Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
3 I anledning deraf nedsattes af Kongl. Maj:t en särskild Kommilté, med uppdrag all i den af Rikets Ständer åsjflade riktning utarbeta de af Ständerna äskade lagförslag, hvarvid 1854 års redan omförmäida förslag, som i hufvudsaken öfverenssläpide med de grunder, Rikets Ständer framställt, borde tjena Kommilterade till ledning, dock med iakttagande af de ändringar, hvartill de emot nämnda förslog i Högsta Domstolen framställda anmärkningar eller eljest förekomna omständigheter kunde föranleda.
Denna Kommittés verksamhet bestod således hufvudsakligen endast i en revision af ett redan utarbetadt och granskadt lagförslag.
Grunderna för en ny konkurslag voro af Rikets Ständer utstakade och af Kongl.
Maj:t hufvudsakligen gillade, men Högsta
Domstolens omförmäida anmärkningar fingo ej heller af Kommitterade lemnäs ur sigte.
Deri ligger ock måhända till en del orsaken, hvarföre Kommittéens förslag lill konkurslag, som, jemte åtskilliga andra dithörande författnings-förslag, under sommaren sistlidet år till Kongl. Majit 0fvcrlemnad.es, förslagets principer, att något ytterligare modifierande deraf icke synes kunna ifrågakomma, utan att dessa principer helt och hållet skulle uppoffras och reformen således blifva utan åsyftad verkan.
Kommitterades förslag blefvo ock, efter granskning inom Justitie-departemenlet, remitterade lill Högsta Domstolen, för inhemtande af dess utlåtande deröfver; men Högsta Domstolen, der ärendet började föredragas redan i September månad förlidet år, lärer ännu icke afgifvit det infordrade utlåtandet.
Majit är således fortfarande af Grundlagens bud förhindrad alt uppfylla Rikets sednast församlade Sländers önskan att vid detta riksmöte erhålla nådig Proposition i ämnet.
Nu har likväl Herr Dalman, W. F., ulr en hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion, i afsigt att bereda pröfning hos Rikets nu församlade
Ständer af dessa för det allmänna rättstillståndet så vigtiga lagstiftnings-frågor, äfven om hinder skulla möta för erhållande af Kongl. Majlis Proposition i ämnet, yrkat antagande af samtliga utaf nyssnämnde Kommitté upprättade lagförslag, bland hvilka Uiskoltet såsom föremål för ett särskildt
Betänkande ansett sig lämpligen kunna välja förslagen till 1.
Konkurslag; *2.
Förordning om boskilnad och undanskiflande af egendom i makars bo; samt 3.
Förordning huru gäld vid dödsfall helalas skall och om urarfva-görclse, sd ock angående undanskiflande af egendom i död makes bo.
I förslaget till konkurs-lag har dock Herr
Dalman hemställt om åtskilliga förändringar, för hvilka redogörelse här nedan skall lemnäs.
Samtliga förslagen jemte dertill hörande moliver hafva blifvit på allmän bekostnad tryckta, för att bland Riks-Ståndens ledamöter utdelas.
Utskottet, som visserligen anser det hafva varit önskvärd!, om, till ytterligare ledning för Utskottet, nådig Proposition i ämnet blifvit algil ven, åtföljd af Högsta 6 Lag-Utskoltets Betänkande JVs 33.
Domstolens utlåtande, har dock, i saknaden deraf, icke funnit något med Grundlagarnas anda eller bokstaf öfverensstämmande skäl att undandraga sig en närmare pröfning af Herr Dalmans motion, — så mycket mindre som de framlagda förslagen äro resultater af särskilda Kommittéers verksamhet och, hvad förslaget till konkurs-lag angår, dess principer ej mindre äro i långliga tider pröfvade af en stor del af det öfriga Europa, hvars rättslärdas auktoritet väl äfven för oss bör betyda något, utan jemväl, på det sätt, som ofvan är anly dt, blifvit godkända af Rikets Ständer och af Kongl.
I fråga om de öfriga förslagen åter bör erinras, att de till hufvudsaklig del öro hemtade från Lag-Kommittéens och LagBeredningens förslag till Civil-Iag.
