Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det lemnades utan uppmärksamhet, både att författningen verkligen utgjorde en ändring i 1827 års Förordning, och att Ständerna begärt en förberedande utredning af det lämpliga minimum för hemmansklyfning inom hvarje ort, innan någon ändring i 1827 års Förordning egde rum, och afseende ej eller fastades på det förändrade skick, hvari frågan sig befunne, sedan Ständernas beslut i afseende på lagförändringen icke inom föreskrifven tid blifvit tillämpad; hafva derigenom uppkommit de missförhållanden, att ändring blifvit gjord i en gällande förordning, utan att denna är vorden förklarad vara ändrad; att ett stadgande blifvit lemnadt, som, å flera orter inom riket, om icke å de fleste, föranleder undantagsbestämmelser, hvilka derjemte saknas för tillämpningen under en tid, som icke af någon föreskrift är begränsad; att Kongl. Maj:t saknat kännedom om det förändrade tänkesättet i afseende på hemmansklyfning och jordafsöndring, som ofelbart funnit ett uttryck, om Ständernas beslut blifvit följdt, så att upplysningar i dessa hänseenden infordrats, förr än föredragningen egde rum; samt slutligen att
Ständernas lagstiftningsrätt blifvit för nära trädd.
Lägges nu härtill, hvad som icke kan förnekas, att författningens tillämpning skall åstadkomma de vidunderligaste förhållanden, då, för att anföra endast ett exempel, om en person, egande ett Bih. till R.
Pro t. 1883—1864. 3 Sami. 4 Baft. a 82 Konstitutions-Utskotteti Memorial, N:o 6. åttondedels mantal, säljer detta till tvenne personer, eller till hvardera ett sextondedels mantal, hvarå ingendera är besuten, dessa nya egare icke såsom sådane få anses och erkännas, utan den förre egaren, som möjligen flyttat ur landet, skall ansvara för utskylderna, under det de nya egarne förblifva i besittning af jorden, hvarå hvarken de eller någon annan för framtiden kunna erhålla laga åtkomsthandlingar; så skall man nödgas medgifva, att' hela detta tillgörande af de Herrar Statsråder, som den ifrågavarande författningens utfärdande tillstyrkt, både från den ideella, den reella Och den formella synpunkten, är af den betänkligaste beskaffenhet, och att, likasom derigenom blifvit åsidosatte både Grundlagens stadgande och Ständernas beslut, så har ock uppkommit en osäkerhet i eganderätten, som, i den mån författningen hinner utöfva sina verkningar, skall fruktansvärdt förvilla rättsbegreppet och öka rättegångarne till oberäkneligt antal.
, Det enda försvar för detta tillgörande, som kan hemtas derifrån, att hemmansklyfning till obesutenhet ej eller förut var tillåten, och att arbetarens rätt således icke i sjelfva verket blifvit inskränkt, lämpar sig icke för jordafsöndringen, som förut var vida lättare, men finner dessutom sin vederläggning deri, att äfven hemmansklyfningen kunde fortgå utöfver besutenhet, då ingen uppstod med lösnings-anspråk, och att på detta sätt den damm, som varit afsedd att hindra den tillvexande befolkningens bosättning och dess rätt till förvärf af eget hem, i sjelfva verket var kraftlös och att således det naturliga förhållandet icke derigenom hindrades i sin utveckling, utan att rättigheten att köpa jord, i nion af tillgångar, lagligen stod öppen, om den än någon gång måste vika för den enskilda egennyttan.
Försöket att, genom lagar, lägga ett ovilkorligt hinder för hvad som icke kan hindras, kulturens gång och jordens fria delning, skall lika litet hädanefter som hitintills lyckas; men väl skall man kunna lyckas att demoralisera folket.
Omdömet om detta rådgifvarnes förhållande härutinnan måste taga i betraktande deras pligt, att inför Konungen utreda saken till dess hela beskaffenhet och med hänsigt jemväl till dess formella sida; deras pligt att icke föranleda ingrepp i den andra statsmagtens rättigheter; deras förhållande såsom statsmän och deras sätt att fylla anspråken i detta hänseende; samt deras förhållande såsom lagstiftare, af hvilka fordras lagar, som kunna tillämpas och hvilka icke framkalla invecklade rättsförhållanden och ökade tvister.
