Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Haugspore uppräknas bland de konstnärer i Dvalins flock, som deltogo i tåget från Svarins hög till Aurvangalandet.
Have (Hávi), binamn till Oden.
Hedin, namn bildadt af namnet Had (Höðr, dativ.
Heði).
I hjältesagor, som hämtat sitt stoff ur myten om Had, uppträder en konungason med detta namn.
Heid (Heiðr).
Under detta namn uppträdde Gullveig, när hon kringvandrade i Midgard och där utlärde trollkonster. 37.
Heidrun. 1) ett demoniskt nattväsen i getskepnad; 2) i dikten Grimnersmal »den klara ström» (af heiðr, klar och runi, ström) af mjöd, som fyller dryckeshornen i Valhall, symboliserad som en get, som närer sig i det saftrika trädets (världsträdets) krona.
Heidraupner, binamn till Mimer.
Heimdall, den rene eldens gud.
Har binamnen Skef, Rig, Stigande, Rate, Gullentanne, Hallenskide, Vindler, Rut.
10, 16, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 29, 30, 36, 55, 70, 71, 81, 93, 94, 123, 125, 148, 154, 160, 161, 168, 192, 195.
Heiptor, kvinliga straffandar, väpnade med törnegissel. 183, 186.
Hel. 1) dödsriket, i synnerhet dess lycksalighetsängder; 2) ödes- och dödsdisen Urd.
I kristen tid, då det hedniska dödsriket ansågs vara hälvetet, fick Nifelhelsväsendet Leikin namnet Hel.
Så i prosaiska eddan, medan i den poetiska Hel städse betyder dels Urd, dels underjordens lycksalighetsrike, der Urds och Mimers källor äro belägna. 3, 38, 179, 180–186, 196.
Helblinde, vattenjätte, Lokes broder. 31, 193.
Helge Hjörvardsson.
Med fritt begagnande af stoff ur Baldersmyten har en dikt blifvit i kristen tid författad, hvars hjälte bär namnet Helge Hjörvardsson och är skapad efter Balders förebild.
Helge Hundingsbane.
Namnet på en hjälte, hvars saga blifvit hämtad ur mytsagan om Halfdan.
Helgrindar, Helportar, ingångarne till underjorden. 180, 181, 182, 185.
Hängekäft (Hengikjöptr), en jätte, som skänkte Frode stenarne till hans Grottekvarn.
Äfven en jättinna med detta namn omtalas.
Hepte, dvärg.
Hermod, binamn till Od-Svipdag.
Hervor Allvitter.
I hjältesagan uppträder Idun dels under detta namn, dels under namnet Segerdrifva.
Hild (Hildr). valkyria.
Hildesvin (Hildisvini), binamn till galten Gullenborste, äfven kallad Slidrugtanne.
Hilder (»krigaren»), hildingarnes stamfader.
Har äfven kallats Gunnar (krigaren).
Hildebrand, krigare af hildingarnes slägt och befryndad med amalernas.
Haddings erfarne och trogne vän.
116, 155–157, 159, 160, 161, 164, 166.
Hildeger, son af Hilder och Drott, Halfdans halfbroder. 115, 116.
Hildegun, ljusdis, Nannas syster, Nöckves dotter, bortröfvad och gift med Ivalde och moder till Idun och andra växtlighetsdiser. 68.
Hildingar. 20, 115, 116, 155, 156, 159.
Himmelsvärnet (Himinbjörg), det af Heimdall skyddade fästet vid Bifrosts norre broände. 30, 148.
Hjalmbäre, Hjälmbäre, binamn till Oden.
Hjalmtrimul, Hjälmtrimul, valkyria.
Hjuke, Ivaldes son, som med sin syster Bil vardt upptagen till månen. 67, 68.
Hjörvard 1) binamn till Oden; 2) binamn till jätten Eggter.
Hjörvard betyder, likasom Eggler, svärdvaktare.
Hoddgoda, en skattkammare i Mimers rike. 186.
Hoddraupner, binamn till Mimer.
Hoddmimer, densamme som Mimer.
Hofvarpner, hästen, som gudinnan Gna rider.
Holt, Mimers lund.
Hornbore, dvärg.
Huge, personifikation af tanken. 43.
Hugin, den ene af Odens korpar.
Den andre är Munin.
12, 69, 81.
