Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag-utskottet, till hvars yttrande detta memorial blifvit remilteradt, har tagit detsamma i öfvervägande; och som ostridigt är, att åtskilliga olägenheter kunde uppstå, derest Konsistorierna i riket, hvilka med domaremaktens utöfvande, i vissa fall, förena skyldighet att vaka öfver eklesiastike embels- och tjenstemäns förhållande i och utom tjensten, samt befordra härom gifna utslag till verkställighet, vore i saknad af den i sistnämnde afseende nödiga upplysning, om samma utslag vunnit laga kraft eller kommit genom besvär under högre Rätts pröfning; alltså och då ifrågaställa föreskrifter, hvilka, på sätt omförmälda författning gifver vid handen, tillkommit för undanrödjande af förrberörda olägenheter, jemväl synas lämpligast leda till ändamålet, får Utskottet, som destomindre kan hemta skäl för samma föreskrifters borttagande från den af motionären åberopade omständighet, att Konsistorierna i allmänhet skola få del af anförda besvär för att deröfver sig utlåta, som infordrandet af Konsistoriernas utlåtanden i alla derifrån fullföljda mål icke är i lag påbjudet, samt Konsistorierna dessutom på denna väg ej kunna erhålla den tidiga upplysning i ofvannämnde hänseende, som är behöflig för iakttagande af hvad dem åligger, vördsamt tillstyrka, att Andreas Bengtssons förevarande motion icke måtte biftilas.
Ank. till Exp. Utsk. den 3 Mars, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition (N:o i5) med förslag till förordning angående färla"s-inteckning.
Då de i allmän lag och serskilda författningar spridda stadganden i afseende å säkerhet för förlag, som gifves till bergs- och brukshandleringar, Lag-Vtskottets Betänkande , N:o 26. 3 fabriker, handtverk eller hafsfiskerier, skola befinnas dels ofullständiga och icke nog allmänna, dels ock, ehuru afseende likartade förhållanden, icke sins emellan öfverensstämmande eller lämpade efter de för inteckningar i fast egendom gällande föreskrifter, och då det således syntes vara af vigt, att ändamålsenligare och å dylika aftal, så vidt ske kan, utan åtskillnad tillämplige lagbud meddelas och i en enda författning sammanföras, har Kongl. Maj:t, efter Statsrådets och Högsta Domstolens hörande, uti en till Rikets Ständer allåten nådig proposition, till antagande framställt ett så lydande förslag: ”Med upphäfvande af hvad om förlagslån och fclrlagsfordringars intecknande och betalningsrätt nu är genom serskilda författningar stadgadt, samt med ändring af handelsbalk ens ty kap. y § sista punkten, dels så vidt förlags fordran derigenom tillerkännes förmånsrätt utan inteckning, dels ock hvad angår den fråga, uti hvilket gods förmånsrätten skall gälla, varder förordnadt som följer: § ^ G ifver någon förlag i penningar eller varor att anlägga eller drif va bergsbruk, fabrik, verkstad eller annan inrättning till beredande eller förädling af råa ämnen, ege förlagsman låta förlaget intecknas, på landet hos Häradsrätt och i stad hos Rådstufvurätt, inom hvars domvärjo bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen arilägges eller finnes; och njute sedan, i den ordning, sista punkten af y $ i iy kap. handelsbalken bestämmer, förmånsrätt i det, som tillverkadt är, samt i de för tillverkningen nödiga råa ämnen, i fordringar hos arbetare eller andra för sådana förskott i penningar eller varor, som till brukets, fabrikens, verkstadens eller inrättningens drift lemnade blifvit, så ock i all den lösegendom, vare sig redskap, dragare eller annat, sorn till bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen hörer.
Då i stad Rådstufvurätt icke finnes, vare Häradsrätt i orten behörig att inteckning meddela. 5 2.
Hvar, som lemnar hafs- eller saltsjöfiskare förlag till fiskets idkande; ege ock låta det intecknas vid Häradsrätten eller Rådstugurätten i orten, der fiskaren har sitt. hemvist - och njute sedan förmånsrätt i fiskarens fångst, fartyg och fiskredskap, Under iakttagande af den ordning ibland borgenärer, som med det i $ 1 åberopade lagrum instämmer.
Lag-Utskottets Betänkande, N.o 26. § 3.
