Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e hafva först b e s t ä m t s i g för n å g o n a f d e u p p s t u l d a kan- d i d a t e r n a, s e d a n g å t t till r å d s t u g a n m e d sin v a l s e d e l, o c h d å j a g p å a f t o n e n sett d e m på teatern, i konsertsalen, v i d en soaré eller i h e m m e t, h a r h v a r k e n j a g eller, så v i d t j a g kunnnat märka, n å g o n annan observerat n å g o t frånstötande eller » o q v i n l i g t », s å s o m d e t skall heta, h o s d e r a s p e r s o n e r.
M e n m å h ä n d a s k u l l e n e d l ä g g a n d e t a f en r ö s t s e d e l i en urna, a f s e d d f ö r v a l a f r i k s - d a g s m ä n, u t ö f v a ett m e r a förderfiigt i n f l y - tande.
J a g har, s o m s a g d t, i n g e n e r f a r e n - het d e r o m o c h kan derför i denna punkt ej m o t s ä g a d e m, s o m p å s t å d e t t a, o c h h v i l k a a n t a g l i g e n h a f v a n å g o t att s t ö d j a s i g p å.
Rafael Hertzberg.
Enligt mer löfte en m e d d e l a vi i detta vårt o r i g i n a l k o m p o s i t i o n för julnum- piano af markisinnan Maria de Gttell y Bourbon, hvilken, s o m v å r a läsarinnor se, af Isabella städes kompositrisen af varit Spanien tillegnats och drottning ej förut någon- offentliggjord.
Wc Julafton.
•,on h a d e gifvit det lilla rummet ett så I helgdagsfint utseende, hon kunnat.
E n barrvedsbrasa sprakade sällskapligt i den g a m m a l m o d i g a k a k e l u g n e n m e d sina in- brända, blåa drakslingor och sällsamma figurer.
Lampan stod p å runda bordet framför soffan; den hade under årens l o p p bildat en m ö r k ring i taket, o c h denna h a d e ej den ifrigaste g n i d n i n g förmått borttaga.
R u m m e t v a r lågt, och v ä g g a r n a b ö j d e sig ö d m j u k t framåt, tydligen vid lifsgränsen.
V i n d e n tjöt i fönsterspringorna, ett störande intermezzo till den g a m l a s v e m o d i g a tankar.
E n förbigåendes a r m b å g e s m ä l d e m o t fönsterrutan.
oförsynt K l i n g a n d e bjellror från g l a d a j u l r e s a n d e - blandade sig m e d k y r k k l o c k o r n a s fulltoniga b i n g b å n g, b i n g bång.
H o n stickade försigtigt a f sista maskan, o c h de s k r y n k l i g a händerna v e c k l a d e o m - sorgsfullt i h o p den halffärdiga strumpan för
att l ä g g a den i lilla arbetskorgen p å s y b o r - det.
J u l h e l g e n hade gått i n!
D e t k n a c k a d e temligen hårdt p å dörren.
E t t stadsbud f r å g a d e: » B o r fröken E c k - stein h ä r?
» Hon bejakade frågan.
» J a g s k u l l e l e m n a ett p a k e t från rådet E c k s t e i n.
» D ö r r e n stängdes å n y o.
kansli- H o n g i c k fram till b o r d e t f ö r att det stora, tunga paketet.
öppna fläckarne, s o m den u p p t i n a d e snön efterlem- nat v i d dörren, m e n i halsen brände det s o m eld a f återhållna tårar.
D e ville tränga fram, men hon t v i n g a d e d e m till baka, ty hvarför s k u l l e hon gråta, det var j u verl- dens g å n g.
H o n k n ä p t e tankfullt i h o p a l b u m e t o c h l a d e ned det i öfversta b y r å l å d a n, arkivet, s o m hon k a l l a d e den.
H ä r h a d e hon m å n g a k ä r a småsaker, minnen från b a r n d o m s - o c h ungdomstiden.
B r e f från brodern, d å han v a r p å k o n d i t i o n.
E n liten b l e k s k ä r l u k t d y n a spred en fin doft o m k r i n g sig.