Hunkriget kallas det krig jättarne företogo mot Asgard, medan vanerna herrskade därstädes. 163.
Hvedrung, binamn till Loke.
Hvergelmer (»Kittelbrusaren»), den på Nidafjället under världskvarnen belägna källa, som vattnar världsträdets nordliga rot.
1, 2, 3, 5, 8, 19, 27, 33, 34, 69, 120, 184, 185, 187, 193.
Hymer, jättehöfding, gift med asaguden Tyrs moder. 15, 28, 34, 43.
Hyndla, namn på en jättemö.
Hyndluljod kallas en i poetiska eddan intagen genealogisk dikt, bestående af hedniska brottstycken med tillsatser från kristen tid.
Främst bland dessa tillsatser är diktens själfva inklädnad, enligt hvilken Fröja uppsöker den i mytiska slägtförhållanden hemmastadda jättemön Hyndla, för att bedja henne vittna i ett arfsmål mellan Fröjas älskling Ottar (Od-Svipdag) och en Angantyr.
Hyrr (den glädjerike), en af salarne inom Asgardsvallen.
Hyrrokin (den eldrökta), binamn till den tre gånger brända och pånyttfödda Gullveig.
Häfring, personifikation af böljan.
Härfader, Härjafader, Oden.
Härfjätter (Herfjötur), valkyria, som åstadkommer panik.
Härjan, binamn till Oden.
Härteit, binamn till Oden.
Höd, se Had.
Hödbrodd, binamn till Egil.
Högne, son af Gjuke. 159.
Höner, Odens broder.
Har binamnen Vee, Långben (Lángifotr) och Träskkonung (Aurkonungr). 4, 5, 6, 9, 11, 16, 17, 75, 76, 78, 145, 146, 189, 191, 197.
Hörn, binamn till Fröja.
Idaslätterna.
I tidernas morgon arbeta gudarne och urtidskonstnärerna på Idaslätterna, slöjda värktyg, smida, timra och bygga.
I världsförnyelsen samlas de öfverblifne gudarne där kring Balder. 7, 197.
Ide, binamn till Ivaldes (Idvaldes) son Slagfinn-Gjuke.
Idun, Ivaldes dotter, Valands halfsyster och käresta, därefter Brages maka och asynja, egarinnan af gudarnes föryngringsmedel. 16, 28, 32, 77, 81, 82, 97, 99, 102–104, 113, 128.
Imbrecke, son af Harlung. 162.
Imd, jättemö, en af Heimdalls nio mödrar.
Indride, binamn till Tor.
Inge, binamn till Svipdag, se Yngve.
Ingevoner, nordgermanerna.
Ingunar-Fröj, densamme som vanaguden Fröj.
Ire, dvärg.
Isolf, binamn till Egil.
Ivalde, alffurste.
Födde med en ljusdis, Hildegun, växtlighetsdiserna Idun, Auda och andra svanemör; med en jättinna sönerna Valand, Egil och Slagfinn.
Var med sina söner gudarnes edsvurne väktare vid Elivågor, tills han bemäktigade sig det i månskeppet förvarade mjödet från källan Byrger och dermed vardt gudarnes fiende.
Fiendtligheten mellan asarne och deras skyddslingar å ena sidan, samt Ivalde och hans ättlingar å andra fortgår genom flere slägtled: först faller Ivalde själf i denna kamp; därefter hans söner Valand och Egil; därefter Egils son Od-Svipdag och dennes son Asmund.
I hjältesagan, där Ivaldes ättlingar uppträda under namnen niflungar och gjukungar, fortgår kampen mällan dem å ena sidan samt å andra amaler och budlungar, som höra till Halfdans af asarne gynnade slägt.
Ivalde förekommer i gudasagan och hjältedikten under flere namn och epitet, såsom Geirvandil, Geirvadil, Vade, Allvalde, Audvalde, Ölvalde, Svigder (Svegder), Svidur, Ölmod, Sumbl Finnkonung, Vidfinn, Finnalf, Laudver.
Af dessa namn bilda Ivalde, Allvalde, Audvalde, Ölvalde så till vida en grupp för sig, som de alla hafva till bestående sammansättningsdel valde (valdi) mäktig, ett epitet, som bevarat sig ur gudasagan in i de hjältesagor, där Ivalde återuppträder under namnen Valthari, Walther, Valdere o. s. v., och där enskilda moment af myten om honom behandlas.
