Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon ar utsliten af bekymmer, af ett evigt släp för hushallet, agammel af at b z r e smaalig grin, af kjas og mas, af aldrig at faa pen- gene til at strzkke til, af at bugte og kröge sig, af bestandig at se ud som intet o g vcere alt.:) Mannen måste hon akta för Se afven berättelsen Paa Kirkegaarden i 0th For-ifillinger.
alla uppskakande underrättelser; barnen måste hon hjälpa, få förtroenden af och medla för, och aldrig eger hon tid att ha en tanke på egen lycka.
M a ar ett litet masterstycke bland författarens qvinnoportratt.
%Man lefver ju för sina barn!, Detta är hennes valspråk,, og tiden var endnu iltke kommet indom ' Maerne ' med spörgsmaalet, om man ikke ogsaa skylder at rea- h e r e sit eget personlige 1iv.n Härmed har jag omtalat de förnämsta af Lies hjaltinnor.
Samlingen ar ej stor, men desto skönare och lärorikare.
Tunga och bittra öden hafva drabbat dem under färden, men kraften har blifvit orubbad, hjärtats godhet afven, och lidandet har ej dräpt, endast mognat och .rädlat dem.
Affalling.
O an trädde ut nied hurtigt mod Och ville våga lif och blod I kamp för sanning, kamp för rätt Blanil maiiskoatt.
Han drömde att f % bringa tröst At någon sorgsen broders bröst, Att bringa ljus i någon niån At tvifiets soii.
Han ville verka för de sinå, Som i ' det tunga slitet gå Att tjeiia sig en beta bröd Mot hungersnöd.
Han ville - men han svek sin tro Och glömde allt för stundens ro; Hans lefnads luftslott gick i kras Bland fylda glas.
Bergslagsskizzes.
Af Christina Wittrock.
torgrufvan bearbetades icke nu längre.
Hur skulle det ha kunnat vara möjligt?
Hon var ju alldeles pin full af vatten.
Det klara sjögröna grufvattnet stod anda upp till kanterna.
Svarta block af järnrik inalm hängde utöfver henne eller reste sig brant och omgafvo henne på tre sidor.
På den fjerde sluttade sakta en vacker, len, grön äng med fin hvitklöfver och susande blaklockor anda ned till bradden.
En liten eka lag fastad med en fånglina vid en gammal murken stake i graskanten.
Den var bjärt målad i hvitt och rödt; de latta fina årorna vor0 upplagda, och grufvattnets trolösa böljor plaskade kring dess tvärhuggna staf.
Ofvanför grufbranterna gnisslade skoiistenx.
13en var nytjarad och luktade starkt.
Barnen kunde stii timtals och bara titta på hur dess stora ofantliga träbockar tecknade sig mot den blå himlen, och hur de två I h g a jättelika ledningarna af träslanor långsamt gledo fram och tillbaka, ömsevis en at hrardera hbllet, emellan bockarna.
Ogat följde dem ända till den punkt, der de tycktes falla på knä.
Ty de bildade verkligen ett rörligt knä, som gick ibland ned, ibland upp; det dök ned i grufschaktet och pumpade upp vatten som sedan fräste och skummade upp ur pumpstocken och föll ned i den gamla trärannan och rann bort öfver gräsmattan.
rKonsten » pumpade ur Södergrufkan: ur Kung Karls schakt, li7esterväg, Kristina och Bar- bara, ur Lillgrufvan, Oscarsschaktet och Kygrufvan.
Men hvad skulle det tjena till att pumpa ur Storgrufvan?
Kan man pumpa torr en bottenlös sjö med ständiga tillflöden?
Ja, kanske man hade kunnat pumpa Storgrufvan lans med dyra iingmaskiner, nien inte hade det gått fort, inte.
Men nu var det ungdomens afsigt att bege sig ut att ro 11 % Stor- grufvan.
Uer stod husmodern sjalf helt lugn och smaleende och sig 11 % Der stod husfadern, och hans trogne hund bredvid honoin.
