Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lyckligtvis börjar man mer och mer inse, att det ej gärna kan längre få fortgå på detta sätt.
Hemmet måste återbörda sin an- del i kvinnans intresse och krafter, och vi kunna ej nog glädjas öfver hvarje steg, som tages mot det målet.
Äfven här gäller det en god början, och denna kan göras långt förr, än man i all- mänhet tror.
Redan tidigt är nämligen den lilla flickan i stånd att utföra små värf in- om hemmet, där det finnes godt om just så- dana små bestyr, som lämpa sig för hennes krafter.
Redan tidigt kan den lilla handen vänjas att göra nytta, att ställa till rätta, i första rummet hvad hon själf bringat i oord- ning.
Du bör tidigt vänja dina barn, att de ej äro till blott för att betjänas, utan äfven för att i sin förmåga betjäna, aldrig tillåta dem att af maklighet skjuta ifrån sig på an- dra, hvad de kunna göra själfva.
På detta sätt rycker du allt som oftast på egoismens rötter och hindrar dem att tränga ned i bjärteåkern.
Dessa skenbart obetydliga oeh därför ofta opåaktade omständigheter bidraga långt kraftigare, än man måhända föreställer sig, att dana karaktären.
Äfven sedan skolan lagt beslag på dagens flesta stunder, kan tid räddas undan för en och annan liten praktisk öfning, blott man en gång fått öppet öga för vikten häraf.
Och så finnas j u de långa ferierna, då dessa öf- ningar kunna blifva fullständigare.
D u bör låta din flicka under dessa frihetstider få del- taga i alla möjliga husliga sysslor.
Till oeh med skurviskan bör ej blifva henne främman- de, om också bekantskapen göres endast på lek.
En dag kan j u komma, då hon nöd- gas lägga hand äfven vid detta slag af ar- bete, och då är godt att haffa början gjord.
För öfrigt är golfskurning ingalunda ett så afskräekande företag, som de oinvigde inbilla sig.
Det är tvärtom ett reelt styrkearbete, hvarom man som barn mycket gärna vill vara med, och därtill en förträfflig gymnastik för den unga kroppen.
Kunna skurlektio- nerna därjämte göra klart för din flicka, att intet hederligt arbete förnedrar, huru ringa det än må vara, så hafva väl sällan några stunder blifvit bättre använda.
Det ligger i kvinnans och således äfven i flickans natur ett behof att hafva något att omhulda.
Aldrig glömmer jag min förtjus- ning, när min mor en sommar anförtrodde mig en hel kull ankungar att vårda.
Hvarje dag städade oeh sandade jag golfvet i deras lilla gemak, redde sedan af gräs och mossa en mjuk bädd samt ordnade supéen.
När aftonen kom och jag hade min kull lyckligt under tak, var det min fröjd att genom eu springa på dörren betrakta mina skyddslin- gar, där de hopkrupna hvilade i sin grön- skande vrå, ech helt moderliga känslor fyllde mitt 12-åriga hjärta.
Gif alltså din dotter någon bestämd upp- gift att fylla, och du skall därigenom lära henne än bättre förstå arbetets glädje.
Aldrig skall hon t. ex. finna sitt lilla rum så in- bjudande, som då hon med egen hand städat och ordnat detsamma, aldrig några grönsaker så smakliga, som dem hon själf uppdragit och vårdat.
Genom detta rörliga och verk- samma lif under skolans mellantider, växer flickan upp till en frisk, handlingskraftig ung kvinna, fri från alla dessa förslappande gril- ler och drömmerier, som under ungdomsåren pläga följa sysslolösheten i spåren.
Skall detta lyckliga resultat uppnås, måste emeller- tid äfven skolan göra, hvad på henne an- kommer, och så begränsa sina fordringar, att ej terminen tager de krafter, ferietiden gaf.
Hem och skola böra äfven på detta område sträfva gemensamt.
