Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär den antagna aflöningskostnaden, 1,000 R:dr R:mt, gerna ej kan beräknas lägre för lärarepersonalen inom en sådan församling och, enligt hvad visadt är, kommunen i alla fall måste dertill bidraga med minst lika stort belopp, så torde vigten af det skäl, som ligger till grund för Rikets Ständers förra beslut i frågan, försvinna; men till ytterligare betryggande mot missbruk synes det mig lämpligt att vid beviljandet af nu åter ifrågasatta anslag fästades det vilkor, att kommunerna ovilkorligen skola bidraga till folkskolelärares aflöning, med minst lika stor summa som genom skyddsafgiftens erhållande kommit dem till del.
Då härigenom kommunerna i och för folkskolan äfven måste vidkännas en högre utgift än hvad hittills varit händelsen, vore önskligt om Rikets Ständer närmare ville bestämma den grund hvarefter deras bidrag af egna medel bör uttaxeras.
Enligt 1842 års skolstadga får minst 2 och högst 6 sk. banko uttaxeras af hvarje skattskyldig person i församlingen för aflöning till folkskolelärare.
I likhet med inneslutna betänkande ber jag härutinnan få föreslå att den personela afgiften höjes till 50 öre för man och 25 öre för qvinna, hvilket med de förhållanden som nu äro gällande, ej torde kunna anses obilligt.
Det belopp som sedan återstår att fylla torde böra utdebiteras efter de i 2:dra Art.
Bevillningsförordningen stadgade grunder, eller efter fyrk.
Slutligen ber jag få påpeka den fördel som genom den nuvarande personliga skyddsafgiftens afstående till kommunerna skulle vinnas genom att Statens anslag på sådant sätt blefve fördelade efter en obestridligen rättvis grund och att hvarje kommun kunde med säkerhet derpå grunda sina beräkningar.
Med anledning af hvad jag nu haft äran anföra, får jag derföre vördsamt föreslå: l:o) att Rikets Ständer, med återtagande af nu uppförda anslagen af tillsammans 225,000 R:dr till löneförbättring åt examinerade skolelärare och folkskoleväsendets utveckling och förbättring i allmänhet, i stället måtte 294 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 127. medgifva att hela den nuvarande skyddsafgift^ må för folkskolelärares aflöning till kommunerna direkte utdelas, med skyldighet för dessa att af egna medel för samma ändamål minst tillskjuta ett belopp motsvarande det, som genom hela den ursprungliga skyddsafgiftens erhållande kommit dem till del; 2:o) att i händelse Rikets Ständer bifalla hvad jag nu vördsamt föreslagit, Statens Inspektörer öfver folkskolorna må åligga, att noggrannt kontrollera det ofvannämnda vilkor för skyddsafgiftens erhållande, å kommunernas sida, behörigen fullgöres.
Casimir Petre. N:o 127.
Af Herr Hiörttl, L. J., angående ändring af 8:de Kapitlet, 1 §, och 9:de Kapitlet, 1 §, Giftermåls-Balken.
Vid sistförflutne riksdag föreslog jag uti en motion som igenfinnes under N:o 218 i Borgare-Ståndets tryckta Protokoller, en sådan förändring i förra delen af 8:de Kapitlet, 1 §:n, och 9 Kapitlet, 1 §:n, Giftermåls-Balken, att den oinskränkta målsmans rätt som mannen nu eger öfver qvinnan sedan de ingått äktenskap med hvarandra, måtte kunna genom äktenskapsförord inskränkas så, att egendom som hustrun eger före äktenskapet, kunde genom öfverenskommelse före äktenskapet ställas under hennes egen förvaltning eller rättighet att derom förordna.
Denna motion vann ock så tillvida understöd inom Lag-Utskottet, att nämnda Utskott, uti sitt utlåtande, N:o 79, föreslog en ny redaktion af nämnda lagrum, och detta utlåtande blef jemväl i detta Högtärade Stånd bifallet, men lyckades icke att vinna tre Stånds bifall.
