Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill fröken höra den — vi ha visst ännu en stund på oss, innan de börja dansa i salongen. » Märta W a h r e n svarade e j, men hon bleknade litet, ty hon kände sig stå framför den timma, m o t hvilken de fleste af oss blicka tillbaka m e d ett v e m o d, s o m tiden endast skärper.
Märta W a h r e n svarade e j; h o n satte sig stilla ned o c h lyssnade.
» Jag har sällan haft ordets gåfva och be- rättarens konst är svårlärd, men m a n får göra så godt man kan, när man ej kan göra så godt man vill.
— M e n fröken måste taga m i n kappa öfver axlarne först; land vinden börjar kyla — nej, jag är härdad m o t kölden. » Han satte sig åter ned o c h tände sin korta alrotspipa, hvars blåa r ö k sakta gled b o r t för aftonvinden.
Skenet af den hastigt förbrunna strykstickan ställde för ett ögonblick i R e m - brandts egendomliga, partiella dager hans vackra, trötta ansikte, hvilket kanske bättre än han själf talde den gamla saga han gick att berätta.
» V i tjänade s o m kamrater under samma fana och han var hennes stora h o p p; han bar på sina spensliga armar alla de möjligheter till be- märkthet, hvilka de spattbrutne skvadronche- ferna småningom sett halka förbi sig såsom yrkesspelaren ser den ena guldhögen efter den andra halka ned i croupierns påse, tills han ej mera har något att sätta på de trettiosex ru- torna.
» Löjtnanten har tagena i sig; löjtnanten k o m m e r att rida för brigad, » brukade öfversten profetera, o c h det var ingen s o m afundades ho- n o m hans utsikter till befordran, ty vi höllo alla af h o n o m och vi skröto m e d att ha en upp- gående stjärna bland de jämnstrukna stearin- ljusen vid messen.
Slutligen började äfven de gamla generalerna få korn på h o n o m, så att han blef antagen som aspirant vid staben o c h reste u p p till hufvudstaden s o m d ' Artagnan till Ludvig X I l L s Paris, ty bägge väntade ungefär lika myc- ket af en gifmild framtid.
Försedd m e d rikliga rekommendationer och med ett namn, s o m ännu gick tämligen bra som borgen, blef han gunstigt mottagen i sällskaps- lifvet.
Där träffade han snart sin belle dame sans merci o c h hon lärde h o n o m snart intighe- ten af hans stolta eröfraredrömmar, hon stal hans aktning för sig själf, hans förhoppningar o c h kraft.
H o n sade sig älska h o n o m såsom h o n sagt sig älska så många gånger förut, och han trodde henne, m i n stackars vän, han trodde henne trots allt s o m sades, att h o n hade en annan rikare förbindelse, o c h att han själf en- dast tjänade som reserv, ifall denne andre skulle klicka.
En dag frågade han henne härom, bad henne ärligt att af kärleksfullt öfverseende med Af \ L n t M U Redan i888~intygade prof. Joh.
Lang i Lund, att HultmansgCacao var fullt lika med van Houtens Cacao.
IDUN 364 hans svaghet skingra de tvifvel, s o m ovillkorli- gen uppstått.
— Men då, fröken Märta, svängde h o n o m på klacken o c h skrattade o c h gick, gick bort att varda den andres m a k a.
» Berndt Bergk tystnade ett ögonblick, o c h den hos h o n o m sällsynta kraftigheten h o s de sista orden var borta, då han fortfor: » Under denna tid hade han skamligt vård- slösat sin tjänstgöring, s o m j u skulle visa h v a d han egentligen dugde till, o c h man lät h o n o m förstå, att vägen till befordran var stängd, att hans utsikter vid staben krympt ihop till ett intet.
Nå, detta kunde knappast smärta h o n o m m e r; det första slaget svider alltid grymmast.
Men han ville ej k o m m a tillbaka till sina forna kamrater; han var j u numera det sämsta af allt: ett förloradt h o p p, en s o m svikit sin moder, sitt land o c h sitt regemente.
