Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta fall menas med »hval» tydligen hvalross, hvars hud ännu i dag användes af norska fångstmän, af eskimåer och tschuktscher till linor.
Äfven de verkliga hvalarnes hud skulle sannolikt dertill kunna beredas, ehuru för sin tjockleks skull knappast med fördel utan användning af särskilda redskap för hudens sönderskärande.
Härvid bör anmärkas, att de väglängder, som Othere i sådant fall hvarje dag tillryggalagt, gifva en segelhastighet jemförlig med den, som ett vanligt nutida segelfartyg i medeltal uppnår.
Detta förhållande, som vid flygtigt betraktande tyckes förefalla något besynnerligt, finner sin förklaring, om man betänker, att Othere endast seglade med förlig vind och under ogynsam vind låg stilla.
Vanligen tyckes han hafva framseglat 70′
à 80′ på dygnet eller kanske snarare dagen.
Kartorna äro tagna ur:
Ptolemæi Cosmographia latine reddita a Jac.
Angelo, curam mapparum gerente Nicolao Donis Germano, Ulmæ 1482, och ur ofvan angifna arbete af Jacobus Ziegler, tryckt 1532.
Den del af detta senare, som rör Skandinaviens geografi, finnes omtryckt i Geografiska Sektionens tidskrift B. I, Stockholm 1878.
Dessa voro dansken Erik Valkendorff och norrmannen Olof Engelbrektsson.
Äfven svenskarne Johannes Magnus, erkebiskop i Upsala, och Peder Månsson, biskop i Vesterås, lemnade Ziegler vigtiga upplysningar rörande de nordiska länderna.
Af dessa mycket omskrifna berättelser angående indier – kanske snarare män från norra Skandinavien, Ryssland eller Norra Amerika, helt säkert icke japaneser, kineser eller indier –, som stormdrifvits till Germaniens kuster, härstammar den första redan från tiden före Kristi födelse.
År 62 före Kr. fick nämligen Quintus Metellus Celer, »då han som prokonsul förvaltade Gallien, såsom skänk af Boiernas (Plinius säger Svevernas) konung några indier, och då han frågade huru de kommit till dessa länder, erfor han, att de blifvit stormdrifna från de indiska hafven till Germaniens kuster» (Pomponius Mela, lib.
III Cap. 5, efter ett förloradt arbete af Cornelius Nepos. Plinius, Hist. nat., lib.
II cap. 67).
Om en liknande tilldragelse under medeltiden berättar den lärde Aeneas Sylvius, sedermera påfve under namn af Pius II, i sin Cosmografi: »Sjelf har jag hos Otto (biskop Otto af Freising) läst, att under de tyske kejsarnes tid ett indiskt fartyg och indiska handelsmän blifvit stormdrifna till den germaniska stranden.
Visst var, att de, kringkastade af vidriga vindar, kommit öster ifrån, hvilket ingalunda varit möjligt, om, såsom många antaga, det norra hafvet vore ofarbart och tillfruset (Pius II, Cosmographia in Asiæ et Europæ eleganti descriptione etc., Parisiis 1509, blad 2).
Förmodligen är det samma händelse som omtalas af den spanske historieskrifvaren Gomara (Historia general de las Indias, Saragoça 1552–53), med tillägg att indierna strandat vid Lübeck under kejsar Fredrik Barbarossas tid (1152–1190).
Gomara berättar äfven, att han sammanträffat med den landsflyktige svenske biskopen Olaus Magnus, som för honom med bestämdhet förklarat, att man kunde från Norge segla öfver norden längs kusterna till Kina (franska öfversättningen af ofvannämnda arbete, Paris 1587, blad 12).
En särdeles lärorik uppsats om detta ämne finnes intagen i Aarböger for nordisk Oldkyndighed og Historie, Kjöbenhavn 1880.
Den är författad af F.
Schiern och bär titeln:
»Om en etnologisk Gaade fra Oldtiden.»
Olaus Magnus, Auslegung und Verklerung der neuen Mappen von den alten Gœttenreich, Venedig 1539.
