Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
frågade kamrern och återknöt samtalets tråd.
» Nej, inte en — mannen min dog, när jag var tretti är — min ende son förlisle härom året på färd till Australien.
Jag är alldeles ensam. » Hon putsade näsan med förklädeskanten.
» Lefver hon bara på sitt arbete — har hon ingen pension? » Madamen visste, hvad pensioner var, ty vakt- mästaränkan nere i gården hade femtio kronor om året i pension efter sin aflidne man.
Hon kunde därför med djupa suckar svara ett blek- lagd t nej.
&gt;Hm, hm — det är mycket illa, när en änka inga pensioner har.
» För hvarje gång kamrern vippade med gung- stolen, gaf den ifrån sig elt lätt knarrande ljud.
Nu upphörde plötsligt knarrandet.
Gungstolen slod stilla, och kamrerns runda, utstående ögon sågo stelt in i ljusen i granen.
Den tog lifsförm i hans hjärna, den växte och blef med ens fullmogen.
» Madam — vill madam bli min änka? » Madamen hoppade till på stolen och vände ett förskräckt ansikte mot kamrern.
Hon trodde, att han hade blifvit kollrig.
» Jag borde kanske framställa min fråga i en annan form, » återtog kamrern, » vill madam bli min hustru för att en dag göra mig den glädjen att bli min änka? » Det om änka och hustru kunde madamen inte klargöra för sig.
Hon blef emellertid rädd och trodde fortfarande, att kamrern blifvit sinnessvag.
Hon reste på sig och ville gå, men kamrern tog henne temligen omildt i armen och tryckte ner henne igen på stolen.
» Hör på mig, människa, och svara mig ordent- ligt, » sade han otåligt.
» Hon är ensam, och jag är ensam, hon pasnar upp mig och lagar mina kläder — .fast förbaskadt illa gör hon det — men hon kan bättra sig.
Vill hon bli min hustru, så kan hon flytta in i rummet där på andra sidan salen och hålla sig där och i köket — för hon må inte tro, att jag vill ha henne hängande inne hos mig, mer än när hon städar.
Hon skall lära sig laga mat, så att jag slipper äta middagar ute, för en sådan mat, som hon nu kan laga, vill jag inte ens lukta på.
Hon skall få snygga kläder och aldrig slita ondt mera, och när jag är död, får hon pensioner — hör hon, pensioner•! » Han utslungade ordet med triumferande stolthet.
Madamen började förstå.
Om kamrern också talade i ett anfall af vansinne, så var det han sade nog värdt att tänka på.
Han behöfde någon, som såg om sig och lagade mat åt sig — det var hvad hon bäst förstod.
Hon skulle hålla sig i rummet innanför salen och i köket — det var som sig borde, han var en förnäm man, hon en fattig, ringa kvinna.
Hon skulle få det bra och aldrig lida nöd mera — det var hufvudsaken för henne — få det godt till döddagar och efter kam- rerns död pension liksom vaktmästaränkan.
Det ' föll henne inte längre in att förundra sig, hon satt och såg på julljusen, som snart skulle vara utbrunna, och blinkade med ögonen, som voro fuktiga af lycka öfver de härliga framtidsutsik- terna.
Bara inte kamrern ångrade sig, när » an fallet » gått öfver!
Hon såg förstulet på honom från sidan.
Han hade åter satt gungstolen i gång och satt med hufvudet tillbakalutadt och elt förnöjdt uttryck i ansiktet.
» Nå, madam, » sade han, utan att se på henne, » skall jag taga ut lysning om söndag — alla tre gångerna på en söndag, så är det gjordt, eller hva '? » » Som kamrern vill — och stor tack för all kamrerns godhet ... » » Stidder sladder ... » Kamrern gick fram till granen och släckte det ena ljuset efter, det andra.
De hade nu brunnit ner, och barren osade från flere ställen.
Så blef det åter mörkt, och endast gaslyktornas ostadiga sken gaf ett svagt ljus i rummet, så att de dunkelt kunde urskilja hvarandras gestalter.