Han hade lyssnat till sirensången vid stranden, hade ej haft kraft att styra båten g e n o m bränningarna, mot målet.
Han gick u p p till de gamle generalerna m e d sänkt hufvud o c h tiggde o m transport till ett hufvudstadsregemente.
De tyckte sig ej kunna neka sitt söndagsbarn denna sista gunst — och så blef han lejonet för dagen.
Han, hvars röst kanhända skulle ledt hjälteleken på ärans fält, han blef en själfgjord clown åt sällskapslifvets Harlequin o c h Colombine, en stackare, som spo- lierade hvad han hade kvar af geni på kotil- jongsturer o c h n y a klädesmoder.
Man kunde knappast beklaga hans öde.
Det var för litet för tårar, för grymt för löje.
— Så dref han länge omkring, en rullande sten, på hvilken ingen m o s s a gror, tills han träffade henne, som förde h o n o m tillbaka till visheten, som lärde h o n o m, att den blå b l o m m a n endast växer på lidandets stig, o c h han var glad att det förunnats h o n o m att vandra den stigen för att finna den b l o m - Han hade aldrig kunnat få rätt klart för sig, huru de k o m m i t så m y c k e t tillsammans s o m de gjorde den korta tid, s o m gafs dem, ty han var numera en stel, otillgänglig man, hvilken egent- ligen aldrig, som m » n säger, sökte någon män- niska, utan s o m förde sitt eget, mänskliga lif midt i vimlet.
H a n ' visste blott att det k o m m i t m a n Ett » A f Bidrag-mottagas, med tacksamhet.
Af tio delar små jag sammansatt har blifvit, Då jag i form af gåta härmed trä- der fram.
Man annars uppå kullens topp en plats mig gifvit; A f y x och såg jag danad blef ut- trädets stam.
Och fast jag sedan fått så stora, starka vingar, På platsen där man ställt mig än jag troget står.
Men när jag lustigt mig i vida rym- den svingar, Då säger folket uti b y g d e n att jag går.
H v a d guld o c h silfver haft förvisst i alla tider.
H v a d vållar stundom att man plågas svårt o c h lider?
Ett gammalt m a n s n a m n; så ett an- nat ock för kvinna.
H v a d en student ibland på posten hoppas finna.
H v a d s o m är svårt, ifall en hvad (?)
ett lån begär.
En fågel s o m man stekt med största smak förtär.
Ett djur s o m man i höga norden endast finner.
H v a d man bör skruf va till, då m y c - ket vatten rinner.
Ett jätteträd i skog.
En liten buske bara.
H v a d kvinnan ofta är, m e n mannen ej b ö r vara.
K a f f e 1897 tillbaka, det där han ständigt undvikit att möta, visste blott, att han gärna skulle gått tillbaka till sin flydda, bekymmerfyllda fattigdom, endast han k u n d e få bedja henne följa h o n o m dit.
Men det var för sent då.
H a n kunde blott taga m e d sig minnet af henne, då han for bort att sluta lefnadens dikt v i d skenet af det ljus, som tändts så sent, m e n s o m lyste klart, långt, långt sedan passionens lockande irrbloss o c h glädjens flam- mande lusteldar falnat ned, det ljus, som lyste h o n o m g e n o m grämelse och bitterhet till frid och frälsning. » — Så lydde Berndt Bergks historia; han tyckte det var öfverflödigt tillägga, att den kvinna, s o m svek h o n o m, var Märta Wahrens mor.
— — — » Och h o n älskade h o n o m tillbaka? » » Det fick han aldrig veta, fröken Märta, det fick han aldrig veta.
Han hade pröfvats n o g ändå, att han äfven skulle bära detta, ty här vore j u vissheten antingen o m det ena eller andra lika bitter.
— Men de ha visst börjat dansa därinne — kanske fröken tillåter.
. » » Dansa — n u — nåja, hvarför inte. » H o n vacklade till och skälfde svagt i hans famn, då han lindade armen om hennes lif och stack ut i dansens ystra vågor.
