Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har du inte hört omtalas den seger våra härar vunnit vid Flensburg?
32 ENGELBREKT.
Har ni hört sagan om räfven, som fastnade i räfsaxen?
Efter mycket bemödande fick han slutligen sitt ben oskadadt derur; men bäst som han jubilerade öfver sin seger, kom en varg och bet af honom hufvudet! (vänder dem ryggen och går.)
HOFMANNEN (till Bengt).
Kunde han mena dig med räfven, Bengt Podebusk?
Det der djuret har grofva ramar, men fint väderkorn. (går och förenar sig med de öfrige hofmännen, hvilka med en gycklande nyfikenhet betrakta Engelbrekt, som kort derefter aflägsnar sig.)
BENGT PODEBUSK (för sig).
Inte räfven; men möjligtvis vargen (gnuggar händerna).
Denna själ af jern blir, utan att han sjelf vet det, ett verktyg i min hand!
Denne man är svafveltråden till den mina, jag lagt under Eriks tron.
Sverige i uppror! vår segerfest ett gyckelspel! drottningens välde brutet!
Den helige fadren skymfad!
Jag ville inte vara i Eriks ställe! -- inte nu.
SJUNDE SCENEN. DE FÖRRA.
CECILIA (framskyndande till Bengt).
Bengt, denna lek är förskräcklig!
Konungens kärlek, drottningens förakt! båda delarne trycka mig lika djupt till jorden!
Cecilia, hvarje pulsåder af hans hjerta, du eröfrar, döljer en perla för den krona, som en dag måste blifva min -- Danmarks lysande krona, bergad undan stormen af Erik Menveds ättling! drottningens fall är detsamma som konungens.
Men mina samvetsqval! mitt fläckade rykte!
33 BENGT PODEBUSK (pekar på tronen).
När en dag Erik Menveds ättling, jemte Cecilia sin unga tjusande Drottning, intager ättefadrens tron, ligga samvetsqvalen och det fläckade ryktet kedjade vid tronens fot.
Bengt, afgrunden har sammanlänkat våra själar, må vi då tillsammans förgås!
Tyst, det festliga tåget börjar.
(de gå in i sidorummet).
ÅTTONDE SCENEN.
En marseh höres utifrån, hvarunder folk inkomma från alla sidor.
En procession inträder från fonden i följande ordning: 1:o en afdelning af lifvakten; 2:o pager, två och två; 3:o Danska Riksdrotset med sin staf, 4:o hofvets herrar, ledande hofvels damer; 5:o en biskop, bärande Knut den Heliges skrin, åtföljd af 2:ne andra biskopar, alla i full skrud; 6:o trenne riddare bärande de tre Nordiska Rikenas banérer.
Panacherna på deras hjelmar och fanorna tillkännagifva genom deras olika färger den nation de tillhöra; 7:o Konungen och drottningen i full skrud, och 8:o en afdelning af lifvakten, som slutar prosessionen, (hvilken, under det konungen och drottningen bestiga tronen, grupperar sig deromkring.) CHÖR (under marschen).
Sjungen om stridens och segrarens ära, Ära och lagrar i blodiga slag!
Gyllene frukter striderna bära, Upp utur stormen går sällhetens dag!
34 DROTSET (höjande sin staf).
Hell de tre förenade rikenas konung och drottning!
(Pukor, trumpeter och hurrarop.)
KONUNGEN (uppstigande jemte drottningen).
Församlade biskopar, riddare, svenner och folk!
Den heliga jungfrun har välsignat våra vapen.
Utanför Flensburgs murar multna våra fienders ben.
Nordpolens isfjellar, Östersjöns, Nordsjöns, Bälternas och Kattegats vågor omsluta lyckliga folk.
Äran med sina ljungande åskor bevakar våra gränser!
Lyckan med sina gyllene skördar beherrskar våra fält!
Guds moder och alla helgon vake skyddande öfver det heliga bandet mellan konungahuset och Nordens trenne förenade mägtiga riken!
(Pukor och trumpeter.) CHÖR.
Sjungen om stridens &c. (Efter chörens slut utföres en fackeldans af hoffolket.)
TRUBADUREN (framträder med sin cittra och bugar sig för tronen). 1.
Blodiga strider
Flyktat för nya och gladare tider.
