Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty om den nuva- rande » kvinnopolitiken är ett nät af de finaste, ett system af tusende hjälp- medel » o. s. v. för att hvarje helgfri H E L L B E R G.
Nicoline 4&gt;:de årg.
Utgifnlngstid: (vid kompletteringar).
Luplau, o n r a d.
septembernumren för i år den malde om hennes bortgång ur tiden, men det torde vara af intresse för Iduns läsarinnor att få höra något mera om en kvinna, som öppet, ärligt och oförskräckt kämpade för kvinnans rättighet, ja, skyldighet att deltaga i det politiska lifvet.
Nicoline Monrad, född 1823, gifte sig vid 24 års ålder med teol. kand. Luplau, som kort efter giftermålet fick ett pa- storat i Sönderjylland (Slesvig); och det starkt upprörda andliga lifvet ute i detta landskap jämte de allvarliga förhållanden inom politiken, som där rådde, hafva säkert starkt bidragit till att utveckla den unga kvinnans tan- kar och rikta henne3 blick på allmänna ange- lägenheter.
Under kriget 1864 blef hennes man, i likhet med många af sina danske medbröder, af preussarne drifven bort från den af dem annekterade provin- sen, och två år senare fick han pastoratet i den lilla danska staden Varde, där båda makarne lefde och verkade i 22 år.
Här var mycket att göra för en dylik kvinlig arbetsförmåga; fru L. spa- rade sig ej, och där
S k å d a på å k e r n ett h v e t e a x: t o m t det håller sig u p p r ä t t; F y l l s det af g y l l e n e korn, b ö j e r det hjässan m o t j o r d.
•J3.
fanns mer än en slapp och loj natur, som ön- skade, att hon måtte lemna dem och samhäl- let i ro med det gamla eländet; men för alla dylika önskningar var Line Luplau stendöf.
Hon stiftade snart en allmän hjälpförening, som ännu verkar till stort gagn för många fattiga, och hvilken fru L. med sin stora ad- ministrationsförmåga slutligen fick så organise- rad, att den omsluter hela staden och nu är Vardeboarnes skötebarn.
I nämnda landsortsstad började hon äfven sin verksamhet i kvinnosakens tjänst, dels ge- nom att själf utlysa möten och hålla föredrag i ämnet, dels genom att inbjuda andra talare till staden och omnejden, och snart blef röst- rättsfrågan för henne den viktigaste punkten i kvinnofrågan, så att, när föreningen » Dansk Kvindesamfund » 1889 till regering och riksdag insände en adress om kommunal rösträtt för kvinnan, hade fru L. ensam samlat öfver 2,000 underskrifter på adressen.
Som bekant är det så ställdt för danska statskyrkans prester, att de, liksom andra statens tjänstemän, åtnjuta pension på ålderdomen.
För 3 å 4 år sedan tog Luplau sitt afsked samt flyttade in till den danska hufvudstaden, oeh det var först där, som hans hustru fick tillräckligt fält för sin ofantliga arbetsförmåga och kunde utveckla sina lysande förståndsgåfvor, sin oböjliga energi i förening med en sällspord hjärtegodhet.
För fru L. voro alla de medgifvanden, som så småningom gjordes i den s. k. kvinnosaken, idel obetydligheter: politisk rösträtt var för henne det första och det sista i denna fråga, oeh de positiva resultaten af hennes sträfvan- den, för att kvinnan en gång i framtiden måtte kunna nå detta mål, voro för det första grund- läggandet af Kvindevalgretsforeningen, hvars ordförande hon var, ända tills hon af den sjuk- dom, som ändade hennes lif, tvangs att ned- lägga denna befattning.
Dessutom satte hon i gång den bekanta interpellation, som i januari 1890 vid valen till Folketinget egde rum i Köbenhavns alla kretsar och äfven ute i provinserna.
