Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot är den återremitterad af de öfriga Riks-Stånden, dock endast för åstadkommande af en likartad redaktions-förändring.
Och som en sådan förändring står i harmoni med hvad i dylika fall annorstädes i förslaget iakttagits, hemställer Utskottet, det måtte Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden med Ridderskapet och Adeln i denna del sig förena. § 122.
Ridderskapet och Adeln har godkänt denna §, dock med den förändring att orden »till hvars framläggande dag derefter kungöres» skulle utbytas mot orden »om hvars framläggande å viss dag kungörelse ej redan blifvit utfärdad».
Bonde-Ståndet har godkänt §:n oförändrad; men af de begge öfriga Riks-Stånden är densamma deremot återremitterad.
Och då dessa återremisser uteslutande afse vidtagande af en sådan förändring, som den af Ridderskapet och Adeln beslutade, samt derigenom närmare bestämmes det tidsmoment, då en efter inställelsedagen sig anmälande borgenär skall hos syssloman sednast visa att bevakning skett, för att hans fordran måtte komma i afseende vid nästa utdelning, tillstyrker Utskottet, att Ridderskapet och Adelns omförmälda beslut måtte af de öfriga Riks-Stånden biträdas. § 123.
Lemnad utan anmärkning af Preste- och Bonde-Stånden, är denna § återremitterad af Borgare-Ståndet, men af Ridderskapet och Adeln godkänd med den förändring, att Lag-Utskottets Utlåtande M 48.
17 att orden »förut uppg jordt och till framläggande kungjordt utdelningsförslagy> skulle utbytas emot orden »äldre utdelnings!örslag än det i 422 § omförmälda.”
En sådan förändring synes ock vara åsyftad med återremissen från Borgare-Ståndet; och då den påkallas af sammanhanget med den i 122 § föreslagna redaktionsförändring, får Utskottet inbjuda Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden att med Ridderskapet och Adeln sig i fråga om denna § förena. § 125.
Denna § är godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, men återremitterad af Preste- och Borgare-Stånden, såsom en följd af desse Stånds återremiss af 35 §.
Då emellertid Utskottet funnit sig böra vidblifva sin hemställan rörande sistnämde §. samt ett väckt förslag att bestämma en viss tid efter konkursens början eller instälielsedagen, hvarefter tillämpning skulle upphöra af 35 §:ns stadgande om hvad till konkursbo räknas, synes Utskottet i allo principlöst, och icke kunna med något giltigt skäl försvaras, föranlåtes Utskottet att lill Preste- och Borgare-Ståndens antagande ånyo framställa denna §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder. § 126.
I denna §, som Preste- och Bonde-Stånden lemnat utan anmärkning, hafva Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, med godkännande af §:n i öfrigt, beslutat utbyta ordet aflrädesansökning emot ordet konkursansökning; och får, i öfverensstämmelse med hvad i lika fall här ofvan blifvit af Utskottet hemstäldt, Utskottet inbjuda Preste- och Bonde-Stånden all med de öfriga begge Riks-Slånden sig härutinnan förena. § 127.
Ridderskapet och Adeln har beslutat den förändring uti ifrågavarande §, att det på sista raden deraf förekommande ordet nämnda skulle utbytas emot orden den honom uppdragna.
Preste- och Bonde-Stånden hafva lemnat §:n utan anmärkning, hvaremot Borgare-Ståndet återremitterat densamma, enär ordställningen deruti kunde gifva anledning till den misstydning, att Rättens ombudsman vore en särskild tjensteman, antagen för alla konkurser inom distriktet eller jurisdiktionen.
Utskottet medgifver att denna anmärkning kan vara grundad, och det synes äfven Vara i afsigt att förekomma en sådan felaktig uppfattning, söm den af Ridderskapet Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 25 Haft. 3 18 Lag-Utskottets Utlåtande J\2 48. och Adeln beslutade redaktionsförändring tillkommit.
