Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
AUGUSTI (fattar Höppeners hand).
HAGELSKÖLD (afsides).
80 Tolfte Scenen.
Ett rum hos Riksrådet.
Man hör ett stormande oväsende utanför fönstren.
RIKSRÅDET går af och an.
BETJENTER springa ut och in.
Ett bord med skrifdon, på ena sidan, samt tvänne stolar, en på hvardera sidan om scenen.
Folkgunst, bräckliga farkost! ombord på dig nödgas man kasta det ena efter det andra öfver bord, för att ej sjunka; och när man kastat allt, sjunker man ändock: ty botten är läck.
På afstånd äro alla flaggor lika: kungsflaggen, såväl som nödflaggen, och folket, som står aflägset, tager ständigt miste på dem.
(Man hör stormande rop utan före.)
Det der är ministrarnes musik i våra dagar.
Med officielt smicker på sina läppar bära partierna mordvapnet i sina fickor.
Om dagen buga de sig för Konungarnes skuggor, om natten underminera de thronen.
Efterverlden skall tro att Gustafs revolution blott var ett par dagars djerf lek; men icke ana de stormar, som efteråt upprörde sinnena.
Med huru mången osanning på sin tafla står ej historien om försvunna tider.
En Betjent passerar förbi.)
Äro portarne stängde?
Endast bakporten är öppen, för att bibehålla kommunikationen med Ers Excellens's bekanta och vänner.
De öfrige äro besatta med säkert folk.
Konungen är vid Drottningholm.
Innan ett ilbud hinner dit, är oväsendet förbi. (Paus.)
I alla fall, (Till Betjenten.) säg till min förste Jägare, att han tager den snabbaste hästen i stallet, hastar till Drottningholm och öfverför till Konungens tjenstförrättande
Kammarherre underrättelsen om hvad som här passerar.
Riksrådet stannar vid fönstret.
Oväsendet tilltager.)
Yra folkmassa, vet du sjelf, hvarför du nöter ut dina lungor?
Man har för afsigt att depopularisera mig.
Konungen har i revolutionens degel smält hattar och mössor till ... en enda krona; och den skall förblifva det.
Bevare oss Gud, från en sådan yrande frihetstid, som vi öfverlefvat, RIKSRÅDET (för sig sjelf).
RIKSRÅDET (talar afbrutet).
81 då Sverige styrdes från de utländska ministrarnes hoteller, då sjelfsvåld hette frihet, partifanatism -- nit, kärlek för ordning -- despotism och intrigen var ... politik.
(Han stadnar åter vid fönstret.)
De kunna spränga mina örhinnor, men icke rubba min öfvertygelse, att nationen fordrar en monarkisk och fri statsförfattning, som lemnar åt thronen nog magt att inom riket vidmakthålla ordning och bevara landets anseende utom gränsorna.
(Röster utom scenen).
Ned med Riksrådet, ned med Scheffer, ned, ned med honom!
(Constans instörtar förskräckt.)
RIKSRÅDET. CONSTANS. BETJENTER, som emellanåt hasta öfver scenen.
Min far, min far!
Uppskrämda, arma barn!
RIKSRÅDET. CONSTANS.
Hvilket förskräckligt oväsende!
Hör du, hör!
Dånet af en brusande katharakt fyller med skräck och fasa mina öron.
(Hon drager sin far till fönstret.)
Hvilken folkmassa!
Deras ögon brinna.
De andas hämnd.
Din egen oroliga fantasi uppskrämmer dig.
Var lugn, mitt barn, som jag är det.
Hvad äro vi mot desse alle?
Folkströmmen brusar, som en växande, vild vårflod.
Det är ett haf i rasande uppror mot klippstranden, der vi, du ett åldrigt, bräckligt träd, jag en späd blomma, med svaga rötter, icke skola förmå motstå svallvågornas anlopp, utan ryckas ned i djupet.
Låtom oss fly, min far, fly! CONSTANS. RIKSRÅDET.
82 Fjortonde Scenen.
En folkmassa har äfven samlat sig utanför Grefve Löfvenstråles palats.
Utanför hattarnes och mössornas högqvarter.
Vill man äfven tillintetgöra dem?
An!
Man helsar dem med lefve- och hurra-rop.
Att jag skulle släppa dem, då jag egde rätt att gripa dem, ve!
(Till Constans.)
Dröj här!
(Han går in i ett inre rum.
Betjenten aflägsnar sig.)