Der lossade nu en af gossarna filnglinan till biten och stod och höll den i handen, medan den ena efter den afidra af de glada, ljusklädda flickorna sprang ut i ekan och intog sin plats, och ett par af gossarna fattade årorna.
Till sist sköt styrmannen ut biten, gick balanserande bort till aktern och fattade styrlinorna.
Och s % gled det lilla nötskalet ut öfver Storgrufvans så godt som bottenlösa afgrunder, dolda af det besynnerliga, trolösa vattnet, sa källklartl s3 Iattrörcit, smakrusigt och lekande; det trolösa grymma rattnet, sa omätligt djupt, s&amp; glupskt slukande, sa omedgörligt qvarhållande.
Det var så, att Inan kunde hissna i t det; det rar sil, att man tyckte att husmodern och husfadern gjorde oratt i att lita deii lilla
ekan finnas och ligga bunden vid den leende strandbrädden, inbjudande till utfarter på denna gränslöst förrädiska vattenyta.
Likväl roade sig de unga med att kasta de medförda småstenarna i vattnet.
En och en nåclde de den glänsande spegeln; de slogo upp ringar, den ena större än den andra, och så sjönko de.
Hur djupt?
Bottenlöst djupt ..
Man följde dem med ögat; djupare - djupare - djupare.
Vattnet var ju klart som kristall, så när som p8 en lätt ljusgrön fargskiftning.
Det hade ju stått i många år meilan de rena, kalla, mörka bergväggarna, och det kom just aldrig någon smuts uti det.
Nigot underjordiskt aflopp hade det val.
Vattnet steg icke inärkbart med regnet eller snösmältningen, det sjönk icke rparkbart i sommarvärmen.
Det silade sig dit in från de andra grufvorna pch silade sig väl dit ut igen, och pumpades upp genoni Oscarsschaktet och Kung Karls och Westervag och Barbara och Kristina och Lill-.
gr ufvan.
Och de kastade stenarne, hvar hamnade de?
Kanske bland skarnet och den gamla malnien som legat dernere och skulle komma att ligga der hundratal af år?
Kanske bland de begrafna gamla jern- borren och pickorna och hackorna?
Kanske bland de spridda benen efter honom, som gick på grufkanten och föll i?
D.et är den historien, som mödrarna berätta för sina barn om vinterqvällarna, när det ligger snö ute p % marken och tjock is på Storgrufvan, och db alla trad äro klädda i rimfrost för att varna bar- nen, så att de ej för säkert skola lita på det falska istäcket.
Det ar samnia historia de berätta on1 våren, då snön smälter och vårbäckarna porlande störta ned i grufvan; då klipporna äro slippriga, och då det vore en säker död att gå på grufkanten.
Densamma berätta de on1 sommaren, d % ängen breder ut sitt gröna blomsterprydda täcke, och då vågorna le i solens varma glans, och d % smultronen mogna i klipp- renmorna, då hallonbusken hänger sina refvor fulla af glödande bar utöfver de mörka bergbranterna, och d % inången liten mjuk, naken barnfot smyger sig fram mellan buskarne och söker faste p % de sma- laste kanter, medan små giriga händer begärligt strackas efter baren, och den lilla spänstiga kroppen hänger sig vågsamt allt Iangre och langre ut öfver afgrunden.
De vaga sig allt Iangre och längre, tills deras mor förfarad kommer utspringaiide ur sin stuga, som ligger några famnar längre bort, och ropar ined en röst hvars klara metallklang ger eko mellan bergväggarna: - Barn, barn, barn, akta er!
Kom ihåg gossen i Storgrufvan, som drunknade för femtio år sedan!
Kom ihåg, kom ihåg!
han lekte på grzIfkanten.
_ _ _ _ - - - - - - - - - - - - - Hur många af våra gossar leka icke ännu i dag p % grufkanten?
Den brusande forsen störtar mellan nästan lodräta stenväggar ned mot sjön.
