Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Uppå desse grunder, och med afseende å den utgift Staten till nära 5,000 Riksdaler årligen skulle kunna bespara, föreslår jag således ödmjukeligen inställandet af Justitia-Ombudsrnans-Embetet, till hvars första upprättande blott en enväldig och misstagsfull
Regerings olyckliga följder jemte varsamtfullt misstroende till de nya och oförsökte styrelsegruuderne synts föranleda; men som, hvarken öfverensstämmande med en sann principe, ifrån hvilken Lagstiftarens afvikelser alltid blifva skadeliga, eller till sitt fortfarande påkalladt i någon måtto af dess följder under den förflutne tiden, numera synes mindre lämpeligt under en på nya godkända grunder stadgad styrelse, hvars välgörande verkningar härtills blifvit ledde af tapperhetens och ålderdomens mognade vishet och erfarenhet, och i framtiden blifvit det lyckliga Sverige försäkrade uti de mångfaldige och oförlikneliga egenskaper, som pryda den Hjelte, hvilken kallad 640 Riksdagen 1812. till Svenska Thronell med enhälligt förtroende, endast i förlitande derpå kunde förmås att förbinda Sveriges väl med sitt Eget, och som alltsedan, genom den varmaste kärlek för sitt nya Fädernesland, genom sin välgörande omsorg för hvarje Class af dess inbyggare, genom sitt mod och sin allvarliga kärlek för ordning och verksamhet, förvärfvat sig det mest grundade anspråk på hvarje redelig Svensk mans oinskränkta vördnad, kärlek och tillgifvenhet, känslor, hvilka högt påkalla rättelse af detta misstag i Regerings-Formen.
Örebro den 1 Augusti 1812.
Pehr af Forselles.
Lades på bordet, för att att afgöras i sammanhang med den af Grefve Löwenhjelm i lika ändamål väckte fråga.
(Angående ärendets vidare behandling se sid. 630—631).
Expedition N:o 10. 641 N:o 10.
Till Regerings-Rådet Hadenstjerna.
Ständers Constitutions-Utskott den 17 Augusti 1812.
S. D. Sedan Herr Regerings-Rådet Hallenstjerna vid denna Riksdag gemensamt med en annan Riksdagsman hos Constitutions-Utskottet väckt fråga om en sådan ändring i 37 § Regerings-Formen, att de, som sedan den 6 Junii 1809 blifvit adlade, måtte för sig och efterkommande få åtnjuta lika rättigheter med den öfriga Adeln, och Herr Regerings-Rådet ytterligare till Constitutions-Utskottet inkommit med ett Memorial rörande trenne nya i sammanhang dermed stående frågor, tog Constitutions-Utskottet detta förnyade
Memorial åter under öfvervägande och stadnade i den mening, att, då Utskottet ej funnit skäl att i hufvudfrågan frångå det beslut, som i anledning af Herr Regerings-Rådets första Memorial fattats, och hvarom åt Herr Regerings-Rådet, som sjelf öfvervarit Utskottets öfverläggningar, tillräcklig del syntes Utskottet blifva lemnad genom det fullständiga transsumt af Utskottets Protocoller, som på Herr Rege - 642 Riksdagen 1812. rings-Rådets begäran kommer att till honom utlemnas, och Utskottet nu ej hade tid i anseende till
Riksdagens snara afslutande att i pröfning af de senare tillagde detaljer ingå, fann Utskottet sig föranlåtet att, med tillkännagifvande deraf, sitt svar i detta afseende endast dertill inskränka.
Härmed följa 8 bilagor (A—H).