» A h, det var en härlig v a l s; m e n det är j u kapten de kalla valskungen? » Berndt Bergk log blekt; den frasen hade han hört oändligt många gånger förr, men såsom nu hade han aldrig-hört den.
» Jo, det var mitt gamla namn i den gamla världen.
Nu b o r d e det väl vara glömdt för länge sedan, m e n skulle det ännu någon gång gå igen därborta, så minns, att fröken var den sista, s o m dansade m e d valskungen. » En annan kavaljer stod redan bugande fram- för henne.
Men innan h o n mottog hans arm, räckte hon fram sin hand och h ö j d e bäfvande sin stora, skygga blick.
» Farväl då, kapten Bergk. » » Farväl, fröken Märta. » Så vände han o c h gick, gick ut ur hennes lefnad.
Förgäfves korsade Gladys Leighton hans väg, då han lämnade salen; hon fick endast en bugning.
J * XL sedan, den andra hade j u knappt fått m e r!
— tidens början utaf Ska- parn sagdt.
H v a d tråkigt är att vara, sedan man sig lagt.
N:R 23 (598).
ONSDAGEN PRENUMERATIONSPRIS PR ÅR: IDON IDUNS MODETIDN.
IDUNS UTGIFNINGSDAGAR: KR.
5: - MODETID.
BAZAR DE HVARJE REDAKTÖR 5: - » 3: - 22 OCH FRITHIOF O N S D A G OCH L Ö R D A G.
&gt; DEN MARS 1899.
KYRKOGATA 1 6, 1 TR ÖPPEN KL. 10 — 5.
GHARITE.
N L Y S A N D E välgörenhetsfest kan man med skäl kalla den » Bazar .de charité », som af damer ur diploma- tiska kåren och den högre societeten i förra veckan anordnats å Stockholms Börs, lysande på grund af arrangörernas samhälls- ställning och genom de vidtagna anordnin- garna, lysande ock, skola vi hoppas, till sitt ekonomiska resultat!
Då vi föreställa oss, att många af våra läsarinnor, hvilka själfva kan- ske aldrig komma i tillfälle att bevista en REDAKTIONSSEKR.
dylik hufvudstadsbasar, dock med nöje på bildens väg vilja skaffa sig ett litet begrepp om, hur där tillgår, ha vi gått i författning om några fotografiska vyer från den vackra festen.
För den stora förbindlighet och väl- vilja, hvarmed de ledande och biträdande da- merna därvid gått oss till mötes, uttala vi vårt vördsamma tack.
Först ha vi då bilden af den stora börs- salen, den brokiga marknadens egentliga huf- vudfält.
Den erbjuder i sanning en charmant anblick!
En vinterträdgård med lagrar, palmer, draca ?nor, oranger, de senare dignande under tyngden af gyllene frukter, granar, girlander A. Blomberg foto.
BAZAR DE CHARITÉ: STORA BÖRSSALEN IDUNS KUNGL.
och rosor, rosor öfverallt i oändliga kedjor af skimrande prakt.
Och där, hvarest växtrikets barn taga slut, taga konstens vid, imitationer af antika statyer, dyrbara väfnader, här och där en präktig tafla.
Föremål af en utsökt konstindustri i smakfullt anordnade stånd och som lefvande staffage allt hvad vår högsta societet har af ungdom och kvinnlig fägring, inramad i stolt empire eller kokett blickande fram ur rococodräktens lifsglada, färgrika veck.
Midt på den stora salens ena långsida fin- nes en specialutställning, som ådrager sig den lifligaste uppmärksamhet: det är gåfvorna från främmande hof, skänkta som vinster till tom-
IDUN 1899, bolån.
En silfverstatyett af Maximilian I, skänkt af ingen mindre än kejsar Frans Jo- sef, tronar öfverst på den plyschöfverdragna montern.