Hvad är svärdet i mannens hand emot kärleken i qvinnans öga?
Männerne vilja segra, för att blifva store, vi för att blifva lyckliga.
Ah, hvar kan han ...
Bernhard ... vara?
LÖFVENSTRÅLE, stadnar på tröskeln.
Buller och skrik från gatan.
Här! B.
CONSTANS. CONSTANS. RIKSRÅDET. BETJENTEN.
Våra tankar mötas i våra hjertan; våra hjertan mötas...
I våra ögon.
Men hvar är din far, Riksrådet?
Jag måste på ögonblicket tala vid honom.
Bernhard!
83 B.
Vill du veta, hvarför icke stjernorna springa utom sin bana, störta sig kämpande emot hvarandra, att förkrossande upplösas i ett kaos?
Vill du veta, hvarför ordning finnes på jorden, hvarför våren kläder den med blommor, sommaren utvecklar knopparne i rosig, glödande prakt, och hösten knyter mognade frugter?
Vill du veta, hvarför sällhet och lycka ej fly ifrån oss, hvarför hoppet lifvar våra sinnen, och lifvet eger ständigt nya behag?
Det är derför att kärleken bor, lefver, glöder och andas i allt.
Så länge stjernorna hviska om kärlek, skall deras glans icke förgå.
Så länge jorden suckar kärlek, skall den blomstra och befrugtas.
Så länge menniskan andas kärlek, eger hon en stor sällhet att lefva för.
Nu till din far!
Han är derinne. (B.
Löfvenstråle begifver sig dit.)
Jordens yppersta ros är hjertat; himmelens klaraste stjerna är själen.
Rosens purpur strömmar genom mina ådror och värmer mig.
Stjernans klarhet genomstrålar och upplyser mig.
Hvilken skön stund!
(Hon tager plats i en stol.)
CONSTANS. A.
LÖFVENSTRÅLE och LILJEBORG inkomma från ena sidan.
De stadna nära dörren. A.
LÖFVENSTRÅLE (vid åsynen af Constans).
LILJEBORG. CONSTANS. CONSTANS.
Riksrådet är ej här?
(Dörren på andra sidan öppnas.
Riksrådet inkommer, men stadnar i dörren.)
84 Nittonde Scenen.
RIKSRÅDET (får i dörren se A.
Löfvenstråle och Liljeborg, vänder sig om till B.
Vänta här!
(I detsamma han lemnar dörren, synes B.
Löfvenstråle bakom honom; B.
Löfvenstråle ger med ett tecken tillkänna, att han märkt sin brors närvaro, hvarefter han dröjer qvar på tröskeln, bakom dörren, som är till större delen öppen.)
LILJEBORG. B.
LÖFVENSTRÅLE i dörren.
Oaktadt det sednaste uppträdet emellan oss, äro vi varmt tillgifne Ers Excellens's person.
Har aldrig betviflat det, mina herrar.
LILJEBORG. RIKSRÅDET (skalkaktigt).
Då en fara hotar er, skall ni alltid kunna lita på oss. (A.
Löfvenstråle vinkar, obemärkt af Riksrådet, med en röd duk i fönstret.
Oväsendet på gatan tilltager.)
Deras deltagande öfverraskar mig.
Hvad hafva de för afsigt?
Hvilket ohyggligt anfall, hvilket stormande tjut.
Jag fruktar ej för mitt lif, men folkets otacksamhet smärtar mig.
Fly, Ers Excellens, fly!
Er dotters lif är i fara.
RIKSRÅDET (afsides).
85 LILJEBORG (till Constans). CONSTANS (spritter upp).
Min fröken.
Er fars lif är i fara.
I fara?
Hvar är Bernhard?
Bernhard?
(Han ser sig omkring.)
Han är borta.
Hvarför dröja här?
Tänk på att rädda er dotter!
Sök att frälsa er far!
LILJEBORG (till Constans). CONSTANS (hastar till sin far).
LÖFVENSTRÅLE (till Riksrådet).
Kom, min far, kom!
Jag vill tala till folket.
Man skall ej höra er.
Vår vagn väntar der nere vid bakporten.
Om ett ögonblick har Ers Excellens lenmat folktumultet långt bakom sig.
Ack, ja, min far!
Hör huru de storma!
Min Gud, hvad jag är orolig.
Fly, medan det ännu är tid!
Man skall höra mig från denna balkong.