Af detta skäl, och då jag anser den föreslagna förändringen i hög grad af rättvisa och billighet påkallad, samt en dylik rättighet att genom äktenskapsförord kunna särskildt förordna om förvaltning och disposition af egendom som hustrun eger före äktenskapet, jemväl tinnes genom Lag stadgad i flera andra länder och deribland med mycken omsorg bestämd Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 127. 295 i deu Franska civil-lagen, anhåller jag, att ånyo få upptaga detta förslag sådant det blef af Lag-Utskottet uti förenämnda betänkande, N:o 79, redigeradt, så lydande: ”Med ändring af 8:de Kapitlet, 1 §:n, Giftermåls-Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, samt 9 Kapitlet, 1 §:n, nämnda Balk, förordnas att dessa lagrum skola erhålla följande lydelse: 8:de Kapitlet, 1 §:n.
Vilja man och qvinna, eller der hon under giftoman står, giftoman å hennes vägnar, göra äktenskapsförord; då skola de det skriftligen och med två vittnen upprätta innan vigsel sker.
Förord må göras om makarnes giftorätt, så ock om inskränkning i den rätt mannen såsom hustruns målsman tillkommer öfver sådan egendom, deri han ej eger giftorätt.
Ej må förord gifvas till förfång för dem, som bättre rätt till egendom å den tid hafva.
Äktenskapsförord skall öppet ingifvas till Kåtten i den ort, der makarne hafva sitt bo och hemvist, eller sätta sig ned att bo, i staden inom åttonde dagen, och på landet å nästa Ting sedan vigsel skett, och läte Rätten det i protokollet införas.
Är vigsel å annan ort förrättad, och kan förthy den lagföljd ej ske, som nu föreskrifven är, så skall förord inom nämnda tid hos Rätten i vigningsorten företes, och varde det, då makarne till boningsorten kommit, sist inom en månad i stad och å landet vid det Ting näst efter tre månader infaller, till rätter domstol ingifvet, med bevis af Rätten i vigningsorten, att det der företedt varit.
Der mannens målsmanskap genom förord inskränkt blifvit, läte Rätten kungörelse derom i allmänna tidningar införas.
Hvar som begär, ege att hos Rätten undfå del af äktenskapsförord. 9:de Kapitlet, 1 §:n.
Sedan man och qvinna sammanvigde äro, då är han hennes rätte målsman och eger söka och svara för henne, der ej genom äktenskapsförord blifvit annorlunda bestämdt.
Är genom äktenskapsförord viss egendom från mannens målsmanskap undantagen, och vill ej hustrun sjelf samma egendom förvalta, eller är hon ej dertill lämplig; förordne Rätten god man att förvaltningen öfvertaga, och läte kungörelse derom i allmänna tidningarne införas.
Med hänvisning, i afseende på motiverna, till den förutnämnda motionen N:o 218 vid sista riksdag, anhålles om remiss häraf till Lag-Utskottet.
Stockholm den 15 November 1865. L. J. Hierta. 296 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Herr Ljungberg, C. E., angående de offentliga föreläsning arnes i hufvudstaden utbildande till en vetenskaplig institution med fasta lärareplatser.
Då en ledamot af Borgare-Ståndet vid sistlidne riksdag väckte förslag att Rikets Ständer skulle bevilja ett anslag till bekostande af offentliga föreläsningar bär i hufvudstaden, vädjade han icke förgäfves till sina medrepresentantcrs upplysning och patriotism.
Rikets Ständer förklarade, uti underdånig skrifvelse al den 21 November 1863, att de, högt uppskattande värdet af hvarje åtgärd, som på ett ändamålsenligt sätt kunde bidraga att bland allmänheten sprida upplysning och vetenskaplig bildning, och erkännande hufvudstadens behof i detta hänseende, ansågo kostnadsfria, för en större allmänhet beräknade föreläsningar i ämnen, tillhörande allmän bildning, kraftigt befrämja förenämnda ändamål; och ehuru de, förmenande att en särskild undervisningsanstalt, med fasta lärare, för hvilken några bestämda lärjungar icke kunde påräknas, ”måhända skulle anses mindre välbetänkt”, icke ansågo sig kunna bifalla motionen i sin helhet, anvisade de likväl ett belopp af 10,000 Riksdaler årligen, ”till bekostande i hufvudstaden af offentliga vetenskapliga föredrag i sådana ämnen, som företrädesvis tillhöra allmän bildning”.
Efter riksdagens slut hafva i följd häraf, under ledning af en för sådant ändamål bildad komité, offentliga föreläsningar blifvit här i Stockholm hållna i naturvetenskap5 national-ekonomi, historia, statsrätt och vitterhet, m. m.; och det lifliga intresse, hvarmed dessa föreläsningar i allmänhet blifvit af ett åhöraretal, större någon gång än de största lokaler i hufvudstaden kunnat beqvämligen rymma, bevistadt, har tillräckligt bevittnat tillvaron af det behof, som motiverat dessa föreläsningar.