Den h a d e form a f ett hjerta.
H v a d d a m e r n a talade o m.
1£ D e h a d e k o m m i t in i det lilla v a r m a r u m m e t o c h o b e t ä n k s a m t s k a k a t snön a f sig på det n y s k u r a d e golfvet.
a ni hört nyheten? » fAjA » Förlofning?
H v e m?
Ä r det Sigrid?
^ Ellen, Lissi? » » Det kan väl aldrig vara Klas? » » Ah, låt mig bara se på poststämpeln, skall jag genast säga.
Hangö!
Ellen, det är Ellen » » Alldeles!
Ellen är förlofvad.
Med en baron v. X.
» » T i l l min systers stod det p å asken, i » Hvilken Ellen? » » Ellen Sundel, ja du känner henne inte. » hvilken den förvarades.
Man slog genast efter baron ' von X.
i adelskalen- » Sidenhjertat håller sig längre än menni- dern.
skohjertat », tänkte hon v e m o d i g t.
» Hvad stackars Rose skall vara glad!
Nu får hon sin dotter försörjd.
För han har naturligtvis förmögen- Men hon kunde likväl ej döma så het, efter han vågar fria till en fattig flicka.
Står strängt.
det i brefvet? » A l l a d e forna g l a d a stunderna v a k n a d e i » Han har en förmögenhet.
Men mycket goda hennes minne.
inkomster.
Han är byråchef och har dessutom en egendom. » J u l g r a n e n, s o m de hjelptes åt att k l ä d a » Fyrtio år gammal.
Se här står han. » o c h sedan försökte nå o m k r i n g; bara de två Och en af damerna läste upp, hvad » boken » hade o c h hennes stora d o c k a.
att säga om baron von X.
» V i måste genast telegrafera och lyckönska. » Och julklapparne!
N ä r han b l e f äldre, » Modern?
Öfver att hon blifvit af med flickungen? » skulle han alltid läsa u p p deviserna, o c h så » A h fy, tant, du är stygg! » länge han k u n d e sitta o c h v ä n d a p å d e m, Tant blef hvarken ond eller skrattade.
Hon var endast för att retas litet m e d h e n n e!
van vid att opponera sig och få till svar, att hon var stygg.
H o n s m å l o g, den g a m l a, men helt flyktigt.
» Ni sade ju sjelfva, att Rose är glad öfver att få T ä n k, o m h o n h a d e fått säga sitt » m i n s dottern placerad.
' Försörjd ', som det heter.
Hon d u » åt h o n o m!
M e n alla dessa h å g k o m s t e r har min själ ansträngt sig också, så jag uppriktigt egde väl ej längre värde f ö r verldsinannen.
har skämts på hennes vägnar.
Har hon inte bjudit ut sin dotter inför hela verlden, och det allt se ' n H a n v a r j u ej mera hennes E d v a r d!
flickungen gick och läste — det är då inte så sär- M e d en tung s u c k tillslöt h o n l å d a n o c h deles länge se ' n.
» g i c k för att u n d e r s ö k a sitt p a k e t.
D e t var » A h, så vacker som Ellen är '.
» inlindadt i en tidning från föregående d a g.
» Vacker eller inte vacker, hvad hör det hit!
Har inte det arma barnet tillbragt dessa sista år med att H e n n e s b l i c k fängslades a f en rubrik med flänga omkring på baler och till badorter, och jag fetstil: vet inte allt hvart!
Och hon har vetat lika bra som » Välgörenhet.
jag, hvad det gälde; för det dolde modern inte för henne.
Det var nog, att bon inte annonserade! » K a n s l i r å d e t E c k s t e i n har denna d a g lem- » Nej, nu blir du för stygg!
Tror du inte, att El- nat en s u m m a a f 5 0 0 k r o n o r till försam- len var road af att vara ute och att göra bekant lingens fattigvårdsstyrelse att i m o r g o n, på skaper och roa sig?
Man skulle tro — efter din j u l a f t o n e n, utdelas b l a n d de fattiga.
beskrifning — att hon hvarken hade känslor eller.
eller hufvud, » • ' • D e n ädle människovännen har äfven un- » Hufvud? » Tant gjorde en liten grimas.