Det var första gången i Danmark, som kvinnor upp- trädde vid ett riksdagsval, men det torde ej ha fallit någon af de män in att skratta, som då hörde och sågo fru Luplau uppträda som tala- rinna.
Men motståndarnes hån och löje hade hon förut i rikt mått fått smaka, och just om denna punkt skrifver en af hennes minnestecknare, som var hennes politiske motståndare: » Hon har ställt sig fram, dä skrattet var starkast; hon visste ofta, att hon var föremålet för det, men stolt och vacker stod hon och lät skrattet rulla omkring sig; det gick henne ej till hjärtat; hon såg klart, att det måste upp- höra, och hon önskade gärna att taga sin andel af opassande hån, som måste ha aflopp. » Äfven arbetarefrågan omfattade fru L. med lifligt intresse, och inom helt kort tid satte hon sig fullständigt in i alla fackföreningarnas styrelse och i hela den vidsträckta administra- tionen i den köbenhavnska arbetarerörelsen.
I sin egenskap af styrelseledamot för Kvin- delig Fremskridtsforening föreslog hon — och genomdref — att nämnda förening föranstaltade sällskapliga sammankomsterför kvinnor och män.
För ett pris af 25 öre fingo deltagarne njuta Y.
J3ESK .OW.
af god musik, säng och uppläsning af diktverk o. d. samt — kaffe med bröd.
Dessa sammankomster, hvilka voro afsedda att närma de olika samhällsklasserna till hvarandra, vunno stark anklang, och det var på en dylik sammankomst, som jag lärde känna fru L.
» Om ni ej är rädd för socialdemokraternas lokal i Römersgade, så möt oss där i afton! » sade en af medlemmarne i Kvindelig Fremskridts- forening.
» V i ha julfest därstädes. » Det mötte en del svårigheter för mig att få köpa biljett, emedan jag ej var i sällskap med någon af medlemmarne i föreningen, men slut- ligen kom någon, som kände mig, och jag slapp in.
Strålande belysning öfver en välklädd, leende, pratande och kaffedrickande folkmassa i den stora salen, täta grupper af herrar och damer (själfva sade de » män og kvinder ») i smårummen; fru Luplau, ordföraide, kom direkt från någon festmiddag, fin, nobel i sätt som i dräkt och med ett glädjestrålande ansikte.
Efter slutad kaffedrickning besteg hon talar- stolen och kungjorde programmet för aftonen.
Där fanns ingenting sökt eller uppstyltadt hos henne; det var helt och hållet den bildade värdinnan, som i sin egen salong sökte bereda sina gäster en treflig afton.
Och så följde musik, sång och uppläsning af idel muntra saker.
En lärare uppläste ett lustspel; efter dess slut kom fru L. bort till mig.
» Det där var ett dåligt val, tyckte ni väl? » sade hon, och jag medgaf, att hon träffat min tysta tanke.
» Ja, och däri har ni rätt; det är styggt och dumt att håna och karrikera något särskildt stånd, » tillade hon.
Och jag tänker, att den ifrågavarande uppläsaren fick sig en lektion i det passande och tillbörliga af henne.
Under dessa sammankomster sörjdes alltid för, att slutet af aftonen egnades åt lekar och ringdansar, så ock denna kväll.
Inom några minuter voro alla bänkar och stolar röjda ur den stora salen, och hela den ofantliga män- niskoskaran böljade par om par i en liflig promenadpolonäs.
» Tilltror ni er att leda lekarne? » frågade ordföranden en låDg ljushårig seminarist, och han åtog sig detta.
Helt säkert fanns här folk af äfven de nedre samhällslagren, men en handklappning af denne yngling stannade eller satte i gång de olika jullekarne med en sådan precision, som om hela programmet varit noga inöfvadt, och som om paren varit tio i stället för några hundra.
» Här finnes en massa af våra socialister, » sade fru Luplau till mig, » och medlemmarne af Kvindelig Fremskridtsforening ha med all flit sökt att sätta sig i förbindelse med just dem för att få in en ny drifkraft i denna rörelse. » » Hvilken då? » » Människokärleken.