Tre nordiska land
Med eviga band Förenat de väldiga lansar.
Vänsäll är hågen; Yrande vågen Mot fredliga stränderna dansar.
Länderna bära Skördarens skatter och segrarens ära.
Ej vågar en verld Upplyfta sitt svärd
Mot eniga hjertan och händer.
Helgona skara!
Skydda bevara
De trenne förenade länder!
KONUNGEN. Trubadur!
Lefvande och sann är din sång (tager från sin arm ett smycke).
Tag detta gyllne smycke såsom ett minne af konung Eriks hof!
(Lemnar smycket åt Drotset, som gifver det åt Trubaduren).
ENGELBREKT (som inkommit under Trubadurens sång och med uppmärksamhet lyssnat dertill.)
SVEN ULFSON (som åtföljt Engelbrekt in, döljer sig bland folket).
ENGELBREKT (slår Trubaduren på axeln).
Mästersångare! när skall den tid komma, då äfven en svensk kunde belöna din sång!
DROTTNINGEN OCH BENGT PODEBUSK (orolige för sig) Engelbrekt!
KONUNGEN. Vid Sancte Knut! hvad betyder det! (sorl bland hoffolket som likväl straxt upphör när Drotset höjer sin staf).
ENGELBREKT (träder fram till tronen).
Min konung!
För ett år sedan skickades jag af mina landsmän till dig och frambar deras klagomål öfver din höfdinge, Jösse Eriksson.
Du befallde att en under-
36 sökning skulle hållas af Svea Rikes Råd.
Den hölls och allmogens besvär funnos grundade.
Men Jösse Eriksson bibehåller ännu sitt embete och utöfvar det med samma grymhet som förut.
Jag skickades hit för andra gången.
I tvenne månaders tid har jag förgäfves sökt nalkas din tron.
Uttröttad af dina hofmäns gyckel, ville jag återvända hem, utan att vidare beträda dessa salar.
Då kom nyss ett bud från min hemort, förtäljande rysliga händelser.
Jag beslöt tala med dig, om det också skulle kosta mitt lif.
Jösse Eriksson har jultiden besökt Dalarna.
Hans bana är teknad af blod och lågor.
BENGT PODEBUSK (till konungen).
Befaller Eders nåde att jag aflägsnar honom?
KONUNGEN (till Bengt).
Tyst (till Engelbrekt).
Jösse Eriksson har underrättat mig om allt.
Dalfolket är ett obändigt, svårstyrdt folk, har i alla tider älskat strid.
Det älskar strid, men blott för fridens skuld.
När luften blir för qvalmig och trycker menniskor och djur till jorden, då är stormen efterlängtad och nödvändig.
Svenska bönderne hafva i alla tider klagat öfver sina höfdingar och styresmän.
Deras rop öfver skatternas tyngd är lika gammalt som den jord dem föder.
Svenska bönderna hafva offrat lif och egendom för de konungar de älskat; men ett folk, som äter barkbröd, har inte råd att lägga gyllene strå under sina förtryckare.
I ett land, der hvar och en vill vara man för sig, blir konungen slutligen den enda slafven.
37 ENGELBREKT.
Ja, så framt inte konungen också är man för sig.
Det är en man värdigt att styra män; det är tyrannen förbehållit att herska öfver slafvar, som ena dagen äro landets bödlar och den andra måhända hans egna.
Tig! känner du då inte, förmätne undersåte, att jag, som mottog ditt fädernesland i laglöshetens tillstånd, bragt lagarne ur sitt förfall; att flera städer i Sverige hafva mig att tacka för sina privilegier; att jag förunnat förmåner åt edra bergslager; att jag skaffat den helige fadrens bifall till lärosätens inrättande i landet; att jag gått i författning om Lapparnes omvändelse till kristna läran?
Har du glömt detta?
Min konung! det är inte dina regeringsåtgärder, utan blott dina embetsmäns väld jag klandrat.
Hvartill gagna lagarne, när de som dem skola skipa, drifva godtyckets spel? hvartill båtar hedningarnes omvändelse till kristna läran, när kristna undersåter behandlas som vilda djur? (konungen röjer tecken till förtrytelse, hvilken drottningen bemödar sig att stilla).