Vördsamt Memorial! Regeriugs-Formens 37 §, som bibehåller Konungen vid dess urgamla rättighet att upphöja till adligt Stånd och värde män, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjente, har genom den inskränkning den dervid gjort, att Adelskapet hädanefter ej tillfaller flere än den, som adlad blifvit, samt efter honom hans (äldste) manlige bröstarfvinge i rätt nedstigande led efter led, och efter denna grenens utgång stamfadrens närmaste manlige afkomling och så vidare, beredt så inom Ståndet som inom dessa, nya adlade slägter hittills okände förhållanden, som för ingendera skola i längden blifva nyttige, tvärtom leda till oreda, missnöjen och ledsamheter.
Härigenom hafva inom Riddarhuset Glassér åter blifvit stiftade med olika förmoner och rättigheter.
Adeln före den 6 Junii 1809, som vi nu få kalla den gamla, är med söner och döttrar Adel, den efter samma dag, som vi deremot få kalla den nya, dess söner och döttrar äro ofrälse; den gamla Adeln kan inom Ätterne representeras af hufvudmannens söner och alla den famillens ättemän, den nya Adelsmannen har inga sådane, han är ensam, kan ej representeras af söner, så gamla de må vara, antingen måste han icke hafva fullmägtig eller taga den bland den gamla Adeln.
I de fäll, 7 och 8 §§ af Bilaga A till Exped.
N:o 10. 643 Riddarhus-Ordningen omtala, blifva de nya adliga nummer vid Riksdagarne ledige.
I alla förra tider har Adelskapet varit en belöning, som sträckt sig till alla den adlades barn och efterkommande.
Hvilken förbrytelse har väl kunnat vålla denna hårda dom öfver den nya Adeln?
Är förtjensten nu mindre ansedd, eller hafva våra Konungar missbrukat, eller fruktar man, att de skulle kunna missbruka, denna deras urgamla rätt?
Sådant lärer ingen påstå eller är dertill anledning.
Är Adelns antal för stort?
Visserligen icke, och i intet Stånd gifves flere ogifte, och är folkökningen mindre.
De yrken, hvartill dess ungdom i allmänhet danas, äro icke riktande, gifva icke den utkomst, som bereder bosättningar; i våra krig skördas dess söner till mera myckenhet än de andra Ståndens, jemförelsevis.
Minskning i man tals-penningar?
Ett så litet föremål måste ej kunnat ingå i räkningen och föranledt till en så ny och ovanlig lag.
Minst kan jag föreställa mig någon vidrighet mot nu varande Embetsmän och dem som kunna vara i belägenhet och äro det att vänta denna belöning.
Lagen är icke gjord för ögnablicket, utan att verka beständigt, så länge Rike och folk vara med den nya RegeringsFormen.
Likväl, då jag ser, huru sedan och på samma Riksdag, som den antogs, Constitutions-Utskottet fortfarit att försvåra åtkomsten af Adelskap genom tillstyrkande, att adoptioner och naturalisationer icke måtte tillåtas, är man frestad att misstänka något sådant.
Det enda land, der i vårt civiliserade Europa barnen icke bära samma adliga namn som deras far, är England, men efterhärmningen är misslyckad.
Peererne i England äro annat än våra Adelsmän, Öfverhuset helt annat än vårt Riddarhus.
Peerernes barn anses likväl för Adel.
Det är något besynnerligt, att samma Riksdag, som här gjorde fidekommiss af namn och värdighet till äldsta sonen i den nya Adeln, afskaffade dem för egendom.
För att härma England hade man snarare bordt ålägga den nye adlade att för dem, som honom i värdigheten och representation efterträda skulle, besörja, att de kunde oberoende och med heder i Ståndet inträda.
En för Adelskapet skapad fond, genast i början, hade ej kunnat mera än första gången synas en orättvisa, men då vid hvarje generation den äldste sonen gynnas framför sina 644 Riksdagen 1812. syskon med bättre uppfostran, med större förmoner, för att kunna visa sig i verlden och med tiden vid våra Riksmöten på ett värdigt sätt, grundläggas förtrytsamhet och hat imellan syskon.
