Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Forts.) och råtta, Förtrollningen, hvilken senare alltid | l U å g o t öfver tre år hade förflutit, då Wal gör synnerlig god effekt genom den fullkom- (45 " deniar en höstafton i Köbenhavn stud- liga orörlighet, som på gifvet tecken ålägges de sade vid åsynen af en ung qvinna med en musik- lekande.
Naturligtvis blir äfven detta en pant- portfölj i handen, som gick upp i ett nybygdt lek, men bör företrädesvis användas efter de s. k. hus vid Dosseringen.
Just som hon öppnade för- springlekarne, då ju småherrskapet har svårast stugudörren, möttes deras blickar; ett ögonblick att hålla sig stilla och följaktligen det hela grep hon krampaktigt fast i dörren, i nästa tager sig ännu löjligare ut genom de egendom- var hon borta, och " Waldemar hörde hennes liga situationer, som kunna uppstå.
Vid t. ex. ' lätta steg uppför trapporna.
en ringning och en klockas ljud får Anna ej sätta sig på den en dörr, som smäldes i lås.
så var allt tyst.
stol hon ämnat.
Erik icke säga ut sin mening, Hans första ingifvelse var att följa henne, Oskar icke släppa kamraten, som pröfvat hans den nästa att vänta; han visste ju icke, om armstyrka, utan hela sällskapet blir som för- hon bodde der uppe, eller om hon var bland stenadt.
främlingar, och bland dem ville han icke möta Har man på detta sätt under aftonens lopp henne.
— • Waldemar hade aldrig glömt Gué- omvexlat med pantlekar och rörliga lekar, samt rita, men han hade uppgifvit hoppet att åter- då och då svängt om i en polska eller vals, finna henne, och man hviskade om, att han torde mattimman snart vara inne, och om då, stod i begrepp att göra ett annat val.
Det under det bordet dukas, någon af de äldre hade väckt den glömda historien om den så barnen är nog fyndig för att kunna berätta en mystiskt försvunna fosterdottern till lif igen, ty liten historia om en resa eller dylikt, med till- man visste ju temligen allmänt, att de voro hjelp af de ord som kamraterna sins emellan förlofvade.
utdelat är tillfället rätt lämpligt.
Faller sig Nu vaknade alla de gamla kära minnena detta för svårt, så återstå alla våra rikhaltiga med förnyad styrka i Waldemars själ.
— Hon sagor, hvarpå vi gud ske lof ej lida någon brist.
lefde, hon fans här helt nära honom.
Hvar Topelius, Andersén, Asbjörnsen, Eichard Gustafs- hade hon varit hela denna tid?
— Hans drag son, Concordia Löfving och oräkneliga andra fram- förmörkades; nej, det var icke tänkbart, att stående författare på detta område, hvilka förstått hon, hans Guérita, med de stora fromma ma- intränga i barnaverldens hemligheter och lärt sig donnaögonen skulle ha gjort något dåligt.
Han fatta den ungdomliga fantasiens fordringar, hafva föraktade sig sjelf för hvarje misstrogen tanke försett oss med lärorika och verkligt goda sagor.
han tänkt.
Det finnes få barn, hvilka ej känna sig lockade Medan tankar och minnen sålunda vimlade af löftet om en saga, och det blir till deras om i hans hjerna, gick han fram och åter egen nytta, om de så småningom vänja sig vid med ögonen envist fästa på dörren och den att sjelfva berätta, hvad de läst eller hört be- upplysta trappuppgången, men dörrar öppnades rättas.
Deras tankeförmåga skarpes och de och smäldes igen, mörka skuggor skymtade vinna lätthet att uttrycka sig både i tal och förbi fönstren upp och ned, men det var aldrig i skrift.
hon, och timme gick efter timme.
Han gick upp i huset och läste namnen på alla dörrarna; der bodde en tulltjensteman, en snickare, en målare, en arkitekt, en löjtnant och en enke- fru.
Hos hvem skulle han söka henne, och hvem skulle han fråga efter?