För nämnde ändamål synes dock äfven en förändring i början af §:ns sednare del vara erforderlig, hvadan Utskottet hemställer, dels att Borgare-Ståndet måtte antaga denna §:s förra del, sådan den tillförene blifvit af Utskottet föreslagen, dels att samtlige RiksStånden ville för sednare delen af ifrågavarande § besluta följande lydelse: »Hvar, som erhållit uppdrag att i konkurs vara Rättens ombudsman, åligge alt årligen, i stad inom första hälften af Januari månad, oell på landet å första lagtima rättegångsdag, till
Rätten ingifva skriftlig uppgift å de konkurser, hvaruti han föregående år haft sådant uppdrag sig anförtrodt, hvilken uppgift bör utvisa, särskildt för hvar konkurs, alla de deruti vidtagna åtgärder för förvaltningens bringande till slut samt, der ej slutlig utdelning skett, fullständig upplysning om orsakerna dertill.
På Rätten ankomme derefter att pröfva huruvida Ombudsmannen må vid den honom uppdragna befattning bibe hållas. » § \ 40.
Godkänd af Bonde-Ståndet, har denna § deremot blifvit af de tre öfriga RiksStånden till Utskottet återremitterad, på det att deruti måtte göras ett tillägg af innehåll, att då rättegångsdag å landet ej inträffar inom en månad före inställelsedagen, Domaren ägde god man för hustru förordna.
Då kostnaden af ett urtima Ting derigenom undvekes, finner sig
Utskottet ock böra förslag i sådant syfte framställa; hvadan Utskottet, med åberopande af hvad i fråga om kallelse å hustru är här ofvan under § 25 anfördt, tillstyrker, det måtte Rikets Ständer, — Bonde-Ståndet med frångående af sitt redan fattade beslut, — för ifrågavarande § bestämma följande lydelse: »Ar gäldenär, hvars egendom till konkurs afträdes, gift; varde hustrun kallad till det förhör, som i 39 § omförmäles.
Rätten förordne ock god man att hustrun biträda
Då rättegångsdag å landel ej inträffar inom en månad före inställelsedagen; åge domaren god man tills vidare förordna: anmäle dock förhållandet å nästa rättegångsdag:»
Ingressen till den föreslagna författningen, godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, har deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Ut - Lag-Utskottets Utlåtande Jtä 48.
19 skottet återremitterad, i syfte att uti densamma jemväl få infördt såsom till kraft och verkan upphäfdt 16 Kap. Handels-Balken.
Då emellertid, oaktadt de väsendtliga förändringar nämnda kapitel genom sednare konkurslagar undergått, lagstiftaren likväl icke funnit nödigt att detsamma uttryckligen upphäfva, •— då alla dess bestämmelser icke ännu synas kunna undvaras, t. ex sednare delen af 6 §, hvars stadganden icke kunna anses genom lagstiftningen i öfrigt ersatta, — samt då någon olägenhet af kapitlets qvarstående hittills icke i lagskipningen försports, får Utskottet, med vidhållande af sitt förslag, vördsamt hemställa, det måtte Preste- och Borgare-Stånden med de begge öfriga RiksSlånden i denna del sig förena.
Utskottet böra till rättelse anmäla ett få sisla raden i 15 § /örekommande tryckfel, hvarigenom ordet »för» blifvit salt i stället för ordet »före».
Vidare innehöll Utskottets förra Betänkanke Förslag till Förordning om boskilnad och undaiiskiftandc af egendom i ntakars ho. Samtlige Biks-Stånden hafva godkänt eller lemnat utan anmärkning detta lagförslags 1, 2, 4—8, 10 och 11 §§, jemte ingressen till författningen.
Tre Riksstånd hafva likaledes bifallit 9, 16 och 17 §§ deraf, hvadan ett Riks-Stånds återremiss af dessa §§ icke föranleder till vidare åtgärd af Utskottet.
Deremot åligger det Utskottet att ånyo till behandling upptaga följande delar af förslaget: § 3 Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet hafva godkänt denna §, som deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitterad.
Deremot har hufvudsakligen blifvit anmärkt, att skäl ej syntes vara förhanden till afvikande från nu gällande lags stadgande derom, att innan offentlig stämning, i anledning af ena makens boskilnads-ansökning, å borgenärer utfärdas, borgenärerna skola höras, äfvensom bouppteckning ansetts fortfarande böra föregå stämningen, emedan, såsom inom Borgare-Ståndet blifvit yttradt, det eljest kunde hända att boet, ehuru ej konkursmessigt, likväl försattes i konkurstillstånd.
