Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Kära barn, » hviskade hon och såg på flickorna med en skygg, frågande blick, » jag är riktigt orolig, därför att den är så ful, kanske ni ändå har rätt i, att jag borde gjort mig en n y.
tror ni, att den här gamla nu duger? » » Duger, älskade mamma, hvad menar du? » svarade flickorna med darrande, upprörda stämmor.
» Abja, ni vet, ni vet, » hviskade hon med en hemlighetsfull blinkning, » man måste ju ha högtidsdräkt ... jag minns inte hur.
men det står någonting om det i Guds ord.
tror ni min gamla stoppade nattrock duger.
den är nog f u l.
ni hade allt rätt.
» Hennes röst gick öfver i ett otydligt mum- mel, och hon plockade oroligt med handen på täcket.
Flickorna kunde ej svara; de böjde sig blott ned öfver den magra, vissnade han- den och snyftade sakta.
Plötsligen vände hon sig åt sidan och stir- rade mot kakelugnsvrån med denna fjärrskå- dande, underliga blick, som är så egendomlig för döende.
» Hvem är det, som sitter där? » frågade hon tvärt.
» Ingen, mamma lilla, det är bara kakel- ugnen du ser.
» » Jo, det är någon, det måste jag väl se, » svarade den gamla häftigt, » ja visst, det är ju Lestrad.
hon är här för att profva.
ja, det skall hon få nu jag behöfver en ny dräkt, jag riktigt skäms för min gamla nattrock.
» Hon satte sig upp i sängen med ett be- slutsamt uttryck, och flickorna hade all möda att hindra henne från att stiga upp.
» Ja, jag måste.
det är brådt, » mumlade hon, » det är någon dag den skall vara i ordning, jag minns inte när.
kära flickor, bråka inte nu med m i g.
jag orkar inte.
ni ska inte vara så morska och bestämda mot mig, barn.
» Hon lade sig ånyo ned och sjönk så små- ningom i sömn.
På detta sätt förflöt natten, än under yrsel, än under en drömlik slummer.
Fram mot morgonen somnade hon djupt och stilla och vaknade icke mera.
Flickorna märkte knap- past, när sömnen gick öfver i döden, det var blott en lätt suck, ett litet djupare ande- tag, så blef allt tyst och stilla.
Men då morgonen grydde och dagern upp- lyste sängen med den lilla slumrande gestal- ten, föll den också öfver den gamla nattroc- ken, som hängde där så underligt spöklik, så ängsligt lefvande med alla sina minnen.
Och då var det, som på det infallna gamla ansiktet framskymtat ett belåtet småleende, öfver att hon ändå behållit segern, att det nya tyget ändå skulle komma att användas till klädning åt flickorna, och att hon och hennes äreskrud, den gamla nattrocken, i det sista fått följa hvarandra.
Små o r s a k e r.
Skiss af Ernst Lundquist.
M e d en illustration af V.
» vSSjKällskapet hade uppehållit sig alldeles för länge på Tistholmen med att bese de märkvärdiga jättegrytorna, och då » Tärnan » nu lade ut för att segla hem till Lysekil, hade vinden mojnat så betydligt, att man knappast gled framåt ett pär tum i minuten.
Focken hängde slapp, och storseglet stod där som en slät, hvit vägg, utan att göra synnerlig nytta.
Sundet låg nästan blankt, endast med en svag vattring här och där, som då man andas pä ett glas, och hafvet klunkade sömngifvande mot båtens sidor.
» Det här går inte, kapten, » sade baron Stråle, » vi få ta till granseglen.
Jag skall gärna ro en åra med. » » Ack nej, låt bli det, » bad öfverstinnan, » det är så fönjusande att glida fram sä här.
Tids nog komma vi till Lysekil.
Det är så härligt att se solnedgången utifrån sjön. »
as *?
» Han friskar nog i, bara vi komma förbi udden, » förklarade kaptenen, som satt vid styret.
Och därvid fick det bero.
Men den tröga farten inverkade på stäm- ningen i båten.