Där nedanför vaser från kejsar " Wilhelm och vaser från presidenten Faure, en vas från exdrottning Isabella af Spanien, silfvercorbeiller af belgiernas konung och drott- ningen af Portugal, presenter från bayerska prinsar och till höger på staffliet en tafla målad af lilla prinsessan Marie, den konst- intresserade danska Orléansprinsessan.
Och mycket, mycket annat, guld silfver, ringar, broderier m. m., till och med ett anslag, som representerar en femårig ridhäst, hvilken man icke lämpligen kunnat leda upp för börstrap- porna. "
En annan af våra bilder för oss direkt in i Orienten.
Det är en v y från det turkiska kaffehuset, som med sitt brokiga tälttak, sina mjuka mattor, draperier och divaner och sir- ligt snidade bord och stolar ger en mättad österländsk stämning.
Förtjusande unga turk- innor servera här den doftande mockan ur äkta porslin.
I vår grupp se vi fröken Ma- rika Stjernstedt på stående fot inmundiga sitt kaffe, till höger o m henne sitter miss Lyne och till vänster i fönstret fröken Märta Sand- berg.
En af den ståtliga basarens allra förnämsta dragningskrafter utgjordes dock förvisso af de tablåer, som i lilla börssalen anordnats af professorskan Helena Nyblom under medver- kan af artisten hr C.
S. Krehl.
Tyvärr kunna våra fotografier endast gifva en svag föreställning om de lyckade taflorna — det artificiella ljuset, de brokiga färgerna lämpa sig ej väl för kamerans återgifvande.
D e fem tablåerna framställa: » Drottning Blanka », efter Edelfelts bekanta tafla, » Ebba Brahe », skrifvande mot slottsfönstret den kända versen: Jag är förnöjd med lotten min och tackar Gud för nåden sin.
» Fru Schröderheim i Sergels atelier », efter Höckerts tafla, samt » Erik X I V och Karin Månsdotter », framställda i den i Snoilskys dikt tecknade situation där: Sakta glida vimpelprydda båtar, Mälarn speglar röda aftonskyn.
Slutligen symboliseras i en serie bilder » En målares d r ö m ».
Drottning Blanka framställdes af fröken Märta Sjöcrona, den lille » ryttaren » på hennes knä af en son till professor Julius Kronberg.
Ebba Brahe representerades af mademoiselle Vita Souzo, en syster till spanska ministerns fru, markisinnan Prat de Nantouillet, hvars blonda fägring ingalunda lät ana den unga grekinnans sydländska börd.
Drottning Kri- stina i samma tafla företräddes af fröken Ida Trotzig.
Fru Schröderheim hade till fram- ställarinna fröken Ebba de la Gardie, Sergel själf löjtnant K. Krook och Bellman härads- höfding E. Treffenberg.
En brorsdotter till markis Lagergren, fröken Margit Lagergren, gaf Karin Månsdotters väna bild, Erik den X I V framställdes af hr Cobo-Åberg och den lille pågen i båten af fröken Adrienne de Geer, en dotter till vår store hädangångne statsman, Louis de Geer.
I » Målarens dröm » slutligen skåda vi i den unga damen inom ramen, fröken Anna Ro- sentvist.
De fyra öfriga, som här stigit fram på scenen, för att komma med på bilden, men som i verkligheten naturligtvis den ena efter den andra framträdde inom ramen, äro, från vänster räknadt fröknarna Gerda Törne- bladh, Clotilde von Höpken, Märta Gylden- stolpe och Elisabet de Geer.
Den unge måla- ren, för hvilkens tjusta blick alla dessa fagra drömbilder upprullas, återgafs af häradshöf- ding C y g n « u s.
— 2 — » VÄNTANSTIDER ».
S Å S O M V I F Ö R M O D A D E, har Y s a b e l s skiss » Väntanstider » i n:r 19 och det däri framlagda allvarliga ämnet v ä c k t lifligaste in- tresse, om ock icke författarinnans åsikter i allmänhet delas.
Talrika inlägg komma oss dagligen tillhanda, och vi göra här nedan en början med införandet af desamma.