» A h, der flere f ö r e g å e n d e år l i k a rikligt sörjt för det allra som sötaste lilla hufvnd. » d e nödstäldas j u l h e l g.
» » Och ögonen, tant!
O, sådana ögon!
Ja, det säger D e t v a r således hennes j u l h e l s n i n g!
Allt jag, att vore jag karl! » &gt;Hi hi hi, Majken! » fnittrade de andra flickorna.
det förtryckta o c h k u f v a d e reste sig i n o m » Jag gitter inte höra på er, » brummade tant.
» Saken vore löjlig, om den inte vore så ynklig.
H v a d hon fick till lön för all sin kärlek Och vore det lönt att förarga sig, skulle jag göra var litet a f de n å d e g å f v o r, s o m tillföllo för- det.
Ja, det gör jag också för resten. » » Men är det ynkligt? » samlingens fattiga.
Det var en af de andra flickorna, som nu lade sig Broderskänslan v a r stum.
D e t v a r det i frågan.
a l l m ä n n a medlidandet, pligten, s o m b j ö d h o - » Ja, tant, skulle inte det här kunna bli n o m att l e m n a några s m u l o r a f sitt öfver- bra?
Hur vet du, att han inte är en hygglig karl, hennes baron? » flöd.
» Och om de tycka om hvarann, — som de na- A c k!
han k u n d e behållit d e m o c k s å.
göra ... » D e t v a r kärlek, h o n trånade efter.
» Jag har inte den äran att känna ' hennes baron '.
E t t enda fattigt ord p å det v a p e n p r y d d a Jag tillåter mig bara finna det ynkligt, att min kära Rose uppfostrat sin dotter, så som hon gjort. » kuvertet.
» Hur då? » Ja, hon var n o g barnslig att ö n s k a, det » Till att bli gift och till att bli en förmaksmöbel.
p a k e t e t åtminstone varit l a c k a d t.
Och det efter att hon sjelf.
D e n lilla doftande r ö d a fläcken innebär Jaså, ni känner inte till historien, flickor små.
alltid en j u l t a n k e, men, n e j!
D e t stela grå- Då ska ni minsann höra!
Det gör alltid godt i någon skrynka.
papperet s a m m a n h ö l l s a f segelgarn o c h i c k e Någon roman är det inte.
Men det är så oreson- ens hennes n a m n stod.
ligt, allt samman, så tyckte jag inte synd om dem, D e n u n g a d a m e n såg stelt o c h förnämt, m e d stora, m ö r k a ö g o n, p å den tarfliga sy- stern.
Endast bodherrarne h a d e m e d slarfvig, b r å d s k a n d e handstil skrifvit p å — kaffe, socker, risgryn o.
H o n gjorde ej ens det ringaste f ö r s ö k att visa en vänlighet, s o m tydligen v a r henne helt o c h hållet f r ä m m a n d e.
D e t sved i det stackars g a m l a hjertat, o c h tårarne k o m m o p å nytt.
D e skrumpna fingrarne löste m e d nervös brådska upp omslagen, vände och vred på hvarje p a k e t, utan att l i k v ä l ö p p n a d e m.
D e r l å g o c k s å ett försegladt kuvert.
bröt det hastigt.
Hon » S o m v a n l i g t inte en r a d, » m u m l a d e hon, och hennes h a n d släpte åter den tiokronse- del, h o n tagit u p p ur omslaget.
I n g e n j u l ö n s k a n, ingen helsning till g a m l a syster!
D e t k o m tårar i hennes ögon.
H o n lutade hufvudet m o t den s t o p p a d e soffkarmen o c h grät, grät så öfvergifvet bit- tert, s o m blott den gör, h v i l k e n ej eger mera a f lifvet än sina minnen, o c h äfven dessa svika.
D e t v a r hennes ende, så outsägligt älska- de bror.
H o n mindes, som hade det varit i går, hans studentexamen, det p r y d l i g t s m y c - k a d e h e m m e t o c h, s o m en dyster b a k g r u n d, den m ö r k a, instängda atelieren.
