Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likasom denna rättighet varit 24 Lag-Utskollels Ullålande JV.-o 32 gällande bredvid den sednare tillkomna eller 1734 års Lag. som ordnade testaments- och gåfvo-rätten i allmänhet, utan att något stadga angående fortfarande giltigheten af berörda privilegium, så kan och måste detsamma respekteras, oansedt lagens allmänna föreskrifter i berörda hänseende förändras.
Men Utskottet har, på sätt anmärkt blifvit, funnit lämpligast att från den hufvudsakliga, till Civil-lagen hörande frågan, afskilja ett ämne, som är beroende af en helt annan behandling än nämnda fråga.
Rättighetens fortfarande bestånd beror nemligen i främsta rummet af Ridderskapet och Adeln; och om än det i viss mån skulle stå i strid med de grundsatser, hvilka Utskottet i sitt förslag tillämpat, inträder derigenom ej annat förhållande än det, som redan eger rum.
Men för den hän--» delse, att Ridderskapet och Adeln skulle medgifva, att omförmälda privilegium må upphöra och detta Stånd således i allt skulle vilja, uti nu ifrågaställa hänseende, underkasta sig den lag, som Utskottet föreslagit för medborgare i allmänhet, utan afseende å stånd, samt öfriga Riks-Stånd dertill lenina bifallj får Utskottet, under förutsättning att Utskottets oftanämnda lagförslag vinner Rikets Ständers godkännande, vördsamligen föreslå, att samtlige Riks-Stånden måtte antaga och till Kongl. Maj:ts sanktion öfverlemna följande förslag till författning:
Sedan Ridderskapet och Adeln af sagt sig sin särskilda i 12 % af dess Privilegier den 10 Oktober 1725 bekräftade dispositionsrätt öfver af inge-fastighet i stad, samt öfriga Riks-Stånd bifallit, ali denna rätt upphöra må, varder densamma härmed upphäfd; kommande förthy hvad allmän lag i berörda hänseende innehåller alt jemväl för Ridderskapet och Adeln lända till efterrättelse.
Reservationer: Af Herr Domprosten iBjörling: ;:Emot Utskottets beslut angående testa*» ments-rätten får jag reservera mig af följande skäl: l:o) Emedan Utskottet inskränkt den fria dispositions-rätten öfver förvärfvad egendom och lösegendom, ehuru en större pluralitet inom Stånden vid återremissen yrkat bibehållande af denna frihet. 2:o) Emedan Utskottet, genom tillåtande att borttestamentera arfvejord äfven utom börde-ledet, borttagit den återstod af arfvejords-principen, som fanns qvar i det förra Betänkandet, ehuru endast en högst ringa minoritet inom Stånden vid återremissen yrkat något sådant. 3:o) Emedan jag ej kan gilla den inkonseqvens, som röjer sig deruti, att Utskottet helt och hållet borttagit arfvejords-principen, men bibehållit börds-rätten och Lag-Utskottets Utlåtande N:o 32, 25 och derföre nödgats utsträcka densamma äfven till arfvejord, som genom testamente eller gåfva blifvit bortgifven; hvarigenom
Utskottet med ena handen återtagit hvad det med den andra gifvit.
På grund af dessa anmärkningar anser jag Utskottet bordt hafva föreslagit Rikets Ständer, att de, för sin del, måtte antaga en Författning, som icke gör någon annan förändring uti nu gällande lagar om arfvejord på landet, än att den ena maken må ega rätt att åt den andra för dess lifstid testamentera arfve jord, men som för öfrigt, med upphäfvande af alla nuvarande inskränkningar i Ustaments-rätten, lemnar denna rätt fri, vare sig å land eller i stad.» Af Herr Prosten Ljungdahl.
Af Herr Iiislner, med hvilken Herr Wennerström sig förenat: »Vid behandlingen inom Lag-Utskottet af det från samtlige Riks-Stånd till sagde Utskott återremitterade Betänkande, angående testaments-rätten, har jag med Utskottets pluralitet varit af skiljaktig mening.
Från de hos Riks-Stånden förde protokoll öfver diskussionen angående denna fråga, inheintas, att tvänne åsigter, såsom framstående, ostridigt blifvit framhållne, den ena: att någon inskränkning i nu gällande testaments-rätt i afseende å aflingejord och lösegendom å landet icke borde ega rum, och den andra: att deremot utsträckning af nuvarande testaments-rätt öfver arfvejord borde ske, dock icke så att öfver den lemnades full testaments-frihet.