Men om du inte tror mig, o konung, så se här, (leder fram Sven Ulfsson) se här en Dalas son, grof som de klippor han spränger, men ärlig som det jern han bryter derutur! spörj honom till, o konung!
Hvarje ord, hvarje blick är ett uttryck af hans hjerta.
Han har ännu inte lärt konsten att förfalska det.
SVEN ULFSSON (ser i början något förlägen ut, men repar slutligen mod och nalkas tronen). Ä' du kungen du som sitter på granna ställningen der?
KONUNGEN (nickar jakande).
38 SVEN ULFSSON.
Då ä' hon hustru din, som sitter bredvid, granner som en kyrkbrud kantänka?
KONUNGEN (nickar småleende).
SVEN ULFSSON (ser sig omkring).
Hör du -- du har ena jäkliga fogdar der oppe i Dalom du!
(Konungen skrattar och hofvet instämmer).
Var det så roligt det? skrattar bäst som skrattar sist, må du vetta!
KONUNGEN. Nå, min gubbe, har du gått hela denna långa vägen?
SVEN ULFSSON.
Om bond ska åka, du, hocken en ska då dra lasset?
När en har lite i sej och lite på sej och ett godt samvete, så går det af sej sjelf ser du.
KONUNGEN Nå hvad tycker du om danska hofvet?
SVEN ULFSSON (klår sig bakom örat).
Åh -- ä' fäla så lite bekant än' må du vetta -- nog ä' di granna och se skapliga ut alltid -- men d'ä' inte allt guld som glimmar, som prestfar säger.
KONUNGEN. Nå, är också du förgrymmad på Dalahöfdingen?
Hå kors! guvett! inte just det inte; men kom jag i grabbatag med honom, så nog slog jag ihjel honom alltid, d'ä' visst och sant det.
Och hvarföre? för det att han och hans fogdar vilja ha ut kronans rätt.
Inte spänta vi emot det som ska vara, för du ska ha ditt och kyrka ska ha sitt och rätt ska vara rätt; men nu komma dina fogdar och ha så mycke satans funder för sej, som inte va till i fars och farfars tid, och när vi inte ha något att ge, så ta de krittura från oss, och när di folat af
39 med krittura, så vill de ha skinnet af oss, och när vi inte vill släppa till det, så tända de eld på byarna och pina ihjäl folket.
Hocken en kan tycka om de inte?
Och så för du krig långt utom rikets gränser, det ena kostsammare och olyckligare än det andra, och det för dina krasliga anförares skull.
-- Det må nu vara hur det vill med kostnaden; men inte ä vi vana att ta stryk utan att ge dubbelt igen, ser du.
-- Nu har det varit missväxt de senare åren, ser du; inte en sqätta regn på hela fjolsommar; brödet ä' hälften korn och hälften bark och ofta alsinte korn.
Vill du smaka en bit så (tager upp en half kaka barkbröd, bryter af det mot knät) ta du -- jag bjuder på hvad jag har jag (går fram till konungen för att räcka honom brödstycket men tillbakavises af Drotset.)
Hå! (till Drotset) ä' du så grätten af dej du?
Låt mig smaka på ditt bröd, min vän!
(Drotset tager brödstycket af Sven och ger det åt Drottningen).
DROTTNINGEN (smakar på barkbrödet och ger det sedan åt närmast stående hofman). vörden en fattigdom, så rik på förnöjsamhet och dygd! (brödstycket lemnas från den ene till den andre).
Jag tror du gråter, mor! när det droppa från himlen, så blir det välsignelse på jorden! (med rörelse) Gu signe dej för det!
Men du och dina grannar hafva med väpnad arm satt er emot mina embetsmän, och flera af dem ha blifvit dödade.
Hå kors! sjelfva masken på jorden sticker upp hufvudet, när en trampar på honom.
40 Jag har slagit ihjel två stycken fogdar jag, och ändå sof jag mycket godt om natten.
Och du tror dig kunna undfly det straff, som väntar mördaren?
Få fäla det, om du har lag och rätt på din sida, men har du inte det -- så låter du bli, ser du.
(till Engelbrekt.)
Och du, dessa upprorsmakares ombud, har vågat framställa denne förbrytare för tronen!
Om du, o konung, finner i denne man en förbrytare, med hvilka färger målas då här dygden? jern!
