Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag-Utskottet, hvars yttrande i denna fråga blifvit infordradt och som erhållit del af den inom högvördig» Preste-ståndet af hr doktor Thomanders förenämnda yrkande framkallade diskussion, har af densamma och de upplysningar, sorn Utskottet dessutom sig förskaffat, inhemtat: att, sedan nu ifrägaställda Lag-förslag blifvit till Kongl. Majit af kommitterade öfverlemnade, Kongl.
Majit låtit meddela samtliga
Domkapitlen i riket föreskrift att öfver dessa förslag afgifva utlåtanden; — att denna Nådiga föreskrift emedlertid ej varit slutligen fullgjord förr än i September månad år 1850; —samt att Kongl. Majit derefter uppdragit åt hr prosten Cnatlingius, att utarbeta en jemförelse-tablå emellan gällande Kyrko-lagstiftning och kommitterades förslag, med upptagande af de anmärkningar, som emot samma förslag blifvit af Domkapitlen gjorda, hvilken tablå innevarande är fullbordats och i underdånighet till Kongl. Majit aflemnats.
På hvad punkt frågan sig befinner, synes häraf.
Att Kyrko-lagstidningen i sin helhet klafver förbättring, kan icke förnekas.
Omkring halftannat sekel har, på sätt ofvan är visadt. förflutit, sedan behofvet af dess allmänna revision insågs, och dc arbeten började, som man hoppades skulle leda till ändamålet; och de flere förslag, som vid detta riksmöte för tillvägabringande af förbättring i denna del af lagstiftningen blifvit gjorda, vittna ytterligare om brister, som påkalla en mera genomgripande reform.
Men Utskottet anser likväl Rikets Ständer ej böra, i anledning af nu gjorda framställningar, ingå i pröfning, huruvida reformen b lifver ändamålsenlig medelst antagandet af oftannämnde Lag-förslag.
Frågans vigt och betydelse för samhället fordrar den mognaste pröfning, dess vidt omfattande beskaffenhet den största omsigt och sorgfälligaste granskning.
Det var ock derför, som Rikets Ständer i ämnet vände sig till Konungen' och det synes äfven vara genom honom, som ärendet kan blifva qndcrstäldt Ständerne så boredt och pröfvadt, att Ständerne med full tillförsigt kunna fatta sitt beslut.
Nu har ock Kongl. Majit, efter hvad anmärkt är, ing keuitat yttranden från kyrkans ansvarige målsmän; meu äuuu har ej Högst* 4 Lag-Utskollefs Betänkande, N:o 33.
Domstolen öfver förslagen sig yttrat; och dea ledning, man deraf vid frågans bedömande kan erhålla, bör icke saknas.
De åtgärder, Kongl. Maj:t vidtagit för lösning af denna samhäilsvigtiga angelägenhet, ingifva emedlertid den förhoppning, att den i en ej alltför aflägsen framtid skall varda löst på ett för fosterlandet välgörande sätt.
Utskottet får alltså vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande motiomr ej mätte till någon ridare åtgärd föranleda.
Auk. till Kxp.-Ulsk. dcu * Jimi 1854, kl. 2 <*■ m. M Betänkande, i anledning af wuckla motioner, angående friheten.