Utan afseende härå, och oaktadt, efter lands-rätt, en hvar, äfven om han eger barn eller bröstarfvingar, nu kan fritt disponera öfver sin aflingejord och lösören, har likväl Utskottet i förestående Betänkande gjort framställning derom, att ej någon må genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvinge lefver efter, i följe hvaraf en inskränkning i nu gällande lag om testaments-rätten, angående aflingejord och lösören, blifvit af Utskottet föreslagen.
För min del har jag ansett det vara Utskottets skyldighet, att vid behandlingen af det återremitterade ärendet, ställa sig till efterrättelse de inom Riks-Stånden uttalade, ofvan antydda åsigter, och att derföre till Ständernas pröfning framlägga ett förslag, angående testamentsrätten, dervid de framställda åsigterne gjort sig gällande, hvarföre också, med hemtadt stöd deraf, jag inom Utskottet, i afseende å testaments-rätten, gjort hemställan om antagande af följande utaf flere
Utskotts-ledamöter understödda förslag till förändrad lydelse af Usta § i Utskottets förslag, nemligen: § I Aflingejord å landet och fast egendom i stad, den man sig förvärfvat, må man i testamente gifva till hvem man vill, skyld eller oskyld.
Samma lag vare om lösören, ehvad de äro ärfda eller förvärfda.
Prat. 1856 § 1857. 7 Sand. 1 Afd. 14- Haft. 4 26 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 32- Af ärfd fast egendom å landet eller i stad, ina man ej genom testamente bortgifva mer än hälften, der bröstarfvinge lefver efter.
Finnes ej bröstarfvinge, må man all egendom i testamente gifva.
Genom antagande af detta förslag, hade Utskottet äfven undgått nödvändigheten att ifrågasätta upphäfvande af 12 § af Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, angående dispositions-rätt öfver aflinge-fastighet i stad; hvaremot, om, på sätt äfven ifrågasatt blifvit, ett slikt upphäfvande icke skulle ega rum, utan privilegierna qvarstå, det åsyftade ändamålet, att erhålla en för alla lika testamentslag, icke vinnes, enär, i sådant fall, Ridderskapet och Adeln skulle komma att ega en vidsträcktare testaments-rätt än landets öfriga innevånare.
I fråga om börds-rätten instämmer jag i Herr Wetterbergs reservation.» Af Herr Wetterberg: »Emedan de inom Riks-Stånden, i anledning af LagUtskottets Betänkande N:o 13, rörande testaments-rätten, förda diskussioner ej gifva hopp att de åsigter, som förekomma i min vid samma Betänkande fogade reservation, vinna afseende hos majoriteten, har jag, efter återremissen, inom Utskottet biträdt det af Herr Kistner här ofvan framlagda förslag och instämmer således i hans reservation; och då Lag-Utskottet bibehållit börd inom vissa slägtleder, finnér jag ej något giltigt skäl för Utskottets förslag derom, att börd ej skall vara tillåten, der jord säljes lill bördeman.
Under önskan att denna inskränkning, sorn svårligen lärer kunna försvaras, ej måtte vinna Rikets Ständers bifall, föreslår jag, i sådant afseende, följande redaktions-förändringar i Utskottets förslag, nemligen: vid mom. A), att detta mom. må innehålla endast denna mening: »att, med »ändring af 1 § Jorda-balken, berörda lagrum skall erhålla följande för»ändrade lydelse:» vid § 1, att orden i slutet: — »och vare börd ej eller tillåten, der jord »säljes till bördeman», måtte utgå. och vid § 3 mom. 1, att det häri förekommande förslag till ändring måtte likaledes försvinna.» Af Herr Uppling, som instämt i Herr Wetterbergs rörande börds-rätten afgifna reservation.
Derjemte varder, på begäran af Herr Adlercreutz och Herr Hasselrot, anmärkt, att de icke deltagit i Utskottets förestående Utlåtande. STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1857.
Lag-Utskottets Betänkande N:0 33. 1 A o 33.
Alik. lill Exp.-Ulsk. den 19 Maj 18S7, kl. 2 e. m.
Betänkande, i (inledning af vackt motion, angående dels ett tillägg till 17 Kaj). 3 § Handels-Balken, dels ock qvillningsrätt i konkurs.