Är förlagsinteclning gifven för jleras fordringar , och räcker ej godset till för alla, håfve den, sorn äldre inteckning eger, företräde.
Ont inteckningar å en rådstufvudag vare lag samma. § 4.
Ej må förlagsinteckning gifvas utan för visst öfverenskommet belopp i penningar eller varor, eller utan skriftlig, genom vittnen styrkt eller ock inför Rätten af låntagaren erkänd handling, deruti så väl försträckningens egenskap af förlag för viss uppgifven inrättning och, när detta lemnäs till något af de i § 1 nämnda ändamål, jemväl stället för inrättningen upptages, som ock låntagaren medgifvit, att sådan inteckning tagas får.
Å landet må förlagsinteckning ej sökas utan vid lagtima ting. § 5.
Inteckningen skall förn jas inom tio år, sedan den beviljades och ytterligare inom tio är efter hvarje förnyelse; njute dock fordringsegaren förmånsrätt enligt första inteckningen.
Försummas den förnyelse, vare inteckningen förfallen.
§ Har flyttning af bruket, fabriken , verkstaden eller inrättningen skett till ort under annan Rätt, än den, hvarest inteckningen blifvit beviljad, vare då Härads eller Rådstufvurätten i den ort, dit rörelsen förflyttad är, behörig att förnyelse af inteckningen meddela Sammaledes vare ock den Härads- eller Rådstufvurätt, hvarunder i § 2 omnämnd förlagstagare. efter skedd flyttning af hemvist, bosatt är, behörig att frågan om förnyelse af inteckning för honom gifvet förlag upptaga.
I dessa fall skall, vid äfventyr af intecknings rätt ens förlust, förnyelse af inteckningen sökas hos Rådstufvurätt inom seac månader, och hos Häradsrätt sednast vid det lagtima ting, som infaller näst efter sex månader, räknade från slutet af det år, hvarunder innehafvaren af bru - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26. 5 ket, fabriken, verkstaden eller inrättningen blef derföre, eller fiskaren för sin rörelse, på nya stället till skatt antecknad. § * I öfrigt skall angående förlagsinteckning tillämpas hvad om inteckning i fast egendom stadgadt är.
Denna förordning träder i verksamhet från och med deni Juli 1849- Förut meddelade förlagsinteckningar bedömas efter ditintills gällande föreskrifter, men böra hos Rådstufvurätt inom ett år från nyssnämnde dag och hos Häradsrätt sednast vid det lagtima ting, som infaller näst efter samma års utgång, samt deruppå vidare, enligt hvad i 5 och 6 stadgadt är, förnyas för att bibehålla sin förmånsrätt.’'
Sedan samtlige Riksstånden till Lag-utskottets behandling öfverlemnat förenämnde nådiga proposition, bar Utskottet tagit densamma i öfvervägande; och får nu Utskottet deröfver sig vördsamligen utlåta:
Det loista stadgande i gällande lagstiftning om förlag återfinnes i sista moni. af 7 § i handelsbalkens 17 kap., hvilket innehåller, att den, som gifver förlag alt dermed drifva bergsbruk eller audre sådane verk, njuter förmån till det, sorn dermed tillverkadt är.
Härigenom var likväl icke någon bestämmelse meddelad, angående sjelfva förlagskontraktéts väsende eller formella beskaffenhet, ej eller några iakttagelser ålagde för lösgifva re för åtnjutande af omförmälde förmån, den der således ökade antalet af de tysta förmånsrätlerne.
Dessa omständigheter, i förening med ett utsträcktare bruk af förlag, hafva ock framkallat serskilda föreskrifter.
Då man granskar samma föreskrifter, fästes efneilertid i främsta rummet uppmärksamheten vid dem, som angå förlag vid bergs- och brukshandteringen och som innefattas i den af Kongl. Majit den 24 Februari 1748, efter samråd med Rikets Ständer, utfärdade förordning med deri sedermera skedde förändringar.
Sedan berörda författning angifvit, att r,under ordet förlag förstås sådant lån, antingen i penningar eller varor, som gifves förut på metaller eller mineralier af hvad namn de äro, och till alla de råämnen, som fordras till sjelfva tillverkningen och dess utförsel,” uppdrages till en början en bestämd skillnad i afseende på förlagslån, gifne till bergsmän och till ståndspersoner eller bruksegare.
