Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hallen är ju en fullkomlig labyrint för borttappadt folk.
Vete gud hur många vaktare och herrar jag frågade ihjäl — frun- timmer frågar jag aldrig — när jag slutligen, svettig och röd, alldeles af en slump tum- lade ned i marmorafdelningen, där den första jag fick se var min kära Ruff, just framför det kanske mest lefvande, men också mest nakna af alla nakna stenfruntimmer, som finns, inte bara i hallen, utan bestämdt i världen.
Till på köpet, så sa det odjuret helt mildt: 213 » Jag tror du gick vill ändå, gumman lilla! » Underligt, att göra hvad man vill för sin mans sedliga uppfostran, så misslyckas man alltid ändå!
Men Johan var bortskickad!
Hufvudet värker så fasligt, jag måste sluta!
Det förstår nog hvarenda hustru — åtminstone hvarenda lycklig hustru, att jag på kvällen biktade allt för Ruffen — både hvad jag kännt och tänkt — äfven det allra styggaste.
Naturligtvis förlät han mig, som han all- tid gör.
Får jag tid, så tittar jag nog in i konsten en gång till, om inte annat så för att ta adjö af uf — pappa, danska landskapet och stora, stora Favoriten!
Men jag tror knappt jag hinner.
Utställningen är som en rik grufva; ju mera man plockar ju mer är det kvar — — —.
Men » Neckrosen », som Ruffen stod framför, nymfen på sådana neckrosblad, vill jag aldrig se på mera!
Det finns verk, som till och med kvinnor inte kan smälta!
" Småsaker. "
» Det var ju bara en småsak!
Hvem hade kunnat tro, att en sådan bagatell skulle bli an- ledning till så mycket obehag! » Huru ofta får man icke höra sådana yttran- den.
I äktenskapet är oftast en småsak orsaken till att man och hustru träda i harnesk mot hvar- andra, och först då det är försent märker man, huru en småsak så lätt skulle ha kunnat ställa allt till rätta igen.
Småsaker likna snöflingor.
En och en smälta de bort i solen; hopade på hvarandra bilda de slutligen djupa drifvor, som blott med stor möda låta sig undanskaffas.
Öfver en småsak uppstår tvist; i dag skulle ett ord vara tillräckligt att återställa friden och lugnet; i morgon behöfver man därtill en hel störtflod af ord, men i öfvermorgon skall icke ens en Demosthenes vara i stånd att bringa de stridande parterna till förnuft igen.
Men småsaker äro äfven som blommor, som göra lif vet skönare och kärare: de blomma och dofta öfver allt, där kärleken planterar och vår- dar dem.
Uti de små bevisen på kärlek samt uppmärk- samhet under sorgen äro i synnerhet kvinnorna mästare; tusen småsaker stå dem till buds för att befordra den husliga lyckan och friden.
Kvin- nan lefver i en trängre krets, i en omgifning, som är småsakernas vagga, däraf lär hon sig att umgås med dem.
Maten, som hålles väl varm i ugnen till ma- ken kommer hem; ett väl afdammadt rum, pi- pan eller cigarrstället jämte tidningar på rätt sida af bordet, en väl stärkt skjorta — detta allt är bara småsaker, men på rätt tid och rätt ställe utgöra de stora faktorer i den husliga sällheten.
En felande skjortknapp, ett tvättställ utan vatten, ett tändsticksställ utan tändstickor, en nyckel, som icke finnes på sin plats, en dålig kopp kaffe — detta allt är bara småsaker, men de kunna dock ofta vara orsaker till stora och oangenäma följder, i synnerhet när man icke vill vidgå, att det ändå bara vore en .småsak att sörja för, att sakerna i fråga vore i ordning.
Mannen kommer hem på aftonen, men finner intet tändställ i sofrummet, han söker och tref- var omkring i mörkret utan att finna det.
