Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarje kvickhet senterades hörbart, norna måste göra något själfva, taga del i röst- och det endast förhöjde stämningen, om någon rättsdiskussionen och därvid häfda sin egen sak, af de gudaborna själfva ej kunde återhålla ty det var alldeles gifvet, att den allmänna röst- rätten borde omfatta äfven kvinnan.
ett leende.
Applåder för öppen ridå före- Vid den därpå följande diskussionen hade den komrno i mängd.
allmänna rösträttens anhängare sin hufvudtala- Efter den animerade supén började talen, rinna uti fru Kata Dalström.
Hennes mening blef omväxlande med vackra sångnummer af en den segrande, enär mötet slutade med att uttala mångtalig fruntimmerskör.
Telegram från sig för, att kvinnorna borde arbeta för den all- männa rösträtten.
Vidare beslöts att ingå till röst- fjärran och när upplästes.
Bland de sistnäm- rättsvännerna med begäran om att få vara med i da mottogs den vänliga hälsningen från det organisationen, under villkor, att kvinnornas röst- manliga Iduns sekreterare, bibliotekarien Wie- rättsfordran äfven kom med uti programmet.
• selgren, med lifligt jubel.
Till sist kan jag ej neka mig nöjet att, Utmärkelse ät svensk kvinnlig Icomponist.
trots det trångt tillmätta utrymmet, meddela Vid i Bruxelles anordnad internationell täflan i några rader ur det tal, hvarmed ordföranden musikalisk komposition har första hederspris — stora guldmedaljen med diplom — blifvit tiller- hälsade sällskapet.
kändt domkyrkoorganisten i Göteborg fröken Att fira en minnesfest, det är att i främsta rum- Elfrida Andrée för en af henne komponerad sym- met blicka tillbaka.
Och när här en hvar nu för foni för stor orkester.
Inom de särskilda täflings- sig upprullar de flydda åren, är det en mångskif- afdelningarna har dessutom fröken Andrée erhållit tande väf vårt ödes trådar danat.
I hvardagarnes pris dels för en stråkkvartett, dels för en kompo- gråa ränning finnes både sorgens svarta och gläd- sition för orgel och militärmusikkår.
De täflan- jens röda inslag.
Här oeh där lyser en gyllene des antal var 77. tråd — de nya, stora lifsvärden, som kommit in * i vår tillvaro.
För ingen af oss hafva de gångna åren varit så fattiga, att icke någon guldblank Vrån lifsscenen ha i dagarne två konstens tråd skimrar bland de mörka, för ingen hafva de f. d. tjänarinnor gjort sitt utträde.
Fru Fanny varit så rika, att icke någon mörk slinga går ige- Elisira XVillman, f. direktören för de k. teatrarne nom lyckans gyllene röda väfnad.
Anders Willmans maka i andra giftet, afled den 5 Ack, så som lifvet varit för Iduns medlemmar, så dennes i Stockholm efter en tids svårare sjuklig- har det varit för sällskapet själf.
Iduns åttio kvällar het.
Den aflidna, som vid sin död var 48 år hafva haft mer hvardagligt entoniga eller mer festligt gammal, tillhörde en tid före sitt giftermål som brokiga färger.
Också i Iduns minnesduk glimmar en skådespelerska k.
och, annan oförgänglig guldtråd, också där hafva Endast ett par dagar senare ingår underrät- svarta trådar blifvit inslagna.
• Om den påtagliga telse om, att den särskildt för sin vackra röst vär- nyttans händer skulle trycka samman våraldunsmin- derade skådespelerskan fru Selma Grunder, f. Jons- nens stoff, då skulle den skimmerlättaväfnaden för- son, hastigt aflidit.
Fru Grunder, som var född vandlas till en handfull sköra trådar allenast.
Tydetta 1858 i Sköfdetrakten och endast några få år varit stoff är icke väfdt af handlingar eller händelser, förenad i äktenskap med skådespelaren Mauritz ett pris af 25 kronor k U r notisboken » Teater och.
BellmansförestäJningen å K.