Då hördes en snyftning från stolen, där mada- men satt.
» Hvad är det? » frågade kamrern.
» Att Gud skulle låta mig få en sådan lycka på gamla d a g a r.
och jag får väl heta fru, fru Salbom? » Kamrern gick ett par slag af och an och stan- nade sedan framför madamen.
» Det får hon, » sade han, » det blir hennes rätt, som ingen kan fråntaga henne, lika litet som pen- sionerna.
Det där om pensionerna skall jag för- klara för madam en annan dag, för det är ändå hufvudsaken.
Det viktigaste är, att hon blir min änka, ser hon. » Ännu fjorton dagar senare, när kamrern och madam Anderson en eftermiddag sammanvigdes i kyrkan, hade den senare icke fått klart för sig, hvad som fordrades af henne som änka, om kam- rern äfven lyckats trumfa i henne hennes plikter som hustru.
Men fru Salbom blef hon i alla fall, det kunde ingen fråntaga henne, vare sig som hustru eller änka.
" V, kunde jag ...!
%) är hennes eget rum — än sängen står höljd af de hvitaste spetsar; och in i min hjärna det flydda jag etsar, där i dörren jag stannar förintad och stum.
Jag vandrar omkring i min lyckas graf, de snärjas i sorg, mina tunga tankar, och världen mig syns som ett natthöljdt haf, där vinddrifven seglare ej kastar ankar ...
Bokläxan.
^ Skiss af Anna Med Wahlenberg.
tre illustrationer af V.
en nu skulle du passa på, käraste Emelie, » sade fru Björklund och knäppte upp kappan, för hon tänkte verkligen stanna en stund.
H o n hade myc- ket att säga, och här skulle tagas i med allvar.
» Jag törs inte.
Hvad skulle doktor O a s - son säga, när han kommer hem igen, » sva- rade Emelie, en liten aftärd varelse med gul- blek hy och infallna drag, som gåfvo henne utseende af att vara omkring fyrtio år, fastän hon bara var ett par och trettio.
Hon vände sig oroligt i hvilstolen och såg på sin mor, som satt och stickade vid fönstret.
» Nej då, det törs jag rakt inte, » uppre- pade hon.
» Doktor Classon ä j u i alla fall ansedd för att vara bland de allra skickligaste af våra läkare, » sade den gamla frun.
Med vignett af J e n n y Nyström.
vmfar tröstlöst lifvet, hur gränslöst armt, när kärleken mer ej vill hlomma ... &amp; Cyss var i min våning smekande varmt, och nu stå rummen isande tomma.
Så skrämmande tyst / %-j ekot väcks opp af hennes skratt, det klingande friska, och rosiga läppar ej skälfvande hviska om stundens lycka ...
om framtidshopp.
^Där hennes stol, i hvilken hon satt med nacken lutad mot ryggstödets siden och lyssnade tyst den långa natt till alla de dikter, jag skref under tiden.
^Där hennes llomlord.
" Mvar ros har gått ut, och lladen ha fallit vissnade, döda.
~0, kunde jag — vore det hlott en minut — få se dem som fordom växa och glöda!
» Här i sta ' n, ja, » sade fru Björklund.
» Men i Granköping — — — » Och så kom den fram igen, hela den där historien, som de hört så många gånger förut.
Emelie måste fara till doktor Smedman i Granköping.
När ingen annan kunde hjälpa, så kunde han, och man måste ju försöka all- ting, när det var fråga om lifvet.
Hon hade nu i två och ett hälft år gått och dragits med sitt onda och inte velat rådfråga någon annan än deras husläkare, doktor Classon, bara af fruktan för att han skulle bli stött, och hon hade inte blifvit annat än sämre och sämre.
Men nu, när det foll sig så bra, att han själf reste bort, kunde väl de göra det- samma.
