Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mur sällt om skall att ock att tänka, att han tyckes fjärran gå i arf än ditt när i dess och hjärtats ännu hvar i sena namn skall mull man glöd en dröm du jagar, från dig sväfva, dagar; klinga skönt på jorden, gått att ned, dig gräfva askhög blott är vorden.
.Nej, när din blick en gång sig sänkte, var detta mer än hvad du nämner sken, all sällhet mig din kärleks vår-fläkt skänkte i ungdomsdagar under blomtyngä gren.
i min Den milda glans, som i ditt öga det blida, draget på din panna ditt dyra svar på, hvad jag för m,i&lt;&lt;&gt; var guldet " Promenera och spatsera. "
din stads vem har uppfunnit detta, att » gå och spatsera », eller som det vanligast och mer betecknande heter, » gå ut och gå »?
För hundra år sedan tänkte ingen därpå.
Fot- resor företogos visserligen, men blott i ända- mål att billigare eller angenämare eller litet uppseendeväckande färdas från en ort till en annan.
Och detta var egentligen männen förbehållet.
Fruntimren skulle hålla sig hemma och inne, och kroppsrörelse hade man väl tillräckligt under sysslorna.
Ä n i dag kan man, då fråga väckes o m att unga flickor skola » taga motion », få det svaret: » sätt sig hon i väfstolen, så får hon motion n o g!
» Och det får hon utan tvifvel, men hon får ej frisk luft, och det behöfver hon lika väl.
Ännu på femtiotalet i vårt århund- rade kunde man få höra fruar ur de högre klasserna beteckna såsom opassande att unga flickor skulle » trafva omkring på gatorna », utan något mål, utan att en betjänt på tre stegs afstånd följde dem i hälarne.
Den som skrifver detta har själf i sin grönaste ungdom hört det och lidit smälek för sitt omättliga begär efter frisk luft, hvilket begär måhända dock grundlagt en stark och jämn hälsa.
Den, som så hafva kan, bör efter min mening aldrig försumma att » gå ut och gå » — det vill säga, gå endast för att gå, icke gå i butiker och dylikt, utan blott för att hämta frisk luft.
Väderleken bör ej afskräcka — man kläder sig efter vädret och af pas- sar promenadens längd likaså.
Man må ej tro, att det gör samma nytta att » gå ut och handla », gå i folkträngsel för att be- skåda något mer eller mindre sevärdt och dylikt, som att helt enkelt » gå ut och gå » — endast vandra för vandringens skull, ej för något annat.
Visserligen finnas de, som verkligen ej hafva tid till denna rekreation, men många, många äro de, som blott in- billa sig ej hafva tid.
Äfven de, som ar- beta, och som, trötta af arbetet, hvila sig vid en bok eller i ett soffhörn, äfven de skulle, oaktadt tröttheten, hafva godt af en promenad, om den också ej räckte mer än 15 — 20 minuter " Detta, att gå utan att behöfva tänka på något, som skulle utföras eller uträttas, detta är i och för sig en hvila och är det egentligen särskildt hälsobrin- gande i promenaden.
Man känner sig fri, lugn och stärkt af sol och blå himmel och Ii ullig luft, om vädret är vackert, af en liten strid mot storm och regn, om det är ruskigt.
Och huru brådtom man än har, bör man dock alltid kunna offra en halftimme för en så billig och hälsobringande medicin som en vandring i fria luften.
blänkte, ren, ljufvast tänkte, på sångens ten.
Det finnes dessvärre ett men, och ett men med stora, stora bokstäfver, som är ett nära på oöfverstigligt hinder, och det heter — omklädsel.
Åtminstone i städerna.
Man kan ej gå ut annat än i lämplig toa- lett, och hellre sitter man där man sitter.
Besväret att kläda om sig hindrar mången; 51 sparsamhet hindrar många andra.
Man vill vara » gatsnygg », man vill hafva hatt och kappa och promenadklädning fraieha och fina, och det befordras ej genom att hvarje dag i alla väder gå ut med dem.
