Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Nej, jag nedlade endast ett missförstånd af remissen uti Svarandernes förklaring, emedan jag fann det omöjligt, att dem skulle vara tilivitad förnärmelse af beskattningsrätten, då dem blifvit påbördadt, hvarken att hafva pålagt någon icke lagligen införd och gällande utskyld, eller att hafva annorlunda användt statens medel, än som beviljadt och anordnadt varit.
Om uti remissen genom åberopande af §§ i grundlagarna, som härom handla, åsyftas alt visa en högre grad af brottslighet i den åtalade försummelsen att verkställa den beslutna förändringen i sättet för grundskatters utgörande; så var dock dermed visserligen icke sagdt, att sådan åtgärd blifvit vidtagen, som innefattade bokstaflig öfverträdelse af nämnde §§; och dessförutan kunde något lagligt ansvar för derutinnan begången grundlagsöfverträdelse icke komma i fråga.
Jag rättade derföre Svarandernes origtiga uppfattning af remissen, och var väl skyldig att så göra, derest jag icke ville ådraga mig beskyllningen att hafva till Riksrättens pröfning öfverlemnat ett ansvarspåstående, som ej grundade sig på remissen.
Sådant det i fråga varande åberopandet af beskattningsparagraferna i sjelfva verket var eller såsom beståndsdel af argumentationen för felaktighet i ärendets behandling och origtigt resultat deraf, sådant öfverlemnade jag det jemte remissens öfriga innehåll till Riksrättens bedömande då jag, med åberopande af allt, hvad som i remissen blifvit till grund för åtalet anfördt, yrkade, att så väl frågan, huruvida grundlagsöfverträdelse vore begången, som ock frågan, hvad ansvar derå borde följa, måtte med yttersta stränghet pröfvas.
Huru Riksrätten — 127 — ej blott, genom sin rättegångsordning och sin tydning af Ansvarighetslagen, undvek denna pröfning, utan ock förklarade mig hafva frånträdt det i fråga varande argumentet, betraktadt såsom ett särskildt påstående, det visar sig i handlingarna och den kritik af Riksrättens dom, jag förut lemnat.
I frågan om lofligheten att öfverträda 75 § af Regeringsformen, som stadgar lagstiftningsrätten om val till markegångsdeputerade, yttrade jag mig inför Riksrätten icke.
I strid med remissen borde jag ej yttra mig; och de der förekommande räsonnementer i ämnet voro icke af den beskaffenhet, att de kunde biträdas eller understödjas.
Svaranderne hade också icke till deras vederläggande någon ting anfört.
Min reservation bestod deruti, att då jag, enligt min ovilkorliga skyldighet, utförde det mig gifna uppdrag, jag dock icke fann mig skyldig att emöt lag och öfvertygelse något dervid tillägga eller påstå, utan ansett mig böra angifva de betänkligheter och tvifvelsmål, som derifrån mig afhållit.
Detta allt och ingen ting mer innefattar mitt högt öfverklagade, oförsvarliga förfarande, hvarigenom jag skall hafva förfuskat, förvridit, förlamat det välgrundade, förhoppningsfulla eller åtminstone till glada medborgliga förhoppningar berättigande åtalet för ett djerft, omisskänneligen frihetskränkande förfång af det skattdragande folkets fördelar.
De goda skäl, man skulle velat se af mig anförda till afsigtens befrämjande, äro för ingen del framlagda af mina stränga tadlare.
Det är ett rent postulat, att jag borde finna dem — eller ock finna mig skyldig att resignera.
Om jag nu funnit skäl, dem jag tyckt vara goda, men som af mina granskare icke vunnit bifall, eller sådana, som jag tillgripit i min nöd, ehuru hvar man med mig funnit dem odugliga; och om jag på intetdera sättet vunnit ändamålet, åtalets framgång — skulle väl detta hafva varit att bättre uppfylla min skyldighet, och befriat mig från åliggandet att resignera?—Ja, en vidrig öfvertygelse hade dock icke varit erkänd, och skandalen sålunda uteblifvit.