Till högtid- lighållande af den oförgätlige skaldens minne på hundraårsdagen af hans död gaf i måndags — den 11 dennes — k. operan en festföreställning med särskildt lämpadt program inför en lysande och fullsatt salong.
I den kungliga logen syntes prins Carl och ett stort antal af hofvets damer och kavaljerer.
Efter ett potpourri af Bellmans- melodier som uvertyr följde folkskådespelet » Ett svenskt minne » i 3 akter med epilog af den nu åldriga förra skådespelerskan och dramatiska för- fattarinnan fru Louise Stjernström.
Stycket i det skick det i måndags uppfördes är en omarbet- ning af den redan för ett trettiotal år sedan gifna Bellmaniaden » Johan Fredman » och väckte en varm och liflig stämning hos den festberedda pu- bliken genom den rikedom af gustavianska figurer och typer, som föres fram i de växlande scenerna, den stilenliga uppsättningen och de många af pro- fessor Hallström skickligt inpassade Bellmans- melodierna.
Något högre literärt värde äger stycket visserligen ej.
Främst knöt sig naturligtvis intresset kring Bellman-Fredmans representant — ty de två äro här förkroppsligade i en person — och vi erkänna med nöje att hr Johanson skildes från denna upp- gift med stor heder.
De inlagda sångerna före- drogos med känsla och smak, och i spelet betona- des verksamt den vemodiga blandningen af smärta och lifslust hos den sjuke sångaren.
Vidare må nämnas fru Strandbergs drastiska » mutter på Tuppen », fröken Holmstrands Ulla Winblad, som dock ej skulle ha förlorat på att göras litet min- dre vulgär, samt fru Lindens ståtlige kronprins Gustaf.
Programmets senare del upptog först Snoilskys charmanta dikt » Amaryllis », som vackert recitera- des af fröken Zetterberg, och till hvilken anslöt sig en stämningsfull tablå, tydligen anordnad efter Alb.
Edelfelts motsvarande stora helsidesillustra- tion i » Svenska bilder ».
Härefter föredrog hof- kapellet tre Bellmansmelodier, arrangerade för slråkorkester af Rich.
Henneberg, en högst elegant rrfusikalisk bearbetning, som också lifligt slog an och applåderades.
Det hela afslutades med en » Bellmansapoteos », mera fignrrik än egentligen meningsrik.
Emellertid var tydligen tillfredsstäl- lelsen med operans » Bellmansprogram » i dess helhet synnerligen liflig bland de närvarande.
Sedan några år tillbaka hade ryktet haft stora saker att förtälja om den ovanliga framgång Vwtorien Sardous och More- aus komedi » Madame Sans-Géne » gjort, först i Paris, hvilket var mindre underligt, då man visste, att författarne hämtat sitt ämne från den förste Napoleons för alla franska sinnen naturligtvis så populära hjältehistoria, men sedan äfven på de stora kontinentscenerna, ja, i själfva Berlin.
När vi sedan kommo så långt, att stycket förbereddes på vår egen Dramatiska teater, sparades ej heller här hemma på reklamen.
Sedan långt ha tidnin- garna på förhand skvallrat om den gedigna prakt och sliltrohet, man ämnade nedlägga på uppsätt- ningen, de öfverdådiga dekorationer, ' ' som sågo dagen på Grabows atelier, de bokstafiligeii taget furstliga möblemang, som genom själfva konun- gens tillmötesgående och intresse ställdes till tea- terns förfogande, de dyrbara kostymerna från Berlins förnämsta teaterskräddaretablissement, hvil- kas blotta uppackande lär ha väckt en riktig
55 1895 förtjusningsfeber bland teaterns artister o. s. v. i oändlighet.
Vidare förespordes, att af styckets stora bravurroll, » madame Sans-G6ne », revoluti- j onens dotter, den käcka tvätterskan- marketenter- skan, hvilken slutar som hertiginna af Danzig, i fru Bartmanns händer väntades ett glänsande prof på hvad den rikt begåfvade konstnärinnan nume- ra högst förmådde i en uppgift af vida mera om- fattande kraf än de små ingenueföreteelser, som så länge ansågos vara hennes enda rätta fack.