Först när de göra detta, kan man för vårt uppväxande släkte få hop- pas en fullt normal utveckling.
Om så den unga kvinnan en dag skall träda in i eget bo, kommer hon, tack vare sin förståndiga uppfostran, ej att höra till dem, som lämna vården om hus och hem åt legda händer, ej häller till dem, som anse sig behöfva en hel armé af tjänare, så ordi- narie som extra.
Genom att själf påtaga sig en icke ringa del af bestyren inom hemmet kan hon tvärtom ansenligt inskränka det sed- vanliga tjänareantalet, till fromma för husets ekonomi.
Hon bar i sitt föräldrahem fått lära sig, att sparsamheten måste vara genom- gående vid allt, om man med begränsade till- gångar skall få debet och kredit att gå ihop, och än mer, om man vid årets slut skall få ett litet öfverskott för framtiden.
Hon vet äfven, att husmodern kan kraftigt medverka härtill, och detta icke minst genom de mån-
gahanda småting, hon har att förvalta.
Dessa kunna nämligen i en sparsam hand blifva lika många kanaler att föra välmågan in i huset, om än endast steg för steg.
Men äf- ven de små rännilarne bidraga ju, hvar i sin mån, att öka flodens vatten, och äfven det största ämbar kan droppvis fyllas.
Alla kvinnor äro dock ej ämnade till hus- mödrar, torde någon invända.
V ä l sannt, men också om kvinnan ej får ett eget bo att vårda, kan hon ju blifva satt att verka in- om andras.
Dessutom skall insikten i dessa rent praktiska göromål alltid blifva henne till gagn, hvilket än hennes lefnads kall må blifva, och godt är för öfrigt att vara rustad för alla möjligheter.
En rätt husmor förstår äfven att från bör- jan rätt behandla sina tjänare och skaffar sig således af dem tillbörlig aktning och lyd- nad, utan att behöfva för detta ändamål vädja till sin mans ingripande.
Härigenom bidra- ger hon ej ringa till husfrid och trefnad.
För öfrigt är det ju fullt i sin ordning, att hon sköter sitt område och ej förstör sin makes hvilostunder medels järemiader öfver tjänarne.
En kunnig husmor förstår, hvad hon bör fordra och icke fordra af sin tjänarinna, och kan därför rättvist fördela arbets- såväl som hvilotiderna.
A f egen erfarenhet vet hon, att dessa senare väl behöfvas, om den arbetande skall med glädje kunna sköta sitt kall.
Li- kaledes vet hon, att de husmödrar taga stor- ligen fel, hvilka ständigt peka på bristerna vid arbetet och däremot tiga, när de med skäl kunnat gifva ett uppmuntrande ord, äg- nadt att väcka ambition och villighet.
Detta förfaringssätt brukar endast alstra liknöjdhet och bitterhet hos föremålet därför och ofta reta till gensvarighet.
Följden blir vanligeö, att hemmet utsattes för ett ständigt omby- tande af tjänare, en formlig folkvandring, och detta ofta till ömsesidig skada.
Sannt är, att nya kvastar sopa bäst, men sannt är äfven, att ingen mossa växer på den sten, som ständigt rubbas.
Man kan nämligen ej af tjänarinnan vänta stort intresse för ett hem, som endast blir henne ett slags anhaltstation.
Fördragsamhet behöfva vi alla, således äfven tjänarne.
Dess- utom kan en god och förståndig husmor ofta fostra dessa till den plikttrohet och duglig- het, de vid ankomsten saknade.
Under denna fostringstid uppstår mången gång mellan mat- mor och tjänarinna en tillgifvenhet, som un- derlättar uppgifterna för båda parter.
Men lika visst som det är matmoderns plikt att öfva fördragsamhet och ej utan vi- dare afskeda, lika visst är, att många tjä- nare finnas, som trotsa äfven de bästa bemö- danden, det mest uthålliga tålamod från sin matmors sida.