De unga flickorna, som varit så ystra uppe på Tistholmen och hoppat om- kring mellan de kringvräkta stenblocken som nyss lössläppta killingar, slogo sig ner i en pittoresk grupp med armarne om hvarandras lif längst fram i fören och sade icke ett ord.
En af dem gnolade tyst på en folkvisa, och alla tre sutto där och sände långa, drömmande blickar ut öfver vattenytan, som började skifta i saffransgult med violetta brytningar.
Öf- verstinnan ordnade tyst sin bukett af angelica, fackelblomster och silene, som hon plockat där uppe på den egendomliga, släta holmen, där tempeltrappornas och parkettgolfvens remnor fyllas af blommor och grönt.
Då och då ka- stade hon en blick på baronen, som satt med bortvändt hufvud, så att hon endast såg en yfvig, gråsprängd mustasch och en brunstekt kind, dubbelt brun mot den hvita flanellko- stymen.
» Det skulle vara roligt att veta, hvad ni egentligen tänker på, baron? » sade hon slut- ligen och pröfvade en bredbladig alg som bak- grund åt en yfvig angelicakrona.
» Åtminstone tänker ni då inte på att vara underhållande. » » Förlåt mig, » sade baronen och vände ett yrvaket ansikte mot henne.
» Min fantasi ske- nar i väg ibland.
ja, ni kan aldrig tänka er, hvad den nu sysselsatte sig med!
Ni minnes kanske, att fröken Dag- mar där uppe på Tistholmen gjorde narr af mig, för att jag är så förtjust i den platsen, och föreslog, att jag skulle bygga mig ett sommarnöje där.
Nåväl, när ni nu väckte mig med er väl- förtjänta före- bråelse, höll jag i tankarce på att inreda mitt blifvande ar- betsrum däroch hade nästan be- stämt mig för bambumöbel med crétorjne ä la Pompadour. » » Det kan väl inte vara ert allvar att ta upp min lilla yrhättas i d é?
» utbrast öfver- stinnan häpen.
» Den där öds- liga klippan, där det inte finns en lef- vande varelse! » » Nej, jag är för mycket sällskapsdjur för att fatta ett så förnuftigt beslut, » svarade ba- ronen skrattande.
» Det är bara ett exempel på, huru beställsamt mina tankar alltid skena långt in i framtiden för att dra ut konse- kvenser vid minsta yttre anledning.
En sysslo- lös rentier som jag har ju inte mycket annat att tänka på. » » Ni är således ' fremsynt ', som det kallas i Norge?
» » Bara med den skillnaden, att mina syner ofta inte ä ' annat än omöjliga galenskaper som till exempel nyss.
Men ibland har jag verk- ligen haft nytta af den där vanan eller ma- nien, hur ni vill kalla det.
Bland annat har jag den att tacka för, att jag ännu är ung- karl — och väl kommer att alltid förbli det. » » Att tacka? » upprepade öfverstinnan små- leende och hotade honom med den färdig- bundna buketten.
» Jag protesterar som kvinna och mor till tre giftasvuxna döttrar. » » Ja, jag har min oartiga dag i dag.
men sanningen framför allt! » » Men säg mig, hur kan er lättrörliga fan- tasi eller er vurm för att dra konsekvenser vara vållande till den olyckan, att ni aldrig har gift er?
Eller är det kanske indiskret att fråga? » » För ingen del.
Den lilla historien är nu så gammal, att den luktar mögel och gärna kan behöfva vädras litet.
Jo, det var i Mar- strand för — ja tänk, det är snart tjugu år sedan!
Men jag ber er tro, att jag då ännu var mycket ung.
I alla fall tillräckligt gam- mal för att handla klokt och förnuftigt, som ni genast skall få höra.
Jag hade gått och blifvit alldeles ohjälpligt kär.
nej, inte ohjälpligt, men ovanligt; det käraste jag vet mig ha varit i hela mitt lif, och det vill inte säga så litet.
Föremålet var blondt med svarta ögonbryn, jag behöfver inte säga mer.
Växt som en parisiska, små fötter, godt hufvud.
ingen konversationsmaskin.
Hon kunde verk- ligen tala, och det är inte alla dockor som kunna det.