Nedstämd gick han bort, men nästa afton var han på sin post igen; tre qvällar väntade han förgäfves, men den fjerde kom hon.
Han såg henne på långt håll, och innan hon märkte honom, lade han sin hand på hennes arm.
» Guérita! » Hon stannade och såg upp; allt blod hade flytt från hennes ansigte.
» Låt mig gå — - tänk icke på, att ni har sett mig — • och säg det^ för ingen 1 » sade hon brådskande och andades kort.
» Hur kan du tro, att jag skulle låta dig gå? » svarade han och lade sin arm i hennes.
Han ville säga något, fråga henne om något — om så mycket, men han kunde icke fånga en enda redig tanke, det surrade för hans öron, och han gick stum och betraktade hennes böjda hufvud, men det enda han iakttog var hennes fina fylliga läppar som darrade.
De hade gått sakta framåt, nu stannade Guérita.
» Här är det, » sade hon och ville lösgöra sin arm.
» Hvad gör du här? » frågade Waldemar.
Hon såg skyggt upp på honom och sade sakta: » Jag ger lektioner. » Hon pekade på sin notportfölj.
» Men låt mig nu gä, annars kommer jag för sent. » » Hur länge blir du der uppe? » » En timme. » » Jag väntar här.
Jag måste tala vid dig.
Kom säkert!
— Denna vägen, » tillade han just som hon med kraft drog sin hand ur hans, nickade och sprang upp för trappan.
Länge stod den unge mannen orörlig och stirrade efter henne.
Hans gamla kärlek flam- made upp starkare än någonsin.
Den blida unga qvinnan i den enkla drägten syntes honom nästan skönare än den dansande flickan i siden och tyll, som hittills varit hans skäraste minne.
Men nu skulle hon icke smyga sig ifrån honom, som hon gjort här om qvällen.
Han undersökte huset och fann såsom han antagit, att det hade två utgångar, en åt Dosse- ringen och en åt gatan; han stälde sig på vakt mellan båda, i fall hon skulle ha i sinnet att fly honom.
Nu kom hon sakta utför trappan, stannade några ögonblick i tvekan, gick ett par steg mot hufvuddörren, men svängde hastigt om in i den mörka korridoren, som ledde till gården och gatan.
Hon sprang andlös genom den temligen långa oupplysta gången och trefvade ifrigt efter dörrlåset lik- som ett uppskrämdt barn i mörkret, utan att finna det.
Men han, som hon hade flytt, fångade henne i sina armar, oeh hon lät det ske utan mot- stånd; ty hon kunde fly sin kärlek, och det hade hon gjort, men strida med den mäktade hon icke.
När han kysste henne, lät hon der- för också detta ske, och när han lade hennes arm fast i sin och tog hennes portfölj från henne, följde hon honom stilla.
Det var så länge, länge sedan någon handlade för henne, det föreföll henne som en ljuf dröm, och hon önskade blott, att han icke måtte tala, icke bryta förtrollningen.
Men det måste talas, det var så mycket, som måste förklaras; han lockade ur henne ett ord efter annat, men det var magert och ofull- ständigt, det han fick veta.
Hon hade funnit modern sjuk och utarmad;
så hade hon försökt alla möjliga utvägar till förtjenst.
» Men jag kunde ju ingenting, rakt ingenting, » sade hon med ett sorgset leende, » och ingen ville ha mig.
Mina fina händer, som varit min stolthet, vittnade blott om min oduglighet, och ingen trodde mig, då jag sade att jag ville bjuda till.
Till sist fick jag passa upp på en skollärarinna.
hon var god och vänlig, och jag anförtrodde henne till en del min historia.
då skaffade hon mig musik- lektioner och lexläsning, och nu ha vi det rätt bra.