En god och trogen tjänare är för ett hem en stor skatt, det är emeller- tid det vissaste af allt.
En mycket stor vikt ligger därpå, att den första bosättningen sker efter en förståndig och enkel plan, så att ej det unga hemmet från början kommer att bära på en tryckan- de skuldbörda.
Härutinnan fela i allmänhet våra dagars » nybyggare » blott alltför myc- ket.
Det nya hemmet skall blifva tidsenligt och vid tillträdet därjämte vara komplett ända till de minsta detaljer.
Jag vet dock ett ungt par, som redde sitt bo efter en helt annan metod.
De hade att välja mellan skuldsättning och årslång vän- tan och — valde ingendera.
I stället be- slöto de att till en början endast skaffa sig det allra nödvändigaste bohaget och det öf- riga efter hand i mån af tillgångarna.
De gjorde så och äro nu sedan 10 månader ett lyckligt äkta par, som håller på att så små- ningom komplettera sitt enkla, men trefiiga hem.
D e hafva inrättat sitt lefnadssätt så, att kassan hvarje månad får ett litet öfver- skott, hvilket användes att fylla någon af boets luckor.
På detta sätt växer hemmet fram under deras egna händer och blir dem därför dubbelt så kärt.
Hvarje föremål där- inom förvärfvas j u genom gemensam sträfvan och försakelse, men skaffar också vårt unga par en extra festdag i månaden.
Jag finner metoden förträfflig och undrar just, om ej åtskilliga människopar skulle vara hågade att följa exemplet.
D e skulle säkert icke ångra det beslutet.
Helt visst skulle äfven de inom kort finna, att den sanna lyckan långt hellre vill spegla sig i förnöjsamma människoögon än i dyrbara try- måer, samt att hon mycket väl reder sig utan plyschbeklädda divaner, ja, till och med utan matsalens ekmöbel, huru oumbärlig denna än tycks vara nu för tiden.
Förståndiga nybyg- gare bannlysa med ens från sitt hem alla festmiddagar och dito supéer, hvilka ofta på några få timmar tillintetgöra resultatet af långa månaders sträfvanden, och där man i allmänhet har så innerligt tråkigt, att både värdfolk och gäster draga en suck af lätt- nad, när af skedsstunden slår.
Nej, så illa vilja de alls icke ställa sig.
De veta, att äfven här gäller det att börja vis- ligen, ty en gång inne i sällskapslifvets hvir- vel, har man ej lätt att komma därifrån.
Några få verkliga vänner, med hvilka de kunna umgås förtroligt och enkelt såsom en vederkvickelse efter arbetet, se där allt, hvad de önska af sällskapslifvet!
Må då den dag ej vara fjärran, när sven- ska män och kvinnor lära sig konsten att begränsa lefnadsbehofven, lära sig konsten att lefva efter, ej öfver, sina tillgångar.
Myc- ken synd och sorg skola då undvikas, myc- ken lifskraft bevaras.
Men först och sist, må kvinnan blifva in- om hemmet, hvad hon kan och bör blifva, och aldrig finna denna verkningskrets för ringa och obetydlig.
När hon där stilla och obemärkt utför sin lifsgärning, när hon där fostrar söner och döttrar till gudsfruktan och kristliga dygder, verkar hon ju för det stora hela, för fosterlandet, som är sammanfatt- ningen af alla hemmen.
svarade han.
Då han fick den, upplyste en glädjestråle hans tärda drag, och han utbrast: » Faust, Faust, huru härligt! » » Hvad är det, » frågade hans värdinna, men hon påminde sig genast, att blott en sak i tidnin- gen ägde intresse för honom — aftonens före- ställning på operan.
» Faust, säger ni, » fortsatte hon.
» Är det ej en af de bästa operorna, eller hur? » » En af de bästa?
Den bästa, utan jäm- förelse den bästa.
Äh, jag skall aldrig få höra den mera — aldrig. » » Säg ej sä, min gosse, säg ej så.