En annan grupp bildar namnet Ölvalde med Ölmod, Svigder, Sumbl Finnkonung.
Samtliga namnen i denna grupp hänvisa till deras bärares egenskap af en i myten om mjödet uppträdande personlighet.
Svigder betyder »stordrickare» och Sumbl är ett synonym till »öl», »mjöd.»
Namnet Sumbl Finnkonung knyter sig på samma gång till en tredje namngrupp:
Finn, Vidfinn, Finnalf.
Ivalde, såsom höfding och väktare vid Elivågor, som skilja Jotunheim från Midgards nordligaste delar, föreställdes i myten såsom herrskare öfver dessa ängder, kända under benämningen Svitiod det stora eller Svitiod det kalla och bebodda i söder af den nordligaste germanstammen, svearne, och ofvanför dem af »skridfinnarne», finnarne.
I myten var således Ivalde den förste herrskaren öfver svearne och finnarne.
Härifrån hans benämningar Svidur, Svidrer, Finnkonung, Finn, Vidfinn och Finnalf.
Härmed står säkerligen också i förbindelse, att hans ättlingar, Valand, Egil, Slagfinn, Skade, Ull och Svipdag skildras som utmärkta skidlöpare.
Den än i dag bland nordgermanerna fortlefvande föreställningen, att bland finnarne och lapparne finnas utomordentliga trollkarlar, som genom hokus pokus mäkta åstadkomma storm och oväder, har sin rot i myten om Finnkonungs son Valand, som åstadkom fimbulvintern.
Den likaledes ännu icke utdöda föreställningen, att bland finnarne finnas de som hafva insigter i en hemlighetsfull läkekonst, torde likaledes ha sitt ursprung i myten om Valand, som skänker Idun »gudarnes läkemedel mot åldrandet» och ännu i den tyska traditionen är ihågkommen som en märkvärdig läkare.
Myten om Ivaldes höfdingsskap öfver svearne har fortplantat sig dels i hedniska källors uppgifter därom, dels i den kristna Ynglingasaga, där hans namn Svigder (Svegder), närmast efter de rena gudanamnen Oden, Njord, Yngve Fröj och Fjölner, ställes i spetsen för ynglingaätten och efterföljes af Vallande (Vanlande), hvilket namn är en korruption af namnet Valand.
Den strof ur hednaskalden Tjodulfs dikt »Ynglingatal», som anföres i Ynglingasaga om Svigders död, är en trogen beskrifning på Ivaldes död, sådan den i myten skildrats, och i strofen om Vallandes död kan man ännu igenkänna myten om Valands.
Dennes egenskap af fimbulvinterns upphofsman har i Ynglingasaga »historierats» i den form, att han hade »vintervist i Finnland hos Snö den gamle» och där fick dennes dotter Drifva.
Ivaldes binamn Geirvandil och Geirvadil tillkomma honom såsom mytens förnämste spjutkämpe (Geirr betyder spjut).
Epitetet Geirvandil har sin parallel i epitetet Örvandil, som tillkommer Ivaldes son Egil, bågskytten.
Binamnet Geirvadil knyter sig på samma gång till Ivaldes binamn Vade, som hänvisar på hans egenskap af väktare vid Tors vadställe öfver Elivågor.
Såsom vadare har Ivalde själf blifvit skildrad i Vilkinasaga, där han bär sin unge son Valand öfver ett sund.
Man behöfver blott erinra sig, att Ivalde i myten varit skildrad som spjutkämpe, herrskare öfver svear och finnar och väktare vid Elivågors vadställe, samt att han spelat en roll i mjödmyten, för att finna förklaringen till samtliga dessa binamn. 5, 15, 16, 29, 34, 35, 67–72, 75, 153, 156.
Ividja, benämning på Valands dotter Skade.
Iving (Ifing), benämning på lufthafvet.
Säges i dikten Grimnersmal vara en å, som aldrig fryser, och som skiljer gudarnes land från jättarnes.
Jalk (Jálkr).
Så kallar sig Oden, då han besöker Asmund Svipdagsson. 165.
Jare, dvärg.
Jarl, epitet till Sköld-Borgar.
Jord (Jörd), binamn till Frigg.
Jormungand (Jörmungandr), Midgardsormen.
Jormungrund (Jörmungrund), underjorden.
12, 69, 194.
Jormunrek (Jörmunrekr), binamn till Gudhorm, sedan han blifvit storkonung.
