Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Henriques fick nu ensam lyssna till teol. d:r Beckmans religionsundervisning, ensam af- Iägga sin trosbekännelse och mottaga det he- liga dopet.
I den stund hon gjorde det, var det en tros- handling lika stor som de, o m hvilka det be- rättas från våra missionsfält.
Ä n k a ined tretton Fotogénköket är hittills 100,000 st.inu " P R I M I S " • » — - « ootvertrkifadt tillverkade och sålda.
Säljes 1 alla Jérn- &amp; Bosättningsaffärer; ' barn, däraf åtta döttrar, alla, som det heter, » o f ö r s ö r j d a », de yngsta ännu små, var det från klokhetens synpunkt oförsvarligt af en medellös m o d e r att taga ett steg, som kunde beröfva henne trosförvanternas understöd.
Så stor var d o c k den aktning o c h välvilja, hvarmed så väl hon s o m hennes aflidne make omfattats, att åt den fattiga familjen snart kunde insam- las en penningsumma att i trenne år utgå.
A f dessa penningar begärde äldsta dottern ett förlagskapital f ö r uppsättandet af en tapis- seriaffar.
Herrarne skrattade, men Sophie Hen- riques var ej den, s o m så lätt stukades.
H o n dref sin vilja igenom, o c h hösten 1839 öppna- des af den tjuguettåriga kvinnan i hennes mors, fru J o h a n n a Henriques namn, en tapisseri- affar, som, skött af samma familj o c h pä samma ställe, under trettioett år åtnjutit allmän akt- ning o c h förtroende.
I tan att behöfva träda utom hemmets tröskel kunde, m e d den skolbildning, som den tiden kom flickorna till del, döttrarna i detta hus sättas i tillfälle att försörja sig o c h de sina.
O c k s å gingo, i den mån de växte upp, den ena efter deu andra in i affären, där hvar o c h en fick sköta den plats, som låg närmast hennes begåfning.
H ä r i g e n o m utpräglades på ett för- vånande sätt flickornas individualitet.
D e syn- tes e j, som så ofta är fallet i en stor syster- krets, likna plantorna i en kruka, där den ena hotar att förkväfva den andra, de blefvo tvärt o m både i religiöst afseende o c h annat person- ligheter, växter, s o m nådde sin utveckling.
Under hela sin återstående lifstid eller från 1839 — 1854 stod S o p h i e i spetsen f ö r affären, reste för huset o c h grundlade några år efter inrättandet af hufvudaffäron i G ö t e b o r g en filial i S t o c k h o l m: » S o p h i e Henriques tapisseriaffär ».
Elisabet, sedermera fru Krafft, hade utveck- ladt färgsinne o c h stor teknisk skicklighet.
Hen- nes uppgift blef därför hufvudsakligen att schattera färgerna o c h utföra de finaste brode- rierna.
E t t minne af henne förvaras på Göte- borgs äldsta nationsfana, där lejonet är ut- fördt af hennes flitiga händer.
J o s e p h i n e, den tredje i ordningen, skötte bokhålleriet och de löpande göromålen o c h intog eiter Sophies död hennes plats i firman.
F r u Henriques beklagades ofta öfver olyckan att ha åtta döttrar.
H o n svarade vanligen med en undran öfver, hur hon utan d e m skulle kunnat uppfostra de vid faderns d ö d ännu icke fullvuxna barnen, hålla en son vid universitetet o c h själf föra ett ekonomiskt sorgfritt lif.
l ' e n fattiga änkan efterlämnade nämligen J v i d sin d ö d 1856 33,000 kr., förtjänade på en affär, börjad m e d 12 skalp, garn, stramalj, pärlor m.
i proportion.
Under slutet af 1860-talet uppstodo på detta område nya affärer i täflan m e d den gamla.
Smaken t o g en annan riktning; skulle firman kunna segra i konkurrensen, b e h ö f des yngre krafter, o c h då dessa felades, nedlades handeln 1870.
D e n hade då inbragt tillräckligt f ö r de återstående ägarinnornas b e h o f.
