Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nästan omedvetet gör jag då själf korstecknet för att ej längre blifva observerad, och jag känner mig till och med frestad att som de andra buga mig för första bästa helgonbild.
Men någon ro, någon hemfrid finns det ej heller därinne.
Kallt och stelt är allt — kallt och stelt som de höga, smäckra marmorpelarne, som förlora sig i rökelsemolnen däruppe i hvalf- ven.
Man gapar på helgonbildei na, vandrar fram och tillbaka, köper ett ljus vid salubor- det, tänder det framför bilden, medan pennin- garne klinga i försäljarens låda, bockar sig och korsar sig, ser förnöjd ut att ha uppfyllt all rättfärdighet oeh skyndar ut igen.
Icke ens härinne, inför den alltomfattande Gudens ansikte finns en bekant, en befryndad själ, ett känslouttryck, som harmonierar med mitt eget väsen.
Allt är vana, handtverk, slentriaD.
Jag minnes 1 detta ögonblick den lilla kyr- kan i grannsocknen till mitt barndomshem.
Jag hade alltid funnit den så ful, så futtig, så obetydlig.
I denna stund skulle hon vara min längtans mål!
— — — Jag vandrar äter ute på Nevski.
Dess bru- sande lif böljar ånyo förbi mig; alla ha så brådt, så brådt.
Den e n e ser glad ut, den andre ledsen, öfver de fleste hvilar den slöa likgiltighetens prägel.
Men ingen känner mig.
Och då griper mig, medan jag ströfvar framåt, allt djupare och djupare en onämnbar längtan, en l ä D g t a n efter ett vänligt, kärleks- fullt ord, efter ett hägnande kvinligt väsen, efter en huld, varm hand att förtroligt sluta i min egen.
Då ser jag mig plötsligt, när jag viker om närmaste hörn, stå på en grön, öppen plats, och i dess midt reser sig hög och vördnads- bjudande en kvinnostaty.
Jag träder närmare och ryser: det är icke bilden af en kvinna — - det är Katarina II.
Trött slår jag mig ned på en trappa i den omgifvande parken.
Icke långt från mig ser jag en manlig varelse nedsjunken mot sockeln af statyn; hans stora hufvud med det tofviga håret och de förvridna dragen ligger lutadt mot en af stenarne, käppen och tiggarpåsen ha glidit ur hans hand och rullat ned på sandgången.
I ett ögonblick har jag fattat situationen — det är en af det ryska samhällets mest för- följda p arias, det är en polsk jude.
Polack och jude!
Och vid foten af Katarina II:s staty!
Heliga rättvisa, hvarför låter du då det iskalla ödet håna dig?
På en sekund är min egen barm öfver min gnagande, nöjesförstörande hemlängtan som bort- blåst.
Inför denne olycklige, hvars ena fäder- nesland blott hägrar i profetians dunkla löften, och hvars andra fosterland förtrampats af denna samma kvinna, vid hvars stolta staty han sjun- kit ned, inför denne olycklige, som icke han längta, eftersom hans längtan vore utan hopp, utan mål, inför honom förstår jag, att hem- längtan icke är en naturens förbannelse, utan en af dess skönaste gåfvor.
Ty den känslan gömmer det bästa, som jor- delifvet äger, den är trånaden efter moder eller brud, efter kärlek, frihet, fosterland.
S k i s s för Idun af Elsa Lindberg.
K l ^ r e t e hade lexor, » nedrigt många », en, » O två, tre, franska, historia och så den där » gräsliga » räkningen — hela fyra problem om » arbetstid » och om » hvad A och B får » och » hvar de mötas » och hvad det nu var allt för otyg, de handlade om.
Men det värsta var, att klockan redan gick på 7, och ännu hade Grete inte lärt en enda.
Det var förfärligt att tänka sig.
De små ned- bläckade fingrarne refvo nervöst bland böc- kerna.
