Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lill e skrifvare n sat t tys t oc h så g framför sig.
Sole n lyst e ick e mer, klippo r och skä r vor o gråa, hafve t va r grått.
Oupphörligt vänd e tankarn e tillbak a til l hans glädjelös a ungdom, ha n tänkt e p å huru ful t oc h ill a ha n blifvi t behandla d a f sina syskon, hur u inge n tänk t p å elle r bryt t sig o m honom, förrä n n u d å d e behöfd e hans hjälp.
Me n mo t si n vilj a så g ha n framför si g de n andr e lill e gosse n och hans öde.
Ha n undrade, o m han s äldr e bröde r vore lik a fadern, d å bord e gossen s li f blif - va snarlik t han s eget.
Ha n ryst e vi d tan - ken på, hu r ha n frukta t Kalle.
Det regnade, nä r båte n lad e til l i Göte - borg.
Me d si n kappsäc k i han d gic k ha n långsamt fö r at t tag a red a .p å båte n til l England.
De n skull e afg å tidig t morgonen därpå, oc h ha n skull e ligg a ombor d öfve r natten.
Ha n känd e si g tröt t oc h modstulen, regnet ökad e han s misstämning.
S å gic k han direk t ombor d oc h brydd e si g ick e o m att bes e staden; ha n had e j u ocks å vari t där förut.
s " gg cd CD a ni ti k O S ä Men ångbåte n lastad e til l sen t p å natten, där va r et t rasse l a f kedjor, et t tram p och U - ett dån.
Ha n kund e ick e somn a oc h han s hufvud värkte.
Nä r ha n ändtlige n slumra - de in, drömd e han, at t ha n va r et t bar n och bodd e ho s moste r Beata.
De t va r me d en känsl a a f obeskrifli g lättnad, ha n vak - nade, d å ångbåte n lad e ut.
: c * Han gic k up p p å däck, me n dä r va r kallt oc h ruskigt.
De t regnad e ocks å i da g och vinde n trängd e geno m han s varm a ylletröja rät t i n i själen.
D å d e kommi t ut til l hafs, börjad e båte n at t rulla.
I bö r 8 utrotas a f Aktiebolage t Desinfectio n i rum, farty g o.
bostäder, all t p å s t ä l l e t — uta n bortförand e a f möbler.
— Kontor: 1 1 A.
1 1 A. — Allm.
7494. u o (ti
IDUN jan tyckt e Edvi n endast, at t de t kände s underligt, s å småningo m ble f de t värre, han erfo r e n kvalmig, besynnerlig känsla.
Sedan — unde r hel a de n förskräcklig a resan — skild e ha n ick e p å daga r oc h nätter, me n önskade, d å ha n orkad e at t önska, at t ha n vari t dö d oc h begrafve n i land.
Då d e ging o up p fö r Themsen, sken sole n fram fö r först a gånge n seda n afresa n oc h lyste obarmhärtig t p å e n förkrympt, grön - blek lite n varelse, so m me d hopknäppt a händer sto d oc h så g ne d i glittre t p å vattnet.
Där oc h öfverall t så g ha n et t mager t litet barnaansikte.
Ha n visst e icke, o m de t var han s ege t elle r de n andres, d e tyckte s hafva smäl t samma n til l ett.
När ångbåte n efte r ått a dagar s lastnin g återvände hem, va r de n lill e skrifvare n om - bord.
Han s ansikt e ba r et t uttryc k a f underkastelse, me n ha n lo g ofta, et t stilla, mildt leende.
En såda n utomordentlig t angenä m veck a han had e upplefvat!
Ha n had e set t oc h hört allt oc h redt si g förträffligt me d språket.
Alla människo r had e vari t vänlig a oc h före - kommande emo t honom, särdele s förekom - mande.
Ha n afundade s kaptenen, so m vari t i Londo n sin a tjug u gånger.
Kaptenen undrad e på, at t her r Petterso n icke fortsatt e si n resa.
De t had e j u vari t meningen at t utsträck a de n til l Frankrike, Italien oc h kansk e änn u längre.
Elle r had e han missuppfattat?
» Nej viss t icke.
» Me n her r Petterso n hade ändra t sig.