Hos oss, der lagar och opinion icke gifva företräde åt förstfödslorätten, är äfven ur denna grund den nya ordningen illa uttänkt och skall alltid blifva förhatlig.
De nya förhållanden, som härigenom uppkomma inom slägterne, då far och barn, bror och syskon bära olika namn, då arf olika skiftas efter hvarderas olika Stånd, skola nödvändigt gifva anledningar till flerahanda irringar och besynnerligheter, äfven rättegångar.
Adelskapet tillfallande än son, än sonson, hvar annan, hvar tredje, hvar fjerde led, om hvarannan frälse och ofrälse, hvilken oreda!
Nu tillfaller det en sidogren, den som aldrig tänkt dit åt.
Han hår ingått i yrken, mindre förenlige med Adelståndet.
Han är t. ex.
Magistratsperson, nöjd och hedrad der han är; skall han nu öfverge sitt kall, försaka de förmoner, som göra dess bestånd?
Han står villrådig; lotten kunde falla på den, som härigenom blefve alldeles förstörd.
Låt oss tänka, att förre innehafvaren varit upphöjd till Friherre eller Grefve, att den nye är dräng, och han går att sätta sig ibland Rikets Herrar.
I den gamla ordningen har man icke sett sådane vidunderligheter.
En vårdad uppfostran för alla barn lika, efter råd och lägenhet, yrken förenlige med Ståndet, efterdömen och uppmaningar, en medfödd känsla af skyldigheter, har bibehållit
Adeln i heder och anseende; men jag lämnar hvar och en att döma, när i den nya ordningen utgreningar uppkomma af skilda namn och yrken och värdigheter, då den adliga, om den just icke vill misskänna sina ofrälse slägtingar, åtminstone icke tror sig skyldig att omfatta dem med någon särdeles aktning, hvilken esprit skall uppkomma inom desse först halffrälse, sedan urartade och för hvarannan främmande slägter, och huru sammansättningen inom den nya adliga Glassen på Riddarhuset slutligen skall blifva, hvad heder den skall göra det och Riksens Ständer i allmänhet.
Stånd bör väl inom sig vara angeläget att stärka aktningen äfven utom sig, Ständer sins imellan likaledes, och icke författningar vidtagas, som i längden grundlägga förakt för någotdera.
De 3:ne, som genom val Bilaga A till Exped.
N:o 10. 645 beredas, skola alltid bestå af landets mest värdige och upplyste män, det, som genom födseln har rättighet att kallas till Riksmöten, bör väl också vara organiseradt så, att det kan hädanefter såsom hittills hedra Nationalrepresentationen och, såsom det främsta, icke stå efter i seder, upplysning och förfarenhet; men huru osäker skall icke den nya Classen af Adel efter ett Seculum och mera blifva, då en enda för hvar nummer är att tillgå, hvars beskaffenhet alltid blir oviss, och slumpen afgör hvarifrån han kommer, då all Classens ungdom är utestängd under fädernes lifstid?
Sent kommer den till säte, ovan vid former och allmänna ärenders behandling, med en trolig afvoghet mot den andra Classen; hvad nytta är att vänta af dessas biträde och rådslag?
Skall väl denna Classen, tillskapad under osäkra utsigter, åt andra yrken rigtad bildning, med blandade lynnen och seder, föra ett värdigt språk, åberopa sig fädernes ära och bedrifter, eldas af samma ande och mod?
Adelns kall, utom detta att vid Riksmöten föreställa landet, är att försvara det.
Sådant har varit dess upprinnelse, dertill har den ansett sig född och bestämd genom en i generationer bibehållen opinion och vana.
Riksens Ständer hafva nu beslutat en national-beväring.
Det är hvarje ynglings skyldighet att vid 20 års ålder stiga i ledet.
Men han har rätt att vid 25 gå derur.
Glad återtager bondens son plogen, mellanståndens söner deras fäders fredliga yrken.
