Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men direktören, hans fru och dotter strålade af glädje; nu skulle man ge sig god tid att bese slottet samt sedan göra sig en glad afton, före- slog fru Lavinia, som hade alla skäl att tro det » unge konsuln » skulle förklara sig för Elvira under loppet af den ljufliga sommaraftonen.
Hennes hopp bedrog henne ej; kärleksförklarin- gen gick af stapeln, men någon offentlig förlof- ning kom ej att följa därpå, ty bankkamrer Lönn- blom yttrade dagen därpå i förtroende ett par varnande ord till » unge konsuln » om Fredens många vexlar, och friaren fann det klokast draga sig tillbaka.
Vänkretsen som under flere år hållit samman och understödt hvarandras affärsverksamhet, upp- löstes genom misstroende och en köld, hvilken på flere håll öfvergick till bitter fiendskap.
Det familje- och affärstrassel, sorger, obestånd och elände, som i följd däraf bröt in öfver några af dessa personer, hvilka den där sommarmorgonen samlats till utfärd, blefve för vidlyftigt att för- tälja i en uppsats, blott skrifven i afsikt att väcka en välbehöflig uppmärksamhet på vikten af att aldrig, i något fall, handskas lättsinnigt med gifna ord och gjorda aftal.
• Från Iduns läsekrets.
» Ur a l m a n a c k a n s mysterier. » Så pikant den lilla historia än må vara, som under ofvanstående rubrik finnes införd i senaste nummer af Idun, riktig är den emellertid icke, åtminstone ej i vissa detaljer, och då därmed sammanhänger en annan af vår almanackas små » mysterier », må det tillåtas en af Iduns läsarin- nor att ännu en gång draga fram frågan.
För att nu ej fästa mig vid småsaker, vill jag blott i förbigående anmärka, att Ebba aldrig firats den 26 november, men väl den 25 i samma månad, och att aldrig Linus för hennes skull behöft rubbas i sitt ostörda lugn, ty den 26 november hette före 1826 i vår almanacka Christogonus, och ehuru det må beklagas, att det poetiska mar- tyrskap våra Ebbor i farmors och mormors tid skulle hafva lidit genom det brutala afbrottet i Vetenskapsakademiens galanteri ej för kritiken håller streck, är det likväl ett faktum, att Ebba i flere år — och således ej blott 1826 — prydde och firades den 25 november.
När bon sedan fick stryka på foten, var det ingalunda för någon oartig Linus, utan för sin syster Katarina, som ej nöjd med att gifva namn åt den 2 augusti, äflades att nå den i moderna tider ovanliga äran att prunka på två dagar om året och sedan dess också verkligen bibehållit sig både den 2 augu- sti och 25 november.
Fastän det verkligen kan sättas i fråga, hvarför såd.-mt tilläts just i vårt århundrade, må det till ursäkt för hennes öfver- mod påminnas därom, att hon i vår äldsta ka- lender härskade öfver ej mindre än 3 dagar, el- ler utom de ofvannämnda äfven den 21 mars,
IDUN / 189?
och att hon som gifvit namn åt 5 helgon, h var- biand ett svenskt, i utlandet kunnat ståta med ännu flere märkesdagar.
Af dessa forntidens ryktbara kvinnor var det den heliga Katarina från Alexandria som i våra dagar gjorde sitt segertåg i Norden och åter in- tog sin forna plats jämte den heliga Brigittas dotter, Katarina Ulfsdotter, men huru detta skedde, kanske någon annan kan berätta.
Aqut.
U p notisboken.
Förbil Förbi, oåterkalleligen förbi är nu som- marens stora, glada, strålande utställnings- fest!
I söndags natt, när tolfslaget ljöd, slötos portarne bakom de sista besökarne.
Minare- tens elektriska flamma slocknade, och det blef med ens så mörkt och tyst på det vida utställnings fältet.
Dock ännu lefver » sommarens stora hän- delse » i allas våra hjärtan.
Och den skall länge lefva där.