» Ma n bö r ick e tag a allt - för mycke t p å e n gång, oc h ha n vill e be - | gagna si g a f de n god a lägenhete n öfver.
Han hoppade s — me d e n lite n rysnin g — att vädre t skull e var a gynnsamt.
Kaptene n trodde de t oc h ha n fick rätt.
Som e n spege l lå g Nordsjö n och vårsole n brände.
Kaptene n kund e ick e minna s e n bättre öfverfart.
— Hvad kronofogde n sade, nä r ha n k o m hem, fick inge n vet a: me n ått a da ' r senar e stod skrifvare n ho s kyrkoherde n i staden.
» Jag ha r tala t me d herrskape t ha n få r bo dä r i mit t ru m oc h ät a vi d dera s bord.
Jag skal l tag a hono m so m ege t bar n oc h göra hva d ja g kan, fö r at t ha n skal l f å de t bra.
O m kyrkoherde n vil l ordn a de t me d hans p a p p e r.
» Det lyst e so m et t solske n öfve r de n gam - les ansikte, oc h han tackad e Edvin, so m om det gäll t e n a f han s egna.
S å ko m de n lille gosse n til l kronofogdens.
Han va r et t vacker t barn, sto r fö r si n ålder, fris k oc h välskapad.
Hans lill a sän g fick st å intil l Edvin s och från morgone n när sole n väckt e honom, till s han o m kvälle n ble f omstoppad, tröt t oc h halfsofvande, va r de t farbro r oc h allti d far - bror ha n höl l si g till, s å oft a denne s göro - mål de t tilläto.
Eljes va r ha n hel a hushållet s gunstlin g — fö r Edvin s såvä l so m för si n ege n skul d — oc h skull e hafv a blifvi t bortskräm d o m icke farbro r hålli t emot, sträng, me n rättvi s och me d hvilke t öm t älskand e hjärta.
Ha n kunde sitt a upp e til l sen t p å natte n oc h med en oändlig t lån g trå d p å de n gröfst a nå l han kunna t finna sök a fäst a dingland e knap - par p å de n lill a kavaje n (hvilke t ha n för - öfrigt alldele s ick e behöfde).
Me n had e gos - Tiargåta.
4 Charad.
Mitt första ä r et t vacker t hälsnings- ord, Fast n u de t räkna s til l * d e gamla » orden.
Mitt andra hö r no g til l begreppe t jord, Men höje r si g doc k högt, hög t öf - ver jorden.
2 25 10 3 26 11 6 27 28 29 12 _ \ 1_ 8 9 33 34 35 36 37 14 38 39 40 41 42 15 sen narrat s elle r vati t oarti g elle r ohjälp - sam.
d å ble f ha n de n stränge, obeveklig e domaren.
När gosse n so f oc h de t ick e fann s någr a knappar at t fästa, studerad e skrifvare n — de n gamle skrifvaren, so m han numer a oft a kalla - des — ick e längre » Reso r i främmande land », utan » Vår a barns uppfostran » och dylika läro - rika skrifter.
Ha n to g sitt faderskal l lik a all - varligt so m förr uppslagskatalogerna, gjord e ofta anteckninga r i kante n oc h förd e dag - bok öfve r pysen s framsteg.
Han lärd e hono m själ f at t läs a oc h under - visade hono m m e d klappand e hjärt a i geo - grafiens först a grunder.
Om söndagarn e lekt e de n lill e me d sin a jämnåriga vi d stranden.
D e had e barkbita r till båtar, stor a ståtlig a farty g » p å utlan - det », oc h farbro r Edvi n ga f de m destina - tionsort oc h berättad e fö r sin a intresserad e små åhörar e o m d e främmand e land, d e skulle besöka.
Men ick e all a båtarn e komm o riktig t åstad, uta n någr a a f de m låg o envis t kva r vid strande n elle r återvänd e efte r e n kor t utflykt.
D e vor o föremå l fö r et t stor t för - akt; endas t farbro r Edvi n to g de m någo t litet i försvar.
* Innehållsförteekning i Ester Anderson; a f Adefaide Nauckhoff.
— När barna - vännen dog; poe m a f (Kd.
— iJppiostra n til l osjälfyisk - het; anförand e vi d Tärn a folkhögskol a a f Cecilia Bååth- Iiolmberg.