Ett långt stycke g i r den hvitskummig, yrande kring stenarna.
I den smala rännan mellan bergväggarna dansa on1 våren under fiott- ningstiden timmerstockarna likt tandstickor.
Här nere i vattenbrynet finnas många jättegrytor danade af vattnet under loppet af hundratals år.
Marken stupar brant ned från backen of \ vanför; ljung och linnea, sinultronstånd och små björkar hänga ut öfver branten.
Ofvanför ar marken svart af kolstybb, och längre bort ligger ett stort vedupplag, bestående af gamla sönderklufna stubbar som begagnas till bränsle i martinsugneA.
Den arbetare som fraktar dem ned till ugnen har den originela titeln sstiibbskjutare~.
Nedanför ligger mekaniska verkstaden och gjuteriet.
Vägen från hyttorna, martinsverket, verkstaden och gjuteriet in.
m. går deruppe på kanten af den höga forsbranten fram till en bro af väldigt, groft timmer.
Den sträcker sig öfwr forsen just p2 det staile, der denne skummar vildast och der bergrannan ar smalast.
Ofver bron vandra arbetarne ned till bruket hvarje morgon, tillbaka upp till bostäderna om middagen, ned på eftermiddagen och upp igen p&amp; qvällen.
Ja, bessemerblasaren ggr denna vag midt i natten, nar han skall ned till treblasningen.
Då bruket ännu var teniligen nyanlagdt, fans intet stängsel utmed denna farliga väg, från hvilkeii man kunde blicka ned i det skurn- niande djupet.
D5 hände det en stupmörk höstqvall eller natt, att cn af smederna gick hem från sitt arbete och kom att sig sjalf ovetande vika några steg från vägen.
Han märkte det ej, ty himlen var svart som en säck; gas eller elektriska lanipor funnos ej.
Visst bränner man gas till både bränsle och lyse i rostugnen, men man har ej kolii- mit derhan att tillgodogöra sig den ute.
Plötsligt tog marken slut under vandrarens fötter.
Med andra ord, mannen hade tagit ett steg ut öfver forsbranten och föll handlöst fram- stupa i tomma luften.
Då han i sin ångest slog ut med arinnrna fick han tag i en af buskarna i sluttningen.
Den höll, och han kraflade sig upp igen p i händer och fötter.
Han ko111 icke i forsen den gingen.
Det hade varit säker död.
Men han vagade icke nlera resa sig upp.
Han kröp hela vägen hem till sin egen tröske!
p i händer och fötter.
Sd som han krupit uppför branten för kara lifvet, så kröp han sedan hela vägen, försigtigt trefllande framför sig.
- - - - - - - - - - - - -.
- Det gifves ögonblick dä inan ej blott tror utan bokstafligen kYnncr, att det ar icke mer %n ett steg mellan oss och döden, och i sadann ögonblick blifva de starkaste och .klokaste ibland oss sisoin barn.
Ett biografiskt utkast.
She is not a person to be jztdged dy ?te ?- writings afone, bnt rather by Arr own deeds and life.
Charlotte Bronte.
arriet Martineau föddes i Norwich den 1 2 juni 1802, af för- !.
mögna föräldrar, P % fädernet härstammade hon från.
en gammal hugenottfamilj, som under Ludvig den fjortondes religio~isförföljelser tagit sin tillflykt till Englaiid.
Hennes fader var egare af en fabrik för tillverkning af kamlot- väfnader och tycks ha varit en stilla och foglig man, som lät hustrun, ensani styra inomhus.
~ a r r i e t s mor var en driftig och pligttrogen qvinna, men häftig till lynnet.
Hon var en af dessa ordningsmänniskor, som ha sina egna- bestämda regler för allting, och söm med kraftig hand söka tvinga in allting i på förhand gifna former.
Hon egnade hela sitt lif at hushallet och sina barn.
För dessa senare gjorde hon allt.
Hon tänkte för dem, handlade för dem, bestämde för dem.