Saken var den, att Grete fått en så » rys- ligt stilig » bok till låns af en skolkamrat.
En tjock lunta, uppsprucken i ryggen ocb
med hundöron oeh andra tydliga bevis på flitigt begagnande.
Den hade varit så spän- nande, att Grete inte kunnat släppa den ur händerna.
Bara ett kapitel till och så ett till och så ännu ett.
» Har du inte börjat med dina lexor än, barn? » hade mamma ropat gång på gång.
Hvarje gång hade Grete hoppat till och hjälte- modigt försökt att lägga boken å sido, men så hade åter symaskinen surrat på där ute i salen, och det lilla mörka, rufsiga hufvudet hade på nytt sjunkit ned öfver de tummade bladen.
Så hade Lina, jungrun, tändt lampan, och nu satt Grete där med lexböckerna framför sig.
Med hvilken skulle hon börja?
Med franskan?
Hu, så långt!
Allt om be- stämda artikeln.
Den där fåniga grammati- ken bestod då bara af undantag och undan- tags undantag?
Och Vidholms hederliga språklära fick sig en otålig puff, så att den dansade längs bordet.
Det var då också nedrigt utaf Behm att ge alla exemplen.
Han hade ett sätt att ge lexor, han!
Först när han gifvit en rik- tigt lång en och alla ropat i korus, att det var » alldeles för långt », så brukade han sätta sitt lilla tjocka hufvud på sned, så att den röda halsen slog ett pösande veck öfver den stärkta kragen, dra ned vesten, som alltid var för kort, och illparigt stirra ut öfver klassen — och så höll han sitt lilla vanliga tal.
Han talade fort, med korta andetag, tills han mötte ett r; då riktigt hvilade han på det och lät det rulla fram med öm för- siktighet.
Flickorna tyckte, att det var all- deles, som om han åkte kana; först springer man fram en bit med små, korta, hastiga steg för att få fart och se ' n mjukt glida hän öfver det hala.
» Det är många, » brukade han säga, » i den härvarande klassen, som har svårt, tror jag, det tror jag alldeles säkert, att följa med.
Jag har verkligen märkt det.
För dem är nog lexan för lång.
D e kunna ju sätta upp handen, så får jag se, och så få vi väl rådgöra, tror jag. » I de sista orden funnos två r, och därför upprepade han dem ännu en gång, » rådgöra, tror jag », och lät dem långsamt rulla fram och likasom smekte dem kärleksfullt med tungan.
Naturligtvis hade ingen satt upp hand!
Nu satt Grete där och försökte komma ihåg, att: » Min bror har ett godt hjärta och ett utmärkt minne » hette: » Mon pére a le coeur bon et la memoire excellente ».
Oe ' h så satte hon fingrarne i öronen, sträckte ut sina långa ben och läste vidare.
» Voici la mai- son de mon pére 1 ' architecte en est mort. » » En est mort, » upprepade hon och dun- kade med handen i hufvudet för att riktigt pränta in det — » en est mort, en ... » Det tog i dörren.
Lina stack in hufvudet och frågade från frun, om Grete ville komma in och se fröken Molly, innan hon gick.
» Hon är färdig nu och är så fin och grann och söt, ackurat som en karamell. » Ja, det var ju så sannt det, stora syster, Molly, skulle på bal i kväll!
Hon var bra lycklig, hon, och Grete kom med en rik- lig martyrmin in i den upplysta salen, där syster Molly stod framför trymån och knäppte de långa, gula handskarna.
» Nåå, hvad tycks? » Systern vände, lång- samt sin smärta gestalt rundt omkring.
» Rysligt stiligt! » svarade Grete med kän- sla och öfvertygelse.
» Hvar ska ' jag sätta liljekonvaljerna? » Molly satte hufvudet på sned och gick två steg bakåt och så två åt höger och två åt venster.
