Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För om nu min del ligger bort i ett stenröse, där en får böka och bända för att få ner hvar eviga stör, och din ligger på slätten, där en kan trä ner dem med bara näfven, så blir det inte rätt deladt, om vi gör lika lång sträcka hvar.
Ja, si jag kan ju inte rå för, att din del ligger i skogen.
Ja, inte jag heller egentligen.
Men virket blir ändå detsamma.
Virket.
Det kan du få ta’ hos mig, om du vill.
Ja, men det vill jag inte.
Vill du inte?
I inte bli arga.
Nej, det är rätt, Brita Stina.
Det svider det här, men det svider godt.
Skål.
Och tack för det.
Ska vi nu slå till på, att vi gör hälften hvar?
Men det ska bli på mitt sätt.
Nej, det ska bli på mitt.
Ja, men då blir det inte hälften hvar.
Då har du ditt färdigt på ett par da’r.
Och jag får hålla på i många veckor.
Hör du, Lars Anders, nu har jag hittat på’t.
Si mer än hälften vill jag inte göra.
Men vill du börja på nere vid mitt, så får du gärdsla på slätten, och jag gärdslar i stenröset.
Och så möts vi på halfva vägen.
Skulle jag köra ut gärdsle’t ner till dig.
Jag skulle ju köra mitt också.
Nej, det ska bli’ lögn.
Jag arbetar på min egen mark och inte på andras.
Ska vi ta’ hälften hvar då?
Ja, men det ska bli på mitt sätt.
I vara lugna, karlar.
Nej, nu andrumma mig, tål jag inte kallt stål länger!
Här kommer du och pratar om så’nt, som du har gått på med i öfver tio år.
Tror du inte, jag är en så’n karl, så jag står vid mina ord?
Ja, tror du inte, jag gör det, då?
Hellre än jag hålls och bygger i stenröset, så ska du få ta’ mina kalfvar, tills du stryker med.
Ja, hellre än jag går och arbetar ihop med dig, ska din leda käring få tjufmjölka mina kor en gång om da’n.
Hvad säger gubbkräket?
Jo, han sa’ det, du.
Leda käring, sa’ han.
Du har alltid varit en snålvarg, Lars Anders.
Men att du var så snål, så du inte var karl för att bygga en gärd’sgård, det trodde inte jag en gång.
Snål!
Har jag inte bjudit dig på gök kanske?
Har du inte setat och sväljt och stoppat dig full med kaffe och dopp och det goda brännvinet?
Jag ska säga dig, att jag är karl för att göra gärd’sgård’n ensam, om jag vill, och bestå hvar enda bit.
Men om du släpper dina kor dit, så de rakar undan så mycket som en rutten enbuske, så stämmer jag dig för tinget, det gör jag.
Jan Anders. Jan Anders.
Det kostar såpa te tvätta en neger hvit.
Och du är väl inte så helig, du heller.
Vill du tiga din treling till padda.
Hvad sa’ du, din skråe.
Skråe sa du, din etterpösa, din ovetting, bullerbas, buffel, hedning, turk, tatare, illbåting, krabba och Rosinante.
(slår till honom).
Akta dig, du pepparnos, din muffser, skåpuk, tjuf, skälm, rackarekneckt, stinbälger, satansängel, herodian och tyran.
Han kommer in hit och börjar slåss.
(vid dörren).
Kom hem till mig, du.
Jag ska ge dig, elemenskade åkerbrukare.
(nästan ur stånd att få fram ett ord).
Fördubblade, pietist, maximum och minimum.
(Slagsmålet börjar, medan gubbarna stå på hvar sin sida om bordet.
Till sist har Brita Stina gripit till kvasten.
Under slagsmålet går den sönder, så att Lars Anders och Brita Stina få hvar sin del.
När Jan Anders nu försvinner genom dörren, är han öfvermannad.
Men på äkta bondmaner sparkar han lugnt bakom sig, innan han försvinner, hvarvid Lars Anders kastar kvasten efter honom.)
(som under slutscenen stått i dörren).
Jo, den gången fick I opp gärd’sgård’n.
(går fram och tar flaskan).
Det grämer mig bara, att jag bjöd’n på gök.
(Han håller flaskan så att brännvinet rinner på golfvet.
Brita Stina rusar fram och räddar gudslånet.)
Samma sceneri som i första akten.