Hvad särskildt beträffar saknaden af Högsta
Domstolens utlåtande, så ehuruväl i de flesta andra länder ifrågasatts lämpligheten för lagstiftningens fria utveckling och införande deri af mer genomgripande förändringar, alt medgifva de lagskipande myndigheterna direkt inflytande pä den lagstiftande magtens beslut, och lagarna derföre ej heller, så vidt Utskottet har sig bekant, i knappt något annat land föreskrifva en domstols hörande öfver lagförslag, så måste dock visserligen vår Grundlags bud derutinnan hållas i helgd; men alt utsträcka denna grundsats om Högsta Domstolens hörande utöfver hvad Grundlagen föreskiifver och göra Rikets Ständers lagstiftningsrätt i någon mån deraf beroende, dertill synes icke något skäl förefinnas, och ett ifrågasättande deraf vore detsamma som ett bestridande af representationens förmåga att sjelfständigt lagstifta.
Men i allt fall bör i nu ifrågavarande hänseenden bemärkas, att, såsom redan är nämndt, Högsta
Domstolen granskat 1834 års omförmälda förslag, och denna ganska omfattande, i detalj sig sträckande, granskning finnes i tryck tillgänglig *), likasom Högsta
Domstolens protokoll öfver granskningen af Lag-kommitténs förslag till Civil-Iag.
Lägger man nu härtill, att det af Rikets Ständer nedsalta Lag-Utskott egnat noggrann pröfning åt de framlagda förslagen, äfven i deras minsta detaljer, så synes det i sanning, som skulle få lagförslag, mer mångsidigt granskade och med större förberedelser än de ifrågavarande, kunna komma att en lagstiftande församling föreläggas.
Utskottet, som ytterligare får erinia om den stora vigtcn af ett skyndsamt antagande utaf ny Konkurs-lag, och ali hvarje års ytterligare uppskof dermed förlänger ett tillstånd af allmän demoralisation och osäkerhet, samt kan vålla tusende individers lidanden, har derföre icke tvekat att antaga, det Rikets Ständer, lör att främja allmänt och enskildt väl, icke skola sky mödan att pröfva de framlagda förslagen, än mindre i saknaden af nådig Proposition i ämnet se ett hinder för ulöfvandet af representationens sjelfständiga lagstiftningsrätt.
Dä Utskottet ansett sig hufvudsakligen böra gilla ifrågavarande lagförslag, och fullständiga motiver äfven för de liesta af delaljstadgandeua återfinnas i Korn - *) Juridiska Föreningens tidskrift.
Tolfte häftet.
Stockholm 1836. P. A. Norstedt &
Söner. Lag-Utskottets Betänkande M 33. 7 mittéens frän trycket utgifna arbete, har Utskottet trott sig icke böra belasta detta Betänkande med ett upprepande af alla de utaf Kommitléen anförda skäl.
Ett anförande af förslagens hufvudgrunder torde dock här böra finna rum, tillika med skälen för de afvikelser från Kommiltéens förslag, som äro af någon betydenhet och icke af sig sjelfva motiveras.
Dessutom påkalla Herr Dalmans anmärkningar Utskottets svar.
Utskottet gör härvid början med A.
Förslaget till Konkurs-lag.
Bristerna i gällande Konkurs-lag träda bäst i dagen vid en blick på de hufvudsakligaste afvikelser derifrån, som i förslaget äro gjorda.
Dessa afvikelser äro: 1.
Skilnad emellan affärsmän och andra, dock endast i fråga om anledningarna till konkurs.
I alla länder med nyare konkurs-lagstiftningar — d. v. s. i nästan hela det bildade Europa, med undantag af Sverige och Norge, ty äfven i Danmark är numera, genom en utkommen författning, början gjord alt i konkurs-lagstiftningen införa de Europeiska principerna, — i alla dessa länder är, i affärsverksamhetens eget intresse, skilnad i fråga om konkurs gjord emellan affärsmän och andra gäldcniirer.
Än finnes för hvardera af dessa kategorier en särskild konkurs-lag, strängare för köpmansklassen, än åter medgifver lagen, såsom i Frankrike, icke konkurslvång mot några andra än köpmän eller rörelse-idkare.
Denna skilnad är djupt grundad i sakernas egen natur och anbefalld af den rättsjemlikhet, som lämpar lagen efter olika förhållanden.
Träffande yttras i detta ämne i motiverna till 18S4 års konkurslags-förslag följande: »En affärsman befinner sig i en ställning, som i många afseenden är olika med andra personers.
Det är på ena sidan en ständigt fortlöpande kedja af gäldförbindelser, hvari hans rörelse försätter honom, under det att på den andra hans verksamhet fordrar en ständig ström af inflytande penningar.