Filialen i S t o c k h o l m hade efter Sophies död skötts af Elisabet o c h en yngre syster, E m e l i e.
Frän åren 1 8 4 8 — 6 7 intog den måhända fra ' msta platsen bland hufvudstadens tapisseriatfärer.
E t t bläddrande i hufvudböckerna från denna tid visar, att så väl drottningarna o c h prin- £ Varnas för värdelösa efterapiiingar.
_ IS B.
A. Hjorth &amp; Co. J?
5 Klara N Kyrkogata.
sessorna som hofvets o c h socifStelens d a n u r t o g o en stor del af sina arbeten härifrån.
Efter 1 8 6 7 drabbades den emellertid af samma öde s o m hufvudaffäron.
En ny smakriktning ledde kunderna åt andra håll, o c h den gamla kunde ej fortsätta konkurrensen.
D e n öfverläts på andra händer, o c h har sodan bytt så väl égare som namn.
Elisabet Henriques hade 1859 trädt i äkten- skap m e d bokföraren vid S t o c k h o l m s järnväg herr P.
Krafft, son till professorn vid målareakademien P e r Krafft d. y.
, hvilken af- led i Norrtelje 1878.
Sodan 1879 var hon bo- satt i G ö t e b o r g, där hon stilla af somnade den 31 o k t o b e r i år, sörjd af son och dotter samt två kvarlefvande systrar o c h äldste brodern, an- ställd i amerikanska sjöförsvarsdepartementet.
M M o r s visa.
å månadsros och lackviol ' ' Föll genom fönstret västerns sol Och genom snöhvit rullgardin Sig bröt med skiftning uti vin.
Och glänste i mahogny brun Kring soffans blommande kattun Och göt en gloria kring mor I nettelduk och vända skor.
Få golfvet barnet flög i lek.
Då ljöd en sång i moll så vek; Och Ullan, bullrande helt nyss, Står ängsligt anande och lyss.
Det är en konstlös melodi, Som sluter mildt sin harmoni Kring enkla ord om hopp och tro Och kärlekssorg, som finner ro.
Hvar ton från moderns läppar går Likt en för stulet fallen tår.
Och barnet smyger sig helt tyst Till mor af mjuka läppar kysst.
Och åter klingar hennes röst, Som ljuft för oron skänker tröst, Och vaggar in i skymningsfrid, När aftonsolen sjunker blid.
För alltid sången tystnat af.
Och tornet står på moderns graf, Och barnet går med hjärtesorg Och får ej bot på lifvets torg.
" PRI; MITS Pris förekommer 75 absolut öre all st. öfverkokning
IDUN 1894 Du barndomssol, hvi har du flytt Och lyser ej med frid på nytt?
Hvi dröjer ej ett eko kvar Äf konstlös sång från flydda da ' r?
Och löser upp i harmoni En instängd plågas smärteskri?
Och vaggar själen än till ro Med tal om kärlek, hopp och tro?
Amalia, " Sociéténs " Fahlstedt.
martyrer.
l,on hör egentligen ej till sociétén » — des- sa ord sägas vanligen med en oförlikne- lig aplomb af de lyckliga, som hafva en obe- stridd rätt att höra dit.
A t t få räknas till socié- tén, hvem skulle ej sträfva efter ett sådant afundsvärdt företräde?
F ö r den sakens skull kan man gärna vidkännas åtskilliga uppoff- ringar; hvad betyda då sådana små lidan- den, som korsett och spetsiga skodon föror- saka.
F ö r sådana bagateller afstår man ej från detta härliga lefnadsmål, lika litet som man kan tänka sig, att någon, som har lyckan att höra till sociétén, där skulle komma tram- pande i reformklumpfötter eller svänga om i dansen osnörd och jfmntjock som envälstop- pad korf.
Ingenting är j u så farligt som att där afvika från bruket och ett brott mot kung Comme il faut ' s lagar kunde för alltid göra en omöjlig.
D e t är därför ej värdt att komma med några reformförslag i mode- och toalettfrågor, och, frånser man den lilla bagatellen, att snörlifvet i grund förstör ett kommande släkte, så är j u litet inklämda lun- gor och några liktornar ingenting att tala om.