Det skulle dock med god vilja vara möj- ligt att äfven vinna detta.
Den, som Moll besväret hindrar, bör kunna anskaffa en för promenad lämplig dräkt — en passande kappa, som skyler hela hvardagsdräkten, och en hufvudbonad, som kan uthärda väder- lekens ombytlighet.
Ty det lilla besväret, att påtaga ytterkläder, det måste man dock under alla omständigheter underkasta sig.
Och den, som åter ej anser sig hafva råd till dylikt och ej heller vill vedervåga sina prydliga ytterkläder, har väl ändock, när hon anskaffar den nya kappan och hatten, en gammal dito i behåll, som med repara- tion kan göra tjänst, när hon går ut för sin hälsas skull och ej för att förevisa sin elegans.
Och när hennes bekanta vela, att hon har en fin toalett, och när hon i bu- tiken kan imponera med den, så betyder det väl ej så mycket, o m hon emellanåt blir sedd i de gamla plaggen.
I staden, har man för öfrigt under hela hösten och vin- tern den resursen att kunna gå ut i skym- ningen och om kvällarna, och då är toaletten ej något hinder.
Visserligen är gasljus ej detsamma som solsken och aftonvandringen ej så uppfriskande, men den är dock vida bättre än att sitta inne med en tidning och i det skarpa ljuset af fotogenlampan läsa om alla möjliga olyckshändelser, om kalfvar med sex ben, får med två hufvuden, » ovan- ligt för årstiden » och andra med lockande rubriker försedda, lika intressanta notiser.
I allmänhet anses det på landet mindre nödvändigt, ja mångenstädes nästan löjligt, detta att » gå ut och g å ».
Visst är att man ock- så där har mera tillfälle att alldeles gratis » få en näsa frisk luft ».
Man har blott att gå ut på trappan, sticka hufvudet ut genom fönstret o. s. v., för att få en del af sitt behof i detta afseende tillfredsställdt.
Men man behöfver mera.
Först och främst mera luft och annan luft.
Man behöfver skogens barrdoftande luft, slättens friska blåst, ber- gets rena luft.
Och man behöfver skogens tysta majestät och lugn, fåglarnas kvitter, ängsblommornas doft, vågornas glitter, trä- dens sus, rågfältens böljegång, biens sur- rande, solsken och skuggor — och en fri, vid himmel uppöfver sig.
Allt detta behöfver man, man ser det i allmänhet ej, om man ej är » ute och går », det vill säga, om man hvarken nödgas tänka på huru fort man skall komma fram, eller livad man skall göra, när man väl hunnit sitt mål.
Man skall vara fri från sådant, vara naturens helt och hållet, om man fullt skall kunna njuta af naturen.
Och det är därför man har så godt af » att bara.
gå ut och g å », äfven på landet.
En annan fråga är d e n: » Skall man gå ensam eller i sällskap '? » Beror på tycke och smak.
Öfverhufvud taget har man vid promenader för hälsans skull mest nytta af att gå ensam, såvida man ej har följe med någon så intim, att man fritt kan tala eller tiga, efter som man hur lust, stanna, vända om, gå åt hvad håll man behagar o. s. v. Stundom kan det vara rent af ett behof att gå ensam.
Den husmoder t. ex., som omgifven af en talrik familj, eller an- strängd af arbete, upptagen af omsorger om mångahanda, kanske ej ens har en vrå för sig själf, där hon kan komma uudan för
detta mångahanda, för henne är det en obe- räknelig vinst att få ensam gå ut och gå en stund, utan annat mål än att blott få vara ute och ensam.
Det är något så trö- stande, stärkande och lugnande i att få vara allena med sina tankar, att kunna låta tan- ken irra hvart som helst eller hålla sig kvar vid ett, det är så upplifvande att på stadens gator se nya föremål eller att på landet iakttaga de fina skiftningarna i naturens ar- bete och sålunda få nya insatser i sitt själs- lif.
