Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På jordisk kärlek tänkte hon icke mera.
Ett par gånger under, dessa två år hade hon haft giftermålsanbud, ena gången af en bruksbokhål- lare, andra gången af en bland Fosterlandsstiftel- sens kringresande predikanter.
Men hon hade stilla och ödmjukt afböjt dem båda.
Det var icke hennes kallelse, sade hon.
Hon ville helst lefva ensam.
Icke behöfde hon äktenskapet för att vara lycklig.
Den himmelske brudgummen var henne nog.
Sådan hade lifvet gjort den ännu unga och vackra Kerstin Sangvin FEMTONDE KAPITLET.
Vid sommarens början tredje året beslöt sig häradshöfding Valdes för att resa till badort.
De diskuterade länge och väl om platsen.
Ingen af dem ville fara till ett af dessa ställen, där nöjet bildar hufvudändamålet för besöket, där man mera söker rekreation än verklig hälsa.
Slutligen kommo de öfverens om att fara till Skälsö hafsbad- och vattenkuranstalt.
Kerstin skulle följa med.
Hennes anställning skulle sluta till hösten, ty gossarne hade nu blif- vit så stora, att de skulle in i storskolan i staden, och Kerstin kunde ej längre åtaga sig att hand- leda flickorna i franska, utan de skulle ha en gu- vernant, som genomgått ett högre lärarinnesemi- narium.
Men innan man skildes från den afhållna Kerstin, ville man låta henne njuta sommarens ro och hvila tillsammans med den familj, hvaraf hon i två år utgjort en medlem.
Därför bjöd man henne med, och Kerstin gladde sig innerligt åt den ljufliga hvilans lid, som förestod.
Icke var hon heller orolig för framtiden, ty tack vare hä- radshöfding Valdes frikostighet med presenter, hade hon kunnat lägga af hela sin lön.
Tolfhundra kronor!
Det var ju en hel förmögenhet för Kerstin.
Skälsö var en tyst och stilla badort.
Den låg vid hafsstranden, och där bakom höjde sig teras- formigt den gamla medeltidsstaden med sina mu- rar ' och kyrkor.
Det låg en viss mystisk roman- tik öfver det hela, som Kerstin lifligt uppfattade.
Hon kunde timtals ströfva omkring i de väldiga ruinerna, där murgröna och vild vinranka slingrade sig upp efter pelare och brunsvarta murar, där hvita dufvor flaxade och kuttrade under hvälfda, hälft vittrade hvalfbågar.
Hon vandrade upp ge- nom de tjocka murarnes branta gängar upp på gailarnes gräsvuxna krön, och där slog hon sig ned, låtande blicken glida hän öfver det blånande, oändliga hafvet.
Om aftnarne, när hon öfvervarit bönestunden i badhussalongen, tog hon en tur utåt den långsträckta stranden, där vågorna skvalpade in öfver kisel och brun hafstång: där hvilade hon ut på de gamla sätena un- der buskar och träd, såg ångbåten glida hän genom vattnet, till dess den försvann vid hori- sonten, då hon ännu länge i den stilla aftonen kunde höra maskinens dunkande ljud ur fjärran.
Ja, det var en öfver måttan romantisk stad, in- bjudande till drömmeri.
Själfva badorlen hade en egendomlig prägel.
Den besöktes mest af medelklass och fattigt folk.
De få förmögna, som funnos där, tillhörde alla de » allvarligas » antal.
Det var läkaren, som be- stämde tonen.
Han var en mycket gammal man, kal i hjässan, skägglös om hakan och tandlös i munnen.
Klädd gick han som en bonde, i lång, grå rock, fötterna inträdda i väldiga becksöms stöflar.
Fickorna hade han alltid fyllda med strö- skrifter, som han delade ut till höger och vänster, ty han var mycket ifrig i att göra religiös propa- ganda, bara det icke kostade sä särdeles mycket.
Ty den gode gamle doktor, som skapat denna kurort, var mycket, mycket mån om styfrarne.