Det är ock derföre, som det icke torde vara för mycket sagdt, att denna åtgärd är alldeles tillräcklig för att ensam för sig verka till den framställning, som 107 § Regerings-forrnen anvisar. Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 83 * B) Dernäst torde uppmärksamheten böra fästa sig vid Kongl. Maj.ts nådiga Kungörelse, angående vissa ändringar uti och tillägg till Kongl. Maj:ts nådiga Stadga, angående försvarslöse och till allmänt arbete förfallne personer, den 29 Maj 1846; gifven den 13 Juli 1853.
I afseende på rådgifvarnes förhållande i detta ärende torde vara nödigt att anföra följande:
Rikets Ständers underdåniga skrifvelse vid 1848 års riksdag tillkom på förslag af håde Lag- och Ekonomi-Utskotten och angick hufvudsakligen sättet att behandla försvarslös, som ej är straffad för brott, men visar lättja och liderlighet.
Förändring i begreppet af försvarslös var således icke af Ständerna ifrågasatt, utan följde af Ständernas framställning fast heldre, att den, som var försvarslös, ehuru ej om brott öfvertygad, icke skulle drabbas af någon påföljd, förrän han derjemte beträddes med lättja och liderlighet.
Den af Ständerna, vid 1851 års riksdag, beslutade skrifvelse i ämnet, ' jemväl beredd af både Lag- och Ekonomi-Utskotten, förnyar den förra framställningen och innehåller i öfrigt med afseende å försvarslöshets-författningen endast en protest emot en sådan tillämpning af det arbetstvång, som de försvarslöse kunde komma att underkastas, att kostnaden för tvångsarbetet skulle drabba kommunerne, hvilket ansågs obilligt, då någon inskränkning i den fria inflyltnings-rätten icke egde rum.
Maj:t har i frågan hört dess Högsta domstol och har således, lika med Ständerne, ansett saken röra de af allmänna lagen skyddade medborgerliga rättigheterna.
Det kan icke eller nekas, att bestämmandet af försvarslöshets-begreppet, deraf en så väsendtlig inskränkning i den personliga friheten uppkommer och beror, måste i ett lagbundet samhälle anses utgöra en högst vigtig lagstiftnings-åtgärd, derföre gifne former på det samvetsgrannaste böra iakttagas.
Då nu Ständerna icke ifrågasatt någon förändring i bestämmelserna rörande begreppet af försvarslöshet, och Högsta domstolen icke i detta hänseende meddelat något utlåtande, dertill ej eller någon anledning förefanns, så måste det medgifvas, att en förändring af författningens stadgande i denna del icke kunde vid frågans så beskaffade skick af Regeringen företagas, utan att de för en sådan lagförändring gällande former åsidosattes.
Icke desto mindre innehåller den ifrågavarande, i form af Kungörelse utfärdade, författningen en förändring af begreppet om försvarslös.
Den nådiga stadgan af år 1846 förklarar såsom försvarslös, bland andre, den, som icke, enligt intyg af visse myndigheter eller af tillsyningsman, är känd såsom den der sig ärligen försörjer.
Detta stadgande är genom den sednare kungörelsen så förändradt, att såsom försvarslös skall behandlas den, som icke, enligt intyg af vissa myndigheter på landet, eller af 84 Konstitutions-Ulshottets Memorial, N:o 6. sockennämnd, eller ock i stad af tillsyningsman, är känd, såsom den der iakttager ordning och sedlighet i sitt lefverne, samt söker efter förmåga sig ärligen försörja.
Nn kan det visserligen anmärkas, att 1846 års Stadga, likasom föregående författningar i detta ämne, tillkommit på den ekonomiska lagstiftningsvägen; men om man måste beklaga detta förhållande, så torde man dock rättvist böra ihågkomma, att 1846 års stadga i sjelfva verket, i flera hänseenden ställde ifrågavarande, samhällets olyckliga medlemmar under lagens skydd, och att den innefattade hufvudsakligen inskränkning i det godtycke, de förut varit, i strid med vår Samhälls-författning, underkastade.
För sådan förändring af en författning, som icke tillkorhmit i behörig ordning, erfordrades knappast iakttagande af formerna för lagförändringar; men då fråga åter uppstår att utvidga det godtycke, hvilket, om än från lagstiftningen i detta ämne oskiljaktigt, bör med all möjlig omsorg begränsas, blir förhållandet alldeles omvändt.