Han hade visserligen varit där och skrifvit recepter och anvisningar och presen- terat sin vikarie för de två månader han skulle vara utomlands, men det var i alla fall lättare att göra den där lilla resan nu, än då han var hemma.
Och nu skulle man passa
på, det hade den lilla vältaliga och tjänst- aktiga fru Björklund föresatt sig, och hon tog af sig både kappa, hatt och handskar och talade och talade och vred och vände på sa- ken, tills hon ändtligen fick de båda damerna att se den från den sidan hon ville och lofva resa redan i morgon dag.
Och på det viset hände det sig, att det blef allvar af med Granköpingsfärden.
Men det var mycket hemlighetsfullt.
Ä t jungfrun och alla bekanta sades det, att man for och hälsade på släktingar, och det var ingen mer än fru Björklund, som visste hvart kosan ställts.
Tre dagar senare kommo de igen, och då hade Emelie fått veta, att hon hade njurli- dande i stället för magkatarr, och att allt hvad doktor Classon sagt, att hon skulle göra, det skulle hon inte göra, och att allt hvad han sagt, att hon inte skulle göra, det skulle hon göra.
En månad senare satt hon på en vanlig stol i stället för i hvilstolen, och efter ytter- ligare några veckor gick hon ut och gick sin mammas ärenden, i stället för att denna gått hennes, och alla människor talade om under- verket och förvånade sig öfver lilla Emelie, som höll på att bli frisk igen.
Från alla håll kom man och lyckönskade henne.
Modern strålade af glädje och fru Björklund af stolt- het, och hon själf kände sig så lätt och lyck- lig till sinnes, som om hon kommit till en annan och bättre värld, i stället för att hon bara fått lof att stanna litet längre i den gamla, som hon förut tyckt vara så sorglig.
Men då två månader gått, försiggick det en märklig förändring med henne.
Allt efter som hon blef bättre och bättre till kroppen, blef hon sämre och sämre till mods, åtmin- stone på förmiddagarne mellan tio och tolf.
Det var som om en ofridens ande smugit sig öfver henne vid den tiden.
Hon passade för det mesta på att gå ut och gå under de tim- marne, men var hon tvungen att sitta hemma, så spratt hon till vid minsta knäpp, såg först åt dörren och sedan åt doktor Classons me- dikamentsflaskor, som fortfarande ' " stodo kvar, dammade och ordnade på bordet bredvid hvil- stolen, hvilken likaledes stod på sin gamla plats, behängd med själar och filtar, ehuru de numera blott sällan begagnades.
Och hvar dag klockan ett drog hon en lätt- nadens suck.
Nu började doktor Classons mottagningstid, och han kunde inte väntas längre den dagen.
Hvar morgon var hennes första tanke: nu kommer han.
Och hon blef nästan rädd, när hon såg sig i spegeln och märkte, att hon blef fetare och fetare, att kinderna började få färg och ögonen glans.
Om han ändå ville komma en eftermiddag, då man hade lampan tänd, skulle det kanske inte synas så mycket.
Hur skulle hon kunna säga deras gamle doktor, som varit husläkare hos dem i så många år, som de höllo så mycket af, och som de hittills trott på som på en gud, att de nu misstrodde honom och sökt en annans hjälp.
Nej, hellre ville hon sjunka genom golfvet.
Doktor Classon tycktes emellertid blifvit strängt upptagen, då han kom hem efter sin utländska resa, ty den ena veckan förflöt efter den andra, utan att han lät höra af sig.
Emelie dammade och ordnade till ingen nytta sina medikamentsflaskor och sin hvilstol.
Han dröjde alltjämt.
Men en dag mellan tio och tolf, då hon som vanligt tog sin promenad, höll hennes hjärta på att stanna midt på Norrbro.
Där, på samma trottoar, endast på ett par stegs afstånd, kom doktor Classon emot henne.
Han stannade, såg på henne, som om han sett ett spöke, och kom sig hvarken för att taga i hand eller säga goddag.
» Ä det n i.