Sistnämnde farhåga grundar sig dock på en oriktig uppfattning af denna §:s' innehåll.
Här är nemligen endast fråga om boskilnad utan sammanhang med konkurs; och, såsom de tre sista momenterna af 2 § utmärka, kan boskilnad vinnas utan att boet ens är konkursmessigt.
Förfaringssättet i ett sådant boskilnadsmå! måste derföre ock vara helt annat än i en konkurssak. 20 Lag-Utskottets Utlåtande JM 48.
I boskilnadsmålel förordnas inga gode män, ty ingen egendom är afträdd och ingen förvaltning eller realisation kan således ifrågakomma.
Genom stämningen uppstår ej heller, såsom 9 § utmärker, något hinder för borgenär att söka utmätning för sin fordran.
Ingen bevakning af fordringar äger rum, och domen i ett boskilnadsmål gäller således ingalunda borgenärernas betalningsrätt.
Derigenom afgöres icke heller, huruvida den eller den egendomen svarar för den eller den gälden:
Domaren bestämmer blott, huruvida, på sätt den ena makan begärt, boet får klyfvas i två delar eller ej, så att hvardera makan — hustrun genom sin gode man, — får särskildt omhändertaga och förvalta sin andel i boet, hvarigenom den andra makan sättes ur tillfälle att samma andel förskingra.
Hela boskilnadsprocessen är således endast en process emellan makarne inbördes, och borgenärerna äro endast ett slags intervenienter.
Dem är medgifvet att höras och bestrida boskilnaden, icke derföre alt deras betalningsrätt genom boskilnadsdomen kan förminskas eller försvinna, utan derföre att de af boets sammanhållning hafva det intresse, att de derigenom undvika den eljest möjligen uppstående olägenheten att nödgas på två håll söka betalning för sina fordringar.
Inställa sig ej borgenärerna efter stämningen, så dömer Rätten makarna emellan ändock, och det är på detta sätt som boskilnads-stämningen är emot borgenärerna préklusiv: de varda ej vidare i saken hörda.
Men af denna uppfattning af ett boskilnadsmåls verkliga betydelse, — hvilken uppfattning i allt hufvudsakligt öfverensstämmer med gällande lags verkliga mening, den der stundom i praxis likväl ansetts svår fattlig, sannolikt i följd af boskilnadslagens sammanblandning med konkurslagen, — af denna uppfattning följer, att borgenärernas hörande före stämningens utfärdande väl icke är särdeles nödigt, utan att ett sådant hörande tvärtom kunde vara förvillande, såsom gifvande boskilnadsmålet utseende af en konkurs.
Boupptecknings upprättande åter, innan stämningen utfärdas, bör så mycket mindre anses nödigt, som dess innehåll i vissa af de i 2 § uppräknade fall kan vara utan väsendtligt inflytande på saken, hvarjemte tidsutdrägt derigenom ofta skulle vållas.
Utskottet föranlåtes derföre, till Preste- och Borgare-Ståndens antagande denna § oförändrad ånyo framställa; dock torde
Utskottet böra till rättelse anmärka ett deri förekommande tryckfel i tredje 'punkten, der ordet ware» blifvit satt i stället för »varde». § Godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, har denna § deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden lill Utskottet återremitterad.
Denna åtgärd är föranledd af det deri förekommande stadgande, att »då boskilnad beviljad blifvit, vare all egendom, som, efter det ansökningen om boskilnad gjord är, Lag-Utskottets Utlåtande M 48. 21 genom arf, gåfva, testamente eller annorledes, tillfaller ena maken, såsom enskild egendom ansedd.»
Det är i anledning af denna princip, sorn betänkligheter inom sistnämnde begge Riks-Slånd uppstått, ehuru något egentligt bestridande af principens antagande i vår lagstiftning icke blifvit vttradt.
Utskottet har dock blifvit uppmanadt att, i anseende till frågans stora vigt, ånyo taga densamma i öfvervägande, hvarjemte Borgare-Ståndet synes hafva velat, före frågans definitiva afgörande, inhemta de öfriga Riks-Ståndens tankar deröfver.