Efter en sådan promenad kommer den trötta, missbelåtna, kanske litet vresiga hus- modren hem uppfriskad, nöjd och vänlig — som en annan människa, som det heter.
Jag vill ej här tala om, huru välgörande en sådan ensam vandring borde vara, när man har stora bekymmer, när man har något att ångra, när man öfverilat sig.
Jag säger, borde vara, ty den är det tyvärr icke all- tid.
Mången bekymrad själ har på en så- dan ensam vandring kommit till förtviflade beslut.
Men har man blott vanliga detta lif- vets bekymmer, eller har man modig, kraftig karaktär och ett gudfruktigt sinne, då skall man.
af en ensam vandring i naturens sköte hämta nya krafter för att bära de bördor, man måste bära, huru tunga de än före- falla oss.
I släde.
M u m or eg k fö r 1 d u n af Erny.
I faudtmätaren, irigeniör AVille Holm, en några .1 • ooli trettio års man, som hela orten tyckte om, hade hos godsägareherrskapet, patron Le- vins, anhållit att i sin släde få hämta deras dotter, fröken Ellen, till den lilla festlighet, som han hemma hos sig ställde till för godsägaren, hä- radshöfdingen, prosten m. fl.
notabiliteter och grannar.
Hans anhållan blef synnerligen nådigt bevil- jad af de båda gamla, som strax därpå utbytte en förtrolig blinkning, hvilken mycket väl kunde betyda detta: » En präktig karl, den där Holm!?
Patronen med fru åkte ett stycke förut, och vid deras framkomst till ingeniörens boställe be- fanns det, att den senare förlänat det där » styc- ket » kautschukens egenskap att kunna dragas ut, ty först en fem minuter efteråt inträffade de båda unga, ingeniören och fröken Ellen, båda med hög färg på kinderna.
Ett dylikt försinkande tillhör slädåkningens historia såsom en särdeles vanlig företeelse, hvil- ken merendels beteckuar, att två unga vederbö- rande af olika kön » funnit hvarandra », hvarvid hästen ofta får sköta sig själf — han skulle i månget fall godt kunna krypa ur skaklar och seldon, utan att det så snart upptäcktes af veder- börande.
Ingeniör Holm och fröken Ellen hade » funnit hvarandra » — egentligen hade de redan för länge sedan gjort det, men det var först nu de i ord anförtrodde hvarandra det ömsesidiga fyn- det, hvarmed dock tillsvidare förstås skulle hål- las t y s t.
Ty de lefde som alla andra förälskade i den rörande naiva tron, att » inte en kotte » hade reda på, hvad alla sett från början så innerligt väl.
— Alltså, ts.
Påföljande dag skulle ingeniören resa bort i ett tjänsteärende, och när han om en tre eller fyra dagar kommit tillbaka, skulle han uppvakta herr och fru Levin i sitt bjärteärende.
— — Återkommen från sin resa, ämnade han just förverkliga denna rosenfärgade idé, då han genom fönstret skådade en syn, som satte hans hjärta och fötter i häftig rörelse, de senare i riktning mot landsvägen till Björkhammar, pa- tron Levins egendom.
Ty saken var den, att dennes skönaste klenod vid en krök af nämnda landsväg plötsligen blifvit synlig för ingeniörens tjusta blick.
3 Kilen! » Han kramade den urigå flickans hän o der och betedde sig i allmänhet på förälskade tokars vis.
» Jag hade ett bud till Torpstugan strax här- intill, » sade fröken ' Ellen och såg helt belåten ut öfver sammanträffandet.
» Och har gått hela fjärdingsvägen hemifrån? » » Ja — och tänker gå vidare Därifrån till hä- radshöfding Ekmans, där jag.
. » » Nej, se det kommer då inte på frågan? » » Hvad menar du? » utbrast Ellen häpen.
» Att jag får skjutsa dig dit, förstås? » Ahja, det gick hon inte så motvilligt in på.