D e t är ej heller meningen att här beröra toa- lettfrågan, det finnes martyrskap nog dess- förutom inom sociétén, tyvärr af allvarsam- mare slag.
Ofta har det talats om de otroligt små till- gångar, hvarmed ensamma fruntimmer få slå sig ut, ett konststycke som blott kan utföras därigenom, att dessa olyckliga småningom vant sig att lefva på half kost, till dess det blifvit deras verkliga natur och de formligen ej mera förmå äta ett ordentligt mål.
Följ- den af detta våld mot naturen visar sig dock tyvärr nog i den snart sagdt fläktlika appari- tionen, det försagda uppträdandet och den oafbrutna kampen med sjukdom och bräck- lighet.
bäste skulle kanske med ett medlidsamt snörp på munnen uttrycka sin förvåning öfver en sådan raskhet, högst få, kanske ingen, skulle fatta det som en enkel, naturlig sak, gifvande hvarje ärligt arbete lika värde.
— Och det är ej blott de ensamma fruntim- ren, hvilka med bitter försakelse betala nö- jet af att höra till sociétén.
M a n må tacka G u d för sill och potatis i hvardagslag, men hellre svälta en hel vecka än att ej hafva det af bruket fastställda antalet assietter på smörgåsbordet, när den knappt aflönade äm- betsmannen har nöjet emottaga besök af sin litet högre upp på pinnen sittande kollega.
Den unge nyss etablerade handlanden kan ej äfven- tyra sin kredit med en mindre elegant våning än grosshandlaren midt emot.
Fruntimren måste i sina toaletter uppbära husets anseen- de, lilla tolfåringen kan ej likt en landtlolla gå utan handskar, och fru mammas hatt får ej tyda på, att den burits året förut.
När man umgås med folk, måste man gå klädd som folk.
M e n pappa blir skallig och böjd, och mamma darrar nervöst vid hvarje ring- ning på tamburklockan.
— Den unga flickans toalett är ej tillräckligt elegant och hennes skönhet ej nog strålande att täcka denna svåra brist, hvad hjälper då att hon är hurtig och vänlig och en trogen hjälp åt mor i hemmet.
Sociétén fäller sin dom: » icke chic », och den unga flickan får sitta obemärkt i en vrå, under det de andra gladt svänga om i dansen.
Hvarför skola fattiga flickors fötter spritta af danslust, inte kan man begära att någon för en så en- kel toalett skall utsätta sig för kamraternas speglosor?
A t t det unga sinnet förbittras och stelnar i hat till lyckligare lottade, tänker ej ens den världserfarna värdinnan på.
H o n har j u nog att sörja för, då hon skall se till, att serveringen är comme il faut.
H o n förstår nog, att det ej passar att åt de unga kavaljersämnena bjuda lemonad och små- barnsslisk, starkare skall det vara.
Hvad sen om det första vinglaset på barnbalen var upprinnelsen till den flod, hvari sedan ung- dom, begåfning och föräldrars framtidshopp drunknade.
A r m e gubbar i » — t o n » å r e n, mot er har dock sociétén svårast försyndat sig!
Men huru mången kötträtt, huru mången kraftig soppa har ej fått uppoffras för att anskaffa hatten, som med sin enda torfti- ga plym dock kostar betydligt mera och va- rar dubbelt kortare tid än en god varm duk?
H v a d har ej fått försakas för att kunna mo- dernisera den stackars gamla sidenklädningen, utan hvilken man ej kan visa sig hos sina vänner, där man, i händelse af andra besök, kunde bringa dem i förlägenhet för ens tarfliga uppträdande — i toalettväg; hjärte- godhet och intelligens är det ej så noga med.
E j ens små barn äro skyddade för socié- téns martyrskap.
M a n måste hafva en salong eller åtminstone ett mottagningsrum, som är rymligt, ljust och gladt, och då man ej har råd till stor våning, så får man lof att litet tränga ihop sig i de öfriga rummen.