» Här eller här? » » Här, tycker jag, » föreslog Grete och kläm- de med all makt ned blommorna på systerns axel, utan att tänka på den förödelse de små nedbläckade fingrarne gjorde i de ömtåliga tyllpuffarna.
» Släpp dem, Grete; du förstör alldeles mina ärmar!
TJsch!
En så ' n unge! » och hon ska- kade henne ifrån sig.
» Vagnen är här! » förkunnade i detsamma Lina, helt anfådd af det häftiga springandet i trapporna.
» Hvar är mamma, är hon inte färdig än? » ropade Molly nervöst, och två knappar flögo på en gång ur ena handsken.
» Fort, Lina, tråd och nål!
Där i syskri- net!
Så, skynda sig då! » Lina gjorde sig den största möda att få allt i syskrinet så mycket som möjligt huller om buller; till slut uppfiskade hon långsamt, » utsökt långsamt » som Molly kallade det, en synål mellan det tjocka, spruckna pekfingret och långfingret.
Så kom mamma infrasande i svart siden- klädning och puderasken i ena handen.
Mol- lys ljusa lugg skulle pudras för att inte räkna under aftonens lopp.
Mamma allvarlig som en prestinna med pudervippan kretsande som en hvit dufva öfver Mollys sänkta hufvud, i bakgrunden Grete och Lina andäktigt följande ceremonien.
» Så ja, så!
Litet mer på ena sidan kan- hända. » Mamma vände och vred Mollys vackra hufvud.
» Hit nu med bufvan! » Grete för sin del vågade knappast andas af bara oro, att den ljusa teaterhufvan skulle kunna rubba Mollys fina hår.
» Akta elden! » förmanade mamma därute i tamburen, när Lina stånkande drog på henne galoscherna.
» P å skänken står en tallrik med sylt och bakelser; och så se efter, att inte Grete sitter uppe för länge.
Se så där ja! » Hon stampade med högra foten, som inte rik- tigt ville gå ned i galoschen.
» Akta elden för all del! » När Lina stängt dörren och släckt gasen i tamburen, så gick hon in i salen för att släcka lamporna där.
Men hon kom aldrig längre än öfver tröskeln.
Så sjönk hon ned på närmaste stol och skrattade, så att tårarna trillade som ärter utför hennes runda, blanka kinder.
Framför trymån, mellan de två höga golf- lamporna, stod Grete.
Djupt begrundande blickade hon in i spegeln under de hvita, halfslutna ögonlocken.
Tvänne blekröda si- denband på grekiskt sätt knutna öfver det rika, mörka håret, klädningen framtill urvi- ken, öfver axlarna ett blekrödt tygstycke, dra- peradt i mjuka veck, i ena handen puder- asken och i den andra pudervippan, som fri- kostigt strödde puder öfver ansikte och hår.
Häftigt vreds det lilla mörka hufvudet om, och det blixtrade till i ögonen, men så drogs mungiporna ned, och Grete såg skamsen ut, skamsen som en riktig liten skolråtta.
» Nå, jag må säga, jag må säga, » bröt jung- frun slutligen ut.
» Klutat ut sig, det har hon, med » harns » från fröken Mollys bal- klädning.
Och puder det har hon då smetat öfver hela ansiktet, så att hon då mest lik- nar en hvitlimmad vägg.
Ha, ha, ha, ha, jag må E ä g a, » och hon slog sig på knäna ocb skrattade, tills Grete förnärmad ref af sig banden och tygbiteD, rusade in i sitt rum och slog igen dörren, så att det dånade i hela huset.
Där inne kastade hon sig nästan med ra- seri öfver historielexan.
» Den unga drott- ningen var ingalunda vuxen den svåra upp- giften att afhjälpa missförhållandena i lan- det.
Hon hade visserligen ärft sin faders lysande snillegåfvor - — — — — — » hon rabblade vidare och vidare.
Det var, som när en stor flod flyter fram, jämnt och lugnt, tråkigt och sömnigt.