Det var l ä n g e sedan n u; lifvet h a d e skilt d e m från hvar andra.
H o n h a d e blifvit efter i u p p f ö r s b a c k e n o c h helt anfådd stannat v i d första afsatsen.
H a n hade gått framåt, utan att ens se sig o m.
H o n g i c k till den lilla k u p i g a byrån med sin rena, hvita d u k o c h omsorgsfullt v å r d a d e uppsättning a f i sig sjelfva g a n s k a tarfliga toalettsaker.
H o n t o g fram ett a l b u m.
H ä r var det ej svårt att finna igen d e k ä r a d r a g e n a f för- äldrar o c h bror.
Föräldrarnes död o c h ändrat E d v a r d s g o d a relationer till sedda slägtingar, o c h svingat sig u p p till hade.
hade u p p l ö s t h e m m e t framtidsplan.
H a n egde statens v e r k g e n o m an- p å detta sätt h a d e han den plats, han nu inne- H o n betraktade länge det rena, ö p p n a gossausigcet, m e d den talande trofasta b l i c - ken.
N å g o t a f manlig kraft o m den b r e d a pannan.
låg f ö r b o r g a d t b a k - H o n v ä n d e m e k a n i s k t ett b l a d; der v a r åter igen han o c h v i d hans sida bilden a f en ung q v i n n a, den rike slägtingens dotter.
H a n hade k o m m i t till henne o c k s å för att presentera sin fästmö.
D e t var en j u l a f t o n som n u, men för tju- g u t v å l å n g a år sedan.
L ä p p a r n e v o r o hårdt slutna, o c h de be- h a n d s k a d e händerna h v i l a d e afgjordt viljelösa i hennes knä.
N ä r de efter en helt kort visit g i n g o, var det f ö r att a l d r i g m e r a å t e r k o m m a.
Hon torkade bort de mörka, grumliga » liten alltid hvarför hvarför kärlek, H o n stod der så ensam o c h b o r t g l ö m d.
: en skärande kontrast till den fröjdefulla j u l h e l s - ningen, » ära vare G u d i höjden, frid p å j o r - den, menniskorna en g o d v i l j e.
» Elisabeth Kuyhnstiema.
turligtvis skulle jag min själ läsa lagen för herrskapet.
Der hade Rose växt upp i öfverflöd, men på nå- der hos sina rika slägtingar i Stockholm, medan hennes mor drog sig fram genom att sy för betal- ning uppe i sin lilla småstad.
Fadern?
Han dog tidigt.
Honom har jag aldrig sett.
Han sköt sig på en jagt, och det lär inte precis ha varit ett vådaskott.
Och då skulle Rose få bo hos slägtingarna i Stock- holm, medan hon gick i pensionen.
Det var ett hus, der man kunde roa sig.
Lefde som hvar dag varit den sista Och der stannade hon, tills hon blef förlofvad med Kalle Sundel, ett kräk till karl, men en oförarglig gosse för resten, som kanske kunnat bli folk, om han inte varit full
af fantasier och aldrig vetat, hvad han egentligen ville bli här i verlden.
Han var en ' intressant ' ung herre, som spelade fiol, svärmade i högre rymder och gick omkring med polkahår, som var modernt för ett geni på den tiden.
Men hur han skötte sina sysslor — han var i något verk extra ordinarie — det vet inte jag.
Han var son till rika Sundel, uppe i Norrland, som vanligen kallades ' snåla kommerserådet '.
Hi, det blef naturligtvis uppståndelse, när han kom hemrusande och talade om sin förlofning.
Men Kalle hotade att resa sin väg och aldrig komma igen — hvilket i parentes sagdt hade varit det bä- sta, han kunnat taga sig för, Nota bene, om han va- rit en man med ihärdighet och vilja.
Så slöt man fred.
Föräldrarna togo flickan i hu- set, och man skulle se tiden an.
Sjelf skulle fäst- mannen vända till baka till sin befattning i Stockholm.
Ja, jag bar varit i Sundelska huset i min ung- dom.