» Det är ju en hel fjärdingsväg dit också, » an- märkte ingeniör Holm.
» Det är så — se ' n får jag väl af häradshöf- dingens skjuts direkt hem till Björkhammar, dit det då också blir en fjärdingsväg. » » Ja visst, egendomarne ligga i vinkelspetsarne på en nästan liksidig triangel, » reflekterade in- geniören med landtmätarmässigt snusförnuft.
Det unga paret hade snart stufvat in sig i ingeniörens släde och kuskade i väg mot domare- bostället.
På ungefär halfva vägen mötte de prostens slädekipage, hvarvid ingeniören under en sirlig hälsning gjorde ett ännu sirligare svängundan med den påföljd, att — huj, hvad det gick!
— hans eget ekipage hamnade omkullvältadt i det snöiyllda diket.
Såväl han själf som fröken Ellen gjorde där- vid en liten saltomortal med sluteffekt, att de båda med en mjuk duns kommo att sitta midt emot hvarandra i snön, alldeles som två snälla barn, som sitta och endräkteligen leka tillsam- mans.
Fröken Ellen såg så komisk ut, där hon satt i stel bestörtning, att ingeniören hukade sig ned och brast i ett hejdlöst skratt.
Det fick ett eko i prästgårdsdamernas fnitter, som ännu en stund hördes på afstånd, sedan de kört vidare.
Raskt svängde ingeniören upp det lätta for- donet på landsvägen igen och inbjöd sin dam att åter taga plats.
Hon gjorde det visserligen, men med en högst förtörnad min, som skvallrade om ett intensivt revanchebegär.
» Käraste Ellen, » sade ingeniören och lät Brunte trafva på igen, » kan du förlåta min dumdristig- het.
men, o du milde, hvad du såg kostlig ut.
. » » Jaså, ni börjar ert dumma (lin igen, min herre! » utbrast fröken Ellen, » jag trodde det kunde vara nog med hvad jag nyss fick af både er och prästgårdsmamsellerna ... » » Nå, men för allt i världen, Ellen, förlåt mig.
det var ju inte det ringaste farligt ...! » » Men det humle ha varit farligt, och då ger ni er till att gapskratta.
! » » Nej, men min snälla Ellen.
» » Jag är inte alls er snälla Ellen! » af bröt hon med stigande hetsighet, » ni ångrar er inte ens ... » » Jo, det gör jag visst.
» » Nej, det gör ni visst inte, » envisades hon, ännu närmare kokpunkten af förargelse, » så ser inte den ut, som ångrar sig.
en olycka kunde ha händt — och då skrattar ni med full hals ... » » Var resonlig, Ellen.
» » Nej, hvarför det?
— Och jag är inte någon Ellen och Ellen vidare för er! » » Jaså, på det viset, min fröken! » sade inge- niören, nu i sin ordning djupt sårad och förar- gad, under det han gaf henne en lång, forskande blick, som hon fört / ytsamt undvek att möta.
De sutto vid pass tio minuter i hvar sitt hörn af släden och sade inte ett ord till hvarandra Då domarebostället skymtade fram, där inge- niören skulle afleverera fröken Ellen, började han vekna till.
» Det kan väl inte vara ditt allvar, Ellen? » frå- gade han blidt.
» Jo, det är det visst, » försäkrade den uppre- tade sköna, » den som inte kan köra en häst som en hel karl och som inte har mer hjärta än att han brister i gapskratt, då hans.
hans blif- vande.
hans tilltänkta.
ja, ni förstår, hvad jag menar, min herre.
är nära att råka ut för en olycka — den vill jag inte ha till.
ha till ...
ja, ni förstår.
» Men nu rann sinnet om igen pä ingeniören, och det skedde just då de kommit fram och frö- ken lagade sig att stiga ur släden.