— Ersatt hade den blott varit af en annan skandal, den uppenbara orimligheten i försöket att vederlägga ovedersägliga sanningar.
— Derföre heter det ock, att om jag icke kunde göra det bättre, jag då borde afstå från försöket och afträda.
— Och dermed skulle det blifvit bättre?
Om jag blott visste, huru man dervid ville, att det skulle tillgått.
Hade jag öppet förklarat, att åtalet stridde mot min öfvertygelse, och att jag icke kunde utföra det, samt beseglat denna förklaring med den för mig kännbara uppoffringen af mitt embete eller, såsom en bland tadlarna uttrycker sig, satt martyrkronan på mitt förhållande; skulle väl härigenom remissens kredit hafva vunnit, då den nu anses hafva så påtagligen förlorat genom min reservation?
— Kan hända vill man heldre, att resignationen skett utan allt anförande af skäl.
— Hade då ingen undran, inga gissningar uppkommit?
Eller hade dessa verkat mindre menligt på remissens kredit, än min öppna förklaring, eller reservationen kunnat göra?
— Således, i fall detärsannt, att jag varit i vägen för åtalets framgång, stod detta näppeligen att afhjelpa, sedan den motgången för åtalets befordrare engång var för hand, att åklagarekallet befann sig i min hand, den stund remissen utfärdades.
Latt begripligt är deremot, att dylik verkan af en åklagares resignation ej kunde förväntas på en sak, hvars beskaffenhet vore den, man i en statsaktion rätteligen föreställer sig, en fråga om verklig, icke föregifven eller inbillad kränkning af lag och allmän rätt.
En åklagare, som der vågade undandraga sig sin pligt, vore hemfallen åt ett rättmätigt förakt; och en sådan uppsåtlig förnedring af en man, beklädd med ett så dyrt förtroende, är väl svårligen tänkbar.
Åtminstone vore den oskadlig, i fall den inträffade.
Ty hvem som än komme i den undanvikandes ställe, och huru han helst i en så beskaffad sak betedde sig; så skulle någon menlig påföljd deraf icke i annat fall kunna uppkomma, än om remissen vore origtig eller ofullständig.
I annat fall skulle nemligen alltid, oberoende af åklagarens tillgörande, utgången uppfylla rättvisans fordringar, eller ock felet komma att ligga hos domstolen.
Men slik tredska låter icke praktiskt tänka sig hos en Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman.
Han kan icke vilja försaka det en gång emottagna, smickrande förtroendet, nesligt bortspilla det, i stället att deltaga i en handling af den vigtigaste rättvisa mot samhällsordningen och fäderneslandet.
— Ar nu detta sant å ena sidan, och kan å den andra icke för - nekas, hvad jag bär ofvan sökt visa, om följderna af resignation i annorlunda beskaffade statsaktioner, dä lärer väl af alltsammans ej annat kunna slutas, än att det i hvarje fall vore pligtvidrigt och olofligt, långt ifrån rätt och af pligt föreskrifvet, att åklagaren, för att undvika utförandet af en sådan aktion, nedlade sitt embete.
När man yrkar, alt jag bordt göra det; lärer man väl åtminstone icke bestrida, att om jag så gjort, uppoffringen varit dermed tillräcklig, och att jag icke derutöfver behöft afsäga mig någon medborglig rätt.
Så snart jag nedlagt embetet, hade det då stått mig fritt att utgifva en fullständig redovisning för motifverna till min obenägenhet att utföra åtalet.
Om jag i denna redovisning framlagt hela förhållandet, sådant det nu synes i min förra berättelse; tivad hade då en annan åklagare, med hvad bemödande som helst, förmått uträtta till förvillande af domstolens begrepp om detta uppenbara, oförtydliga förhållande ?