Ej underligt om efter allt detta en ovanlig spän- ning i tisdags kväll hvilade öfver salongen, när ridån höjdes till premieren.
Man väntade mycket, och därför kan ej heller den obestridliga framgången i någon för teatern hugnesammare eller hedersammare form konsta- teras, än då vi säga, att publikens högt spända stämning ingalunda sveks.
» Madame Sans Géne » blef äfven här en triumf, en hel triumf för fru Hartmann, en liten bit triumf åtminstone för flere af de medspelande, ett stort stycke triumf för regissören, dekoratören, kostymören — och helt visst äfven en ganska varaktig för teaterns kassa.
Älskvärda läsarinnor, viljen 1 riktigt frossa i åskådandet af eleganta toaletter, dyrbara stoffer, praktfulla smycken och broderier, öfverdådiga rumsinteriörer, gån och sen » Madame Sans Géne »!
Men den ger mer än så.
Den upprullar en spän- nande historisk intrigroman, som knappast ett ögonblick släpper ert intresse.
Ytlighet och tek- niska svagheter gifvas där nog, men så mycket också af färg, stämning och lif, som kommer en att glömma bristerna.
Fru Hartman år charmant i denna roll, och hon har aldrig förr bättre förtjänt några blommor än dem som i talrika väldiga buketter i tisdags regnade ned för henne.
Käckhet, naturlighet och sann känsla präglade alltigenom hennes spel, som nådde ganska långt ut öfver de vidder, hon hit- tills behärskat.
Utrymmet befaller oss att endast helt kort näm- na några af de öfriga mera framträdande roll- innehafvarne.
Hr Olssons Napoleon gaf en gan- ska acceptabel porträttbild af den store härska- ren, och äfven hans uppträdande var värdigt och verkningsfullt.
Ypperlig var hr Fredrikson som Fouché, hr Personnes Lefebvre likaledes förträff- lig.
Hr Palme som von Neipperg ådagalade en naturlig enkelhet, som han ej alltid lyckas upp- nå.
Och att fruarna Hoving och Fahlman med framgång uppburo sina roller som Napoleons ly- sande, men intriganta systrar, drottningen af Ne- apel och prinsessan Elise, var ju blott att vänta.
Att » Madame Sans-Gene » således blir ett styc- ke för » hela Stockholm » och nog i sinom tid för » hela Sverige », behöfva vi ej vara några profeter till att förutsäga.
f inför en ganska talrik publik.
Erkännas måste, att den unge hofpianisten, han må nu vara 10 eller snarare 1-4 år, är ett sannskyldigt fenomen.
Han föredrager ej sina nummer såsom inlärda minnesläxor, utan inlägger verklig känsla och rik- tig uppfattning i sitt föredrag.
I tekniskt hänse- ende är han ock mycket långt hunnen.
Bäst tol- kar han sin landsman Chopin.
Valsen och scher- zot erhöllo sålunda ett förträffligt utförande.
Beetho- vens djup förmår han däremot ännu ej fullt fatta.
I Liszts ungerska rhapsodi saknade man den tän- dande rhytmen.
Som tonsättare visar den unge pianisten en god receptivitet; någon vidare origi- nalitet kan man naturligtvis ännu ej begära.
För- vånande är att se, huru väl han har pianoklavia- turen i sitt våld.
Rätt länge kan han se ut öfver salongen, under det han spelar ganska svåra sa- ker.
I alla händelser förtjänar Raoul Koczalski att höras.
Den tredje konserten, till nedsatta pri- ser, har annonserats till onsdagen i denna vecka.
Negersångarne, » Fisk Jubilee Singers », konsertera å olika lokaler nästan hvar enda dag och ständigt för öfverfulla hus.
Ett tjugutal konserter har väl nu gifvits, och allt fortfarande är bifallet lika lif- ligt, men ock lika väl förtjänt.
Negermelodierna äro mycket karaktäristiska, men verka i längden något långtrådiga.
De gladare numren slå ock mest an.