Den skall lefva där som ett ljust minne, som en trygg visshet o m hvad vårt Sverige förmår af arbete och o d - ling, som en dådkraft till nya, ihärdiga tag för fosterlandets fredliga utveckling.
Äfven Iduns lilla vrå, vår » salong » där ute, står nu öde och tom.
De sista blom- morna ha vissnat ned i vaserna, den sista gästen har tecknat sitt namn i vår » gyllene b o k ».
Men länge skall hos oss minnet lefva af alla de vänskapsbesök, som svenska kvin- nor denna sommar aflagt i » Iduns salong », och af de varma sympatier för vår tidning och dess sträfvanden, de därvid så ofta ut- talat eller nedskrifvit.
Vårt vördsamma, af hjärtat gångna tack!
Ä n en gång vilja vi ock uttala vår tack- samhet till de unga damer, fröknarna Anna Berg och Gerda Cederlund, som så plikttro- get och älskvärdt till det sista framhärdat i » värdinneskapet ».
Den välkända firman Hylin &amp; C:o, som under hela utställnings- tiden i » salongens » toalettrum gratis be- tjänat damvärlden med sina utsökta tvålar och parfymerier, må ock i detta samman- hang tacksamt ibågkommac, liksom en och hvar, ingen nämnd och ingen glömd, som med beredvillig hjälpsamhet gått oss till mötes vid ordnandet och upprätthållandet af » Iduns salong » på utställningen.
En tysk herre vid namn Faber — vi förmoda, att det är den som gör blyertspennorna — har afprofvat ett halft dussin af fabrikatet på nedskrifvandet af en treaktspjes, hvilken han fått antagen vid kungl.
svenska Dramatiska teatern under det vackra märket: » Evig kärlek ».
En måttligt ädel yngling — natur- ligtvis hr Skånberg — är sedan sju magra år för- lofvad med en prästgårdsmamsell, då han plöts- ligt omslingras af en öfvermaga violinspelande siren — naturligtvis fru Hartmann — som totalt förskjuter jämn viktspunkten i hans skolmästerliga moralfilosofi.
Som en följd häraf krossar han det trogna landtliga hjärtat, under ymnig utgjut- ning från denna tårpåse — naturligtvis fru San- dell — och sätter alla sina hackor in på det sprakande lilla konstnärsfölet.
Detta hinner dock ej förr känna skacklorna, än hon energiskt slår bakut och i » konstens heliga namn », därtill med ett amerikanskt impressariokontrakt på fickan, i fullt sken lämnar sin Fridolin åt hans öde och åt efterkälken.
Hvarpå denne gör sin stora slut- sortie, trots sina tvänne fästmör så fullkomligt oförlofvad som gärna någon af Iduns mest in- bitne ungkarlsläsare.
Att detta var gefundenes Fressen för Dramatiska teatern torde redan denna summariska öfversikt tydliggöra.
ja, det kom verkligen ett B l a n d nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af S2H men in i denna upplinierade blyertskria Lindberg hade af en biroll, ett afsigkommet gam- malt konstnärsoriginal, violinälfvans lärare, ut- mejslat en karaktärsbild af lödig halt.
Det var denna som bar stycket, det var denna som i den konstförståndiga minoritetens ögon gaf det den smula innehåll, det i all sin svulstighet i sig själft saknade.
Det var denna pust af konstnär- lig inspiration, som i onsdags kväll gjorde den kvafva, kungl igt-dramatiska parkett-atmosfären ut- härdlig äfven för oss, som icke andas med gälar, och som orsakade, att du, min läsarinna, och jag med tillfredsställelse inbördes kunde betyga, att vi dock icke alldeles hade försuttit vår afton, allt under det de andre bullrade sitt bifall åt fru Hart- manns höstrosbuketter och den kära kärlekens evin- nerliga evighet.
Arenateatern.
En nyMillöckeroperett, benämnd » Norrskenet », gick i måndags kväll öfver denna teaters nu något höstsvala tiljor.
Musiken var välkändt Wienerpatent: rytmiska marscher och vaggande valser i behaglig omväxling; libretton, om ock något lång och intrasslad, dock i det hela rätt underhållande.