Jotunheim (Jötunheimar), jättelandet norr om Elivågor. 6, 12, 14, 15, 23, 26, 27, 33, 34, 35, 45–49, 53, 54–57, 61, 63–64, 65, 69, 80, 87, 105, 107–111, 122, 136, 137, 159, 162, 176, 193, 195, 196.
Järavallarne (Jöruvellir), Aurvangalandets (sydligaste Skandinaviens) gränsvall mot hafvet.
Järnsaxa, Magnes moder och en af Heimhalls nio mödrar. 26.
Järnskogen (Járnviðr), en i de nordligaste och östligaste ängderna belägen skog, uppfylld af fasor och trolldom, tillhåll intill Ragnarök för Gullveig-Angerboda, Eggter, Hate och andra »Fenrers fränder.» 80, 85, 138, 163, 175, 178, 191–195.
Järnvidjor, enligt pros. eddan benämning på de jättinnor, som uppehålla sig i Järnskogen.
Jättar, innevånarne i Jotunheim.
Jökul, namn på en frostjätte.
Kare (Kári), en vindjätte.
Karl 1) binamn till Oden; 2) epitetnamn till det fria ståndets stamfader. 20.
Kamit, älf, öfver hvilken
Tor vadar på väg till domareplatsen vid Urds brunn. 182.
Kerlaugar, två älfvar, öfver hvilka Tor på sina färder till Urds brunn vadar.
Kile, dvärg.
Kjalar, binamn till Oden. 166.
Kolga, personifikation af böljan.
Koll, jätte dödad af Egil. 49.
Kon, binamn till Halfdan, den förste konungen.
Kvaser, personifikation af mjödet, ursprungligen ett af namnen på Mimers källa.
Poesien kallas i en strof af Einar Skalaglam »Kvasers saft.»
En i kristen tid diktad berättelse i pros. eddan säger, att när asar och vaner slöto fred, bekräftades detta därmed, att de spottade i ett kar och skapade, till ett försoningsmärke, af spotten en man vid namn Kvaser, som var utomordentligt vis, men föll offer för två dvärgar, Fjalar och Galar, hvilka, när de voro hans värdar, dödade honom, läto hans blod rinna i ett kar, blandade det med honung och däraf gjorde skaldemjödet.
Denna pseudomyt om »försoningsmärket»
Kvaser har sin enda grund däri, att en halfstrof af Einar skalaglam blifvit missförstådd eller afsigtligt misstolkad af pseudomytens tillvärkare.
Jämför Son.
Lack (Hlökk), valkyria.
Ladgun Svanhvit, benämning på Slagfinns svanemö Auda, Ivaldes dotter, Iduns syster.
Laudver, Lödeer (Hlaudverr), binamn till Ivalde.
Laufej, Löfö (Laufey), Lokes moder, äfven kallad Nal (Nál). 31.
Leifners eldar, en underbar dryck. 154.
Leiftraser, den i Mimers lund boende stamfadern till en följande världsålders människoslägte. 83, 85, 89, 129, 196.
Leikin, Lokes dotter, sjukdomsandarnes drottning.
I kristen tid förblandad med Hel (Urd, ödes- och dödsdisen). 38, 139, 156, 177, 180, 188.
Leipt (Leiptr), en älf, som med klart och skinande vatten, vid hvilket eder svärjas, genomflyter underjordens lycksalighetsfält. 186.
Lerbrimer, binamn till Ymer.
Lessö (Hlésey, Hléssey).
På en ö med detta namn kämpade Tor, enligt Harbardssången, en gång med »bärsärkabrudar», jättemör, som »förvillat allt folket» (genom att vid soluppgången sänka ön i hafvet och vid solnedgången låta den stiga upp igän?).
De sökte sönderslå Tors skepp, som han dragit upp på land och ställt där under kaflar; de angrepo honom med järnklubbor och hade drifvit Tjalve på flykten.
Äfventyret måste hafva tilldragit sig vid den tid, då vid fimbulvinterns aftagande Norden åter nybyggdes, och Tjalve, beskyddad och understödd af Tor, återbefolkade öarna i de skandiska farvattnen.
Äfven i hjältesagan spelar Lessö en roll.
På valkyrian Sigruns fråga, hvarifrån Helge Hundingsbane kommit med sina skepp, svarar han, att han och Hamal hafva sina hem på Lessö.