I den trånga barnkammaren blekna snart de rosiga kinderna och den runda hakan blir smal och spetsig.
Modern har, tack vare snörlifvet, redan före födseln sörjt för, att den lilles figur är klen och spinkig, och så hafva vi typer för de där eleganta, fina barnen, där första anblicken redan tyder på » race och genom generationer nedärfd intellektuell begåfning »; den där in- tellektuella begåfningen, som på spinnsidan oftast funnit sitt uttryck i poudre de riz, pole- rade naglar och kotiljongsrosetter och på svärdssidan i jakt och politiskt kannstöperi.
Denna finfina race förstöres ej i glädtig lek, i ur och skur, med kälkar och bollar; pap- pas kassa är klen, och de fina kläderna få ej fläckas, så att man blir omöjlig i sociétén.
Stackars små martyrer!
Den stackars ensamma är kanske ännu rask nog för att själf kunna ombesörja sin uppassning och därigenom inbespara en hjälp- madam, men alla dessa sysslor måste göras i smyg som en skam.
G u d bevars om vänner- na ur sociétén såge henne med en börda ved på armen eller slaskämbaret i handen.
De E n glädjelös barndom och en missriktad uppfostran är hvad sociétén bjuder dessa sina stackars styfbarn; ty hvad annat än sociétén och dess fordringar är det, som förmår fadern till en för bokliga kunskaper illa begåfvad son att tvinga denne in på skolbänken år efter år, för att slutligen med hjälp af rela- I \ W.
Tornberg Urfabriker Stockholm, Gustaf Adolfs torg 375 tioner och » bockningar » få komma in på en af ämbetsverkens små platser, där han ej ens kan göra skäl för den knappa kakan, och där han i sin tur får fortsätta den gamla kretsgången med yttre pomp och ståt och svält och umbäranden i hemmet.
A t t sonen kanske haft både lust och fallenhet för ett handtverk, som kunnat föda sin man, hade ju varit högst litet comme il faut att fästa af- seende vid.
H v a d annat än sociéténs lifsuppfattning är det som gör att i en hel del ämbetsmanna- familjer, hvilkas alla tillgångar falla bort, så snart familjefadern dör, döttrarna växa upp i hemmet utan bestämdt mål och erhålla en skolbildning, som lär dem litet af allt och ingenting ordentligt, och där det enda fram- tidshoppet är ett i obestämdt fjärran hägran- de giftermål.
E n och annan dam ur socié- tén emanciperar sig väl nu, då det är mo- dernt, och slår sig på studier, men de som ej hafva fallenhet för boklig verksamhet, stanna i hemmet.
Och då familjeförsörjaren ryckes bort och hemmet skingras, återstår blott att med det lilla kapital, som erhålles för boets ståtliga inredning, blifva — svältkonstnär.
D e t är i sanning ej litet sorg och elände sociéténs lysande skal innesluter, men vi haf- va dock en tröst: det växer upp ett ungt, dådkraftigt släkte, som skall bryta sig fram och bilda en ny société, som man hoppas, med enklare skal, men med frisk och oför- därfvad kärna.
V ä l kan det hända, att den i ungdomligt öfvermod vill trampa ned myc- ket, som dock är godt i den gamla kärnan, men då må vi gamla se till att ropa ett varnan- de: » se upp » och med kärleksfull fördrag- samhet söka inympa den goda gamla grodden i den unga kärnan.
En solglimt.
Af Elisabeth Kuylenstierna.
et var brådtom på den stora syateliern, ma- skinerna gingo oafbrutet och tunga pressjärn slogo sitt enformiga » dunk » mot strykbrädet.
I profningsrummet satt en ensam ung kvinna o c h tråcklade ifrigt, men ändå med en lång ar- betsvanas hela säkerhet.
Elna Björk var nu 28 år, o c h när h o n börjat sy, var h o n endast 15.
Från det angränsande rummet hördes skratt o c h prat af unga tunna röster s o m ett accompagne- mang till maskinernas slammer.
Elna hörde likgiltigt på och tänkte sina egna tankar eller rättare drömde med en fantasinaturs glödande intensitet.