Hon var lagom ung för mig, lagom musikalisk, lagom rik och hennes far hade en lagom framskjuten ställning.
Det var alltså ett riktigt önskeparti för mig.
Och ni må tro, att iag önskade det också!
När jag skulle fria, var bara en tidsfråga.
det fattades bara ett tillfälle.
Jag hade föresatt mig, att det skulle ske första gången jag blef ensam med henne. » » Och ni visste, att edra känslor voro be- svarade?
» » Naturligtvis.
Det hade hennes bästa vän- inna anförtrott mig, och hon hade det under strängaste tysthetslöfte fråu föremålet själft. » » Nå, kom det något tillfälle? » » Ja, det kom.
Jag satt ganska tidigt en morgon ensam i läsrummet och ögnade i tid- ningarna; då fick jag utifrån societetssalongen höra en af Chopins polonäser spelas upp — ni vet en af de allra svåraste, den där smattrande, som Sofie Menter spelar så bedårande, och som låter som en hel- orkester.
Jag visste, att Marianne ' höll på att öfva in den, det hade hon sagt mig dagen förut.
Det var således antagligen hon, som spelade.
Jag gick och ställde mig i dörren med mitt tidningsblad i handen.
Mycket riktigt, det var hon, som satt där uppe på estraden vid pianot, med ryggen vänd åt mig.
Det var, som sagdt, tidigt på morgonen, då lokalen alltid brukade vara folk- tom; hon hade väl enkom valt den tiden för att få öfva sig i fred.
Jag stod där försjunken i beundran af den smärta figurens vackra linier — jag kommer äD i dag ihåg, att hon hade en förtjusande klädning af något slags tunt, crépeartadt tyg, hvitt med små skära och gröna buketter, och en löst nedfallande halskrage af rikt veckade crémegula spetsar.
Det vackra blonda håret var helt provisoriskt hopsamladt i « D knut högt upp på hjässan, och ett par ostyriga, vågiga slingor klängde ner öfver ena örat.
Tänk, om jag skulle gå fram till henne, af- bryta polonäsen och be om det där samtalet?
Nej, då skulle hon kanske bli generad, för att jag stått och lyssnat på hennes musik.
Det var nog bäst, att hon fick sluta den först.
Polonäsen, ja.
den är, som sagdt, myc- ket svår.
Hennes små fingrar jagade hvar- andra som hvita fjärilar öfver tangenterna, hennes smidiga öfverkropp gick i vågrörelser, och det blonda hufvudet böjdes oupphörligt ner öfver klaviaturen.
Det var isynnerhet en passage, som måtte ha varit mer än vanligt kinkig; ni vet, den här biten » — - — han gnolade ett par takter — •, » jag kommer myc- ket väl ihåg den, ty hon spelade om den minst tio gånger ä rad, men alltid gick det sönder för henne.
Till sist blef hon otålig och ond och slog med bägge händerna ett missljudande starkt ackord liksom för att tukta pianot, för att det ej ville lyda henne.
Sedan började hon om igen, men endast för att afbryta sig midt i en löpning, och hvarje gång gaf hon, om jag så får uttrycka mig, pianot en örfil.
Jag drog mig in i läsrummet, slog mig ner i ett hörn och lät tankarne löpa så där, som de bruka ibland.
I fantasien såg jag mig gift med Marianne; vi hade varit gifta i många år och — vi grälade.
Nej, rättare sagdt, hon grälade.
Och hon var lika oresonlig och brutal i sina uttryck mot mig, som hon nyss hade varit i
handling mot det stackars pianot, som väl inte kunde rå för, att hon spelat galet.
Och när jag suttit en stund och stirrat på den obehag- liga tafla, fantasien upprullat för mig, började jag resonnera kallt och klart öfver saken.
Ma- rianne hade icke själfbehärskning, Marianne var orättvis, Marianne skulle efter några års äktenskap bli en drake, ett huskors.
— Och den slutledningen verkade betydligt afkylande på mig, må ni tro.
Hvarje gång jag sedan träffade henne, stod den där lilla pianoscenen för mig • — och det blef aldrig något frieri af.