Numera torde (enligt meddelande af Öfverbibliotekarien G. E.
Klemming) något afdrag af denna upplaga af kartan knappast vara i behåll, men den finnes oförändradt återgifven i 1567 års Basel-upplaga af Olai Magni »De gentium septentrionalium variis conditionibus» etc.
Den i Roma 1555 tryckta upplagan af samma arbete har deremot en karta, som är något afvikande från originalkartan af 1539.
Att Nicolo och Antonio Zeni’s mångomtvistade resor mot slutet af 1300- talet, i likhet med hvad som skett af hr Fr.
Krarup, tolkas så, som om de besökt Ishafskusten och Hvita hafvet, synes mig vara en mycket misslyckad gissning, stridande mot otaliga enskildheter i Zeniernas berättelse och mot den i mer än ett hänseende märkvärdiga karta, som åtföljer densamma och som första gången offentliggjordes i Venedig 1558, beklagligen i något »förbättrad» form, af en bland Zenos ättlingar.
På sjelfva kartan finnes årtalet MCCCLXXX. Jemför: Zeniernes Reise til Norden, et Tolknings Forsög af Fr.
Krarup, Kjöbenhavn 1878; R. H.
Major, The Voyages of the Venetian brothers Nicolò &
Antonio Zeno, London 1873, m. fl. arbeten rörande dessa mångomskrifna resor.
Första upplagan, med titel:
Rerum Moscoviticarum comentarii etc., Wien 1549, åtföljes af tre taflor och en för Rysslands forna geografi mycket vigtig karta.
Denna är dock, att döma af det exemplar som finnes på Kongl. Biblioteket i Stockholm, delvis ritad för hand och vida sämre än den karta, som träffas i följande årets italienska upplaga af samma arbete (Comentari della Moscovia et parimente della Russia etc. per il Signor Sigismondo libero Barone in Herberstain Neiperg & Guetnbag, tradotti nuoamente di latino in lingua nostra volgare italiana, Venetia 1550, med tvenne taflor och en karta med påskrift »per Giacomo Gastaldo cosmographo in Venetia MDL»). v.
Herberstein besökte
Ryssland såsom sändebud från romerske kejsaren två gånger, första gången 1517 och andra gången 1525, och har med anledning af dessa resor offentliggjort en skildring af landet, genom hvilken detsamma först blef bekant för vesteuropeerna, och som äfven för ryssarne sjelfva utgör en vigtig källskrift vid studiet af förgångna tiders kulturförhållanden i zarriket. v.
Adelung uppräknar i »Kritisch-literärische Übersicht der Reisenden in Russland bis 1700, St.
Leipzig 1846», elfva latinska, tvenne italienska, nio tyska och en böhmisk öfversättning af detta arbete.
En engelsk öfversättning finnes sedermera offentliggjord i Hakluyt Societys skrifter.
Herberstein 1:a uppl., blad XXVIII i den 2:a af verkets tre särskildt paginerade afdelningar.
En förvexling föreligger här med berg, som man sett i Norge, enär nordöstra stranden af Hvita hafvet är lågländt.
En i äldre arbeten ofta förekommande, mindre lycklig öfversättning af Swjatoinos, »den heliga udden».
I stället för »norr om» borde det sannolikt heta »bortom» Dvina.
Huberti Lahgueti Epistolae Secretae, Halae 1699, I. 171.
Jemför äfven en uppsats af A. G.
Ahlquist i Ny Illustrerad Tidning för 1875 s. 270.
Den förste, som uppmanade till upptäcktsresor i polartrakterna, var likväl en engelsman, Robert Thorne, hvilken länge vistats i Sevilla.
Emedan alla öfriga länder redan voro upptäckta af spaniorer och portugiser, anmodade han år 1527 konung Henrik VIII att taga om hand upptäckterna i Norden.
Efter att hafva kommit till polen (tillräckligt långt norr ut) kunde man vända sig åt öster.
Man skulle då först komma förbi tartarernas land, derpå till Kina, så till Malacca, Ostindien och Godahopps-udden och sålunda kringsegla »hela verlden».