Du talar som vore din hals gjuten i
ENGELBREKT Mitt hufvud må falla!
Min arm förvissna!
I Sverige finnas hufvuden och armar nog!
KONUNGEN (häftigt uppstigande).
Vid Sancte Knut, du har talt för sista gången!
DANSK RIDDARE (instörtande).
RIDDAREN. Min Konung! förfärlig är den olycka jag har att förkunna dig!
Din krigshär är i grund förstörd vid Immervad! din flotta uppbränd af Lybeckarne! din marsk, sårad och döende, har låtit, bära sig till slottet och begär tala med sin konung, innan han dör!
(Konungen och Drottningen skynda ner från tronen.
Oro bland hoffolket.)
Död och förbannelse! (går häftigt ut, åtföljd af Bengt Podebusk och flere bland hofvet.)
41 ELFTE SCENEN. DE FÖRRE UTOM KONUNGEN.
BENGT, M. FL.
DROTTNINGEN (hastar till Engelbrekt).
Fly, Engelbrekt! hvarje minuts dröjsmål är ett steg närmare en blodig död.
Jag fruktar inte döden!
Men ditt folk väntar dig! endast du kan lugna de upprörda sinnena, endast du qväfva den brand, som hotar att förhärja Norden!
Och om jag det inte kan?
Du skall ej glömma, att du haft ditt lands Drottning att tacka för din räddning.
Jag skall inte glömma det, o Drottning! men jag skall heller inte glömma, att Sverige är mitt fädernesland! (går.)
SVEN (till Drottningen).
Inte ä' allt som det ska vara, men du ä' som du bör vara, du (skakar hennes hand).
Gud signe dej, mor lilla! (går.) DROTTNINGEN (till en af Svennerna).
Algot, du följer dessa män och du svarar för deras säkerhet!
Jag ansvarar för allt.
(Svennen går.)
TOLFTE SCENEN. DROTTNINGEN. HOFFOLKET.
Straxt derefter KONUNGEN. BENGT PODEBUSK OCH DE ÖFRIGA HOFMÄNNEN. DROTTNINGEN (för sig).
Slocknadt är då allt hopp om frid och försoning!
Heliga Guds moder! tag ej din hand från Nordens riken! endast du kan rädda dem!
42 KONUNGEN (häftigt inkommande, åtföljd af Bengt. m. fl.).
Förloradt! mina tappre krigare!
Mina stolta krigsskepp!
Allt förstördt, tillintetgjordt! (sjunker ner på en stol.)
DROTTNINGEN (nalkas Konungen).
Nej, inte allt! ditt mod, din kraft, min konung, återstå och ett troget folk som vill segra eller falla för din krona.
KONUNGEN (resande sig).
Ett troget folk! -- hvem talar här om folkets trohet? -- stodo inte nyss här -- (ser sig omkring) hvar äro upprorsstiftarne? bära de ännu på sina skuldror de fräcka hufvuden? -- hvar äro de? -- hafva de flytt! -- ni tigen alla! -- Guds död! -- hvem har skaffat dem undan?
(paus.) DROTTNINGEN.
KONUNGEN (uppretad).
DROTTNINGEN (högt).
Jag trodde det var Konungens vilja.
(afsides till Konungen.)
Erik! i den Heliga Jungfruns namn, förlåt mig!
Har då i dag jord och himmel sammansvurit sig mot mig!
Ha, Drottning! ånyo en strid om väldet mellan mig och dig!
Men ve den som sträcker handen mot min spira!
DROTTNINGEN (med bedjande stämma).
Erik! -- KONUNGEN.
Ve den, som träder mellan mig och straffets svärd!
Det faller utan skonsamhet, om också ett hufvud med sin krona föll dervid! (till Bengt Podebusk) Fort efter upprorsstiftarne och bringen dem döda eller lefvande till mig!
Skall ske, Eders Nåde! (afsides) det går bra! (går.)
KONUNGEN (högt till Drottningen).
Danmark har fängelser icke blott för upproriska undersåtare utan
43 ock för Drottningar, som förgäta att spiran i deras händer endast är en prydnad -- icke en makt! (höjer spiran) Ännu jag Konung är i mina Kungadömen! (går jemte de öfriga, utom hofdamerne som qvarstå i bakgrunden.) TRETTONDE SCENEN. DROTTNINGEN (sträcker bönfallande armarne efter Konungen).