Milan är borta, endast kolstybben kvar.
Kolarkojan står oförändrad.
I fonden ser man, sträckande sig ett stycke in på scenen, ett par halffärdiga gärdsgårdar, hvilka i verkligheten hafva ett mellanrum af cirka 2 alnar.
Det är midsommarnatt.
Genom tystnaden höras när ridån går upp de aflägsna tonerna af handklaver och fiol.
LENA och KARL JOHAN (in, hållande hvarandra om lifvet).
Tyst litet!
Här ser oss ingen.
De var midt i dansen, när vi gick vår väg.
Det är också nå’nting, som vi har dansat i natt.
Ja, det är inte midsommarvaka mer än en gång om året.
Herre Gud, Karl Johan, hvad jag är glad.
Jag är så svettig och varm, så det käns, som om det rykte af mig.
(Gnolar en melodi.)
Det går så bra att dansa efter den här.
Ja, och ingen var det, som såg oss.
Såg du inte så Månssons Anna plirade efter oss, när vi gaf oss i väg?
Ne-ej.
Nej, för du ser ingenting.
Det är, för jag är så opp i’et med dig, Lena.
Ja, men jag ser ändå, förstår du.
Och det är det, som gör skillna’n så stor.
Just som dansen börja, och vi gnodde i väg, så fick jag se, hur hon börja’ te hviska vid Jonas och titta’ med sina talgiga ögon och ha sig på alla möjliga sätt.
Hviska’ ho vid Jonas?
Ja, han tänker ju ta’na efter dig, vet jag.
Men jag bryr mig inte om’et.
Om så far min och mor min och din far och mor på köpet komme, så skulle jag inte fråga efter’t ett dugg.
För i dag är det min dag.
Och i dag vill jag vara glad.
(De ha satt sig.
Lena håller honom om halsen.)
Våra håller sig nog hemma vid det här laget.
De gör så, ja.
Tror du, din far har fått någon nys om den där visan?
(bjuder henne karameller).
Jöss nej, det är ingen, som törs tala om för honom.
Då skulle han kunna bli sjuker och dö.
Det är precis som hemma hos oss.
Vi är så rädda, far ska få veta om visan, så vi vet oss ingen lefvande råd.
Vi vet’et allihop.
Och vi ljuger, så att det är skamlöst.
Ja, det är inte roligt för gamla människor att vara te spott och spe i hela socken.
Nej, det är väl det värsta, som kan hända.
Men vet du, hvem som har kunnat skrifva’na och så skylla dig för’et på slutet.
Jag vet’et inte.
Men nog har jag mina tankar.
Det kommer väl den dag, när jag lurar’et ur dig.
Men vet du, jag önskar ibland, att de rakt finge veta det.
Då kanske, det ändå blefve slag i saken.
Ja, må tro det.
Det är min själ inte värdt att vara för släpphändt med gubbarna.
Ju mer en smeker katten, dess mer sätter han svansen i vädret.
(Vänder sig om.)
Se bara på de där gärd’sgårarna!
Ja, det var far din, som börja.
Vet du, Karl Johan, vi ska låta bli och kifvas om, hvem som har börjat.
För då blir det hvarken början eller slut på nå’nting.
Jan Anders sa’, att far min var snål.
Och då rann sinnet på honom, så han bygde en gärdsgård ensam in på sin mark.
Och så tyckte far min, att när Lars Anders hade byggt en gärdsgård, så skulle han inte vara sämre.
Och så bygde han en egen gärdsgård in på sin mark.
Och där ligger de nu i jämte hvarandra.
Det är inte mer än två alnar emellan dem.
Är det inte, som om gubbarna vore utkomna från dårhuset?
Och dem, som är mogna för dårhuset, dem får en lof att litet ta’ hand om.
Hvad vill du göra med dem?
Ju äldre bocken är, dess hårdare blir hornen.
Jag vet bara, att vi får skynda oss, om vi ska hinna bli gifta.
Det blir långsamt te vänta lifvet ur dem, förstås.
Vet du, hvad de sa’ när de möttes?
Hur möttes?
Den ena byggde oppifrån och ner.
Och den andra nerifrån och opp.
Då skulle de ju mötas, vet jag.
Ja så, när de byggde gärd’sgårdarna?
De trätte förstås.
Det var en lycka, att de inte klämde till hvarandra med yxorna.