(Forts.
— &gt; Topelii hem; fö r Idu n a f P. Lindman.
— Skaldernas kvinnor; sm ä studie r för Idu n af Emil Linders.
DAGNY MANADSBLAD POK S O C I A L A OCH L I T E R A R A I N T R E S S E N FREDRIKA-BREMER-FORBUNDET.
- + .k.
P- STOCKIIOLM.
KONDI .. ~ ~ K T R Y C K P.
R I R +.
A. m a r n n r A &amp; sin.
&amp; Inledningsord.
gdla svenska qrinnor och män!
Mottagen vänligt den hels- ning, som Iiärrned bringas eder af Dagiiy.
Ehuru okänd och opröfvad, kommer hon, uppfyld af den sariiiaste önskan att vara eder till gagn och glädje.
Af egen kraft hade hon icke iiátt så långt.
Hon ar det sanilade uttrycket af niingas förenade bemödanden.
Utan fortg3ende kraftig samverkan med tankande och arbetande qvinnor och man skall hon icke heller stort för- iiiå.
Af eder vantar hon sålunda stöd ocli iiiedvcrkan så val i inre som i yttre mitto.
Först då vågar hon Iioppas att blifva ctt virdigt uttryck af Frcdnka-Bremer-Förbundet och att med dc11 ratta kraften ocli i den ratta andan kunna föra dess och de svenska qvinnorrias talan.
Att Dagny, vid första inträdet p3 detta maktpaliggande och ansvarsfulla arbetsfalt, fatt till ledare en af dess äldsta odlare, cn af de två, soin först satte handen till plogen pa detta falt, det mån I ickc tycka .illa vara.
Det ar denna Icdares fasta Iiopp att snart f2 lemna plats för yngre ocli friskare krafter; mcn tills vidare har Iienncs lcdniiig befunnits nödig, för att Dagny skulle vagn upptaga den 1.51igt ifrin latta uppgiften.
Mvad denna uppgift skall omfatta, säger eder anmälan.
Har ni3 blott tilläggas, att Dagny vill söka varna åt qvinnaii och hennes verkningskrets allt det basta af förgångna tiders arf; att hon vill vara Iiciiiie behjelplig att förverkliga de refor- mer, som Mregaeiidc dcccniiier niedfört samt bereda Iie~iiic for de stora och gagnande uppgifter, som den nyaste tiden kan komma att förelägga Iiciine.
Om s j e l f h j e l p och I ö n e f 6 r h A l l a n d e n.
@ rkandet p9 sjelfhjelp både som ratt och pli@ har numera hos menniskovannen intagit den plats, som under första delen af vårt århundrade utfyldes af det filantropiska svärmeriet, med allmosan sasom dess a och o. Att detta innebar ett stort fram- steg, ar ju sjelfklart.
Men principen ma vara aldrig: s i riktig, s3 möter den dock oita svårigheter i tillampningen.
Si är ju försäkringsväsendet en af de yppersta former för sjelfhjelp, hvars fördelar Fredrika-Bremer-Förbundet redan börjat tillföra den bildade arbetande qvinnan genoni grundandet af en sjnk- kassa.
Men för att begagna sig af dessa fördelar fordrar.
oundvikligen vissa betingelser, hvarförutan de, afvcn för per- soner med den basta vilja, blifva af noll och intet varde.
Det fordras t. ex., att den blzjiJande g ' rcfXjcrparen uppfostrats till ett bestäntdt inbringande arbete; att ett sidant nrbeie kan erlnilias; shtligm att dcfta arbete h ' Ikrkannes den fin det är värdt.
För den bildade, tiU mogen alder komne mannen ligga dessa betingelser jemförelsevis så att saga fardiga, i och nied den kostnadsfria undervisning han fatt och den samhällsstalliiing han vunnit.
Annorlunda med qvinnan.
I sitt meddelande N: o z, om behofvet af yrkes- och studie- stipendier för flickor, har Förbundet redan behandlat frågan om flickors uppfostran till sjelfförsörjning.
Svarigheten afven för qvinnor af pröfvad arbetsskicklighet att erhalla anställning skall Förbundets första årsberättelse komma att uppvisa.