Och att jag till rättfärdigande af resignationen varit i högsta grad föranlåten, att en sådan motifverande förklaring utgifva, torde väl svårligen bestridas.
Desse publicister, som fördöma mig, och som sjelfve från början stämt opinionen till så mycket missnöje öfver Regeringens förfarande i detta ämne, hvad skulle de haft att öfverklaga, om sakens beskaffenhet redan då varit så känd, som den nu mera blifvit?
Visserligen åberopar man remissens innehåll, såsom ganska välgrundadt och med skicklighet redigeradt.
Men de goda grunderna deri räcka ej längre, än man glömmer, hvad deremot blifvit anfördt om omöjligheten att utan grundlagsöfverträdelse våldföra, dels de två Riksståndens vid Ständerries beslut fästade förbehåll och dels Bondeståndets rätt att förordna om sättet för dess fullmäktiges väljande till markegångssättning; och något försök att undanrödja argumenterna emot remissen i båda dessa frågor är icke mig veterligen gjordt.
Men efter det förhållandet härutinnan hade varit utredt, skulle väl svårligen någon min efterträdare hafva kunnat, med dylik glömska, inskränka sig till åbe ropande af remissen, eller framställa dess satser såsom antagliga, utan att kunna bygga dem på nya grunder, hvilket väl icke lät sig göra, derest man ej kunde förvandla hela förhållandet.
Den hittills afhandlade meningen om åtalets fulla befogenhet och om den patriotiska pligten att göra detsamma gällande, har dock tilläfventyrs, ehuru ledande sitt ursprung från de inflytelserikaste bland våra meningsledare, vunnit mindre allmänt bifall hos dem, sorn något veta och tänka.
En annan mening, som hos dessa torde vara mera gängse och älven af eq publicist blifvit förfäktad, medgifver väl anklagelsens grundlöshet och den åtalade handlingens oförvitlighet, men fordrar icke desto mindre, att remissen skulle af åklagaren antagas såsom välgrundad, understödjas, men ingalunda motsägas eller betviflas, och att om åklagaren dertill saknade vilja eller förmåga, han då borde från embetet afträda.
Skall jag tro, att denna mening hyllas af större delen bland svenska allmänhetens bildadé medlemmar; så har jag dermed äfven antagit, att större delen af aktningsvärda svenska medborgare finner skrymteriet oundgängligt för fullgörande af vissa tjenstepligter, och nemligen äfven sådana, som tillhöra rättvisans handhafvande, ja äfven den högsta, för samhället och hela det allmännas välfärd vigtigaste, deruti mest omedelbarligen ingripande rättvisans.
Ty skulle till slut ingen åtaga sig att skrymta och mot bättre vetande låtsa gilla en anklagelse, som i fäderneslandets namn påyrkar bestraffande af en fullgjord pligt; då skulle också omöjligen saken blifva utförd af någon redlig man, som förstode den; och således mäste en hycklare, för hvilken fäderneslandets interesse är likgiltigt, härvid göra tjenst såsom Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman.
Den åter, som högr^ aktar sanningen och rättvisans fordran än fördelarna af tjensten, måste resignera, om detta är den enda medgifna utvägen att med heder komma ifrån skrymteriet.
Män af ära och upplysning måste således, den ene efter den andra, resignera; och saken blir aldrig utförd, om ej slutligen en annorlunda beskaffad person väljes.
— Att saken på allt detta ingen ting kan vinna, torde vara här ofvan ådagalagdt.
Jag har nu ytterligare bjudit skäl för mig, och hoppas hafva visat, att jag utan öfverträdelse af pligt ej kunnat handla annorlunda, än som skett.
Gäller ej detta skäl tjlj — 129 — afböjande af mina samtidas tadel; sä torde dock möjligen deraf följa att en annan gång ett lika beskaffa dt förfarande vinner bifall.
Jag skall sluta med att återkomma till det högsla nödvändiga för lagskipningen, som är det yttersta mål, för hvilket jag haft att arbeta.