De till Lag-Utskottet i detta ämne öfveriemnado motioner hafva blifvit väckta inom högloflig» Riddersknpet och Adeln af friherrarno <'rentz, S., och Cedarström, T.t samt herr Tersmeden, P. B., och inom v alio Diga Borgsre-ståtfdet af herrar Spängberg och Henschen, hvilk* yrkat: a) Friherre Gederström o«h henr Tersmeden: att 1 .kap» 3 j!j 'iRs^gprnings-balken, 7 kap. 4 § Ärfda-balkcn »arnt 1 kap. 2 § Kyrko-lagcti, enligt hvilka den, sorn faller från var rätt» Kvangolisk» lära och träder till en villfarande, skall, der han ej later sig rätt», förvisas riket samt förlora tätt HH: Lag-Utskottets Betänkande, N:o 33. 5 arf och annan borgerlig rättighet inom Sveriges rike, måtto upphäfva-? och tilt ail verkan förfalla; b) Friherre Creutz: att Norrska Dissentcr-lagen af år 1845 måtte till lag här i landet varda antagen samt, i sammanhang dermed, alla de lagar, sorn lägga binder i vägen för en fri religions-öfning afskaffas; c) Herr Henschen: att berörde Dissenfcr-Iag matte upphöjas till lag äfven För Sverige, med de ändringar, sorn Lag-Utskottet kan finna nödiga, dock »•i att den ej kommer att gälla-för dem, som tillhöra Grekiskt- eller Romersktkntholska kyrkorna, mormoner eller de sekter, hvilka regeringen, efter Theologi? k a Fakulteternas hörande, anser skadliga för det borgerliga samhällets val; äfvensom att, i följd deraf, förenämnde lagrum samt dermed sammanhängande »tadganden varda så modifierade, att de fortfarande kunna tillämpas på de leii gions-bekänn are och sekter, för hvilka
Disscnter-lagen ej blir gällande; och «1 uiligen d) Herr Spängberg: att, med npphäfvandc af alla hittills gällande lagar, rörande affall frän Lutherska trosbekännelsen, stadgas måtte: c att den, till främmande trosbekännelse hörande, prest eller annan person, som antingen döper och i vilsefarande trossatser uppfostrar barn af Lutherska trosbekännare, äfven när sådant sker under sken af barmhertighet eller med föregifvande, att det egt rum på begäran, eller på annat sätt lockar och förleder sådan trosbekännare till affall från Stats-kyrkan, eller genom meddelande af undervisning i främmande trossatser, dop, konfirmation eller annan dylik åtgärd, medverka* till dess affall från Stats-kyrkan, skall förvisas riket; men att den, som affallif, törst skall af sin själasörjare och, om sådant ej finnes tillräckligt, inför veder-, börande konsistorium uppmanas att återvända till sina fäders tro och, om han icke låter sig deraf rättas, suspenderas från utöfningen af alla medborgerliga rättigheter, intilldess han sig bättrar och erkänner sin villfarelse?.
I sammanhang härmed har Utskottet till pröfning äfven företagit ett af herr Tersmeden särskildt väckt förslag, att Kongl, kungörelsen den 24 Januari 1781, så vidt den förbjuder bevistande af främmande religions-öfningar,' mätte upphäfva?.
Hvad nn först angår frågan om rcligions-frihet jemte införande af Norrska ..
Disscnter-lagen, som medger dem, hvilka bekänna sig till kristna religionen, utan att vara medlemmar af Stats-kyrkan, att hafva fri offentlig religions-öfning i Norrige och att der bilda församlingar, under ledning af egna prester, samt tillåter fritt utträdando ur Stats-kyrkan; så har, till stöd för uppgifvande at ifrigastäjidft} i afseende på rcligions-friheten gällande lagar, hufvudsakligen hirf - 6 Lag-Utskottets Betänkande, A7o 33. vit anfördt, att de vittnade om en med var tid oförenlig intolerans; att de mera skadade än gagnade det religiösa lifvet; och att de stodo i strid emot Ilegcrings-formens 10 §.
Så vidt man kan döma af de yttranden, som inom höglofliga Riddcrakapet och Adeln samt vällofliga Borgare-ståndet föranleddes af friherre Creutz'* och herr Henschens motioner i ämnet, kan man emedlertid ej sluta till någon allmännare spridd mening om lämpligheten att nu medgifva den påyrkade religions-frihetcn; och denna omständighet ger Utskottet anledning att här intaga det Utlåtande, som Lag-Utskottet vid 1847 och 1848 arens riksdag afgaf öfver då jemväl väckt fråga om upphäfvande af den i oftanämnde lagrum, 1 kap. 3 § Missgernings-baiken och 1 kap. 2 § Kyrko-lagen, för affall stadgade påföljd.