Det fans ingenting, till hvilket hennes onitanka icke sträckte sig.
Den galde deras kläder, deras föda, deras undervisning, till och med deras le- kar; allt var på det noggrannaste utstakadt och stäldt under kontroll.
Det var ett regelrätt) oförvitligt hus, men det hvilade deröfver en .atmosfer af glädjelöshet, ty moderns känsla för pligt och ordning hade stelnat till en despotism, för hvilken det icke fans skilnad på hufvud- rak och bisak.
Hvarje frihet m %ste vara stulen, hvarje glädje ha en dragg af medvetandet om olydnad, ty dessa lagar och förbud sträckte sig till det allra obetydligaste, till det mast naturliga, till det i sig själf harmlösa.
Barn, hvilka vaxa upp i dylika hem, förefalla ofta som on1 de komniit gamla till verlden.
De tyckas trala under tyngden af de .äldres erfarenheter i stället att för framtiden samla kraft att bära sina egna.
Harriet Martineau var ett sådant barn.
%Mitt lif hade ingen v&amp;-&gt;, säger hon sjalf.
Bland en skara af åtta barn var hon det sjätte i ordningen.
Hon var sjuklig och klen fr811 sin spädaste %Ider.
Men under det lik- formighetssystem, soin följdes i hemmet, kunde det naturligtvis icke
komma i fraga att fästa nggot afseende vid detta.
, Alla lika,, det var regeln, vare sig att det galde en för en d %lig mage otjenlig föda eller ett förelagdt pensum arbete.
Bristen på frihet och bristen på fysiskt välbefinnande alstrade hos barnet en andlig brådmogenhet, i förening med en vid dessa år sällspord tungsinthet.
På tal om sin barndom skrifver Harriet Martineau sjalf:, Jag hade en allt uppslukande passion för rättvisa; först och främst ratt- visa för mitt eget dyrbara jag och clernast för andra förtryckta manni- skor.
Rättvisa var det, som man i vårt hem förstod minst af allt, för så vidt det rörde barn och tjenstfolk.
Då och d % utgöt jag i förtviflan mina klagomål; men för det masta rufvade jag tyst öfver de orättvisor, som tillfogades mig eller andra, hvilka icke häller vågade tala.
Och jag erkänner att frestelsen till sjalfmord då var mycket stark., S % länge hon var barn hade man icke höga tankar om hennes fattningsförmåga.
Hon syntes trög, liknöjd, och var alltid underlag- sen sina Syskon.
Med hennes undervisning gick det afven som det kunde; den bestreds hufvudsakligen af hennes bröder och systrar, samt närmade sig mera den för gossar an för flickor brukliga uppfostringsmetoden.
Läroämnena vor0 de vanliga, jämte franska och latin.
Vid sju ars %Ider kom hon genom en slump öfver 3filtons Gör- lorade paradis,.
Hon läste i smyg, och efter den dagen började hon ett slags sjalfuppfostran, hvilken hon stal sig till.
Milton var hennes kärlek, men han blef icke den enda, ty efter och vid sidan af honom kom den ene författaren efter den andre, tills det blef ett helt galleri.
Samma dumma unge, som aldrig kunde plugga in sin multiplikationstabell, gick och läste utantill hela sidor af Milton, Shakspeare, Goldsmitti och Thomson.
Det var en verld för sig, och den var hennes tröst.
I den lefde hon nar hon satt bland systrarna och sydde, i den nar moderns bannor lik en åska.
rullade öfver skyldiga och oskyldiga.
Vid elfva %r sattes hon i en privat läroanstalt, hvilken emottog s % val gossar som flickor.
Föreståndaren var en blid och vanlig man, som förstod att göra sig älskad af barn, och Harriet slöt sig till ho- nom med den hangifnaste beundran.
Dittills hade hon fruktat alla människor och gått som i en ständig skrämsel.