Hufvudverktygen för hans yrke äro sålunda penningar och kredit.
Han behöfver kredit för att vinna penningar, och penningar för alt äga kredit.
Denna dubbla egenskap af ständig gäldenär och borgenär gör punktlighet och noggrannhet så väl i fullgörandet af sina förbindelser som i utkräfvandet af sina fordringar för bonom till en sträng nödvändighet.
Han kan icke vara strängt redlig gäldenär, utan att vara strängt noggrann borgenär.
Delta ligger i sjelfva väsendet af hans yrke, likasom deri ligger, att då krediten för honom i visst afseende är ännu ett vigtigare verktyg än till och med penningarne, han så mycket mindre, för att upprätthålla den, kan vara eftergifven vid sina fordringar.
Saknar han för tillfället tillräcklig penningetillgång, men äger väl befästad kredit, kan fortgången af hans rörelse likväl upprätthållas.
Men krediten fordrar ständig värd och förfallotidema komma alltid åter, för att pröfva dess styrka.
Brista för honom både penningar och kredit, är på hans sida insolvensen inne, och konkurrensen 8 Lag-Utskottets Betänkande M 33. eller konkursen för borgenärerna öppen till hela hans förmögenhet, såsom utgörande den yttersta garantien för fullgörandet af hans förbindelser.»
Om, såsom Utskottet vågar tro, ingen skall kunna jäfva riktigheten af dessa grundsatser, så lärer än mindre någon betänklighet kunna uppstå i afseende å den ytterst modifierade tillämpning deraf, som det nu framlagda förslaget innehåller.
Omförmälda skilnad är nemligen hufvudsakligen iakttagen endast i fråga om anledningarne till konkurs, bland hvilka särskildt för köpmän upptagits inställelse af hans betalningar.
Skulle i detta, från främmande lagar lånade uttryck, ligga något obestämdt och någon gång svårtillämpligt, så lärer väl denna obestämdhet ingalunda kunna klandras såsom en stränghet, enär den faller gäldenären till godo.
Alldeles enahanda är förhållandet med uttrycket köpman, hvarmed, enligt hvad i kapitlet om allmänna bestämmelser stadgas, förstås en hvar, som är skyldig alt föra böcker öfver sin rörelse.
I fråga om handelsboks vitsord och ansvar i konkurs för underlåtenhet att föra ordentliga böcker, måste domstolarne således redan nu pröfva, om en person är att anses för köpman eller ej, — och svårigheten af en sådan pröfning är ej större, då fråga är om tvingande till konkurs; För öfrigt lärer en hvar, som något känner våra domstolars varsamhet vid lagtillämpning, icke ett ögonblick kunna befara, att de skulle till klassen af köpmän hänföra någon, som ej eldigt lagens mening bör dit räknas.
Den väsendtligen olika ställning, som en icke-köpman deremot intager, är närmare angifven i Kommilterades motiver, till hvilka Utskottet alltså får hänvisa.
Här må endast tilläggas den erinran, att den Fransyska lagens inskränkning af rätt till konkurs-förfarande mot endast köpmän synes hvila på den rationelt riktiga princip, alt blott rörelse-idkare hafva behof af personal-krediten, hvaremot för icke-köpmän real-krediten är den enda, som bör ifrågakomma.
Men den långifvare, som gifvit försträckning på sådant sätt, d. v. s. mot pant eller hypotek, har ingalunda behof att för erhållande of betalning tvinga gäldenären i konkurs, utan erhåller sin rätt genom exsekulion, oberoende af konkurrens med öfrige borgenärer.
Hos oss synes deremot konkurs-tvång mot icke-köpmän fortfarande böra äga rum, i anseende till den ringa utveckling, vårt hypoteks-väsende ännu vunnit.
I likartade förhållanden ligger ock, enligt cn Tysk rättslärds utsago, orsaken, hvarföre den Preussiska Konkurs-Ordningen af år 1855 i vissa fall medgifver icke-köpmäns försättande i konkurs-tillstånd. 2.
Tillsättande af en Rättens ombudsman alt vaka öfver förvaltningen och påskynda boets utredning.
Denna institution, hvartill mönstret äfven är hemladt från de nyare Europeiska konkurs-lagarna, är af synnerlig vigt för afhjelpande af en utaf de största olägenheterna af nu gällande lag.