» Om allt hvad hon lidit af hunger, köld, för- ödmjukelser och förtvinan talade hon icke, och när han upprepade gånger frågade henne, hvar- för hon hemligt lemnat fosterföräldrarna, hvar- för hon icke anförtrott dem eller honom sin sorg — de älskade henne ju så högt och hade naturligtvis hjelpt henne sörja för modern — så skakade hon blott på hufvudet.
» Jag kunde icke annat; jag skulle göra så om igen. » Han betraktade hennes bestämda lilla ansigte och trodde, att hon sade sant, och i tysthet be- undrade han denna yttring af okufvad stolthet på samma gång som han klandrade den.
De bodde i en liten villa på Westerbro i två nätta rum och kök, berättade hon vidare.
Der bodde lärarinnan också, och Guérita höll hennes båda rum i ordning, så var hyran icke så dyr.
Hon meddelade enkelt och utan förlägenhet sina korta upplysningar, liksom hon icke för- stod huru underligt det skulle ljuda i den unge baronens öron, att hans fästmö (f. d., det glömde han hvar annan minut) talade om hyror, uppassning och kök.
Utanför hennes port skildes de, men dagen derpå skulle de träffas igen; hon bad honom fåfängt att icke mer korsa hennes väg.
» Hvad vore det för dårskap!
Hvarför skulle hon envisas att afsäga sig allt?
Slumpen hade ju fört dem tillsammans, och hans vänskap kunde väl icke skada henne. » » Vänskap » — det ljöd så tryggt och lockande det påminde om den behagliga trefnaden i ett varmt rum en bister vinterdag, när det är köld och snö utanför; det är icke hela verlden som är solig och varm — såsom kärlek gör den — det är bara denna lilla instängda fläck.
Ett lät han dock förmå sig att lofva: att icke förråda hennes tillvaro för någon af hennes gamla bekanta.
Fosterföräldrarna voro långt nere i södern, i Italien.
• (Slut i nästa n:r.)
En nyhet, som väl skall helsas med odeladt intresse af alla konstens vänner, är den, att fröken Selma Ek, vår värderade sånger- ska, blifvit engagerad vid operan för den återstå- ende delen af säsongen.
Hon lär inom kort komma att uppträda i » Tannhäuser » och längre fram i » Mästersångarne ».
Dramatiska teatern uppförde i lördags » Lilla sy- ster » och » Fjärilsfebern », båda kända som ett par nätta och roliga pjeser.
Fru Hartman skördade välförtjent bifall för sitt ypperliga återgifvande af titelrollen i det första stycket.
I » Fjärilsfebern » debuterade en fröken Sjöman, som dock ej för- mådde afvinna sin ingalunda otacksamma roll något vidare intresse.
I tisdags uppfördes för första gången ej mindre än två nya stycken, deraf ett svenskt original af onämd förf.
Intet af dessa stycken förmådde väcka något synnerligt intresse hos publiken.
Det första stycket » Byväder », enaktskomedi af Dreyfus, var ingalunda ointressant, men förlorade derigenom att hufvudrollen anförtrotts åt för den samma all- deles olämplig person.
— Det svenska originalet I I I \ | Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 öre pr 4.
I U spalt, IN petitrad (
Särskildt gjorde hr Hillberg en mycket god karaktär af hufvudrollen.
Vasateatern utvecklar en rastlös verksamhet.
A repertoaren har under hela denna vecka stått Millöckers nätta operett » Bellevilles mö », hvilken skördat lifligt och rättvist bifall för det goda ut- förandet.
Denna teater räknar ju ock flere verk- ligt goda förmågor.
Särskildt böra framhållas fröken Anna Petterson och fru Selma Grunder samt hrr Grunder och Kloed.
Inom kort upptages en ny 1-aktsoperett » Kol- händlarne » af Ph.
Gille med musik af J. Costé, i hvilken rollerna komma att innehafvas af fröken Anna Petterson samt hrr Kloed och Grunder.
.Eftertryck förbjudes.
(Forts.) jftM&lt;årmånaderna flögo sin kos och sommaren x$W- nalkades.
För att förströ mig och hemta nya krafter efter säsongens slut beslöt jag att tillbringa en termin vid en af vestkustens bad- orter.