Nu är det hatet mot kapitalisterna och mot de bättre lottade i sam- hället, som leder massan; de mera lyckligt ställda bland oss kvinnor måste verka, för att arbetsfrågan kommer in i rätt spår, så att det hela ej slutar med allas krig mot alla. » V i skildes åt i vimlet, jag såg aldrig mera fru Luplau, men minnet af hennes lifliga, in- telligenta ansikte och hennes nobla väsen, är en skatt, som jag vårdar och tager fram, då antingen kattaktig list, koketteri och smålögner framställas som det slags kvinlighet, hvilken vi böra eftersträfva, eller då jag i lifvet möter dessa kvinnovarelser, hvilka i ord, åthäfvor och oseder söka härma illa uppfostrade ynglingar och till hvilket pris som helst söka ådraga sig uppmärksamhet.
Det är ju en tämligen allmän föreställning, att de äkta män, hvilkas hustrur syssla med samfundsangelägenheter, äro djupt beklagansvärda.
Det kan ej förnekas, att sorgliga exempel kunna anföras till stöd för sanningen af en dylik före- ställning; men att det skulle vara en allmän regel, att de rikast begåfvade kvinnor, hvilka begagna sina gåfvor till det arbete och den kallelse, som blifvit dem gifna, skulle vara de sämsta hustrurna, är ett lika orimligt antagande, som att alla de män, hvilka verka för det all- männa bästa, skulle vara de sämsta bland äkta makar.
Kvinnan har långt mera än mannen, den mäktiga förmågan att kunna egna sina omsorger åt mångahanda; hon kan hafva » många järn i elden », utan att något af dem förstöre3, och det är icke genom att arbeta med allmänna angelägenheter, som hustrun ödelägger sitt hem- lif; detta sker blott i de fall, då hon blir af män — eller kvinnor — bortkollrad, så att hon, så att säga, går rundt, rundt omkring sitt eget kära jag, bärande någon samhälls- fråga eller något problem på en » presenter- bricka ».
Line Luplau var hustru till en prest, och hon kände tillräckligt till den allmänna meningen i sitt lilla land för att betänka sig mer än två gånger, innan hon bröt mot den gällande sed- vänjan oeh talade på ett offentligt möte.
Mest bekymrade hon sig för, hvad hennes make skulle säga om ett dylikt steg och för de olägenheter som han, presten, skulle få genom detta; och först när det blifvit henne fullkomligt klart, att hon följde en verklig kallelse, talade hon med honom om saken.
Hon kände det som ett rent underverk, då han kärleksfullt oeh enkelt svarade henne: » Du får göra, hvad du känner dig drifven till; jag vill ej lägga hinder i din väg.
Gå du med Gud! » Fru Luplaus hem vittnade om iakttagandet af regeln: » Detta skall du göra, men det här skall du icke underlåta, » och att hon äfven haft öga för barnets anlag, därom vittnar hennes dotter, som blef satt i tillfälle att följa sin kallelse.
Maria Luplau är nu en bekant måla- rinna.
Vid Line Luplaus mycket högtidliga begraf- ning talade bl.
a. hennes efterlemnade make vid grafven, och detta tal skildras så som det mest gripande bland alla.
» Det var ju också, » säger en dansk tidning, » hans lifs djupaste strängar, som måste klinga, och sannt och in- nerligt talade han om denna storslagna kvinnas lif i kamp, förtröstansfullt oeh varmt om det eviga lifshopp, hvilket hon också hade delat med honom.
Hon hade många egenheter och fel — » så slöt han sitt tal • — » och om hon har sårat någon, så ber hon nu genom min mun: Var icke ond på mig! » Ave.
" Store bror. "
» Nej, » han säger, » spar på gåfvan, Kanske kommer jag tillbaka Mera värdig till min syster.