Bäst i hela sällskapet är den genom- humoristiske basen mr Caldaell, en charmant stämma för öfrigt, samt sopranen mrs Cole, hvil- ken sjunger förträffligt, ehuru hennes stämma dock börjar verka något nött; den måtte emellertid hafva varit särdeles präktig för åtskilliga år se- dan.
Sällskapets samsjungning och nyansering, särskildt dess pianissimo, äro beundransvärda.
Musikföreningens trettionionde konsert har utsatts till torsdagen i denna vecka, och hinna vi sålunda ej omnämna densamma förr än i nästa nummer.
N o v e l l för I d u n af Sylvia.
(Forts.) K ^ v a d man vidare talade uppfattade jag icke.
Ig™ Jag visste förut, alt min far ej förstått samla några skatter, men då tant nu vidrörde detta ämne, kände jag en nästan skä- Södra teatern har föranstaltat en repris af den rande smärta.
I denna stund fattade jag full- välbekanta vådevill-operetten » Clairette i dragon- lägret » för att låta sin populära unga primadonna, komligt den stora tacksamhetsskuld, hvari jag fröken Lindscn, lysa i en ny bravurroll.
1 den stod till farbror Gabriel.
Att störta in till honom, vackra Clairettes käcka skepelse utvecklar också falla på knä och kyssa hans hand, därtill kände den begåfvade artisten alla sina goda egenskaper: jag ett starkt begär.
Men om man här i huset lif, friskhet, grace och en, med de jämförelsevis små röstmedlen, ingalunda föraktlig natursång- afskydde något, så var det en scen.
Upp- konst.
Hennes aktier äro tydligen alltjämt i sti- fostrad af tant, insåg jag också, att det lin- gande, och det bifall, som hvarje kväll hälsar drigast sagdt var indiskret att ha åhört ett denna nya Clairette från välbesatta salonger, grän- samtal, som hade den mest förtroliga anstryk- sar till entusiasm.
Af öfriga rollinnehafvare ge vi främst vårt erkännande åt hr Hirschs gemytlige ning.
Jag lade därför band på mina känslor kvartermästare och hr Lamberts olycksfågel till och smög mig sakta ut, i det jag lofvade in- sockerbagare.
om mig, att om jag inte kunde ersätta honom den son han förlorat, så skulle jag åtmin- Hr Sven Scholanders Bellmansfest i måndags hade fyllt Musikaliska akademiens stora sal ända upp stone vara för honom en lydig dotter.
* på estraden, där en vacker byst af den store skal- Detta blef mitt lefnadsmål.
den var upprest mot en grönskande bakgrund.
» Du är ständigt la reine du bal, » försäk- Sedan ledamoten af Svenska akademien, prof. C.
R. Nyblom, på ett varmt och formfulländadt sätt rade mig tant, då jag åtskilliga år varit med tolkat den odödlige sångarens storhet som skald, i soeietetslifvet.
» Jag undrar endast hvilken härvid framhållande hans ovanliga välde öfver af dina beundrare det är, som skall bli din formen, hans märkliga förmåga att få ord och utkorade? » musik att på det innerligaste sammansmälta med hvarandra, framträdde vår samtids berömdaste » Tycker tant, att farbror kan undvara mig? » Bellmanstolkare, hr Seen Scholander.
Till sin frågade jag och kände mig på intet sätt fre- luta sjöng denne nu med den vältaligaste mimik inemot ett dussin af Fredmans epistlar, alla väl stad att åtaga mig andra plikter än de dot- kända och aldrig för ofta hörda.
Det hela var terliga.
» Jag tycker det är bra som det är. » en den vackraste illustration till Tegnérs ord: » För mig må du gärna vänta, » sade hon Del finns ej tid, som dessa toner söfoer, det finns snäft.
oj land, som deras like har.
Och att den talrika » Än om jag hela mitt lif skulle vänta, » publiken nog var af samma åsikt, märktes granne- ligen på det lifliga jubel, hvarmed särskildt vid inföll jag glädtigt.
» Om jag skulle ta exem- konsertens slut hr Scholander hyllades.
En del pel efter tant? » af denna hyllning gällde nog ock den för hundra » Det är i detta fall inte efterföljansvärdt ... år sedan allidne nationalskalden.