Man kunde äfven vända sig åt vester, framgå längs baksidan af New Foundland och återvända genom Magellans sund (Richard Hakluyt, The principael Navigations, Voiages, and Discoveries of the English nation etc., London 1589, s. 250).
Tvenne år förut omtalar Paulus Jovius på grund af meddelanden af en ambassadör från ryske storfursten till påfven Clemens VII, att Ryssland i norr omgifves af en ofantlig ocean, öfver hvilken man, om man håller sig till högra stranden, och i fall ej land mellankommer, kan segla till Kina.
(Pauli Jovii opera omnia, Basel 1578, 3:e delen s. 88; den der intagna beskrifningen öfver
Ryssland är under namn af »Libellus de legatione Basilii ad Clementem VII» första gången tryckt i Roma 1525.)
År 1540 hade London, oberäknadt den kungliga flottan, icke mer än fyra fartyg, hvilkas drägtighet öfversteg 120 tons (Anderson, Origin of Commerce, London 1787, Vol. II s. 67).
Skandinaviens flesta kuststäder torde således i våra dagar hafva en större sjögående flotta än London då för tiden.
Bemödanden att för detta arbete erhålla afbildning af ett i England enligt uppgift befintligt originalporträtt af Cabot hafva tyvärr icke krönts med framgång.
T. ex. punkten 30:
Item if you shall see them (nämligen de främlingar som möttes under resan) weare Lyons or Beares skinnes, hauing long bowes, and arrowes, be not afraid of that sight: for such be worne oftentimes more to feare strangers, then for any other cause (Hakluyt, 1:a uppl. s. 262).
Enligt Clemens Adams berättelse om resan.
Hakluyt, 1:a uppl. s. 271.
Cum ob corporis formam (erat enim procerae staturae) tum ob singula rem in re bellica industriam.
(Clemens Adams berättelse.
Hakluyt, s. 271.)
Tio dagar förr eller senare spelar i afseende å isförhållandena om sommaren i det högnordiska hafvet en mycket betydande rol.
Jag har derför alltid vid anförandet af mina föregångares resor reducerat den gamla stilen till ny stil.
Vibrantur bombardarum fulmina, Tartariae volvuntur nubes, Martem sonant crepitacula, reboant summa montium juga, reboant valles, reboant undae, claraque Nautarum percellit sydera clamor.
Hakluyt, s. 272.)
Vid den tiden, då hvalfångsten på Spetsbergen började, sökte Thomas Edge, en af Muscovy Companys fartygsbefälhafvare, visa, att Willoughby skulle under sina irrfärder efter skilsmessan från Chancelor hafva upptäckt Spetsbergen (Purchas, III s. 462).
Uppgiften, som tydligen framkallats af begäret att för England monopolisera fångsten vid Spetsbergen, är bevisligen oriktig.
Den är äfven för länge sedan betraktad som grundlös.
I stället hafva senare forskare antagit, att det land, som Willoughby såg, skulle varit Gåslandet på Novaja Semlja.
På grund af skäl, som utrymmet nekar mig att här anföra, synes mig ej heller detta vara möjligt.
Deremot synes det mig högst sannolikt, att »Willoughbys land» varit den af grunda sandbankar omgifna Kolgujew-ön.
Dess polhöjd har visserligen i så fall blifvit angifven 2° för hög, men dylika fel äro ej omöjliga i de äldsta resandenas bestämningar.
Testatorn var Gabriel Willoughby, hvilken som handelsman medföljde chefsfartyget.
Hakluyt, s. 500.
Purchas, III s. 249 och i margen s.
Det är om denne det berättas i ett från Moskwa af Henrik Lane skrifvet bref, att zaren vid ett gästabud »called them to his table, to receave each one a cuppe from his hand to drinke, and tooke into his hand Master George Killingworths beard, whieh reached over the table, and pleasantly delivered it the Metropolitane, who seeming to blesse it, sad in Russe, this is Gods gift» (Hakluyt, s. 500).