Vi skola hoppas det bästa. » » Hoppas!
För mig finns intet hopp, moder.
Aldrig mera får jag höra denna härliga musik. » Efter en stund hviskade han: » Ge mig penna, bläck oeh papper; men fort, fort. » » Penna och bläck? » » Ja, fort. » » Hvad skall ni skrifva o m?
» &gt;Om min älsklingsopera — Faust. » » Till hvem, min gosse? » » Till Margaretha! » * * * Det var en glänsande teaterafton.
En lång rad af vagnar förde gräddan af societeten till dess mest omtyckta tidsfördrif.
De kungliga väntades, och bland åskådarne syntes många valkända ansikten från kostens oeh litteratu- rens värld.
Salongen var fylld till sista plats af högtidsstämda åhörare, som ifrigt väntade på första takten till uvertyren.
Denna afton fanns en särskild dragnings- kraft.
Den uppburna primadonnan fröken Anna Ling skulle för första gången åter uppträda efter sin tvååriga frånvaro från hemlandet.
Hennes vagn rullar just upp till teatern.
Vid ingången till klädlogen lämnas henne en bundt bref och telegram, som hon kastade ifrån sig på ett bord, som redan var öfversålladt med de utvaldaste blommor.
Då den firade sångerskan kommit i god tid, läste hon strax flere af brefven.
Nästan alla voro från goda vänner, som sände henne sina lyckönskningar.
Hon kände sig glad åt deras in- nehåll.
Hennes vänner voro henne tillgifna, och deras välönskningar lugnade och ingåfvo henne mod att öfvervinna den oro, hon alltid erfor, då hon skulle uppträda.
Ett bref likväl lockade fram tårar i hennes ögon.
Det var af följande innehåll: Högtärade fröken Anna Ling. "
D e t re ' n ä r sent ".
VpjVlbert låg Falk var döende.
När han nu \ ifT där ensam, utan några vänner — med qJY undantag af värdinnan, som visat honom en moders ömhet — kommo minnen från lyck- ligare och gladare tider i hans tankar.
Han hade varit operasångare, en anspråkslös med- lem af kören.
Han hade dåraktigt hoppats att en dag blifva något stort, men hans äre- giriga drömmar hunno aldrig förverkligas.
Dö- den låter ej muta sig.
Det var den sista dagens morgon.
Plötsligt vände han sig till sin uppmärksamma värdinna, hvil- ken han alltid kallade » moder ».
» Hvad är det för dag, moder? » » Onsdag, min gosse; men hvarför frågar ni det? » » Låt mig se ett ögonblick i tidningen, » Jag var en gång leorist vid teatern och har ofta sjungit i samma opera som ni.
Men ack, jag skatt aldrig mera få göra det.
Jag är döende.
Skall ni förlåta mig, om jag begär en ynnest, en stor ynnest af er.
Det är, att jag far höra er ljufva röst ännu en gång, innan jag dör.
Jag vet, att det är mer än förmätet af mig, att begära detta, men skulle ni vilja slösa bort en kort stund af er dyrbara tid föl att förljufva de sista ögonblicken för en döende, skall hans sista suck välsigna er.
Jag förblifver med vördnad er ödmjuke tjänare Albert Falk.
Med tårskymda ögon kunde hon blott hviska: » Huru sorgligt, stackars, stackars gosse.
I stället för att göra henne mera orolig än förut, tycktes brefvet med all sin sorg ge henne nytt lif.
Hon var en ädel, deltagande kvinna med ett hjärta, ömt och känsligt som ett barns.
Ja, hon skulle komma, så snart ridån fallit efter operans slut, och — ja, hvarför icke?
— komma som » Margaretha ».
» Marianne, » sade hon till kammarjungfrun och gömde Albert Falks bref vid sitt bröst
• » var i orduirig att följa mig genast, då ridån faller; jag hinner ej kläda om mig.