Ridderskapet och Adeln har lill Lag-Utskottets behandling öfverlemnat ett lill Ståndet ingifvet memorial af Herr Grefve Taube, H. E., som deri påkallat lagstiftningens mellankomst med anledning af de skiljaktiga meningar om lagens rälta förstånd i afseende på pant- och qvitlnings-rält i konkurs-mål, som skola inom lagskipningen gjort sig gällande.
Dä nemligen, å ena sidan, den, som till förvar eller förvaltning emottagit annans egendom, blifvit tillerkänd pant- eller qvittniugsrält deri, då egaren råkat i konkurs-tillstånd, oansedt panträtt ej varit niedgifven, har man, å den andra, ansett borgenär, som innehar gäldenärs egendom, vare sig såsom depositum eller till förvaltning eller såsom pant lör annan fordran än den, för hvilken förmånsrätt äskas, ej ega någon panträtt uti samma egendom eller qvitlnings-rätl deremot.
Det syntes ej eller vara förenligt med gällande lag alt medgifva panträtt för fordran i annan egendom, än den, som lör samma fordran blifvit leornad som pant, eller qvittning för annan skuld än den, som borgenären bar till gäldenären, då dennes konkurs inträffar; och i följd deraf har Herr Grefven föreslagit, alt Rikets Ständer måtte, för undanrödjande af anmärkta menings-skiljaktigheten, besluta: dels att lill 1 mom. 3 § i 17 Kap. Handels-Balken, hvilket lyder sålunda: ”häfver någon lös pant i händer; njute han derutur betalning framför alla andra”, mätte göras följande tillägg: ”för den fordran, derför pantén är leornad"; — dels ock att qvittning pipot fordran, bevakad i konkurs, icke eger rum, utan för gäld, deri gäldenären häftade lill borgenären den stund, konkursen inträffade, och således icke på den grund, att borgenären då till fälligtvis omhänderhade någon gäldenärens egendom, men underlåter att den återställa eller den i behörig ordning redovisa och såmedelst försätter sig i skuldförhållande (ill gäldenärens massa.
Efter granskning af hvad lagen i omförmälda hänseenden innefattar, finner emellertid Utskottet detsamma vara sä klart och tydligt, att misstag om rälta meningen Bih. Ml R.
Prat. 1856 & 1857. 7 Samt.
1 Afd. 15 Höft. o Lag- UIsko tinta Betänkande N:o 33. deraf ej gerna bör uppstå.
Om man med 1 mom. 3 § 17 Kap. Handels-Balken, hvars innehåll är ofvan anmärkt, jern för hvad 10 Kap. samma Balk stadgar, angående pantsättning och återlösen af pant, är uppenbart, att den företrädesrätt till betalning ur lös pant, som föreoätnnda lagrum medgifver, ej tillkommer pant-innebafvaren eller borgenären för annan fordran än den, till säkerhet för hvilken panten blifvit lemnad ; och den i 7 § af Utsöknings-Baikens 4 Kap. gilna föreskrift, att gäld må emot gäld qvittas, så långt den räcker, innehåller en ur sakförhållandet hemlad allmän regel i afseende på qviltnings-rätt. som ej medgifver begagnandet af denna rätt i annat fall, än ömsesidiga fordringar förefinnas, dä fråga om liqvid af endera uppstår.
Den stridighet i lagskipningen, som motionären anmärkt, synes-ej eller, så vidt man af framställningen kan sluta, hafva haft sin grund i någon lagens otydlighet, utan i uppfattningen af betydelsen utaf de förhållanden, för hvilkas lösning man sökt ledning i hvad lagen härutinnan förmår; och dylika stridigheter lära svårligen af lagstiftaren kunna förekommas.
Han uttalar de allmänna rällsbuden; på domaren ankommer att dem tillämpa eller att bedöma, huruvida förekommande förhållanden äro derunder hänlörliga.
Att inom lagskipningen begreppen om pant- och qviltnings-räll blifvit så sammanblandade, som motionären antvdl med sin uppgift, att borgenär skall i konkurs-mål blifvit tillerkänd pant- eller qvittnings-rält i egendom, som han einottagit af gäldenären till förvar eller förvaltning, oansedt pant-rätt deri ej varit medgifven, betvifla;' emellertid Utskottet, som i allt fall ingalunda kan förorda en lagstiftning i den syftning, motionären föreslagit.
Tillägget till 3 § i 17 Kap. Handels-Balken är, efter hvad Utskottet redan yttrat, öfverflödigt; och föreslagna stadgandet, angående qvittnings-rält skulle leda lill orättvisa och nära nog upphäfva den grund, hvarpå qvitlnings-rätten är bygd.