Jag har sagt min tanka om den åtgärd, som jag tror vara tillräcklig att lifva och fortskynda denna stora reformerande rörelse, hvarigenom domarepersonalen skall bringas att bättre fullgöra sin kallelse.
Denna åtgärd är att förstärka Konungens Högsta Domstol med så många Ledamöter, som erfordras till dess fördelande på tvenne samtidigt tjenstgörande afdelningar.
Angelägenheten af en sådan förstärkning, hvartill planen är uppgjord i min berättelse till 1850 års Riksdag, har efter denna tid blifvit alltmera synbar.
1 stället att under nämnde år balansen af oafgjorda mål hos Justitiä-Revisionen uppgick till sammanlagde 755, hvaribland Revisionssaker 217, inhämtas nu af Herr Justitiä-Statsministerns underdåniga berättelse för år 1854, att balansen från det året till det följande stigit inalles till 1.438 mål, hvaribland 515 Revisionssaker.
På fyra år har således sammanlagda balansen ökat sig med 683 ärenden, hvaraf 298 voro Revisionssaker.
När man nu besinnar, att af detta senare slags mål, hvilka utgöra alla i högsta instants fullföljda egentliga tvistemål, omförmälta tillökning i balansen uppgått till större antal än som för året inkommit, och hvilket utgjort 283 mål, så torde väl häri ligga tillräckligt bevis, att under närvarande förhållanden något bättre tillstånd af högsta instantsens lagskipning ej står att förvänta.
Må då mitt sista ord till Rikets Höglofl.
Ständer vara en bön, att denna stora angelägenhet omsider verksamt behjertas.
Utom den redan åberopade bilagan följa härjemte dels de från Statsexpeditionerna erhållna förteckningar på Rikets Höglofl.
Ständers underdåniga skrifvelser och dels Tryckfrihets-Kommittéens berättelse.
Stockholm i September 1856. S. L. THEORELL. N. A. Fröman.
B. St.
Ombudsm. Emb.-Beratlelse till 1856 års riksdag. 17 — t'i: — d Tf> . ii: inb?.
,n igain rå!
• -f« rirn t t . ;!>: - !. ■ •; • i -n;;iiinj .'•»His-. rsiJ. i ” •• unn.' lii,i».!r,i •>•>•: f" : '• -■ ,i'" i ',i rf- • -T v i".i.'
. - 'M ->"1 •h. ! : >1 nr,ii’ ,r. rso!-..-!
• ■ -tii: . .. • i;' r: - - - ' . : .. 1 . :A i-,: ir>! :•> -c; 1 .'2 :: klt; ,.f • II i is'.
. '■ : '! : - .. ..i . ■ -..-s. : ! !•. i : :tn ; : T . '»/'fss - : .il - ... lis ; . ihjmi.Is ! fih: . r.;ri«-> i;;- '■ ■ - .. ■' ,i-l - 1 • n - .- i-!;:-.- il .JJ 3 il O H I . A .3 .ttOUtö'.
A .i. .Yi .<yjV. V. ,-A> iU.
A i:.'A T .,1- 'VA .n) A .fl — 131 — BILAGA. (se sidan 30.)
Lag om Landtmäteri-forrättningar.
Oin Ägodelningar. § 1.
Ägodelning i samfällighet må sökas, när jorden antingen ej varit förut delad, eller ock undergått delning efter annan grund, än som föreskrifves uti de om enskiften och så kallade laga skiften utkomne författningar.
I dessa skiften, der de vunnit laga kraft, må ej ändring ske, utan delägarnes enhälliga åsämjande.
Har storskifte för sig gått, hvarigenom en eller liera delägare lått sina lotter hvardera i ett eller två skiften, som utan öfriga delägares förfång kunna afstängas och med fördel odlas; gånge då ej heller dessa lotter i ny delning, utan så är, att alle delägarne derom sämjas.