Så stadgas: att ingen annan eger gifva förlag uti bergsmansståndet, än bor - Lag-Utskottets Betankandej IV.-o 26. gare och handlande i städerne, så ock bruksegare eller idkare å landet samt att flere förläggare ej på samma gång må tagas; hvaremot så väl handlande, som andre äro berättigade att förlägga ståndpersoners jern- och andre verk jemte ädlare verk och grufvor, utan inskränkning i deras antal.
— Men utom dessa två arter af förlag omtalas ännu en tredje, nemligen sådant förlag, som bruksegare eller idkare gifva på malm, kol, andre råämnen, samt dagsverken och körslor, till antingen egne torpare, kolare och brukshemmans åboer, eller andre, hvilkas hemman äro lagde till nyttjande under sjelfva verket.
För att åtnjuta förlagsrätt d. v. s. företrädesrätt till betalning hos förlagstagaren, blef emellertid föreskrifvet, att förlagskontraktet skulle i alla händelser skriftligen upprättas och offentliggöras.
Men i senare hänseendet har ett olika förfaringssätt blifvit påbudet.
Det förlag, som lemnäs till bergsmän, skall nemligen antecknas i Bergstingsrättens dombok och sedan, genom byttefogden, kungöras å hyttebacken.
Hvaremot en förläggare till jern- och messingsbruk och kopparhamrar bör uti Bergskollegium låta inteckna förlagsafhandlingen.
Dock är från sistnämnde föreskrift undantag gjordt, hvad angår kopparförlag vid Stora och Nya Kopparberget, hvilket för förlagsrättens bevarande blott behöfver inskrifvas i Grufverättens dombok.
Förlager, som af bruksegare lemnäs på kol m. m., hvarom ofvan förmäles, och de, som gifvas för bedrifvande af grufvor utaf ädlare metaller och mineralier, skola åter intecknas hos Bergstingsrätten.
Den skillnad, som således är gjord vid offentliggörandet af de serskilde förlagsaftalen, sträcker sig jemväl till desammas verkningar.
Man finner alltså, hurusom förläggare for intecknade förlagsfordringar, åtnjuta företrädesrätt bos bergsmän i tillverkning, så väl som rede, dragare och körredskap samt i hemmanet näst efter dem, som låtit sina fordringar å Häradsting inteckna; och hos bruksegare uti inventarier och effekter samt annan lös och redbar egendom, dock ej fastigheter; att den, som förlägger grufvor af ädlare metaller, har förmånsrätt till betalning uti sjelfva grufvan, dess åbyggnad oeh effekter; alt förläggare vid Stora och Nya Kopparberget alltid eger företräde till förlagstagarens koppar, nasgods, trottsten, malm, kol och ved, som af bruket härrörer, samt till hans hytte- och grufvedel, så framt ingen derpå vid behörig domstol erhållit äldre inteckning; och sluteligen att bruksegare, för förlag till kolare och åboerj har företrädesrätt till deras dragare celi körredskap.
Men utom dessa stadganden äro äfven åtskilliga bestämmelser meddelade, dels angående vilkoren, huruvida förlagslån må gifvas, dels om öfrige för - Lag-Utskottels Betänkande, N.o s5. 7 läggares och förlagstagares genom kontraktet uppkomna ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, dels ock för bibehållandet af ordning och reda emellan kontrahenterna.
Äfven dessa bestämmelser äro olika, med afseende 5 det verk eller ändamål, hvartill förlaget blifvit lemnadt.
Men i allmänhet har emellertid den grundsats uttalats, enligt hvilken en förläggare är att betrakta såsom en förskoltsgifvare på blifvande tillverkning eller egentligen en förlagstagarens medinteressent för samma tillverkning; och af sådan anledning benämnes förläggandet af ifrågaställde verk än ”förlagshandel’’ och än ”förlagshandtering, ” hvilket förhållande utöfvat ett märkbart inflytande vid bestämmandet af kontraktets väsende, form och följder.
Enahanda grundsats har ock gjort sig gällande i öfrige angående förlag utfärdade författningar, som utsträcka förlagsrätten till andra, än ofvanomförmälde verk och inrättningar.