» Fa- talt! » mumlar han och ropar ovanligt högt ge- nom dörren: » Tag hit ljus, jag skall kläda mig, jag har brådt och skall vara på ett sammanträde kl. 81 » Hustrun hämtar honom tändstället och på hans mer eller mindre vresiga anmärkningar: » Hvarför ser du inte efter, att tändstället är på sin plats? » svarar hon: » Men kära du, hur kan du brusa upp så för en sådan småsak?
Du kunde ju ha din tändstickslåda i fickan! » Mannen mumlar något om: s Det behöfver du inte lära mig !&gt; och börjar kläda sig.
Han tar en ren stärkskjorta ur lådan och kastar den öfver sig.
Flere gånger trefvar han med handen i nacken, och öfvertygar sig slutligen att knap- pen fattas.
HULTMANS CACAO Redan 1888 intygade prof. Joh.
IDUN 214 » A.
ingen knapp! » säger han förargad.
» Sophie!
Sophie! » » Hur är det! » » Här fattas nu igen en knapp i skjortan! » » Nu igen?
Som om du alltid finge skjortor utan knappar! » svarar frun surmulet.
» I förra veckan var det åtminstone likadant. » » Det kan väl hända; strykerskan lägger all tid tillsammans linnet o c h.
» » Strykerskan!
Det rör mig inte hvad hon gör.
Man kan väl se öfver skjortorna ännu en gång, innan de läggas ned i lådan.
» » Men kära du, hur kan du föra ett sådant väsen för en dylik småsak?
Du är.
.. » » Småsaker, som kan göra en tokig!
Dukailar allting småsaker.
Hvarför ser du inte till det, efter som det är sådana småsaker?
Fru Sophie går, sedan hon under trotsig tyst- nad sytt i knappen, tvär och trumpen, och hen- nes herr man lugnar sig så småningom!
När han går bort, finner han sin hustru ännu stum och ovänlig; till följd däraf lämnar han också hemmet under en vresig och oangenäm sinnes- stämning.
Sådana där småsaker äro tvedräkstandar, som, om de icke undertryckas i tid, hastigt växa till en stor ond ande, som med sina klor drager de äkta makarne allt längre från hvarandra.
» Ester lilla, hvad gick du i för kärlekstankar i går afton? » hördas en äkta man fråga sin fru.
» Hur då, gubben lilla? » » När jag kom in i mitt rum, fann jag mitt bläckhorn rengjordt ochfylldt med nytt bläck, lam- pan tänd, cigarren och tidningen på bordet och en brasa, sprakande så behagligt i spisen.
Tack skall du ha, mitt hjärta, det var mycket snällt af dig, att du tänkte så mycket på mig innan du gick på kafferepet. » » Ack så du pratar, din lille narr!
Det är ju ingenting att tala om, det var ju bara småsaker, som ändå alltid skola göras. » Ett par dagar senare.
» Men lilla gubbe!
Du är ändå alldeles för hjartegod mot din lilla gumma! » » Hur då? » » Du har ju så angenämt öfverraskat mig med den nya handspegeln vid mitt tvättställ! » » Jag hörde dig säga i går, att du hade råkat slå sönder den gamla, och när jag gick hem från kontoret, så köpte jag den här; den är inte syn * neriigen fin och kostar en obetydlighet!
» Den är utmärkt, hvad gör det, om han ock- så kostade bara hälften — spegeln är inte huf- vudsaken, utan din kära uppmärksamhet.
Hur har du med alla dina affärer kunnat ha tid att tänka på sådant där?
Därför måste jag än en gång riktigt hjärtligt omfamna dig, du kär alilla gubbe! » T — s.
« minns om féung Oscar 1897 gård en brukade ställes till redaktionens förfogande, af ibland, då hon var ledig, taga hand det om de små.
Var det sommar dess större värde kan naturligtvis fingo möjliga de följa henne ut i skogen eller på slutliga urvalet blifva, och de åker och äng för att plocka bär och blom- formella bristerna skola vi med bered- villig tacksamhet afhjälpa.