Har skola vi stanna vid föriiåilaiidet inellan arbetct och arbeisfi~un santt dess inverkanph rnö$iglretm af sjirfAjcIp for bildade pinnor, sar- skildt Mr dem, som funnit anställning inom affarsverlden.
Vi lemna har med nöje ordet at en författare, hvilken genom personlig erfarenhet förvarfvat rättighet att tala i det vigtiga ämnet.
Nägra t a n k a r om q v l n n a n s arbetslOn.
Att v9r tid allt mer börjat vakna till insigt af arbetets ara kan ej förnekas.
Vår störste nutidsskald, lange s5 exklusivt aristokratisk, har blifvit folkets skald och i sånger af gripande allvar och varm medkansla - mahanda de skönaste, som klungit från hans lyra - räckt brodershanden at arbetets söner och döttrar.
3 Och om det ocks5 ännu fins atskilligt godt folk, soni tror, att soniliga äro födda att arbeta, andra att roa sig cllcr göra ingenting, och att dessa senare just derför hafva privilegium pä att Btnjuta större aktning och anseende än de der, som småste.
arbeta, s i börjar man likväl draga sig för att allt for högt ut- tala dylika fullblodsprinciper; man kanner med sig, att de icke alls vilja stänima med det rop på likstalligliet, som ljuder verl- den igenom.
e j det ar sannerligcn icke längre tillräckligt att vara sin det skall icke dröja allt för faders son och hvad mer är Iangc, tills det icke heller är nog att vara sin faders dotter.
Förr i tiden var det bara sfattiga flickors, hvilka jagades ut i vcrldeii som skrämda sm3 dufvor att: fora en förbisedd, ofta blott Iialfbildad guvernants eller en trälande ocli missnöjd Iius- Iiållsmamsells sorgliga tillvaro.
Ja, afven i familjer med små tillghgar och m51iga döttrar svalt man hellre hemma för koii- veiiansens skull.
än nian genom ärligt arbete sökte Iijelpa sig sjelf till oberociide, allt under det den äkta nianncn iii spc likt cn räddandc eiigcl hägrade i förgrunden.
Nu dcremot börja afven rika och ansedda familjcrs döttr,m morna till sig friii d3dlöshEten ocli yrka p i att f i göra siii; i kunskaper fruktb5randc.
Tidsmedvetandet fordrar qviiinornas frigörelse främst frin dcras egna fördomar ocli sjelfilagda bojor.
Teorctiskt mcdger man ocksa numera, att afvcn de lin ritt till sjclfförsörjning, mcn i tillämpningen ser det ut, som vore dcnna räti tcmligen tvifvelaktig.
Visserligen har qvinnan fatt inträde till cn del omriden for det praktiska arbetet, der mannen forr varit ensam henkande, men hon är likväl der ännu cj p5 l h g t när likstald med mannen.
Eller bevisar ej endast den omstan- diglietcn, att nian gifvcr henne tredje-, fjerde-, ja, ända till fcmte- delen af de Iöiieförm.iner, man tillmäter mannen för samma slags arbetc och lika ling arbetstid, att man anser henne ha trängt sig in p3 en plats, som rätteligen ickc tillhör hcnne ocli der hon siledcs med tacksamhet får mottaga hvad som god- hetsfullt bjudes?
Och detta fastan man erkaniier hennes koni- pctcns, pligttrolict och ärlighet.
Uttrycket: .Har man väl sett en qviniia rynima bort med kassan?
* har ju nästan blifvit ctt bevingadt ord.
Dertill kommcr, att konkurrensen är i standigt stigande.
Allt flera, vi hafva redan antydt det, varda de qviniior, hvilka livarken kunna eller vilja plottra bort den bästa delen af sitt -
4 lif p5 dessa lapprisaker, som lika litet kunna fa namn af rerk- ligt arbete som barnets sysslande med dockattiraljen.
En mängd unga flickor med föräldrahem p5 platsen söka arbctc, och det är deras fulla rätt.
Men de nöja sig med hur liten aflöning soni helst för detta arbete, och det ar icke ratt.
De borde betanka, huru de härigenom skada de minga, hrilka lirarken ega penningar, hem eller anhöriga, utan nrsamt äro hänvisadc till sitt arbete för att ej svälta ihjäl.