Dock lämnades gratis värd åt en hel del medel- lösa patienter, och häraf kom det sig, att man oftast i den lilla badhusparken såg en egendom- lig samling af män i träskor och kvinnor i vad- malskoftor och klumpiga smorläderskängor, van- ligen sittande tillsammans i grupper, smörjande kräset ur medhafda matsäckar och drickande vatten.
Ty vatten utvärtes och vatten invärtes, det var anstaltens lösen.
Icke desto mindre var här en verklig kurort, och många voro de, som vid Skälsö återvunnit en förlorad hälsa.
Det var så lugnt och godt, kli- matet var så härligt, och för den, hvars själ fröj- dades åt andaktsöfningar i alla former, var Skälsö ett förlofvadt land.
Kerstin trifdes ofantligt väl.
Hon gjorde icke många bekantskaper, men bland dem voro åtskil- liga lärarinnor från trakterna kring Skälsö.
Särskildt fäste Kerstin sig vid Anna Lugn, en medelålders kvinna med lugnt och allvarligt sinne- lag.
Hon var utifrån Österhed, » prinsessans egen socken. » Ty det fanns en verklig prinsessa där, en blid och älskvärd prinsessa, hvars hela lif gått upp i att göra mänskligheten väl.
Vid en vik af hafvet, omkransad af frisk barr- skog och på ena sidan begränsad af höga kalk- stensklippor, låg hennes sommarbostad.
Det var icke något furstligt lustslott, inredt med prakt och lyx, utan en enkel boning, visserligen bekväm, men utan allt prål.
Här lefde furstinnan under den blidare årstiden, dag ut och dag in så myc- ket hennes svaga hälsa det medgaf sysselsatt
IDUN 208 med kärleksverk.
Ingen verkligt behöfvande gick någonsin utan hjälp från hennes dörr, för alla, icke blott människorna, utan äfven djuren, öm- made hennes ädla, varma hjärta.
I » sin försam- ling », som hon kallade den, hade hon upprättat en skola och ett barnhem, som helt och hållet underhöllos på hennes bekostnad; till ett hem för obotligt sjuka hade hon donerat stora summor och många voro de människovänliga inrättningar inne i den åldriga staden, som uteslutande hade hennes alltid öppna hand att tacka för sin till- varo.
Anna Lugn var lärarinna vid prinsessans skola.
På vintern hade hon blifvit sjuklig, och det var nu på furstinnans bekostnadhon vistades inne vid kurorten, medan en god vän till henne skötte sko- lan den lilla ttd, som återstod, innan examen skulle äga rum.
Anna Lugn nästan afgudade prinsessan, och hon kunde icke för sin nyförvärf- vade vän upphöra att prisa alla hennes ädla egen- skaper.
Kerstin kände ett lifligt begär att få närmare lära känna förhållandena i denna säregna försam- ling.
Ett tillfälle erbjöd sig också snart nog, då Anna Lugn bad henne följa med ut till afslutnin- gen i skolan.
Vägen ut till Österhed gick högt upp på berget, från hvars platå man hade utsikt åt hafvet öfver den nedanför liggande strandhagens furutoppar.
Det var endast något öfver en half mil ditut.
Vid ingången till prinsessans sommarhem hade, dagen till ära, rests en väldig äreport af friskt löf, där öfverst tro- nade i väldiga gula och blå blomster ordet » VÄLKOMMEN ».
På sidan innanför porten låg barnhemmet, ett trefligt hus, kring hvars trappa lekte de i snygga bomullsklädningar eller vadmalskoltar klädda smät- tingarne, som sågo hjärtinnerligt glada och lyck- liga ut.
Afslutningen i prinsessans skola var en hög- tidsdag icke blott i socknen, utan äfven för den kringliggande bygden.
Då samlades dit helgdags- klädda skaror för att åhöra examen och få se en skymt af den afhållna furstinnan, som betraktades nästan som ett helgon.
Mitt ord du ej i ordhok fann, men bildlikt dock det nyttjas kan om kretsen där af tärnor små och fagra barn — så gissa då!
Tre ting jag dig bör säga här: att det bestämdt till formen är, att sammansatt det städse var, och att det fjorton delar har.