Hvem vet, om jag hade några anbud.
För Raoul Koczalski gaf onsdagen den 6 dennes sin resten får man ibland offra sina tycken för andra konsert i Musikaliska akademien härstädes att stå fast vid vissa principer. » » Det här låter intressant.
tant har så- ledes? » » Principer och tycken böra följas åt, » af- bröt hon och höjde sitt hufvud med en åt- börd, som tystade alla frågor.
» Men då du verkligen har antagliga friare.
. » » Gabriella kan gärna vara nogräknad i sitt val, » inföll farbror, som ögnade i en tidning.
» Den som har Noregård i arf står på obero- ende grund.
Du behöfver endast låta sympa- tierna tala, min flicka.
Men om jag med godt hjärta skall skänka bort dig, » tillade han efter en kort tystnad, » så gör jag ett förbehåll.
jag har inte samma vigör som förr.
den tillkommande måste öfverta går- den.
jag kan inte undvara d i g.
du måste ständigt vara i min när- het.
» » Att få bosätta sig här på Noregård och därtill få Ella på köpet.
En blifvande äkta man kan väl inte begära bättre, » utbrast tant, som på ett skämtsamt sätt sökte skingra den sinnesrörelse, hvarmed farbror nyss hade talat.
» Han tål inte vid alt bli upprörd, » sade hon, så snart vi kommo på tumanhand.
Den minsta småsak gör honom altererad.
På långt när är han inte så kraftfull som för ett tio- tal år sedan.
Tjänare kunna nog vara bra och pålitliga, men han behöfde någon, som stod honom närmare, någon åt hvilken han med fullt förtroende kunde öfverlämna gårdens skötande. » Oeh härvid gaf hon mig en upp- manande blick.
Men liden gick utan någon synnerlig än- dring, då jag en dag måste tillstå för mig själf, alt jag låtit » sympatierna tala », och som mina känslor öfverensstämde med far- bror Gabriels » önskningar » och tants » prin- ciper », motsåg jag med gladt hjärta kommande dagar.
» Hans släkt är lika gammal som vår, » sade tant, » fadern, baron von Herbert, var en ståtlig man.
Han var min kavaljer, då jag togs in i Amaranten. » » Jag tycker om hans öppna väsen, » er- kände farbror.
» Han har biktat sig för m i g.
visserligen har han lefvat öfver sina tillgångar, men inte värre än det kan godt- göras.
Inte heller prutade han emot, då jag bad honom för alltid slå sig ned ibland oss.
att helt och hållet öfverta gården.
Det skall bli mig kärt att vägleda honom.
Hufvud- saken är emellertid, att jag får behålla dig, Ella, och därtill gläder det mig, att han är son till en af mina gamla värderade kamrater. » De välvilliga omdömen, som mina närmaste slösade öfver Gösta, fyllde mitt hjärta med glädje oeh stolthet.
Aldrig i sällskapslifvet hade jag funnit någon, som fört sig med större elegans.
Han hade i sitt sätt något, som för mig var på en gång tilldragande och blän- dande, och dagarna vid hans sida försvunno nästan som en dröm.
Oeh så.
ännu i denna stund tycker jag mig känna, hur vårluften strömmade omkring mig, där jag i parken vandrade vid min äl- skades sida.
Det är mig som hörde jag tants välbekanta röst: » Gabriella! » och jag tycker mig på långt håll se hennes svarta klädning fladdra mellan krusbärsbuskarna.
» Hvad går åt tant, » sade jag skrattande.
» Hur har hon kunnat slita sig från tillredel- serna för vårt förlofningskalas? » » Ella, Ella, skynda till farbror! » fortfor hon, och rösten var så ångestfull, att jag orörligt stannade en sekund och såg efter henne, medan hon lika brådskande skyndade bort, som hon hade nalkats.
aiaroranf.
el e Redigeras af S O P H I E L I N G E.
ETT TACK TILL Snart sagdt kring hela den vida jor- den Jag finnes till och i alla land, Men särskildt husmodern uti norden Mig sällan skiljer ifrån sin hand, Ty uti mig har hon all sin styrka, Och jag är medlet till hennes makt.