Principalerna begagna sig nemligen just af konkurrensen från de bemedlade arbetcrskornas sida för att oupphörlig sanka lönerna, nigot som val p3 rättslig grund kan försvaras, men som, sedt fran moralens och huinani- tetens högre synpunkt, framställer sig helt annorlunda.
Kon- kurrensen maste komma, men den bör inskränkas till sitt natur- liga omrade, livilket ar arbetstillgängen, och icke anvandas till att godtyckligt nedpressa arbetets varde.
Men, anmärker kanske någon, äro lönerna s5 smi, sa ar val ocks5 arbetet derefter - liten lön och litet arbete!
Ja, Iitom oss undersöka, huru dermcd förhåller sig.
Nio till tio timmars dagligt, ihällandr arbete med I!
?, libgst 2 timmars middagsrast samt under de tider affaren ar som lif- ligast öfverarbete langt fram på aftonen, ja, anda till kl. I I, i z p5 natten och stundom till och med söndagsarbetc utan extra arfvode, sådana äro de fordringar.
som med f5 undantag stallas afven p i qvinliga affarsbitraden.
Och för ett sådant arbete betala de stora kontorscheferna i våra stora affarsstader högsr bo ih: g e rdnad.
Undantagsvis gifves 70-75 kr., men detta i de allra flesta fall forst efter flere ärs tjenst.
För att blott taga ett esempel bland dc mänga vilja vi nämna en ung qvinna, anstäld rid ett af Göteborgs förnämsta och rikaste handelshus, hvilken, först efter fyra ärs högst ansträngande och med berömvärd flit och duglighet ut- Mrdt arbete, fick lönen förhöjd med 10 kr.
per miinad, frin 60 till 70 kr.
Men anbudet kan ocksa sjunka anda ned till 15 kr.
i minaden, hvilket vi nyligen hörde n5gon erbjudas sasom kassor vid en af hufvudstadens största och synbarligen mest vinstgif- vande ahärer.
Den aflöning, som de höga herrarnc shlunda kasta till dessa sina lefvande maskiner, så långt ifrin att satta dem i stand att lagga af något för 5Ider och sjukdom, tilliter dem natt och jemt hilla kropp och själ tillsamman.
Har en liten beräkning: Ett torftigt rum rid en osund gård i någon af de aflagsiiaste
5 - stadsdelarne eller fattigaste qvartcren en hasteligen förtärd niiddag på någon godtköpsrcstaurant, dcr föreställningen om sjelfdöda kreatur m. m. måste med en rysning nedsvaljas tillika nied detta mer an tvifvelaktiga * bränsle på lifvcts härd; &gt; litet torrföda hemma till frukost och aftoiimiltid för att spara tid och kassa.
Nej, för att göra det rirq11gt att lefva.
Lagg så härtill bränsle, lyse, tvätt, lagning iii.
m. och hvad blir, äfven efter 60 kr.
i m3riaden, öfvcr till kläder?
Det vore kanske förminligast för dessa stackars last- djur, som trala för födan, att paradisdragteii ännu vore p8 mo- det; som det nu ar, skulle icke ens en Arkimedes ' skarpsinnighet förslå till att räkna ut, huru de f2 resterande kronorna m3 kunna tänjas ut till anskaffande af nödig beklädnad.
Och p5 en af- färslokal Iiöfves det dock att vara väl och ordentligt kladd; priiicipalcriia skulle vara föga bel3tiia med motsatsen.
Vi vilja ej neka till, att afveii iniiigen arbetsgifvares stall- ning ar tryckt den dag, som är; men tillit oss blott fråga, hvar- för, om inskränkningar och besparingar måste företagas, de, sisoiii vanligen sker, just maste koncentreras p3 de qviriliga bitradena?
Och livad skola vi val saga om desse penningcfurstar, som Icfva i sina stitliga palats, der den mest slösande och yppiga prakt öfverallt möter ögat, der kräsliga rätter, kostbara viner och utsökta toaletter höra till ordningen for dagen, der allt hvad lifvct eger af förlustelse, af njutning och behag skäiikes i bräddfulla bagare2 Jo, vi skola saga, eller om ickc vi, så de, som efter oss komma, att denna ursinniga lyx delvis är stulcii af de fattiga arbeterskornas lefvebröd, att detta öfverdad ar ett brott!