Jag skall sammanträffa med någon. » » Men grefvinnan von P. tar emot i afton, och fröken har lofvat komma. » » Ah, det är sannt, det bade jag glömt; isnen efteråt, jag kan ej fara dit förrän senare, kanske ej alls — men det gör detsamma, » fortsatte hon, då hon säg kammarjungfrun ämna ?göra invändningar, » det är detsamma — jag har sedan tid nog för grefvinnans räkning. » Strax därefter stod hon på scenen, där ett det hjärtligaste mottagande kom henne till del.
Hon sjöng utmärkt som vanligt, och publiken var hänryckt.
Hon måste oupphörligt besvara inropningarna, hvilka, i stället för att göra henne glad, gjorde henne orolig.
Hon fruk- tade, att ej operan skulle sluta i tid, att hon skulle komma för sent.
Hennes sinne var appfylldt af det barinhertighetsverk, hon skulle atöfva.
Hon kunde ej förjaga bilden af den döende mannen, som låg där med krafter som svunne, droppe för droppe, och hon visste, att af alla dem, som åhörde henne, ingen skulle uppehållit henne, om han vetat, hvad som rörde sig i hennes tankar.
girighet till hvarje ton, och låg med slutna ögon, med ett uttryck af oblandad lycka i sina bleka, tärda drag.
Då och då, när ett bekant ställe nådde hans öra, sjöng han sakta med, och ehuru hans röst var försvagad, bibehöll den mycket af sin forna friskhet.
Hastigt blef det en paus; Falk öppnade sina ögon och sade: » Huru himmelskt!
Jag drömde, att jag hörde englarues sång.
Hur vänligt, hur ädelt af er!
Vill ni sjunga mera — men en duett? » » Ja, o ja, flere om ni önskar! » » Nej, en — • endast en I » » Hvilken då, » frågade hon.
» Tardi-si-fa » - duetteu.
Jag vill sjunga med, om jag får, Margaretha? » I nattens stillhet ljödo de första tonerna af den berömda duetten: Det var nära midnatt, när ridån ändtligen för sista gången föll.
Hon skyndade genast ut, åtföljd af kammarjungfrun, gaf sig knappast tid att taga med ett par af de blombuketter, som slö-ats öfver henne.
Men han fick böta för sin ansträngning.
Då han slutat: * *, 1; » Moder, moder, lyssna.
Det stannade en vagn vid porten.
Jag är säker på, att det är någon, som söker mig.
Jag vet, jag gis- sar, jag är viss om, att jag har rätt.
Skynda dig, moder, det är » Margaretha »!
Det var Albert Falk, som talade.
Hans spända öra hade hört bullret af vagnshjul, och hans hjärta sade honom, att hans bön skulle ibli uppfylld.
Han var upprörd och öfverlyck- 3ig af glädje.
A f ansträngningen att tala fick nan ett anfall af hosta, som i hög grad ut- mattade honom.
Då öppnades dörren, och » Margaretha » stod i rummet.
Hon var insvept i en lång kappa, som hon höll tätt tillsammans, då hon när- made sig sängen.
Kammarjungfrun hade på hennes befallning stannat kvar i vagnen.
» Min stackars gosse, » sade hon vänligt och lade ömt sin hand pä den sjukes panna, » jag liar kommit, som ni önskade.
Jag har kom- mit för att sjunga för er. » » Ack, fröken, hur vänligt, hur ömt af er.
Moder, » fort- .satte han och vände sig till sin vårdarinna, » jag sade dig, att » Margaretha » skulle komma.
— Gud välsigne henne. » » Tycker ni om blommor?
sä glad däråt, » fortsatte hon, då han svarade mera med blickar än med ord, » tag dem, de kunna sättas i vatten, sedan jag lämnat er. » » Jag skall aldrig skiljas från dem, aldrig, » svarade ifrigt den lycklige och tryckte dem till sina läppar, » då jag dör, skola de följa mig. » » Nu får ni ej tala så, » sade fröken Ling vänligt, » jag vill ej höra sådant.