På det sätt desamma varit anordnade och, i följd af anslagets ringa belopp, måhända af nödvändighet mäst anordnas, befarar jag likväl att de blott i jemförelsevis ringa mån kunnat verka till varaktigt gagn för den vetgiriga allmänheten och till sann upplysnings befrämjande.
Offentliga föreläsningar i vetenskapliga ämnen kunna nemligen hafva tvänne syftemål, dels Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
297 dels att bereda den stora allmänheten tillfälle att inhemta öfversigter af vetenskapernas resultater eller den historiska utvecklingen inom stats- och kulturförhållandenas vidsträckta områden, dels äfven att åt en inskränktare krets af åhörare lemna en exakt och detaljerad undervisning i ämnen, som för studerande i egentlig mening, vare sig att de tillhöra eller icke tillhöra ett universitet, kunna ega intresse.
Men de föreläsningar, som hittills här i staden blifvit hållna, hafva endast i viss mån, ingalunda fullständigt, uppfyllt det ena af dessa syftemål, det förstnämnda; ty spridda föredrag af alltjemt ombytt lärarepersonal och i städse vexlande, godtyckligt valda ämnen, af hvilka hvartdera blott erhåller några få timmars behandling, kunna icke gerna lemna en så genomförd framställning af vetenskapen och en så varaktig behållning för vetandet som för det afsedda ändamålets vinnande vore att önska; och den undervisning i egentlig mening, till underlättande af vetenskapliga studier, hvilken offentliga föreläsningar äfvenledes, såsom här ofvan blifvit anmärkt, äro egnade att lemna, och på hvars meddelande motionären vid sistlidne riksdag lagt hufvudsaklig vigt, har blott i mycket ringa, om ens i någon, mån varit deraf att hemta.
Detta mål kan nemligen endast uppnås genom ordentliga kurser, eller för behörig undervisning i vissa förut bestämda vetenskaper ordnade serier af föredrag; och om icke de offentliga föreläsningarne i hufvudstaden kunna bringas derhän, om de endast skola bereda allmänheten en ny, om än ädlare, förströelse till de mångfaldiga förutvarande, men icke lemna den kunskapssökande någon behållning af nyttigt vetande, då kunna dessa föreläsningar icke tilläggas någon högre betydelse eller uppfylla det ändamål, för hvilket de blifvit anordnade.
Den brist, som jag sålunda ansett mig böra anmärka vid de hittills hållna föreläsningarne har emellertid ensamt sin grund uti saknaden af fast anställde lärare, hvilka haft till åliggande att uti vissa bestämda vetenskaper hålla en sammanhängande följd af föredrag; och med allt erkännande af den välvilja Regeringen för detta nya företag ådagalagt, då Kongl. Majit, uti dess nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof (sid. 91), äskat att ett årligt anslag af 10,000 Riksdaler fortfarande måtte varda stäldt till Kongl. Majits disposition, ”för anställande i hufvudstaden af vetenskapliga föredrag i sådana ämnen, som företrädesvis tillhöra allmän bildning,” hyser jag likväl den öfvertygelse att, om icke andra åtgärder än de hittills försökta vidtagas, dessa medel, om de, såsom man bör hoppas, af Rikets Ständer beviljas, skola bära blott ringa frukt.
Regeringen har dock redan sjelf antydt den väg, som nu borde beträdas.
”Om det anslag”, säger Kongl. Majit uti Dess förutnämnda nådiga Proposition, ”sorn för ändamålet anvisas, till en del användes till arfvoden åt lämpliga personer som i sådana ämnen holle en mera sammanhängande följd af föredrag, kunde en del, såsom tillförene, användas till ersättning för tillfälliga uppdrag”.
Majit har sålunda, med upplyst behjertande af nödvändigheten att i denna angelägenhet vidtaga mera ändamålsenliga anordningar, sjelf påpekat behofvet af en fast lärarepersonals anBih. till K.
St. Prat. 1865 \ 1866. 11 Sami, 3 Afd. 38 298 Motioner lios Borgare-Ståndet 1865.
N:o 128. stillande; och man måste endast beklaga att det anslag, som för ändamålet blifvit hegardt är alltför otillräckligt för bekostande af de arfvoden, som blifvit ifrågasatta.