Rättighet till ägodelning tillkomme besutne jordägare, ehvad de äga afgärdahemman eller del i botbyn eller ock sådan utjord, som ej under hemman i byn lyder; så ock boställshafvare och dem, som med stadgad åborätt innehafva krono- eller andre publike hemman.
Men arrendatorer af sådane hemman eller af boställen må ej utan tillstånd af det Embetsverk, under hvars vård och inseende hemmanet hörer, ägodelning fordra.
Huruvida ägodelning å stads område ske må, derom gälle, hvad särskildt för hvarje stad kan vara stadgadt, eller vid fråga om sådan delning förordnadt varder.
I de orter, der al vittring af skogsmarkerne ske bör, må ej ägodelning företagas å bys jord, som ej afvittring undergått.
Delning af samfäldt fiske, der den utan någon delägares förfång ske kan, må särskildt för sig gå och i ägodelning icke inblandas, utan att delägare derom ense äro. § 2.
Sökes af en eller flera delägare, för hemman i by eller hemmansdel, eller delar, utbrytning af deras område, och kunna de sökandes lotter så utbrytas, att de i ett sammanhang eller ock hvar för sig, utgöra minst ett hundrade tunneland, utom den jord, som till skogsväxt eller mulbete är nödig eller ock till odling otjenlig; då må den utbrytning ske, der öfrige byemännens område likaledes, utom den till skogsväxt eller mulbete nödiga eller till odling otjenliga jord, uppgår till minst ett hundrade tunneland, och kan i ett sammanhang så afskiljas, som här nedan säges.
Ej må den delägare, hvars område icke uppgår till den vidd, nu sagd är, eller ej kan så afskiljas, vara till utbrytning ur byelag för sig ensam berättigad.
Imellan delägare, som i samfäld utbrytning deltaga, må sedan samfäldt skifte ske, såsom i denna stadga föreskrifves, när någon af dem det åstundar.
1 öfriga byelaget skall ock samfäldt skifte ske, der någon delägare det äskar.
Dock må det område, som sådant skifte undergår, ej vara större, än att det kan inneslutas inom fyra räta linier, hvilkas vinkelräta afstånd från medlersta bostaden högst är en åttondedels mil. *)
De ägor, som derutanför ligga och böra i skifte ingå, skola utgöra särskilda skifteslag, ej större hvart för sig, än nu sagdt är.
Räcker ej hvartderas område till den vidd som för utbrytning erfordras, då utläggas dertill hemman eller hemmansdelar från annat byns skifteslag, hvars vidd ej derigenom inskränkes till mindre vidd, än nu sagd är. *)
Här förutsättes allt vara odlingsbart, och ingen ting användt till skog eller ständigt bet?.
Skifteslag lår icke uppnå sitt maximum, der detta ej kan ske, utan alt maximum af iigornes afstånd från bostäderna öfverskrides. — 132 — Område, som utbrytes, skall alltid så tagas, att bys öfriga jord förblifver sammanhängande och närmast bostäderna belägen.
Kan det ej ske, utan att bostad för det utbrutna flyttas; då skall sådan flyttning för sig gå, och varde bekostad af den, som utbrytning sökt.
Kan han ej erhålla odlade ägor för dem, han lemnar; bekoste ock sjelf deras odlande.
Får han mer odlade ägor än han lemnar; gälde odlingskostnad för öfverskottet; så ock för bättre häfd å de ägor, han erhåller.
Skola särskilda skifteslag inrättas, der vidden för ett enda är för stor, varde då de nya skifteslagens utflyttning och nyodling bekostade af alla byemännen, efter delningsgrunden.
Varder tvist om rättighet till utbrytning, eller skifte; den skall hos domstolen särskildt utföras, innan förrättningen fortsattes; och galle om tiden dertill och förfarandet med tvisten, hvad om taxeringstvist uti 27 § säges. § 3.