Min idol har nu varit gift i många år. » » Nå? » » Jo, hennes man så godt som bor i Karl X I I L s torg och på Stora sällskapet, då kan ni veta, hur han har det hemma.
Då de förekomma tillsammans ute i sällskapslifvet, ser han strykrädd ut för hvart ord han säger.
Och hvar gäng jag ser honom, tackar jag min lyckliga stjärna, som förde mig in i tidnings- rummet den där morgonen.
Annars hade ju jag kunnat vara han! » öfverstinnan skrattade, men så blef hon allvarsam i hast och sade: » Vet ni, baron, den där historien är ganska lärorik.
Tillåter ni, att jag talar om den för mina flickor? » » Tala om den för hvem ni vill.
— • Här ha vi aftonbrisen nu!
Kapten hade rätt.
Akta hufvudet, mina unga damer — nu går focken öfver! » Kunde med min penna blott jag måla, huru morfars gamla ögon stråla under mörka, tjocka ögonbryn.
Döttrarna i muff och sjal och kappa måste gubben krama om och klappa, dotterbarnen hissar han mot skyn .. Och man pälsar af, man pratar, frågar, gubben skämtar gladt med sina magar, gumman hand om barnabarnen ta ' r, häpen slår hon händerna tillsamman: » Nej, men hvad de vuxit allesamman, och hvad minsta pysen liknar far! » När man sedan sig till bordet sätter, bjuder mormor på de gamla rätter, barnen älskat uti forna da ' r, lägger för utaf den bästa biten, känner inte alls igen aptiten, talar om, hur frisk den fordom var.
Nu högtidligt locket lyfts på kannan, öl som mormor brygger ingen annan, om den äran är hon själf så mån.
Morfar kannan omkring bordet skickar, • » mormors stolthet, » säger han och nickar, skalken lyser fram ur ögonvrån.
Efter maten sen få barnen rasa uti morfars rum, och vid hans brasa stekas äpplen åt den unga släkt.
Brädspelsbrickor rulla kring så blanka, minsta pyr ena få » rida ranka », morfar trallar takt så gladt och käckt.
lust och gamman, men så falla ögonlocken sammari, Lillen somnar in på morfars knän, döttrarna nu ta ' hans trötta gäster, och att tysta deras små protester morfar nämnarn har i chiffoniern.
1 g a m l a bemmef.
En Nyström.
herdatjället, gamla fru prostinnan slutat staket, Nu är tyst i gamla i stället, kastar än en sista blick kring köket, men så var det lif förut innan barnen byggt sig egna hem.
ja, nu är det just i hennes smak: Men när julen kommer, kring de gamla, ångor utaf julmat luften fylla, samla kopparn glänser prydligt på sin hylla, hvarje år sig barn och barnbarn för att helgen fira få med dem.
allt är fejadt ifrån golf till tak.
Öfver ljusen bordet det är Just nu springer gumman öfver hufvudet hon kastar bjällror höras re ' n vid Det är friskt och kallt i Tidt lyss, klar frusna Prosten sitter i sin lugna kammar, klart och lustigt björkvedsbrasan flammar, lyser på hans vackra hvita hår.
Tiden fåror i hans panna ristat, men sin forna kraft ej gubben mistat, rak och ståtlig än vid sjutti år.
är allting Snart de små mormor brådt ej en gudstjänst ej ett ljud så som att ifrån stapplas fram i sina bäddar hvila, till deras rum ses ila, henne syns så skön, skönt för hennes öra deras lappar höra en barnslig aftonbön.
julbild.
M e d en illustration af J e n n y allting hennes öga vakar, tändas uti blanka stakar, uti sal ' n re ' n dukadt står, klart, att mången gäst man väntar.
och ofta hon på dörren gläntar, om ljud af bjällror henne når.
Och en stund och stjärnbeströdd drifvan knarrar ut ur salen, själen, förstubron.
skymnings- stunden, är himla- runden, under skon.
Och ur kappor, själar, fållar, pälsar, gladt man gamla rara mormor hälsar, uti kylan står hon där så varm.
Hjärteglad hon likväl tårar gjuter, när de små uti sin famn hon sluter och den minsta lyfter på sin arm.