Efter det i manufaktur- och handtverkeriprivilegierne den 29
Maj 1739 stadgadt blifvit, att förlagsman är den, som förskjuter till manufakturer, fabriker och handtverkerier rudimaterier, viktualievaror och penningar, att derför njuta och taga dess ersättning uti tillverkade varor, samt att han bor hägnas och skyddas vid den rätt, som, enligt 17 kap. 7 § handelsbaden tillkommer förläggare i gemen, förordnades dels i reglementet för handeln i Stockholm den 27 Oktober 1749, att den, som åslundar att der ”träda i en sådan förlagshandel,”bör dertill erhålla Magistratens tillstånd, med skyldighet likväl att hos samma myndighet uppvisa och låta anteckna sitt slutna förlagskontrakt, så framt han vill åtnjuta den rätt, som nämnde lagrum tillägger förlagsman, dels i 5 art. 5 § af Kongl. Hallordningen den 7 April 1770, att den, som förlägger ordentligen inrättade manufakturverk och fabriker, njuter säkerhet i verkets effekter, om förlaget blifvit lagligen intecknadt vid Hallrätten, dels ock, genom reglementet för Eskilstuna fristad af den 2 Mars 1833, att den, som åt tillverkare af såkallade fristads-aibeten meddelar förlag af verktyg, rudimaterier, födoämnen eller penningar, samt åstundar njuta säkerhet i manufakturverkstadens effekter, skall ställa sig till efterrättelse, hvad Hallordningen i sådant afseende föreskrifver.
Den förmån, som följaktligen är vorden tillagd förläggare af manufakturier, fabriker och handtverkerier, har sluteligen likaledes blifvit förunnad den, som lernnar Nordsjöfiskare i Götheborgs och Bohus län förlag i penningar eller varor.
Jemlikt Kongl, stadgan den 21 Juni 1774, njuter nemligen denne, derest han låtit förlaget hos vederbörande Magistrat eller Häradsrätt lagligen inteckna, ”förmånsrätt i fiskarens fiskefångst, fartyg och fiskredskap till 8 Lag-VIskotlets Betänkande j N.-o 26. sin fulla förnöjelse på samma sätt som förläggare till bergsbruk och manufakturverk en sådan säkerhet och förmån åtnjuter.”
Om man, efter denna redogörelse för lagstiftningen angående förlag, sammanfattar hufvuddragen i densamma, så finnes, hurusom rättigheten att, med åtnjutande af förlagsrätt, gifva förlagslån i ofvanuppräknade industrigrenar, blifvit än inskränkt till vissa personer, än gjord beroende af serskildt tillstånd och än lemnad öppen för hvar och en; att lagstiftningen i flera fall uttryckligen utstakat vilkoren, hvarunder omförmälda lån må lemnäs och dermed begränsat friheten i aftalet; att någon allmän grund icke är antagen för vidsträcktheten af företrädesrätten lill betalning af desssa lån; samt att, för erhållande af denna rätt, icke allmänna domstolar måste sökas, utan serskilde, dervid åter ståndskillnad kommer i fråga.
Då man härmed jemför de stadganden, hvilka Kongl. Maj:t nu i nåder föreslagit Rikets Ständer att, med upphäfvande af hvad om förlagslån samt förlagsfordringars intecknande och betalningsrätt genom serskilda författningar är stadgadt, i stället antaga, så inhemtas, hurusom Kongl.
Maj:t derigenom åsyftar att göra rättigheten att gifva förlag öppen för hvar och en; att bestämmelser af vilkoren för förlagsaftalet städse må blifva beroende på kontrahenternas fria öfverenskommelse; att enahanda grundsats i afseende på vidsträcklheten af förmånsrätten skall gälla för alla förlagslån; och att bevakandet af denna rätt bör ske vid de allmänna domstolarne.
Innan Utskottet emellertid ingår i närmare granskning af de sålunda föreslagna stadganden, anser Utskottet sig böra erinra, huruledes de förhållanden, som till en del synas föranledt de olika föreskrifterna i afseende på förlag vid bergs- och brukshandteringen, nu mera ej ega rum.
Då dessa föreskrifter meddelades, var nemligen rättigheten alt besitta bergsmanshemman inskränkt till Bonde-ståndet.
Men denna inskränkning upphörde redan år 1810, då hvarje svensk man, till hvilken klass af medborgare han räknas må, blef berättigad att förvärfva och besitta fast egendom och jord af hvad natur som helst.
Att likväl förklaringsgrunden till alla de olikheter, som i omförmälda föreskrifter förefinnas, ej ensamt kan sökas i berörde omständighet, torde ej behöfva sägas.