Hennes lif hade också ägt några soliga som- mardagar, o c h minnet af dem blef hennes sällskap under de långa arbetstimmarne och de tysta aft- narna i det lilla gårdsrum, som h o n kallade » sitt hem ».
Det låg ofta bitterhet o c h afund i hennes röst, när h o n talade o m dem, som ej stodo ensamma i världen, s o m hade någon att hålla af, o c h som själfva v o r o föremål för tillgifvenhet.
Så där ja, nu kunde då majorskan få komma, när hon ville.
Sidenlifvet var ihoptråckladt o c h kjolen afsatt efter måttet.
» Godmiddag, snälla fröken, » ljöd verkligen i det- samma majorskans glada, ungdomliga röst från dörren.
» Har fröken färdigt åt mig? » » Ja då, » — Elna hade rest sig upp med en artig hälsning för den aktade kunden.
» Så, tack, det var bra, då kommer jag in o m en liten stund igen.
Jag måste Sörst göra en vi- sit, men j a g ville be fröken vara så god o c h taga hand o m min lilla Mary under tiden. » » Kom in, Mary, » ropade h o n utåt.
» Här har du en så snäll fröken, s o m nog leker litet med dig, tills mamma kommer tillbaka. » En ljuslockig femåring med stora tänkande bar- naögon hoppade lekfullt in i rummet.
rekommenderar till julen sitt stora o c h förstklassiga lager af alla sorlers FICK-UR i guld-, silfeer- och metall-boettei för damer o c h herrar.
Väggur o. Bordsur, Nattvaktkontrollur o.
Väekarur m.
m., passande såsom gåfvor vid alla tillfällen.
IDUN 376 Hälft nyfiket, hälft skyggt iakttog hon Elnas bemödanden att draga henne till sig.
» Ja, var nu en lydig flicka, Mary, » sade major- skan redan i dörren, » jag skall nog snart vara tillbaka, adjö petite, adjö fröken. » Den lifliga, koketta unga frun försvann hastigt.
Elna satte Mary på en stol vid fönstret, så att hon skulle kunna se ned på gården, där fanns väl alltid något, s o m kunde sysselsätta barnfan- tasien, o m inte annat två trasiga pojkar, som lekte kurra gömma bakom några packlårar.
Det låga arbetsrummet fylldes af en fin, beru- sande violdoft, som utströmmade från den lilla flickans dyrbara dräkt.
Elna inandades den med ett sjukligt nervsystems hela mottaglighet, o c h det arbete hon på måfå tagit låg orördt i hennes knä, under det tankarna formade sig i en trång cirkel omkring kvinnans vackraste, skäraste dröm- mar: modersinstinktens vaknande längtan.
Hon tyckte, att hon måste gripa lyckan och åt- minstone gifva sina stackars kufvade känslor luft i en smekning.
Det hade funnits en tid, då den fattiga söm- merskan hoppats något af lifvet, då hon svärmat och älskat med ett ungt hjärtas hela obrutna kraft.
— Hon bief en af de många, som snart nog få erfara tyngden af svikna löften o c h gäckade illu- sioner.
Ungdomsglöden slocknade, men det bästa och renaste inom henne kunde icke falna: be- hofvet att hafva någon att vårda o c h älska.
Detta främmande barn behöfde henne åtminstone för ögonblicket.
» Mary har tråkigt, » ljöd det klagande från den lilla.
Elna gick fram till henne och lade varligt sin magra arm kring den lilla mjuka barnakroppen, som med en tillitsfull trygghet slöt sig tätt intill henne.
» Lek med mig, du! » » Ja, men hvad skall vi leka då; vill Mary lära mig? » Elna drog undan en lång ljus lock, som fallit ned i pannan under Marys hvita pälsmössa.
» Kan du ingenting.
Mamma kan så många le- kar o c h pappa o c h moster Elisa o c h nästan alla mina tanter, bara faster Beata kan inte ett dugg. » Elna lyssnade så uppmärksamt till barnets j o l - ler, s o m hade h o n fått ett viktigt förtroende, o c h hon tyckte, att det var mycket synd o m stackars faster Beata, som inte kunde några lekar.