Af du de Ja, dessa fjorton lätt och nätt fogar hop på fiffigt sätt Bmåord, du ur ordet får.
låt nu se, hvad du förmår!
Säg mig en man, i bibeln nämnd.
Och hvart förbrytar ' n blifver stämd.
Hur det väl namnes, som är kvar.
Hvad säkert mången skjutit har.
- Ett verktyg se ' n i snickarns hand.
En stad så skön på Rhenens strand.
Hvad mannen åt sin fästmö ger, och hvad hon ger i värde mer.
Hvad med ett spjut man gifva kan — med orden stundom ock försann!
Och säg hvad nordan städse var.
Hvad evarar väl mot kära far?
Hvad du till plättar ofta fick.
Ett namn på frukt i kokadt skick.
Hvad mången » tanten » kalla plä ' r.
Hvad flitens sinnebild ju är.
Och nu du kanske säga vill, hvart » alla vägar bära till ».
Nämn drottningen bland blommor små.
Ett » ondt », som barnen stundom få.
En dundergud i fordna da ' r.
Hvad stackars » murre » städse var.
1893 Så var det ock i dag.
Den rymliga skolsalen, mera fin och putsad än vanligt på landsbygden och som nu högtiden till ära af ifriga små händer prydts med en rikedom af löf och blommor, var alldeles fylld af folk.
Längst framme i fonden sutto på en rad stolar distriktets folkskoleinspek- tör, biskopen med sin biskopinna, församlingens pastor och några personer, som voro prinsessans gäster för sommaren.
Kerstin blef helt förlägen, då äfven hon anvisades en plats därframme.
Nå- got framför de öfriga stolarne stod en bekväm gammal länstol, mycket enkel.
Där skulle prin- sessan taga plats.
Man väntade nu endast på henne.
Plötsligt förmärktes en rörelse bland folket nere vid dörren.
Man gjorde plats genom att tränga ihop sig så mycket som möjligt.
Med ett blidt leende på de tunna läpparne trädde furstinnan in, vänligt hälsande åt alla sidor.
Kerstin fick riktig hjärtklappning.
Hon hade al- drig sett en furstlig person, och nu var hon så nära en sådan.
Hon hade alltid tänkt sig någon- ting öfvermåttan stelt och högtidligt vid detta, någonting tryckande, besvärande.
Det låg en sådan enkel och flärdfri hjärtlighet i furstinnans sätt, att hon, likasom alla andra främlingar, genast kände sig sig lugn och trygg.
Så snart prinsessan sjunkit ned i den fina sto- len, började examen med afsjungandet af en sång.
Alla de närvarande sjöngo den stående, utom prin- sessan, som icke orkade resa sig.
Kerstin be traktade henne och såg.
att ett drag af lidande präglade det bleka anletet.
Ja, hon var mycket sjuk jämnt och ständigt, men hon bar sina plågor med änglalikt tålamod.
Aldrig hade någon hört henne klaga.
Här i denna omgifning, bland de glada och lyck- liga barnen, trifdes hon, det kunde man se.
Och hennes närvaro gjorde ej de små det minsta brydda.
De sågo ju sin vänliga beskyddarinna hvarje dag, talade med henne, hade förtroende till henne.
När man kom till kristendomslektionen, tog fur- stinnan denna om hand.
Med sin blida röst fram- ställde hon sina enkla frågor till barnen, utlade svaren och förklarade.
De lyssnade uppmärksamt.
Kerstin kände tårarne uppstiga i sina ögon.
Så Hvad bör väl frö ' t i svartan mull?
Hvaraf är himlen ofta full?
Säg, hvad hon var, min lilja hvit, förr ' n något stoftgrand hunnit dit?
En man, som drog på korståg ut; hans lefnad fick ett sorgligt slut.
Hvem går sin väg så sakta fram?
Nämn mig en släktinge till Kam.
Ett ord, som nog förargligt var och är och blir i alla da ' r!
Hvad vill väl liten gärna bli?
Hvad står väl trädet stundom i?