D e t vik- tiga kapitlet om » de långa förlofningarna » kan en g å n g v ä l behöfva skärskådas ur olika synpunkter, och Iduns spalter stå fortfarande gärna öppna för alla värdiga och sansade in- lägg i den b e g y n t a diskussionen.
EN MENING.
Q K A L L L E T HÄR få gå oantastadt, tänkte nog ^ litet hvar vid genomläsandet af Ysabels » Vän- tanstider », och jag får tillstå, att det var med verk- lig tillfredsställelse, jag snart erfor, att vår utmärkta redaktion tänkt alldeles detsamma.
» Hvad säger du om det här? » frågade jag en täm- ligen närstående manlig bekant.
Jag var litet tvek- sam vid frågan — men ännu mera nyfiken på svaret.
Med en undergifven min tog han emot Idun och läste den af mig anvisade lilla skissen.
» Hur naivt!
— Hvad vill du egentligen, att jag skall säga om det? » » Din mening! » » Min mening, » svarade han med en min och en blick, som om han varit oviss, i hvad mån han kunde säga den — » min mening är, att den där hygglige gossen bort vänta med att förlofva sig, tills han haft utsikt att gifta sig och — att den där flickan gjort klokast, om hon stannat hemma hos sin mam- ma.
Då hon så där i ett nu blef både människa och kvinna, borde hon haft begrepp om, att här- vidlag är det — tillfället som gör tjufven. » Jag kände, att jag rodnade — och han får förstås själf stå för sin mening — men detta var nu inte alls hvad jag ville veta hans tanke om, utan om det förhållande och de djupare orsakerna till det tryck, som dessa hvardagliga människor, likt så många andra, lida under.
» Du tycker då, att alla tidiga förlofningar äro — ja — obetänksamma? » » Nej, visst inte, tvärtom! » » Hvad menar du då? » » Om de åtföljas af tidiga giftermål, äro de så önskvärda som möjligt. » » Det är ju i de flesta fall ogörligt nu för tiden. » » Ja — det är ett sorgligt faktum så visst — ett faktum, som vi såsom öfverkultiverade männi- skor måste böja oss för, då det tjänar till intet att streta emot strömmen — men också ett faktum, som vi på intet vis komma öfver genom långa, på framtiden beroende förlofningar, ehuru jag villigt erkänner, att det • är de bästa männen, som på så sätt söka en ersättning för det äktenskap och det hemlif de ej ha råd att bestå sig. » » Och ändå förkastar du.
» » Ja, absolut. » » Hvarför så ovillkorligt?
— Då två människor hålla så där — riktigt af hvarandra — så — » » Så — hvad vinna de därpå?
— Intet!
— Eller tror du, att ringen på vänstra handen garanterar för — ja, för förbindelsens yttre bestånd, om man- nen i fråga är en man af heder — men hvarken för kärlekens varaktighet eller troheten i ett för- hållande, som är hälft och måste vara hälft, och som endast kan försvaras såsom en öfvergång till det fulla ägandet.
— En öfvergång, som varar i obe- stämda åratal!
— Hu då!
— Denna halfhet gör helt enkelt en verMig man förtviflad.
— Jag vet heller ingenting, som vinnes därpå, ty den frihet de få är inte mycket värd och kan ej vara stor.&gt; » De lära ju känna hvarandra under tiden. » » Bab!
— Man lär aldrig känna ' sin fästmö, och väl inte sin fästman heller.
— De måste ju ständigt vara på sin vakt både emot sig själfva och emot andra — ' tete ä téter ' efter Ysabels idé vill jag alls inte rekommendera emellan två unga, sundt utvecklade varelser.
— Det band, som i början kan vara ljuft nog, ter sig i längden som en börda, den där nöter och pinar ut den poesi och friskhet, som är en del af kärleken, innan hemlifvets stilla lycka är tillreds att ersätta den.
— Mannen blir tusen och åter tusen gånger led på alltihop.