Erik! (sänker armarne) Ja det var för mycket! -- En qvinna kan lida oerhördt och ändå fördraga allt, så länge endast väggarne i hennes dystra boning bevittna hennes qval.
Hon vill ej verlden skall veta, att den, hon skänkt sitt hela lif, förbittrar och mördar det.
Hon är glad, så länge hon tror, att endast hon känner hans fel, medan hela verlden anser honom högsinnad och stor.
Derför vårdar hon med samma ömtålighet sin olyckas långa skiften, som sin lyckas korta dag.
-- Men att inför andra skymfas, och detta ifrån tronens höjd, synlig för hela verlden -- Erik! det var för mycket!
Det var rysligt! -- -- -- Bort! -- bort härifrån! (tager af sig kronan och lägger bort den)
Man räknar perlorna i kronans guld, men icke tårarna, som gjutas derinunder! (löser af sig manteln) Bort gyllne bojor! jag är ej fånge mer! (hofjungfruarne nalkas)
Det fins väl någon plats i Nordens riken, der Nordens Drottning kan hvila sitt hufvud, och der hon döende får bedja för de folk, hon inte kunnat lyckliggöra! (sjunker i de omkringstående hofjungfruarnas armar.) _______
TREDJE AKTEN. Sven Ulfsons stuga.
Tvenne dörrar på fonden, af hvilka den ena bär utåt och den andra, som är öppen, till en mindre kammare, på hvars väggar flera omgångar Daldrägter hänga jemte spjut och yxor.
Emellan dörrarne en kökshylla, försedd med blankskurade pannor och tallrickar af koppar och tenn samt nederst med träbunkar.
På venster från åskådaren en spis med gryta på elden och en spinnrock bredvid, samt närmare fonden en sängställning i 2:ne afdelningar ofvanpå hvarandra.
På höger närmast fonden en väfstol.
Närmare avantscenen ett blåmåladt skåp med rödmålade figurer på.
Närmast taket tvärs öfver teatern käppar med påträdda brödkakor.
FÖRSTA SCENEN. SVEN ULFSON (sittande midt på golfvet, sysselsatt att laga strängen på en pilbåge).
MÄRTHA (framför spinnråcken spinnande, men understundom makande under elden och lyftande på grytlocket).
KARIN (i väfstoln).
ULF (liggande på öfversta sängställningen).
MATS (bredvid kökshyllan, slöjdande på skaftet till en stridsyxa, hvarmed han ibland sticker Karin i nacken).
45 MATS (under det han slöjdar, sjunger antingen 2:dra kupletten af sin visa uti 1:sta akten eller någon känd Dalvisa, utan ackompangemang).
ULF (efter visans slut framstickande hufvudet utom sängställningen).
God morgon, barn! (klättrar ner från sängställningen.)
God morgon, gammelfar!
SVEN (till Ulf).
Hvarför ligger du inte, far?
ULF (stödjande sig på en käpp går till skåpet).
En ska fäla stå upp nå'n gång, må du vetta!
Hör du Mats du, har du yxskaftet färdigt än?
MATS (springer med skaftet till Sven).
Ja, har jag så, far (räcker Sven skaftet.)
Här ä' det.
SVEN (tager skaftet och betraktar det noga).
Tycker du d'ä' färdigt nu! (ger Mats ett rapp med skaftet).
Koxa lagom på Karin i Väfstoln, så vet du hvad du har för dej!
MATS. Ä' hon som koxar på mej, far.
KARIN (upphör att väfva).
Hå kors, Mats, jag har fäla inte ögon i nacken heller.
SVEN (till Karin).
När en ä' kär, du Karin, så har en öga i hvart hårstrå; ser du.
ULF (trefvande i skåpet).
Hocken en har varit åt klocka min?
SVEN. Jag, far, jag skulle ha rätt på några spikar, ser du.
ULF (hotar Sven med käppen).
Pojke! det säger jag dej, att om du rör vid klocka min, så -- SVEN.
Se så, far, bli inte vred för det inte! jag ä' lika rädd om klocka jag som du -- ä' den första som blifvit gjord här i Dalom -- och Drottningen
46 ska ha den, för hon hjelpte oss ur varggropen -- det gjorde hon som en karl det.