Hon hörde kanske till de ensamma kvinnornas led, lifvets frostskadade, färglösa blommor.
» Jag har inte lekt på mycket, mycket länge, lilla Mary, » sade hon nästan ödmjukt, » men du vill nog lära mig. » » Nej, vi kan prata då, det tycker Mary är lika roligt. » Det friska, glada barnansiktet blef plöts- ligt allvarligt, o c h med en suck gled hon hastigt och värdigt ned ifrån stolen.
» Skall Mary tala om en saga för dig?
Du ser ledsen ut. » » Ja, gör det, men vill inte lilla Mary sitta i mitt knä då? » » Jo, » medgafs nådigt.
Elna lyfte upp henne med skälfvande ifver, lik- som rädd att förlora en enda af de dyrbara mi- nuterna.
Hon lyssnade till den späda barnarösten s o m till fågelkvitter.
Orden gingo väl till största delen förlorade, upp- tagen som hon var af tankar.
Men det var dock lycka att veta, att det var för henne, endast för henne barnet berättade.
Visserligen var hon blott ett surrogat, men det ville hon icke nu grumla fröjden med.
Ensam- hetens bittra paraleller skulle hon nog åter få tid att draga, de mörka paralellerna emellan de många rika, men tanklösa o c h njutningslystna unga möd- rarna och henne, som måste taga till låns af deras öfverflöd.
» Och så k o m gudmodern o c h rörde med sitt trollspö vid Askungens fula klädning, så att den blef strax rysligt vacker, så vacker, så vacker som Marys egen balklädning, sa ' pappa, » berättade den lilla.
Ett vemodigt leende gled öfver Elnas drag.
Det var en underlig slump att h o n just skulle få höra den sagan, så rik på minnen från hennes egen barndom.
» Och så blef d o m lyckliga, för h o n fick prinsen, » afslutade Mary med en vältalig nick.
Åter log Elna; ett sorgset, frånvarande leende.
Ja, så gick det till i sagan, i lifvet möter man nog ofta askungen, men sällan eller aldrig gud modern med det mäktiga trollspöet eller lyckans stolte prins.
» Tycker du o m s a g o r?
» Mary såg uppmärksamt på Elna.
» Ja mycket. » 1 &lt;J iiv e l e r a r e K. A N D E R S O N 1 Ja k o It s I o r s 1 » Du ser inte glad ut ändå.
Är du inte snäll?
Mamma säjer, att bara man är snäll, är man glad också. » » Då skall j a g försöka vara glad, » sade Elna upp- rörd.
Lilla Marys fråga dallrade öfver rostade strängar i hennes inre o c h väckte hågkomster af en tid, då hon varit glad, bara därför att solen lyste o c h himmelen var blå.
Från den tiden erinrade hon sig också plötsligt en gammal lek, o c h snart var den i full gång.
Marys klingande skratt belönade alla de små uppfinningar hon gjorde, och Elna blef outtröttlig att hitta på nya infall.
De märkte ingendera, att majorskan stod i dör- ren, förrän h o n ropade på Mary.
» Ah, Mary har så roligt, Mary vill inte gå, » sade den lilla flickan bedjande.
» Jo, Mary, moster Elisa väntar på dig.
Mamma vill inte, att du är härinne, när j a g profvar.
Säg nu snällt adjö o c h tacka fröken, som haft så myc- ket besvär med dig! » » Mary vill inte gå, » upprepade barnet.
» Då får du aldrig gå ut med mamma mer.
Var nu en snäll flicka bara! » Häftigt, med tårglänsande ögon slog Mary ar- marna o m Elnas hals o c h klängde sig ett ögon- blick fast vid henne.
» Tack för du lekte så roligt, » sade hon sme- kande och räckte ut sina röda läppar till en kyss.
Därpå sprang hon fram till modern, s o m med en onödig brådska ledde ut henne.
— Kyssa en söm- merska, u s c h!