Denna grund är nemligen den, att då två personer hafva ömsesidiga fordringar, desamma utqvitln hvarandra, sä all den, hvilken liar den minsta fordringen, i egentlig mening ej är den andres gäldenär för vidare än skillnaden.
Huru fordringen uppkommit är enahanda, blott att det skett lagligt eller på ett sådant sätt, alt fordringsrätt derigenom grundr lägges.
Så eger t. ex. rum, om någon med redovisningsskyldighet emollager annans penningar, lien, som lemont penningarne, får dermed en fordran; och emot denna kan den redovisnings-skyldige icke betagas qvittnings-rält, då de förhållanden inträffat, under hvilka denna rätt må begagnas.
Så skulle likväl, efter motionärens förslag, blifva förhållandet, om den, hvilken lemnat penningarne, enkar i konkurs; men då denna händelse icke bör förändra eller upphäfva de lagliga förhållanden, som förut existera emellan gäldenären och andra, iigger i den verkan, sorn konkursen således skulle komma all medföra, ett ytterligare skäl emot antagligbeten af förslaget.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamt, alt ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 19 Maj 1857. Latj-Utskottets Betänkande N:o 34.
3 Ani;, lill Exp.-Ulsk. den 19 Maj 1857, kl'. 2 e. m.
Betänkande, i anledning aj Kongl. Maj ds Nådiga Proposition om anlagande af an författning, angående sammanläggning af sträf.
Donna Nådiga Proposition," öfver hvilken samtliga Riks-slånden inlordrat LagUtskoltets utlåtande, är af luliande lydelse:
"Dä fri lie t s-s ira II" redan nu linnas i lag för flera förbrytelser stadgade och tillämpningen af denna straff-art kan anlagas komma alt än vidare utsträckas, i den män reformen af brotlmåls-lagsliflningen fortgår, bar Kongl.
Majit funnit löreskrilter erfordras, huru förfaras bör, då någon antingen på en gäng dömes lör flera med så dana straff belagda brott, eller ock någon, innan lian undergått honom redan ådömdt frihets-straff, ånyo beträdes med förbrytelse af beskaffenhet, att dylikt straff jemväl derå bör löija.
Skulle nemligen i dessa fall den för hvartdera brottet stadgade bestraffning lulli ädömas, kunde lätt inträffa, all sammanlagda strafftiden kom all öfverskrida hvad med rättvisa och billighet vore förenligt.
Att förekomma en sådan emot lagens syftning och ändamål stridande tillämpning deraf är af stor vigt och en gräns synes derföre böra bestämmas, utöfver hvilken, då sammanläggning af frihets-straff i frågakommer, strafftiden ej må utsträckas.
På grund häraf och då, med anledning af de förändringar, sorn i straff-lagen pä sednare tider egt rum, en revision jemväl af föreskrifterna angående sammanläggning af andra straff ansetts af behofvet påkallad, samt alla i delta ämne gällande stadga tiden lämpligen böra, till lättnad vid lag-tillämpningen. i en författning sammanföras, vill Kongl. Majit nu, elter Högsta Domstolens och Slats-rådels hörande, föreslå Rikets Ständer, det antagas må en sä lydande författning, angående sammanläggning af straff:
Med upphäfvande af l 1 punkten i Kongl. Förklaringen den ‘23 Mars 1807, stadgas som följer: § 1.
Har någon föröfva t flera brottsliga handlingar, och stå de ej till hvarandra i det sammanhang, att de innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, utan äro, i Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. livar för sig, (ill särskilda brott att hänföra ; då skall han för hvarje brod, ändå att de af samina slag äro, till särskildt ansvar dömas, der ej för vissa läll annorlunda i lag stadgadt är. § 2.
Dä någon antingen, på sätt i 1 § sägs. för Hera brottsliga handlingar eller ork genom en och samma gerning gjort sig. enligt lag, till flera särskilda straff skyldig, skall, i afseende å straffens sammanläggning, iakttagas: 1:«. att, om någon är till dödsstraff förlälien, i nämnda bestraffning jemväl anses inbegripna böter eller frihels-straff, hvartill hatt kan hafva gjort sig skyldig; 2:0. alt med straffarbete på lifstid ej eller må förenas annat frihets-slraff eller böter; 3:o. alt i de fall. då någon är för flera brott på viss tid skyldig till straff arbete eller fängelse med eller ulan arbete, eller till olika sådana straff, må, vid förening af straffen, tiden för det af deni. som längst är, ej öfverskridas med mera än två år.