Inom Preste-Ståndet har dock äfven en anmärkning blifvit riktad emot redaktionen i ofvan citerade stadgande, der ordet annorledes förmenats gifva anledning till en tolkning, som stöde i strid med följande §:s förklarande, att »om makar gemensamt något förvärfva, sedan boskilnad sökt är, det skall för samfäld egendom räknas.»
Men utom det att, i klandrade ordslällningen, vigten ej ligger på ordet annorledes, utan på orden ena maken, såsom motsats till begreppet makarne gemensamt, så är i allt fall 12 § :ns nämnde stadgande att betrakta såsom en regel, hvarifrån 13 §:ns nämnde föreskrift bildar ett undantag; och torde således nämnde anmärkning kunna lemnäs utan vidare afseende.
Beträffande åter sjelfva den ifrågavarande principen, så har Utskottet till fullo insett dess vigt, men fortfarande funnit densammas antagande vara i högsta grad nödvändigt för att genom boskilnaden bereda den lidande makan ett skydd och en säkerhet emot ekonomisk ruin, som hon eljest icke skulle äga.
Följderna af en vunnen boskilnad äro nemligen oftast den enda vinsten af hela boskilnaden; och, såsom Utskottet i sitt förra Betänkande sökt visa, skulle utan ett sådant stadgande, som det föreslagna, reciprocitet i rättigheter emellan makarne icke vidare finnas.
Erinrande alt ifrågavarande princip med värma försvarades af flera ledamöter inom Lag-Kommitléen och godkändes af Högsta
Domstolen vid granskning af nämnde Kommittés förslag, anser sig Utskottet, för att bemöta möjliga invändningar deremot, böra af en ledamots inom Lag-Kommittéen anförande i ämnet här intaga och åberopa följande: »Man säger, att kreditorers säkerhet kunde lida, om de vilkor, under hvilka äktenskapet blifvit ingånget, sedan skulle kunna af endera maken ensidigt rubbas.
Denna anmärkning torde dock destomindre förtjena afseende, som lagstiftaren måste lemna åt hvars och ens enskilda omtanka, att, då han känner lagens innehåll, sjelf pröfva, hvad säkerhet han må tro sig äga för den försträckning han går att lemna.
Man torde äfven kunna draga i tvifvelsmål om lagen bör uppmuntra en kreditor, att anförtro någon sin egendom, i hopp om betalning af hvad denne genom ett rikt gifte framdeles kunde förvärfva.
I öfrigt äger ock den anmärkning rum, att kreditor icke kan hindra det äfventyr, hans förmenta rätt kunde komma att löpa genom äktenskapsskilnad.
Kunde han nu billigtvis anse denna rätt för nära trädd genom en boskilnad, som inskränkte samfälligheten till hvad samfäldt lörvärfvas, och beröfvade den gäldbundna maken den giftorätt i egendom, som Lag-Utskottets Utlåtande Jtä 48. den icke guldbundne efter vunnen boskilnad kunde få, hvilken af kreditor såsom säkerhet blifvit tagen i beräkning; så skulle följden deraf blifva, att kreditors rätt, att ur den egendom af möjligen samfäld natur, som framdeles kunde den ena maken tillfalla, njuta betalning för den andras enskilda gäld, skulle äfven efter äktenskapsskilnaden fortfara.
Att detta vöre orimligt, lärer icke behöfva an märkas.
»Man skulle vidare kunna invända, att den gäldbundne maken, som möjligen genom olyckor och utan eget vållande kunde hafva råkat i obestånd, icke bör anses hafva förverkat den rätt, som för honom genom äktenskapet uppkommit.
Jag anmärker härvid, att den inskränkning af egendoms-samfälligheten, den jag önskar att med boskilnaden förena, icke sträcker sig till annan egendom, än den begge makarne hafva i väntan, samt att den icke är vidsträcktare, än den sepa ration, som så väl i afseende derpå, sorni afseende på den egendom, hvilken redan befann sig i deras ägo, kunnat före vigseln genom upprattadt förord åstadkommas.