Äfven detta antyder, att Lessö omtalats i den mytiska berättelsen om Nordens återkolonisering, ty Helge Hundingsbanes saga är en omarbetning af episoder i myten om Halfdans tåg mot
Norden vid fimbulvinterns slut och hans seger öfver hjältarne från Svarins hög.
Hjältedikten »Oddruns klagan» låter gjukungen Gunnar falla i ett för honom å Lessö stäldt försåt, där budlungen Atle kastar honom i en ormgrop.
Äfven i pros. eddans fritt diktade berättelser har Lessö fått en plats.
Där »bodde den man, som heter Ægir eller Hlér», och som drog till Asgard i Asialand, för att göra bekantskap med Oden och hans trojaner. 117.
Lidskjalf, asarnes utsigtstorn. 12, 80, 81, 103, 125, 131, 173, 194.
Lif (Lif), den i Mimers lund skyddade ungmö, som skall varda stammodern till den kommande världsålderns dygdiga människoslägte. 83, 85, 89, 129, 196.
Lif (Hlif), en af diserna i Fröjas omgifning, sannolikt en af hennes systrar. 126.
Lin (Hlin) 1) binamn till Frigg; 2) enligt pros. eddan en asynja, som tjenstgör hos Frigg.
Lit (lax), 1) binamn till Loke; 2) dvärgnamn.
Loddfafner (Loddfáfnir), binamn till Had.
Flere drag ur sagan om Sigurd
Fafnersbanes ungdomsäfventyr äro hämtade ur myten om Hads.
I sången om Fafner säges det:
»I forna dagar trodde folk, att en döende mans ord mäktade mycket, om han förbannade sin ovän vid dennes namn.»
När den af Sigurd till döds sårade
Fafner frågar sin unge baneman hvad han heter, svarar fördenskull denne: »jag heter Trögdjur» (gaufugt dýr, ej »härligt djur», såsom man hitintills öfversatt det), detta med anspelan på Fafner själf, som största delen af dygnet låg orörlig på sin skatt.
Sigurd icke blott döljer till en början sitt eget namn, utan väljer ett, som är tillämpligt på frågaren, för att den väntade förbannelsen skall falla tillbaka på honom.
Äfven i Vilkinasaga uppträder en hjälte, Heimer, som uppkallat sig efter en drake, hvars baneman han blifvit.
Detta förklarar, hvarför i Havamal en asayngling med det egendomliga drak- eller ormnamnet Loddfafner uppträder.
Han befinner sig i Odens sal och emottager från denne råd och förmaningar, hvilkas innehåll med bestämdhet hänvisar till myten om Had.
Had kunnat benämnas Loddfafner har då sin grund däri, att han, som skildras som en utmärkt jägare, dödat en drake och kallat sig Loddfafner under samma förhållanden som Sigurd kallade sig gaufugt dýr.
Loddfafner har dubbelbetydelsen af »raggig orm» och »trög orm» och kommer således betydelsen af gaufugt dýr mycket nära.
– Äfven i sången om Segerdrifva är Had, icke Sigurd, den ursprunglige hjälten.
Lodur, en af Odens bröder, äfven kallad Vile. 4, 5, 6, 8, 9, 10, 16, 17, 146, 185, 189.
Lodyn (Hlóðyn), binamn till Frigg.
Lofn, asynja.
Enligt pros. eddan är hon god att åkalla af älskande, hvilkas förbindelse är förbjuden eller annars omöjliggjord.
För deras bästa använder hon den inflytelse hon eger på Oden och Frigg.
Loge, personifikation af elden i förstörelsens tjänst och som sådan tillhörande Surts husfolk.
I kristen tid gjordes Loge till son af Fornjot och broder till Vatten och Vind (Hlér och Kári).
41, 42.
Loke, den af Oden i Asgard upptagne jätten, son af Farbaute och Laufej.
En af mytologiens mest betydande personligheter, i förening med Gullveig det ondas princip och karakteriserad med ett psykologiskt skarpsinne och en humor, som sakna motstycke.
Det förfärliga och det komiska äro i honom sammansmälta till ett.
– Loke uppträder under binamnen Lopt, Hvedrung, Harbard, Becke (Bicke), Blind bölvise. 6, 15, 26, 27, 28, 30, 31, 37, 38–43, 45, 46, 49–50, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 72–78, 82, 84, 87, 90, 103, 131, 138–140, 144, 146, 147, 151, 153, 155, 156, 158, 159, 161, 162, 164, 165, 168, 169, 171– 176, 184, 193, 194, 195.