Säg mig, hvad skall jag sjunga? » » Åh, fröken, jag vill ej föreskrifva något, hvad som helst. » Den stora primadonnan satte sig på en låg stol vid sidan af den enkla sjukbädden och sjöng sång efter säng på ett sä fulländadt sätt, som om hennes åhörare varit Europas alla krönta hufvuden i stället för en döende man och en uppskakad gammal kvinna.
Han lyssnade med » Det re ' n är sent!
Farväl. » Den.
sjuke stämde in.
Hänryckningen satte lif och artistisk eld i hans sång, och han sjöng med förvånande kraft och behag: » O dröj, jag dig besvär, o dröj. » » Låt själ i själ sig tränga, ännu en salig stund — » sjönk han utmattad tillbaka på kudden med kallsvett på sin panna.
» Margaretha » fortsatte: » O dröj kvar, lysta kväll. » Hastigt varsehlef hon förändringen i hans ansikte, och hon tystnade vid ett ångestrop från vårdarinnan, hvilken förskräckt hviskade: » Se fröken, han är död. » Det var sannt.
Han hade lämnat denna sorgens värld.
De ljufva tonerna hade följt hans ande hem.
Sångerskan böjde sig under tårar öfver den döde, kysste hans panna, lade blommorna på hans bröst oeh hviskade: » Stackars, stackars gosse, hvile han i frid. » Grefvinnan von P:s mottagning var miss- lyckad, ty den saknade närvaron af den firade sångerskan, hvilken tillbragte en sömnlös natt, medan en sång beständigt ljöd i hennes öron: » Det re ' n är sent; Farväl! » Från l i d a n d e t s oeh b a r m h ä r t i g h e t e n s v ä r l d.
N å g r a S t o c k h o l m s b i l d e r af Cecilia Bdåth-Holmberg.
SjpMljer man den långa, dystra Luntmakare- gatan till dess slutpunkt, där den ska- res af Surbrunnsgatan, har man till höger ett långt, högt plank, från hvilket tid, väder och vind borttagit hvarje spår af färg; alldeles in- vid detsamma ligger en likaledes grå envå- ningsbyggnad af trä, så oansenlig, att man &lt;iå *) lätt nog kan förbise densamma.
Den bär numret 66 oeh är Frälsningsarméns räddnings- hem för fallna kvinnor.
Man drager i en klocksträng vid den stängda porten i planket utåt gatan, en liten lucka öppnas, ett ljuslagdt, ungt flickansikte tittar u t — d e t tillhör » kapten » X.
vid » armén » — och man insläppes i en ganska rymlig, fritt belägen gård med höga träd och flere små- byggnader.
Härifrån ser det hela långt vänli- gare ut än från gatan, det gör till och med ett ganska inbjudande intryck, man tycker sig nästan hafva kommit ut på landet, och de röda, enkla bomullsgardinerna för fönstren i den lilla verandan eller svalen framför hufvud- byggnaden gifva ett skimmer af färg och värme åt densamma.
Ett verksamt lif rör sig inom dess grå väggar; man hör ända ut på gården ljudet af surrande stick- och symaskiner, och genom de låga fönstren ser man en skymt af en hel mängd öfver sitt arbete nedlutade kvinnor.
Man emottages af en annan » kapten », rädd- ningshemmets föreståndarinna, en vacker,ganska ung flicka, hvars utseende särskildt tilltalar på grund af de gråblå ögonens allvarliga, tro- hjärtade uttryck.
Man stiger in i hennes en- skilda lilla rum, en liten, liten fristad, några alnar i kvadrat, men fin och nätt, prydd med taflor — till största delen af religiös natur — och småsaker, med skrifbord, bokhylla och hvilstol.
Hon redogör nu för hemmets plan och arbete, och under det hon talar, förändras ej det milda, djupa intrycket i ögonen, som frimodigt blicka emot en; ibland tåras de dock lätt, då talet faller på de kvinnors öde, som dväljas inom denna lilla oansenliga byggnad.