I fråga om det nya stadgandets förhållande till det förutvarande, må det ock medgifvas, att, enligt den nådiga Stadgan som i detta hänseende icke undergått någon förändring, äfven den finge såsom försvarslös behandlas, som icke bevisligen af egna tillgångar egde sin bergning, äfvensom att skyldigheten att visa ärliga försörjningsmedel ålåg den tjenstlöse, så vida han icke skulle hemfalla under författningens bestämmelser.
Då samhället tillåter sig att slämpla såsom brott tjenstlöshet i förening med bristande tillgångar till uppehälle, och för detta brott stadga sträng bestraffning, afviker det utan tvifvel från sin pligt att skydda alla; men ännu större är afvikelsen, då derjemte det ålägges den förment brottsliga att styrka sin oskuld; ett anspråk, som man icke i något enda annat fall vågat göra gällande.
Det är från denna grundfalska princip, man vid lagstiftningen i detta ämne utgått; och det är ock derföre, som hvarje nytt stadgande verkar så högst betungande för den, det afser.
Det nya stadgandet kan visserligen, i afseende på sin tydning, underkastas olika meningar; men tolkadt utan all spetsfundighet, som visserligen medgifver en ännu svårare tydning, innehåller det, att iakttagande af ordning och sedlighet i lefvernet jemte bemödandet att sig ärligen försörja åligger den tjenstlöse, om han skall undgå att behandlas såsom försvarslös.
Det torde väl häraf följa, att lättja och liderlighet icke hvar för sig får utgöra grund för försvarslöshet, utan föreskriften i sjelfva verket en inskränkning i den förutvarande bestämmelsen; men då, å andra sidan, bevisnings-skyldigheten åligger den förment brottslige, så har man genom förändringen betydligen försvårat hans ställning, emedan det icke är nog, att han styrker, det han begagnar alla Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 85 tillfällen till arbete, sorn erbjudas, utan han skall äfven ådagalägga, alt han i lefvernet är ordentlig.
Det är således icke nog, att den tjenstlöse arbetaren söker att ärligen förtjena sitt uppehälle; han skall derjemte stå under en uppsigt i afseende på sin sedliga lefnad, som icke någon annan medborgare är underkastad; och han skall derutöfver förblifva i beroende af en kontrollant, tillsyningsmannen, hvars anspråk på bevis ankomma på subjektiva föreställningar.
Det vill eljest synas, sorn om den stilla och laglydige medborgaren, hvilken söker att sig ärligen försörja, bör vara fri från all aftvungen beröring med Polismagtens organer, och att lian, så länge han icke begär någon förseelse, som efter lag är brottslig, bör njuta det oberoende, hvars helgd utgör ett af den fria samhällsförfattningens förnämsta mål.
Ehuru författningen redan förut satt dem, som sakna egna tillgångar, särskildt yrke eller tjenst, under kategorien af försvarslöse, så har den nu utsträckt den jemväl till dem, som söka att använda de arbetskrafter, de ega, men icke iakttaga sedlighet; men derjemte har författningen satt dem, som både arbeta och lefva sedligt, i beroende af Polismagtcn och af enskilde personer, hvilkas godtyckliga omdöme kan blottställa dem för varningar, hvilka sannolikt icke kunna undgås, och för en tidsödande och förödmjukande behandling, som i bästa fall slutar med ett förhör rörande deras enskilda förhållande, derinom de lagligen egt att åtnjuta frid och frihet.
En lag i sådan syftning innefattar ofelbart en väsendtlig inskränkning i den personliga friheten, försäkrad i 16 § Regeringsformen, och kan i intet fall tillkomma utan medverkan af Rikets Ständer.
Såsom en följd af den förändrade lagstiftning, som afsåg deras ställning, hvilka bero af sina arbetskrafter, såväl i fråga om deras personliga rättigheter, som ock beträffande användande af deras förvärf, utkom jemväl C) en ny Fattigvårds-lcig, som uttryckligen uttalar den grundsats, att kommunen icke är skyldig' lemna understöd åt hustru och barn till den, som är arbetsför.
Grundsatsen må väl i sig sjelf vara rigtig, men likasom den genom andra stadganden i författningen måst för tillämpningen modifieras, så kan dess uttalande lätt leda till beklagliga följder, som modifikationerna svårligen, åtminstone på Jandet, torde kunna förekomma.