— Elna ordnade nålar, måttband och sax till profningen, men öfver de tärda, bleka kinderna låg ett lätt färgskimmer, o c h hon log, så som man 1er mot den minsta lilla glimt af sol, när dagarna trycka höstligt mulna o c h tunga.
o \ Ur drottning Sofias lif på Ulriksdal.
Ulriksdal i n o v.
Som ofta förr o m h ö s t a r n a vistas för när- v a r a n d e h.
m:t drottningen ute p å det t ä c k a, tysta, h e n n e s å kära Ulriksdal i hufvudsta- d e n s n ä r h e t; h ä r njuter h o n d e n stilla frid, hon så h ö g t älskar.
L u g n a, tysta förflyta dagarna, o c h d o c k skulle det vara svårt beskrifva all d e n lindring, all den hjälp, s o m från detta stilla h o f s p r i d e s till d e n ö d s t ä l l d a.
Helt visst s k o l a några enkla drag från drott- n i n g e n s lif p å Ulriksdal, n u o c h u n d e r tidi- gare dagar, intressera l d u n s l ä s a r i n n o r, helst som d e ä r o t e c k n a d e af en p e r s o n, s o m p å n ä r m a s t e håll kunnat iakttaga d e s a m m a.
Det är n u sju år s e d a n drottningen efter sin svåra, ä n n u ej ö f v e r s t å n d n a s j u k d o m vän- tades hit; det var tidigt p å v å r e n en härlig dag.
En v e m o d i g tystnad h v i l a d e öfver allt, m e - dan m a n b i d a d e d e n l i d a n d e d r o t t n i n g e n.
Hon skulle k o m m a s j ö l e d e s; d e få, s o m h a d e sig detta b e k a n t, h a d e begifvit sig n e d till stranden.
A n d t l i g e n syntes r ö k e n af en å n g a r e, s o m i släptåg d r o g en s. k. b a r k a s s, för tillfället iordningsställd för att öfverföra d e n s j u k a.
På- b a r k a s s e n s d ä c k var a n o r d n a d en liten salong, o c h h ä r p å en liggsoffa h v i l a d e drott- ning Sofia.
Sakta, nästan l j u d l ö s t n ä r m a d e sig å n g b å t e n, sakta lade b a r k a s s e n till vid slottsbryggan.
Ö g o n b l i c k e t var g r i p a n d e.
P å bryggan stodo, m e d blottade hufvuden, slottets ståthållare o c h n å g r a få, t i l l h ö r a n d e hofvet.
N å g r a lakejer s k y n d a d e n u hastigt till; hattarne kastade d e h a n d l ö s t p å gräs- planen, v a r s a m t b a r s drottningen i land, var- s a m t, nästan högtidligt in i d e v ä n t a n d e ge- maken.
D ö r r a r n a s l ö t o s, o c h en d j u p s u c k till den h ö g s t e u p p s t e g ur flere hjärtan.
1894 Man gjorde sig ofrivilligt den frågan: Skola dessa portar åter öppnas för lif eller död?
Men annorlunda var bestämdt i den högstes råd.
Den hand, som nu syntes så svag, skulle åter hämta krafter, mycket lidande skulle den- ännu lindra, många tårar ännu aftorka.
* Så småningom återvände drottningens hälsa och krafter; men icke med lysande hoffester ville hon fira sitt tillfrisknande; först i den trängre familje- och hofkretsen en stilla glädje- stund, ett innerligt tack, en bön till den alls- mäktige — därpå önskade hon se omkring sig, vid en enkel glädjefest, alla sina här- varande tjänare och underhafvande.
Så blef ock.
Det var en vacker augustidag samma år.
En god middag serverades först de försam- lade, sedan anordnades på gräsplanen fram- för slottet ringdansar och lekar.
Prinsarne Carl och Eugen anförde och deltogo med lif och lust i nöjet.
Nu anlände drottningen, hvilande i en låg korgvagn, förd af lakejer.
Ack, huru svag hon ännu såg ut!
Det tycktes hon själf dock minst af alla tänka på; glädjen lyste ur de milda ögonen, som med synbart nöje följde lekarnes gång.