Jag träffade der tillsammans med idel gamla bekanta, och.
efter endast en veckas förlopp hviskades det om, att en af » gamla gardets » mest blaserade kavaljerer, ryttmästaren * ' * krona på allvar gjorde mig sin cour, och att jag långt ifrån visade mig likgiltig for min nye tillbedjare.
Jag lät mina vänner prata bäst de behagade och föredrog fortfarande ryttmästarens muntra umgänge framför de andra fadda kavaljerernas.
Vi voro grannar vid table d ' höten och pro- menerade ofta tillsammans.
Den uppmärksam- het han mer än förr visade mig lönade jag med ett motsvarande mått af älskvärdhet.
Det föll mig aldrig in, att en så rutinerad » friare på narri » verkligen skulle falla ur sin roll oeh bli kär på allvar.
Men jag misstänker, att han slutligen blef det, och historien om hur jag kom under fund med det är rätt lustig.
* *:: Se på den här reliken, fortfor Ebba skrat- tande och tog fram en metkrok ur samlingarna.
På denna krok har jag också fångat friare.
En vacker dag presenterade ryttmästaren för mig en af badgästerna, en docent vid ett af universiteten.
Den lärde herrn var född i skärgården och gjorde intryck af en fisk, som hamnat på land- backen.
Jag hade åtminstone ej kunnat fri- göra mig från den föreställningen, att docenten, då jag mött honom, liksom gjorde försök att kryssa i motvind utan roder och kompass.
Hans ansigte var sympatiskt, men åt sin toalett egnade han ej mer uppmärksamhet än en zulukaffer.
I synnerhet äflades han att knyta sin halsduk så, att ena snibben kittlade honom under hakan, hvilket hade till följd, att han bar bufvudet högt, under det den andra pekade rätt nedåt som en minutvisare hvarje halftimme.
Han var med ett ord ett original!
» Hur kommer det sig, att ni intresserar er för den der underliga figuren? » var också min första fråga till ryttmästaren, sedan vi efter presentationen skilts från docenten.
» Jo, det skall jag strax säga.
Karlen och jag äro barndomsvänner.
Vi ha kamperat sam- man genom läroverket i — — • — ping och brottats med Vetterns oroliga vågor.
Jag tän- ker föreslå er, att ni endera da ' n, när det » friskar i », skulle företaga eu liten segeltur till hafs i docentens sällskap. » I I stafvelser).
Ingen annons införes under I krona # » Hvad säger ni!
Törs den underliga menni- skan ge sig till sjös.
Han kan ju knapt reda sig på land, och ni är ju inte sjöman, efter hvad ni sjelf sagt mig. » » Nej, inte jag, men han.
Vattnet är hans element och han seglar som en gud.
Ni vet ju, att guden Odin var en säker skeppare! » skämtade ryttmästaren.
Jag hade således haft rätt i min uppfattning om docentens fisknotar.
Hur intresserad jag än var af att få medfölja på en seglats utoin- skärs, kände jag mig dock att börja med en smula tveksam och gaf ryttmästaren del af mina farhågor.
» Jag förstår, ni hyser fruktan för våra ge- mensamma vänner.
Det är just derför jag finner det så lämpligt, att docenten är med.
Var öfvertygad om, att ingen af dem skulle anse det farligt för er, om ni ensam gåfve er ut på villande haf i hans sällskap.
Man misstänker er verkligen inte att vara så in- tresserad af hans vetenskap. » » Jag fruktar ej heller, att misstankarne komma att riktas mot honom, då vi ju ha er med, som vakar öfver oss, men för säkerhets skull tror jag, att det ej skulle skada, om vi åtminstone toge Maria, min kammarjungfru med oss.
Hon har helt och hållet min mors förtroende. » » Det tviflar jag ej på, men det vore just rätta sättet att utsätta oss alla för ogrundade misstankar från den reflekterande societeten.