Säg, hvad den trötte längtar till.
Hvad liten fågel » sätta » vill om våren, kärleks varm och glad.
Ett » namn på namn » du ofta sad '.
Illistighetens sinnebild.
Ett slag af » katt » så arg och vild.
Två ord som rimma på hvarann ', och båda bär du hitta kan, ty — » man det ena taga bör, där man det andra fick », du hör.
- Ett gratisblad, innehållande redogörelse för sedlighetsfr&amp;gans pt&amp;~dp~nkt, kommer att under hösten utdelas i sär: till prendmeranter af Dagriy.
DAGNY UTGIFVEN A F FR EDRI KA-BREMER-FORBU NDET.
ÅTTONDE-NIONDE HÄFTET.
INNEHÅLL: Abbe Roox.
Af &amp; grkl L e @ m h f v u d, Fil.
Sed och med inom hemmen.
Praktisk viilgörenhet.
Moderna dikbres qvinnotyper.
Af &amp; selde.
Bref f d n Köpenhamn.
A f G. A-9.
Meddelanden från landsbygden af H.
A. Oscar Stmk3&amp;erg.
Hsrmktaredrsg, samlade af E88eIde.
Fi9edn ’ ka-Bremer-Förbnndete meddelanden: Arsberiittelser från qvinnoföreningar.
Hvarjehanda i qvinnoHgmn.
p r i s pr årgång: Forbundets medlemmar kr, 8,50.
{For Fbr icke medlemmar 4900.
79 I
Ränte- och Kapi~l-F~r~~kringsanstalten i Stockholm emottager i helt Krontal penningar till beredande af Lifräntu (ension) eller Kupitnl att 1 ftas på en u pgifven-der.
Kontoret, N: r 6 Stora ygabn, hå es öppet a 8 söckendags förmiddagar kl. 11-2 samt onsdagar 6-6 e. m.
För i Stockholm bosatta obemedladegersoner, som in- siitta, medel for att bereda lifränta, betalar osterländska För- eningen förvaltningsaf ift samt för insatser, ej ofverstigande under ett &amp; r 60 Kr., Zfwp procent såbsom premium; hvarige- nom för hvarje sålunda insatta 6 Kr.
k 8 cd H u W u dk o n t or: Malmtorgsgatan 5.
Pg rs Allmänna Liff orsäkringsaktiebolaget,
i Då antalet friimlingar, som årligen besöka vårt land, viker, och Sverige med rätta genom sin natur, sång, ~9 uppfinningar, industri m. m. allt mer tager utländingenk uppmärhm- het i tknspdlk, ämnar undertecknad, som sedan år 1875 med &amp; 3 och d %d bistiitt fr&amp;mlingar af olika nationer här i hufvudstad T o r i utlandet öfverallt funnit lifliga sympatier för Sverige skarne, ' att f f i.
början af Oktober öppna S v e n s k a Främlingsbyrån vid Gref-Thuregatan 24 B, la de anvisningar, der utländingar af alla nationer fortfarande- all den hjelp, af råd och upplysningar, som rle åstunda, med ' hvilken: de kunna vara i behof i ett främmande land.
Undierteoknad har redan satt sig i förbindelse med och afsändt meddelande (&amp; vis aux touriste$) till oliks orter i utlandet shsom till flers fr&amp;rnrn8nde siinde- bud, med hvilka han egcr personliga relatioder, titl &amp; ok ' s mer.
iin 60 filialer pB olika plateer af jorden, till flere för hvilka dia+ lofvat sia medverkan: Den utländska preaeen, till Miken jag sk n$gra Ar tillbaka lemnat bidrag f r h Sverige vid vigtigara.
tillfällen (bl.
!&amp; ?US) torde komma att göm saken kand i utlandet.
9 På det att främlingar, som af intresse för svensk kultur, historia, vitterhet eller annorledes af politiska och sociala fränsyn besöka v&amp; l t d for studiers idkande, eller efter erhlhllen anstallning bosiitts sk härstiides, snart skola uppnå iindamiilet med sin härvaro, kommer.