Om det således icke kan nekas, att genom dessa trenne författningar, utfärdade kort före det sammanträde, der det större jordbruksintresset afsåg att uttala sina förhoppningar och önskningar, den så kallade fria arbetarens ställning inom samhället och öfriga medborgare-klasser undergått en betydlig förändring, i det han blifvit ställd i större beroende af arbetsgifvarne såväl sorn ock af Polismyndigheterna, under det på samma gång 86 Eonstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. hinder lagts i vägen för hans bosättning och för ett sådant användande af hans tillgångar, sorn. kunnat bereda honom säkrare utsigter för framtiden, så blir frågan den, om grundsatserne för en sådan lagstiftning kunna verka till fosterlandets sannskyldiga nytta och väl, och om icke ett fortgående på denna bana, så väl i denna som i andra rigtningar, förr eller sednare skall sätta arbetaren i nödvändighet, att söka sig ett annat hem i de land, der hans rättigheter såsom menniska och medborgare erkännas och vårdas.
Dessa farhågor kunna visserligen besvaras med hån eller bemötas med den likgiltighet som tänker: ”kommer dag, kommer råd;” men erfarenheten har ett annat språk, och för detta får fosterlandsvännen icke tillsluta sina öron. 2:o Den förändring af Handels-ordningens 25 som, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid sista riksdagen fattade beslut, skett genom Kongl. Kungörelse den 7:de Februari 1852; saknar icke sammanhang med här ofvan närmast framställda frågor, och torde derföre här böra förekomma.
Nämnde Kongl. Kungörelse innefattar, att rättighet till idkande af handel på landet skall bero af landshöfdingens pröfning.
Den förut gällande grundsatsen, att ett lofligt förvärf stod en hvar fritt, att efter egen urskillning försöka, hvar honom bäst syntes, är således upphäfd och dermed jemväl principen af den såkallade närings-friheten väsendtligen förnärmad samt vägen öppnad för ptt tillbakagående till föråldrade åsigter om näringslifvets rätta natur och behof.
Anledning till detta förfarande har visserligen förefunnits i Ständernas framställning; men deras åsigter i dessa frågor skulle lika litet tillåtit näringsfriheten att någonsin erkännas, som de medgifva, att den ostörd får visa sina välgörande verkningar.
Den högsinta uppfattning af den enskildes rätt och samhällets verkliga fördel, som genomgår författningarna af 1846, förstod att göra sig gällande, oaktadt allt det motstånd, som då förefanns; och ett rådslag, som i sjelfva verket hvilar på en motsatt uppfattning i förenämnda hänseende, synes särdeles lämpa sig, för att ådagalägga, att utvecklingen äfven i detta fall befinner sig på återtåg.
Upplysande i samma afseende, om ock icke i lika mån, är jemväl det förhållande, att af gifter för vinnande af burskap å handtverk; blifvit förhöjde, såsom t. ex. genom Kongl. Maj:ts Resolution den 15 Augusti 1851, i Kalmar.
Bland de hinder, som, under skrå-ordningarnes bestånd, lades i vägen för burskap, utgjorde betungande afgifter ett bland de väsendtligaste; och bestämmande af afgiften för burskaps vinnande var således ett vigtigt föremål för den nya lagstiftningen, som jemväl syntes hylla den grundsats, att, om ytterligare medel för handtverks-föreningarnes ändamål erfor - Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 87 drades, dessa medel ingalunda skulle anskaffas på det sätt, att de, sorn ännu icke egde något förvärfsmedel, derigenom skulle belastas, utan tvärtom att de, som redan voro i åtnjutande deraf, fingo tillskjuta hvad de åtminstone lättare borde kunna umbära.
Utom det att den förändrade åsigten ådrager sig uppmärksamheten, bör denna jemväl fästa sig dervid, att äfven inom det regeringen förbehållna ekonomiska lagstiftnings-området, afvikelse!' i enskilda fall från allmänt gällande bestämmelser ingalunda afses i vår Grundlag, och knappast under någon Regerings-form anses tillåtne; hvarföre, äfven från denna sida betraktade, Konungens rådgifvares förhållande i dessa hänseenden måste anses särdeles betecknande.