(Han närmar sig dit; A.
Löfvenstråle håller honom tillbaka med ena handen, under det han, bakom sig, hviftar till folket med den andra, hvarigenom oväsendet ännu ytterligare ökas.
Då han slutligen släpper fram
Riksrådet, och denne träder emot fönstret, springa rutorna, klingande, sönder.
Riksrådet hastar åter fram på avantscenen.)
Ers Excellens följer mitt råd?
86 LILJEBORG.
CONSTÅNS.
Begagnar sig af vår vagn?
För min skull, för er dotters ... fly ... fly ... min far ... fly!
En minister, som flyr ... faller.
Och en minister, som fallit ... tillhör oppositionen.
Han är vår.
Kom, kom! CONSTANS. RIKSRÅDET. A.
Välan! (B. Löfvenstråle framträder.)
Dröj Ers Excellens. B.
Äfven här mötas vi.
Jag kom för sent, för att upptäcka för er och i tid afböja det skändliga bedrägeri, som här spelas.
Ett tecken med denna hvita duk och oordningarne skola upphöra.
(Han gör tecken från fönstret Oväsendet tystnar.)
Jag känner deras öfverenskommelser.
Den röda duken framkallar oljud, den hvita stillar det.
Vi äro förrådde.
Förråd dig icke sjelf.
Ah, jag återkommer som från en oredig dröm!
Jag lemnar dig, för att vaka öfver ditt lugn. B.
LÖFVENSTRÅLE (till Constans). CONSTANS (betraktar honom med beundran).
Min hjelte, min riddare.
För andra gången har du frälsat mitt lif.
87 B.
Hvilken lycka för mig.
(Derefter till sin bror.)
Vi äro två grenar af samma stam.
Vi hafva hvilat under samma bröst.
Det finnes en medfödd känsla hos mig, som alltid säger mig hvad du tänker, hvad du gör.
Akta dig att handla orättrådigt ... då träffas vi.
Han är icke mera min bror, han är min förklarade fiende.
Ve, öfver honom!
Han måste störtas.
Tjugondeförsta Scenen.
En stunds tystnad, hvarunder RIKSRÅDET och A.
LÖFVENSTRÅLE betrakta hvarandra med stolta blickar.
CONSTANS begifver sig till balkongen.
Han skall ej undgå mig.
RIKSRÅDET (afsides). A.
LÖFVENSTRÅLE (sedan han gått ett hvarf öfver rummet, med mycket lugn).
Nå-å, Ers Excellens, hvad säger ni om honom?
Om hvilken?
Om hvilken annan, än om tillställaren af detta obehagliga, bullersamma gatupplopp?
(Riksrådet fixerar honom med förundran.)
LILJEBORG (afsides). A.
Ni är en man, Ers Excellens, som behöfver lagliga vittnen för att få sak med era fiender.
Hvem menar ni?
88 A.
LÖFVENSTRÅLE (med ett smädligt leende).
Er skarpsynhet inser säkert, att ni ej har någon annan att tacka för folkets så artiga uppmärksamhet emot er denna afton, än ...min bror.
Er bror?
LILJEBORG (afsides, hastigt).
Vi kunna bevittna ... hans brott. A.
LÖFVENSTRÅLE (lugnt, med ett leende).
Endast tillställaren af ett upplopp eger magt att med ett tecken tillintetgöra det.
Aj, aj, mina herrar.
(Han sätter sig på en stol och börjar skratta.)
Ers Excellens behagar skratta.
I sanning, min brors upptåg var ganska narraktigt.
Att tillställa ett upplopp ... och infinna sig sjelf, för att med ridderlig artighet stilla det: deri ligger mycken effekt.
Rätt roligt, ganska lustigt.
(Han sätter sig midt emot
Riksrådet och börjar äfven att skratta.)
Ni skrattar.
Låt gycklet nu vara slut.
Nåväl, då ber äfven jag er att upphöra dermed.
Ni synes vilja beskydda min bror och anklaga oss; beskydda den skyldige och anklaga de oskyldige.
Om våra ord betyda något inför monarken, skola vi ännu i dag visa honom, huru högt ni älskar rättvisan.
Hvilken dristighet!
LÖFVENSTRÅLE (stiger äfven upp).
Vi skola omtala hvad vi sett, hvad vi hört.
Det måste vara ni sjelf, Ers Excellens, som tillställt detta upplopp,
89 endera för att derigenom kasta en skugga på oss, eller också för att sjelf omstörta den bestående ordningen.