Främst måste kvällens fram- gång till skrifvas fru Castegren, som i den kvinn- liga hufvudrollen, den täcka tvätterskan Marinja — det är ryska namn och ryska dräkter, som denna gång dragits på de välkända gamla ope- rettdockorna — inlade mycken gratie och sprit- tande lif.
Förträffligt sekunderades hon af hr Lund, som i skepelse af hennes trolofvade, en snyftande Celadon till damskräddare, inlade god komik.
Hr Ullmans revolutionäre unge grefve och hr Strömbergs rustike detektiv må äfven näm- nas bland de bättre prestationerna.
Det hela gick med lust och schwung och publiken syntes lifligt animerad.
* - Gamla Skiss af Malin.
Sirius.
Det var hennes stolthet, att han kommit sig och blifvit så duktig, och det att han försökt tota till ett Malin, innan han sade mamma, det glömde hon aldrig!
Ä n n u var det ingen som fick gifva honom mat, ingen som fick kläda honom om morgonen eller lägga honom på kvällen utom hon, hans gamla Malin, som han tyranniserade af hjärtans grund.
Så hade de tio åren förgått m e d växlande glädje och sorg, och gamla Malin hade slitit ut sig, utan att ens själf ha hunnit lägga märke därtill.
Så gammal var hon egentligen inte, ett par och femtio år — men hon hade aldrig sparat sig, och det hade brutit henne i förtid.
Det onda i foten var det första, som lät henne gifva akt på sig själf.
Det började med en olidlig värk, och så blef det sår.
Stackars gamla Malin — hon stod emot så länge hon kunde, utan att klaga — hon ville inte oroa någon — tills hon en dag inte längre orkade stiga upp.
Nu låg hon på sjukhuset i den stora salen bland ett tjugutal kamrater — utan annan sysselsättning än den att tänka och tänka öfver detaljerna i sitt flydda lif.
Dagar och veckor gledo hän i ändlös en- formighet — foten ville aldrig läka, fastän hon genomgått en operation.
Det hette alltid, att hon skulle få stiga upp nästa vecka — och så när den kom, var hennes tillstånd oförändradt.
Hon blef melankolisk af att ligga där och vänta, och hennes lem- mar domnade bort af sysslolöshet.
Det gick väl an, så länge hon ännu hoppats att blifva sig lik igen — men så småningom hade det öfvergifvit henne.
Allt elände, all den jämmer hon såg omkring sig återverkade på hennes nerver och gjorde henne modlös.
Den dagliga omsättningen af sjuka och döda, som lämnades härifrån, ingaf henne tan- ken på förgängelsen och den blef dag från dag starkare i hennes stackars förfärade hjärna.
Den tärde som ett gift på hennes lifskraft och förtog aptit och sömn.
De enda ljusa stunder hon hade var då någon ifrån kammarherrns besökte henne.
Det skedde i början rätt ofta — men sedan med allt längre mellanskof.
Vägen till sjuk- huset var ganska lång och tjänarne hade mera göra än vanligt nu då gamla Malin var borta.
Hennes nåd hade kommit ett par gånger själf, men sjukhusluften hade gjort henne illamående, hon hade så öm- tåliga nerver.
Nu sist hade husan varit där och Malin hade genast af hennes utseende märkt, att hon hade någonting viktigt att förkunna.
Någonting hemlighetsfullt märkvärdigt, som det var litet svårt att komma fram med.
Det klack till i Malins hjärta, hon blef med ens så orolig.
» Lilla Nils, » stammade hon, så fort hon hälsat, » han är väl inte sjuk? » » Nej, kära Malin, pojken är kry, fastän han varit rätt svår att tas med de här sista dagarna.
Hennes nåd var ju rent af tvun- gen att taga någon, som hjälpte till med barnen i Malins ställe, eftersom det dröjt så här långt ut med sjukdomen, och vi hafva ju så fullt upp med sysslor ändå, som Malin vet.
Men se nu har p o j - ken fått för sig, att han inte tål den nya.