»Enär ifrågavarande ansvars-påfö!jd,« yttrar Utskottet, rhar till ändamål att motverka möjliga försök att undergräfva den här i landet antagna troslära och såmedelst bevara Stats-kyrkans fasthet och renhet, samt af de diskussioner, hvartill förevarande förslag gifvit anledning inom Riks-stånden, visar sig, att allmänna meningen är emot den föreslagna förändringen, anser Utskottet sig ej eller böra densamma understödja.
I frågor af denna art torde allmänna rösten företrädesvis förtjena uppmärksamhet; och lagstiftaren skulle föga motsvara siri bestämmelse, derest han undanryckte de stöd, hvarmed det för Svenska folket dyrbaraste i århundraden varit oingärdadt, innan sådant vore öfverensstämmande med folkets tänkesätt.
Dess religiösa lif mäste omsorgsfullt vårdas, och det vill i lagen se ett uttryck af aktning för den lära, sorn gör det lyckligt och som Staten åtagit sig att skydda- 1 fullgörandet af detta åtagande ligger icke något samvetstvång, men väl ett stöd för den frid, som utgör vilkoret för en fri utöfning af religionen, hvars befrämjande afses i Regeringsformen» 10 § och höfves ett fritt och upplyst lolk.^
Då nu. med afseende å så väl hvad redan är anmärkt, som den diskussion, sorn inom hedervärda Bonde-ståndet blifvit framkallad af en der vid innevarande riksmöte väckt motion, angående Konveniikel-plakatets upphäfvande, någon allmän mening, om behofvet af ifrågaställa frihet ej kan antagas vara för banden; då förhållandena inom kyrkan ej eller i närvarande ögonblick syna» göra en sådan frihet rådlig; — då den frihet, som det religiösa lifvet här i landet tilläfventyrs erfordrar, äfven synes vara af annan beskaffenhet än den, sorn nu är i fråga; — och då dessutom den påyrkade friheten skulle föranleda en omgestaltning af hela vårt kyrkliga lif och således påkalla en total omarbet»ing af de lagar och institutioner, hvarpå detta lif hvilar, föranlåtes ailtsåjTUkakottet att vördsamt afstyrka bifall till ifrågaställde i afseende pä reli glans-frih et ens införande och Norrska Uissenlcr-lagons antagande‘ väckta förslag.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o 33.
7 Deremot anser Utskottet, lika med hr Tersmeden, gällande förbud emot bivistande af främmande religions-öfning nu mera icke vara lämpligt.
I Kyrkolagens 1 kap. 3 g stadgades, att den, som här i riket bivistar främmand» religions-öfning, skall böta etthundrade daler silfvermynt; men genom Kongl, kungörelsen den 24 Januari 1781 förklarade Kongl. Majit, att, ehuru Han ej kunde upphäfva förbudet för sina Lutherska undersåter att bivista främmande gudstjenster, emedan ingen af nyfikenhet bör försumma sin egen, skulle likväl derefter ingpn för denna öfverträdelse böta mera än tio daler, efter omständigheterna.
Grunden för förbudets bibehållande afvek emedlertid helt och hållet från den för dess tillkomst-
Man ville nemligen dermed till en början förekomma insupande af villfarelser; hvaremot det bibehölls blott för ordningens befordran.
Det är dock lika obehöfligt för sådant ändamål, sorn det är olämpligt, hvilket bäst uppenbaras deraf, att det städse öfverträda^, utan att någon ens sätter i fråga dess tillämpning.
Borttages emedlertid detta förbud, är deraf en följd, att det i åberopade Kongl, kungörelse jemväl förekommande förbud för främmande religions-förvandter, att vid sina gudstjenster inlåta andra än dem, som äro af deras trosbekännelse, förfaller- Utskottet tvekar derföre idus att vördsamligen tillstyrka, det mätte Rikets Ständer besluta en författning, hvarigenom stadgas, ali det i Iiongl.