Låt skämtet en gång upphöra, mine herrar.
Allvaret sväfvar ändock med en blixt öfver edra hufvuden.
Min brors ställning till er familj, hans kärlek till er dotter ... ingenting är ju tydligare...
I sanning, de hafva utseendet för sig.
Trädde ni icke sjelf nyss med min bror ur ert kabinett; denna omständighet, i förening med hans oförsigtiga tecken till folket, som vittnade om ett hemlighetsfullt samband dem emellan: allt...
Ert inflytande hos Konungen ligger nu i vår hand.
Jag måste styra upp i en annan vind.
(Efter en kort, men häftig strid, beslutsamt.)
Låtom oss vara vänner, mina herrar.
LÖFVENSTRÅLE (ler o frivilligt, derefter med dristighet).
LILJERORG. A. LÖFVENSTRÅLE.
Vi erbjödo er en gång vår vänskap; ni sköt då bort vår hand.
Nu är det ni, som räcker oss er; vi mottaga den ... men icke utan vilkor.
Deras djerfhet skulle kunna störta mig.
Han kapitulerar.
Våra anspråk att inträda i Rådet känner Ers Excellens.
Dessutom fordrar jag nu ett landsförvisnings-dokument...
För hvilken?
90 A.
CONSTANS (i fonden).
För min bror.
(Constans qvarblifver i fonden, men följer samtalet med uppmärksamhet.)
Jag skulle uppoffra honom.
Nåväl, jag aflägsnar mig.
Att uppoffra en vän, är sämre än att uppoffra sig sjelf.
Vill Ers Excellens vara god och utskrifva ett sådant der dokument?
RIKSRÅDET (afsides; går af och an).
De hafva öfverrumplat mig.
Vore de blott härifrån, jag skulle hasta före dem till Konungen och berätta honom allt.
Men de stadna här, ah, hvad skall jag göra?
Om jag ger dem skrifvelsen, ... måste de lemna mig ... och jag får tillfälle att skynda till Konungen.
Han skall tro mig ... han kan icke misskänna mig.
Gamla, trogna tjenster ... endast jag träffar honom före dem ... får förbereda honom ... men det måste ske försigtigt...
(Han sätter sig vid bordet och skrifver.
Alla stå i spänd väntan.
Kastar bort pennan.)
Det är en otacksamhet, för hvilken jag icke kan ansvara inför mitt samvete.
Välan, jag aflägsnar mig, jag går ... och...
I hvilken labyrint af skenbar politisk trolöshet har jag ej blifvit invecklad.
Behagar Ers Excellens skrifva?
Tiden är dyrbar, mycket dyrbar. A.
91 CONSTANS.
Min far, hvad gör ni?
Jag skrifver.
(Skrifver hastigt.)
RIKSRÅDET (beslutsamt).
Segren är vår.
RIKSRÅDET (afsides, sedan han lemnat dem papperet).
Ännu är icke allt förloradt.
Skuggan är ingen verklighet.
Jag önskar nu ... att ni lemnar mig.
Det återstår att skaffa Konungens namn under detta papper.
(Han lägger papperet på bordet.)
Svage, otacksamme, grymme far!
Är det på detta sätt som man belönar den, hvilken med fara för sitt eget lif vågat allt för oss.
RIKSRÅDET. CONSTANS. A.
Stjernan har ej gått ned, ehuru den gömmes af ett moln.
Döm mig ej än.
(Gör tecken att han vill bli af med dem.) A.
LÖFVENSTRÅLE (med ett leende).
Ni är sjuk, min fröken, ganska sjuk.
Får jag hemta läkare?
CONSTANS (till sin far).
Återtag er skrifvelse.
LÖFVENSTRÅLE och LILJEBORG (lägga händerna på papperet).
(Man hör ljudet af en aflägsen trumma.)
LILJEBORG. RIKSRÅDET.
Hvilka qval, hon lider.
Hvad är det för nytt buller?
Hvad bryr jag mig om trummans larmande ljud?
Hvad rör mig gatans buller, verldens sorl, menniskornas gny? O, min far, er, som jag betraktat som en man, ädel och
92 god, er, som jag dyrkat med barnslig kärlek och beundran; huru vanlig, svag och liten står ni ej nu för mig.
Men om äfven du vill uppoffra honom, som jag älskar, honom, den redlige, din dotters räddare; skall jag rädda honom.