Han skriker och lefver, så fort han får se henne, och att hon skulle få taga i honom, det kan aldrig komma på frågan.
Hennes nåd måste själf lägga honom i går kväll och sitta inne, tills han somnat. » » Hå, stackars, stackars min lille Nils, inte kan man begära, att han skall tåla en vild- främmande människa.
Han som var så van vid att allting skulle ske i sin ordning och på momangen — det vet ingen bättre än jag. » En dof suck arbetade sig upp ur gamla Malins bröst, och det var med möda hon fortsatte.
» Hör nu Tilda — hurudan är hon, den där n y a?
Tror Tilda, att det är en bra människa?
Tänk, om hon blefve elak vid lille Nils! » » Inte ska Malin oroa sig för det; pojken kan ju tala, och vi finnas ju kvar, både Ida och jag, och så hennes nåd själf. » » Ja, det är inte mycket att lita på, » hade Malin så när sagt, men så kom hon att tänka på, att det skulle låta ovänligt, och hennes tankar fingo en annan riktning.
» Ä n jag då — jag undrar hvad det skall blifva af mig.
Har Tilda hört herrskapet säga något? » » Ja-a, det har varit mycket tal om.
— De tycka inte o m att mista Malin — det säga då både kammarherrn och hennes nåd, men efter som doktorn nu sagt, att Malin inte kan orka tjäna längre, så tänka de visst på något sätt sörja för Malins framtid. » » Någon inrättning kanske » kom det tonlöst från gamla Malins läppar.
» Ja, o m jagnågonsin kommer härifrån » — dödstanken trängde sig åter på henne — » men ser Tilda, det gör jag visst aldrig. » » Hå kors, inte skall väl Malin tro så illa — men i så fall är jag öfvertygad om att herrskapet skola kosta på henne en heder- lig begrafning, — eftersom hon varit så länge i huset.
— — N e j, nu törs jag inte sinka mig längre, adjö, Malin, och god bätt- ring.
Det var så sant, jag hade med mig en flaska vin från herrskapet, som jag läm- nade till sköterskan. » » Tack, Tilda, — häksa herrskapet och min HULTMANS CACAO Redan 1 8 8 8 intygade prof. Joh.
Lang i Lund, atl Hultmans Cacao var fullt lika med van Houtens Cacao.
Hultmans Cacao kan således ^varmt re- kommenderas till hvarje husmoder.
IDUN 324 lille Nils.
— Och, snälla Tilda, håll ett öga på den där nya. » » Ja visst — j a v i s s t.
» Hon skyndade bort och Malin låg där åter ensam m e d sina tankar, som nu voro mera dystra än nå- gonsin.
Hon tyckte sig med ens hafva blifvit utstruken ur lifvet — hennes plats var fylld: — af den nya.
Hon var ett gam- malt utslitet inventarium, som blifvit kas- seradt — lik de gamla - wienerstolarna med sönderbrutna bottnar, som stått i barnkam- marn, som blifvit utbytta mot andra hela.
— Och barnen hade snart vant sig vid dem och glömt, att de gamla någonsin fun- nits där.
Det var ju så lifvets gång, att det gamla skulle lämna plats för det nya, och hon fick inte klaga, fastän hon vant sig vid att be- trakta sig själf som oumbärlig hos k a m - marherrns.
Hon hade en gång hört hennes nåd yttra till sin m o r: » Gamla Malin har visst ett fas- ligt humör, men hon är i alla fall oersättlig både för barnen och i hushållet, » och en gång när kammarherrn varit tvungen att resa bort, medan hennes nåd låg sjuk, hade han sagt till Malin: » se nu väl om hennes nåd — jag kan ju lita på Malin som på mig själf. » Dessa yttranden hade utgjort hennes stolt- het, hon hade gömt dein i sitt minne som dyrbara skatter och ofta betraktat dem.
Hon hade ställt dessa vittnesbörd af för- troende högre än både sparbanksboken och alla de präktiga gåfvor man under årens lopp gifvit henne till jul och födelsedagar.