Men hos prosten sitter nu hans magar, de berätta, gubben lyss och frågar, underliga ting han höra får.
Konstigt för hans gamla öron susar allt det nya genom tiden brusar, och han känner sina sjutti år.
» På min ålderdom jag älskar friden, » morfar säger, » och allt nytt i tiden kunde göra gubben htifvudyr, men till ängslan kan det mig ej fresta, allt skall säkert vändas till det bästa, det är al / tid samma Gud som styr. » Så vid samspråk och man skiljs, tiden hastigt ilar, och tryggt och godt man hvilar i det gamla låga herdetjäll.
Och när åter nästa morgon bräcker med det glada bud, de små man väcker: » Barn, i afton är det julekväll! » Snom.
En bröllopsresa.
Af Cecilia Bååth-Holmberg.
ilmhult — tre minuter. » Jag kröp längre in i mitt kupéhörn; ehuru jag fått sitta ensam och ostörd från resans början, ångrade jag redan, jag valt att fara den tråkiga vägen till Stockholm med det långsamma dagsnälltåget.
Dörren, som jag dragit till, rycktes upp; en herre och en dam stego in; de hade en hel mängd ressaker och bråkade länge med lifliga, muntra protester mot hvarandra, in- nan allt blef behörigen instufvadt.
Konduktören stack in hufvudet.
» Ä r här någon ny instigen? » Biljetterna lämna- des.
» Till Stockholm — var så god. » Kupédörren slogs igen.
Se så — ända till Stockholm!
Det var just trefligt!
Jag fördjupade mig hälft misslynt åter i min bok, utan att närmare betrakta mitt ressällskap, hvilket vid en första hastig blick föreföll att vara ett godmodigt äldre par från landet — från » ramabondlandet » till och med, om man fä- ste sig vid snitten af deras dräkt och vid deras solbrända, grof- hylta anleten.
behag samt utan spår af modern snitt i dräkten.
Den stora gula kapotthatten med hängande band gick långt ned i nacken; hon hade genast dragit af sig handskarne, som om de besvärade henne.
Han var mycket mindre till växten än hon och såg litet mera » tidsenlig » ut; hans svarta hår och skägg voro starkt gråsprängda, men hans bruna ögon riktigt lyste af en viss skälmaktig glädje, helst när de mötte hust- runs belåtna blick.
När allt kommer omkring, måtte de ändock icke vara så gamla, tänkte jag, åtminstone ej för gamla för kärleken Mitt ressällskap vann med ens min sym- pati; jag lade boken ned i mitt knä och följ- de med ett visst nöje deras intresserade jäm- förelser mellan de ställen, som passerades, och resebokens uppgifter.
Det tycktes, som De ingåfvo mig alls ej intresse, och jag bemödade mig att slå döförat till för de- ras ifriga samtal, som dock fördes halfhögt och med en viss för- synthet att ej besvära.
» Ser du, » hörde jag efter en stund herrn yttra, » där är den stora stenen öfver Linné • — vi resa för- bi Råshult, det står om det i resehandboken; — sådan hög sten, se, ser du där » » Nej — jaså — — Sätherbergs blomster- kung, boken i det vackra bandet, som du gaf mig till julklapp en gång, du minns — nej, så han ligger begrafven där!
Det var då roligt » Jag såg upp från min lektyr.
Paret blickade ifrigt ut genom fönstret, leksamt puffande undan hvarandra, skrattade, läste i resehandboken och sågo hvarandra allt emellanåt in i ögonen med så glädjestrålande blickar, att man kunnat tro dem vara ett förälskadt par, om ej de båda varit gråhåriga och burit prägeln af att hafva bakom sig ett lif af mödosam sträfvan, som gjort deras drag skarpa och deras händer grofva.
OBS:.
Bokkomitens &amp; iilan.
af bö-cker för.
barn och ungdom. '
8: e haft: TIDSKRIFT FOR SOCIALA .OCH LITTERARA INTRESSEN INNEHALL:.
* r Kvinnans inväljande i fattigvårdsstyrelse.
Bust Roest, ' En fråga.