Frälsningsarmén bildar som bekant icke nå- got särskildt från statskyrkan utträdt samfund; hela dess praktiska arbete — som i bokstaflig mening utmärker sig för stor praktiskhet — • är grundadt på religiösa principer; man må hafva än så olika uppfattning af dessa såväl som af de former, i hvilka de kläda sig, visst är, att man vid iiärmare bekantskap med fräls- ningsarmens räddningsarbete — - särskildt i hvad som aDgår våra fallna medsystrar — nästan tvingas att förbise dessa formler eller rättare att ej betrakta dem såsom hufvudsaken, att ej känna sig bortstött af ett eller annat, som före- faller skrikigt och skärande; man måste tvärt- om skänka sitt erkännande och sin sympati åt det reela arbete, som här utföres i det go- das tjänst.
En af » arméns » principer angående dess räddingsverksamhet lyder så: att hålla en prä- dikan för eller räcka en traktat åt en drunk- nande tjänar till ingenting.
Drag först upp honom ur vattnet.
Sedan kan man prädika evangelium för honom.
Detta är praktiskt och klokt och fullkom- ligt naturenligt, och det är detta som gör ar- betet inom räddningshemmet sådant, att man äfven från endast rent mänsklig synpunkt till- talas däraf och skänker det sin aktning.
En hvar vet, att för en fallen kvinna knap- past gifves ett återvändande till ett hederligt och aktadt lif; öfver henne, denna stackars » glädjeflicka », hvars lif är så blottade på hvarje skymt af verklig glädje, är domen strängare än öfver andra brottslingar, och försöker hon att åter bli hederlig, möter henne nästan oöfver- vinneliga svårigheter.
Och hvar finner hon någon, som vill an- taga sig henne eller gifva henne en syssel- sättning, med hvilken hon ärbart kan för- sörja sig?
Svårigheten ökas därigenom, att de prosti- tuerade kvinnorna under sitt äfventyiliga lif
1S92 vänja sig vid ett själfsvåld och en lättja, som nästan göra dem odugliga till ett nyttigt, ord- nadt arbete.
» Magdalenahemmens » svära upp- gift är just att af dessa förslappade varelser åter göra plikttrogna och sedliga människor.
Och det sätt, hvarpå arbetet ledes äfven i detta Magdalenahem, tyckes föra till ganska godt resultat, isynnerhet då man tager i be- traktande just de stora svårigheterna samt det ekonomiska tryck, under hvilket det säges lida.
Räkenskaperna för år 1891 visa, att inkomster och utgifter, 16,754 kronor, gå alldeles jämnt ihop; » hemmet » är då bfräknadt för 35 per- soner, och torde medlen således ej förslå, i fall detta antal ökas, något som alltså utöfvar ett hämmande inflytande på den goda saken.
— De kvinnor, som intagas, komma dels och ofta nog af sig själfva direkt från gatan, dels från prostitutionsbyrån på anvisning af myndig- heterna, dels ock från korrektionsanstalten och på inrådan af dennas direktör, hvilken äfven tillåter frälsningsarméens kvinnliga soldater att i fängelset besöka de kvinnor, som gifva hopp om att kunna återvinnas för ett hederligt lif.
Dessutom komma åtskilliga från de ruskiga nästen, i hvilka de uppsökas af de » soldater », som hafva sig detta värf älagdt.
Bland dessa kvinnor hafva funnits sådana, som ett tiotal af år lefvat ett lif af synd och skam, och som under åratal sällan varit nyktra, samt kvinnor, som upprepade gånger varit straffade för lös- drifveri — ej lätta att vänja vid ett hems dagliga, jämna sysslor eller ett ordnadt, plikt- troget arbete.
Att detta lyckats i så många fall, som verkligen skett, länder frälsnings- arméen till sann heder.