Hjälp mig fader, du, därofvan. » ^ / ändring ' smannen, het af färden, På det svala, mjuka gräset Vid en källas brädd sig kastar, Blott en liten enkel vifva Modlös, hopplös, trött på världen.
Ifrån barnets blomsterknippa Gömmes inom nötta jackan, Minne för de dar, som blifva.
Yngling blott, han dock har pröfvat ' Både hunger, köld och plåga.
Dräkten är till trasor sliten, Sist en nickning, hälft förlägen; Moden all hans kraft har röfvat.
Och som förvandlad Går han lätt och spänstigt framåt, Nu ett mål han har för vägen.
Efterlängtad utaf ingen, Ej af någon sedd med glädje, Hemlös, dådlös, öfvergifven, Sårad falk med pil i vingen.
Ej en moder för hans bästa Höjt en bön, ej faders öga Höljt hans steg på villsam bana, Ej ett band att hjärtat fästa.
Blö han sitter.
Blicken glider Liknöjd in i skogens dunkel Utan mål lik trötta tanken.
Bolen sjunker.
Dagen lider.
— Upp ur drömlös ro han spritter Yid små lätta tramp på stigen, Hr assel utaf böjda grenar Och en sång likt fågelkvitter.
Solens sista strålar glöda Hå ett lockigt barnahufvud; Hram ur kjorteln, lyft till hälften, Titta blommor, hvita, röda.
Tvänne klara ögon blicka Vänligt strålande mot vandrarn.
- » Store bror, jag är så törstig, Gif mig vatten, jag vill dricka. » Store bror!
Som blixt i natten Lyser upp ett öde landskap, Genomglänser ordet hjärtat.
» Store bror, ack, ge mig vatten T » Utur renseln tar han bägarn, Hyller den med klara drycken.
Hliekan dricker, ler och räcker Den tillbaka, tom, åt ägarn.
Se ' n på tå hon raskt sig höjer, Lägger tvänne mjuka armar Om hans hals och räcker munnen Till en kyss.
Men gossen dröjer.
Artighet.
lefva i en forcerad tid.
Sauve qui iQMF ' peut; vi hafva i vår iltågsfart icke mycken tid till tankar på andra, till att stanna och visa våra medmänniskor den vän- liga artighet, hvilken i icke oväsentlig mån skulle bidraga till en behagligare samlefnad.
Den nya världens kultur, karaktäriserad ge- nom några bragder på uppfinningarnas om- råde, tränger sig mera och mera på oss, och i Amerika har man alltid brådtom, där sprin- ger folket på gatorna, och man hinner knappt lyfta på hatten till helsning för en mötande bekant.
En svensk-amerikansk pastor, som för ett antal år sedan helsade på i » Old Swe- den », fann sina forna landsmän här hemma förekommande och älskvärda i jämförelse med de nya, han förvärfvat; men om vi företoge en jämförelse mellan nu lefvande generation oeh dem, som före oss byggde och bodde i vårt kära fädernesland, huru skulle månne den jämförelsen utfalla?
Måste vi ej med- gifva, att vi uti ifrågavarande afseende dege- nererats från de förfäder, som gjorde sig för- tjänta af benämningen » Nordens fransmän ».
Ä r icke artigheten i vår tid allt för mycket underskattad bland oss?
flltfU V i kunna ej härmed sägas vara » en för- gången tids berömmare » på den närvarandes bekostnad, och vi äro fullt med på det, att talet om » den gamla goda tiden », och huru mycket bättre människorna oeh förhållandena då voro, helt enkelt beror på, att minnet för- gyller ett gånget skede, som icke längre kan göra oss någon förtret.
Sorgligt vore det i sanning, i fall världen befunne sig i ett till- stånd af ständigt tilltagande försämring.
Nej, optimist härvidlag måste man vara och tro på ett, om också långsamt, dock säkert framåt- skridande; å andra sidan får man j u i rätt- visans intresse ej vara blind för vare sig sin egen tids lyten eller en förgången tids för- tjänster.