Jag går till Konungen.
(Hon hastar emot fonden, i afsigt att aflägsna sig.)
Lefve Konungen, hurra!
Lefve Konungen! (Constans stadnar.)
Konungen är i staden.
Jag skall om en stund infinna mig hos honom.
Tjenare, mina herrar.
(En Betjent inträder.) Hans Majestät Konungen.
BETJENTEN. RIKSRÅDET (glad och stolt).
FLERE RÖSTER (utanföre).
Hans Majestät här!
Jag hade hoppats på en enskildt audiens.
Hafven godhet, mina herrar, och stigen in här på sidan.
Nej, Ers Excellens, ni måste nu, nu genast, skaffa oss Konungens underskrift.
Kom ihåg, att vi ej lemna er ur ögnasigtet.
Välj, hvilket som synes er bäst: fiender eller vänner?
Ni har sett att vi förstå, att bevaka våra intressen.
Att uppgifva hoppet ... är att förlora allt.
(Dubbeldörrarne i fonden öppnas.
Konungen, följd af Hofmän, inträder.)
Tjugondeandra Scenen.
KONUNGEN med svit.
Nåd, Ers Majestät, nåd! CONSTANS (vid fonddörren). A.
RIKSRÅDET (afsides, mulen).
93 KONUNGEN (stadnar).
Hvad skall det heta, min fröken?
Ers Majestät!
Jag lemnade min hufvudstad på ett ögonblick.
Knappt är jag utom tullarne, förr än folket samlar sig i upproriska afsigter och ropar ve och förderf öfver min närmaste förtrogne.
Jag återvänder ... och knappast synes jag förrän man kommer mig till mötes med vivat- och jubelrop.
Ni är inpopulär, Scheffer; hvad skall det heta?
Folket är missledt, Ers Majestät.
KONUNGEN (närmar sig avantscenen).
Foi de gentilhomme!
Hvad sägen J, mina herrar?
KONUNGEN (knäpper med fingrarne och svänger sig om på klacken).
Folket är icke missledt; folket är missnöjdt, Ers Majestät.
KONUNGEN. LILJEBORG.
Med edra ministrar.
Ministrarne i en monarki likna dekorationer i ett skådespel: de kunna förändras.
Nåd, Ers Majestät, nåd!
Förklara er.
KONUNGEN. A.
LÖFVENSTRÅLE (lemnar Konungen det af Riksrådet nyss skrifna papper).
Denna skrifvelse torde aldrabäst förklara, Ers Majestät, allt.
94 KONUNGEN (blickar i papperet).
Den är af er egen hand, Scheffer.
Ni har redan kontrasignerat den.
Skulle det vara...
Det är hårdt, att nödgas anklaga sin bror; men han har ledt denna konspiration, och min kärlek, min undersåtliga tillgifvenhet ... min trohet ... mitt nit...
Edra tänkesätt hedra er.
Undersåtens nit lyfter honom till thronens grannskap.
Vi skola sända bort er bror, på det han i främmande länder må lära sig att älska sitt fädernesland.
(Går till skrifbordet, fattar pennan.)
Nåd, nåd! RIKSRÅDET (i bönfallande ställning).
CONSTANS. KONUNGEN. KONUNGEN. A.
Hvilken har skrifvit detta papper?
(Konungen för pennan till papperet.)
Hvad vill det säga, Scheffer?
Du vill väl icke försvara en upprorsstiftare?
Tag (Klappande A.
Löfvenstråle på axeln.) grefven här till föresyn.
Han uppoffrar sin bror af kärlek till mig.
Ma foi, det skall han ej hafva gjort för intet.
(Skrifver under.) Expediera detta.
KONUNGEN (knäpper med fingrarne).
RIKSRÅDET (förlägen).
Om Ers Majestät tillåter.
(Han emottager skrifvelsen.)
Mordbrand först, uppror nu.
Har det lyckats att få rätt på mordbrännaren än?
Icke ännu, Ers Majestät.
Men vi ha spaningar ... säkra anledningar.
Vi hoppas att...
Det står illa till i mitt rike.
(Fixerar Riksrådet skarpt.)
Jag måste...
KONUNGEN. RIKSRÅDET.
95 RIKSRÅDET.
Min Konung!
Kommen, mina herrar, jag tycker om er.
Scheffer, ställ dig med folket, som du vill, men jag vill icke höra knot på gatorna, missnöje på torgen.