Milan är borta nu.
Ja, men kolarkojan är kvar.
Där har jag setat många kvällar och tänkt på dig.
Då när jag satt hemmave och tänkte på dig.
Om hon nu kommer, tänkte jag –
– då skulle ho allt koka en kopp kaffe åt mig på morgonkvisten.
Tänkte du ingenting annat?
Jo, det kan väl hända.
Men vet du, hvad jag nu har gjort?
Jag har burit dit kaffe och socker och en tår grädde med och gömt’et åt oss till i kväll.
Du menar la brännvin?
Det har jag i fickan.
Det är åt mig.
Och nu tänkte jag – om vi skulle dricka den där kaffetåren, som jag aldrig fick förriga sommarn.
Å, hör du, Karl Johan!
Och så ska vi aldrig börja träta om gubbarna.
Och aldrig ska vi gå och sura och mula.
Jag ska bära vatten åt dig och hugga ved.
Ja, så’nt där pratar man på midsommarafton.
Jag ska svära så dyrt du nå’nsin vill.
Inte tror jag’t.
Men det är ändå roligt att höra.
(Jonas och Anna synas till vänster.)
Är det sant, att du har kaffe där inne?
(De närma sig kojan.)
Ja visst, dalern har jag det.
Den här gången ska du få kaffet utan cikoria.
ANNA och JONAS.
Såg du dom?
Den är klok, som inte talar om, allt hvad han ser.
(innanför).
Stäng dörrn.
Annars brinner det inte!
Koka kaffe, var det ja.
(Dörren stänges.)
Nej, det här det tål jag inte.
Tål och lid, så vinner du allting.
Ja, nu har jag tålt dig hela da’n.
Men hvad har jag vunnit på det.
Tycker du, att jag ser så farlig ut då?
Vackrare kan en önska sig.
Hvart ska du gå?
Ja ska gå och störa dem, ska jag.
(En lätt rök stiger upp från kojan.
Anna gör en åtbörd af förvåning.)
Kan du inte vänta, tills de har fått kaffet kokt teminstingen?
Tror du, jag vill ha något med då?
De springer ju inte sin väg.
Det finns inget falskare på jorden än karlar.
Och kvinnfolk, ja.
Har inte Karl Johan talt vid dig om mig?
Det var precis, hvad han sa’ om dig.
Han kom inte ihåg’et, sa’ han.
Men jag har nu gått och tyckt om dig hela vintern.
Och jag glömmer inte, hvad jag säger.
Det är väl gård’n, du vill åt, kan jag tänka mig.
Gård’n är bra.
Men det ska vara nå’n, som sköter den.
Ja, vill du bli dräng hos mig, så säg bara ifrån! (Upp.)
Hvart ska du ta’ vägen?
(fram till kolarkojan).
Ja, vill du titta på det, så kan du stanna.
(Dunkar på dörren.)
(skriker till).
Det är nå’n, som vill tala vid dig.
(ut).
Ja, men jag vill inte tala vid dig.
Du vill, att jag ska gå nu, förstås.
(gör en otålig rörelse).
Och du vill allt bra gärna få vara i fred med den där söta jäntan, som du springer efter.
Jag har då aldrig sprungit efter dig åtminstone.
Nu har jag då aldrig hört på maken!
Du var ju som från vettet.
Och du svor så innerligt –
Lofva är lättare än hålla.
Du skulle gifta dig med mig, sa’ du.
Ja, si det är just det, som jag inte kan minnas.
Ja, för du vill inte.
(där inne).
Det får du veta se’n.
(Till Anna.)
Inte är det värdt, att du står här.
Det är ändå fåfängt te pipa, när ingen vill dansa.
(gråter).
Och det kommer du och säger åt mig!
Men jag ska gå till far din och mor din.
Jag ska –
Gå du.
De känner dig.
Och de köper dig inte.
(In igen.)
Anna du!
Det är fåfängt te pipa, när ingen vill dansa, sa’ han.
Men jag vill dansa, du.
Den ena vill.
Och den andra vill inte.
Men om du nu ville –
Ja, då vore jag väl galen.
Men det kan ske mycket, innan solen går opp.
Och Karl Johan ska inte få den där näsvisa Lena, det ska jag bli kvinna för.
Jag går till Jan Anders och talar om hela historien.
Det är dumt att gå dit, där en inte är välkommen.