Der såg alltid stelt och ödsligt ut och så ogästvänligt, som om trefnad aldrig kunde bo under det taket.
Man plägade säga om Sundels hus, att det svåra- ste, det var att komma öfver tröskeln.
Kunde man från första början slå an den rätta tonen, obesvärad och vördnadsfull på en gång, då blef gamla frun rätt vänlig.
Men eljes var det aldrig värdt att få lif i henne.
Farbror Sundel sjelf lefde mest på sitt kontor.
Till deras hem kom nu Rose.
Naturligtvis kunde hon inte passa der.
Hon kunde inte ens låta bli att säga emot gamla frun, att göra invändningar — och det var det allra sämsta, hon kunde ta sig till.
Jag var just der en gång, då hon rent ut upplyste sin blifvandc svärmor om, att en sak inte var så, som hon sade.
Svärmor blef stående alldeles blek, men sade inte ett ord.
Det kom först fram efteråt några tomma ord, om att ungt folk borde lära sig att tiga och att dra nytta, af hvad gammalt folk säger.
Ty den som inte hyser vördnad för gammalt folk, den blir olycklig.
Det var en sträng och afvisande köld i allt, hvad fru Sundel yttrade.
Men Rose var oförståndig och tanklös, och redan dagen efter anmärkte hon på, hur bordet var dukadt.
Det var inte fint, menade hon, det brukades inte så.
Nå, ställningen var gifven.
Efter middagarne, när farbror gått in till sig för att ta en lur, så satt Rose inne i sängkammarn hos tant, men ingendera hade något att säga, utan de sutto och tego med ett stort stycke tomt golf mellan sig.
Hade de något att tala om, så slutade det oftast så, att Rose gick iri_ till sig, och sedan satt man en hvar på sitt håll.
Ödmjuk lydnad, det var hvad de gamle fordrade.
Kyssa på hand och tiga!
Tant gick der kall och liknöjd i de stora rummen och gaf sina befallningar om hushållet i kort, be- stämd ton.
Hon hade en enda svaghet, och det var för sin son.
Men just i den punkten hade hon intet in- flytande på sin man.
Eljes bemötte hon honom på ett öfverlägset, ringaktande sätt, riktigt föraktfullt ibland.
Och han var undfallande och lät henne styra.
Det var bara i afseende på sonen, han styrde efter eget hufvud.
Han hölls med strama tyglar, också när han vistades långt från hemmet.
Han behöfde inte spara på slantarna, han skulle ju representera handelshuset.
Men allt hvad han kostade, det bokfördes mycket ordentligt.
Jag behöfver väl inte säga, att förtroende var ett okändt ord i det Sundelska huset.
Men när Rose vågade utsäga ordet » polissystem », blef det orsak till en scen, som nära nog ba.de förmått flickan att rymma hem till sin mor.
Hon rymde ändå inte.
Den fattiga modern visste inte annat, än att Rose hade det hon önskade bos sina rika svärföräldrar, och hon var tacksam, för att dottern blef » försörjd ».
Jag kan så väl tänka mig henne der i huset.
Så kom det en gång bref från fästmannen, om att han stött sig med sin förman och denne hade svurit på, att han inte hade att vänta någon framtid på tjenstemannabanan.
Fadern hade genast klart för sig, att sonen var en förlorad menniska.
Han förkunnade högt, att nu var hans tålamod slut, Karl hade kostat tillräckligt, och allt var naturligtvis bortkastadt.
Nu hade han också kastat bort sin framtid.
Rose var inte så dum, så hon ej förstod, att allt, hvad han sade, var riktadt mot henne.
Hon kunde inte bära allt detta.
Hon skref till sin mor och bad att få komma hem till henne.
Innan Karl kom hem, reste hon, och det fast tant Sundel lät henne veta, att det såg illa ut.
Hon hade länge gått och rufvat på att slå upp sin förlofning.
Karl hade blifvit henne helt och hållet främmande på den tid, de varit skilda åt.
I sjelfva verket kände hon honom bra litet.
Och hen- nes lif i föräldrarnes hus blef outhärdligt.