Var det vinter kunde hon sätta sig i ett varm Som en uppmuntran ha vi utfäst en hörn af stugan, taga en på hvardera oss knä ' t och berätta sagor för dem.
minnesgåfva i en form, som synes Hon kunde också beskrifva för dem, hur väl harmoniera med sakens innebörd.
såg ut — att hon hade ett vac- Med anledning af jubileet har deras ett mor stort ansikte i samt ett par milda blå ögon.
charmant porträtt af konung kert Oscar Litet mindes amiralsuniform efter en fotografi af Gö- de nog själfva, men det var så ofullständigt — de voro blott något öfver sta Florman blifvit idförd i färgtryck år, när hon drunknade.
och betingar i konsthandeln, tre i praktfull förgylld ram med sniderier under kung- Liksom deras mor före dem hade de en lig krona, ett pris af 40 kronor.
För vek och känslig natur och ett omedvetet det bidrag under rubriken: » Hvad behof af jag kärlek — och liksom hon fingo minns om kung Oscar », som bland samt- de aldrig detta behof tillfredsställdt.
Endast liga insända mest tilltalar oss, när komma de fingo luta sina små ljusa hufvuden vi att som en hedersgåfva till mot insän- gamla Gretas slitna ullkofta och se daren öfverlämna ett dylikt det inramadt vänliga ansigtet med den tandlösa " mun- konungaporträtt.
nen öfver sig, endast då kände de en stilla tillfredsställelse, Samtliga bidrag böra åtföljas af in- som kunde ta sig uttryck ett adress skratt eller i en liten glädjeglimt ur sändarens fullständiga namn i och o ' skyldiga, bedjande barnaögonen, hvilka (hvilka dock, om så önskas, ej de publice- eljes till så ofta ras) samt måste vara ingångna Be- voro fulla af tårar.
voro nu på väg att fylla fem år, och daktionen af Idun, Stockholm, De senast den 15 juli.
* Vilsna lam.
Ingen kunde säkert säga det, men man och man emellan hviskades det om, att » mor på Gransätra, » då hon för ett par år tillbaka — vid klappning af kläder — omkom genom drunkning, skulle ha varit själfförvållande till olyckan.
Man hade fun- nit henne liggande framstupa på den dyiga sjöbottnen, och som vattnet var ganska grundt där hon låg, tyckte m a n att hon borde ha kunnat hjälpa sig upp på egen hand, men något sådant försök hade hon synbarligen ej gjort.
Visst hade hon varit litet svag i hufvu- det, alltsedan tvillingarne föddes några år förut, och hade klagat öfver hastigt påkom- mande svindel, men detta tog man mindre i betraktande, än att hon alltid blifvit hårdt och kärlekslöst behandlad af mannen, som var häftig och brutal till sin natur.
Han hade också knappt ett år efter hustruns död äktat en mjölnaränka, som till boet förde litet penningar och en lång räkel till son, hvilken utgjorde hela bygdens förargelse.
Att det också utkämpades mån- gen het dust under arrendegårdens låga tak, var allmänt kändt, liksom att det ej alltid var mannen, som fick det sista ordet.
Hust- run var kvinna till att ge honom » mjöl i mun, » som man sade, sedan det först kros- sats mellan två grofhuggna kvarnstenar.
T \ en framställning vi under denna ru- brik i n:r 18 af Idun gjorde till vår läsekrets — att vara oss behjälplig vid samlandet till konung Oscars före- De arma tvillingarne beklagades af alla stående jubileum af en minnes-skatt från utomstående.
lians personliga umgänge med sitt folk Grannarne visste att be- — synes glädjande att omtala rätta ha hårresande väckt historier, om, hurusom de- allmänt intresse och bidrag ras ha klagorop redan ljödo vida omkring, när de agades af en styfmoderns hårda händer, när de börjat inflyta.
Vi bedja att ännu fadern fingo ett käpprapp eller en och gång på det varmaste få lägga af denna annan våldsam puff, så att de slogo sig sak och den nämnda framställningen blodiga mot något kantigt föremål.