Har kände hon för första g å n ~ e n vanlighetens lifvande solsken, och nu började det spira och skjuta brodd, allt som förut icke kunnat bryta igenom.
Harriet blef med ens ett largirigt barn med snabb fattningsgåfva; hennes framsteg voro hastiga, raknetaflan och siffrorna, som förut varit henne en fasa, blefvo nu till ett nöje p % lediga stunder, och för kriaskrif-.
ning visade hon en afgjord fallenhet.
Afven har vor0 franskan och latinet hufvudamnen.
Två %r varade skolgången.
Derefter börjades ii npo undervis- ningen i hemmet; derjamte fick hon lektioner i latin, franska och musik.
Föröfrigt brukade en af systrarna läsa högt, medan de andra sydde.
Lektyren valde mrs Martineau sjalf.
Ju äldre Harriet blef, desto mindre tid fick hon också, till sina hemliga studier, och slutligen kunde hon endast om nätterna stjäla sig till dem.
11 % hon var fjorton år, sändes hon till en helpension i närheten af 13ristol.
Efter femton månaders vistande der, ans %gs hennes upp- fostran afslutad, och hon togs åter hem.
Hennes lif n i hemmet blef en beständig kamp för att afvinna det ständiga husreglementet någon tid för bokliga studier.
Eljest var det att sy, endast sy, och sy så lång dageii var, ty på den tiden syddes hvartenda styng för hand, och handarbete eller hush %llsgöromål var den enda sysselsättning, som ansågs passande för en ung flicka.
Anda från barndomen hade en tilltagande döfhet varit Harriets stora sorg, och d % hon var aderton år, inträffade en plötslig förvärring af det onda.
Alla medel försöktes, och hon slets en tid mellan hopp, och fruktan, tills det slutligen visade sig att detta naturfel var obot- ligt.
Denna olycka, hvaraf hon så tidigt drabbades, koni att gifva en cgendomlig riktning åt hela hennes karaktär.
Genom den stäldes hon utom regeln, ur stånd att deltaga i sin ålders förströelser, afstängd fran den yttre verlden, och mer än andra hänvisad till sig sjalf.
Vid den balder, då andra unga flickor göra sitt inträde i verlden, kunde hon icke föra ett samtal utan .att begagna lur.
För henne kunde sällskapslifvet icke ega annat än förödmjukelser och missräkningar, Det var naturligt att denna afstängdhet ännu mer skulle stegra hennes hag för studier.
Hon kastade sig öfver teologi och filosofi, dragen till dessa ämnen dels genom sitt lynnes riktning, dels deraf att hennes käraste bror och jämnårige, James Martineau, med hvilken hon delat så väl skolarbetet som leken, nu beredde sig att beträda den presterliga banan.
Harriets föräldrar vor0 unitarier, och brodern skulle bli lärare inom samma kyrkosainfund.
Bland hans kamrater befann sig en ung man med hvilken han kniitit det innerligaste vänskapsband.
Ur den välvilja Harriet kände för sin brors vän, utvecklade sig snart en varmare känsla, hvilken äfven var besvarad.
Föräldrarne sågo ej nied oblida ögon denna gryende böjelse, men brodern - som så val kände både vännen och systern - var allt annat än böjd för detta sviigerskap, emedan han ansag att en förening mellan tv % så olika naturer aldrig skulle kunna leda till nagon lycka.
Harriet hade en stark vilja och niigon benägenhet för hersklystnad; den unge mannen deremot var af ett blidt och kiinsligt sinnelag.
Han var dessutom fattig, och Harriet ansags ha rikedom att vänta.
På någon öppen förlofning ville familjen derför icke g % in.
Man ville se tiden an.
Då brodern och dennes van efter sommarferierna återvändt till universitetet, gjorde Harriet, för att glömnia sin saknad, det första försöket till skriftställeri.
Hon var då omkring tjugu %r.
Det ämne hon valt var religiöst, och uppsatsen inlemnades till iinitariernas mhadsskrift The Monthly Repository der den trycktes i oktober I 82 2, naturligtvis under djupaste anonymitet.