Hvilken qvarstadnar, och hvar är det lockande, som qvarhåller?
Icke är det utsigten af en lönande bana, det är äran att tjena fosterlandet, det smickrande af ett befäl.
Men dertill fordras en förut skedd beredning och föräldrars samtycke.
Den ande, opinion, fördom, som råder inom Adelståndet, har man sett dertill leda jemte vederlikars exempel; men Ståndet minskadt i dess ungdom, den nya Adeln missnöjd, vanlottad i jemförelse med den gamla, dess söner oädel, skola ej finna samma retelse, samma anledningar att beträda den bana, som de skulle valt och fått välja, om deras vilkor varit enahanda med den gamla Adelns.
Jag anser således den nya ordningen äfven från denna synpunct felaktig och nu böra ändras.
Hvilka nya förhållanden uppkomma vidare häraf?
Förut belönte Konungen kyrkans hufvud, herrar Biskopars förtjenster, då han skänkte deras barn Adel - 646 Riksdagen 1812. skap.
Så uppsatte som de äro i värdighet i Riket hafva de rätt till denna hugkomst, och Riddarhuset har från denna stam blifvit riktadt med värdige medlemmar.
Nu är denna belöning förnekad.
En Biskop har nyligen för sin person fått Adelskap, hvaraf han i sin lifstid hvarken har nytta eller glädje.
Ansedde
Borgmästare fingo också tillförene denna nåd för deras barn.
Likaså Borgare, som genom försträck och understöd till Kronan, en vidsträckt handel och industrie gjort sig af Riket förtjente.
Få lära nu vara uppmuntrade och se sig belönte med den inskränkning, hvarmed Adelskapet nu förlänas.
Konungens rättighet är honom i sin fullhet betagen, och välförtjente medborgares hopp och önskningar svikne.
Om nu Konungen ville fullt belöna en man med flere värdige söner, måste han gifva dem alla särskildt Adelskap med förändrade namn, eller lika ljudande med ändringar i skrifsätt, ty 54 § af Riddarhus-Ordningen har det märkliga, att ej någon må upptaga annan mans namn och vapen för oreda skull i ätten och att förekomma misstag och irringar i Genealogierne, likasom nu icke större mistag och irringar uppkomma, då flere namn och insegel inom den adlades slägt blifva nödige och innehafvaren af den adliga värdigheten hvarken kan eller ser sig förbunden att hålla reda på slägtingar, som han kanske icke vill vidkännas, då de i tidens längd kringspridde, okände, af skilda yrken, skola vara främmande för honom likasom för hvarandra.
Flere utvägar skola vidtagas att illudera och göra denna nya ordningen till och med löjlig.
Hvad hindrar
Konungen att låta utfärda resolutioner på adligt namn och värdighet och, med upphäfvande af introductions-skyldigheten eller icke handhafvande deraf, skapa en ny Class af
Adel med nya namn och äfven sköldemärken ?
Ridderskapet och Adeln har dertill gifvit en anledning, då den tillstyrkt sådant för den nya Adelns döttrar.
Hvad hindrar sedan denna nya Class af Adel att låta alla sina barn, söner och döttrar, fortsätta namnen, då de skyddas af Konungen, och han visar dem samma distinction, som den introducerade Adeln?
Af dessa mångfaldiga skäl, då nu Ridderskapet och Adeln afsagt sig alla reela förmoner, åtagit sig mantalspenningar, rättigheten att göra fideicommisser är betagen samt en national-beväring är beslutad, ledande till en Bilaga B (ill Exped.
647 utvidgad militärisk esprit, får jag hos Riksens Högloft Ständers Constitutions-Utskott anhålla att taga denna saken, hvarom redan vid sist förflutna
Riksdag fråga är väckt och säkert vid alla efterföljande
Riksdagar eljest skulle väckas, under närmare öfvervägande för att derefter tillstyrka Riksens Ständer att utesluta 3:dje momentet af 37 § i Regerings-Formen och låta det på Konungens
Nådiga välbehag ankomma att vid grefliga och friherrliga värdighetens utdelande göra de inskränkningar, som redan före Reger in gs-For mens antagande och föreskrift i denna delen varit af våra siste Konungar antagne och befundne nyttige.