Om de föreläsningskurser, företrädesvis i rätts- och statsvetenskapliga ämnen, som nu barde öppnas, skola väsendtligen gagna den talrika ungdom, som i sådana föreläsningar skulle söka en ledning för sina studier och en ersättning för saknaden af ett universitet, så borde de icke vara inskränkta till ett så ringa antal, att det mera kunde betraktas såsom profstycken å hvad som borde vara än såsom allvarligt ämnade undervisningsmedel.
De vetenskaper, som, efter min tanke, företrädesvis borde vid en i hufvudstaden förlagd institution af ifvågavarande beskaffenhet behandlas, äro: Statsrätt i inskränkt mening eller inre offentlig rätt, Folkrätt, Statistik, Nationalekonomi, Administrativ rätt, Laghistoria, Praktisk och komparativ Lagfarenhet, Politisk och allmän Kulturhistoria, Geologi och Mineralogi samt Filosofi och Esthetik.
Det kan icke betviflas att alla dessa kunskapsämnen äro af natur att bland hufvudstadens allmänhet kunna tillvinna sig det lifligaste intresse, och det behöfver icke visas af hvilken utomordentlig vigt de flesta af desamma skulle vara för utvecklingen af de nu vid universiteterna knappt mer än grundlagda studier, hvilka likväl äro ämnade att bilda dem, som på Statens offentliga platser skola i alla inre och yttre angelägenheter leda landets öden.
Jag tror derföre att ett anslag af så ringa belopp att det icke skulle lemna medel till bekostande af 5 å 6 arfvoden (hvartdera för tvänue terminers föreläsningar om året beräknadt till 3,000 Riksdaler), skulle på ett alltför ofullkomligt sätt uppfylla ändamålet; och då utöfver det belopp, som^för dessa arfvoden erfordrades, omkring 10,000
Riksdaler äro af behofvet påkallade för de tillfälliga föreläsningar, som fortfarande börtie hållas i de till allmän bildning hörande ämnen, samt, på sätt jag här nedan skall söka ådagalägga, omkring 1,000
Riksdaler af det återstående anslaget torde böra anslås för behandlingen af ett synnerligen vigtigt läroämne, Rättsmedicinen, hvilket alldeles icke läses vid, våra universiteter, får jag vördsamt föreslå, ätt Rikets Ständer måtte, för instundande statsregleringsperiod, anvisa 30,000 Riksdaler Riksmynt, för att, enligt Kongl. Maj:ts nådiga disposition, användas dels till årliga arfvoden åt lärare, som företrädesvis i rätts- och statsvetenskapliga ämnen, i hufvudstaden hålla en sammanhängande följd af föredrag, dels ock till bekostande derstädes af offentliga föreläsningar i ämnen, tillhörande allmän bildning.
Då jag här ansett ett belopp af omkring 10,000
Riksdaler vara erforderligt ensamt för tillfälliga föredrag, får jag nämna att det under de förflutna 2:ne åren, då sådana föredrag hållits, ofta visat sig att föreläsarne måst för åskådningsmateriel m. m. underkasta sig kostnader som öfverstiga hela det dem tilldelade arfvodet, hvarföre detta arfvode synes böra förhöjas.
Det är emellertid icke allenast det ringa honorariet, som nu så ofta gjort, skicklige personer tveksamme i fråga om antagandet af det hedrande förtroendet att föreläsa för Stockholms allmänhet; dertill har ännu långt mera den omständighet bidragit, att vetenskapliga föredrag i allmänhet kräfva långvariga studier Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
299 och förberedande arbeten, hvilka icke mången underkastar sig för ett tillfälligt uppdrag.
Äfven för uppehållandet af detta slags föreläsningar är det derföre af verklig nödvändighet, att fasta platser finnas, till hvilka lämpliga föreläsare kunna aspirera, om också antalet af dessa platser icke, åtminstone till en början, kan blifva tillräckligt stort för att årliga arvoden skulle kunna lemnäs äfven dem, som hålla fria föredrag i allmänt bildande ämnen.
Den fördel af sådane lektorers anställande, som jag tagit mig friheten föreslå, torde ej heller böra förbises, att man sålunda kunde undgå bortkallandet till hufvudstaden af de vid universiteterna anställde och derstädes väl behöfliga lärare, på samma gång en eggelse lemnades till utveckling af de vetenskapliga krafter hufvudstaden och landet i öfrigt, utom universitetsstäderna, innefattar.