Hur kommer det sig t i l l.
H v a?
» frågade han slutligen.
» Ja, nog ä ' det jag, » svarade Emelie och försökte se lugn ut, fastän hon kände, hur hon rodnade, och bra mycket hellre velat ha bleknat, så hade hon inte sett så frisk ut.
» Ute och går! » Han mönstrade henne från topp till tå med sina små skarpa ögon.
» Jag trodde det skulle göra mig godt, » framkastade hon helt sakta.
» Och jag trodde ni aldrig skulle gå mer, » sade doktorn på sitt vanliga tvära sätt.
» Hvad har ni gjort åt er?
Har ni varit på bad- resa? » » Ne-ej.
Men den där vällingen, som dok- torn ordinerade, var allt utmärkt bra, den.
Och för resten.
ibland ä ' jag bättre, och ibland ä ' jag s ä m r e.
» » Jaså.
Jag tittar upp i morgon, » sade han, fixerande henne uppmärksamt ännu ett ögonblick, lyfte på hatten och gick.
Klockan tio dagen därpå satt Emelie i sin hvilstol med kuddar bakom ryggen, en sjal om axlarna och en filt om knäna.
Gardinen var något neddragen, så att dagern inte skulle falla för starkt på hennes uppblomstrande an- sikte, och den urdruckna vällingkoppen stod ännu kvar på bordet bland medikamentsfla- skorna.
Modern satt och arbetade vid fönstret för att hvar minut kunna titta ut på gatan, och deras konversation bestod endast af en fråga och ett svar: » Kommer han nu? » » Nej, det var inte han. » Men • plötsligt sprang den gamla frun upp med en nick och en hviskning, rättade på sin mössa och drog filten längre upp öfver Eme- lies knän.
Det ringde, och strax därpå trädde doktor Classon in i rummet.
» Nå, hur står det till i dag? » sade han, gick fram och satte sig bredvid Emelie och klappade henne vänligt på handen.
Jo, det var allt litet sämre.
Hon brukade vara sämre och bättre ungefär hvarannan dag.
I går hade hon varit så bra, men i dag var hon ganska klen igen.
» Ja, herre gud, det går så där upp och ner och fram och tillbaka, » sade modern.
Nu börjades emellertid förhöret.
Hur var det med svullnaden och värken?
Likadant, kanske något bättre.
Och aptiten?
Hon orkade inte äta mycket, fastän det kunde hända ibland att någonting smakade.
Och mattheten?
Jo, hon var nog ganska matt.
Och sömnen?
Dålig.
Hon låg så mycket vaken så.
Och illamåendet?
Som förut ungefär.
Och smärtorna i veka lifvet?
De voro kvar.
Emelie var så rik på krämpor som en män- niska gärna kan vara.
Hvad han än frå- gade om för ondt, så hade hon det, och ändå hade hon i går, som en annan frisk männi- ska, stått på gatan midt framför honom.
Det gick öfver hans förstånd.
Han gick bort och rullade upp gardinen, hvilket genast föranledde den sjuka att sätta handen för ansiktet.
Men doktorn höll undan den och ställde sig att betrakta henne.
Det var ingen synvilla hvad han sett i går.
Dra- gen hade verkligen blifvit fylligare, hyn lju- sare och friskare.
Hon hade genomgått en riktig föryngringsprocess.
Och han, som nästan väntat finna henne död och begrafven!
Doktorn satt en stund försjunken i funde- | ringar.
Till slut fästes hans uppmärksamhet vid koppen på nattduksbordet.
» Och ni ä ' ordentlig med vällingen, » sade han.
» Ja-a då. » » Ja-a då, det ä ' hon visst, det, » sade mo- dern, som suttit så tyst som en skrämd råtta under hela förhöret.
» Jag kokar den själf hvarenda morgon, vet doktorn, och vispar i mjölet så långsamt och väl, så det inte ska ' bli några klimpar.
Och det har jag gjort ända sedan i julas, då hon började med den.