Tidens åsigter så i industrielt och ekonomiskt hänseende, som i fråga om lagstiftning, utöfvade jemväl sitt inflytande, och det är derföre, som förevarande lagstiftning bär spår af den korporationsoch skråanda, som under tidernas lopp vikit undan och lemnat rum för en friare utveckling.
Priu - Lag-Utskottets Beldnkanclej N.o 26.
B Principen för lagstiftningen i denna del var emellertid att befordra industriel verksamhet i alla riktningar.
Och som förlag ansetts behöfliga för så väl bergsbruk, som manufaktur-, fabriks-, handtverks- och fiskerinäringarne, har man sökt uppställa sådane föreskrifter, som lända till både gifvar nes och tagarnes fordel och säkerhet, hvilket varit anledning till den mer och mindre vidsträckta företrädesrätt i förlagstagares egendom, som förlagsgifvare nu åtnjuta eller till den så kallade förlagsrätten.
Någon egentlig afvikelse från sjelfva principen i lagstiftningen finnes således ej i det nådiga förslaget.
Hvad detsamma i 4 § innefattar i afseende på kontraktets yttre eller formella beskaffenhet öfverstämmer äfven hufvudsakligen med hvad redan finnes stadgadt, utan att likväl lägga band på den frihet i aftal, som i frågor af förevarande art icke rättvisligen lärer kunna inskränkas.
Under Utskottets öfverläggningar har emellertid betänkligheter blifvit yttrade emot bibehållande af förenämnde företrädesrätt i förlagstagarens lösa egendom; och det kan ej heller förnekas, att samma rätt innefattar ett undantag från de allmänna reglorna, för sakrätts förvärfvande genom pant af lösegendom och inteckning i fast.
Men om man tager i betraktande förenämnde näringars nytta och inflytelse på allmänna välståndet samt angelägenheten att bereda jemväl mindre bemedlade personer tillfälle att, till dessa näringars bedrifvande, kunna erhålla försträckningar emot säkerhet i den lösa egendom, som de sjelfva innehafva och hvilken ofta är den enda säkerhet, de kunna lemna, äfvensom att den, som förskjutit medlen till en närings idkande, har på billighet och rättvisa grundadt anspråk, att framför andra förlagstagares fordringsägare tillgodonjuta betalning for sitt förskott af de tillgångar, som derigenom blifvit beredda, så synes ifrågaställde företrädesrätt vara tillfyllest rättfärdigad.
I afseende på vidsträcktheten af denna rätt är åter förslaget, på sätt redan är antydt, i så måtto afvikande från gällande lagstiftning, att någon skillnad ej blifvit gjord å beskaffenheten af den handtering, till hvilken förlaget lemnals.
Man har nemligen trott att då allt förlag, till hvilkendera af ifrågavarande näringar det gifves, har till syftemål att sätta idkaren i stånd att densamma utöfva och bedrifva; då för alla sådana näringar, utan afseende å deras skiljaktighet eller idkarnes olika stånd, fordras inventarier och redskap, och för de flesta äfven råa ämnen, såsom nödiga förlag till tillverkningars åstadkommande eller yrkets utförande; och då, beträffande bruk, fabriker och andra dylika inrättningar, deras egares fordringar hos aibetare eller andra för sådana förskott i penningar eller varor, som lill inrättningens Bih. till R.
Prat. 184l och 1848, 7 Sami. 1 Afd g Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N;o a5. drift blifvit gifaa, jemväl i viss mån kunna anses hafva genom förlaget oeb för handteringens skull tillkommit, — förmånsrätten i allmänhet bör utsträckas till de flera nyss uppräknade föremål.
Någon utsträckning af samma rätt sker dock ej mer än i vissa fall.
Deremot inskränkes dea i flera hänseenden; och då antaglig grund saknas till de skiljaktigheter, som i denna del föreånnas i gällande lagstiftning, samt föreslagna bestämmelsen härutinnan innefattar en säkrare ledning för urskiljande af den egendom, deri företrädesrätt eger rum, än den som är lemnad i de särskilda oftast obestämda stadganden, hvilka nu måste följas, lärer, då berörde bestämmelse enligt Utskottets omdöme hvilar på rättvisans grunder, någon betänklighet emot antagande deraf ej heller böra uppslå.