Då Dvina ligger sydligare än Vardöhus, måtte dessa betraktelser hänföra sig till ett skede af resan tidigare än det, som i berättelsen angifves.
Skrifterna om dessa färder äro ganska talrika.
En berättelse om dem meddelades första gången i Hakluyt, The principael Navigations, Voiages, and Discoveries of the English nation etc., London 1589:
Förhållningsreglerna, kung Edwards pass m. m. s. 259; Afskrift af Sir Hugh Willoughby’s dagbok, jemte uppräkning af samtlige deltagare s. 265; Clemens Adams redogörelse för Chancelors färd s. 270 o. s. v.
Samma uppsatser äro sedan aftryckta i Purchas Pilgrimage, III s. 211.
För den, som ytterligare vill taga reda på hithörande litteratur, får jag hänvisa till:
Adelung, Kritisch-literärische Übersicht der Reisenden in Russland, St.
Leipzig 1846, s. 200, och J.
Hamel, Tradescant der Aeltere 1618 in Russland, St.
Leipzig 1847.
Jemför »Redogörelse för en expedition till mynningen af Jenisej och Sibirien år 1875», s. 17 (Bihang till K.
Handl. B. 4, N:o 1).
»Letter of Richard Finch to Sir Thomas Smith Governor; and to the rest of the Worshipful Companie of English Merchants, trading into Russia.» Purchas, III s. 534.
Herr Serebrenikoff skrifver samodin i st. f. samojed, hvilket senare namn han anser vara oriktigt.
Samojed betyder nämligen »sjelfätare», då deremot samodin betecknar »en särskild», »en som icke kan förvexlas med någon annan», och alldenstund samojederna aldrig varit människoätare, gifver hr Serebrenikoff företräde åt det senare namnet, hvilket begagnas af ryssarne i Chabarowa och synes vara en ordagrann öfversättning af den benämning det samojediska folket gifver sig sjelft.
Jag anser dock sannolikt, att den gamla från Herodot härstammande sagan om i norden boende menniskoätare (androphager), hvilken sedermera upptagits öfverallt i den geografiska medeltidslitteraturen, i förryskad form går igen i namnet »samojed».
(Jemf. hvad som längre fram anföres ur Giles Fletchers berättelse.)
Detta namn, som egentligen betecknar en rå afbildning, har äfven öfvergått till svenskan; ordet »bulvan» är nämligen ett af de få ord vårt språk lånat af det ryska.
Enligt de ryska fångstmännens utsago; förmodligen har dock någon så högt uppsatt andlig man aldrig vågat sig så långt mot norden.
Förmodligen någonstädes på holmarne vid Waigatsch-ön.
En rysk fångstman, som gjort Stephen Burrough mångahanda tjenster.
»Treatise of Russia and the adjoining Regions written by Doctor Giles Fletcher Lord Ambassador from the late Queene, Ererglorious Elizabeth, to Theodore then Emperour of Russia. A. D. 1588.» Purchas, III s. 413.
Ännu besynnerligare föreställning om samojederna, än den som framgår af detta träsnitt, får man af det sätt, på hvilket de omnämnas i berättelsen om den resa, som den italienske minoriten Joannes de Plano Carpini företog i Högasien åren 1245–47 såsom sändebud från påfven till de mongoliska hordernas mäktige herskare.
I denna resebeskrifning säges det, att Chingis-kans son Occodaikan, efter att hafva blifvit slagen af ungrarne och polackerne, vändt sig mot norden, besegrat Bascarti, d. v. s. stor-ungrarne, derpå sammanstött med Parositi – hvilka hade underbart små magar och munnar samt icke åto kött, utan endast kokade det och närde sig genom att inandas ångorna – och slutligen kommit till Samogedi, som lefde endast af jagt och hade hus och kläder af skinn, samt till ett land vid oceanen, der man fann vidunder med människokropp, oxfötter och hundansigten (Relation des Mongols ou Tartares par le frère Jean du Plan de Crepin, publ. par M. d’Avezac, Paris 1838, s. 281.