På denna upp- sats följde ännu en andra, och uppmuntrad af den välvilja, hvarmed
dessa förstlingar mottagits, beslöt Harriet sig för att utgifva en bok, afven denna af andligt innehAil samt anonym.
Det lilla häftet rönte ett det vänligaste emottagande bland uni- tarierna och kom snart ut i en andra upplaga.
Strax der$ började den unga författarinnan ett nytt arbete i samma anda, dock for denna sin sysselsättning uteslutande hänvisad till lediga stunder.
Annu var hon blott dilettant.
Hei~nes framtidsutsigter och hela ställning undergingo emellertid vid denna tidpunkt en omkastning, hvilken snart skull6 förvandla hennes skriftställareskap från rekreation till strangt arbete.
Fadern hade i krisen 1825 förlorat nästan hela sin förmögenhet, och hans redan förut klena helsa bröts fullständigt af de ekonomiska bekymmer, som hopade sig öfver honom.
' L ' nder hans sista sjukdom lemnade Harriets arbete pressen, och den döende fadern fann en stor tröst i läsningen deraf.
Han dog i juni 1826.
Som familjens förmögenhetsvilkor blifvit helt och hållet förändrade, var det i hög grad önskligt att Harriet genom sin penna kunde bi- draga till sitt uppehälle.
Men friheten att egna sig at det, hvaråt hela hennes håg låg, var icke det enda, som fattigdomen hade att skänka åt Harriet Marti- neau.
Hindret af olika förmögenhetsvilkor låg icke längre mellan henne och broderns unge vän; han framstalde derför ett formligt frieri och förlofningen blef eklaterad.
Han hade nyss afslutat sina studier samt öfvertagit vården om en stor unitarisk församling i Manchester.
Genom öfveransträngnin- gen föll han i en haftig hjärnfeber, från hvilken han visserligen till- frisknade, men som qvarlemnade en sinnesslöhet.
Läkaren trodde att ett sammanträffande med fästmön skulle kunna utöfva en väckande inverkan p % hans själsförmögenheter, och den sjukes moder skref derför till .Harriet med begäran att hon matte komma.
Men den gamla disciplinen i hemmet var oförminskad, och när Harriet bad sin mor om lof att resa, nekade denna helt enkelt.
Dottern var allt för van att lyda för att trotsa detta förbud; hon stannade qvar, men i den förskräckligaste oro.
N %gra veckor derefter kom underrättelsen om fästmannens död.
Harriets sorg var haftig, men att sjunka ned i dåsig förtviflan lag icke för hennes lynne; arbetet och studierna blefvo hennes tröst.
Hon skref flitigt, men fortfarande aiioiiynit.
En del blef synlig i tryck, en del stannade tills vidare i hennes egna lådor.
Ilet var för det niästa berättelser, hållna i söndagsskolestil och alla med bestämdt didaktiskt syfte.
För Harriet Martineau var och förblef tendensen cn hufvudsak; det var den som gaf lif och hlllning åt det hela.
Handel- ser och karaktärer vor0 för henne endast illustrationer till teorier och system.
De utgifna berättelserna vunno så mycken framgång, att förläggaren uppmanade henne att skrifva en längre sadan, och hon gjorde det.
Afven denna blef väl emottagen af en läsekrets, för hvilken den lämpade sig.
Men det var icke uteslutande pennan, som sysselsatte henne under denna tid; äfven med nålen arbetade hon flitigt för att förvärfva sitt
uppehälle, och detta trägna arbete, med sitt myckna stillasittande, verkade i förening med sorgen högst menligt på hennes helsa, och hon miste begifva sig till Newcastle-on-Tyiie för att underg % läkare- behandling.
Arbetet var för henne hvad morfin kan vara för andra, på en gång ett medel att döfva smärtan och att hålla sig uppe.