Varder till följd häraf strafftiden kortare, än om de särskilda straffen skolat hvar för sig verkställas, bör, i händelse straff-arterna äro olika, afkortningén ske å den lindrigaste af dem: 4:o. att vid förening af fängelse vid vatten och bröd nied annat frihets-slraff på viss tid. hvarldera straffet skall utan minskning ådöinns.
Förekomma till sammanläggning särskilda fängelse-slrall' vid valten och bröd, dä skola de högsta penningebelopp, som mot hvarldera langelse-slraffet svara, sammanräknas och straffet derefter bestämmas; 5:o. att, om någon på en gång är förfallen dels till fängelse vid vatten och bröd och dels till sådana böter, som vid bristande tillgång skola till dylikt fängelse förvandlas, böles-straffel bör, ändå alt tillgång tdl böterna Annes, till fängelse vid vatten och bröd förändras; och skall vid straffens sammanläggning fängelsetiden bestämmas efter summan af böterna tillhopa med det penniuge-belopp, som emot straffet för det urbota brottet högst svarar; dock alt, i fall för bölenius förvandling annan grund än dessas belopp är särskildt stadgad, samina grund äfven må vid sammanläggningen följas; 6:o. alt, då någon, som lill högsta fängelse-straff vid vallen och bröd, eller till annat frihets-slraff på minst två år skyldig är, tillika gjort sig förfallen till vilen eller sådana böter, som, der de ej gäldas, böra med enkelt fängelse enligt UtsökningsBalken altjenas, all fråga om utgifvnude eller förvandling af nämnda vilen och böter kommer att förfalla. § 3.
Hvad i 2 § stadgas om sammanläggning af straff, sorn omedelbart ådömas, skall ock gälla lill efterrättelse vid förening af olika slags straff, hvartill ådötnda böter blifvit, i brist af tillgång, förvandlade, äfvensom då förvandlings-straff skall sammanläggas med straff för urbota brott.
Skola böter, som enligt särskilda författningar blifvit ädömda, efter olika grunder förvandlas till fängelse med arbete; dä må liden för sammanlagda straffet ej öfverskrida den lid, som skolat ådömas om förvandlingen skett endast efter den af förlättningarne, sorn till svåraste förvandlings-straffet föranleder. § 4.
De här öfvan meddelade föreskrifter komma alt tjena till efterrättelse ej blott då någon på en gång för flera brott lagföres, utan äfven då någon, som till straff häg-Ulskoftcts Betänk undp, N:o 34. 5 dömcs, förul blifvit ålagd annan icke verkställd bestraffning; Börande domaren alltid utsätta de särskilda straff, sorn å hvarje brott bordt löija, samt derefter, i händelse någon förändring af straffen, lill löijd af hvad 2 och 3 §§ innehålla, skall ega ruin, derom meddela erforderliga bestämmelser.
Förekomma lill verkställighet på en gång flera Utslag, hvarigenom samma person blifvit till straff dömd, och äro straffen af beskaffenhet, att de ej, emot gällande föreskrifter, kunna jemte hvarandra fullt verkställas; åligger Konungens Befallningshafvande alt om förhållandet göra anmälan hos vederbörande Hof-rätt, sorn lörordnar, huru straffen sammanläggas böra. § 5- Nu kail så hända, alt någon, sedan han blifvit till straff för ett brott dömd, varder ölvertygad ali förut hafva föröfval annat brott; då skall han sä dömas, som hade han på en gång varit för håda brotten lagförd; och varde, vid straffets tillämpning, afräknndt hvad han af det honom förut ådömda straff redan kan halva utstått. § 6.
Har någon, sedan han blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfval nytt brott; då bör straffet för detta brott, med iakttagande af ofvan stadgade grunder, förenas med hvad af det förra straffet återstod, då det liva brottet begicks; och kommer pä sammanlagda straffet att afräknas hvad af sagda återstod kati vara verkställdt efter det nya brottets
Rf röfva nde". 1 sammanhang med denna Nådiga Proposition har Utskottet erhållit del af Statsrådets och Högsta Domstolens i ämnet hållna protokoll; och får nu Utskottet afgifva det af Rikets Ständer infordrade utlåtande.