Hvad beträffar det läroämne, den forensiska eller rättsmedicinen, för hvilket jag ansett särskildt arfvode böra af det föreslagna anslaget utgå, så intager detta, såsom bekant är, ett vigtigt rum bland kriminalrättens vetenskaper, enär de upplysningar, hvilka af densamma kunna hemtas, uti en stor mängd rättegångar, som angå menniskors lif och välfärd, måste utgöra den hufvudsakliga grunden för domarens utslag.
Emellertid torde juristens kännedom om rättsmedicinens hufvudläror, hvilka icke vid de Svenska universiteterna föredragas, mången gång vara så inskränkt, att han knappast förmår med säkerhet bedöma om och när i gifvet fall upplysning från medicinskt sakkunnige kan förväntas och följaktligen bör påkallas, — eller icke.
Det skulle derföre utan tvifvel vara af väsendtligt gagn, ej mindre för lagstiftningen än ock för lagskipningen, om tillfälle kunde öppnas för jurister, att inhemta praktisk kännedom om denna del af rättsvetenskapen jemte öfning och färdighet att sjelfve pröfva och bedöma de frågor, som dit höra, och derigenom vinna större säkerhet att bestämma om och i hvad mån särskilde sakkunniges yttrande i förekommande frågor kunde och borde inhemtas.
Här i riket inrättades redan år 1841 en särskild lärarebefattning i rättsmedicinen, hvilken, enligt Kongl.
Brefvet den 26 April 1861, utgör en extra ordinarie profession i rätts- och stals-medicinen vid Kongl. Carolinska mediko-kirurgiska institutet i Stockholm, med åliggande för innehafvare!) att, lika med de ordinarie professorerna vid samma läroverk, deltaga i de studerandes undervisning och pröfning, derför i stat bestås 2,500 Riksdaler.
Det är otvifvelaktigt att, om till förutnämnda åliggande för innehafvaren af ifrågavarande lärostol lades förbindelsen att årligen under några månader genomgå en särskild för jurister lämpad kurs i rättsmedicinen, så skulle nämnda profession komma att för det allmänna medföra långt större gagn, än som dermed hittills kunnat vinnas.
Inom hufvudstaden finnas, förutom vid domstolar anställde embets- och tjenstemän, ett stort antal unga jurister, hvilka med ali säkerhet skulle med intresse och nytta begagna sig af ett för rättsvetenskapens idkare sålunda beredt tillfälle, att inhemta praktisk kännedom i rättsmedicinen, helst om nämnda kurs kunde hållas på sådana tider då desses öfriga göromål kunde medgifva dero ledighet att sig af densamma begagna 300 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Att den undervisning, sorn på Statens bekostnad anordnas och upprätt hålles, kan och bör tagas i anspråk i så vidsträckt mån som omständigheterna påkalla och medgifva, lärer icke kunna förnekas; men om undervisningsskyldigheten vid meromförmälda lärarebefattning ökas, bör ock innehafvaren deraf njuta, någon ersättning för de sålunda tillökade göromålen; och jag har derföre antagit att om innehafvaren af extra ordinarie professionen i rättsmedicinen vid Kongl.
Carolinska institutet åtager sig att, jemte den honom eljest tillhörande undervisning, under 2 å 3 månader hvarje år genomgå en särskild för jurister lämpad kurs i berörda vetenskap, ett arfvode af 1,000 Riksdaler borde för detta besvär honom tilläggas, hvaremot det allmänna bereddes den fördel, att, med långt mindre kostnad än en särskild för sådant ändamål inrättad lärostol skulle medföra, undervisning komme att meddelas våra jurister i ett vigtigt ämne, som hittills varit helt och hållet åsidosatt.
För beviljandet af det större af mig föreslagna anslaget torde med skäl kunna påräknas att Stockholms stad kostnadsfritt för dessa föreläsningar tillhandahåller lokal och belysning, om också det ingalunda kan sägas att denna stad uteslutande eller ens hufvudsakligen drager fördel af åtgärder, som afse danandet af skicklige män för Statens offentliga värf jemte utbredningen af upplysning och vetenskapligt intresse inom den stora Svenska allmänheten.
För detta Stånd, som redan förliden riksdag beslöt en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anhållan att ”Kongl.