Örebro den 4 Julii 1812. G. Hallenstjerna.
Uti alla de Samhällen, hvilka med stadgade styrelseformer uppnått den organisation, som bör innefatta vilkoren för Samhällslefnaden, har alltid såsom ett stöd för deras bestånd och såsom ett medel till deras stigande kraftyttring blifvit ansedt, att de medlemmar, hvilka för det stora ändamålet, allmänt väl, uppoffra sin arbetsförmåga och sina krafter, erhålla en emot deras tjenster svarande belöning och uppmuntran.
Under olika tidehvarf hafva i särskildta Stater, i enlighet med hvarje Stats organisation, dess innebyggares lynne och flere förhållanden, skapats olika medel att belöna förtjensten.
Adelskap har i de fleste hyfsade Samfund, under en lång kedja af åldrar, varit ansedt som den ypperligaste belöning för stora och nyttiga handlingar.
Det har derigenom blifvit ett genom Lagarne stadgadt belöningssätt, åtföljdt af vissa förmåner, ej allenast för den, som först deraf blifver delaktig, utan ock, i anseende till Statens oförmögenhet att fullkomligt vedergälla dennes förtjenster och betala den skuld, hvaruti Staten hos 648 Riksdagen 1812. honom stadnat, för hans efterkommande, hvilka deraf finna sig så mycket mera förbundna att genom eget arbete och egen förtjenst göra sig värdige att föra det namn och det sköldemärke, som Stamfadren på dygdens och ärans bana sig förvärfvat.
1 Sverige räknar Adelskap sitt ursprung från nästan samma tidehvarf, som såg detta Rike skapas till ett enda Samfund, och Adelskap har här liksom i andra Stater alltid varit åtföljdt af vissa förmåner och företrädesrättigheter.
Det är först vår tids rådande grundsatser, som funnit dessa prerogativer icke kunna stå tillsammans med sina fattade begrepp om menniskans rättigheter och motsvarande skyldigheter; till följe hvaraf alla uteslutande förmåner för Adels-Ståndet småningom försvunnit och nu alldeles upphört.
Adelskap har dock blifvit bibehållet i den nya uppställningen af Svenska Statsbyggnaden, för att utgöra ett medel i Konungens hand att belöna dem, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjente, samt tillika och förmodeligen i den afsigt, att det Stånd, som derigenom uppkommer, skulle representera hvad det fordom var: ett stöd för en lagbunden Monarkisk Styrelse, en balancerande magt emellan Despotism© och Folkvälde.
Om Adelskap nu mera kan uppfylla dessa i sanning stora ändamål, må framtiden utvisa.
Jag tvifiar åtminstone derpå, då jag, med fästadt afseende å hvad jag i detta ämne ernar anföra, tror att Svenska Adeln, genom dess i nu gällande Regerings-Form gifna organisation, skall förlora tillräcklig kraft att verka i egenskap af Constitutionell Adel ’) samt blifva nedsatt till den grad af förintning, att Adelskap, egenteligen betraktadt såsom ett medel att belöna förtjensten, under denna åsigt endast skall visa skuggan af hvad det verkeligen borde vara.
Regerings-Formens 37 § stadgar, att
Adelskap skall tillfalla endast äldste sonen efter förstfödslorätten, med *) Att Adeln ännu representerar ett Riks-Stånd och utgör en del af Folkrepresentation, bevisar intet häremot, ty genom dess nya organisation skall just dess esprit såsom Riks-Stånd försvinna och dess kraft att uppfylla sin bestämmelse bli svagare, äfvensom grunden derigenom torde vara lagd till dess uteslutande från denna rättighet.