Äfven i n:r 18 på våra läsarinnors hjärtan.
styfbrodern Ingen, som kan hafva något om än tog alla tillfällen i akt att plåga de arma bör offren samt skyllde alltid på dem, aldrig så obetydligt att andraga, när han ville komma undan straff för något hålla sig borta af liknöjdhet eller af fruk- fuffens, skrift- begånget af honom själf.
tan för sin ofullkomlighet vid den liga framställningen.
Ju rikare Späda och full- och bleka voro de också — » sin ständigare det material blir, som mor opp härvid i dagen. » En gammal piga i grann- e de visste det, ty Greta hade talat om det för dem.
» I morgon är det er födelsedag » — hade hon sagt — » hvad ska ni då hitta på för spratt åt hvarandra? » De höllo mycket af hvarandra — det var j u också en liten ljusglimt i deras mörka tillvaro — och de ville gärna göra hvarandra någon liten glädje, men h v a d?
Per låg och funderade därpå, sedan han lagt sig på kvällen och Ingrid likaså.
Hal- men knastrade under den, när de vände sig i pinnsoffan, där de hade gemensam bädd,- och de hade båda två svårt för att somna.
I sängen med sparlakan sofva redan far och m o r; styfbrodern i ett hörn af stu- gan.
Och bäst det var hörde Ingrid på Pers regelbtmdna andetag, att äfven han somnat in.
När morgonsolen tittade in genom gaf- velfönstret, smög Ingrid sig upp ur bädden — sakta, sakta, så att ej prasslandet af halmen skulle förråda henne — fick kläderna på sig, tog ett garnnystan ur styfmoderns sykorg och gled ut genom dörren.
Man var tidigt i farten på arrendegården.
- Kreaturen skulle mjölkas och drifvas ut på bete, fjäderfäna matas och frukosten lagas åt slåtterfolket, som skulle ut på än- gen.
Matmor ruskade lif i pigan, som låg på loftet, satte sin son till att bära in ved och vatten och utbytte emellanåt några mindre vänliga ord m e d far som slipade liarne.
N a kom hon ihåg tvillingarne — de skulle också ha den sedvanliga morgonhäls- ningen.
I ett huj skulle de vara uppe och ur vägen, så att man finge fritt spel- rum i stugan.
M e n när hon kom fram till bädden, var den tom.
» Sådana ungar » — • sade hon — » hva ha de nu åter för fyr för sig — en risbastu ska göra dem godt, när jag får tid. » Hon glömde dem snart för de många göromålens skull, och solen steg allt högre på sommarhimmelen.
Under tiden gingo Per och Ingrid hand i hand på gångstigen genom björkhagen.
Per bar en krans af blåklint omkring sin gamla skärmlösa mössa och blommorna vip-
IDUN 1897 pade ända ner på hans ljusa ögonbryn.
Ingrid trugade och trugade, att han skulle ta emot ett strå med röda smultron — de vackraste hon funnit på dikeskanterna — — men han såg skamsen ut och ville ej äta den.
» Jag har ju ingenting åt dig » — sade han — » jag somnade ifrån alltsam- mans. » Till sist kommo de öfverens om att dela bären och satte sig på en sten för att för- tära dem.
Det blef deras frukost.
För en stund glömde de alla vedervärdig- heter, men ingen fröjd är länge blandad.
» Tror du att vi få stryk, när vi komma h e m », frågade Per och drog betänksamt det sista smultronet från strået — » vi ha ju gått bort utan l o f?
» » Ja, kanske hon slår oss, men nu skola vi ha roligt först, eftersom det är vår födelsedag. » Så fortsatte de åter vandringen under björkarna, där solljuset silade in och läm- nade gyllene plättar på stenar och mossa.
Daggen låg änuu kvar och deras bara fötter blefvo fuktiga däraf.
Ingrids tunna kjol lämnade flikar kvar på törnbuskarna och Per hade mycket besvär med sin blåklints- krans, som oupphörligt ville åka ned på näsan.
Men de pratade och småskrattade, som de ej på länge gjort.