Hon må- ste resa, innan han kom; stannade hon, skulle hon aldrig våga säga ifrån, inte för hans skull, men för moderns.
Ty henne var hon rädd för, hon som alla.
Nu skref hon i stället till honom.
Hon skref, att hon ej kunde älska honom, så som man bör älska sin make.
Hon var alldeles säker på detta, eljes skulle hon inte känna sig så lättad nu.
Hon fick svar både från Karl och från hans mor.
Han skref bönfallande.
Han kunde icke lefva utan henne, ville inte ens lefva, om hon öfvergaf honom.
Hennes kärlek skulle göra honom stark, men utan henne kunde han sjunka djupt, kräket!
Och hon skulle inte ha hjerta att lemna honom just nu, et- cetera, etcetera.
Men se moderns bref, det var ett aktstycke, Jag har läst det, och önskade jag kunde det utantill.
(Forts, å sid.
487.)
Och när juleljusen ha brunnit ner Och barnajublet förklingat, När helgens genie sitt välde ser Af hvardagskylan belvingadt, Då skall hvar ädel handling och hvarje tanke from, Som Kristusfesten födde, gå vintertid i blom Och båda vårliga tider, Som skola randas omsider Att aldrig mera förgå.
Karl Åkermark.
De ärade läsarinnor, som erhållit dubbla exemplar af förra veckans nummer med Idtms Mode- och Mönstertidning, Julafton bryter in.
et råder aningsrik högtidsfred I tidig julaftonstimma, Långt bort der öfver skog och hed Som klarast stjernoma glimma, Och månen gjuter ymnigt välsignande sitt ljus Kring ännu tysta gator och drömuppfylda hus, Tills morgonen börjar bräclca Och vakande klockor väcka Till stundande julehelg.
Man Och Han Han Han redan vaknat, den lille pilt, gnuggar sömnen ur ögat; ser mot fönstret — så mörkt och siilt; tindrar, om det har snögal, lyss Ull hvarje knäpp ifrån rummen näst intill — Att de ej tända ljus!
Att det aldrig dagas vill. '
Så somnar han trött och drömmer Om julklappar, dem man gömmer, Tills aftonsången är slut.
O, stämningssiunder af sällsam tröst För den, som kärleken spårar!
O, vemodsstunder, då pröfvadt bröst Vill lösas upp uti tårar!
— Det går ej rätt att skrifva vid arbetslampan, der Den ömme fadern tänker på barn och hustru kär Och fädernehemmet minnes — Hvad du gör vek till sinnes, Välsignade, fagra jul!
Det ljusnat.
Bjellrorna klinga gladt, Och rökm ringlar från huse ?i, Längs bergen midvinter solen matt Sig smyger.
Viken är frusen.
Det är, som all naturen tog del i dagens fröjd.
Och sparfven i sin kärfve får äta sig förnöjd, På torgen stå gröna granar, Och snöskyffeln gångstig banar För brådskande menniskoström.
Så kom då, skönsia bland festers tal, Som gladt ett menniskosinne, Och byt i glädjesång gråt och qval, Hvar helst du lidandet finne.
Låt mångbetungadt slägte på mörk och vilsen stråt Se glansen stråla ut från det fadershem, hvaråt Sen långa sekler vi sträfva.
Låt ledande sljernor sväfva Ännu för menniskobarn.
torde benäget lemna det ena till någon bekant, som ej fått den.
JM * Månne förgäfves?
Ett litet vinterstycke af Mathilda Langlet.
|li|I) et var en frisk, behaglig vintermor- &lt;£sM gon, tidigt, så der en timme före solens uppgång, men himlen var strålande klar och började redan ljusna så mycket, att stjernorna bleknade.
Månens fina silf- verskära liksom dansade der uppe i klarhe- ten, och lätta ljusningar stego från syn- kretsen tippat, så att månljuset blef allt mera bortblandadt deri och allt mattare.
Men blott en hastig blick kunde jag egna allt detta, ty det gälde att i rätt tid hinna ned till stationen och komma med på tå- get till Stockholm — » tåget », som aldrig väntar på någon.