Men när bon kom till ett årtal, upprepade hon det ihärdigt gång på gång med olika tonfall; först barskt och så mjukare och så mildare och mildare, tills hon slutligen hviskade fram det och liksom smekande bad siffrorna att stanna kvar i det lurfviga lilla hufvudet, som hade så förfärligt svårt för allt hvad siffror hette.
Läraren i historia, han riktigt lefde på år- tal, han.
Men så var han då också liten oeh blek, med stora vattenblå, milda ögon.
Och så var han så mager, så mager.
Grete trodde, att det var för att årtalen voro en så klen kost.
Näst årtal svärmade han här i lifvet allra mest för regenternas släktskap.
Det var något rysligt, när han slog in på den trafven.
Hittade han då på något rik- tigt kvistigt, som sista gången t. ex. när han frågat Grete, hvem Karl X Gustafs morfar fars svåger var, så skfn han formligen upp, och j u längre svaret dröjde, dess mera för- tjust tvinnade han fingrarne omkring hvar- andra.
Nu var den lexan undangjord.
Men nu hade hon det värsta, sitt lifs plåga, räkningen kvar.
Grete suckade; så sträckte hon armarne öfver hufvudet, och så gäspade hon så grund- ligt, att det gick som en lång våg öfver hela kroppen.
Den som ändock fick sofva!
Hon lade ned hufvudet på bordet, blott för att känna, bur skönt det skulle vara, om hon nu inte hade haft någon räkning, utan finge gå och lägga sig i stället.
Så slöt hon ögonen, bara ett litet tag, bara litet.
Grete tillbad sömnen.
Åh, att få krypa ned i en sval, mjuk säng och så sofva, sofva.
Men hvad tänkte hon då på!
H o n hade ju räkningen!!
Hon flög upp som en pil och smällde Nyströms räknelära i bordet för att bli vaken.
Åh, hvad hon hatade matematiken, ja, och räknelärarn med, därför att han var så mörk och så grof och så röd, därför att han var så nervös och retlig.
Alltid skrattade han, när man sade något dumt, och då blef man naturligtvis ännu dummare och räddare.
Så gjorde han alltid narr af ens svar, så att hela klassen brast ut i skratt, och det värsta var att man själf tvingades att skratta åt sin egen dumhet, just när man var så yr och konfys, att man inte visste, hvar ens eget hufvud satt en gång.
Och när han såg på en sedan — då var det, som om han borrat sig in i ens innersta, räknat ut och vägt upp ens lilla förstånd i så och så många kilogram, hekto- gram och gram.
Ja, nog hade då Grete för- stått, att hennes lilla förstånd i matematik var vägdt ocb funnet för lätt, alldeles för lätt.
Hon riktigt ryste, när hon slog upp räkne- boken.
» Om 17 väfvare på 10 dagar väfva 1190 m. tyg, hur mycket väfver hvar och en dag- ligen? » läste hon.
Sjutton väfvare!
Pennan gnisslade på papperet.
Först en etta, rak som en löjtnant i sprättbågstil, och så en sjua, som graciöst böjde sitt hufvud och släpade efter sig en lång svans, alldeles som Mollys släp.
Ja, Molly, j a!
Henne hade hon nästan glömt!
Hon var på bal!
H o n var lycklig, hon!
Och åter suckade Grete.
Så skref hon under sjuttontalet tio med en liten fyllig nolla och så 1190 — mycket långsamt och mycket omsorgsfullt.
Så började hon åter.
» Om 17 väfvare på 10 dagar — — — » Men hvad var det?
Upp till henne stego toner, ömma, smekande, lockande.
Det var Donauwellen, som spelades i våningen inunder.
Hon lyssnade och lyssnade.
Den lilla trubbiga pennstumpen, som bar så många märken efter Gretes hvassa tänder, föll ur hennes hand.
A c k, den som finge dansa!
Hon lutade sig tillbaka i stolen och öppnade ögonen, så vida och stora.