Det ska vi se.
Jag ska ta’ honom med mig, ska jag, och när jag kommer tillbakers – (Går mot vänster.)
Då har du mig kvar.
Och om inte Jan Anders vill ha dig till svärdotter –
Det blir tids nog att tala om sorgen, när den kommer.
Och det är inte lönt att ha några bekymmer för ovärpta ägg.
(Ut till vänster.
Lena och Karl Johan komma ut.)
Är du ensammen, Jonas?
Ja, hon gick ifrån mig.
Det var bra för henne det.
Du ska akta dig för svartsjuka, Lena.
Det är en ond sot.
(muntert, utan öfverdrift).
Tror du, att jag går och blir svartsjuk på en så’n där käringtand?
Nå, nå, lagom!
Ja, jag kan inte hjälpa’t.
Jag säger, som jag tycker.
Inte är jag välle för mer än andra.
Men har Karl Johan fått mig, så behöfver han då inte springa några krokvägar efter andra.
Nej, det kan du lita på, Lena.
Lita på’t gör jag inte.
Men se efter dig, det ska jag.
För häst, som vill flöja, hoppar snart öfver gärd’sgård’n.
Och man tror inte på helgon, förr’n det sker underverk.
Men vi ska nog reda oss bra här i världen.
(Till Jonas.)
Jag vill bara önska, att det vore lika säkert för dig.
Sköt dig själf!
Jag ska så göra!
Kom nu, Karl Johan, så vi inte möter Jan Anders på den här sidan gärd’sgård’n.
(Båda ut till vänster.)
(tar upp en pipa, stoppar och tänder den).
Jo jo, Karl Johan, får du den kvinnan, så har du, så du reder dig.
Men det ska Lena ärligt ha igen.
Det är annars inte lätt att komma till rikedom, när man är slagen till en slant.
Det är just inte nå’n midsommarvaka te skryta af, när man ska vara tvungen te se på, hur ens käresta midt för näsan på’en springer och friar till en annan.
Men det går, så länge det räcker.
Och se’n blir det la min tur.
Men var jag icke viller,
ja, viller var jag nog,
när jag gick sta’ och fria
uti fallerallera uti hopsansa
och för en unger piga
den gamla käringen tog.
Hon hade något penningar
och äfven en revers.
Se’n hade hon en ladugård
och röda kalfvar och brokiga kor
och en gammal svarter häst.
Jag ångrar nog de smulor,
som jag med henne fått.
Förty eljest var hon fuler
i syna är hon guler
och halsen skiner i blått.
Jag tror, att hon kan lefva
ännu i många år.
Och därför raska drängar,
tag ingen käring för pengar,
för jag vet, hur det går.
Ja, det kan man säga, förstås, men när man ingenting har.
(Hvisslar.)
LARS ANDERS (från vänster, nedre kulissen).
Nej, se Jonas!
Sitter du ensam här på midsommarafton?
När en ingen flicka har, så röker en pipa.
I ska väl hit och se på ståten, kan jag tänka?
Hvilken ståt?
(pekar).
Jag menar det där granna bygget där nere?
Ja, du, det tål te titta på.
Och hvad det är ledigt te klifva öfver se’n.
Opp för den ena och ner för den andra.
Backe opp och backe ner.
Hör du, Jonas du!
Jag tror, du spekulerar på te flytta till hösten.
(stoppar in pipan).
Tänkt på’t har jag.
För jag ska gifta mig.
Med hocken då?
Med Månssons Anna.
Det blir inte likare.
När suggan inte vill i vall, har ho många förfall, säger de.
Men att du skulle bli gifter –
Och få gård och grund, ja, som I inte har själfver en gång.
Jag minns nog, hur
I har dragit in på matsmulerna och just som räknat potatisen, hvar gång jag skulle ha mig ett skrofvamål.
Var jag på logen och det kom matbud, så var
I så kvicker innanför dörren, för att I skulle hinna ta’ supen och inte behöfva bjuda mig.
Men nu är det slut med hvissla, sa’ bond, skar af sig läppen.
Nu är det jag, som ska ha dräng lika väl som I.
Jo, den får en rar husbonde.
Han ska hållas i tukt och förmaning.
Han ska inte ha’t bättre, än jag har haft’et själf.
Har Månssons Anna varit så galen, så hon har gett dig ja-ord?
Det har hon precis inte.