Den större verksamhet, skrå-ordningens vänner i sednare tider utvecklat, torde hafva sin förklaringsgrund just i den inskränkning, handelsfriheten erfarit; och följderna af ett vacklande i desse frågor kunna knappast beräknas, helst de olägenheter,, som agitationen mot närings-friheten framkallar, lätt nog torde både till sitt ursprung och sin verkan kunna missförstås. 3:o
Då erfarenheten nogsamt visat, hvad, som också ligger i sakens natur, att ett befordrings-systern, som tillåter, att den framstående förtjensten tillbakasättes, af anledningar, hvilka åtminstone synas outransaklige, medförer olägenheter, som först efter flera generationer kunna afhjelpas, hafva afsteg från Grundlagens hud i afseende på tjenste-lillsättningar, så vidt samma afsteg förekommit Utskottet uppenbara, blifvit af Utskottet anmärkta.
Ett tidigt aktgifvande på desse afsteg, hvilka härflyta från rådgifvarnes tillstyrkan eller stillatigande, har varit en pligt, för Utskottet, såväl sorn för representationen. 4.'o
Såsom företrädesvis egnade att leda omdömet beträffande Herrar rådgifvares uppfattning af sin pligt med hänsigt till statshushäl/ningerij dess ordnande och förvaltning, torde följande regerings-åtgärder böra komma under betraktande: a) Såsom utgångspunkt för bedömande af Herrar Statsråders uppfattning af grunderne för statshushållningen, enligt våra Grundlagar, lämpar sig särdeles deras af Utskottet fullständigt framlaggda yttrande till protokollet den 10:de Oktober 1851 vid anmälan hos Kongl. Maj:t af Ständernes beslut om nedsättning i anslaget för Kongl. Bergs-kollegium med ett belopp, motsvarande Presidentens lön.
Från konstitutionel synpunkt måste detta rådslag anses vara af den mest betänkliga beskaffenhet.
Och det torde icke ligga någon öfverdrift i den farhåga, att hela vårt statsskick till sitt bestånd äfventyras, om icke Rikets Ständer, på det sätt Grundlagen anvisar, bemöta det angrepp på folkets beskattningsrätt, som detta rådslag otvifvelaktigt innebär. 88 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. b) Konungens rådgifvares äfven anmärkta underlåtenhet att i underdånighet afstyrka tillsättningen af Kongl Bergs-kollegii President innefattar en sådan afvikelse från Ständernas åsigt om regleringen af detta embetsverk, att Ständerne måste göra anspråk på, och bruk af, den rätt, som dem tillkommer att fastställa hvarje utgift och hvarje lön.
I stället att det förtroende, som i andra konstitutionella stater befriar representationen från all befattning med dylika detaljer, skulle mera och mera ökas för att äfven hos oss skjuta i bakgrunden tvisterna om statsmakternas inbördes rättigheter och framkalla ett sannt konstitutionelt stats-skick, skola följderna af ett sådant handlingssätt å Konungens rådgifvares sida, som det anmärkta, icke underlåta alt visa sig i ett utsträckt reglementerande af Ständerna, till hinder för styrelsens verksamhet.
Det skulle i ännu högre mån, än förut, blifva en sanning, att den ena som den andra, statsmakten föga kan uträtta, och att ingendera af dem, lika litet som statsmaschinen i det hela, kommer ur stället.
Vid regleringen af Bergs!ags-staterne, i afseende hvarpå herrar rådgifvares åtgärder blifvit af Utskottet anmärkte, visar det sig, att Ständernes begäran, den egna åsigten om rätta behandlingen af saken och Grundlagens bud, i afseende på utgifterna, fått vika för ett nära nog oförklarligt nit att visa oberoende af den andra stats-makten, hvars medverkan i det fall, der den för framtiden måst tagas i anspråk, blifvit med visshet på förhand påräknad, oaktadt allt det förbiseende af dess rätt och dess värdighet, som rådgifvarne låtit komma sig till last. d).
Oaktadt Kongl. Maj:ts vid sista riksdag framställde förslag om upprättande af en särskild väg- och vattenbyggnads-korps icke godkändes af Rikets Ständer, som ansågo att det dermed åsyftade ändamålet kunde vinnas utan att någon dylik korps, å stat uppfördes eller med fasta löner förseddes, har regeringen likväl under den 22 December 1851 utfärdat beslut om inrättande af en under väg- och vattensbyggnads-styrelsen ställd väg- och vattenbyggnads-korps, organiserad på militärisk fot.