Er Marie ser visst icke ut att ha fått något med af den heliga jungfruns gloria kring sitt ämne.
Och hvem vet, om docentens Josefs- mantel är så löst axlad, att han lemnar henne den i sticket, » fortfor den oförbätterlige rytt- mästaren.
Slutligen gaf jag efter, och redan följande dag giorde vi vår första tripp ut till hafs.
Dessa utflykter upprepades sedan åtskilliga gånger och utsträcktes allt längre oeh längre.
Ibland lyckades jag, trots ryttmästarens pro- tester att äfven locka ut några af de mest orädda och sjövana badgästerna på våra vi- kingatåg.
Tiden förflöt på det angenämaste och sejou- ren nalkades sitt slut.
Docenten och jag voro redan de bästa vän- ner och en afton inbjöd han mig och ryttmä- staren till en segel- och fisketur som borde räcka till fram på eftermiddagen, om vädret blef gynsamt.
Tidigt följande morgon gåfvo vi oss äfven af.
Det gick undan med ilande fart.
Den lilla båten dansade som en hafsnymf på vå- gorna.
Ryttmästaren skötte focken och skämtade som vanligt.
Hans lätta konversation piggade upp mig, så att jag kände mig uppsluppen som en pensionsflicka på en kadettbal.
V i genom- gingo våra gemensamma minnen från föregå- ende vintersäsonger, och så halkade samtalet oförmärkt in på områden, hvilka jag förut al- drig beträdt i ryttmästarens sällskap.
Det var äktenskapsfrågan, som kom under debatt.
» Hvem vet, » sade ryttmästaren slutligen, » kanske det inte vore så dumt att ett, tu, tre öfver- raska sina vänner med att man tagit sitt parti och kastat ankar i hamnen i stället för att irra kring som en viking på lifvets ocean.
Hvad säger ni, tror ni inte att det vore för- ståndigt?
» » Jo bevars, när man som ni har boställe på landet, bör mau begagna det och söka sig en Dafne, som sätter filbunkar och matar lam, under det ni sjelf ser, hur rågen och potatisen frodas i täppan, » svarade jag skrat- tande.
» Skratta inte; när allt kommer omkring, är kanske den lotten den afundsvärdaste.
Oeh efter som ni sjelf rullat upp den idylliska taflan, tycks det, som om den emellanåt hägrat för er som ett önskningarnas mål.
Har jag inte rätt, kanske? » » Nej, mina vyer äro inskränktare.
Jag tän- ker förbli ogift, och.
» » Och egna er åt missionsverksamhet på gamla dar, » afbröt min kavaljer.
» Nåja, det är ju också en mission, men lofva mig då att ni köper ull från mina får till de strumpor, ni ämnar sticka åt negerbarnen. » » Det lofvar jag, bärbar ni min hand derpå, » svarade jag.
Han fattade den och behöll den ett ögon- blick, under det han kastade en blick på do- centen, som på länge ej blandat sig i vårt samtal, men nu plötsligt inföll: » Hvad säger herrskapet, ska ' vi nu vända och länsa undan mot holmarne, som jag ser sticka upp der borta? » » Ja, låt oss göra det, så får jag styra, » in- föll jag och drog handen till mig.
Ryttmästaren, som synbarligen genom af- brottet från docenten hindrades från att fort- sätta vårt samtal, blef i hast allvarsam.
» Klart att vända var det, » repeterade han och lossade i distraktion fallet till storseglet.
Första Pristäfling n:r 2.
Sedan tiden för den första pristäf- lingcn nu tilländagått och inom.
den samma inlemnats ej mindre än trettio sex (36) täflingsskrifter, hvilket ju visar, alt täjlingen väckt ett lijligt in- tresse, hafva vi beslutit att redan nu anordna en ny pristäfling, » Tyst toge dig under ut det till han häst, » svarade ryttmästaren, » Såå, gläder det er verkligen, att jag nappat! » sade docenten med komiskt allvar och såg på mig ofvan glasögonen.