» Jaså, » kom därför hans afskedshälsning att låta, » då förklarar jag härmed, att den som inte kan köra med sitt lynne som en förnuftig kvinna och som inte har mer hjärta, än att hon vägrar sin förlåtelse, då hennes blifvande.
hennes tilltänkta, ja, ni förstår hvad jag menar, min fröken.
ofrivilligt råkar ställa till hvad som knappt kunnat bli någon olycka — den vill jag inte ha till.
jaha, ni förstår.
. » Och så skildes de ät i stor ömsesidig vrede.
Häraf synes, hur man på en slädtur äfven kan » tappa bort » hvarandra.
— — Omkring en vecka därefter bevistade ingeniör Wille Holm en bjudning hos häradshöf- ding Ekmans, dar han äfven träffade fröken Ellen Levin.
Det är onödigt att berätta om all den köld ingeniören och fröken Ellen under aftonens lopp utvecklade gent emot hvarandra, utan låt oss strax komma till den händelse, som place- rade dem sida vid sida i samma släde — inge- niörens!
— på hemväg med fröken Ellen til!
Björkhammar.
» Hvad vill detta säga? » frågade unga fröken, då körsvennen redan kastat sig upp i släden och satt den i full fart, » ä r.
är det « - «.
Jag skulle ju skjutsas hem af kandidat likman.
» » Jag medger, att det är en komplott, » sade ingeniören och smackade åt Brunte, som sträckte ut i yrande fart.
» Ah, det är nedrigt- ..! » » Ni fryser väl inte, fröken Ellen? » » Nej bevars! » kom hennes svar så hvasst som en isnål i örat på honom, under det hon maka- de sig upp i sin vrå.
En lång stunds tystnad följde.
» Fröken Ellen, » sade omsider ingeniören med lågmäld och sorgsen röst, » ni kanske minus, att ni en gång nämnde, att er fars, min och härads- höfdingens egendomar bildade vinkelspetsarne på en liksidig triangel.
» Hon undrade storligen, hvart han ville komma med denna kuriösa inledning, och fick plötsligen svårt att återhålla en gryende munterhet.
» Ni minns ju det? » » Ja, » svarade hon, så snäft hon förmådde, » det är ju sant, ni är 1 andtmätare.
. » » Ja visst ... » » Ehuru ni har .ett väl besynnerligt sätt att markera vissa punkter ... » Hon måste trycka muffen mot munnen för att inte brista i skratt åt sin egen idégång.
Men ingeniören smålog blott en smula matt.
» Nu, » fortsatte han, » ha vi två snart åkt tri- angeln ruudt under säregna förhållanden - - det är sista sidan vi passera.
På den första, från ert hem till mig, fick jag ert ja, på den andra, från.
mig till häradshöfdingens, fick jag ett nej, som hotar att förstöra hela min lefnadslycka — jag undrar nu, hur det kommer att gå på den sista sidan, från häradshöfdingens till ert hem.
» » Bra, hoppas jag — ni tänker väl inte välta igen.
» Ah, hvad hon hade svårt att kufva sin ysterhet!
» Nej, det förstås, » sade ingeniören, » jag me- nade inte s å.
jaså, vi äro framme n u.
vill inte fröken Ellen förstå min fråga rätt och svara på den.
» » Tack för skjutsen! » klingade det sä gäckande från fröken Ellens läppar — hon hade redan svingat sig ur släden och försvann genom stora ingången.
Med tungt sinne vände ingeniör AVille Holm kosan hemåt.
Dagen därpå fick han i en biljett en inbjudning på middag hos patron Levin.
Nere i kanten.stod » vänd! » Han vände bladet och såg på dess an- dra sida en liksidig triangel uppritad.
Blott en af dess sidor, den som betecknade vägen mellan häradshöfdingens och patron Levins — gårdagsfärdens stråt — var sluten inom en klämmer.
Öfver denna var ritad en pil i riktning mot .Björkhan imar-vinkel spetsen.
Och öfver pilen stod att läsa ett finpräntadt, men mycket energiskt kontureradt: » Ja.
' » * En nutida hustomte.