När de kommo ner till sjön, stannade de och blefvo i hast allvarsamma.
» Det var här som mor drunknade — vår riktiga mamma — det har Greta sagt. » Ingrid kröp ut på en gammal pilstam, som krokig och vresig sköt ut ett stycke öfver vattnet, lade sig framstupa därpå och stirrade ner.
» Tänk Per, o m vi nu skulle få se henne på sjöbotten. » » Jag vill också vara med, » sade Per, kröp ut på stammen bredvid systern, höll sig fast i en gren och spände sina ögon i det blanka vattnet — » tänk om hon nu sträckte sina armar efter oss. » » Jag skulle inte bli rädd alls, ty Greta har sagt, att mor var så snäll, så, och att vi få träffa henne, när vi komma till Gud, som också är snäll. » » Se, en så vacker blomma » — ropade Per — » Den ska du ha som inte har fått någonting.
Om du makar dig litet, når jag den med den här kvisten. » Han hade brutit en torr kvist ur pilträ- det och försökte nu, sträckande sig allt hvad han förmådde, nå neckrosen, som bredde sina hvita blad på vågen.
Men den vek undan och han sträckte sig allt längre ut.
» Akta dig, du kan falla 1 » Ingrids var- nande rop förklingade i ett ångestfullt skri.
Där låg nu Per.
Mössan med blåklints- kransen hade fallit af honom och fördes bort af vågorna.
En liten mager hand sträcktes ett ögonblick upp.
Ingrid försökte att fatta den, men förlorade själf fotfästet och gled ned från den slippriga stammen.
» Hjälp oss, mor — m o r!
» De höllo ännu hvarandra i hand, när man fann dem på sjöbotten, och det var gamla Greta, hvars instinkt manade henne att söka där.
» Jag visste det » — sade hon — » inte kunde ett sådant elände få fortgå — — naturligtvis skulle hon ta tillbaka sitt.
Och det just på själfva födelsedagen.
Gud signe de små oskyldiga lammen! » ' $ För det blödande Grekland.
Slutredovisning.
Till redaktionen af Idun: Transport från n.-r 22 Kr.
1,134.21 Insamling i Norrköping g:m E.
» 10. — D:o af Missionsvänner g:m P.
L. Pettersson, Kalksveden &amp; Smedjebacken 25. — D:o at Goodtemplare g:m d:o d:o.-_ &gt; 9.70 Kr.
1,178.91 grammen upptogo nästan uteslutande hos oss kända och välkända svenska körer, hvilka fram- fördes väl och med klangfulla röster, om ock ut- förandet ej företedde något, som höjde presta- tionerna öfver hvad vi vanligen få höra här hemma af våra mera bekanta manskörer.
Bifallet och entusiasmen voro emellertid särdeles lifliga och få naturligtvis delvis skrifvas på de varma väl- komstkänslor, med hvilka de hemvändande lands- männen från hinsidan Atlanten kunde påräkna att emottagas.
Ledaren, hr John Örtengren hade emellertid kören godt i sin hand.
Operasånga- ren C. F. Lundqvist lämnade å båda konsertera ett värdefullt biträde.
Till kvinnoförbundets kassaförvaltare: Transport från n:r 22 Kr.
1,447 60 Summa Kr.
2,626.51 Fredrika Bremer-förbundet meddelar, att ännu en tacksamhetsskrifvelse ingått från drottningens af Grekland kammarherre.
J *, n sådan härlig dag det var!
Solen gassade så A * varmt mellan husraderna i hufvudstaden, och den sista snön flöt i små muntra rännilar kors och tvärs öfver gatorna.
Det sade: plask, plask, för hvarje gång man satte ned foten, men, hvad gjorde ölet ?I — Det var vår och sol och lifs- Up notisboken.
glädje i unga människobröst.
Sigrid Moss hade sett fem och och tjugu vå- Änkekronprinsessan Stephanie af Öster- rike-Ungarn afreste i tisdags härifrån till Peters- rar under sin lefnad, men aldrig förr hade hon erfarit en sådan stormande, jublande känsla som burg.
just i år.