Till de förra hör, efter gjorda iakt- tagelser, ett mindre artigt sätt att umgås, som vittnar om likgiltighet för nästan, och i hvil- ket själfviskheten ohöljd sticker fram; till de senare det mångbesjungna » fina vettet ».
Mången, som befinner sig vid lifvets mid- dagshöjd, har helt säkert från sitt barndoms- hem minnet af någon gammal herre, hvilken I bockade sig så artigt till och med för famil- jens små flickor, oeh med hvilken en fläkt af den Gustavianska tidens långt uppdrifna politesse kom in i förmaket.
Huru olika voro icke onkel Karl Fredriks maner mot gossarnes två trappor upp, hvilka knappt vårdade sig lyfta på mössan, då de mötte en i förstugan, och ropade » flickungar » och an- dra för ens dåvarande ståndpunkt lika djupt kränkande tillmålen efter en!
Dessa repre- senterade den unga tiden.
Och så denna gamla dam med de grå » kanonlockarne » — mormors vänninna från ungdomsåren — med sin djupa, siratliga nigning, med sina vänliga frågor efter sådant, som rörde oss, huru kom hon ej oss unga flickor på skam, oss, som tyckte det kunde vara nog att knycka litet på nacken till helsning, och som så frimodigt lade beslag på konversationen för egna intres- sen!
Kanske ler en och annan vid tanken på dessa urmodiga typer och finner hos dem en- dast en anstrykning af komik; till den grad i motsatt riktning har vår senare smak i detta fall gått.
I själfva verket voro de icke löjliga alls, och vi skulle hafva mycket att lära af dem.
P å tal om dem manas fram för vår syn » det gamla paret » hos Malm- ström, och vi höra den gamle gustavianen säga till sin äkta hälft: » Det var en annan tid, som förde oss tilisammaan: Behagen hade här ännu sitt tempel kvar.
I umgänget hvad lif, hvad vett, hvad ädel gamman, Hvad kvickhet och behag, hvad skämt och fröjd det var!
Ja, i en annan tid väl andra seder råda?
Det falska allvar nu vill världens herre bli. » Om dessa representanter för en äldre tid, då belefvenheten, älskvärdheten, vördnaden för de gamla samt hyllningen åt kvinnan spelade en så betydande roll, ginge igen i våra dagar och inträdde på en del offentliga ställen, där herrarne tillåta sig behålla hat- tarne på och måhända röka i fruntimmerssäll- skap, — huru sknlle de ej häpna?
Och om de stege in i våra hem och såge familjens unga söner halfligga i fåtöljerna, hörde dem tala i öfverlägsen ton om » gubben », med oför- synthet om sina lärare, såge döttrarnas bri- stande uppmärksamhet, ofta ovänliga, stun- dom snäsiga sätt mot sina mödrar, — huru skulle de ej fasa.
Huru har icke för öf- rigt sällskapstonen sänkt sig på artighetens skala, sedan de voro med!
Hvar skulle de nu få höra dessa franska vändningar och fina repliker, hvilka i deras ungdom voro uppöf- vade till verklig talang?
Konversationen har blifvit försimplad.
Och om det inkastet gö- res, att den forna samtalstonen stundom var frivol, svara v i: är det bättre, att ungdom af båda könen i salongerna och balsalarne » drager under debatt » våra moderna » sam- hällsförbättrares » sedlighetsteorier och yttrar sig om literära alster, hvilka våra mödrar och mormödrar skulle hafva rodnat för att känna till?
Hvar finnes nu denna ridderliga complaisance mot kvinnan, henne, mena vi, om hvilken man i förmyndarkammaren icke kunnat uppsnappa, att hon eger så och så många » hundra ».
Nej, den forna oresone- rade artigheten är borta, den är gammalmo- dig och anses oförenlig med nu rådande rast- lösa kamp för tillvaron.