Men då nu den boskilnadssökande med anledning af en redan ådagalagd gäldbundenhet eller oskicklighet att boet förestå, icke mera inskränker egendoras-samfälligbeten, än den redan före äktenskapet genom förord, grundadt på förmodad gäldbundenhet och oskicklighet, kunnat inskränkas, och då boskilnaden upphäfver giftorätten endast i den egendom af samfäld natur, hvilken endera maken väntar, men förordet gör det både i den egendom endera maken har, och i den han väntar; så förekommer destomindre någon anledning att anse den gäldbundna makens rätt genom en sådan följd af boskilnaden vara för nära trädd, som den inskränkning, hvilken verkas af förordet, icke sällan är ensidig, hvaremot den, som genom boskilnaden uppkommer, alitid är ömsesidig.
Man invänder väl, att förordet är ett kontrakt, som fordrar de kontraherandes ömsesidiga bifall, men boskilnaden deremot en actus, som tillkommer på endera makens ensidiga begäran.
Men då förord å ena sidan fordras, och på den andra medgifves, samt då dess tillåtna innehåll af lagen är bestämdt, och icke genom någon särskild öfverenskommelse får deröfver utsträckas; så följer deraf, att detsamma, i stället för att sjelft vara ett kontrakt, endast är ett vilkor i ett annat, nemligen i äktenskapskontraktet.
Hvarje lag, som påbjuder eller medgifver egendoms samfällighet, måste grunda sig derpå, att begge makarne skola samfäldt bidraga till boets förkofran, och att giftorätten således icke skall vara blott de jure ömsesidig, utan äfven de facto sannolikt sådan.
Boskilnad åter är ej möjlig, förrän den ena maken redan ådagalagt sin oförmåga att bidraga till boets förkofran, och osannolikheten deraf, att giftorätten emellan honora och den andra må någonsin de facto kunna blifva ömsesidig.
Då således all reciprocitet, genom bibehållandet af en lika vidsträckt egendoms-samfällighet, som den, hvilken från äktenskapets början ägt rum, är osannolik eller omöjlig, återstår för lagstiftaren ej annaD utväg, än, alt så vidt det Lay-Utskotlets Utlåtande JYi 48.
23 utan förfång för tredje mans rätt kan ske, återsätla makarne i samma förhållande till hvarannan, som de voro, innan egendoms-samfälligheten började, det vill säga, att sätta dem i tillfälle, att dä genom boskdnad kunna för framtiden åstadkomma samma egendoms separation, som de förut genom förord kunnat bereda.
Eller är det rimligt, att den gäldbundne maken skall anse sig förorättad genom förlusten af sin påräknade giftorätt i den andras blifvande egendom, ehuru denna förlust redan derigenom compenseras, att den är ömsesidig?
men deremot skall den boskilnadssökande maken icke anses förorättad genom förlusten af hela sin giftorätt i den samfälda egendom makarne vid äktenskapets ingående ägde; genom förlusten af sin giftorätt i den egendom af samfäld natur, som efter boskilnaden kunde tillfalla den gäldbundne, så vida densamma medtages till betalning af dess gäld; genom förlusten af hälften i den egendom af samfäld natur, som den boskilnadssökande sjelf efter boskilnaden kunde erhålla; genom nödvändigheten, att ensam eller i ett förhållande, som vid äktenskapets ingående icke varit påräknadt, sörja för hushållets och den andra makens underhåll och barnens uppfostran; samt ändtligen genom det oförutsedda behofvet, att aflöna en kurator till egendomens vårdande.
Irringen af denna mening synes mig hufvudsakligen bero derpå, att man från äktenskapets början anser egendomen för samfäld, den endera maken har i väntan.
Denna är dock, i afseende på makarnes förhållande till hvarannan, den enas enskilda, så länge den ännu är blott in exspeclatione.
Endast derigenom att den, medan samfälligheten ännu fortfar, tillfaller ena delegaren deruti, blifver den samfäld, om den är af sådan natur att den kan blifva det.
Upphör samfälligheten, innan sådan egendom faller, detta upphörande må ske genom endera makens död, äktenskapsskilnad eller boskilnad, så upphör ock egendomen att kunna blifva samfäld.
Eller skulle den make, som derigenom, att den andra bereder en absolut caussa divortii, går miste om den giftorätt, han kunde hafva påräknat i den egendom den brottslige har i väntan, icke anses förorättad i större mån än någon annan, och likväl är det honom icke ens tillåtet, att låta äkten skapet fortfara i hopp alt se sina beräkningar realiserade.»
