark.
— Denna scen är den finast anlagda, som påträffas hos Messenius, och skulle i anläggning, ehuru visserligen icke i utförande, hedra hvilken dramatisk skald som helst.
Man har bestridt Messenii författarskap till dessa visor, hufvudsakligen af det skäl, att de tyckas röja mera poetisk förmåga än dramerna.
Hammarsköld förklarar det vara länge sedan afgjordt, att visorna icke tillhöra M.
Hvem som afgjort detta och när det skett, känna vi icke.
På sednare tider har dock Wieselgren varmt förfäktat
Messenii rätt till författareäran; och den granskning, vi företagit, gör oss fullt öfvertygade om rigtigheten af W:s omdöme.
Messenius har utan tvifvel med våra historiska folkvisor haft grundligare bekantskap än någon af hans samtida; ty i företalet till ”Svanhvita” säger han sin afsigt vara ”att samla de älsta och skönaste Sveriges Rikes kämpavisor, af hvilka svenska krönikan utdragen är, och låta dem på tryck utgå,” och han uppmanar alla, som sådana samlingar ega, att meddela dem åt honom.
Hans kärlek för dessa visor är dock icke något bevis för det påståendet, att de lyriska styckena i hans dramer äro folkvisor; men den förklarar deremot, hvarföre han, då han sjelf skulle försöka sig i lyriken, diktade i deras tonart.
Redan en flygtig genomläsning af de flesta visorna ådagalägger tydligen, att de äro enkom skrifna för de komedier, deri de förekomma321.
— Men äro nu dessa sånger icke folkvisor, så återstår dock möjligheten, att någon annan skrifvit dem; men, som Wieselgren rigtigt anmärker; ”märkligt är, att man har ingen annan af M:i samtida, om hvilken det kan misstänkas, att han så anspråkslöst och tyst tjent dramaturgen.”
Besinnar man nu vidare, huru mycket lättare det är att efter gifvet mönster (här folkvisan) gifva uttryck åt en enkel känsla, än att poetiskt framställa karakterer i ord och handling, och å en annan sida huru mycket svårare det är att ledigt röra sig i den tunga, knaggiga och tröttande knittelversen än i de lättare och lifligare lyriska versformerna, samt sammanställer man visorna sjelfva med bättre lyckade stycken i dialogen, så tro vi, att man ej skall finna någon osannolikhet i det antagandet, att samma person diktat både visorna och dramerna.
Språkbehandlingen är i båda ungefär densamma.
Samma svårhandterlighet af versen, som så ofta möter oss i knitteln, finner man stundom åter i visorna; af rimnöd förvridas uttrycken; inkrånglade konstruktioner göra stundom meningen ofattlig.
Och slutligen skulle ur dialogen kunna anföras stycken, hvilka i poetiskt hänseende tåla vid en jemförelse med några af visorna.
Äro vi sålunda fullt öfvertygade, att de här omnämnda sånger äro diktade af Messenius sjelf; så vilja vi derföre icke förneka, att folkvisor finnas i hans dramer; men dessa äro af Messenius sjelf uppgifna vara folkvisor och endast deras begynnelsevers är tryckt, emedan de antagas som allmänt bekanta.
Så i Disa V. 2.
I dramerna förekomma äfven två tyska visor.
Den i ”Signill” består endast af tvenne vers, efter hvilka följer ett ”etc.,” hvarmed sålunda angifves, att de öfriga versarna såsom kända icke behöfva att upptagas.
Denna visa är derföre icke af Messenius.
Den andra tyska visan förekommer i ”Blancka Märeta” och är utan tvifvel i poetiskt hänseende det bästa i alla dramerna.
Blott med ringa förändring skulle den kunna försvara sin plats bland alstren af en nyare tysk skolas kärlekslyrik; strofer finnas, som nästan påminna om Heine.
Vi göra oss ett nöje af att här anföra denna sång.
Schöns Lieb gedenck der Treue, Die du mir hast verpflicht, Und lass dich’s nicht gereuen Gereuen; Von Hertzen meine ich dich Hörstu was von mir sagen, Das dich in Zweiffel bringt, Da solst du nichts nach fragen, Fragen, Solst mir die Liebste seyn.
Dir thu ich mich ergeben, Für alle Menschen Kind, Der jezt gewinnt dass Leben, Leben, Von Gott ergeben sind.
Daran solst du gedencken, Hertz allerliebste mein, Mein Hertz thu ich dir schenken Schenken, Es soll dein eigen sein.
Kein Mensch soll uns fort scheiden, Allein der getreue Gott, Der dich und mich all beyde Beyde, Zusammen gefüget hat.