Joseph Roux: Pensees.
Paris 1887, 4: Ine ed.
Anteckningar af Sigrid Leijonhufvud.
Frankrike har utbildat sig en literaturart, SOM i andra länder eger jämförelsevis få representanter, npensken-litera- turen.
Till formen närmast påminnande om ordsprilkslitera- turen, skiljer den sig derifrån genom ett rikare innehåll, i det den hämtar sitt stoff ej blott ur den dagliga erfarenheten, utan än mer ur en rik humanistisk bildning.
Det uttrycks- fulla, koncisa franska språket lämpade sig tidigt för denna gren af skriftställeri, som också i dess literaturhistoria är re- presenterad genom en rad af ' glänsande namn från Montaignes tid till våra dagar - en Pascal, en Labruybre, en Laroche- foucauld, en Joubert m. fl.
En ny " medailleur de pens6esn har på sista tiden framträdt i abbk Joseph ROUX, hvars egen- domliga författarskap får sin rätta belysning genom den kort- fattade biografi som Paul Marikton lemnar i företalet till hans npenst5esn.
Joseph Roux föddes 1834 i Tulle af fattiga föräldrar och bestämdes tidigt till kyrkans tjenst.
Latinet blir hans andra modersmål, " je l ' aime d ' amour ", säger han och tillkgger, att bans prosa och hans vers än i dag vimla af latinismer - " afsigtliga?
- nej, komna af Guds nåde " (venus de grace).
Efter väl använda studieår vid seminariet i Brive, der han röner mycken uppmuntran, stannar han dock på en landtprests obemärkta plats, måhända till följd af den kyrk- liga styrelsens förkärlek för medelmåttors befordran.
Först skickad till Varetz, kommer han sedan till St. Silvain nära Tulle, der han tillbringar tolf år för att slutligen 1876 hamna i en aflägsen by i Bas Limousin, St. Hilaire le Peyrou, der han ännu har sin verksamhet.
Från det han lemnade Brive till 1885, d. v. s. under tjygufem år, kan man räkna endast två afbrott i hans enfor- miga lif.
Det första 19 ' 70, vid ett halft års vistelse som in- formator pii ett slott i Normandie, det andra genom ett besök i Paris vid hundraårsfesten till Petrarcas minne, 1874.
Vid sin första utflygt i verlden hade han dock olyckan förlora sex häften af sina " pensees " på bangården i Chartres - en bitter förlust, som endast delvis kunnat ersättas.
i72 Under Pariservistelsen kom abben i en for hans utveck- ling betydelsefull beröring med " Le Felibres ", ett sällskap, som gjort till sin uppgift att häfda det provengalska språlkets och den provenvalska literaturens rätt.
Hans bidrag på li- mousinsk dialekt inforda i " Revue des langues romanes ", For- anledde en brefvexling mellan honom och Marihton, som haft till följd utgifvandet af hans skrifter.
Marieton har äfven besökt abben, och han talar om Bas Limousin som en mycket aflägsen trakt, der bygdemill måste användas så väl vid kristendomsundervisningen som vid affärsuppgörelser o. s. v. Så trånga äro de yttre förhållanden, mot hvilka abbens rika, känsliga, arelystna natur haft att kämpa.
Enslighetens börda är också ett tema, som ligger nära till hands för honom.
Post budets ankomst, regnets enformiga plask, nästan hvad som helst för hans tanke tillbaka derpå, och den ger sig luft med olika grad af styrka.
Är clet resignation i hans yttrande med afseende på Montaigne: " enslighetens dysterhet, som 72alo kände blott under en del af sin lefnad, har varit min följe- slagare allt ifrån ungdomen ", så är det bitterhet i den korta satsen: " ensamheten lifvar, ensligheten dödar " och snart sagdt förtviflan i det lidelsefulla utropet: " jag har ej lefvat än, jag har ej handlat; det lilla jag kunnat företaga, har alltid sprun- git sönder i min hand. "
Ja, än mer, känslan af hans afskilda lif genomtränger som en grundton af vemod alla abbe ROUX ' penseeu, och en följd deraf visar sig i den misstro mot nuti- den, äfven i dess mest berättigade sträfvanden, hvaroin de ofta vittna.