Jag skulle inte våga låta någon annan göra det.
Och vet doktorn, jag tror bestämdt, att den gjort mycket till att hon blifvit bättre. » » Bättre!
Ä ' hon bättre nu?
Så lät det inte nyss. » » Ja, det vill säga ibland.
Ibland kan man nog säga, att hon ä ' en smula bättre ... » Doktorn hörde inte på henne.
Han satt och tummade en af medikamentsflaskorna.
» Och det här har ni också tagit ordent- ligt? » frågade han.
» Ja då. » » Hur många satser? » Den gången kände Emelie, hur hon blek- nade af förskräckelse.
En sådan fråga hade hon alls inte beredt sig på.
» Fyra, » drog hon till med efter ett ögon- blicks betänketid.
Han sade ingenting, men tog flaskan och läste på den.
Därefter såg han upp på Eme- lie, och aldrig hade hans små hvassa ögon varit hvassare än då, och läpparne knep han ihop, så att de kröpo in i munnen.
» Min bästa fröken, jag visste inte, att ni brukade tala osanning, » sade han.
Hon försökte mumla något, men orden ville inte komma fram.
» Detta hämtades tre dagar, innan jag re- ste, » sade doktor Classon, » och det ä ' öfver hälften kvar. » De båda fruntimmerna tego, och Emelies darrande fingrar drogo i filten.
» Vill ni vara goda och förklara, hvad det är för en komedi, som spelas här, » sade han.
Emelie brast ut i gråt, och modern tappade strumpstickan i golfvet, men ingendera sva- rade.
Doktorn upprepade sin fråga för andra gången.
» Vi trodde, ni skulle bli så ond på oss, » sade Emelie snyftande, och så kom hela sa- ken fram med tårar, ursäkter och förklaringar.
Han satt och hörde på med hoprynkade ögonbryn och afbröt inte en enda gång, men då Emelie slutligen tystnade, vände han sig till den gamla frun och bad henne säga till jungfrun att komma in med en sopskyffel och en damborste.
Hon lydde blindt, utan att ens våga sig fram med ett hvarför, och kom strax igen, åtföljd af tjänstflickan.
» Sopa ut det här, » sade doktorn, pekande på medikamentsattiraljen på nattduksbordet, och då flickan började plocka bort flaskorna, tog han själf borsten och gjorde rent hus.
Sopas skulle det.
Och vällingskoppen fick också komma på skyffeln tillsammans med det öfriga.
Då jungfrun var ute igen, pekade han på filten, som låg öfver Emelies knän.
» Tag bort den där! » Modern lade tyst och lydigt ihop den.
» Och den där med. » Det var själen.
Och så blef det kuddar- nes tur och så pallens.
Emelie såg ut som en liten plockad fågel, där hon satt alldeles afbyltad i den stora stolen.
» Och nu ska ' vi se, om ni orkar promenera som i går, » sade doktorn.
» Var god och gå efter er nyaste medicin. » Emelie reste sig, visade sig kunna gå lika bra som dagen förut, öppnade ett skåp och tog fram ett par väl undangömda flaskor, som hon ställde på det rensopade bordet.
Emelie och hennes mor tordes knappast se upp.
De sutto bara och väntade på, att uppgörelsens stund skulle komma, då han skulle säga dem, att han inte ville ha någonting mer med dem att göra.
Men han stirrade bara på flaskorna, tog upp sin annotationsbok och började skrifva.
» Nå, hvad äter ni i stället för vällingen, som er mor kokar åt er om morgnarne, » frå- gade han till sist.
Emelie räknade upp alla sina förhållnings- regler från den största till den minsta, och han skref igen.
» Och nu kanske jag får litet närmare reda på, hur ni befinner er. » Förhöret börjades på nytt och ledde den gången till ett resultat, som skilde sig be- tydligt från det förra, och hvarje svar han fick tecknade han upp.
» När reser ni till doktor Smedman igen? » frågade han helt tvärt.