Men hon blir.
För när ho inte kan få Jan Anderses Karl Johan, så ta’r ho mig.
Hvarför kan ho inte det då?
Jo, jag tror, att ho har varit liksom litet för hastig med honom.
Och så ska han ju ha eran Lena, vet jag.
Hvad säger du, pojke?
Kors, vet inte I det?
Står du och ljuger för mig, så ska det här bli en midsommarvaka, som du ska minnas?
De har ju varit fästfolk snart ett helt år.
Det vet hela socken.
(sätter sig ned).
I ska inte ta’t så hårdt.
Jan Anderses pojke.
Tänk, att I inte visste det!
Då har I väl inte hört visa heller?
Visa vet jag.
Ja, det säger jag inte.
Adjö, farbror.
(efter en funderare).
Jan Anders är den värste illbåting, jag har känt i mitt långa lif.
Men jag tror allt, att han har lagt undan ett och annat, som pojken får ta’ ve’.
Du skall vara din trätobroder benägen, står det.
Och så ligger ägorna så bra intill hvarandra.
Och på den tiden blefvo Herodes och Pilatus goda vänner.
(Stannar och ser på gärdsgårdarna.)
Det där kunde en då lika gärna ha ogjordt.
(från höger.
Stannar och skuggar med handen öfver ögonen, seende på gärdsgårdarna.
Båda vända sig på en gång om och få syn på hvarandra.)
(efter en paus).
Nej, se god dag, Jan Anders.
Ja, jag är det.
Ska du titta på nybygget?
Du har också hitta hit, ser det ut till.
Är du ute för att se på midsommardansen?
De har majstång annars borta hos Petters (pekar åt vänster) och se’n tänker de dansa på logen hos Träskålaborna.
(Pekar åt höger.)
Då ska de här förbi då?
Ja, de ska det.
Då ska de väl titta på bygget här nere också.
(Gest åt gärdsgårdarna.)
Ja, det kostar dem inget.
Det var allt fin fägnad, jag fick hos dig häromsistens i vintrase, du Lars Anders.
Som man kokar, får man supa.
Som man bäddar på jola, får en ligga i helvetet.
Och sådan synden är, måste ock näpsten vara.
Men trätan om mitt och ditt har skilt mången från sitt.
Kom ihåg det, du.
Och ett hår då och då, gör människan skallig.
Det är så ja.
Men nu när gärd’sgård’n snart är oppe på båda sidor, så har vi då ingenting mer te träta om.
Ja, men när haren är flådd, så slåss hundarna om skinnet.
Vi är väl kristna människor och inga hundar.
Jo, det är sanning, det.
Hör du, Lars Anders, du har visst några funderingar.
Du är så milder i dag?
Jag tycker, du är inte så stor i truten, du heller.
Jo, si nu är det så, att jag tänker ta’ undantag.
Ja, se jag har ju ingen te ge’ undantag åt.
Men då har väl Karl Johan andra funderingar?
Det har han inte sagt något om.
Ja så, jag tänkte bara det.
Nej, men gammal räf går gärna i gammal glugg.
Och jag tänkte nu, jag skulle inte behöfva flytta från torpet, förrän de ska ha’ mig på kyrkgård’n.
Ja, se det är jag inte emot om.
Det vill jag gärna, att vi skulle vara sams för de årena, som är kvar, sa’ jag.
Se jag gick ut för att se på den där gärd’sgård’n.
Och jag gick ut för jag skulle titta på min.
Se, min son vill inte ha’ torpet, om de båda två ska stå kvar.
Han säger, att folk gör spektakel med dem.
Ja, se inte kan jag rifva ner min gärd’sgård.
Du kan väl inte det.
Hör du, Lars Anders, ska vi vara sams nu då, efter gärd’sgårdarna ändå är oppe?
Det ska vi. (Handslag.)
Gammal hund skäller inte i onödan.
Men hvad är det egenteligen, vi har grejat om i så många år?
Ja, det är inte så godt att säga.
Jag tror nu för min del, att alltihopa kommer från käringarna.
Tänka sig, att jag aldrig har kommit på det förr.
Det är käringarna, som har satt opp oss och retat oss och gjort oss rasande.
Jag minns när di Karolina gick och stal utåf vårat dricka.
Och jag minns, när di Brita Stina gick och tog bort äggena undan våra höns.