Maj:t måtte låta utarbeta och för Rikets Ständer vid nästa riksdag framlägga förslag till upprättande af en undervisningsanstalt uti de för allmän bildning nödvändigaste kunskapsgrenar, med skyldighet för lärarne att hålla fria, offentliga föreläsningar,” — för Borgare-Ståndet, säger jag, torde det minst vara erforderligt att bevisa ohållbarheten af den från det ogynnsamt stämda Stats-Utskottets betänkande i Rikets Ständers skrifvelse influtna sats, att en vetenskaplig undervisningsanstalt med fasta lärare, för hvilken bestämda lärjungar eller åhörare icke kunde påräknas, icke vore välbetänkt, samt att civile tjenstemän icke skulle ega tid öfrig för bevistande af föreläsningar, ”sorn i egentlig mening vore vetenskapliga”-
Man kunde, med hänseende till sistnämnda anmärkning, fråga, om åhörandet af vetenskapliga föreläsningar erfordrar mera tid än bevistandet af populära föreläsningar, då endast de förra anses i sådant afseende olämpliga; men det torde vara tillräckligt att påpeka det faktum, att våra civile embetsmän i allmänhet icke undandraga sig deltagandet i långt mera tidsödande förströelser; och har man äfven trott sig finna att det största antalet besökande vid de här anordnade offentliga föreläsningar utgjorts af embets- och tjenstemän.
Hvad beträffar den åsigt att för en institution med fästa lärare nödvändigt skulle erfordras bestämda åhörare, så finnes, till lycka för ungdomens studier, denna fordran icke ens vid våra universiteter uppfylld, emedan bevistandet af föréläsningarne äfven der är fullkomligt otvunget; men erfarenheten visar att goda föreläsningar öfverallt, och icke minst i vår hufvudstad, hafva en ganska fast publik; och det exempel College de France, med Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
301 sina 30 fasta lärareplatser, men icke en ”bestämd lärjunge”, lemnar, borde vara i detta fall lika lärorikt, som det är lysande.
Det är denna trehundraåriga undervisningsanstalt, hvars ofantliga lärosalar knappt rymma den vetgiriga åhörareskara som plägar der församla sig, hvilken vetenskapen liar att tacka för flera af sina största triumfer.
Hvad Fransmännen redan i 16:de århundradet insågo bör väl icke i medlet af det 19:de vara för Svenskarne främmande!
Jag anhåller vördsamt om denna motions remitterande till Stats-Utskottet.
Stockholm den 15 November 1865. C. E. Ljungberg. i\:o 129.
Af Herr Engvall, Ålb., angående bestämmelser i fråga om vården af och kontrollen öfver till milda stiftelser anslagna medel.
En flerfaldigt bekräftad och i många hänseenden sorglig erfarenhet har ådagalagt, att nu gällande bestämmelser angående vården af och kontrollen öfver de medel, som, samlade under en lefnad af idoghet och försakelse, blifvit till milda stiftelser donerade af menniskokärleken och patriotismen, äro långt ifrån tillräckliga; samt att bristfällig tillsyn mången gång haft till följd, att sådana stiftelser, af gifvarne afsedda till nödlidandes hjelp, blifvit till andra ändamål dragna eller rentaf förskingrade.
Redan en skyldig aktning för gifvarnes minne, hvilkas sista vilja väl borde hållas lika helig, när den dikteras af tanken på mindre lyckligt lottade likar, som i något annat fall, ålägger samhället såsom en oafvislig pligt att tillse, det ej tadelvärd försummelse eller kanske brottslig egennytta låter de till milda stiftelser anslagna medel förspillas.
Och vid tanken på de många hjelpbehöfvande, som, der sådana medel samvetsgrant förvaltas, genom dem räddats från på samma gång brottets som nödens bana, kan man ej annat än förundra sig att, trots den bedröfliga erfarenhet, jag förut påpekat, lagstiftningen ej längesedan trädt emellan för att gifva helgd åt ädle menniskovänners yttersta vilja samt värna nödlidandes och hjelpbehöfvandes rätt.
Man har under sådana förhållanden mindre anledning att påräkna, att böjelsen att bortskänka af eget öfverflöd, som särskildt på de sista åren vid många tillfällen visat sig i de mest .storartade donatioper, skaij fortfara, än man har orsak att lyck - / / 302 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 129. önska samhället i det hela och dess behöfvande medlemmar i synnerhet, att denna böjelse ej redan svalnat och aftagit.