Jemf. Ramusio, Delle navigationi e viaggi, II 1583, bl. 236).
På ett annat ställe i samma arbete säges det: »Landet Comania har i norr, omedelbart efter Rossia, Mordvini och Bileri, d. v. s. stor-bulgarerna, Bascarti, d. v. s. stor-ungrarne, derpå Parositi och Samogedi, som sägas hafva hundansigten» (Relation des Mongols, s. 351.
Ramusio II bl. 239).
Namnet stormfogel nyttjas äfven för stormsvalan (Thalassidroma pelagica Vig.).
Denna förekommer ej i de delar af polarhafvet, hvarom här är fråga.
Vid Beeren Eiland såg
Tobiesen den 28 maj 1866 stormfogelägg lagda omedelbart på den is, som ännu täckte klippan.
På ett ställe var till och med den på sitt ägg rufvande fogeln med ena benet fastfrusen i isen.
Den 31/21 aug. 1596 fann Barents vid norra delen af Novaja Semlja, att några foglar utvalt ett med litet jord täckt isstycke till häckningsställe.
I båda dessa fall har undre delen af äggen under häckningen aldrig kunnat uppvärmas öfver 0°.
Det skulle förtjena undersökas, huruvida ej en del alke-kungar, liksom Spetsbergsripan, tillbringa vintern i sina stenrös och endast temligen sällan flyga ut för att på sjön insamla sin föda.
Detta namn har fogeln erhållit af de holländska hvalfångarne.
Under mina många resor i Ishafvet har jag endast en gång sett en ismås i ungdrägt, nämligen 1878 vid
Pitlekaj, då en tschuktsch utbjöd en dylik fogel för en ripa.
Den var hvit med svarta fläckar.
Mängden af ejderdun, som från polarländerna infördes till Tromsö, belöpte sig 1868 till 540, 1869 till 963, 1870 till 882, 1871 till 630, 1872 till 306 kilogram.
Hela årsutbytet kan sannolikt uppskattas till tre gånger så mycket.
Redan på södra Novaja Semlja träffas dock, jemte snösparfven, åtskilliga andra sångfoglar, t. ex. lappsparfen (Emberiza lapponica L.) och berglärkan (Alauda alpestris L.).
De häcka på marken under någon buske, tufva eller sten, i ganska omsorgsfullt inredda, med ängsull och fjäder fodrade bon, och äro ej sällsynta.
Äfven Hedenström anger (Otrywki o Sibiri, St.
Petersburg 1830, s. 130), att ripan öfvervintrar på de Nysibiriska öarna, och att den der är fetare och mörare än på fastlandet.
Ensamt fångstfartygen från Tromsö hemförde år 1868 996, år 1869 975 och år 1870 837 renar.
Då härtill kommer den mängd renar, som skjutes um våren och icke upptages vid beräkning af fångsten, och då man betänker, att antalet fångstfartyg, som utrustas från Tromsö, är mindre än det, som utgår från Hammerfest, och att renskytte på Spetsbergen äfven idkas af fångstmän från andra städer äfvensom af turister, så måste man antaga, att minst tre tusen djur blifvit fälda under hvart och ett af de nämnda åren.
Förut var renskyttet än mer gifvande, men sedan 1870 har det betydligt minskats.
Då Spetsbergen först kartlades, erhöllo en mängd ställen namn efter renar, hvilket antyder, att renen då fans der i stort antal, och just på de flesta af dessa ställen saknas renen numera fullständigt.
Deremot sågo de holländska och engelska resandena, under 16:de seklet icke några renar på Novaja Semlja.
Under den svenska expeditionen 1875 sågos inga renar på denna ös vestkust söder om Karmakul bay, hvaremot en mängd skötos vid Besimannaja bay och Matotschkin-sundet.
Då några bland den bekante norske fångstkaptenen Sievert Tobiesens följeslagare år 1872–73 tvungos att öfvervintra vid Norra Gåskap, sköto dessa under vintern och våren endast 11 renar.