Den som vore stor!
En sådan där blekröd, luftig klädning som Mollys, och så puder i båret och blommor, doftande blommor, och ljus och lekande, klingande skratt!
Så mu- sik, sprittande dansmusik, som kom en att glömma allt, allt utom glädjen och njutnin- gen, som flöt liksom eld genom ådrorna och kom foten i skon att spritta af danslust.
Ah, Grete kände, hur de bådo och lockade, tonerna, som ljödo upp till henne därned- ifrån, och hon följde dem in i drömmarnas vida land, och hon glömde allt, de 17 väf- varna, den unga drottningen, den bestämda artikeln, alla världens långa, sömniga lexor.
Modersmål oeh barnajoller.
(I anledning af en uppsats i Idun den 9 sept.)
(^vilket är det skönaste, som finns att se i världen? » Frågan framställdes i ett sällskap, där man roade sig med att framkasta och besvara kvistiga frågor.
Svaren haglade tätt.
En svärmade för vildt storslagna naturbilder, en för leende landskap.
En sökte skönhetens böjd i diamantens gnist- rande färgspel, en annan i blommornas dof- tande färgprakt.
Männen påstodo, att en skön kvinna var skapelsens prydnad, men priset för det bästa svaret vann en ung mo- der, som blyg och rodnande, men med öppen och leende blick svarade: Min lilla sofvande gosse!
Om det gällt att besvara frågan, om hvil- ken som vore örats, i stället för ögats, största njutning, så skulle jag velat svara något ditåt.
Jag skulle sagt, att om en sonat är nå- gonting härligt och upphöjdt, att om opera- primadonnans aria är stor konst och skåde- spelarens kraftigt och vackert skolade röst är en njutning för mitt öra, så finns det dock intet, som så förmår tränga till mitt hjärtas innersta djup, som min lilla, flickas barnsliga joller.
Just joller!
Just de ljud, som äro van- ställda, för alla andra än för mig oförståe- liga uttryck för begrepp, som knappast hunnit uppstå i det lilla hufvudet!
Det är icke de ord, hvilka barnet hunnit lära sig att korrekt uttala, som mest smeka mitt öra och komma mig att le af förtjusning, utan det är det stapplande försöket, det famlande, letande, som fängslar mitt öra, mitt intresse.
Det är jollret.
Låtom oss icke upphöra att jollra med våra barn!
En författare i ett föregående nummer af » Idun » har framfört några vackra och väl- menande ord om vårt modersmål.
Han vill, att vi skola vårda och ansa detta dyrbara och heliga arf, och att större ansträngningar skola göras i skola och hem för uppöfvandet af talets konst.
Jag är med honom i detta, i själfva ön- skemålet, ehuru jag tror, att han icke rätt fått syn på de verkliga orsakerna till, att talet är vanvårdadt hos oss, och att talet som konst knappast hos osa kan sägas exi- stera.
Det är emellertid blott en enda punkt af hans framställning jag här vill inlåta mig på.
Jag är icke med honom, då han tror, att man i barnkammaren jollrar bort språket med de små genom att i språkkunskap ställa sig på deras ståndpunkt.
Jag tror icke som han, att » barnets utveckling i ett rent talande af modersmålet fördröjes », genom att man jollrar med det, eller att det skulle vara nyttigt att förjaga jollret ur barnkammaren.
Jag tror tvärtom, att intet skärper barnets uppfattning af språket och underlättar dess ansträngningar att tala det som ett flitigt begagnande — från omgifningens sida — af just barnets egna uttryckssätt.
Jag har ofta märkt det hos mina egna små, huru de liksom kännt sig slagna, förlägna af att höra mig, stora pappa, begagna deras egna allra som tokigaste ord, och huru de då försökt att ändra, att rätta dem.
Med någon uppmärksamhet skall man lätt i barnets joller kunna spåra ett system, finna bevis för dess intelligens och uppfinningsför- måga vid skapandet af egna uttryck, ofta målande nog för dem, som söka lära, fatta dem.