Det var alltid svart att få henne att medge, att hon arbetade för mycket, och om hon n %gon g %ng gjorde detta erkännande, brukade hon tillägga, att hon icke kunde låta bli, och att arbetet 71tiLaste göras.
Läkaren tvingade henne emellertid till en kort hvila.
P % sommaren 1828 började hon åter skrifva för The MonthZy Rejository.
Detta dock icke för att förtjena penningar, ty utgifvaren hack, p % samma gång han bedt om bidragen, förklarat, att tidskriftens ekonomiska stallning icke vore sådan, att hon kunde p %rakna något honorar.
Men Harriet fick i redaktör Fox, hvad hon då mer an nå- got annat var i behof af, en literar rådgifvare och van.
Korrespon- densen ined honom utvecklade hennes själfkritik, och framstegen vor0 snabba.
Minsta fingervisning var nog att för hennes skarpsinnighet röja bristerna, och hennes ihardighet tröttnade aldrig att söka af- hjälpa dem.
Hon började alltmer egna sig åt studiet af statsvetenskap och historia, och med sin exempellöst sega ihardighet fortfor hon i sitt lönlösa arbete, outtröttligt strafvande framåt.
En ny motgång väntade hennes familj.
Sista återstoden af för- mögenheten gick förlorad i den gamla firmans konkurs 1829, och mrs Martineau med sina döttrar stod så godt som på bar backe.
» Jag hyser ingen fruktan för iiågon af mina döttrars, sade hon, wutoni för stackars Harriet.
De andra kunna arbeta, men jag förstår icke hur hon .- döf som hon ar - skall kunna, förtjeca sitt bröd,.
Systrarna togo sig genast lararinneplatser, men då denna utväg icke stod öppen för Harriet, alldenstund man icke kunde begära att eleverna skulle ropa sina lexor i en lur, måste, hon stanna hemma hos modern.
Om dagarne sydde hon för främmande, om nätterna stal hon sig tid att läsa och skrifva.
Med det senare kunde hon hålla på till två, tre p i morgnarne och ändå vara punktlig vid den föreskrifna frukosttimmen klockan &amp; ta.
Mången gång var hon i ett sådant tillstånd af nervös öfveran- strangning, att hon måste gå fram och tillbaka i ruminet en stund, innan det var henne möjligt att nedskrifva sista raden p i en sida eller sista hälften af slutmeningen i en uppsats.
Och ändå erfor hon en känsla af lycka, ty medvetandet om den egna viljans kraft till- växte inom henne, hon s&amp;g att hon gjorde framsteg, och hon lärde att .lita på sig sjalf.
Resultatet af detta nattliga arbete erbjöd hon at olika redaktörer och förläggare, men förgafves.
Fullkomligt okänd som hon var, och utan literara föresprakare, fick hon knappast sina manuskript lasta.
Allt skickades tillbaka till henne, anda tills hon i förtviflan er- bjöd det %t Monthly Kepository, der det alltid togs in och gjorde lycka.
- P P 276 Hon skref slutligen till mr Fox och sade honom att det var henne omöjligt att göra allt detta arbete utan ersättning, men han kunde endast svara att hans tillgingar voro strängt begränsade, och att det högsta han kunde erbjuda henne vore 15 pd.
st. om aret, för hvilken summa hon kunde skrifva s % mycket hon själf &gt;ansag lämp- ligt ».
Med samma post sände han henne nio nyutkomna böcker att recensera, som en liten början.
Under de följande två åren fylde Harriet Martineau p % dessa eländiga vilkor en stor del af tidskriftens spalter.
Uppmanad af utgifvaren skref hon nu en langre berättelse kallad The hoje of the a8re7us, hvilken intogs i tidskriften.
Den väckte så stort uppseende, att mr Fox helt ädelmodigt tillr&amp;dde henne att icke langre begrafva sina berättelser i J~Gozzthley Repositar-y, utan i s d l e t iitgifva dem i bokform.
Hon följde Adet, och det lilla häftet utgafs under hennes eget namn.