Men nu syntes de henne endast som en bitter ironi, nu var hon kasserad — glömd.
I mörker och ringhet jag föddes med möda; I mörkaste skepnad ock dagen jag såg.
Så elden och ljuset en tid blef min föda, Tills ny och förädlad jag ordnad där låg.
Så åter på nytt mig ett elddop man gaf, I vals fick jag snurra med brinnande fart.
På särskilda ställen man se ' n mig tog af, Och nu är jag färdig af finaste art. Af nio delar jag här består, Försök att leta tills du dem får.
Hvad synes ofta i smedens band?
Hvad säkert finnes i alla land.
Hvad önskar tiggarn att du skall göra?
Hvad kan till staden så lätt dig föra?
Hvad som är tröttsamt.i alla tider.
Ett djur på hvilket man aldrig ri- der.
Af hvad gör fåglarne sina bon?
Hvad klämmer säkert den trånga skon?
I subtraktion, säg hvad får du där?
Hvad efter badet man säkert är.
En sak som bagarn ju alltid har.
En » filial » till ett bykeskar.
Hvad finns i trappan där upp du klifver?
Juvelerare K. A N D E R S O N 1 Jakobstorg- 1.
1897 Den tanken marterade henne, så att hon hela dagen låg som frånvarande.
När ban- daget på kvällen lades om, fäste hon sig inte vid, huru ondt det gjorde, ej heller märkte hon, att doktorn såg allvarsam ut, när han kände henne på pulsen, och bad sköterskan titta till henne under nattens lopp och genast tillkalla honom, om någon för- ändring inträffade.
Hon förtärde sin enkla kvällsmat i samma medvetslösa tillstånd, hon hörde jämmern från bäddarna rundt omkring och såg som i en dröm de bleka ansiktena på sina hvita kuddar.
När sköterskan kom, låtsade hon sofva — hon ville inte blifva störd — nattronden pas- serade — gasen släcktes • — allt blef så små- ningom tyst — det led emot morgonen.
Men hon låg fortfarande och tänkte på detta enda, att hon nu var struken ur lif- vet.
— Den natten syntes henne oändlig.
Dagen silade slutligen in sina första strå- lar genom de stora fönstren; hon tyckte att de värmde och lifvade som ett gryende, ny- vaknadt hopp.
Det kändes på en gång så lätt och ljust inom henne.
Hon kom ihåg sin lilla Nils med det runda änglaansiktet omgifvet af guldblon- da lockar, honom som hon älskat, vårdat och burit på sina armar lika ömt, lika tå- ligt som någon moder kunnat göra det, och den tanken skänkte henne en sådan inner- lig tillfredsställelse.
Den enda framtidsdröm hennes tarfliga fantasi någonsin ägt — att hon skulle få se honom stor och fullvuxen — vacker och gift med någon söt liten fröken — började hägra för hennes inre syn.
En viss sorts penna hvarmed man skrifver.
Hvad plär till metspön man ofta bruka?
Hvad lättar sinnet, det sorgsna, sjuka?
Hvad gjorde flickan så blyg och Hvad väg till vännen ju alltid är.
En bokstaf ensam, men ock ett vat- ten.
Hvad kan du ej i den mörka nat- ten?
Hvad finns på masten med säkerhet?
Små bakverk goda, som görs af smet.
Hvart faller frukten, när vinden tju- ter?
Hvad säkert mera än en du gjuter Hvad blir på fingret, när du det bränt?
Hvad bonden nog har till kvarnen sändt.
nu tillräckligt jag skvallrat har, Därför — förlåt mig — jag afsked tar.
Charad.
Mitt första är en fjäder, Ur dödens vinge fälld, Och kan bestå af kläder, Men oftast dock af » gäld ».
Ur operans * Innehållsförteckning.
Clara Tschudi.
— Folket, som måste lära tro på sig själft; af Dagmar B — m.
— En afbetalning; en hvardagshistoria af Emil Linders.
— I tjänariunefrågan.
— Kungssång; af Adi.
— Fru Lovisa Petterkvist skriiver.