Det är icke så betydelselöst, som man skulle tro, om barnet öfverlämnas åt försöken att själf finna beteckningar för saker och ting, ty man skall lätt kunna påvisa de ofta fyn- diga kombinationer, som ledt till uppfinningen af dylika uttryck.
Ofta, då jag iakttager min lilla flicka under hennes jollrande prat med mig, ser jag, hur hennes blick får ett sökande uttryck, huru den lilla munnens fina linier växla oeh ombildas under ansträngningen att forma ett ljud till likhet med hvad hon hört af mig eller själf föreställt sig.
Om jag försöker underlätta hennes arbete genom att korrekt uttala ordet, så misslyckas jag säkert.
Söker jag däremot att jollra med ocb blott så småningom låter ordet växa ut gradvis till sin rätta form, så går arbetet mycket fortare.
Arbetet!
Ja för barnet är dot nog ett ar- bete.
Ett arbete i det tysta, hälft omed- vetna.
För mig däremot är det en njutning, ett nöje, det renaste, njutningsfullaste nöje som finnes: att jollra med min lilla flicka.
Skulle jag låta beröfva mig en sådan njut- ning, så länge jag kan få äga den?
En njutning, som på samma gång är en tröst, en vederkvickelse, en hvila?
En tröst — därför att jag vet, att om värl- den är full af motgång, af strid och neder- lag och sorger, så är allt detta glömdt under de snabbt flyende ögonblick jag med hennes lilla hufvud mot mitt bröst får jollra och leka.
En vederkvickelse och hvila — därför att jag här, i min lek med henne, får lämna bakom mig alla de stränga former och band, som fjättra oss därute i lifvet, att jag får för ett ögonblick åter blifva som hon, som ett barn!
Därför jollrar jag med henne.
Därför frågar jag henne icke: » Är Wanda pappas stora flicka? » utan jag spörjer mellan kyssarne: » Är Anda pappas tora tumpa? » Och jag finner hennes svar: » Pappas jaja tora tumpa! » mycket » rarare » och oändligt mycket mera vältaligt och skönt än all deklamation i världen!
Och, för att återgå till hufvudfrågan, om det verkligen så skulle vara — hvilket jag dock med en ganska stor erfarenhet icke kunnat finna — att jollrandet verkligen något försenar barnets språkliga utveckling, så skulle jag ändock icke anse detta vara så stor skada, att jag därför skulle vilja förjaga jollret ur samspråket med de små.
Dröjsmålet, försenandet måste i alla fall vara obetydligt och är oväsentligt gent emot faran att för tidigt kyla barnasinnet.
T y det rent undervisande i saken är för mig af ojämförligt ringare betydelse, än det som jag anser vara det viktigaste af allt: att icke för tidigt lägga formernas tunga band på barnet och barnasinnet, dessa former och formler, som lifvet är så fullt af.
De komma tidsnog, allt för tidigt!
Låtom oss därför icke upphöra att jollra med våra små!
Låtom språk puristerna rensa så mycket de vilja i den språkliga örtagård, som tillhör de försigkomna barnen, den mogna ungdomen och det vuxna släktet.
Men låtom barnkammarens kära joller, de tultande smås eget Volapyk vara i fred, som ett värn ännu för dem själfva och en ljuf glädje för de store!
En gammal far.
^#£ * ngenting är, gudnls, beständigt i denna förän- Ö | Ä derliga oeh förgängliga värld; men utaf allt f° gängligt vet jag ingenting, som dunstar bort med en sådan fart som en nordisk sommar, om jag undantar smekmånadsglädjen hos ett äkta par, som ingått ett s. k. resonemangsparti.
Det förefaller mig, som det bara vore ett par vec- kor sedan jag gick oeh funderade på, hur jag skulle kunna skafia mig en ny sommarpaletå, och ändå äro de tre kreditmånaderna redan förbi, och jag kan när som helst vänta mig en vänlig påstötning från min skräddare.