— Om kvin- nan har en smula energi och själfkänsla, gör hon slut på ett förhållande, som blir förnedrande för henne — är hon endast kvinna, och en tålig och hängifven sådan, skall hon likt den där lilla — • hvad hon nu hette — begagna sig af tusende små knep för att hålla honom kvar. » » Fy då! » — — » Jag klandrar henne inte alls.
Det ligger i kvin- nans natur — lyckligt, om hon i sin blindhet tror sig fästa honom vid sig, genom att gifva mer än han har rätt till, hvilket på mannen vanligen ver- kar motsatsen.
— Vid ett val emellan ett hopp öf- ver de af moral och konvenans uppresta förskans- ningarna och att år ut och år in, dag ut och dag in gå i en själsdödande och förslappande halfhet, kan jag ej förtänka dem, om de våga — hoppet.
Därför — bort med alla väntanstider af det slaget! » Jag hade rodnat ånyo, men då jag såg det all- varliga, bekymrade uttrycket i hans ansikte, föll det mig ej in att känna mig sårad.
Han hade ju rätt, jag visste det — jag har därför anfört hans ord, sådana de föllo sig.
» Och vi kvinnor kunna intet göra vid saken? » frågade jag helt beklämd.
» Jo, ni kunna göra mycket.
Ni kunna nedsätta edra fordringar på det blifvande hemmet — ni kunna vara trogna er ungdomskärlek, utan alla band, som för mannen äro något helt annat än för er.
Er egen stolthet borde hindra er från att ingå en förlofning på obestämd, af tillfälligheter beroende framtid, och sedan ni fått ett hem och söner och döttrar, kun- nen I uppfostra dem till enkla vanor samt äfven, utan alla beräkningar och alla band, öppna det för den hemlöse, ärligt sträfvande mannen.
— För ho- nom finnes det åter endast ett sätt att komma öf- ver hvad som måste kommas öfver — liksom det endast gifves ett medel att nå sitt mål, och det heter — arbete.
* THYRA.
MEDAN JAKOB TJÄNAR FÖR R A K E L.
» X NNU E T T SVIKET HOPP! » utbrast Georg Lind- vall, i det han med molnhöljd panna inträdde i sin fästmös hem.
» Nilsson har fått den platsen, som jag så säkert hoppats på, och nu blir det att vänta, Gud vet hur många år, tills man kan sätta eget bo, Elin, hvad säger du om det?
Finner du det odrägligt att gå förlofvad så länge? » » Skulle du hellre önska, att vi icke vore det? » frågade den unga flickan och höjde sina tårfyllda ögon upp mot sin fästman.
» Nej, för allt i världen!
En sådan möjlighet vill jag icke ens tänka mig, » svarade han ifrigt, i det han ömt betraktade det täcka ansiktet med dess skiftande, själfulla uttryck.
» Men just därför, att jag älskar dig så högt, är det en sådan pina att jämt nödgas lefya på allmosor, att icke få äga hela min rikedom, att få den utminuterad i ord och le- enden, som äfven komma andra till del — och så skall detta fortgå dag efter dag och år efter år, alltjämt på samma vis, tilldess man blir alldeles utled ... » » Tyst, Georg! » af bröt hans trolofvade med ovan- lig bestämdhet, i det hon, trots ett lindrigt motstånd ifrån hans sida, drog honom ned bredvid sig på soffan.
» Lugna dig, så få vi riktigt talasvid!
Bar- nen äro ännu icke komna ifrån skolan, så att vi kunna hoppas att få bli ostörda en stund.
Vet du, min älskade, jag har nu under flere dagar och ibland äfven om nätterna, när tanken på vår ovissa fram- tid hållit mig vaken, riktigt försökt utrannsaka mitt hjärta, för att finna upphofvet till den känsla af otillfredsställelse och rent af leda, som på senare tiden gripit äfven mig, fastän i lindrigare grad.
Och vet du, hvad jag upptäckte? » » Hvad då, min älskling? » svarade han, i det han betraktade henne med ett matt leende.