Jag vill vara älskad ... kom ihåg det.
Lita icke på att
Konungen alltid skall vara till hands, för att stilla de upplopp, som hota ministrame.
Hvad ni är blek, min fröken?
Fröken är illamående.
Oväsendet på gatan har uppskrämt henne.
Hon behöfver ... en läkare.
Skicka efter min Lifmedikus. (Till Riksrådet.)
Såsom din Lifmedikus, min kära Scheffer, vill jag gifva dig ett recept: förvärfva dig nationens sympathier, om du vill bibehålla din Konungs nåd.
(Till A.
Löfvenstråle och Liljeborg.)
Kommen, mina herrar!
(Konungen, jemte A.
Löfvenstråle, Liljeborg och sviten, aflägsna sig.
Riksrådet och Constans sjunka förtviflade i hvar sin stol.)
Jag kan icke rädda honom.
CONSTANS. KONUNGEN (till en Hofman). A.
KONUNGEN (vänder sig hastigt om till A.
Konungens onåd, hvilket åskslag öfver mitt gamla hufvud.
FEMTE AKTEN. (Theatern föreställer trädgårdssidan af en malmgård i Stockholm.
Längst i fonden synes façaden af ett större hus.
Ett staket omgifver det, ifrån hvilket, och emot avantscenen, trädgården tager vid.
Spaljerer, rikt försedde med växter och blommor, sträcka sig på båda sidorna om scenen, på något afstånd ifrån kulisserne.
Vid ena sidan står en gräsbänk.
Nära staketet i fonden finnes en liten löfsal eller grotta.
Riksrådet och Höppener äro inne på scenen, då ridån uppgår.)
Utan att Konungen sjelf märker det, skall Löfvenstråles inflytande leda honom till branten af en afgrund.
Konungens egna stora egenskaper skola underlätta Löfvenstråles afsigter.
Snillets sjelfförtroende gör det lätt tillgängligt för öfverdrifter.
I går ville jag uppvakta Konungen.
Man svarade mig, att Hans Majestät ej tog emot.
Af vakthafvande Kammarherren fick jag veta att Löfvenstråle just då var inne hos monarken.
Många, Ers Excellens, frukta äfven för ert inflytande.
För mitt inflytande?
Häfderna skola alltid omgifva ert namn med lagrar och eklöf.
Men ett snille på thronen, som behöfver en fast ledstång att hålla sig uti, har ej valt väl, då det
97 fattat i en örnvinge.
Ni är sjelf ett snille, Ers Excellens.
Edra planer äro fulla af djerfhet, ni eger nit och verksamhet; men ni eger icke lika mycket lugn och praktisk kännedom.
Svensken vill vara Svensk; men ni betraktar oss genom ett fransyskt synglas.
Sverige fordrar allvarlig beslutsamhet, redbar och begrundande vishet, fast conseqvens, öppen ärlighet, sann moral i politiken.
Ni är rygtbar för halfdagern i er kabinetts-stil: och stilen ... är menniskan.
På samma sätt, som magnetnålen skimrar, då det blixtrar i skyn, hänföres ni, då Konungen hänföres.
Edra åsigter ega snillets naturliga liflighet.
Redan tidigt invigdes jag i statens affärer.
Vid sjutton år förde jag protokollet i Kongl. Maj:ts rådkammare.
Jag har deltagit i hattarnes och mössornas bittraste strid.
Såsom sjelf hatt, trodde jag länge att konungamakten var farlig för friheten.
Jag insåg mitt misstag, och bidrog till förändringen.
Efter Tessin ärfde jag förtroendet att leda min Konungs uppfostran.
Mitt samvete har intet att förebrå sig.
Ni säger att jag har snille; men saknar politiskt lugn; om jag saknade det sednare, skulle jag misstro det förra.
Mitt medvetande säger mig, att jag varit nyttig, då jag verksamt deltagit i statens affärer.
Med bitter smärta känner jag icke destomindre olyckan att misskännas af mina vänner och missförstås af min Konung.
Efterverlden skall säkert bli en oväldig domare.
Misströsta icke, Ers Excellens, ännu kan allt hjelpas.
Gifves något mera förkrossande slag för en statsman, som vandt sig vid att ingripa i samhällets alla vigtiga angelägenheter, som smickrat sig med att vara en nödvändig länk i kedjan af det hela ... än ... att falla.
Landets ärender hafva af vana blifvit hans egna.