Jag minns så väl, när vi » invigde » Hasselbacken för vårsäsongen.
Det tycks mig vara så nyss, att om det inte vore för att jag är fullkomligt fri från hufvudvärk, skulle jag nästan kunnat tro, att det var i går.
Men icke desto mindre mötte jag i förgår tant Amelie, som är känd för att hålla ut på sitt sommarställe till det allra sista, och hon kånkade på två stora hattaskar och en liten trädgårdskanna samt kommenderade en liten trupp på två stadsbud och en jungfru.
Så att nu är det slut på sommaren — • absolut förbi!
r Det är visst värdt att tala om, att vi ha så långa dagar om sommaren, när de likväl alla tillsammans bilda en så kort, en så hastigt försvinnande bit af det lång » året.
Alla mina fiickbekanta och alla mina bekantas fiickbekanta ha kommit tillbaks från brunnar oeh bad, resor och sommarnöjen med sina små hufvuden och sina små handkappsäekar fulla af förtjusande minnen och näpna souvenirer.
De ha vuxit till i fägring på ett oroväckande sätt, men hvad har man egentligen för glädje af det, när de små slarfvorna mestadels gått och skänkt bort sina hjärtan åt stiliga löjtnanter och söta små vice häradshövdingar!
Enda trösten är, att dylika sommarinklinationer ofta nog dunsta bort ännu hastigare än sommaren själf.
Ja vi äro redan vid begynnelsen af paraplymakar- nes, galoschfabrikanlernas och regnkappsbutikernas gyllene period.
V i börja åter med en viss högakt- ning betrakta våra illuminationskaminer, som under sommaren varit lika förbisedda som en låghalt 40- årig skönhet under balsäsongen, och de förtänksam- mare bland vårt släkte köpslå redan om vinterpale- tåer oeh pälskappor.
I städerna gå husmödrarna för längesedan och räkna och ordna, styra och ställa för flyttningen, denna välsignade, familjetrefnaden förintande och allting uppochnedvändande procedur, som förbitt- rar vårt lif minst en vecka närmast före och tre hela veckor närmast efter den 1 oktober.
På lan- det går mamma och tittar med ögon, som tindra af välbehag, på den till gödning ställda ungstuten, allt medan hon plockar för honom portioner i mat och dryck så läckra och så rundliga, att de väcka den svartaste afnnd äfven i det blygaste lilla kvigobjärta.
Ungstuten idislar förnöjd och drönar af from tack- samhet, ty han tror i sin godtrogna själ, att trakta- mentet förskrifver sig uteslutande från matmoderns välvilja.
Det arma kreaturet har ingen aning om den afskyvärda egoism, som kan dväljas hos den mest ärevördiga matrona, utan han tror det är ett synnerligt bevis på ynnest, när hon klappar honom på länden och säger: » Det är rätt, ussen lille!
Ä t du och stå på dig.
Den 20:de i nästa månad skall du ta ' s. » Ja, hösten är en ledsam årstid för både folk och få, en årstid, som alstrar tungsinthet, snufva och reumatism, en årstid som rycker oss ut ur all som- marens fågelsång, poesi och drömlif och kastar oss in midt ibland bekymren om så prosaiska ting som hyreskvartal och torr björkved, varma ullstrumpor och mjölig sandjordspotatis.
Det enda försonande drag, som hösten egentligen har, är att den bjuder vår gom på läckrare frukter än någon annan årstid.
Men hvad ha vi för glädje af det i år, då kolera- bacillerna kunna sitta och göra sig osynliga i den genomskinligaste astrakan, då dödar lura bakom de franska päronens svällande skal?
Asch, det är så ledsamt alltsammans, så jag vill inte längre tala om det.
Låtom oss prata om någon- ting annat, någonting gladare!