Studie.
Anna FZeetzuood-Derby, Mvad engelska damer göra för sitt lands silkesindustri.
Böcker för bayn och ungdom julen ' 1894, 3 ?iåi ~redrika-~remer-F&amp;- - bundets bokkomité.
8 - _ Fredrika-Bremer-Förbundets adr,.
: Drottninggatan 54,
- - &amp; ec E B a r a b e r g;; s, - a t k ~ ~ ~.
&amp; -- -- ~ ~ ' u n d &amp; och prakti&amp; undervisning.
liimiias elever i dl&amp; slngs hnndnrbcten.
Kurs, oinfi~t.tnniie 50 t&amp;., %.T-kr., en lektion, 2 tirn., ' 75 ö w.
- Resan&amp; i t; ~ c k
bestinima iokt~on %tid&amp; från 9 f. m. till J e.
- 0B&amp;j- - Best.Slningar emottagns för uppritningar, nionterinpr samt fárfiirdigande af 1inneutstyrsl: t; r.-.
- ' -: -- e - - - .-.
- A: .-.
- - - a k Z a Fer.ypag ---: X -. '
17 A]] &amp; .- telefon - ?-l 17.:.
~ r o t t n i n ~ g - a t a 1 n 7.
&amp; V~f.l~hob.m.
- ~ Riks- 3 ' 73.
F 6~ kapitalister, särskildt fruntimmer, liar det länge varit ett ÖiislciiingsinBl att kunna öfverläiniia varden af sina värdepapper och skötseln af sina affärer %t nhgoh person eller institution, som ined absolut säkerhet förenade piiiiktligliet och noggknnliet i utförandet af det anförtrodda iipl~draget afvensoin prisbillighet.
En .sadan institiitioii är Stockliolms Enskilda Banks Notariatafdelnin~ U (LiCZa Nygatan RY, expeditionstid 10-4), som andes garanti af Stocldiolins iis sk il&amp; Bank åtager sig v h d ' och förvaltning af enskilda personers och kassors värdepapper.
Exenipel 1.
Om en person Iios Notariatafdelningen deponerar obligationeia, inkasserar Notariatafdelningen vid förfallotiden kupon- ger och tillliaiiddiklleï deponenten influtna medel.
Vidare efterser Notariatafdelningen ntlottuiiigar af obligationer och underrättar depo- nenten i god tid, ifall en denne tillhörig obligation blifvit utlottad, samt lämnar förslag till ny placering af det ledigblifna kapitalet.
On1 intecl&lt;nirigar deponeras Iios Notmiatafdelningen niiderriittar Notariatafdeliiiiigen galdenareii därom att rantorna i in- teckniiigariia skola till afdelningen inbetalas, livarefter de medel, soni inflyta, till deponenten redovisas.
Vidare tillser Notariatafdelniiigen att inteckiiiiigarne blifva i vederbörlig tid förnyade.
Oin en 110s afdel- ningen deponerad inteckning genom uiiderlkteii förnyelse skulle förfalla, L~ upj~kornirien skada.
ersatter Stocklmlins Enskildit B L L I därigenoin E ' örvaxiiigsafgift: 50 öre för %r pr 1,000 kronor af deposi- tionens varde, dock ej under t v i kronor.
Specialaffär för Sybehör, Billiga ocli- bestii; mda priser.
Smedman den äldres HANDELS-SKOLA S t o e k h o l m, Stortorget 98.
tel. 21 77.
Nya elever mottagas alla tider pi % 5ret.
- Anmälningstid 9 -- 1.
Dugliga biträden erhål1.a~ f ï h skolan.
Revisioner och bokföringar utföras till modernt pris.
: i: OBS.!
Å bref anhålles om fullstiiindig adress.
gnusson (etablerad 1860) 46 48 Vesterianggatan 46 4 Försäljningslokaler: nedjra botten, en, tv&amp; och tr8e tr. upp S ' TOCKHOLM.