Lone, dvärg.
Lopt 1) binamn till Loke; 2) epitet till Valand som gudafiende betraktad och synonym till Valands binamn
Dyr och Gust (storm, vind).
Lora (Hlóra, Lóra).
Pros. eddan har bevarat spår af en myt, enligt hvilken Tor vardt, likasom Tyr, under fredsåldern anförtrodd åt jätteväsen att uppfostras.
Fosterföräldrarna kallas Vingner och Lora; men de måtte hafva brutit mot sin fosterföräldraplikt och sökt svika den sedan för jättevärlden så farlige Tor, ty denne drap vid tolf års ålder dem båda.
En liknande myt förtäljes om Indra, den med
Tor identiske ljungeldsguden i Rigveda.
Sin äldre hammare, den af sten slöjdade, måtte
Tor hafva medfört från dessa fosterföräldrars hus, ty hammaren kallas i Vaftrudnersmal för Vingners. 15, 34.
Lorride, Loride (Hlórriði, Hlóriði), binamn till Tor.
Lyngve, den holme i Amsvartners haf, där Fenrer, Loke och andra »världsfördärfvets söner» ligga bundna intill Ragnarök. 171, 174, 184, 188, 191, 193.
Läbard (Hlæbarðr), binamn till Valand.
Läding, bojan, hvarmed Fenrer vardt bunden.
Lærad (Læráðr), binamn till världsträdet.
Lättfote (Lettfeti), en af asarnes hästar. 182.
Madgun, Underjordsdis, som vaktar Gjallarbron. 130, 131.
Magne, son af Tor och Järnsaxa.
Öfverlefver världsbranden och ärfver, jämte sin broder Mode, Tors hammare. 26, 196, 197.
Manheim, Manheimar, den del af världen, där Oden och asarne hade sin tillflykt, när vanerna herrskade i Asgard. 151, 154.
Mardall, Mardöll, binamn till Fröja med anledning af hennes vistelse i hafvet hos den förvandlade Svipdag. 167.
Marmennil, hafsmannen.
Isländska sagor från kristen tid omtala marmenniln som klok och framsynt, men tystlåten.
Det skall vid mer än ett tillfälle ha lyckats sjöfarare eller fiskare att fånga marmenniln, som då, mot löfte att åter varda släppt i hafvet, låtit förmå sig att förutsäga tillkommande ting.
Megingjord (Megingjörð), Tors starkhetsbälte.
Meile, asagud, densamme som Balder.
Tor berömmer sig vid ett tillfälle af att vara Odens son och Meiles broder.
Den blide Höner jämföres i ett af sina epitet (Fotmeile) med Balder.
Rödöns sockenstämmoprotokoll
Underwisningsanstalter inom församlingen Hushållningen och wården af kyrkoegendomar och lägenheter samt socknens enskildte kassor, såsom fattig- och brandstodskassor med flere Byggnaden och underhållandet af kyrkan och hwad dertill hörer, jemte alla socknens hus, såsom prestgård, fattig- och socknestuga, med flere Bänkfördelningar Sockenhandtwerkares antagande Brandstods-föreningar
Frågor om socknens fattigas försörjande, och öfwerläggningar om mindre arbetsföre personers inflyttande från andra socknar Verification af rest- och afkortningslängder, och granskning af erlagd betalning för krono-skjutser Utwäljande af fullmäktige för socknen, så wäl i allmänhet, som för särskildte ärender Tillsyn å socknemagaziner samt redogörelse derföre Intygande om personers förhållande, hwilka anmälas till belöningar hos Sällskapet Pro Patria, Patriotiska Sällskapet samt andra allmänna eller länet särskildt tillhörande sällskap som äga rätt att tilldela belöningar, äfwensom yttranden om gjorde uppodlingar och bewis om tillwerkad saltpetter Waccinations befordrande och jord-gummors antagande Öfwerenskommelser om saltpetterskattens utgörande, wäghållning, snöplogning, brobyggnad med mera dylikt Öfwerenskommelse om befordrande af allmän ordning och sedlighet
Oftast rörde frågorna bara den egna socknen, men ibland rörde de ett helt pastorat och då hade man gemensam stämma med huvudförsamlingen.