Ja, men det var Karolina, som börja’.
För det minns jag då precis.
Nej, det var då lögn.
För Brita Stina var du gifter med, innan jag hade tittat åt Karolina.
Ja, men se’n Karolina kom med, var det som eländet börja’.
För ho var fullfjädrad med detsamma.
Hör du, Lars Anders, den gamla ormen sitter allt i dig ännu, och jag tål inte, att du står här och skäller på min kvinna.
Du har väl lad’gård’n full med mina kalfvar, kan jag tänka mig, fast di snart inte kan komma öfver gärd’sgård’n, nu när han blir byggd.
Ska du stå där och göra dig stinn, för att du i tio år har proppat i dig utåf min goda mjölk?
Akta dig, din gamla räf!
Räf, sa’ du.
Passa dig själf!
(Gubbarna äro i färd med att flyga ihop.
I detsamma höres fiol, handklaver och triangel från vänster jämte röster, som närma sig.)
Nu ska vi inte bli arga.
Nej, det är väl inte värdt, att de ser, hur vi slåss.
Det är inte värdt att de får se oss allmänt.
Nej, för då blir det bara skoj och spektakel.
Om vi skulle gå in här i kolkojan.
Du sade’t.
Men då ska vi vara tysta.
Så ingen hör oss, ja.
(Båda in.)
HELA DANSFÖLJET (kommer under musik af en bondmarsch.
Det är unga och gamla.
Par om par.
JONAS dansar ensam.
Spelmännen gå i spetsen.
Tåget går ett par gånger omkring scenen, ut och in i kulisserna.
Så stanna de midt på scenen.)
Första Bondpojken.
Om vi nu skulle titta på bygget?
Andra Bondpojken.
Ja, har ni sett ett så’nt elände.
De står där och titta fult på hvarandra precis som Lars Anders och Jan Anders. (Skrattar.)
Ser ni, den ene gärd’sgård’n, han går i krök precis som Lars Anderses grömma näsa.
Och den där andre han står och knekar rakt som Jan Anders gör i knäna.
Hör ni, pojkar och flickor?
Ska vi inte ta’ oss en dans här på kolbotten, innan vi går te’ logen?
Ska ni ha en scottish?
(Man dansar scottish, hvarefter tåget åter ordnar sig och försvinner till höger under samma marsch som förut.
Dansen utföres detaljeradt som en pantomim.
Lars Anders och Jan Anders komma ut.
De se sig omkring, sätta sig så på hvar sida midt på scenen.)
Det var åt oss det där du, Jan Anders.
Det var så, ja.
Tänk, hvad de nu ska bli snopna, när de hör, att vi har gjort fred här midt i skogen.
Det kan de gärna ha.
(Man hör åter ljudet af ett handklaver.)
Hvad är det där, du?
Det är väl Petters pojkar, som kommer efter till logen.
(Gubbarna dra sig undan i fonden.
I detsamma höres tydligt bakom kulissen):
Det bodde två gubbar i skogen –
De voro så våta om foten, etc.
Hvad är det för e’ visa?
(Sången fortsätter):
Han var den värsta i lanne’
Å hut i helsinge!
Två Pojkar
(inkomma).
När Brita mjölkade korna –
Och den som visan gjorde –
(Pojkarna försvinna till höger.
Man hör i kulissen):
Och den som sedan skrefna’
det var Lars Anderses Lena.
Den elemenskade Jonas!
Ja så, det var den visa han mente!
Hocken Jonas?
Min dräng, vet jag – den förgjordade gapakäften.
Leka med elden
Leka med elden.
Fadern, 60 år, rentier.
Modern, 58 år.
Sonen, 27 år, målare.
Sonhustrun, 24 år.
Vännen, 26 år.
Kusinen, en 20-års flicka.
Sceneri.
En glasveranda, inredd till salong.
Dörr utåt trädgård, och åt sidorna.
På en badort i våra dagar.
SONEN (sitter och målar).
SONHUSTRUN (in, morgonklädd).
Är han uppstigen än?
Axel! -- Hur skall jag veta det?
SONHUSTRUN.
-- 56 -- SONEN.
Jag trodde du gick och såg efter.
Å skäms!
Om jag inte visste, att du aldrig kunde bli svartsjuk, skulle jag börja misstänka dig att vara det!