ULF (tar brummande ett väggur ur skåpet, sätter sig vid bordet och sysslar dermed).
MÄRTHA (stiger upp från spinnrocken, närmar sig Sven, lägger handen på hans axel och ser på honom med ett sorgset uttryck).
SVEN. Hvad vill du, mor?
MÄRTHA (fortfar att stillatigande betrakta honom, i det hon torkar sina ögon).
Hvarför plirar du med öga, Märtha?
MÄRTHA.
Hör du, Sven, när jag tänker på att du ska bort i kriget från gård och hem och att du faller ifrån, så -- SVEN.
Få fäla det -- det går så ovåligt till i kriget, ser du.
Inte för min skull, men (pekar på barnen vid spisen) för småpysslingarna der -- SVEN (vänder hufvudet till barnen med rörd stämma).
Ä' långt till storkarlar än!
Herren Gud ser nog till dem han (för handen till ögonen och håller dem der några sekunder, hvarefter han hastigt sprinopp och vänder sig till Märtha).
Jäkeln annagga, att du ska stå och lipa! (vill gå ut men mötes af Pehr Matsson.) ANDRA SCENEN. DE FÖRRE.
PEHR MATSSON (fullt beväpnad med båge, pilar, stridsyxa och spjut samt på ryggen en stor skinnpåse).
EN MEDELÅLDERS DALKULLA (Pehrs hustru äfven på ryggen bärande en skinnpåse, hvarofvan man ser hufvudet på ett litet barn).
PETTER. Guds fred! (skakar Svens hand och vänder sig derefter till Ulf) God dag, gammelfar! (till
47 Karin, som sprungit emot sina föräldrar)
I stället för att hjelpa mor din så trifs du här -- ä' fäla inte ondt i det, men du kan vänta till prestfar sagt amen.
(till Sven, hvilken han förer närmare avantscenen)
Hör du granne du, ett ord så godt som två.
SVEN. Hvad har du att säga, grannas Petter?
(Mats och Karin smyga bakom dem för att lyssna, medan hustrurna gå till väfstolen och beskåda väfven.)
Jo ser du, Sven, efter vi båda nu ska' ut i kriget, så tycker du som jag, så kunde vi ta barnen våra med till prestfar och be honom läsa hop dem, efter de ändå ska' ha hvarann, så kunde Mats bli hemma och se om gård och mark.
Jag har tänkt på det, grannas Petter, och att Mats skulle bli hemma för att -- MATS (träder emellan dem och slår Petter på axel).
Nej tack ska' du ha, far! inte vill jag bli hemma inte! -- jag vill följa med far jag!
Om Mats ska' bli hemma, så ska' folket peka finger åt honom och säga: der går Mats morsgrisen, som kröp bakom kjorteln när de andra va' ute och slogs emot Danskarne. (slår knytnäfven i hand) Nej, se då vill jag inte ta honom jag inte!
(Regn och blåst höras utifrån.)
MÄRTHA (springer till dörren, öppnar den och ser utåt).
Hu då! det stormar som alla onda andar va' i fäl med hvarann! (skriker till) Hu då!
48 TREDJE SCENEN. DE FÖRRE.
MÅNS BENGTSSON OCH ERIK (båda insvepta i kappor, häftigt inkommande).
MÅNS BENGTSSON (till Märtha).
Blif inte så rädd, kära mor!
(helsande på de öfriga) God dag, go' vänner! ursäkta! -- ovädret tvingade oss att gå in; men det går snart öfver -- det var bara ett åskmoln.
Inte behöfver du be om ursäkt för det inte.
Välkomna, om j ä' godt folk!
Mats, ta kapporna och häng opp dem för spisen.
-- Mor! ge herrarna något till bästa, (han och Mats hjelpa dem af med kapporna och hänga dem på spisen, medan Märtha går till skåpet och tager derutur en stor ölkanna.)
MÅNS BENGTSSON (till Erik).
Har du sett Engelbrekts dotter i dag?
ERIK.
Nej, herre! en mängd bönder hafva hela dagen skockat sig kring
Engelbrekts gård, så det varit mig alldeles omöjligt att få syn på den sköna.
MÅNS BENGTSSON.