Att den utsträckta tillämpning, som frihets-straffel i vår hrottmåls-lagstiftning redan erhållit, gör andra bestämmelser i nu ilVågaslällda syftning, än de, sorn föreflnnas, behöfliga, lärer icke kunna förnekas.
Dessa sednare innefattas hufvudsakligen i 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807.
Den stadgar nemligen: att om någon begär särskilda brott, för hvilka han på en pang ställes tinder ransakning och dom, domaren bör väl utsätta de olika straff af //Uter med penningar, fängelse vid vatten och brad eiler ock spit och ris, som efter lag följa å hvar gerning lör sig, angående hvilka den anklagade är förvunnen, men sedan uträkna de olika bestraffningarna till del siag af straff, sorn svårast är, efter de i Straff-Balkens 5 Kap. meddelade allmänna grunder, så att lagens föreskrift om högsta kroppsplikt ej öfverskrides; — samt all under berörda stadgande éj begripas sådana ensaks- och vites-böter, för hvilka, i brist af tillgång, fängelse eger rum, utan skota dessa böter särskildt utgå eller förvandlas, oansedt den, hvilken dertill gjort sig förfallen, tillika är för begånget brott till annat Straff dömd, med undantag af de händelser, då delta straff består i högsta kroppsplikt eller häkte å kronans fästning, i hvilka händelser ensaks- och vites-böterna skola begripas under det svårare straffet och all fråga derom följaktligen förfalla; — och har Kongl. Majit derefter, genom Nådigt Bref den 26
Maj 1827, förklarat: att dä en person genom sär skilda utslag blifvit dömd till böter, hvilka skola till kroppsplikt förvandlas, samt då flera utslag, hvarigenom ådömda böter redan blifvit förvandlade, på en gång förekomma tili verkställighet, bestraffningen bör blifva sådan, sorn densamma, ådömd genom ett enda utslag, skolat af domaren utsättas, samt att således albi de böter, som pä en 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. gång förekomma till uttagande lios förbrytaren, böra, i brist af tillgång,..förvandlas till kropps-strall eller fängelse efter deras sammanräknade belopp, med iakttagande likväl al de i lag och lörlaltningar för vissa särskilda fall stadgade förvandlingsgrunder.
Förenämnda stadganden hafva emellertid ej afseende ä det frihets-straff, hvartill omedelbart dömas kan, och hvilket förekommer i gällande lagstiftning under särskilda benämningar, såsom arbete å lastning, vid Konungens Slolt eller häkte samt fängelse å lastning, m. tn.
Om någon således gjort sig skyldig till flera brott, hvilka hvartdera medföra frihets-straff under vissa år, mäste han således undergå samma straff helt och hållet.
Då omförmälda stadganden meddelades, var ej heller frihetsstraffet, utan spö och ris samt det till kropps-straff hänförda fängelset vid vatten och bröd, jemte böter, de allmännaste straffen.
De kunde ock öfvergå i hvarandra elfer det ringare lill det högre; och om än 1807 års lagstiftares mening varit alt tillvägabringa enhet i bestraffning, finner man likväl, om man efterforska;- yttersta grunden för gällande stadganden, hurusom den gräns, matt i denna del uppställt, blott är motiverad al fruktan att gifva kropps-slraffel en sådan utsträckning, att det kunde blifva vådligt för den straffades helsa och lif.
Derföre stadgades i 2 och 4 §§ af Slraff-Belkens 5 Kap. , alt ingen må straffas med mer än fyratio par spö, trettio par ris eller ljuguålta dagars fängelse vid vatten och bröd.
Det åligger dock lagstiftaren att i sina föreskrifter för tillämpningen af straff städse akta lill rättvisans fordran.
Han får derföre icke förgäta, all ehuru den. sorn begär flera mindre-förbrytelser, är brottsligare än den, som endast gör sig skyldig till en al dem, den sorn löröfvar eli brott, hvilket uppenbarar en ännu större ondska och förhärdelse, likväl är i vida högre grad brottslig och följaktligen äfven måste i förhållande dertill bestraffas.
Förbrytelsers antal är nemligen icke den egentligen rälla stämpeln på den större eller mindre brottsligheten, ulan deras beskaffenhet.
Med denna grundsats later dock icke förena sig att medgifva frihels-straffets obegränsade tillämpning i alla läll.
Då skulle t. ex. den, hvilken gör sig skyldig till tre brott, hvartdera belagdt med tre års frihets-straff, blifva straffad hårdare, än den, hvilken begår ett brott, hvarå bör följa dylikt straff under ätta är.