» Tack vare eU oafiåtligt uppfmuararbelo och en oerhörd energiutveckling, hafva indu- striens män och framför allt uppfmnarne lyft den ena stenen efter den andra frän den börda som tryckte förra tiders kvinnor till jorden. » K|| denna tidning synas allt emellanåt upp- gifter om, hur den eller den saken stäl- ler sig så mycket billigare, i fall den till- verkas hemma, än om den köpes färdig.
Det torde därför intressera Iduns läsarinnor att få göra bekantskap med en liten hus- tomte, genom hvars mellankomst de sättas i stånd att inom hemmet förfärdiga bland
IDUN annat slrnmpor, kjolar, damasker, jägerylle, klädnings- och kostymtyger, kapp- och öfver- roekslyger samt gardiner, dukar, filtar, möbel- tyg m. m.
Men att förlägga allt sådant arbete till hemmet vore j u att gå ett par hundra år tillbaka i tiden?
Ja, visserligen, o m arbetet skulle skötas på samma sätt nu som då.
Men härvidlag förefinnes en så stor skillnad, att den fullt berättigar en upp- maning att åt hemmet återeröfra en del af fabrikernas arbete.
Ty om genom en in- dustriell uppfinning kvinnan sättes i stånd att inom sitt hem, till de sinas omedelbara gagn och med bättre ekonomiskt resultat, använda den tid och det arbete, som hon nu offrar, dels i och dels utom hemmet, för att kunna anskaffa och vidare bearbeta de alster, som produceras uti industrialis- mens stora Grottekvarn, så blir en dylik uppfinning icke ett medel att ånyo pålägga kvinnan ett arbete, hvarifrån hon förut va- rit befriad, utan den blir i stället ett nytt medel att lätta hennes arbetsbörda.
En sådan industriell uppfinning ha vi i Per Perssons nya väf- och stickmaskin; och vi kunna i sanning känna oss stolta öfver att äran af densamma tillkommer en svensk man.
Man häpnar öfver hvilken mångfald af artiklar, som kan åstadkommas på denna maskin.
Den stickar lika bra groft ullgarn som fin ankartråd.
A bolagets utställning i Stockholm finnas en mängd modeller samt väf- och stickprofver i de mest olikartade mönster.
Väl bör märkas, att arbetet ej är på något sätt ansträngande, utan behag- ligt och lätt skött.
Till och med barn på 10 å 12 år kunna på denna maskin utan spår af fara tillverka sina egna strumpor, klädnings- och kostymtyger etc.
Jag har från tillförlitligt håll hört berättas, att en åttaårig flicka på en eftermiddag stickade sex dammhanddukar och att en tolfårig gosse på en dag väfde tyg till en kostym åt sig.
Framför andra väf- och stickmaskiner äger den perssonska åtskilliga företräden, af hvilka ett par äro af synnerligen stor betydelse.
Den å andra maskiner befintliga så kallade ramen, hvilken måste dragas fram och åter, varierar i längd mellan 80 och 150 cm.
; å här ifrågavarande maskin är däremot ra- men ersatt med en mekanism, som är en- dast 17 cm.
lång och lika för alla storlekar af maskiner.
Men ej ens denna behöfver dragas i hela sin längd fram och tillbaka, utan endast ett litet stycke utöfver arbetets bredd, hvilket ju, när det gäller mindre ar- beten, såsom strumpor, damasker och van- tar, är i hög grad tids- och kraftbesparande.
Vidare kan man när som helst lämna ar- betet och sedan återtaga det, utan att be- höfva offra en tanke på, kvar man slutade eller hur man skall börja igen.
Det är väl förnämligast genom denna praktiska anord- ning, som den perssonska maskinen kom- mer att göra sitt inträde i många hem.
Särskildt för husmödrar, som j u tidt och ofta tagas i anspråk för än det ena, än det andra göromålet, är det j u ovärderligt att på detta sätt kunna » springa ifrån ».