Skyndsamt steg jag upp i en af de pryd- liga första-klassvagnar, som nu, omstämp- lade till andra klass, kunna disponeras äf- ven af resande med så moderat börs som min, och slog mig ned i närmaste hörn af den beqväma sammetssoffan.
Det förbi- ilande landskapet upptog strax hela min uppmärksamhet.
Sällan, om någonsin, har jag sett en sådan vinterprakt.
Det hade varit ombytligt väder under natten — först töväder och regn — sedan snö och sist fryskallt.
Snön låg nu icke som ett täcke eller en slöja, utan snarare, om man kan få använda en sådan bild, likt en hvit trikådrägt, så noga smög den sig efter alla små fördjupningar och höjningar i marken.
På fältet kunde man räkna hvarje liten fåra, hvarje liten sten och tufva, och den.
hvita drägten hade en egendomlig, blåak- tig skiftning, som väl gjorde den kallare, men också renare.
En liten rödfärgad lada nära banan flammade som af eld i mor- gonljusningen, medan halmtaket såg ut som en hvit spetsslöja deröfver.
Så kom en skogsdunge — det var mest små och halfvuxna granar — och på gre- narne lågo små glittrande drifvor, mot hvilka den mörka grönskan stack af så bjert.
Men på andra sidan om kullen stod björkskog — unga, fina björkar, än i täta grupper, än här och der en ensam ung- björk, men alla klädda i den mest prakt- fulla skrud.
Det var icke, som när rim- frosten drager ett glittrande flor öfver kro- norna — det var mycket, mycket präkti- gare.
T y den våta snön hade klibbat sig fast vid hvar enda gren och qvist, hvar enda
knopp och stjelk och sedan frusit fast der Jag tyckte, att modern blef litet blekare yster och glad hoppar fram på sin ljusa stråt i stjernor och strålar och kristaller, och än förut, men hon svarade med stadigare öfver skog och snöfält samt värmande och hvarje gren och qvist affecknade sig så röst än nyss: lifvande gör en påhelsning, om än aldrig så fint och skarpt mot den klara, genomskin- kort, i hvar enda stuga, icke blott i slottets » Jag hoppas det, min älskling! » liga luften, der gula och ljusblå färgtoner Men hon gömde sitt ansigte bakom bar- höga gemak, utan äfven i torparens låga skiftade och utträngde hvar andra.
nets guldbruna lockar, och jag tyckte nä- koja, och upptinar den isiga rutan samt Som jag nu satt och beundrade all den stan, att tårar skimrade i hennes ögon, när skänker den fattige, som ofta nödgas sakna den muntert sprakande brasan, kostnadsfritt nya skönhet, hvari det eljes temligen en- hon såg upp igen.
formiga landskapet blifvit klädt, hörde jag Och då ångade tåget in i banhallen.
både ljus och värme.
Öfverallt är han en oförmodadt en späd stämma utropa: Jag hade redan upptäckt ett kärt ansigte välkommen gäst, icke minst i det dystra » Mamma, månen springer lika fort, som och nickat till helsning.
Men den unga, sjukrummet, ty ljus är helsans första vilkor.
vi åker! » bleka moderns ängsligt spejande blickar Och ljus sprider han öfver den sjukes tärda anletsdrag, och kanske tändes också en hop- I den halfskymning, som, tack vare den hade icke funnit den hon sökte.
traditionella ljusstumpen i taklyktan, alltid » Pappa kommer inte, » klagade den pets ljusglimt i den lidandes hjerta vid denna första ljufva helsning från våren.
Och råder i våra jernvägskupéer, när dessa för- lilla.
menas vara upplysta, hade jag icke strax » Jo, jo », sade modern, » tålamod blott! » framför allt, han är i sin rena, härliga glans en budbärare från ljusets källa, från honom, bemärkt mina medpassagerare, och sedan Men hennes röst darrade.
var jag allt för upptagen af det vackra vin- Jag dröjde, så länge jag anständigtvis som låter sin sol uppgå öfver onda och go- terlandskapet för att egua dem mer än en kunde, hopsamlade långsamt mina saker, da, och är sålunda egnad att lyfta vårt flyktig blick.