V å r tid består sig på sin höjd med ett genomskinligt krusande för rika pappor, dito döttrar, tanter och onk- lar, ja, öfver hufvud för sådana personer, af hvilka något är att vinna.
» Det falska allvar nu vill världens herre bli. » Det är icke utan, att man sökt göra artig- heten misstänkt såsom stridande mot sanning och uppriktighet, ja, vi hafva hört strängt
religiösa personer ogilla den såsom synonym hon inträder där, för att slippa höra hennes med ett världsligt skenväsen.
Därmed för- nedlåtande beklagande af någon motgång, som håller det sig nu så, att allting har sin träffat en, eller hennes skrytsamma omnäm- vrångbild här i verlden, så ock denna egen- nande af hennes egna utmärkta förhållanden, skap.
A t t vara charmant, att i viss mån hvarvid man tycker sina egna krympa till- spela och uppträda som den älskvärda eller samman till noll och intet värde.
Den fina att » göra i behagsamhet », om uttrycket till- takten finnes ej till för henne.
Och den unge låtes, är mycket dåligt.
Hvar ligger då skill- eleganten, som ser så prydlig ut, då han pro- naden?
Saken är så luftig, att den undflyr menar i » östra alléen » mellan klockan 2 — 4, ens försök att fånga den i ord, men » det men tillåter sig ett oborstadt uppförande mot känns i luften », då artigheten är förställning.
kvinnorna i hemmet, talar om » käringar » och Man hör ej orden vibrera af verkligt erfaren gnatar öfver maten!
Och flickan där, som känsla, man får ett intryck af obehag.
Denna sitter, när hennes mor går och tjänar!
F ö - vrångbild må vi starkt motsätta oss!
rete ej dessa det simpla väsen, som vi ville En engelsk naturforskare har sagt, att det hafva bort?
naturligaste vore, att den ena människan åte Fransmännen hafva ett ofta missbrukadt upp den andra, och, sorgligt nog, tyckes un- ordspråk, som säger, att för att blifva älskad derstundom vår kultur, figurligt taladt, gå i måste man vara älskvärd.
Detta kan visser- den riktningen.
Det gäller att själf komma ligen tolkas som ett slags beräkning, att man fram, medels armbågarna eller fötterna.
A t t bör göra det goda för att själf draga nytta man, för att vinna detta mål, skuffar, för- däraf.
En sådan beräknad artighet har för- trampar, sårar och förolämpar medvandrare lorat allt värde.
Så behöfva vi emellertid på jordlifvets stråt, det frågar man ej efter.
ej tyda orden.
Den sanning, vi vilja draga Blott man själf kommer fram, fram till rike- ur dem, är den, att som en förutsättning för dom, fram till makt!
att vi skola komma i åtnjutande af den äd- Huru i strid med denna moderna vishet, laste af jordens håfvor, den rest af vårt gu- men på samma gång huru höga ocb gudom- domliga ursprung, som heter kärlek, måste liga lyda då ej de bebj ärtans värd a ord, vi vi göra oss värda densamma.
Takt och grann- finna i den heliga urkund, som har ett inlägg lagenhet äro de egenskaper, hvilka det till- i nästan alla lifvets frågor.
Hvar oeh en fö- kommer oss som en plikt att söka förvärfva.
rekomme den- andre med inbördes heder!
Den Lyckas vi däri, skola vi så småningom tränga sanna höfligheten och artigheten äro något igenom och vinna sann och tacksam tillgif- till sitt väsen sedligt, ty de innebära ett venhet, och då skall det goda, vi utsått, öfvervinnande af själfviskheten till förmån för komma igen i välsignelse öfver oss själfva.
andra; de äro långt mera än den yttre fer- Ett faktum är, att den taktlöse och ohöflige nissa, vi nyss påpekade; lika visst som det aldrig vinner verkliga vänner, om än en stor insinuanta väsendet är af ondo, äro de ut- skara, som tros vara det, tränges kring hans strålningen af inre dygder, som heta godhet bord för att njuta af hans goda.
och takt, ja, rent ut sagdt, af den kristliga En bild, lånad från ett besök i museet vid kärleken.