Och om jag inte visste, att du aldrig kunde bli mig otrogen, skulle jag nu börja dra' öronen åt mig.
SONEN. SONEN.
Du hörde ju att jag sade: om...
Hvad vår vän Axel beträffar, så vet du att jag icke värderar någons sällskap som hans, och när så lyckligt är, att du delar min sympati för den stackars sönderslitna själen, så är ju allt väl!
Han är en olycklig människa, men nog förefaller han bra besynnerlig ibland.
Hvarför reste han till exempel så hastigt ifrån oss förra sommar'n, utan att ta afsked en gång och utan att få sina saker med?
Ja, det var en underlig historia!
Jag trodde han var kär i kusin Adèle.
Trodde du det?
SONEN. SONHUSTRUN.
-- 57 -- SONEN.
Ja, men nu tror jag det inte mer!
Mamma inbillade sig, att han återvändt till sin hustru och sitt barn.
Äro de inte skilda?
Inte riktigt ännu, men han väntar hvarje dag på utslaget.
Trodde du, att han var kär i Adèle?
Och det har du inte sagt förr!
Ja, om de kunde komma tillsammans, tror jag det skulle bli ganska bra.
Adèle är en döddansare...
Då känner du henne bra lite!
Hon har en charmant figur, men om hon har några passioner... det vill jag lämna osagdt.
Om hon har?
Har hon?
SONHUSTRUN. SONEN. SONHUSTRUN. SONEN.
Ja, när hon bryter ut en gång...
Nej, verkligen!
Det tycks intressera dig?
-- 58 -- SONEN. SONHUSTRUN.
På ett visst sätt!
Hvad på för sätt?
Du vet att hon stod modell för mig som simmerskan...
Ja, det vet jag nog!
Hvem har inte stått modell för dig?
Men du kunde vara så god att inte visa dina studier för hvem som helst...
Se så, nu är gumman här!
MODERN (in, illa klädd med en stor japansk hatt och bärande en matkorg).
I dag ser du ut som fan själf, mamma!
Så artigt!
MODERN. SONHUSTRUN. SONEN. SONHUSTRUN.
Knut är då förfärlig.
Men hvad har du handlat för godt?
Å, jag har fått så rara flundror...
Andungar?
De kunde ha varit lite fetare... känn här under bröstet.
SONHUSTRUN. SONEN (gräfver i korgen).
-- 59 -- SONEN.
Jag tycker brösten äro vackra, jag?
Nå, ni fick er vän hit igen, i går kväll!
Vår?
Det är Kerstins vän!
Hon är alldeles galen i honom!
Jag trodde de skulle kyssas i går afton, när han kom!
Du skall inte raljera så där, Knut, för den som leker med elden ...
Jag förstår, men jag är för gammal, ser du!
Och för öfrigt, tycker du att jag ser ut som jag skulle behöfva vara svartsjuk?
Det är väl inte det yttre ... eller hur, Kerstin?
Jag förstår inte alls hvad ni menar!
Akta dig, du!
MODERN (slår henne lätt på kinden).
MODERN. SONEN. MODERN.
Kerstin är så rysligt oskyldig, och du, din gamla nucka, ska inte gå och förstöra henne!
Ni har ett sådant otäckt sätt att skämta, så att man aldrig vet när ni menar allvarsamt!
-- 60 -- SONEN.
Jag talar alltid allvarsamt.
Man skulle kunna tro det, för du skrattar aldrig, när du säger dina gemenheter!
Jag tror att ni är grälsjuka på morgonen... har ni inte sofvit godt i natt?
Vi har inte sofvit alls!
SONEN. MODERN.
Nej, vet ni, nu går jag min väg, annars får jag bannor af pappa.
Pappa, ja!
Han är väl ute och går sin morgontur med Adèle!
Är du inte svartsjuk, du?
Ja, men det är jag!
MODERN. SONEN.
På hvem då?
Om jag får fråga?
På gubben, naturligtvis.
-- 61 -- MODERN.
Hör du, Kerstin, du, du har kommit in i en ljus familj!
Ja, om inte jag kände Knut så väl, och om jag inte vetat förut att de här artisterna äro ett särskildt folk, skulle jag verkligen inte kunna säga hvar jag vore hemma emellanåt.
Ja, jag är artist, men pappa och mamma är brackor...
Du är visst en bracka, du, som aldrig har förtjänt ditt bröd själf och är så gammal.