Men Iåtom oss, oni möjligt, tala med lugn on1 saken!
Vore det val för mycket begardt, att den arbetande qvin- nan erhölle en ringa andel af principalens öfverflöd, ickc för att föra ett slösande lif, utan for att ega sin tillräckliga bergning?
Huru rik skulle hon ej vara, huru skulle ej hennes bedröfliga tillvaro kunna onigcstaltas, om hciincs lön förhöjdes endast med den summa.
som liar strös ut blott för ' att tillfredsstalla cn stun- dens nyck eller af det lumpna begäret att öfverglänsa andra!
Hon bcliöfver ju icke mycket: ett trefligt hem, kraftig narande föda, en fullgod kladedragt och så en liten summa öfver till några böcker, en tidning, ett förädlande eller uppfriskande nöje, t. ex. en förelasning, en konsert, en god dramatisk föreställning, -.
en utflykt en eller ctt.par ganger om aret, - ocli hon skulle rara nöjd.
Vore det nu ej rättvist och billigt, om de arbetsgifvare.
som neka sig sjelfva intet, Alunda sökte gifva något menskligt innchåll åt ett lif, som förtäres i dcras arbete?
Men vi halva ännu ej tänkt oss den arbetande annat an rid full helsa.
Hvad skall hon göra ' denna så illa aflönade qvinna, när sjukdom triffar hcnnc, en sjukdom, ofta grundlagd och ut- vecklad genom det öfveransträngandc arbetctl Hvad skall hon taga sig till utan hem, utan tillgangar?
Hvad blir henne öfrigt annat än dcn allmänna barmbertigheten - cn friplats pa laza- &amp; et; och när hon skrifves ut derifran som frisk, men kanske bruten för alltid, hvar skall hon hamna under sökandet efter en annan anställning?
Må dessa allvarsfrågor tränga fram och kraftigt klappa pa deras Iijertan och samveten?
som ännu icke lärt besinna, att arbetet ar lönen värdt?
Men kunna d8 de arbetande q \ .innorna sjclfva icke göra n&amp;ot Mr att förbättra sin stallning?
Undcr de förutsättningar, som redan äro nämda, och till ocli med under nuvarande ogynsamma forhål- landen kunna d e sluta sig tillsamman och genom arliga pen- ningeinsatser, om an så låga, söka verka for det gemensamma bästa.
Arbetskraften ar vart cnda kapital.
Om nu den h k d a nödvändigheten tvingar oss till att så att säga lefva öfver våra tillgångar, må vi dock sjelfva göra allt hvad vi kunna för att uppehålla och förstärka kapitalet.
Om ej, skola vi sannerligen snart vara bankrutt.
MS dcrfor en dylik sjclfhjelpsföreiiing.
till afvärjande af sjukdom och brist, icke langrc te sig blott som en framtidssyn, utan lm varda till lefvande vcrklighct!
Ncj, låtom oss vi&amp; drt, arbetnnde qvinnor, antingen nu vart lif förnötes i skolsalen eller atlärs- lokalen!
Vi behöfva hvarandra.
En och en förblir lijelplos.
nien med samlad styrka skola vi åtminstone kunna närma oss målet.
Så latom oss d8 fatta hvarandras hander till ctt trofast.
systerligt förbund i vår krafts dagar, pa det vi ej förgäfves ma famla efter stöd, när sjukdom och nöd falla pa!
T g c n t i n g tir farligare in $1 lemna en otilllredrstfld nyfikcnhel nu reda sig p i ' e cgen hand.
Chmlcs Kingdcy.
To tvifve1 il eller chvad doklrintir ateism I och odrn r b n c r hyllen, s9 h 3 n glfven eder ickc h mordisk ateism.
Förgtilcn ickc dcn cvign godheten, hvad hels1 I för öfrigl mån kalla den.
h t l o v drtt Gud.
Eller om I kommit Enda derhtin at1 förneka den eviga godheten, s i fögtitcn och försummen ingen godhet, som I kunnen finna inom cder sjelha, ingen rcdbar, manlig, k3rlcksfull.
för er egen skull Ildelmodig, fördrngsnm kinsln.
Hillen rid lif inom cder am icke för Guds känslan för allt som I veten vara godt.