649 uteslutande af de yngre sönerne och alla arfvingar af qvinnokönet.
Om i Sverige likasom i England och Frankrike (i Danmark äro äfven Grefskapet och Baroniet inrättade) en viss egendom eller ränta (Majorat) åtföljde Adeliga värdigheten, kunde den antagne principen för sättet att utdela Adelskap möjligen vara förenlig med Adelns bestämmelse och gifva Adelskap ett verkligt värde.
De af yngre ättegrenar, som då, genom de äldres utgång, uppstego till Adeliga värdigheten, kommo derigenom i tillfälle, i hvad Stånd de än voro försatte, att af den namnet åtföljande egendom gifva sina barn en efter deras nya Stånd lämpad uppfostran och sjelfve antaga ett dermed närmare enligt lefnadssätt.
Ett omvändt förhållande skall nu inträffa, då ingen viss förmögenhet åtföljer Adeliga värdigheten ]), sorn blott består i namnet och tomma sinnebilder.
Den adlade
Stamfadren lemuar flere söner efter sig, den äldste sonen och hans efterkommande i äldsta linien välja utan tvifvel de yrken, som äro förenlige med deras Stånds esprit och bestämmelse, men de yngre sönernas afkomlingar kunna, ehuru i en aflägsen framtid, genom flere oförutsedde händelser flyttas till de lägsta Folkclasser, der do väl skola utmärka sig som goda och nyttiga medborgare, men der de ock, så i anseende till seder som odling och kunskaper, äro bestämde att qvarblifva.
Om i sådant fall äldste branchen af en Slägt utslocknar, är
Slägteman af en yngre gren ovedersägeligen berättigad till den inom slägten varande Grefliga, Friherreliga eller Adeliga värdighet2), han må vara af hvad medborgareclass som helst, han må hafva tillbragt sin mesta tid i grufvan, i smedjan eller vid lästen.
Den från sin verkeligen nyttiga och för honom sjelf genom vanan behaglig blifna handtering till Grefve upp - ') Genom den vid 1809 och 1810 årens Riksdag gjorde inskränkning i Testainents-friheten äro äfven enskilde betagne rättigheten att vid deras namn fästa en viss egendom. 2) En och samma person kan bli upphöjd lill Adelsman, Baron och Grefve.
Om nan då blott har en son, försvinna de tvänne förstnämnde värdigheterne, och hvilket de i alla fall göra, då efter 37 §:s ordalydelse ordet afgång ej kan betyda annat än död; ty annars borde äldste sonen af Adelsman, som blir Baron, bli Adelsman, medan fadren lefde, och detta är ju ej afsigten? 28 650 Riksdagen 1812. höjde Skomakaren skall säkert önska att få qvarblifva vid sin läst, och det Stånd, hvaruti han inträder, skall, med fullkomligaste aktning för sin nya medlem, likväl icke i honom hnna ett bidrag till uppfyllande af de stora ändamålen för sin tillvarelse, då han aldrig ägt tillfälle att ägna sig åt de ädlare yrken, att förskaffa sig den högre grad af själsodling och sann upplysning, som böra vara oskiljaktige egenskaper från en Riddersmanna-Corps, egenskaper, hvilka endast genom uppfostran kunna vinnas, och som ensamme äro mägtige att skapa och underhålla en sann hederskänsla (point d’honneur).
Men flere och säkert inträffande fall skola visa olämpligheten i Sverige af detta nya sätt att adla.
En Magistratsperson får ej vara Adelsman, men om en sådan Tjensteman finnes i en Slägt, af hvilken en äldre gren är adlad och denna gren utslocknar, så skall den yngre, der Magistratspersonen är närmast, mottaga Adelige värdigheten.