Det är inför verlden, som han handlar, som han lefver.
Hvilken hänförande tanke att se sin själ i skapande planer, i genomgripande reformer uppväxa och ordna sig vidt och bredt; hvilken skön tillfredsställelse att veta sig vara den, ur hvars själ folken erhålla nya rörelse-elementer, ny rigtning RIRSRÅDET.
98 för kommande tider.
Blotta tanken, att jag förlorat mitt inflytande, sprider missmod öfver mitt sinne.
Men nej, jag skall icke falla.
Hvem har mera än jag arbetat med patriotism och kärlek för det allmänna?
Att stöta bort mig från thronens sida, vore att gifva mig en dödsstöt.
Beröfvad min Konungs gunst, eger jag intet att lefva för.
Jag inser nödvändigheten att återställa Konungens förtroende till Ers Excellens, emedan förtroendet till er innebär revolutionens bestånd, då deremot förtroendet till Löfvenstråle och Liljeborg bär i sitt sköte en kontra-revolution, i de aristokratiska partiernas intressen.
Det faller mig också in någonting.
Ers Excellens erinrar sig sin förre handsekreter?
Hummer?
Han förrådde er; misstager jag mig ej helt och hållet, skall han också lika lätt kunna förråda sina nuvarande beskyddare.
Jag vet att han eger ett dokument i sin hand, som ... följ mig, Ers Excellens.
Constans, insvept i kappa, inkommer på scenen från högra sidan och stadnar emellan spaljern och kulisserne.
Ett ögonblick derefter synes C.
Löfvenstråle på motsatt sida; också han stadnar emellan spaljern och kulisserne.) Andra Scenen.
CONSTANS och LÖFVENSTRÅLE.
Hvar och en på sin sida, utan att se hvarandra.
Jag har följt min far tätt i spåren.
Min stackars far, alltsedan i går har han ej talat ett enda ord.
Man kan ej störta tvänne karlar i en djupare afgrund än i famnen på en kokett qvinna.
Här bor fru Augusti. Aj, aj, det skall bli en historia det ... som...
Kärleken gjorde mig dristig.
Jag har haft audiens hos Konungen.
Ack ... men hvad båtade det?
CONSTANS. C. LÖFVENSTRÅLE.
99 C. LÖFVENSTRÅLE.
Hvad jag känner mig glad.
I dag är jag nätt, utan att vara prunkande, sade fan, då han lät måla sin svans spenatgrön.
Jag måste finna Bernhard och varna honom.
Jag vill se dessa passionerade, brusande bröder dö för hvarandra.
Ha, ha, ha! då är jag fideikommissarie!
Endast den der eldsvådan ... mordbranden ... gör mig ängslig ibland.
Jag trodde att man skulle misstänka Löfvenstråle, bah! ... mig deremot, jag vet icke hvad jag skall tro.
Jag måste följa min far.
Här synes ingen till.
Tyst ... något buller ... kommer någon?
Skulle jag ännu kunna bli dragen vid näsan.
Å, nej!
Det är blott dumt folk, som tror att näsan är en fortsättning af menniskan; jag tror att menniskan är en fortsättning af ... näsan.
(Fru Augusti och B.
Löfvenstråle uppträda i fonden.
De närma sig långsamt avantscenen, hållande hvarandra om lifvet.)
Parbleu, der äro de.
Nu är det tid att jag hastar efter den ... som göra't skall.
(Hastar bort.)
Det är Bernhard.
Min Gud ... i hvilket sällskap? se, se!
LÖFVENSTRÅLE och FRU AUGUSTI.
Hon bär en vacker hufvudprydnad i handen, på hvilken hon emellanåt ordnar band och smycken.
CONSTANS bakom spaliern.
Hvilken vacker dag, hvilken skön morgon!
CONSTANS. C.
LÖFVENSTRÅLE. CONSTANS.
100 B.
I denna svala, behagligt doftande luft, och vid din sida, känner jag mig lugn, nöjd.
Vid hennes sida!
CONSTANS. AUGUSTI.
I hvilken tacksamhet står jag ej hos herr Höppener, som valt mig en så treflig bostad.
Denna lilla blomsterparterr utgör min sällhet.
Hvarje morgon upptäcker jag nya blommor, nya knoppar här.
Det är, som om topaser, rubiner och smaragder hvarje natt skulle ha regnat ned och fästat sig på gungande stänglar.