Förutan mig måste allt hon » dyrka », Och därför ständigt hon är på vakt.
Till garderoben och drifhusbänken, Till kök och källare, skafieri, Till visthusboden och vinden, skän- ken, Till skåp med sylter och safter i, Jag skickar ut mina undersåter!
Demonstrationer ej tålas här.
Om någon ytlran sig höra låter, Med smörj man genast den kväsa plär.
• De äro vana att vrida, vända I kryphål utan båd ' namn och tal, Figurer hafva de utan ända, Ty en är tjock och en annan smal!
Ett tidsfördrif för vackra kvinnohän- der.
Och hvad oss allt för ofta ryggen vänder.
Ett tilltalsord, och en metall.
Ett utropsord i känslosvall.
Och hvad en hemlighet man icke bör, Såvida man sin vän till viljes gör.
Hvarmed en kvinna kan sitt lif för- därfva.
I » Upsis », denna lärdomsort, En vis professor talar.
Då hörs: » Han » jobbar » immerfort Och blott på tiden halar! » En skoltös ej sin lexa kan, Får snubbor då för sina brister.
Hon hviskar: » Ingen, ingen ann ' Så " jobbig » är som vår magister! » VAPENBRODERN.
Ja — » jobbigt », » jobb » och » jobba » Nu höres, hvart man vänder.
Och mången finner kanske mig Bra » jobbig » — sådant händer.
Skulle ni vilja genom Idun på något lämpligt sätt för herr H.
G. uttrycka min varma tacksam- het för hans arlikel » Ett nationallyte » och min glädje att hafva funnit en vapenbroder i striden mot det usla och låga, så skulle jag hos eder stanna i stor förbindelse.
Högaktningsfullt sig Hans.
» Jobbigt »!
Eva F r y x e l l; af L.
— Kvällsstäm- ning; poem af Daniel Fallström.
— Juridisk radgifvare åt kvinnor.
I: H u d e n och dess värd; af d:r Arvid Afxmus.
— » Straffad.
Skiss af Her- mine Villinger.
— Nya I d u n; ni.
— U r n o - tisboken.
— Oupplösliga b a n d; novell för Idun af Sylvia.
— Frän Iduns läsekrets: E t t tack till vapenbrodern.
» J o b b i g t!
Har du väl märkt ett litet ord, Som blifvit nu på modet.
Det sägs om allt uppå vår jord, Just ^jobbigt » — kan du tro det!
En flicka talar om en fest, Där hon beundrad blifvit, Men » jobbigast » dock allra mest Hon tycker, att en » korg » hon gifvit.
Och hvarmed hon ibland en vän kan värfva.
Hvad barnen göra helst af allt.
Och stundom männen mycket kallt.
Hvad som till julpaketen hör, Som man vid öppnandet förstör.
Tre kvinnonamn.
En del af skor och känger.
Hvartill man brukar alla tänger.
Hvad mången efter andan får Hvad mamma måste lillaris hår.
Hvad kallas det när tåren ständigt rinner?
Hur har du sprungit, när du bägarn vinner?
Ett litet vapen, som begagnas illa.
Hvad ville Klas den stackars Anna lilla?
En negation i bruket ofta.
Hvad fattades i Stinas kofta?
Ett litet namn på hund så trogen.
Till sist två gröna träd i skogen.
Essa.
; Logogryf.
Två herrar prata politik.
De vidt och bredt orera, » Att Norge alltid » jobbar » sig Med » rene Flag » m. in. » Från Iduns läsekrets.
Tant nickade jakande, men såg därvid icke ut, som om hon till ett välkomnande hade lust att slakta den gödda kalfven.
» Han har varit långt borta, » sade hon.
» Gud vet hvar han vistats.
Af en händelse har han fått en gammal tidning, i hvilken kusin Gabriel på det entrrgnaste ber honom återvända ... oeh nu?
Det blir en omstört- ning i förhållandena.
få se hur det går? » Och med ett bekymradt uttryck såg hon från mig och bort till Gösta.
En tärna » flirtar » med en snobb.
Han hviskar uti hennes öra.
På nacken knycks!