Maj:ts Nådiga kungörelse den 24 Januari 4781, angående några omständigheter rörande den religions-frihet, som beviljad vore i anledning af 7 § uti Sveriges Rikes Ständers beslut vid riksdagen i Stockholm den 26 Januari 4779, innefattade förbud för Kongl. Maj:Is Lutherska undersåter alt bivista främmande gudstjenster, och för främmande religionsförvandter alt vid sina gudstjenster inlåta andra än dem, som äro af deras trosforvandter, upphört att vara gällande.
« £xr$- Utskottets Betänkande.
Mo -33.
Reservation*}’: af hr friherro Posse: «I anledning af de uti ofvanstående betänkande fö rekommande motioner, liar jag i Utskottet tillstyrkt den mildring uti de i Miss-- gcrnings-balkcns 1 kap. 3 § förekommande straffbestämmelser, att förlusten af arfsrätt borde borttaga?, men deremot, lika med Utskottets pluralitet, ansett, att sfr a fiel af landsflykt för det närvarande icke lämpligen kunde borttagas; och torde det tfllatas mig att, något närmare än i Utskottets betänkande skott, utveckla skälen för denna min mening och i sammanhang dermed äfven korteligen redogöra för de äsigter, som ledt mig vid bedömandet af de kyrkliga frågorna. l)ä rid cn riksdag flera motionärer, hvar och en efter sin individ nela uppfattning, föreslå lagförändringar uti ett visst ämne och sålunda en mängd förslag fram» »tidias utan något inre samband; synes det böra blifva Utskottens uppgift att i en totalbild uppfatta de väckta förslagens förhållande sa väl till hvarandra, som ock till den bestående lagen och till det mål, lagstiftaren för sig uppställer.
Iakttagcs icke ett sådant förfaringssätt, sa skall genom ny a lag-förslag väl kunna åstadkommas partiella förbättringar, men det hela förryckes och ^ författningens lugna, harmoniska utveckling omöjliggöras.
Då jag, enligt denna åsigt, granskat de° rörande ändringar uti Kyrko-författningen väckta motionerna, har jag utgått från den åsigt, att var Kyrko-författning tarfvor vigtiga förbättringar, att många tryckande band borde lossas eller förmildras, att man icke borde dröja, ufcui vid denna riksdag påbörjft en lagstiftning, sorn under en successiv utbildning leder till ett godt mai.
Hysande dessa åsigter, och ehuru jag icke tror att Missgcrnings-balkcns l kap. 3 § kan i längden ega bestånd, har jag dock ansett att denna §:s borttagande icke borde blifva det första steget pa cn ny lag»tiftningsbana, och det af följande skäl: 1 to. Missgernings-bnlkons 1 kap. 3 fl sammanhänger på det närmaste med alla öfriga lagar, som bestämma Svenska Lutherska Kyrkans förhållande till andra religions-bckänriélser, sa ätt denna fl icke kan enkelt upphäfva?, utan att man lagstadgar för en mängd vigtiga förhållanden, beroende af det nuvarande nära sambandet emellan Staten och Kyrkaav.
Inga utarbetade förslag härutinnan äro för Lag-Utskottet framlagda och ett smil ant arbete kan af Lag-Utskottet icke lämpligen företagas; hvaremot, i händelse Rikets Ständer bifalla förslaget om Kyrko-möten, Svenska Kyrkan, genom utsedde representanter, eger tillfälle att öfver dessa vigtiga frågor afgitV» utlåtanden. 2:o.
Då under långliga tider Svenska folket genom en mängd m»Vänkande lagar blifvit hållet uti ett religiöst omvndighets-tillstånd, vore det icks välbetänkt om första åtgärden bkfve att blottställa dc okunniga och omyndig» I.«y-Utskottets Betänkande, A:» 33. för en mängd frestelser, utan i stället böra i främsta rummet lie band lossas., sorn förhindra att den Svenska Kyrkan sjelf kan utveckla ett, kraftfullt lif. 3:o.