Det är beklagligen alltför väl kändt, huru allmänt Lag-lltskottets Betänkande M 33. 9 allmänt och rättvist man hos oss klagar öfver elen ytterst långsamma förvaltningen och utredningen af konkursmassor, äfvensom öfver svårigheten att förmå försumlige, kanske stundom äfven oredlige, sysslomän att fullgöra sina skyldigheter.
Det är väl sannt alt gällande lag anvisar borgenärerne utväg lill rättelses vinnande.
Men det besvär, den omgång och de kostnader, som dermed äro förknippade, hålla borgenärerna tillbaka, och lyckas det dem, att mot sysslomännen vinna en rättegång, så manar behofvet tilläfventyrs alt genast åter börja en ny o. s. v. i oändlighet.
Det finnes ett sätt att, under sken af lagens skydd, likväl beröfva borgenärerna deras rätt, och det är att uttrötta dem.
Det är detta, som synes hafva blifvit en verkan af vår gällande lag.
Förslaget deremot uppställer såsom korrektiv i detta hänseende en af Rätten eller Domaren förordnad ombudsman, hvilken sjelf icke lägger hand vid förvaltningen eller har sig anförtrodd någon uppbörd för borgenärernas räkning, men hvars pligt del är att noga vaka öfver kuratorernas åtgärder, och, om de beträdas med försummelse eller oredlighet, genast derför ställa dem till rätta.
Det är till honom, som borgenärerne skola anmäla sina klagomål, och en enkel anmälan till ombudsmannen blifver då för dem af samma verkan, som enligt gällande lag en kostsam och tidsödande rättegång.
Förslaget ålägger äfven denne ombudsman åtskilliga andra skyldigheter, såsom att föra ordet vid borgenärernas sammanträden m. m., — och då, enligt hvad Utskottet tror sig hafva inhemtat, icke någonstädes inom riket större svårigheter skulle möta alt finna personer, lämplige till en sådan befattning, helst ombudsmannen kan väljas äfven ibland Rättens ledamöter, har
Utskottet icke tvekat att understödja förslaget i denna del.
3 Offentlig stämnings utfärdande utan föregående förhör med borgenärerna, ans/agslidens förkortande och konkurs-processens skiljande från domstol.
Afven dessa principer hafva till ändamål förebyggande af långsamhet vid konkursers behandling.
I förstnämnda hänseende är föreslaget, att då gäldenär sjelf gjort afträdes-ansökning, stämningen skall utfärdas genast, i stad af Rätten och å landet af Domhafvanden.
Ar konkurs äter yrkad af någon borgenär, utfärdas stämningen, sedan gäldenären blifvit hörd, hvilket bör ske inom lämpligen kortaste tid.
Nu har dock Herr Dalman i denna del anmärkt, att ifrågavarande förändring innebure en större stränghet mot gäldenären än fördel för borgenärerne, enär tidsbesparingen vore obetydlig; att förändringen ej sällan kunde hindra en alltid önskvärd uppgörelse, hvarigenom konkurs kunde undvikas; samt att motionären följaktligen ansåge det nu brukliga första förhöret böra föregå stämningens utfärdande, men all ansökningen ej finge återkallas utan samtycke af alla borgenärer, som vid förhöret tillstädeskommit.
Härtill får Utskottet genmäla, att tidsbesparingen, hvilken å landet ej kan räknas till mindre än 2 å 3 veckor, lith. till Jt.
Brot. 1859 »Sr 1860. 7 Sami. 1 Afd. 16 Höft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 33- alldeles icke är någon obetydlighet, helst med afseende derå. alt den är i början af konkursen, då intresset för saken hos borgenärerna alltid är lilligast och största anledning är för handen, att de skola vidtaga kraftiga åtgärder för konkursens bringande lill ett skyndsamt slut, hvilket äfven är en fördel för gäldenären; — vidare, att en vänlig uppgörelse emellan gäldenären och borgenärerna ingalunda förhindras of stämningens utfärdande, utan kan ske vid den inom kort tid infallande inställelsedagen, intill hvilken tid konkursboet är i orubbadt skick, ty, enligt förslaget, får realisering af boet ej verkställas förr än efter anslagslidens slut, — en omständighet, hvarpå här bör läggas synnerlig vigt; — samt slutligen, att icke alla borgenärer kunde vid ett första förhör lillstädeskomma, men att dervid de frånvarandes rätt borde hållas lika helig som de tillstädeskomnas 1 öfrigt kan såsom en generel regel anmärkas, att en gäldenär får skylla sig sjelf, om han lättsinnigt och utan noggrannare pröfning af sin ställning inkastar en konkurs-ansökning, äfvensom att rättigheten att efter någon tids förlopp få återkalla ansökningen lätteligen kunde missbrukas i afsigt att undandraga sig en hotande utmätning
Utskottet anser sig således icke kunna tillstyrka bifall till Herr Dalmans framställning i denna del.