» Nej sådant » jobb » Jag orkar icke längre höra. » » En omstörtning, » upprepade han.
Jag hade gått fram till honom, och fattande en af hans händer, satte jag mig vid hans sida samt lutade mig mot hans bröst, medan mina tankar uteslutande dröjde vid den stora förlust vi alla hade gjort.
Sorgen öfver far- bror Gabriels bortgång låg tung öfver mig och, sökande tröst, blickade jag in i Göstas vackra ögon, för hvilka de omgifvande före- målen tvcktes dansa rundt.
(Forts.) Han handtverket sitt får hedrifva I kungliga, furstliga kök.
Tre äro männen uti fråga, Och orden uti gåtan tre.
Med mycken jämkning, eld och låga Skall numro ett fulländning ge Åt hvad jag stafvar först med a.
Poröst och lätt så är det bra.
Med i det blir hvad han får göra Som i det blå jämt sväfvar ut.
Och med ett o — vänd hit ditt öra, Så gör jag nu på gåtan slut — Med o vi göra för vår gäst — Vi själfva — men vår » tredje » mest.
IDUN - fe lidiiinn JJNDER för kvinnan » cl!
i « f MEDVERKAN A » ' j " \ vE (EVA VIGSTRÖM), £EC.
j3 ÅÅTH ^ OLMBERG ' S L L E N ^ R I E S, fl^ATHILDA £ A N G L E T, £ E A, ~ ^ I L M A £ l N D H É, ^ELENA J|YBLOM, cJOHAN f | 0 R D L I N G, fl^ATHILDA ^ O O S, j^NNA j3) ANIEL ^ A L L S T R Ö M, j^IRGER ^SCHÖLDSTRÖM ^ A (G) EORG M - 1 I - UTG1FVEN f R I T H I O F jHELLBERG ^ T O C K H O L M TRYCKT HOS IDUNS TRYCKERI AKTIEBOLAG 4 ^ H LEN B E R G, f|oRDENSVAN,
— Iduns äpplen, som man vet, Väl kunna hjärtat Men ej vår kropp ungdom skänka, odödlighet.
Frans Hedberg.
U p p s a t s e r i ä m n e n rörande k v i n n a n o c h hemmet: N:r H j ä r t a t s b e l e f v e n h e t; af Maria Nyström .. i V i s i t e r; e n b e t r a k t e l s e i v i s i t t i d e n af Ivar Dal l I årsskiftet - 1 » H v a d ä g n a r h o n sig å t?
» Y t t e r l i g a r e ett p a r b l a d u r k u l i k o n k u r r e n s e n s h i s t o r i a; af Ma- thilda Langlet 2 S k i l d a d o m s l u t; af Efraim Bosenius .. 2 M å l n i n g i t u s c h o c h s e p i a; för I d u n af 8.
2, 3 K v i n n o r s affärer — 2 I f ö r l o f n i n g s d a g a r; af L. v. D .... 3 » D a n s a s v e n s k a l » af^Florentin .......... 4 Till C h i c a g o!
af Gustaf Oullbcrg 4, 5 O m » I d u n s j u l k l a p p s b a s a r », filosofen P l a t o n o. d e t s k ö n a s i d é; af Ursula 4 » M a t e n ä r h a l f v a f ö d a n »; ett r e a l i s t i s k t i n p a s s af Ellen Bergström 4, 5 D i s k r e t i o n; af A.
L ._ 5 F l i c k o r n a s s k o l g å n g; e n fråga till I d u n s l ä s a - r i n n o r från En bekymrad fader 5 E n h e m s l ö j d, s o m k a n blifva i n d u s t r i; af H. J — n 5 En landvinning — som ingen tar i besittning; af H.
H 6 K v i n n o r n a s v ä r l d s u t s t ä l l n i n g; bref från I d u n s C h i c a g o k o r r e s p o n d e n t; af Signe Ankarfelt 6, 16, 2 1, 24, 29, 38 Det b ä s t a å t v å r a b a r n; af Hanna Kamke 6 E n liten g n i s t a; af » — s t e n 7 H a f v a vi n å g o n » folksång »?