Huruvida Messenius diktat denna visa, våga vi icke afgöra; men vi anse det ingalunda otroligt, ty oaktadt all dess skönhet finner man äfven i den liksom i de svenska visorna oklara partier (v. 3) och vårdslösade rim.
Dertill kommer, att Messenius, som så stor del af sitt lif vistats i Tyskland, var lika hemmastadd i tyskan som i svenskan; ja, han måste hafva kunnat ännu lättare röra sig som skald i det förra språket, just på grund af dess större uppodling.
Ännu mot slutet af århundradet behandlade våra skalder vida bättre de främmande språken än det egna; fru Brenner skref bättre tyska, franska och italienska vers än svenska, och Lucidors tyska vers äro ojemförligt klangrikare än hans svenska.
Så finner man hos Messenius många elementer till ett nationelt drama.
Att han haft en klart medveten afsigt att bilda ett sådant, våga vi dock icke påstå.
Liksom i hans hela lif och verksamhet en varm fosterlandskärlek synes uppblandad med fåfänga, afundsjuka och andra låga bevekelsegrunder, så är han i sitt dramatiska skriftställeri å ena sidan bestämd af sin patriotism, och å den andra af sin hätskhet och afund mot Rudbeckius samt sin sträfvan att i täflan med denne förvärfva folkgunst.
Också har han ingenting sparat, för att slå an på sina åskådare.
Ej nog med att sjelfva ämnet var tilldragande, att komiska upptåg förekommo, och i allmänhet en gladlynt ton genomgick det hela; sång och musik tonade, och för ögats nöje var sörjdt genom processioner, offerfester, dansar m. m.
Tydligen har han afsett att förvåna genom skådespel, till hvilka man dittills icke i Upsala sett maken, och i valet af de beståndsdelar, hvilka han upptagit i sina dramer, har han varit ledd af en god poetisk instinkt.
Men i fråga om formen svek honom denna instinkt.
Ty i form är Messenius lika klen, som våra andra dramatiska författare från samma tid.
Huru ringa begrepp han hade om dramatisk form synes bäst af hans förvända akt- och scenindelning.
Redan Rydquist rättar Hammarskölds uppgift, att alla Messenii dramer hafva fem akter; det är endast ”Disa,” ”Christmanus” och ”Gustaf I,” som hafva 5 akter, ”Signill” och ”Blancka” hafva 6 och ”Svanhvita” 7 akter.
Men det är så långt ifrån, att hvarje akt bildar en inom sig afrundad del af det hela, att en i stycket inlagd episod stundom icke afslutas uti den akt, der dess början förekommer, utan i stället uti första scenen af nästa akt, så att två med hvarandra nära sammanhängande scener kunna genom aktindelning vara afskilda.
Så är förhållandet på flera ställen i ”Svanhvita.”
Länge undrade vi öfver den grundsats M. följt vid sin aktindelning, men slutligen funno vi, att han gjort denna uteslutande beroende af de deri innehållna scenernas antal, så att hvarje akt i samma stycke hade lika många scener.
Då ämnet icke räckte, tillade han, såsom i ”Disa,” en improviserad bondscen för att få det bestämda antalet fullt.
Så har hvarje akt i ”Disa” 5 scener och i de tre andra tryckta dramerna 6 scener, i ”Christmanus” likaledes 6 och i ”Gustaf I” 10 scener.
I kompositionen var det gamla bibliska skoldramat
Messenii mönster, och liksom detta var en dialogiserad biblisk historia, så är Messenii drama en dialogiserad profanhistoria.
Det episka kompositionssättets alla lyten anträffas också hos Messenius.
Berättaretonen träder ofta alldeles obeslöjad fram.
Så låter Messenius ofta de uppträdande personerna sjelfva presentera och beskrifva sig för åskådarna, Med tid och rum förfar han fullkomligt obesväradt.
Samma person kan i samma scen säga en replik i öster och en i vester; i samma scen kan ett beslut både fattas och berättas vara verkställdt, ja än mera, der kunna äfven omtalas följderna af verkställandet.
Väl framställes äfven mycket af sjelfva handlingen i berättande form, och det kan ej annat vara, då framställningen gemenligen upptager en lång tidrymd.
Men hans historiska sinne, kanske snarare än hans dramatiska har deri ledt honom på det rigtiga, att han åtminstone i de tryckta dramerna låter alla vigtigare momenter af handlingen tilldraga sig på scenen och icke omtalas såsom försiggångna utom densamma.
Men händelsernas sammanlänkande såväl som den yttre motiveringen äro ofta vårdslösade.