Anslagstiden är i förslaget bestämd till minst två och högst fyra månader.
Visserligen är denna tid betydligt längre än enligt utländska lagar, men den kan måhända hos oss ej sättas lägre.
En fördel af den längre tidsbestämningen är ock, att man'derigenom undviker att inveckla systemet genom att, i enlighet med Franska lagen, stadga två särskilda anmälningstider, en för inländska och en för utländska borgenärer, med deraf beroende olika rättsverkningar. —•
I anseende till de dryga kostnader för boet, som äro förenade med tillställande af särskilda kallelser till enskilde borgenärer, är någon föreskrift om sådana kallelser icke i förslaget inlagen.
Men ehuru Utskottet visserligen icke betviflar, att i de aldra flesta fall tillräcklig offentlighet varder genom kungörelser i tidningarna åt konkursen gifven, liar dock Utskottet, till borgenärernas ytterligare säkerhet i detta hänseende, i likhet med livad i andra länder är antaget, föreslagit att kallelsebref skola med posten till borgenärerna afsändas.
Någon märkbar kostnad för boet bör derigenom icke kunna uppstå.
Då ali konkurs, deri tvist icke uppstått, endast är en liqvidations åtgärd emellan gäldenären och borgenärerne samt emellan dessa inbördes, och Rättens dom i detta fall således är alldeles öfverflödig och endast förorsakar tidsutdrägt, är, i öfverensstämmelse med den Europeiska konkurs-rätten, det formella konkursförfarandet helt och hållet ' skildt från Rätten och öfverlemnadt åt borgenärerna sjelfva under ledning och kontroll af en Rättens representant.
Uppstår tvist om en fordran, och kan denna tvist ej godvilligt uppgöras vid sammanträde inför Rättens ombudsman, hänskjutes det tvistiga, men också endast detta, till Rättens pröfning. Lag-Utskottets Betänkande Jf; 33.
II Den vinst genom besparing af tid, som härigenom uppkommer för bade parter och domstolar, torde ligga uppenbar för en hvar. 4.
Upphörande af den offentliga stämningens preklusiva verkan.
Enligt gällande lag och antagen lagtolknings-princip förlorar den borgenär, som ej å inställelsedagen anmäler sin fordran, sin talan icke allenast i sjelfva konkurs-saken, utan äfven emot gäldenären för framtiden.
Förslaget upphäfver begge dessa påföljder; — medgifver borgenär att i framtiden utsöka sin fordran af gäldenären, utan afseende derå om fordringen blifvit i konkursen bevakad eller ej, samt uttalar den grundsats, att blott konkursens faktiska afslutande beröfvar borgenären rätt att anmäla sig i konkursen, dock alt en efter inslällelsedagcn sig anmälande borgenär icke äger något anspråk på den del af egendomen, som öfrige borgenärer redan hunnit sig emellan fördela, hvarigenom således någon verklig rättsviolalion för tidigare anmälde borgenärer icke uppkommer.
Dessa principer iiro antagna i hela den nyare Europeiska konkurs-rätten, och förslagets stadganden öfverensstämma helt och hållet med den Fransyska konkurs-lagen (art 503).
Nu bar emellertid Herr Dalman, som dock gillat förslaget om fordrings-rättens bibehållande för framtiden, mot stadgandet i öfrigt anmärkt, att det »dels förnärmade borgenärerna, precist i samma mån som afskaffandet af preklusions-terminen i andra rätlstvister skulle förnärma deras rätt, som i behörig tid anmält sina anspråk eller sin klagan, dels ock tvifvelsutan vid många tillfällen skulle leda till trassel och tvister samt ovilkorligen till fördröjd definitiv utredning af massan.»
Häremot kan såsom en generel regel erinras, att hvarje i lagen bestämd preskriptionstid, efter hvilken en talan är afskuren eller en rättighet förlorad, är i och för sig rättsvidrig och endast kan försvaras såsom af andra omständigheter oundgängligen påkallad, — hvilket dock i förevarande fall ingalunda är förhållandet, sedan det fordna benefcium ccssionis bonorum försvunnit.