De sednare arens erfarenhet ådagalägger ock, att det är egentligen detta sistnämnda, att inom vår Kyrka större frihet må lemnäs, hvilket mera allmänt blifvit påyrkadt; samt att forst sedan inga medgifvanden härutinnan blifvit gjorda, ett utträdande ur Svenska Kyrkan blifvit ifrågasatt.
Om nu, sedan dess* vigtiga frågor blifvit underkastade äfven Rikets Ständers pröfning, deras beslut, komme att innebära medgifvande af någon lithurgisk frihet, ändamålsenlig* lagar för religiösa sammankomster, tillfälle för Kyrkans medlemmar att, genom särskildt utsedda ombud, uttala sin åsigt i de vigtigaste Kyrkliga frågornc, så förmodar jag, att. de fleste, sorn nu möjligen påtänka en skilsmessa frän vår Kyrka, skulle afstå ifrån dylika tankar; och någon tillämpning af Missgemings-b*?- kens I knp. 3 § således icke ifrågakomma.» af hr Carleson, E: »Sedan nästan alla upptänkliga, straff för affall och kätteri blifvit af olika religions-systemers anhängare under årtusenden använda, ansågo omsider i slutet af 17:de och början af 18:de seklet den Svenska Statskyrkans anhängare någon annan åtgärd mot affäilingar från denna kyrka ej kunna af den verld,sliga makten tillgripas, än den att med förlust af alla medborgerlig* rättigheter förvisa dem från riket.
Det straff för affall, som derigenom stadgades, var likväl ett af dc mest opolitiska och mest orättvisa, som någonsin blifvit af en Stat mot egna medlemmar begagnadt.
Lindrigt för den rike, men ytterligt strängt mot den fattige, som saknar personlig förmåga att underhålla sig i främmande land, drabbar det den, som träffas deraf, hardt i samma må» fosterjorden är honom kär, men lätt i den mån han mot henne känner likgiltighet eller hat och således de bästa mest och de sämsta minst.
Detta straff', «tn det ej skall förvandla, den landsflyktige till ett skydds- och rättslöst väsende, hvars tillvaro skulle bestå i ett oafbrutet fram- och återkastande från den ena Staten till den andra, måste tvinga den ena Staten att upptaga dem, söm blifvit utstötta från den andra och innefattar på sådant sätt en kränkning af rättsförhållandet Stater emellan.
Efterhand blir det af jördens hyfsade folk nr deras lagar borttaget och nr äfven af de män, som haft sig omarbetningen af vår allmänna lag uppdragen, för längesedan utdömdt.
Kär förhållandet är sådant med det för närvarande mot affall från Stats-kyrkan stadgade straff och. förgångna tiders erfarenhet tillfullo ådagalagt olämpligheten af alla andra straff, som menniskor hittills kunnat upptänka, synes det mig, så vida man nemligen är berättigad att från följdens falskhet sluta till grundens, kunna med skäl antagas, att den af staten hittills begagnade rätt att med straff-lagar sammanhålla kyrkans medlemmar, är mot förnuftet stridande.
Ull R, 8l. Fröt. 1853 $ 1854. 7 Sami. i Af i. 15 Ulft. fl Lag-Utskottets Betänkande, N:o 33.
Mer än.
70 år hafva förflutit sedan, religions-frihetens grundsats liek siw' forsta tillämpning på vara nu gällande lagar och snart har ett halft sekel förrunnit, sedan denna grundsats blef i nationens grundlag upptagen.
Om Svenska folket ännu ej vore moget för religions-frihetens emottagande, skulle detta folks andliga utveckling hafva upphört; men motsatsen ådagalägges icke allenast af de dag efter dag med kraftigare lif framträdande religiösa rörelserne i värt land, utan äfven af de bestämda fordringar på religions-frihet, som gång efter annan blifva af särskilde nationens ombud vid riksdagarne framställda.