Några ryssar, som genom en olyckshändelse blefvo tvungna att tillbringa sex år efter hvarandra någonstädes vid kusten af Stans Foreland (Maloy Broun) och som under denna långa tid voro i afseende å sitt lifsuppehälle helt och hållet hänvisade till hvad de utan tillhjelp af skjutgevär (de egde, då de landade, krut och kulor till endast tolf skott) kunde genom jagt anskaffa, hade, då de tre öfverlefvande år 1749 återfunnos och afhemtades, dödat två hundra femtio renar.
(P. L. le Roy, Relation des avantures amvées à quatre matelots Russes jettés par une tempête près de l’Isle deserte d’Ost-Spitzbergen, sur laquelle ils ont passé six ans et trois mois. s. 1. 1766.)
Under öfvervintringen 1869–70 vid Ost-Grönland såg dr Pansch en gång en björninna med helt små ungar (Die zweite deutsche Nordpolarfahrt.
Leipzig 1873–1874.
B. 2, s. 157).
W. Scoresby’s des Jüngern Tagebuch einer Reise auf den Wallfischfang.
Aus dem Engl. übers.
Hamburg 1825, s. 127.
Die zweite deutsche Nordpolarfahrt. B. 1, s. 465.
Grönlands historiske Mindesmärker.
Kjöbenhavn 1838.
III, s. 384.
Ramusio, del 2, Venedig 1583, s. 60.
Det uppgifves att äfven vargar skola förekomma på Novaja Semlja ända upp till Matotschkin-sundet.
På nordkusterna af Asien och östra Europa äro de ganska allmänna.
D. v. s. icke på Spetsbergen och Novaja Semlja, men väl på kusterna af fastlandet.
I Vest-Grönland är myggen ännu så långt norr ut som vid södra delen af Disko-ön så förfärlig, i synnerhet för nykomlingen under de första dagarne, att ansigtet på den, som utan flor vågar sig in i buskbevuxna sumptrakter, inom några timmar blir oigenkänligt.
Ögonlocken igensvälla och förvandlas till stora vattenblåsor, i hårfästet bilda sig suppurerande bulnader o. s. v.
Men när man en gång genomgått denna obehagliga och smärtsamma ympning, så tyckes kroppen, åtminstone för en sommar, mindre mottaglig för mygg-giftet.
Då den enda Chrysomela, som v.
Baer fann vid Matotschkin Schar, spelat en så stor rol i den arktisk-zoologiska litteraturen, skall jag här uppräkna de coleopter-arter, som man numera – efter professor Mäklins bestämning af de genom oss hemförda samlingarna – känner från sjelfva Novaja Semlja.
Feronia borealis Ménétr., F. gelida Mäkl., Amara alpina Fabr., Agabus subquadratus Motsch., Homalota sibirica Mäkl., Homalium angustatum Mäkl., Cylletron (?) hyperboreum Mäkl., Chrysomela septentrionalis (?)
Ménétr., Prasocuris hannoverana Fabr., v. degenerata.
Från Waigatsch-ön hemfördes ytterligare sju arter, som ej träffades på Novaja Semlja.
Insekterna förekommo dels under stenar, i synnerhet på ställen med ymnig lemmelspillning eller i trakter rika på fogelbon, dels under varma dagar på salixbuskar.
Sjöborrar förekomma endast ytterligt sparsamt i Kara-hafvet och det sibiriska Ishafvet, men vester om Novaja
Semlja på vissa ställen i sådan mängd, att de nästan tyckas täcka hafsbottnen.
Jemför Malmgrens lärorika afhandlingar i Kongl.
Vetenskaps-akademiens skrifter och Scoresby, Arctic regions, Edinburgh 1820, I s. 502.
Att hvalrossen spisar musslor, antydes redan på nedan (s. 153) återgifna holländska teckning från början af 1600-talet.
Redskap af hvalrossben förekomma bland nordiska graffynd.
Jemför noten på s. 46 här ofvan.
Jag har 1858 sett en Phoca barbata med af ålder bortnötta tänder, hvilken till sin rödbruna färg ganska mycket liknade en hvalross och eftergaf den föga i storlek.