För största delen af cle arbeten, som kunna tillverkas och fasoneras i maskinen, finnas nämligen så kallade mönsterkort.
Dessa fä- stas i en liten ställning på maskinen; allt efter som arbetet fortskrider, flyttar sig en visare fram och tillbaka öfver möiisterkor- tet, på hvilket genom särskilda tecken är angifvet, när in- och uttagningar m. m. dy- likt skall ske.
Med ledning af de redan utarbetade mön- sterkorten kunna omkring 200 olika modeller tillverkas.
Det har blifvit sagdt, att man, tack vare denna anordning med mönster- kort, kan sätta » hvilken dumbom som helst » att sticka på dessa maskiner.
Af särskild nytta torde den perssonska maskinen kunna blifva inom stora famil- jer, i synnerhet sådana, där unga flickor äro anställda, för att, som det heter, » gå frun tillhanda ».
Dessa flickor ge en hand- räckning än här, än där, men det synliga resultatet af deras arbete är många gånger så obetydligt, att deras matmödrar lätt få den föreställningen att de, äfven när de ar- beta från morgon till kväll, snarare äro tä- rande än närande medlemmar i hushållet.
Men låt en sådan flicka ägna ett par tim- mar om dagen åt arbete vid stickmaskinen, så kommer saken att te sig helt annor- lunda.
Både hon själf och hennes husbonde- folk skola minsann finna sig belåtna med resultatet af hennes verksamhet.
Äfven vill jag rekommendera maskinen för de hem, där ett par hundra kronors besparing år- ligen är af afsevärd betydelse, ja kanske till och med utgör villkoret för en tryggad ekonomi.
Och sist, men ej minst, bör denna maskin kunna med stor fördel användas af kvinnor — i synnerhet i småstäder och på landsbygden — hvilka för sin utkomst äro hänvisade till sina händers arbete.
Säkert torde vara, att ingen, som skaffar sig denna präktiga medhjälpare i hemmets verksamhet, ångrar köpet; och i de famil- jer, där den vinner inträde, kommer den utan tvifvel att visa sig mer oumbärlig än symaskinen.
L till hushållet.
Härmed menar jag de » gåfvör in natura », hvarmed lärarinnan uppvaktas antingen af barnen eller af mödrarna själfva.
Jag fick ganska ofta besök af bondhustrurna, och då hade de ibland ett och annat med sig.
Dialekten kunde vid sådana tillfällen vålla miss- tag, som voro lustiga nog, på grund af de egen- domliga benämningar de hade på åtskilliga sa- ker.
Så kom en gång en vänlig gumma för att hälsa på mig på aftonkvisten och, räckande mig en flaska, frågade hon: » om ej goä läjrarinnan ville hålla te ' goä me ' lite ' päjron ».
Och jag som var en riktig fruktvän, blef alldeles förtjust, gick efter en servet, hvarpå jag utan krus tömde ut innehållet.
Gumman såg förvånad ut, men jag betydligt » snopen », då en hop vanliga hederliga potatisar med dithörande jordklunsar rullade ut på den hvita duken.
En annan gång kom en liten parfvel och hälsade från » mamma » samt bjöd mig på » mjölksäppä » — hvilket helt enkelt var oskummad mjölk.
Emellertid kunde dessa naturprodukter ibland vara af ganska stort vär- de: kött och fläsk, ägg och smör m. m.
— och jag får tillägga, att äfven de fattiga bidrögo, ehuru naturligtvis med gåfvor af ringare värde.
Jag har redan nämnt, att folket var mycket gästfritt, en omständighet som på ett indirekt sätt hade det med sig, att hushållskassan i viss mån skonades.
Rundt omkring lågo de välbygda bondgårdarne, och de ofta förmögna bönderna, eller, som de af traktens få veritabla herrskaper kallades, herrskapsbönderna, bland hvilka mån- ga hade inrättat sig ganska präktigt, hade hela våningen möblerad och höllo ett präktigt bord, satte ett riktigt, nöje i att se gäster hos sig.