Förhållandet härutinnan vare emedlertid hurudant som helst.
Efter mina åsigter är religionstvång i allmänhet stridande mot protestantismens väsende, mot kristendomens anda, mot idéen af all religion och med sådane åsigter måste jag, för min del, tillstyrka, att, på sätt af hr Tersmeden, P. 11., blifvit föreslaget, Lagens stadgande i 1 kap. 3 § Missgernings-balken och 7 kap. 4 § Ärfda-balken, äfvensom 1 kap. 2 § sista momentet i 1686 års Kyrko-lag måtte upphäfvas.
I händelse Rikets Ständer skulle stanna i ett sådant beslut, förefinnes icke, efter min tanke, något giltigt skäl för bibehållande af det i Kongl, kungörelsen den 24 Januari 1781 intagna, men numera nästan bortglömda förbud för landets Lutherska innebyggare att besöka främmande gudstjenster; men, derest nu gällande straffbestämmelser mot affall från Stats-kyrkan komma att fortfarande qvarstå, är det lagstiftande maktens skyldighet att, så vidt i dess förmåga står, undanrödja hvarje tänkbar anledning till sådant affall och följaktligen snarare att upplifva, än upphäfva nyssnämnda förbud.-? af hr professor Nordström och hr fPahlund, med förklarande att de ej deltagit i Utskottets förhandlingar, angående de ämnen, förestående betänkande omfattar.
STOCKHOLM, f. d. Schnltre'3 Boktryckeri, 18»4.
I.ag-UXshnltcls lie tänk and c, .V.-o 3'i. 1 IV:o 34.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 2 Juni 1854, kl. II f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om upphäfvande, "'förändring eller förklaring af 1726 ars Konventikel-plakat.
Bland de flera frågor rörande vårt kyrkliga lif, hvaröfver det åligger LagUtskottet att afgifva yttrande, har ingen i den grad ådragit sig den allmänna uppmärksamheten, aldrig någon så ofta utgjort föremål för öfvcrläggningar så inom som utom representationen, som den om lämpligheten af det sä kallade Konventikel-plakatet eller »Kongl.
Majrts förnyade plakat och förbud af den 12 Januari 1726, angående de olofliga sammankomster, hvilka uti enskilda hus till en särskild och enkannerlig gudstjonsts förrättande anställas, saint deras straff, sorn dermed beträdas.»
Den berör ock en af det kristliga lifvets dyrbaraste rättigheter; oell den har fått ökad vigt i samma män, sorn friheten att tänka oell tala beträffande menskligt angelägenheter i öfrigt vunnit erkännande; -— i samma mån som inskränkningarne af denna frihet ur lagarne utplånats.
Andra inskränkningar i borgerligt eller religiöst hänseende torde ej eller numera kunna tolereras, än sä vidt de påkallas för samhällets bestånd, till förekommande af samhället upplösande oordningar, eller, med andra ord, så vidt de äro nödiga för det ändamål, säwhälls-inrättningen afser.
Huruvida de inskränkningar, som åberopade författning innehålla, för detta ändamål äro behölliga eller böra modifieras, derom hafva emedlertid städse olika meningar uttalats; och denna meningsstridighet uppenbaras jemväl i såväl kitt.
UU l(.
Prof. t SS 3 48S4. 7 Sami. t Afd. 4 6 Haft. t 3 lag DitkolM» lletdhkandi, \:6 34. de framställningar i Sinnet, som Utskottet fatt emottaga och sorn blifvit väckta inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Baab, C. y/., och Herr Carlheim Gyllenskold, II. A., inom Vällofl. Borgare-Ståndet af Herrar Spana,- berg och Henschen, samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmäktigen Gastaf Bjerkander fran Skaraborgs län, som af de diskussioner, hvartill samma framställningar inom bemälde Riks-Stånd gifvit anledning.