Albertus Magnus, De animalibus.
Mantua 1479.
Lib. 24.
På samma ställe gifves dock en på verklig erfarenhet grundad beskrifning af hvalfångsten, med det förståndiga tillägg att det, som de gamle skrifvit härom, ej öfverensstämmer med erfarenheten.
Denna bild är utförd efter ett af Frederik Muller lemnadt facsimile ur Hessel Gerritz., Descriptio et delineatio geographica detectionis freti etc.
Amsterodami 1613.
Samma bild återgifvas färglagd i Blavii Atlas major, Del I 1665, s. 25, med påskrift:
»Ad vivum delineatum ab Hesselo G.
A report upon the condition of affairs in the territory of Alaska.
Washington 1875, s. 160.
Bilden är tagen ur en handskrifven japansk resebeskrifning (n:o 360 i det af mig hemförda japanska biblioteket).
Enligt meddelande af en attaché vid den japanska beskickning, som hösten 1880 besökte Stockholm, bär boken titeln Kau-kai-i-fun, »berättelse om en märklig resa på aflägsna haf».
Handskriften, i 4 band, är utförd år 1830.
I inledningen säges, att då några japaneser den 21 november 1793 (?) skulle med en last ris resa till Jesso, blefvo de af en storm kastade ur sin kurs och drefvo länge omkring på hafvet, tills de i början af juni det följande året kommo till någon af de Aleutiska öarna, som nyss blifvit eröfrade af ryssarne.
De dröjde der tio månader och kommo i slutet af juni följande år till Ochotsk.
Året derpå om hösten fördes de till Irkutsk, der de dröjde i åtta år, väl bemötta af ryssarne.
Derpå fördes de till Petersburg, der de erhöllo audiens hos kejsaren, fingo pelsar och utmärkt mat.
Slutligen återsändes de sjöledes kring Kap Horn till Japan med ett af kapten von Krusensterns fartyg.
De öfverlemnades i Nagasaki åt de japanska myndigheterna våren 1805, efter att hafva varit frånvarande från hemlandet omkring tretton år.
Från Nagasaki fördes de till Jeddo, hvarest förhör anstäldes med dem.
En person gjorde frågorna, en annan uppskref svaren och en tredje åskådliggjorde i bild allt det märkliga de upplefvat.
Derpå återsändes de till sin hemort.
I inledningen talas vidare om, att de skeppsbrutna voro okunniga sjömän, af hvilka ofta föga uppmärksamhet egnats just åt de vigtigaste saker.
Man varnas derför att sätta full lit till deras berättelser och till bokens teck- ningar.
Dessa senare upptaga verkets fjerde del, bestående af öfver 100 qvartsidor.
Märkligt är att ryssarnes första jordomsegling och japanesernas första resa kring jorden inträffade samtidigt.
Till undvikande af missförstånd använder jag detta namn i stället för det vanliga, men oegentliga hvitfisk.
Hakluyt, 1 uppl., s. 317.
Les moeurs et usages des Ostiackes par Jean Bernard Muller, Capitaine de dragon au service de la Suède, pendant sa captivité en Sibérie (Recueil de voiages au Nord. T.
VIII, Amsterdam 1727, s. 389).
Jag sluter härtill af lagrens utseende från hafvet och af deras beskaffenhet på Waigatsch-öns och Novaja Semljas vestkust.
Så vidt jag vet, har ingen geolog varit i land på denna del af ostkusten.
Någon gång torde man dock möta isberg i Kara-hafvets allra nordligaste del och vid Novaja Semljas nordostkust, dit de kunna drifva ned från Frans Josefs land eller från andra, längre norr ut belägna okända polarland.
I de flesta belletristiska berättelser om polarfärder spela kolossala isberg en mycket framstående rol på författarnes teckningar så väl med ritstift som med penna.
Verkliga förhållandet är emellertid, att isberg i vida större mängd förekomma uti de haf, som årligen äro tillgängliga, än i dem der framfärden för polarfararens fartyg blifvit hämmad af ogenomträngliga ismassor.