På grund af dessa, utaf Utskottet biträdda åsigter, anser sig Utskottet böra vördsamt hemställa, det måtte Preste- och Borgare-Slånden med de begge andra Riks Stånden i denna del sig förena. § 13.
Aterremiss af denna § har skett från Ridderskapet och Adeln samt PresteStåndet, hvaremot Borgare- och Bonde-Stånden hafva godkänt samma §.
Syftet af återremisserna är emellertid endast det, att Utskottet måtte tillse, huruvida ej efter orden »deras och barnens uppehälle» borde tilläggas orden »samt de sistnämndes 24 Lag-Utshottets Utlåtande M 48. uppfostrarn.
Utskottet har dock funnit detta mindre nödigt, enär tvekan ej bör kunna uppstå derom, att till »barnens uppehälle» väl äfven bör räknas kostnaden för deras uppfostran.
Utskottet får derföre, till Ridderskapet och Adelns samt Preste-Ståndels antagande denna §, oförändrad, ånyo framlägga. §§14 och 15.
Godkända af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, hafva dessa §§ deremot blifvit återremitterade af Preste- och Borgare-Stånden, dock endast såsom en följd af dessa Stånds återremiss af 12 §.
Och då Utskottet ansett sig icke kunna frångå sin åsigt i afseende å sistnämnde §, får Utskottet jemväl i nu förevarande delar inbjuda Preste- och Borgare-Stånden att med de begge öfrige Riks-Slånden sig förena.
Slutligen innefattades i Utskottets förra Betänkande Förslag till Förordning huru gäld vid dödsfall betalas skall och oni urarfvagörelse, så ock angående undanskiftande af egendom i död makes bo.
Denna rubrik, lemnad utan anmärkning af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, har blifvit återremitterad af Preste-Ståndet, hvaremot Bonde-Ståndet beslutat den förändring deruti, att emellan orden makes och bo skulle inflyta orden »eller skilda makars».
Åstadkommande af en sådan förändring är ock afsedt med återremissen från Preste-Ståndet.
Utskottet har emellertid, för att icke öka rubrikens längd, ansett det föreslagna tillägget icke lämpligen böra införas, helst det ingalunda synes nödigt, hvadan Utskottet hemställer, del mätte Preste- och Bonde-Sänden, det sednare med frångående af sitt redan fattade beslut, sig med de begge öfriga RiksStånden i denna del förena.
Af detta lagförslags särskilda §§ har af ett eller flera Riks-Stånd till Utskottet återremitterats blott en enda, nemligen 2 §.
Godkänd af Bonde-Ståndet, är den deremot i sin helhet återremitterad af Preste- och Borgare-Stånden.
— Ridderskapet och Adeln har godkänt förra delen deraf, men till Utskottet återremitterat den sednare delen. Lag-Utskottets Utlåtande Jtä 48. 25 delen.
Det är ock deremot, som anmärkningarne inom Preste- och Borgare-Stånden äro riktade.
Sjelfva innehållet af delta moment synes dock vara gilladt både af Bidderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, liksom af Bonde-Ståndet, vid hvilket förhållande de inom Preste-Ståndet deremot framställda anmärkningar icke torde tarfva vidare genmäle.
Men det är hos Bidderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet anmärkt, att detta moment, bättre än här, hade sin plats i den nya förmånsrätts-ordningen; och af hvad Utskottet i afseende å 6 mom. i 3G § af förslaget till konkurs-lag anfört, följer att nämnde åsigt af Utskottet delas; hvadan ifrågavarande moment här torde få utgå för att till förmånsrätts-ordningen förflyttas.
Inom Preste-' och Borgare-Stånden är dock äfven en annan anmärkning vid denna § gjord, nemligen den om bristen på ett stadgande till förhindrande deraf, att en sterbhus-delägare straxt efter ett dödsfall må, genom försäljning eller ofördelaktigt skifte af en fastighet, kunna kringgå de föreslagna föreskrifterna rörande verkan af inteckning efter dödsfall och således bereda en sin egen eller boets borgenär betäckning.
Utskottet medgifver ock att en sådan brist kan vara vådlig, i händelse sterbhus-delägaren sedermera saknar tillgång till gäldande af den förlust, som den dödes borgenärer derigenom blifvit tillskyndad.