För att emedlertid rätt uppfatta syftningen af dessa framställningar, synes en redogörelse för författningens innehåll och betydelse samt utvecklingen af denna del utaf lagstiftningen böra föregå.
Majit, i början af berörde författning, förklarat sitt uppsåt dermed icke vara att hindra någon andaktsöfning, utan fastmera att förmana hvar och en att sig derom vinnlägga, till hvilken ända föräldrar och husbönder borde, »efter den Kristliga pligten, sina barn, anhöriga och tjenstefolk uti sina hus lära och undervisa samt lära och undervisa låta i Katechesen och Kristendomen, efterfråga och förhöra hvad de 0111 helgedagarne lärt af predikan, dagligen med dem hålla bön, läsa ur Bibeln eller andra gudliga, här i Riket vedertagna böcker, dock att de afhålla sig ifrån djupsinniga frågor, som dem enfaldigom äro för höga och kunna gifva dem anledning till någon villfarelse;» —sä tillägges: »Men att uti private, och enskildte hus man- och qvinn-kön, gamla och unga, kände och okände, få eller flere, skola hafva frihet sig att samla och tillhopa— komma, allt under förevändning att bruka sin andakt och ,en kanner liga gudstjenst', den der med de vanliga Sun- och Helgedagars texters predikande och utläggande, böners och nya bönesutts förklarande, finnes pä åtskilliga ställen vara förrättad; det anse vi hvarken för nyttigt eller oundgängeligt, utan mera såsom en skadlig nyhet, sorn en god ordning i våra Kristliga församlingar förstörer; hvilket i längden till sjelfsvåld, missbruk och mänga farliga oredor skulle tillfälle och anledning gifva, utom det till befruktandes är, att mången af oförstånd och okunnighet i sin Kristendom, lätteligen kunde blifva till sädane irrige meningar och lärosatser anförd, sorn med den rena Evangeliska läran ej vore öfverenskommande;» — i följd hvaraf och då sådana sammankomster ej kunde pröfvas till den sanna Kristendomens utöfning nödiga, samt frihet vore lemnad hvar och en att i sina hus bruka sin andakt, Kongl. Majit »fann rädsamt att aiskaffa och alldeles förbjuda slika ololliga sammankomster, med förklarande, att den, som sådana sammankomster häller eller tillåter, skall böta första gången Tvåhundrade daler silfvermynt och andra gången dubbelt, eller i brist af böter plikta första gången med fjorton dagars och andra med. tre veckors långelse vid vatten och bröd, och om, han tredje gången återkommer, på två år förvisas
Riket, äfvensom att de, som till sådana sammankomster sig in - Lay-Llskottcts Hcldnkandc, N:o 34.
.3 ställa, Fskola hvar flir sig böta första gången fyratio mark silfvermynt, andra gången dubbelt och tredje fyradubbelt;» hvarförutan författningen innehåller dels uppmaning till Presterskapet att befordra enskild husandakt, dels ock ett upplifvandc af förut gällande stadganden emot spel och dryckenskap samt annat ogudaktigt lefverne å sön- och Relgedagar.
Till följd af sednare utfärdade lagar och författningar, hafva emedlertid sistberörde stadganden förfallit, hvaremot förbudet mot ololliga sammankomster, sedan det genom Kongl.
Brefvet den 2 Maj 1751 upplifvats, qvarstår oförändrad!.
Begreppet af oloflig sammankomst har man likväl fattat olika.
Då man, ä ena sidan, ansett hvarje andaktsöfning i enskilda hus, deri andra än husfolket och anhöriga deltaga,- såsom otillåten, har man deremot, ä den andra, förmenat att endast de sammankomster äro ololliga, dervid enkannerlig gudstjenst mell predikande och texters utläggande, böners och nya bönesiitts förklarande förrättas samt både kände och okände sig infinna, eller med ett ord blott de sammankomster, på hvilka alla de omständigheter,, som i författningen upptagas, inträffa; Och att författningen är af den ordalydelse att den kan leda till missförstånd medgifves äfven.