» Jag upptäckte, att vi gått upp i en enda känsla, låtit oss uppslukas af den, slitit på den, tills den hotade att bli alldeles barsliten, att vi i vår själf- viska förtjusning öfver hvarandra glömt bort, att.
det äfven finnes andra människor till i världen Detta kan vara förlåtligt under den första kärlekens berusning, men det duger icke att fylla de långa väntans åren med någonting så ensidigt, så frukt- löst.
Nej, afbryt mig icke jag vet nog, hvad du vill säga; du menar, att förlofningstiden är något slags privilegierad period, då man får lof att ägna sig åt en enda känsla, att lefva blott för en enda människa.
Risken är att fullkomligt tråka ut denne ende, ty all onatur, all själfviskhet hamnar sig till slut. » » Men Elin, få vi då icke ens unna oss detta?
Skola vi spilla bort den bästa delen af vår ungdom och icke ens ha den magra trösten af att få vara något för hvarandra i af vaktan på att få vara allt! » » Spilla bort den?
Georg, vi ha icke rättighet att spilla bort något alls.
Minns du den romerske kejsaren — Titus var det visst — som sade, att han ansåg hvarje dag af hans lif förspilld, på hvilken han ej gjort någon god gärning.
Huru många da- gar ha icke vi förspillt enligt denna måttstock! » » Min lilla tös, det var fasligt, hvad du är hög- tidlig i dag.
Tror du icke, att du gör en god gär- ning, när du förljufvar min tillvaro med.
— 3 — » Med smekningar och ömma ord, som du hört tusen gånger förr?
Du antyder ju själf, att allt detta nu icke betyder detsamma för dig som förr, att du blifvit öfvermätt därpå.
Var icke ledsen på mig, Georg, men jag ville så gärna, att vi skulle komma på det klara med denna sak.
Nu måste du höra, hvad det egentligen var, som öppnade mina ögon.
Du känner väl inte Malin, vår gamla hjälp- gumma, som vi haft i så många år?
Hon har en enda dotter, Ellen, som jag ibland har lekt med, då jag var liten.
Jag har nog någon gång hört, att hon låg i sitt hem, angripen af någon obotlig sjuk- dom, men jag hade aldrig närmare tänkt på det.
För några dagar sedan lade jag märke till, att gum- man kom till sitt arbete med förgråtna ögon, och då jag frågade efter anledningen därtill, svarade hon: » Ack, fröken lilla, Malin därhemma är så sjuk.
Jag tror aldrig hon kommer upp igen, men doktorn säger, ett det kan dröja i månader ännu, och det är så svårt för mig att tänka, hur ensam och öf ver- gifven hon ligger där; jag är ju tvungen att vara ute och förtjäna, och så tycker hon tiden blir så lång.
— Fröken skulle väl inte vilja se till henne någon gång? » bifogade hon plötsligt, liksom af en ingifvelse och ett skimmer af hopp lyste upp hen- nes bekymrade ansikte — » hon skulle bli så glad. » Naturligtvis gick jag dit dagen därpå, och sedan har jag varit där många gånger.
Du kan icke tänka dig så glad hon blef; jag riktigt skämdes vid tan- ken, att jag ej gjort det förr.
» Nej, men fröken Elin, » utbrast hon första gången jag kom dit, » att fröken, som har sin fästman och sin utstyrsel att tänka på, gör sig besvär att komma hit ut och se om mig.
O, hvad det var roligt! » Den ena gången läste jag en treflig berättelse för henne; det tyckte hon så mycket om, och då hon sedan låg ensam igen, tänkte hon så mycket på den.
Det hjälpte henne att glömma plågorna och ensamheten, sade hon.
En annan gång sjöng jag för henne.
» » Med din vackra, ljufva röst, » inföll Georg.J » Med den röst jag fått af Gud och som ännu aldrig blifvit till glädje för en enda fattig eller sjuk människa.
Hon bad mig sjunga alla hennes älsk- lingssånger; hon har nämligen själf haft en bra röst, men nu kan hon ej längre sjunga, och det känns så tomt, säger hon.