Dessa kallades som regel gällstämmor.
Protokollen från dessa finns mestadels bland huvudförsamlingens sockenstämmoprotokoll, men kan också finnas som avskrifter i annexförsamlingarnas kyrkoarkiv.
Redan på 1500-talet omfattade Rödöns gäll (pastorat) förutom moderkyrkan, också de tre annexförsamlingarna Näskott, Aspås och Ås.
Enligt församlingens statistiska tabeller hade Rödön år 1750 609 invånare, år 1805 795, och 1859 1198 st.
Rödöns medeltida kyrka blev alltför trång för en växande befolkning, och år 1782 föreslogs en utvidgning och tillbyggnad.
Grundläggningen påbörjades dock inte förrän 1804, och kyrkan stod klar 1811.
Rödöns socken var den första i Jämtland som installerade en orgel i kyrkan, år 1752.
Den insattes i den nybyggda kyrkan och användes fram till den stora kyrkobranden 1923.
I denna utgåva finns även protokoll från Rödöns pastorats annexförsamlingar, för åren 1742– 1771, 1783 samt 1797, och dessutom från ”De äldstes råd” inom pastoratet 1750–1761.
Östersund den 16 mars 2018 Mats Göransson
Rödöns pastorats sockenstämmoprotokoll 1742–1762 Rödön 16 maj 1742 Källa:
Rödöns kyrkoarkiv, vol. N I:1, s. 143b–148, ÖLA.
Åhr 1742, then 2 maji, som war then h.
Pinges dag, tilträdde nedanskrefen Rödö pastorat, och blef then 16 följande, som war 1 sönd. efter h.
Tref. s. uti almän sochnestemma i Rödön efterföljande påmint, slutit och samtyckt, angående god ordning och hushållning i församlingen, samt annan kyrkans nödtorfft. 1.
At gudstiensten effter kyrkolagen och förra wanligheten skulle ske i Rödön och Näskot, undantagandes at Näskotboerne skulle få en af the tre åhrliga stora högtidsdagar om åhret, när predikanten orkar duplicera och så finner; emedan the thet äfwen tilförne påstådt, och thet wid sidsta visitation af d. 7 sept. 1729, num. 9, blifwit slutit under pastoris afgörande. 2.
At Rödö och Näskotts kyrkor skulle förenas till ett läro- och böne-hus, på thet sättet, at ledamöterne af bägge sochnarna, såsom ock förr wanl.
warit, skulle effter möjeligheten infinna sig, hwarest gudstienst hölles.
Således emedan Näskott boerne komma fram til Rödön å predikodagarna, skulle Rödöns boerna, tå mässlöst är, samlas til Näskot hwar tredje predikodag, ifrå Siöbygden, Kälan, Krokom på thenna sidan om Åhn, Häste, Trusta samt flere här i Rödönsslätten.
Men Undrom wille gå til Frösön undertiden, med flere [ s. 144] eljes ther ifrå, så wäl som By, Wike och Krokom på andra sidan om Åhn till Åhs, eller ock til Näskott, \ och Fröss. / såsom theras andacht och tilfelle medgofwe.
Hwarefter och så lagas borde, at i Rödön och Åhs ej wore på samma dag silentium. 3.
At then allmenna gudstiensten, serdeles tå then blifwer i theras egna kyrkor, skulle så flitigt och enhälligt besökas, at ingen, som helsa och krafter hafwer, blifwer hemma, föruthan them, som til barns och husets skötande nödwendigt tarfwas, som ock tå bör läsa Guds ord och hafwa H. sabbats tanckar. 4.
At samma gudstienst skulle ske påtilbörlig tid och sätt, kl. 9, och förmantes therföre sochnens ledamöter, at ej komma sent, blifwa ute, eller gå för bittida ut; utan wara samlade wid och efter sammanringningen, innan syndabekännelsen läses, och at hwar och en hafwer ther wid, så wäl som wid sång, Guds ords hörande bön och wälsignelsen gudel. andacht, så at Herren må se täckeliga til wår gudstienst.
Äfwen således at wachta sig för werdsliga tanckar och bestellningar, ...[?] och sqwaller, och at hafwa upbyggeligit tal och tanckar på kyrkowägen: såsom ock at bön sker hemma, förr än man går til kyrkio. 11
At likmätigt Kongl.