D e må därför ingalunda förbises, Sévres, föresväfvar oss i detta ögonblick.
Före ringaktas eller förkättras!
franska revolutionen framte porslinspjäserna Artigheten fordrar, att man ej säger eller gör något, som är obehagligt för nästan, att man ej afsiktligt låter henne känna den möj- liga egna öfverlägsenheten, utan fastmer visar henne det mått af heder, som tillkommer henne, utan att det på något sätt får slå öf- ver och likna ett hån.
Artigheten skall före- stafvas af välviljans, aktningens och blygsam- hetens goda ande, och j u mer den förenar sig med uppriktighet, skola dess gamla bud icke upplossas, men utvidgas och förnyas un- der friare former.
Sann noblesse och god uppfostran kännetecknas af ett vördnadsfullt bemötande af föräldrar, lärare och kyrkans tjänare, på grund af hvad de representera; af en vänlig uppmärksamhet mot gamla, bräckliga och förbisedda, sådana hvilkas lycka är i nedan; af hjärtlighet utan nedlåtenhet mot dem, som bero af oss; af ett vänligt tilltal af en körsven eller en handtverkare, af att man undviker att vidröra något för den andre ömtåligt ämne och i stället för på tal det, som är honom angenämt o. s. v. P å nu nämnda stycken hafva vi att rikta vår upp- märksamhet, och särskildt åligger det föräl- drar och uppfostrare att visa barnen och ung- domen på dem, ty det släkte, som nu växer upp, tyckes, i stort sedt, verkligen visa en be- klaglig tendens till ett kärft, pietetslöst och själfviskt sätt att vara.
Man borde säga de unga, att det är simpelt att vara oartig.
Den kvicka madame Staél har på något ställe ytt- rat: I l n ' y a d ' impolies comme les servantes parveunes et les ' filles de duchesses descen- dues.
Han I sett denna pösande fru, som gift sig till penningar och från intet blifvit » hög ».
Flyr man ej, om man kan, ur salongen, när behagliga, lätta, ljusa, men understundom nå- got frivola målningar.
K o m så revolutions- tiden med dystra färger och tunga bilder, därpå Napoleons envåldsara med sin torra, geometriska stämpel på smaken.
Därur har sedan konsten sträfvat att framgå renad och förädlad.
Denna bild har sin tillämpning på vårt ämne.
I likhet med Ludvig X V L s Frankrike ut- märkte sig Gustaf I I I Sverige för lättsinne och ytlighet, hvilka fel till viss grad skämde bort det fina umgängesvett, för hvilket den tiden förvärfvat rykte; men man borde haft rätt att vänta, att detta skulle framgått re- nadt, förädladt och allvarligare ur de hemsö- kelser, snm drabbade äfven oss svenskar, » se ' n Gustafs sol gått ned i blod ».
Huru denna artighet än var till sin verkliga halt, hade den till sin bättre del bort få lefva kvar ibland oss!
Fransmännen måtte på intet vis kunna anses arriererade, därför att den nu omordade egenskapen ingår, kan man nästan säga, som ett grundelement i deras nationalkaraktär; kanske just den utgör det folkets hemliga tjusningskraft.
* * * Mormors mor, som sitter öfver mitt skrif- bord, klädd i robrond af grön sidensars, med mouche på kinden och pudradt hår, smålog, som j a g tyckte, mildt och gillande, då jag nyss såg upp till henne från min skrifning.
Det gladde mig så mycket mer, som jag van- ligtvis har liksom en förnimmslse af, att hon med mindre välbehag ser sin dotterdotters dotter doppa så mycket i bläckhornet.