Jord, som är otjenlig att odlas till åker eller äng, eller ock är, för annat behof, oumbärlig, må icke i utbrytning eller skifte intagas, utan så är, att hemman äga samfäld skog, men icke samfälda inägor.
1 det fall må skog och utmark imellan sådane hemman skiftas.
Ej må dessförinnan skifte eller utbrytning af dessa hemmans öfriga ägor företagas. § 4.
Till skifte inora hemman eller by gånge så mycket af dess område, som till odling af åker och äng är tjenligt och ej till skogsvext eller mulbete tarfvas.
Skogen varde samfäldt vårdad, till rätt afbrukning indelad och af byernän gemensamt nyttjad, på sätt, derom särskildt är förordnadt.
Är den förut delad; galle derom, hvad förut stadgadt varit.
Finnes någon del deraf böra i skiftet ingå, varde förra delningen jemkad, der sådant tarfvas.
Om betesmarkens indelning, dess fredande och begagnande af byemännen samfäldt, är i lag å sitt ställe stadgadt.
Vid skifte skall dock bys hela område, älven i skog och betesmark, afmätas och på Karta läggas, der sådant förut ej skett.
Så väl vid utbrytningar, sorn vid samfälda skiften, skola af oskiftad jord nödiga utrymmen för vägar och hufvuddiken aftagas. § 5.
Nu är det område bestämdt, som i samfäldt skifte inbegripas skall; varde då hela detta område först lagdt i sådana afdelningar, som för häfden nödige äro; vare sig att åker från äng afskiljes och åkern till trädesbruk indelas, eller att all jorden till vexelbruk af åker och äng anslås.
Der ägarne till största delen af byns område åsämjas, att byns hela område i åker och äng skall i vexelbruk läggas, vare de andre delägarue skyldige att deruti äfven ingå, så framt de ej heldre vilja, att deras lotter utbrytas, eiler detta, efter här föreskrifna grunder, ej kan ske.
Vilja några delägare, men ej alle hafva vexelbruk på en del, men ej hela det område, som till skifte går, ägen då de vitsord, som trädesbruk yrka, der ej de flesta heldre önska, att skiftet uppskjutas må.
Sker det; varde den på förrättningen använda kostnaden gulden af dem, som uppskofvet beslutat. § 6.
Vid indelningen till vexelbruk, må ägarne till största delen af skiftesmassan afgöra, huru många gärden skola deraf inrättas.
Åsämjas de ej, då skola skiftesmännen derom besluta.
Ej må antalet af sådana gärden vara mindre än sex, och ej, utan alla delägarnes samtycke, större än nio.
Huru dessa gärden skola hållas fredade, och till åker, äng, bete och träde användas varde på samma sätt vid sjelfva skiftet afgjordt. § 7. Indelas åkern till trädesbruk, då skall ock på lika sätt beslutas om antalet af gärden, om deras inhägnande och om ordningen för deras användande till olika sädesarter samt till träde.
Minsta antalet skall vara tre, och utan allas åsämjande ej högre än fem. § 8.
De gärden, som anläggas för vexelbruk eller trädesbruk, skola så afpassas, att intetdera med mer än en tiondedel öfverskjuter det andras storlek, änskönt jordmånen i det ena må vara sämre, än i det andra.
Deras figur skall vara sådan, att med skiftets verkställande imellan delägarne ingens lott må erhålla mindre bredd än trettio alnar, eller större längd än fem hundrade alnar, utan så är, att bredden öfverstiger denna längd, då äfven längden må ökas, dock ej utöfver dubbla bredden. § 9.
Är orlens delningsgrund olika i så kallade inägor och utägor; varde då hvarje delägares lott utrönt, efter hvad på honom belöper i hvartdera slaget af ägor, så vidt de uti delningsmassan ingå.
Har en och samma delägare lott i massan för flera hemman; stånde honom fritt, att få alla hemmanens skiften i hvartdera gärdet sammanlagde, dock att skifte dem imellan på kartan verkstälies och i beskrifningen upptages.