Aldrig förr hade den milda vårluften Hertiginnan Antoinette af Anhalt hit- smekt hennes kinder så som nu; aldrig förr hade hommer i dessa dagar från Petersburg för att de små fåglarne drillat så muntert, och aldrig hade väl de frigjorda böljorna glittrat så loc- besöka sin syster, änkehertiginnan af Dalarne.
kande som just i dag.
Sigrid gick öfver slussen, det var på en sön- Utställningsalbumen, som en tid varit dagsmiddag och hon var på väg till sin söm- väntade, ba i dagarne utkommit och säljas nu merska, som bodde långt, långt borta på söder.
hos alla bok- och pappershandlare samt rundt Sigrid Moss var långt ifrån någon skönhet.
om på utsällningsområdet.
Det ena, Minne frän Ett par klara blå ögonj och en liten förtju- utställningen 1897 innehåller 23 fint utförda vyer sande mun voro de mest utmärkande dragen; och sälj es till ett pris af 1.25, det andra, Gamla för öfrigt var hon uppnäst och nästan för rund Stockholm, visar på 16 bilder de vackraste par- i ansiktet, men då hon log, förklarades hennes tierna därifrån; dess pris är 1 kr.
Firman Axel drag, hon såg så obeskrifligt täck ut, och med Lindahls fotografiaffär, som är förläggare, har sitt trohjärtade uttryck vann hon alltid sina med- med dessa synnerligt låga pris velat bereda äfven människors fortroende och vänskap.
Sigrids far hade varit posttjänsteman.
Vid sitt mindre bemedlade tillfälle att förskaffa sig de frånfälle efterlämnade han visserligen en liten vackra albumen.
obetydlig förmögenhet, dock icke mer än att fru Moss och hennes dotter måste lefva ett ganska enkelt och sparsamt lif.
Sigrid hade dock fått en god uppfostran och särskildt hade hon utbil- dat sig i musik, så att hon var ganska skicklig i pianospelning.
Goda vänner hade låtit sina Arenateatern, som en längre tid med stor fram- barn taga lektioner för henne, hon blef omtyckt gång • — tack vare naturligtvis fru Anna Petter- som lärarinna och fick småningom all- flere son-Norrie .... afton efter afton gifvit den populära elever.
Hon blef därigenom till sin glädje i till- operetten » Sköna Helena », upptog i måndags den fälle, att i någon mån bidraga till det lilla hus- föga mindre populära operetten » Boccaccio » med hållets omkostnader, och i all synnerhet var det nyssnämda genialiska konstnärinna i titelrollen.
Sigrids fröjd, då hon ibland ansåg sig ha råd, Det föreföll oss nästan, som vore denna presta- att köpa två teaterbiljetter, en åt sig och en åt tion, känd och värderad från Vasateatern, ännu sin mor.
Då var det jublande, barnslig glädje i bättre utmejslad än någonsin, och det förträffliga det lilla hemmet, och mor och dotter följdes åt intrycket af densamma kunde ej förtagas af en under skämt och munterhet.
som vi hoppas snart öfvergående liten heshet.
Att En helt liten vänkrets utgjorde deras enda fru P-N.
blef föremål för den Ulligaste hyllning, behöfver väl knappast nämnas.
Hon understöd- umgänge.
De kommo tillsamman i all enkelhet des ganska godt af sina medspelande.
Särskildt och drucko kaffe och stannade till en blygsam var Fiamettas representant fröken Nilsson mycket supé.
Vid dessa små sammankomster idkades behaglig att både se och höra.
Hennes röst är ofta musik och sång, och en god vän till Sigrid visserligen ovanligt späd, men ganska jämnt ut- upptäckte snart, att hon hade sångröst.
Detta bildad; sångsättet är ock vårdadt.
Fröken N. bör var nu en öfverraskning för Sigrid själf, det dock ej af malplacerade hyllningsbevis låta för- hade hon aldrig anat förr, men sedan sjöng hon leda sig att redan anse sig färdig, det vore skada.
gärna en liten visa, då någon bad henne därom.