— Kvinnokonferensen (Forts. o.
ftukloh »., N:r 40 (303) Fredagen den 6 oktober 1893.
Prenumerationspris pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
Idun ensam år: kr.
9 » 7 » 5 Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 (Aftonbladets hus.)
Redaktör oeh tr P r e n u m e r;.
n s k e r a a l l a post- anstalter i riket.
1 2 — 1.
Telef Minna en g a m l a satsen, att kvinnan v o r e (\ f l y c k l i g a r e som re- m i p r o d u c e r a n d e än ©) som p r o d u c e r a n d e konstnär, har i c k e i våra dagar samma be- rättigande som må- hända förr, d å i n o m det litterära o m r å d e t exempelvis en G e o r g e s Sand, en A n n a Maria L e n n g r e n o c h några få till v o r o de så g o d t s o m enda verkligt fram- stående.
Jämnlikhets- m a x i m e n har nu lik- ställt kvinnan m e d man- nen ej minst i n o m det andliga området.
D ä r hvarest förr k u t y m o c h k o n v e n t i o n a l i s m smid- de galler f ö r vetan- dets portar, stå nu- mera alla dörrar öpp- na, o c h det är b l o t t individuella förutsätt- ningar, s o m bestämma o c h afgöra framgån- gen.
D r a m a t i k e n har d o c k öfverhufvud ta- g e t intagit en m e r a o b e m ä r k t plats i n o m den nordiska kvinnliga litteraturen.
O c h då Thalias konst haft o c h har ett m å n g t a l af ut- märkta företräders kor, har den sceniska pe- gasen funnit endast få ryttarinnor, hvilka ap- plåderats såsom full- ändade i n o m den hög -- utglfvare: FRITHIOF HELLBERG.
61 47 hclgfri jhiiilolag 6:te årg.
Utglfningstid: hvarje 7i ' «&lt;ti« 7¥ » r&lt;&lt;rt fredag.
Lösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Annonspris: 35 ö r o p r n o n p a r c i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
70 öre p r n o n p.
Canth.
re skolan.
» F r ö k e n Eli- sabeths », » Skådespe- lerskans » o c h » K u s i - n ernås » författarinna var snart sagdt d e n första, som t o g d e n dramatiska skriftstäl- lartygeln i säkra hän- der.
S e d a n dess har d e n väl inridna banan beträdts af flere fram- stående f ö r m å g o r, till hvilkas l y s a n d e för- trupp A n n Charlott Edgren, Alfhild Agrell m e d flere h ä m t a t l a g e r och beröm.
I deras fotspår haf- va m å n g a fortgått, o c h i de dagar, s o m n u växla, ljuder n a m n e t M i n n a Canth m e d full- l ö d i g k l a n g från de bräder, s o m skola före- ställa världen.
D e n n a finska, s o m såg d a g e n långt bakom K u o p i o o c h nu lefver o c h ver- kar i d e n n a stad, är u t a n tvifvel en af nor- dens märkligaste kvin- nor.
Själf skrifver h o n i d e n biografi, s o m åt- f ö l j d e hennes år 1888 p u b l i c e r a d e » B i l d e r ur finska h e m », att hen- nes lif ej företett nå- g o t af intresse eller märklighet, m e n o m o c k s å de yttre kontu- rerna af M i n n a Canths lif i c k e erbjudit synner- ligen skiftande facer,
IDUN 314 E n m o d e r g å r ej h e l t u r t i d e n, Då hennes lefnadsdag är liden Och nedlagd hennes vandringsstaf: 1893 H o n bor i minnets tabernakel Uti förklaradt ljus s o m R a k e l O c h talar ä n n u ur sin graf.
Charlotte har hennes själslif förvisso haft m å n g a fler skiftningar, o c h f ö r spänstigheten af hennes naturell, f ö r tänjbarheten af hen- nes f ö r f a t t a r e k y n n e tala ö f v e r t y g a n d e d e litterära alster, s o m hennes tanke danat.