Jo, det skulle bli om fjorton dar.
Han gräfde i boken, tog fram ett visitkort, skref ett par ord, steg upp, gaf kortet åt Emelie med begäran att lämna det till dok- tor Smedman, då hon råkade honom, och tog adjö på sitt vanliga något korta och sträfva sätt.
D å han därefter vände sig till modern för att taga afsked af henne, föllo Emelies ögon mekaniskt på kortet.
Det skrifna utgjorde endast två rader: » På skolbänken sitta vi alla, hur gamla vi än äro.
Därför — tack! » Och där gick den gamle grånade skolgos- sen helt saktmodigt ut ur rummet med sin bakläxa, som han så ärligt erkänt, att han fått.
Men med detsamma blef han för Emelie en helt annan människa än nyss.
Han var inte längre den där barske herrn, som hon så länge gått och varit rädd för, och hvil- kens storhet verkligen hade sjunkit en smula på sista tiden.
Han var åter deras gamle, käre doktor, som ägnat dem sin bästa om- tanke under så många år, som hjälpt dem så många gånger, och i hvilkens samvetsgranna händer de så tryggt lämnat vården om sin hälsa.
r Och denne deras redbare, gamle doktor hade de misskänt så svårt, smugit för och velat föra bakom ljuset!
Så fort han var ute, sprang Emelie öfver golfvet, som om hon varit alldeles frisk igen, ryckte upp dörren till tamburen, tog ner hans rock från hangaren och hjälpte honom få den på, trots alla protester, och sedan letade hon fram hans galoscher och ställde dem framför honom.
Hon hade helst velat ligga på knä och äf- ven hjälpa dem på.
Hon ville göra sig så liten och ödmjuk inför honom, deras stac- kars, käre, gamle redlige doktor, mot hvil- ken de burit sig så illa åt.
Och då hon se- dan låg i fönstret och såg efter hans bort- rullande vagn, tyckte hon, att hon åter skulle kunna anförtro honom sin hälsa och sitt lif.
Han hade fått sin storhet igen.
de löddriga skimlarne.
Ur kransen slita de blommen och kalla från himlarne döden och domen.
Hvem blef vår störste?
som bäst knöt Månne men som en svag och lumpen satt lägst på han, tankenätet, man roddarsätet — som gärna såg, att gisslet bet, fast själf som narr betraktad?
Behåll hans verk och ära det, C ' o men vare han ' föraktad.
Om ur personlighet och lif hvart andens blomster M e d vignett af V.
gif spruckit, oss personligheten, gif det lif, som blomman druckit.
Nu hänger det is från bommar och stag.
Den lära skall dock lättast Hvar förfryser som står på lifvets droppe på seglet och morgonstjärnan fladdrande på isade däcket svag Räck lyser.
tros, fötter.
oss ej blott en präktig men visa stjälkens ros, rötter.
Hör sjöarnes slag!
De bita grinande om ståfvens ketting och sprötet.
I kvinnor, hvilka dubbelt fast De vagga det hoinande er famn skummet nu hämten öfver brusten mast i skötet.
om barnen slutit, den enkla krans vi knutit.
Låt tyst oss fira Ett moln af natt ren stjärnan Ack, höljt.
en stilla fest, bröder vid min sida, vi ha så många stjärnor i vår som ingen lämnar rund, frälsad, en högtidsstund, den sista som blir hälsad.
följt, som slocknat i det vida.
Hvar nödeld, som förbrann har hört oss vilsna Vår tvist haft många blott gåtan blef till kol, Tänd mastens spillra till ett bloss!
stamma.
Den, tungomål, hvilken, stödd af ingen, som människa densamma.
var störst bland oss, skall böja knä i ringen.
Er krans, som frusen Af ord vi fyndigt Hvarandra knutit väl vi nät.
Räck fånga; kransen som vår vördnads når däcket sjunker men ej ett svar af evighet, blott svar likt sken på gnistrar skön, räck honom, som vi akta.