Finnas flera delägare i ett hemman, vardén deras lotter likaså lagde intill hvarannan. § 10.
Hvarje delägares lott indelas i så många delar, som gärdena blifva, så att han i hvarje gärde erhåller sin andel; Och må skillnaden i hvarderas vidd ej vara större, än efter det förhållande, gärdena sig imellan hafva.
Skall åkerjorden till trädesbruk indelas, och ligger äng så i sammanhang dermed, att den måste i gärdena inbegripas; då skall den äng delägarne imellan, så skiftas, att de alla deraf inom hvartdera gärdet få hvar sin lott efter samma förhållande, som de i hela delningsmassan del äga; Och så vidt ske kan, varde hvars och ens skifte i äng lagdt i sammanhang med dess åkerskifte.
All annan äng skall särskildt så skiftas, att hvarje delägare erhåller deraf fvllnaden i sitt belopp; Och varde hvars och ens lott, så vidt möjligt är, sammandragen eller i så få skiften indelad, som ske kan.
Ej må antalet af sådane ängskiften större vara, än fyra på hvarje delägares lott. §11.
Af all jord, som i utbrytning eller skifte ingår, skall hvarje stycke mot annat värderas efter deras olika godhet, innan skifte sker eller plan dertill uppgöres.
Har jord vunnit stadigvarande förbättring; då skall den derefter uppskattas.
Häfd, som icke åstadkommit sådan förbättring, må ej afses.
Alla delar af det område, som delas skall, vardén sig imellan jemförde och efter en gemensam grund värderade.
Sedan beräknas i delningen hvarje stycke efter sammanlagd godhet och vidd.
Vid jordens värdering galle delägarnes beslut, der de ense äro.
Eljest skola skiftesmännen derom besluta.
Der vexelbruk inrättas, äge den delägare, som afstår större vidd af odlad jord eller sådan, som är bättre häfdad, än den han återfår, att af de öfriga, som erhålla den större vidden af odlad jord eller den bättre häfdade jorden, njuta ersättning för den bristande häfden.
Sker indelning till trädesbruk; vare då den, som erhåller den större vidden af odlad jord eller den bättre häfdade jorden, ej skyldig att ersätta odlingskostnad å större del deraf, än honom i åker rätteligen tillkommer.
För den odlade jord, hvilken icke sålunda till åker bibehålles, bekostas odlingsersättningen af delägarne samfäldt.
Sådan odlingshjelp tillfaller dem som för åker erhålla ouppodlad jord; och varde likaledes godtgjord den olikhet i häfd, som imellan den enas och andras åkerjord kan finnas, så att den, som lemnar bättre häfdad åker för sämre, njuter derföre ersättning till den sämre häfdens upphjelpande.
Om denna ersättning, så vidt den angår boställshafvare, är särskildt stadgadt.
Oduglig mark, som från beräkning uteslutes, tillfälle den lott, hvarå den varder belägen. § 12.
I by, som samfäldt skiftas, må bostäderne flyttas, med de fleste delägarnes begifvande.
Är by tätare sammanbygd, än brandstodsförfattningarne medgifva, eller eljest obeqvämt anlagd, så att hinder i ägornes skötsel efter skiftet skulle deraf för någon delägare uppkomma; då skall utstakning af nya tomter vid skiftet ske, och för hvarje delägare afsättas den plats, hvarå han må bygga.
Sedan vare honom ej tillåtet att å gamla tomten uppföra nytt hus; och bestämmen Skiftesmännen efter omständigheterna den tid, inom hvilken hela åbyggnaden skall vara från gamla tomten flyttad, ändock att nybyggnad ej tarfvas. § 13.
Ligger byn ej vid allmän farväg, då skall nödig utfartsväg från byn utstakas, af oskift mark; och vare sådan väg minst tio alnar bred, der ej alle delägarne åsämjas, att bredden må mindre blifva.