Vidare bör anmärkas, att konkursen icke efter förslaget betraktas såsom en rältslvist, utan endast såsom en liqvidations-åtgärd, der en hvar fordringsägare måste anses berättigad alt erhålla betalning, när han sig anmäler, så vida ännu något finnes qvar att utdela.
För behörigheten atl tala uti de rättslvister, som under liqvidations-åtgärden uppstå, är visserligen preklusion bibehållen.
I öfrigt bör erinras, att för utländska borgenärers rätt ifrågavarande grundsatsers antagande är af högsta vigt, äfvensom alt de otvifvelaktig! utgöra den verksammaste sporre för borgenärerne att påskynda boets utredning.
Beträffande farhågan, att preklusionens borttagande skulle föranleda sena bevakningar, de der åter kunde gifva anledning till långvariga rättegångar, så torde denna farhåga försvinna vid en blick på förslagets stadganden i öfrigt
Kommilterade yttra härom i sina motiver följande: »Då en sig sednare anmälande borgenär blifvit genom förslaget förpligtad atl gälda kostnaden för förhör i anledning af hans bevakning, — då han ej får deltaga hvarken i val till 42 Lag utskottet* Betänkande M 55. syssloman, eller i granskning af förut anmälda borgenärers fordrings-unspråk, eller i öfverläggning och beslut om framstäldt ackords-förslag, — och dä han dessutom äfventyrar att alla massans tillgångar redan kunna vara utdelade, så synes det, i sanning, som skulle en borgenär ytterst sällan, om ens någonsin, försumma att anmäla sig på inställelsedagen utan skäl, som, om det ej är laga förfall, dock slår på gränsen deraf.
Ej är det heller sannolikt, att en sådan sednare anmälan skulle ske långt efter inställelsedagen, och sker den blott inom några månader derefter, blir fordringen ändock lika tidigt anmäld, som enligt nu gällande lag, der anslagstiden är vida längre än enligt Kommilterades förslag.»
På dessa skäl anser sig Utskottet böra vidhålla förslagets stadgandeu i denna del. S. Återgång af aftal, som till borgenärernas förfång blifvit af gäldenären ingångna nyss före konkursen.
Möjlighet att få sådana aftal upphäfda är, hufvudsakligen i enlighet med den Romerska rättens stadganden, inlagd i alla kontinentens nyare konkurs-ordningar; och lill och med i Danmark, der man ännu ej hunnit utarbeta förslag till en fullständig ny konkurs-lag, har man likväl, i afvaktan derå, ansett sig böra i lagstiftningen införa ifrågavarande princip, såsom den, hvars saknad var mest känbar.
Äfven hos oss är dess skyndsamma antagande af den aldra största vigt: bristen i detta hänseende är kanske den väsendtligaste i hela vår nu gällande konkurslagstiftning och underhåller ett tillstånd af den vådligaste förvirring och rättslöshet.
Det är beklagligen alltför väl kändt, hvilken stormlöpning sker emot gäldenären under den sista tiden före konkursens början, — huru de närboende borgenärerne dervid, liksom under en allmän plundring, rycka åt sig såsom betäckning för sina fordringar hvad helst de kunna öfverkomma, nedtystande både sitt och gäldenärens samvete med det advokatoriska svepskälet att deras fordringar äro rikliga, men förgätande att, då gäldenärens obestånd inträdt, äfven frånvarande borgenärers rätt är lika helig och att hvarje betäckning är ett ingrepp i deras äganderätt.
Det är fåfängt att söka förekomma sådant genom straffhot mot gäldenären, hvilken, nedslagen och rådvill, i det längsta närer hoppet att kunna undgå konkurs, och derföre gerna sätter tro till borgenärens förledande förespeglingar.
Det är således mot borgenären, som lagen äfven måste vända sig: den måste beröfva honom just det, som han icke skulle hafva erhållit, derest han, följande hederns bud och lagstiftarens mening, i stället att skaffa sig ensam betäckning, bragt i konkurs den gäldenär, hvars obestånd han insett eller bort inse.
Det är på sådana grunder, som förslagets stadganden i denna del hvila, — och Utskottet har funnit dessa uppställda med en varsamhet, som i allmänhet synes större än den i främmande lagar iakttagna, men som derföre också bör betaga all farhåga för förslagets innehåll i denna del.
I ett hänseende har Utskottet till och med funnit denna var - Lag-Utskottets Betänkande M 33, 13 samhet alltför stor, dä betalning med penningar af icke-förfallen gäld ej blifvit underkastad klander och återgång.