•För lämpligheten af öfriga föreslagna stadganden torde vara nog att erinra, hurusom desamma äro öfverensstämmande med i lagstiftningen redan antagna grundsatser och följaktligen ländande till enhet derutinnan, samt alt säkerhet och ordning derigenom synas blifva befordrade; och då det är af vigt, att lagstiftningen utbildas i jemnbredd med nationens utveckling, och således att de lagar, som bära prägel af andra åsigter än de i allmänhet gällande , jemkas till öfverensstämmelse dermed; och då spridda stadganden i samma ämne lätteligen leda till osäkerhet, anser Utskottet sig vördsamt böra tillstyrka, det måtte Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga proposition lemna bifall.
Reservation er : af herr ågrell, med hvilken riksdagsfullmäktige Johan Johansson från Öjebro län och Olof Pehrsson från Gefleborgs län sig förenat: ”Då förlags-inleckning innefattar ett undantag från allmänna grunderna för sakrätts förvärfvande genom pant af lös- och genom inteckning i fast egendom, anser jag ett sådant undantag, ehuru i redan gällande lag till en del medgifvet, snarare böra upphäfvas, än gifvas den ytterligare utsträckning, som Utskottet nu beslutat.
Alla undantagslagar äro mer eller mindre skadliga, och den nu föreslagna kommer utan tvifvel alt vid dess tillämpning medföra många olägenheter.
Förlagsaftal är i sjelfva verket icke annat, än en serskild art af de så kallade lösöre-afhandlingarna, hvilka i allmänhet blott innefatta ett pantkontrakt, utan att tradition eger rum.
Genom den legala form man velat gifva åt förlagskontraktet, förmedelst dess intecknande, vin - Lag-Utskottets Betänkande N;o 16.
11 nes ingen större säkerhet för förlagsgifvaren, enär det alltid kommer att bero på förlagstagaren alt vårda och behålla den i hans värjo befintlige pantforskrifne egendomen.
Deremot skall den ifrågavarande företrädesrätten, synnerligast då den nu jemväl blifvit medgifven i förlagstagarens fordringar, komma att, i likhet med de redan förhatliga lösöreköpen, gifva anledning till bedrägerier af hvarjehanda slag.
Vidare förekommer stadgandet i 1 § af den föreslagna förordningen så sväfvande och obestämdt, att domaren, i händelse förlagstagare gör konkurs, och tvist uppstår emellan borgenärerna, hvilka effekter, persedlar och fordringar böra inbegripas under förlagsinteckningen, i de flesta fall skall råka i villrådighet, huru författningen må rätteligen förstås och tillämpas.
På dessa skäl finner jag mig höra afstyrka bifall å Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga proposition.'*
Af herr Wahlund j uti hvilkens yttrande herr lektor Wallman och riks-, dagsfullmäktigen Pehr Sahlström från Stockholms län instämt: ”Då den åsigten med skäl gjort sig gällande, alt undantagslagar icke höra utan de mest giltiga orsaker bibehållas, finner jag för min del mindre lämpligt, att, på sätt Utskottet föreslagit, icke allenast åter upplifva författningarna angående förlags-inteckningar, de der göra undantag från allmänna regloina för sakrätts förvärfvande, utan äfven gifva dessa inteckningar en utsträckning, som de förut icke egt.
Vid de tider berörde författningar utfärdades, förefunnos giltiga skäl för vidtagande af åtgärder, som kunde lifva och upphjelpa de i förfall varande näringarna.
Penningebristen i landet var då särdeles tryckande, och alla egendomar inom bergslagerne besutos uteslutande af det i fattigdom försänkta Bonde-ståndet.
Nu deremot är förhållandet väsendtligen olika.
Egendomarna inom bergslagerna få nu mera besittas af hvarje svensk man; välmågan inom Boude-ståndet, särdeles den del deraf, som idkar bergsbruk, är lyckligtvis i jemt tilltagande; samt peuningetiilgången fullt tillräcklig om icke ymnig.
Följden häraf har äfven varit, alt ordentliga och redbara bergsbruksidkare högst sällan begagnat sig af den i Kongl, förordningen den 24 Februari 1748 dem anvisade utväg, att emot sin lösa egendoms intecknande erhålla förlag, men deremot äro de fall icke sällsynta, att på obestånd komna bergsbruksidkare bevilja sådana inteckningar för att hetäcka anhöriges och i granskapet boende personers fordringar, som ofta icke härleda sig från lemnade förlager till bergsbrukets drift.