" En solstråle ", säger han t. ex., " är mera välsignelse- bringande for fattigt folk än alla våra nationalekonomers drömmar. "
E n annan gång påstår han, att " " harje bonde, som lär sig läsa och skrifva, afsvärjer i sitt hjerta laiidtlifvet "; ifrarna för obligatorisk undervisning förehåller haii den all- varliga frågm?
" Gör väl eder upplysning goda naturer bättre lika ofta, som den gör dåliga naturer sämre? "
Träffande säger han en annan gång: " Den antika kon- sten höljde människokroppen i oskuldens majestät; den mo- derna konsten afkläder själfva nakenheten ", och på ett annat ställe: " Historien hafva de gamle gjort till ett loftal, vi till en nidskrift. "
* 9 f
173 Bristen på tillfällen till allsidigt utvecklande tankeutbyte gör sig märkbar i de reflexioner öfver literatur och skalder, som utgöra första delen af abb6 ROUX ' bok.
Det hindrar dock ej, att såväl i denna som i kapitlen om vältalare och historieskrifvare tankar finnas, som fängsla genoni slående sanning och uttryckets djärfhet och kraft.
Förfn väljer träf- fande bilder, då han liknar Andre Chhier vid " ett skönt atenskt tempel, utan något altare åt den okände guden "; 5 % ock, då, han utropar: " Döm ej en vulkans utbrott efter den stelnade lavan, ej en improvisation efter det upptecknade ordet! "
Med en viss humor säger han längre fram: " Irnprovisa- tören akte sig att improvisera andras tänkar ", och poetiskt miilande är följande parallel: " Innan Judith trädde fram för Holofernes, iklädde hon sig sina rikaste smycken, armband, iirhängen, halskedjor oc,h ringar, purpurbindlar och gyllene nålar.
Dessutom gaf Gud henne fägring. "
" Så pryder sig äfven talaren med känslor, tankar, bilder, alltsamman godt och bra, men vanmägtigt utan det sköna, denna sanningens fägring. "
Abbens tankar om begiifning och karaktär, om glädje och lidande, lif och död, Gud och religion äro direkt eller indirekt bekännelser om hans eget själslif och som sådana a f djupt mänskligt intresse.
Man ser honom själf bakom uttryck sådana som: " FinkSimliga menniskor tåla bättre dum kritik an dumma loford " och: " Ödmjukheten kan ej förödmjukas. "
En anstrykning af pessimism framträder mer än någon- sin i denna afdelning; så i följaiide satser: " Det finnes ofrukt- bara själar, i hvilka intet slår rot, hvarken dygd eller last "; - - " Hvad är vår erfarenhet?
En torftig liten koja, bygd af spillrorna från de guldprydda marmorpalats, som bära namn af i l l ~ s i o n e r; - ~ - " Hur litet känna vi ej äfven dem, som vi känna bäst! "
Och hvilken djup känsla af det närvarandes clissonanser ligger ej i följ ande halft skämtsamma reflexion: " På hebreiska betecknar samma ord det sköna och det goda.
Detta ord förskrifver sig från paradiset.
Det intygar språ- kets ålder och kan tjena till bevis för dem, som påst ' A, att Adam talade hebreiska. "
174 Någon gång, i synnerhet då fråga är om nutidens filosofi, framlyser den katolske presten väll tydligt och stilen får en anstrykning af predikoton.
Deremot finner författa- rens religiösa känsla ofta uttryck i strofer af hög lyrisk skönhet såsom: " Inbilla sig veta hvad kärlek är, utan att älska Gud, det är att taga en liten grumlig vattensamling för det vida hafvets strålande blå. "
- - - - " Gud är regnet för ett af sorg förtorkadt hjerta.