Verner ånga.
lön, von Heidenstam.
Och än i denna morgons nöd på vrakets sköra jag bräder vet knappt mer om lif och död än fordom mina fäder.
Nattrocken.
Hvar fråga från Hvad blott en droppe hjärtan, som Berättelse vardt, l förblöda.
böjd den ene kallat svart, den andre nämnt det röda.
Dock i af ' - &gt;aC Mathilda Roos.
M e d tre illustrationer af J e n n y Nyström.
spunno alla sina garn kring samma nystans och alla jordens kärna, vilsna barn ha styrt mot samma stjärna.
En krans bär galjonen gyllene ett minne från lummiga men böljorna klättra kring lutande med sträckta och hvitnande De tumla med brak, rak, stränder, händer.
vrak lltsedan i höstas hade det inom Björk- ska familjen varit en på dagordningen stående fråga, när fru Björk ändtligen skulle skaffa sig en ny nattrock.
Frågan gick långt tillbaka i tiden; den väcktes redan för en åtta, nio år sedan, det vill säga, då nattrocken började bli så utsliten, att den var nästan helt och hållet betäckt af stoppar och lappar, både på längden och tvären.
Men vid den tiden bestod frågan egentligen endast af flickorna Björks läng- tansfulla utrop, då de morgnar och aftnar sågo modern iklädd den gamla stoppade, ur- blekta rocken: » A c k, om mamma ändå kunde få en ny nattrock! » Ty familjens tillgångar voro allt för blygsamma, för att man skulle våga tänka på någonting annat än det allra nödvändigaste, och dit räknades icke en natt- rock, åtminstone icke af fru Björk själf.
Fru Björk var en sextioårig kvinna, som för ett par decennier tillbaka blef änka - med sina tre små flickor, utan ett öre efter man- nen att försörja dem med.
Historien om dessa tjugu år skulle vara historien om en enda lång följd af nöd och bekymmer; men det skulle också vara historien om kärlek och lycka, historien om ett litet näste, som de skyd- dande modersvingarne gjorde varmt och ljuft, historien om glada, oförgätliga stunder, då granen tändes på julaftonen och man öppnade julklappspaketen, för hvilkas anskaffande » mamma » sträfvat så många nätter.
Hårdt och obevekligt hade fattigdomen tryckt dem, men ingen af dem hade någonsin dukat under för bördan.
Glada och modiga, starka i kärleken till hvarandra och i för- tröstan på Guds hjälp, hade de kämpat och hållit sig uppe, ända tills ljusningen kom och bördan lättades, genom att de bägge flickorna växte upp och blefvo i stånd att med sitt arbete lätta moderns bekymmer.
Mycket blygsam blef dock fortfarande de- ras ställning.
De 9 0 kronor i månaden flic- korna förtjänte, den ene som telefonist, den andre som bodbiträde, voro allt hvad de hade att lefva på, ty moderns ögon voro numera så klena, att hon ej kunde sy och brodera som förr, och äfven med fru Björks utomor- dentliga talang att spara räckte icke pengarne till annat än det allra nödvändigaste.
Men — i höstas inträffade någonting, om hvilket fru Björk för många år sedan upphört att drömma, någonting som beredde den lilla familjen ännu större glädje, än då Maria och Ida fingo sina platser, någonting som med ens gaf en förändrad, mera positiv karaktär åt frågan om en ny nattrock åt modern.
Fru Björk fick nämligen ett arf på 6Ö0 kronor af en gammal morbror i landsorten, som hon knappast mindes, då hon i tidnin- garna fick läsa, att han var död.
Underrättelsen om detta arf träffade fru Björk en förmiddag, medan flickorna voro borta.
Hennes första känsla var en svind- lande glädje, en öfversvallande tacksamhet mot Gud, ett barnsligt begär att skynda till flickorna och ropa: » Mina kära barn, hör ni hvad som händt, det ljusnar mer och mer för oss.
så g o d.