åter fastgjorde fallet och los- sade skotet.
En halftimme senare lade vi till vid hol- Jag fann situationen så lustig, att jag ej kunde motstå begäret att skämta litet med den underlige mannen.
Under det jag skött rodret, hade docenten underhållit mig med en föreläsning i båtma- növrering.
Men docenten förstod icke skämt.
Det dröjde ej länge, förr än han friade på fullaste allvar.
Ryttmästaren hade sträckt ut sig i en be- qväm ställning för ut och — somnat.
I det samma vaknade ryttmästaren.
» Aj, aj, aj, ni leker med hjertan, men det är en farlig lek!
Har skulle det gått med missionsverksamheten på gamla dar, om jag inte vaknat och afbrutit den här ömma tete ä téten, » hviskade han mig i örat.
Til} straff förbjöd jag docenten att väcka honom, innan vi hunnit duka upp matförrådet på holmen.
Jag hade aldrig sett den lärde herrn så älskvärd som nu, då vi voro så godt som på tu man hand, omgifna af de glittrande vå- gorna.
Plötsligt, då han vände ryggen till för att hemta något från båten, observerade jag, att han var klädd i — svans.
Han hade, sedan han lemnade rodret åt oss, satt sig på mina fiskedon.
En af krokarne hade fastnat i hans kläder och refven släpade efter honom.
Då jag gjorde honom uppmärk- sam härpå, inföll han: pristäfling en.
Utom af Red.
komma de till denna läfiing inlemnade täfiingsskrifterna att granskas af tvänne framstående för- fattarinnor härstädes, och skola vi, så snart det ganska mödosamma arbetet härmed, afslutats, oförtöfvadt offentlig- göra resultatet.
Kalla händer o c h fötter.
Bot derför måste sökas i varm beklädnad, hvilken två (2) pris också bör sträcka sig titl armar och å tjugu (20) och tio (10) kronor.
Afven på natten bör man an- Det första priset, 20 kronor, ut- vända yllestrumpor och yllevantar, så delas för den bästa berättelse, skiss att lemmarna kunna vara riktigt varma eller novellett om högst tre breda spal- på morgonen.
Man tvättar dem då i ters utrymme (vanlig artikclstU), som kallt källvatten, ja håller dem till och inkommit till Redaktionen inom den med ett par minuter deri, hvarefter de 7 nästkommande mars.
böra frotteras med torrt ylle, till dess de åter blifvit varma.
Om fram på Andra priset, 10 kronor, lemnas för den bästa samling af råd och rön, som dagen lemmarna blifva kalla, måste man gnida och borsta dem, vara i rö- falla inom området för de i de sma- relse och gymnastisera, tills de åter lare spalterna förekommande afdclnin- bli varma.
För lemmar, som frusit, garna för hus och hem.
Täfiingslidcn så att man känner stickningar, klåda utgår här likaledes den 7 instundande eller sveda i dem, kan rekommeuderas mars.
För att komma under ompröf- pensling två gånger om dagen med en ning vid täjlingen om andra priset, blandning af lika delar salpetersyra måste hvarje samling, som inlemnas, om- (skedvatten), kanelvatten och peppar- fatta minst 10 korta uppsatser, hvardera myntvatten.
om högst 50, lägst 10 rader petitstil (den i dessa smalare spalter vanligast an- vända), deraf en till hvardera bland uågon af följande afdelningar: Våra L a m p m a t i a.
En mycket vacker lamp- barn, Klädedrägten, Toaletten, Bosta- raatta kan man förfärdiga af ett stycke den, Fönsterträdgården, Handarbeten, blommigt möbeltyg.
Kring blomman Bakning, Tvätt och strykning, Köket, syr man med guld- och silfvertråd, och Tjenarne.
bladens ådror syr man öfver med silke, De insända läfiingsskrifterna få ej hvarvid man mycket väl kan använda vara förut offentliggjorda.
Manuskrip- rester.