Att jag inte sport det minsta om Jösse Eriksson och hans krigare, som jag vet äro i antågande.
Komma de inte hit i dag, så är det för sent.
Beväpnade bönder strömma från alla håll, riktigt man ur huset.
(till Petter)
Hör du, min gubbe, hvad är det för högtid i dag? hela allmogen är i rörelse! är det skallgång å färde?
PETTER MÅNSSON.
Tycker du det, så ä' det fäla så då!
Är det björn eller varg det gäller?
Båda delarna, du -- räfven med, om det kniper, ser du.
49 ERIK (för sig).
För hin! han måtte väl inte känna min husbonde!
Fördömda bondskallar! (kastar sig på en stol, men springer straxt upp) Hvad är det för en stol! är det ryggstöd det der?
(kastar omkull stolen.)
Hvarför var du inte här med märket, när stolen gjordes du?
Se så, tag för er nu! (frambjuder ölkannan) Ä' fäla litet qvar till julen, skam till sägandes.
Krittura ä' i fäbodarna, så assinte mjölk ä' att få.
ERIK (förnämt).
Tack ska' du ha, min gumma! det är väl sällan bättre folk hedrar er med besök?
KARIN (framträder med en knippa tagelringar).
Herre, köp ringar af mig!
ERIK (klappar Karin under hakan och tager henne om lifvet).
Nej, min sann, ser inte du rätt försvarlig ut, min lilla vackra kulla!
MATS (lägger sin hand på Eriks axel).
Klapp inte dit du!
ERIK (ömmar sig på axeln).
Aj! -- du är allt något dum af dig du, min gosse lilla!
Aldrig ä' en så dum, som när en tror andra vara dumma, du.
Den buffeln! (afsides)
Är det folkseder det der! -- hvad jag skattar mig lycklig, som blifvit född bland bildade menniskor! (tager ölkannan och smakar)
Tvi så'nt öl! för att dricka det måste man ha en strupe som Fahlu koppargrufva! (ställer ifrån sig ölkannan.)
MÅNS BENGTSSON (som derunder varit försänkt i betraktelser).
Intet tvifvel mer! upproret är i full
50 låga!
Det är inte gerna möjligt, att Engelbrekt tager qvinnorna med sig på ett så äfventyrligt tåg.
De stanna säkert hemma, ensamma och utan skydd. -- Hur lätt att då -- -- (till Erik) Har du sett till Abilgard, höfdingens son?
I morse såg jag honom utanför Engelbrekts hus, der han uppehållit sig hela våren och sommaren.
Hans första steg härutom kostar hans hufvud! -- En far, som står efter sin sons lif; -- en son, som höjer upprorsfanan mot sin fader! -- Hygglig slägt!
Tacka vet jag herrn och herras far, gamla riksrådet -- det är lif och själ det! (för sig) Det är ett nöje att se dem plundra kloster och röfva folk på landsvägen och allt i största sämja och enighet.
MÅNS BENGTSSON (för sig).
Om Jösse Eriksson anländt i tid, hur lätt hade det inte varit att gripa fadren och med detsamma ge ett tröstens ord åt den stackars dottern! -- Hade jag i detta ögonblick blott tvåhundra knektar, så -- -- (en marsch af horninstrumenter höres utifrån) Hvad är det?
(springer till fönstret, dit äfven de öfriga skynda, utom Ulf, som fortfar att arbeta på sin klocka, och Sven, hvilken jemte Mats skyndar att rusta sig till aftåg.)
PETTER (vid fönstret).
Hej san! der kommer folket norrifrån -- der gå Morakarlarne -- d'ä' stöttapinnarne de!
Och de der i mörka rockarna?
PETTER. Ä'
Leksands- och Rättviksboarne, ser du.
Och de der med spikklubborna?
Elfdahlsboarne -- folket från Särna.
Men hvad kommer åt dej?
51 MÅNS BENGTSSON (för sig).
Vid sankt Eriks hufvud! icke en gång två tusen knektar förslå mot dessa vildar! (till Erik) fort härifrån! (han och Erik skynda ut.)
FJERDE SCENEN. DE FÖRRE (utom Måns Bengtsson och Erik).
SVEN (ser sig med rörelse omkring i stugan).
Gammelstuga min! här har varit mycken nöd, men mycken välsignelse med.