Största lager i Norden Kulörta o. Svar ta Yllekladningstyger Kulörta och Svarta Sidentyger Bomulls-Tvattkladningstyger Schalar och Kapptyger m, m, obs er^ a!
ef Genom direkta förbindelser med in- och ntlanndets förnämsta fabrikanter kan jag erbjuda ofvannamda artiklar bättre och ' billigare an någon an- nan och torde en Bvar genom besök i mina lokaler eller genom reqvisition af profver och varor lätt blifva öfver- tygad om fördelen att hos mig fylla sina behof af dessa artiklar.
, Riks-relefo, 6 46 re / efo0 28 " Im8 P r of ve r p å b e g a r a n, kv~t \ tt~n kostnadsfritt.
h,,m,.
\ ie \ tw 61
Kvinnans inväljande i 1 ' attigviird~- styrelse.
Diskussionsrn6tet i H6tel Continental d.
21 november.
Att f&amp; lagar genomförda, som g&amp; ut på nedbrytande af de skrankor inom hvilka den kvinliga arbetskraften hålles bunden, har alltid mer &amp; n andra samhällsreformer stött på motstånd och kraft strid, och detta ej minst d&amp; det gällt omriiden, dar kvinnan genom sjalfva arten af sin begiifning och sitt temperament synes af naturen bäst agnad att fylla en plats.
Men nar reformstrafvarne andtligen med seger framgått ur striden, när den äskade reformen väl passerat regerings, L-omittéers och riksdags inveclclade i r r g h g a r och står som en odisputabel verklighet under namn af kunglig förordning att Iiisa på papperet, återstår .en fiende att be- Iciimpa, knnu mer sv&amp;röfvervinnelig %n sjslfva lagutskottet, och det Sir den hiifdvunna fördom, som sedan urminnes tider haller den allmiinna opinionen klafbunden.
Hvarje lagbud, dar det uttiinjbara verbet lm92 insmugit sig i stället för den bjudande imperativen s7aZ1, erbjuder naturligen den inrotade fördomen.
nya smyghtil.
Det att Irvinnan k m i Icraft d en kiing.1.
förordning erhklln sate och stämma i vissa af de styrelser, där smhällets angelägenheter afgöras, förutsätter ej att hon s7~t~i6 intaga den plats som af lagen Gr henne tillerkänd.
Att bevisa detta pistaende krkfver ej många ord.
Vi behöfva endast påpeka det faktum, att kvinnan, trots den henne för 5 &amp; r sedan af staten beviljade rättigheten, h n u icke lyckats vinna inträde som medlem af hufvudstedens fattigrårclsniimnd och dess särskilda fattigviirds- styrelser.
Agitation f ör att öfvervi11rm f ördomen i har berörda afseende har emellertid ingalunda saknats.
Föreningen för Gift Kvinnas Äganderatt, som bland andra friigor afven satt
den om kvinnans inväljande i skolrids- och fattig~tirdssty- relser p&amp; sitt program, har genom broschyrer, diskussionsmöten och en del praktiska atgarder biide direkt och indirekt verkat för saken, ansträngningar hvilka s&amp; till rida krönts med frarngiing, att den kungl.
förordningen om ratt fór kviniin att inväljas i skolrad redan samma &amp; r den utkoin vanii till- lämpning, då den första kvinliga skolriids1edaxnote; i invaldes i Östermalms församling.
Exemplet manade, som bekaiit.
till efterföljd och år från år ha sett nyii kvinnor iiitug; t platser i hufvndsttdens skolr&amp;dsstyrelser.
Fredrika-Bremer-Förbundet hm.
som vi veta, med vaket intresse följt frågan under dess olika skeden.
Allt sedan börjaii a£ sin verksamhet har Förbundet, dels genoin notiser och upp- satser i sin tidskrift (vi erinra bland dessa om Enist Beckmnun intressanta artikel: B Kvinnan och huf vudstaderms fattigniril i 3: dje hiiftet af denna årging), dels genom uttalanden i d (.
dagliga tidningarna verkat s&amp; val för att kvinnan matte begagna sig af de henne redan beviljade rättigheterna, d.
T. s. deltaga i stadsfullmiiktige- och andra kommunaln val, SOLE att plats måtte beredas henne i de styrelser.
dar lagen gifvit henne riitt att intriida.