Ildell och skönt - jag niennr ickc konsiskönt, utan sedligt s k h t.
Ilillen I blott Inst detta sedliga medvetrnde - kIlnslrn af godhetens skönhet och mennisknns ibrolnta pligt 311 ram god, d i skall nlll lill sist blifva som Gud vill.
Charles Kingrltp (Urel till en Pcist).
rag - - an och qviiinr tiro nlldeles lika inför Gud, lika knllnde a11 vara hnns Ijennre och likn vliscndlliga för h i n r tjensl, hvnr ocli en med sin cgcn natur ocli / .irdvih Brtnrn: sin gifiw.
F mig!
De1 finnes intet soriatf botemedel.
ly del finnes ingen social f d g a.
finnes en följd af f r i p r att lös., nf sririghctcr att besegra, redande med folklynnet, klimntei, seden.
Och dessa problem miste vi röka lasa ett och ett i sender, icke genom en endn formel.
Det tir genom arbete, studier, sammnn- slutning, som folken färns till aaiMngighet.
Del finnes icke, jag upprepar det, Lion G u m b t f f ~.
nigot univenalmedel för snmh3llel.
t: $ Der, p hchöfvcr alls icke hlifv.
Mmmmde för sin niludiga sfer för nit blifva dehktig d sina nalurlip rllllighetcr sisoni inenniska.
Carlos zon G c r r r Italienska ordsprak.
Född vrekcr Ilr född gin.
Den, som föror !illar dig, skall aldrig förláa dig del.
Litet l i n skaiiar dig en vtln.
slort en fiende.
Vis man 3ndr.r stundom bigt, diren nldrig: Djeltwlen fresiar d1n andra, men Itiitingen fresinr djelvulen.
Den literiira venstern.
Ett ~ ' XfportrJtt.
Q en literära venstern&gt; ar ett uttryck af mycket svafvande halt.
Dit raknas diktare af så ytterst olika skaplynne och värde som t. ex. den bistre och * den söde, - Ibsen och Bang - fru Edgren och Stella Cleve, förf: n till .Pengars och f o r h till * Giftas ..
Hvad ar d3 i sjelfva verket den literara venstern, frågar sig den läsande allmänheten.
Frågan har fått sitt forsta svar i de bref svanner emellan;, som stå i spetsen för hr G. af Geijerstams Revy 1885.
* Säkert blir detta svar icke det sista, ty det ar nog l h g t ifrån tillfreds.
ställande.
Men roande är det så mycket mera - roande på samma sätt som hr Josephsons Neckcn p?
Rrefven vilja niimligen gifva en förklaring öfver grundelementerna i en sann realist, en vensterliteratör sisom sig bör.
Att förklarin- garne äro litet afbrutna och forekomma, likt Viger Spas flockar, nströningjom., har, enligt brefskrifvarcns upplysning, sin forkla- ring dels deruti.
att han under nedskrifvandet af sina betraktel- ser varit upptagen af en mängd andra göromil, dels ock deruti, att han dör tillfallet ej gjort ansprxk p i annat an ytlighet.&gt; Med denna naiva öppenhet har f ö r h brutit udden af all kritik.
Den som tecknar dessa rader vill också endast genoni anförande af hans mest betonade satser låta dem kritisera sig sjelfva, på samma gång han ur dem till läsarens uppbyggelse ut- letar så att saga innehållet af en vensterliteratör i sin prydno.
Redan på de första bladen får man veta, att vensterlitera- tören ständigt lefver i en amoraliskt rutten atmosfer., att han dagligen har för sina ögon olyckliga äktenskap och ekonomisk ruin, att han stindigt bevittnar egoismens segrar och möter humbug pH alla sina vägar, samt att han mycket sällan kan välja ämnen för sina framställningar, utan nödgas gripa dem - ur luften (sid. 4).
Hans uppgift ar att ideligen upprepa: akom 18a.
R (YJ i IitrrUra o d soriola frdror.
under medverkan af flere Iör- fattare, utgifven d Curlaf af Gtijrrrtoni.
Sthlm, Z.
H~ggström 1885 Pris: 3 kr.
9 och se hur uselt, ruttet och förvandt allting ara, och det gör han också troget.