Broderiet fästes på papp, fo- tet bör skrifvas på endast en sida af dras med svart bomullstyg, och det papperet, och hvarje täjlingsskrift mär- hela omgifves med en smal, kulört frans.
kas å baksidan af kuvertet med på- Eda.
skriften: Täflingsskrift.
Hvarje täf- Handarbeten.
» Naturligtvis, hvarför skulle jag icke det, i synnerhet då jag nu ser, hur lätt ni nappar. » han, jag skulle just vilja se, hur du titt hvilken vi utsatt lingsskrift bör förses med en signatur och förseglad namnsedel biläggas.
De i godhet närmast efter de pris- belönade alstren kommande täflings- skriftcma komma att hedersamt om- nämnas, och förbehåller Redaktionen sig rätt att, om hon så för godt finner, i Idun offentliggöra äfven dem.
Stockholm den 8 februari 1SS8.
» Jaså, ni har roat er med att lägga ut era krokar för mig. » » Jo, den är ljuf att ha med till sjös », in- föll docenten.
Klädedräkten.
Att r e n g ö r a hvitt p e l s v e r k.
Kragarne gnidas dagligen med en i benzin och fin pulveriserad krita doppad ren ylle- lapp samt läggas i solen.
Muffen och mufftiserna måste vändas fiere gånger under blekningen.
Öfver sidenfodret tråcklar man ett stycke tyg, så att det ej blekes af solen.
Sedan pelsverket legat så flere timmar, piskas det och borstas.
På detta sätt blir det åter vackert, rent och hvitt.
A r pelsverket mycket Redan följande dag afreste ryttmästaren till regementsmötet.
Sedan dess har jag aldrig återsett honom.
Och docenten?
Han är nu professor och redan andra gången.
smutsigt, upprepas proceduren en eller två gånger.
gift för (Forts.) och l ' / 2 skalp, pudersocker röres till skum och blandas deruti jemte 1 rå- gadt skedblad bikarbonat, 2 skedblad ingefäraj ' ochj 1 tesked cedroolja.
Hvet- mjöl efter behof.
Att r e n g ö r a smutsiga tapeter.
D å ta- peter blifvit solkiga, torkar man dem Blixttårta.
25 ort socker och 3 hela först lätt med en damhandduk; derefter ägg vispas väl.
25 ort urtvättadt smör afgnidas de med ett franskt bröd, som är röres till skum.
En tesked hjorthorns- skuret i temligen stora stycken, så att salt och 50 ort hvetmjöl röres väl med det icke finnes någon skorpa mer än det öfriga en god stund.
Hälles i smord på en sida.
Afgnidningen bör endast och beströdd form.
Gräddas i svag ugn.
ske upp ifrån och ned.
Maja E -.
Nytt medel m o t v å r t o r.
Skifvor af goda citroner uppmjukas under 8 da- gar med vinsprit, _i det man under denna tid förnyar vätskan 3 eller 4 gånger.
Ett stycke af på så sätt be- handlade citroner lägges på vårtan och ombytes, så snart det blifvit torrt.
Så- lunda förfares 4 — 5 gånger, då vårtan skall hafva lossnat.
.. Mot fräknar.
Pepparrot skrapas i en kopp kall, sur mjölk och får förbli stå- ende i 12 timmar; användes derefter 2 il 3 gånger dagligen.
Punschkaka.
4 ägg vispas väl med lika vigt socker och hälften hvetmjöl af äggens vigt.
Vispas väl.
Hälles i beströdd form.
Gräddas i tårtform i svag ugn.
Klyfves sedan midt i tu och fuktas med 4 matskedar punsch.
Maja E —.
Utmärkta kransar.
1 qvarter råmjölks- grädde knådas kallt till vanlig deg med tillräckligt mjöl och 2 skedar jäst.
Får jäsa kallt.
Då den göres upp, arbetas i degen / « skalp.
Beströs med socker.
Sedan " ktansarne jäst upp, gräddas de i svag ugn.
3 Köket.
Käks till s m ö r g å s b o r d.