M e d en kraft i h a n d l i n g e n, s o m är ovan- lig, f ö r e n a r h o n en fantasirikedom o c h en p s y k o l o g i s k blick, s o m visserligen i b l a n d förirrar sig i o v ä s e n t l i g a smådrag, men h u f v u d s a k l i g e n är b å d e l o g i s k o c h sann.
En utmärkande egenskap för Minna Canths d i k t n i n g är d e n u n d e r s t r ö m af o p p o s i t i o n m o t kvinnans nuvarande sociala ställning, s o m g e n o m g å r alla hennes ar- beten.
I » A r b e t a r e n s hustru » — s o m för n å g r a år sedan g i c k öfver N y a tea- terns scen i S t o c k h o l m o c h v ä c k t e stort intresse — är k v i n n a n ett äkta tendens- o b j e k t, o c h h a n d l i n g e n resulterar uti att hjältens hustru d ö r i f ö l j d af m a n n e n s brutala b e t e e n d e, o c h såsom en c o d a till k o m p o s i t i o n e n ansluter sig ännu ett o l y c k s - fall: K e r t t u, hjältens älskarinna, slutar p å t u k t h u s e t — o m därtill vansinnig eller e j, står fritt f ö r gissningen.
I » S y l v i », fru Canths sista arbete, s o m j u s t n y l i g e n g å t t öfver svensk scen, går författarin- nan ännu längre.
H j ä l t i n n a n b ö r j a r som u n g fru, barnslig, söt o c h relativt oskulds- full, m e n h a n d l i n g e n f o r t g å r o c h växlar, o c h Sylvi v ä x l a r o c k.
M e d f ö r f ä r a n d e hastighet m o g n a r h o n till kvinna, lidel- sen fattar h e n n e o c h i passionens y r a n d e m a l s t r ö m d r u n k n a alla andra k ä n s l o r i den e n d a alltuppslukande f ö r n i m m e l s e n, att h o n m e d k r o p p o c h själ tillhör den, som h o n h ö g s t af allt älskar.
H o n in- r y m m e r allt åt sin brottsliga b ö j e l s e — o c h katastrofen f ö l j e r äfven i rask fart.
H a n d l i n g e n kulminerar i den stryknin- kapsel, h v a r m e d Sylvi förgiftar sin m a n för att befria sig från det b a n d, s o m hindrar h e n n e att tillhöra d e n andre.
E m e l l e r t i d följer straffet på brottet, o c h i sista akten finna vi Sylvi i fängelset.
D o c k ännu här — trots detta n y k t r a n d e u p p v a k n a n d e ur kärleksruset — fullföljer hon sin älskogssjuka t a n k e g å n g.
D e t är först sedan V i k t o r, f ö r e m å l e t f ö r h e n n e s lidelse, delgifvit h e n n e sin f ö r l o f n i n g m e d K a r i n, s o m Sylvis k ä n s l o r taga e n mot- satt riktning, o c h — les e x t r e m e s se t o u c h e n t — stycket slutar m e d att mör- derskan åkallar sitt offer m e d d e ö m m a - ste s m e k n a m n, o c h d e n af kärleksyrseln u n d a n s k j u t n a tillgifvenheten f ö r m a k e n, » f a r b r o r - f ö r m y n d a r e n », återvänder i sin första u r s p r u n g l i g a f o r m.
M i n n a Canths pjäser h a däri en stor förtjänst, att d e l ä m n a r u m f ö r u t m ä r k t a roller.
Sylvia är rent af en g l ä n s a n d e roll f ö r en i n t e l l i g e n t skådespelerska, o c h Julia H å k a n s o n har äfven i d e n n a roll firat s a n n s k y l d i g a triumfer.
F r u Canths d i a l o g är s y n n e r l i g e n ledig, på sina stäl- len af u t m ä r k t illusion, specielt äro Syl- vias repliker g e n o m a n d a d e af en natur- lighet, s o m verkar lefvande o c h inspire- r a d e af äkta känsla.
» A r b e t a r e n s hustru » r ö j d e en fantasi- r i k e d o m, s o m är beundransvärd, o m än Lindholm.