Att taga sånglektioner kom naturligtvis icke i Hr Strömberg är onekligen en rolig Lambertuccio, men man saknar dock i denna roll deil oförgät- fråga, det skulle ha blifvit för dyrbart, men att lige Viktor Holmqvist.
Hr Könnblad gjorde erkän- tralla litet grand under väninnans anspråklösa nansvärda försök att göra något roligt af prins ledning, det var förtjusande.
Och hon sjöng enkelt och älskligt, och de, som Pietros roll.
Öfriga medspelande skötte sig i all- mänhet ganska bra.
Uppsättningen och inöfning- icke hade alltför stora anspråk, lyssnade med en voro gjorda med omsorg.
Salongen var i det välbehag till det känsliga föredraget.
närmaste fullsatt.
Mellanakterna böra dock be- På hösten hade Sigrid blifvit invald som med- tydligt förkortas.
lem i ett litet sångsällskap, bestående af omkring tio damer och sex eller åtta herrar.
Det var Vasateatern har åter öppnat sina portar med där hon gjorde bekantskap med Isidor Fejlick.
En gång i veckan samlades de till sångöfningar, uppförandet af » Lycko-Pers resa ».
och dessa aftnar blefvo snart för Sigrid lönen Södra teatern har under de båda senaste vec- för all hennes sträfvan under veckans öfriga da- korna innehafts af hr Ernst Ahlhorns finsk-sven- gar.
Hon längtade dit af all sin själ, och hon ska sällskap, som där uppfört Numers ' » Pastor kunde icke tänka sig någonting mer förtjusande Jussilainen » och » Bakom Kuopio », båda framstå- än dessa repetitioner.
Så kom hon dit en gång ende och underhållande stycken, " utförandet har och Isidor fanns icke där.
Ah, hvad det var på det hela taget varit värdt mycket erkännande.
underligt den kvällen.
Hvad det var tröttsamt Den Svensk-amerikanska sångkören har gifvit och tråkigt allting.
Ingenting gick bra.
Den ene tvänne konserter i den stora musikhallen vid sjöng falskt, den andre i otakt och den enklaste Fredrikshof.
Den första var mycket talrikt be- sats måste omtagas flere gånger.
Sigrid blef på sökt, bland annat af konungen, medan på den misshumör och var sedan retlig i många dagar.
andra salongen var tämligen glest besatt.
Pro- Fru Moss betraktade med undran sin dotter.
Sia- Teater och.
H is V 0 DUN 216 rid bäfvade för nästa repetition och hon gick dit med en besynnerlig känsla af ångest.
Den första P hon fick se var Isidor Fejlick, som kom emot henne med framräckta händer.
Då var det, som W H ft om solen lyst fram bakom ett hotande oväders- P moln, och från den stunden visste Sigrid, hvad Isidor betydde för hennes hjärta.
" d SB Sedan följde han henne hem om kvällen, men H © icke blott den gången, utan många, många gånger P rf- Qi sedan.
Och då våren kom med spirande, nyvak- nadt lif, då yppade han en dag för henne, hur O: ' S kär hon var honom, och hon lade förtröstans- fullt sin hand i hans och lofvade honom trohet rf- $ för lifvet.
Det p, r var därför vårluften kändes så smekande och som fåglarne kvittrade så muntert och böljorna H M lockade med sitt glitter.
Isidor Fejlick hade plats som kassör i en bank &amp; o i hufvudstaden.
Det var icke någon lysande ffi ^ framtid han kunde erbjuda Sigrid vid sin sida.
d i Själf ägde han icke mycket, fast han dagligen fick räkna siffra till siffra på andras förmögen- het.
Utan syskon hade han ensam ärft föräld- rarnes lilla bo, men utom detta ägde han blott sin lön.
För Sigrid var det dock som all verl- dens rikedom, då hon tänkte på, att allt detta skulle blifva hennes.