Gud är solen, för ett ansigte, som badar i tårar. "
Djup sanning ligger ock i satserna: " Älska att veta är mänskligt, veta att älska gudomligt ", och " Man vinner verlden genom tron på sig själf, himlen genom tror; pli Gud. "
Den katolske landtprestens afstängda, enformiga lif har, med sitt af abb6 Xoux så bittert insedda, hämmande tvång, dock utgjort betingelsen för det bästa och värderikaste - han skrif vit, reflexionerna öfver den limousinska landtbefolkningen.
Abbens vakna iakttagelse har nämligen dag för dag koncen- trerats på detta enda material, som han också nu till fullo beherskar, och han har, såsom hans biograf säger, samlat rik- ligt stoff till en " tafla, som ännu fattades i den franska lite- raturens museum. "
På sitt korta, kärnfulla språk framslungar han en djärf sats, som blixtlikt belyser bygdelifvets och bondenaturens skuggsidor.
" Bonden dör af hunger hela sitt iif, för att ha något att lefva af, då han är död.
- - - - En bonde är människa ungefär lika mycket som ett marmor- block är staty.
- - - Bonden medger, att den obetydligaste bodbetjent i staden är för mer än han. "
Längre fram träffar man följande påstående: " Så snart en bonde kommer till marknaden, kan man ej mer räkna på honom som kristen, som människa.
Han är som spindeln midt i sitt nät.
Blods- band, vänskap, vördnad - allt har förlorat sin helgd för ho- nom.
Man märker, att han är fast besluten att bedraga, om det så vore sin närmaste granne, om det så vore far och mor, för att få sälja till så högt pris och så fort som m6jligt. "
- På ett annat ställe säges bonden sakna fosterlandskärlek: nVill du siitta en bondes själ i låga, vill du se honom fruk- tansvärd, så ropa åt honom: " det gäller din gård, dina åkrar, din boskap - gif akt! "
Hur skarp än abben är i sin kritik af bondenaturens brister och lyten, har han dock öga äfven för de drag af tå-
175 lamod, kraft och from resignation, som utmärka den: " Tre slags qänniskor ", säger han, " dö utan knot: prester, soldater och bönder. "
Sådana drag framträda i synnerhet i några af de längre skildringarna, så t. ex. i berättelsen om Matheline, der det bland annat heter: " Matheline ser ut som en vanlig bondqvinna.
Vadmals- kjol, krage af röd kattun, hufvudduk af groft linne - kan man väl tänka sig något tarfligare?
Men se på hennes an- sigte rigtigt noga!
Påminner det ej om Michelangelos Piet&amp;?
" Det är ett magert och blekt ansigte, infattadt i rödt hår, här och der blandadt med silfvertrådar.
Rynkor fåra pannan, tinningarna, kinderna; dessa rynkor äro ej alla tidens verk, ' sorgen har i tysthet plöjt en del af dem.
De gröngrå ögonen, beslöjade af långa, ljusa ögonhår, stråla af lugn viljekraft.
Hela ntseendet inger vördnad, ja skulle nä- stan inge fruktan, om ej godhet och mildhet bodde i linierna kring munnen, såsom dufvor bo i bergskrefvor. "
" Hennes gubbe skulle varit en stackare utan henne.
- Han älskade flaskan, och hur mycket ondt bor ej i den!
Den &amp; r som Pandoras ask, minus hoppet.
Genom att visa mannen en vänlig uppsyn och gömma sina tårar till ensam- heten inför Gud, lyckades dock Matheline inympa på denna grofva natur ett kristet samvete, så att den kunde frambringa frukter af redlighet och tro. "
- " Matheline är traktens försyn.
Alla olyckliga välsigna henne.
En karl har spräckt hufvudskålen vid körsbärsplock- ning; hvem skall lägga på förbandet?
En hustrin har fått missfall; hvem skall vaka hos henne?
Enkan der har förlo- rat sin son i Tonkin; hvem skall trösta henne?
Matheline och åter Matheline.
Hon, som måste arbeta för sitt uppehälle och knappt kan läsa, hvarifriin får hon väl alla sina almosor, alla sina visa ord, hela sin ädla och finkänsliga uppfattning?
Från sin tro.
O, hon är beundransvärd i sin enkla fromhet! "