Antingen mäste han då lemna sin tjenst, kanske hans enda medel till en tarflig utkomst, eller ock afstå från sin rättighet att bli Adelsman; och som han säkert heldre vill äta sig mätt som Ofrälse, än svälta sorn Adelsman, så väljer han det sednare alternativet, då Ätten försvinner, Adeln bringas på obestånd och blir ansedd med förakt.
En annan omständighet förekommer af enahanda beskaffenhet.
Så väl enligt Grundlagen som äldre Författningar skall, i vissa publique verk, ett visst antal Ledamöter och Tjenstemän vara af frälse och ett annat af ofrälse.
Om äldste sonen af en nyadlad blir befordrad till Justitiae-Råd eller Ledamot i Allmänna Beredningen sorn ofrälse, eller är Justitim-Råd och BeredningsLedamot af denna Class, innan fadren adlas, eller ock innehar någon af dessa beställningar, då han vid en äldre Adelig Grens utgång inom Slägten skall tillträda Adeliga värdigheten, så förekommer samma casus: han måste antingen lemna sitt indrägtiga Justitim-Råds-Earbete och sin plats i Allmänna Beredningen, eller ock afstå från rättigheten att ärfva sin faders eller frändes Adelskap.
I Banquen skola vissa tjenster besättas med Frälsemän.
Der blir samma förhållande, hvarpå ett exempel snart torde inträffa med en nyligen adlad persons äldste son, som antingen nu måste försaka en för honom nödig befordran eller utsätta sig för vådan att vid sin faders Bilaga B till Exped.
651 död mista sysslan eller ock afvakta hans frånfälle, för att vinna en säker befordran och ej kunna deplaceras.
Vidare är den nya Adeln märkligt vanlottad, då endast Ledamöter af den- gamla kunna på Riddarhuset intaga säte för den nya.
Om ock en nyadlad bar fullmyndig son, kan han icke befullmägtiga honom att på Riddarhuset för sig representera, emedan sonen är ofrälse och blir först Adelsman efter fadrens död; då likväl en son synes böra få vara Fullmägtig för sin far i allt som icke ankommer på verkligt Embete.
En icke obetydlig svårighet skall äfven hädanefter uppkomma vid completteringen af de nya ätternas Stamtaflor, af hvilka i framtiden skall utrönas, hvilken som äger bättre rätt att vid en äldre ättegrens utgång tillträda Adeliga värdigheten.
Författningarne stadga, att alla Regements-Chefer och Consistorier skola till Riddarhus-Directionen insända årlige förteckningar på Adeliga personers födelse, äktenskap och dödsfall.
Denna föreskrift kan ej lämpas på den nya Adeln, vidare än på den ende person af en Slägt, som är Adelsman, och ej till hela Slägten, dels emedan den är ofrälse, dels i anseende till svårigheten för vederbörande att känna, huruvida den eller den är af en Slägt, der Adelig värdighet finnes.
Häraf beror likväl en nödig controll vid afgörandet af de tvister, som troligen i framtiden skola uppstå om bättre rätt att bli Adelsman, tvister, som till sjelfva sin natur skola ådagalägga olämpligheten af det stadgande, jag nu vågar tadla.
I hvarje hyfsadt
Samfund är qvinnans naturliga rättighet till arf och andra förmåner allmänt erkänd.
På denna grund ha döttrar alltid fått ärfva fadrens Adelskap och de dermed åtföljande förmåner lika med sönerne.
Icke desto mindre är denna naturliga rättighet nu mera helt och hållet frånkänd det täcka könet.
En Grefves dotter är ofrälse och äger ej minsta rätt till sin faders namn och de det samma åtföljande prerogativer1). ') Ett Kongl.
Bref af 1767 förbjuder vid högsta vite ofrälse personer af hvad
Stånd som helst att nyttja Adeligt namn.
Brefvet den 10 Augusti 1762 förbjuder vid 500 R:dr Smits Böter ofrälse att bruka Adelig sköld och öppen hjelm, och Kongl.