Ständernas vägran att å stat uppföra corpsen och med fasta löner den förse, har ansetts icke utgöra hinder för att tilldela tjenstegrader åt personer, som äro i saknad af all deremot svarande anställning i statens tjenst, om anslaget till deras aflöning icke af Ständerne förnyas; öch i stället att aflöningen borde användas såsom godtgörelse för en mera eller mindre sjelfständig verksamhet i styrelsens uppdrag, finner man stadgadt, att undersökningar eller andra allmänna uppdrag, skola särskildt godtgöras dem, som af styrelsens anslag erhålla aflöning, under namn af arfvode, och att således extra - Konstitutions-Utskottet* Memorial, N:o 6. 89 tra arfvoden jemte dagtraktamente och rese-ersättningar komma att af andra allmänna medel utgå.
Det oförvillade omdömet skall i Konungens rådgifvares förhållande härutinnan icke undgå att finna ett illa doldt öfverträdande af Ständernas beslut; och stagandet om extra arfvode för förrättningar i styrelsens uppdrag för det allmännas behof skall dessutom klart öfvertyga en hvar, att genom denna organisation vållats staten särskildt utgifter, hvilka just med anslaget bordt betäckas.
Från hvilken synpunkt rådgifvarnes förhållande än må betraktas, ställer detsamma sig på samma linea med regleringen af bergslags-staterne.
En särskild uppmärksamhet ådrager sig otvifvelaktigt korpsens ordnande på militärisk fot.
Nyttan deraf hemtas endast derifrån, att arbetskommenderingar från arméen skulle lättare hållas till lydnad utan biträde af arméens officerare; men om andra arbetare kunna hållas till ordning af civile personer, måste desse väl ännu lättare kunna göra sig gällande hos dem, som äro särskildt inöfvade och tillvande vid lydnad och disciplin.
Olägenheterne af den militäriska organisationen synas icke hafva kommit under något betraktande, ehuru de äro nog uppenbara, åtminstone uti svårigheten att lämpligt använda den största skickligheten och att med korpsen förena den duglighet, som annorstädes vunnit en måhända öfvervägande utbildning, likasom att under dylika tillfälligtvis tillgänglige personer af utmärktare förtjenst kunna underordna korpsens mindre erfarne medlemmar.
Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar hade i underdånighet gjort anhållan, att Kongl.
Maj:t måtte godkänna, det Konungens Befallningshafvande i Wenersborg och Carlskrona utbetalt för fängelse-byggnader i nämnde städer de belopp, som för de särskilda fängelsebyggnaderna derstädes blifvit använda utöfver de uppgjorda kostnadsförslagen, samt tillåta att hvad ytterligare för desse byggnaders fullbordande oundgängligen erfordrades, kunde från samma ränterier få förskottsvis utgifva, emot framdeles skeende ersättning af det anslag rikets år 1851 församlade
Ständer för cellfängelsers uppförande beviljat.
Denna styrelsens framställning har. genom Kongl. Maj:ts under den 23 Juli 1853 utfärdade beslut, blifvit bifallen under vilkor, att hvad som från ränterierna för ändamålet komme alt förskjutas, icke tillsammans finge öfverstiga 89,000 r:dr.
Af handlingar, som blifvit åberopade i styrelsens underdåniga anmälan af den 14 Jänuari 1851, inhemtas, att, enligt en af t. f. arbets-chefen vid fängelsebyggnaden i Wenersborg den 16 October 1850 uppgjord jemförelse-kalkyl emellan kostnadsförslaget till nämnde byggnad och verkan. till it.
Prat. 1858—1864. 3 Sami. 4 Baft. 12 90 Konstitutions- Utskottets Memorial, N:o 6. liga byggnadskostnaden, vid nämnde tid blifvit för samma byggnad utbetalde 115,184 r:dr 26 sk. 8 rst., ehuru kostnadsförslag^ upptoge endast 70,000 r:dr, och att ytterligare erfordrades 16,815 r:dr 22 sk. 4 rst., så att hela kostnaden med 62,000 r:dr öfverskjöte den beräknade; samt att ett af arbets-chefen vid fängelsebyggnaden i Carlskrona den 20 December 1850 uppgjordt förslag utvisade, att utöfver den anslagna summan, 93,000 r:dr, redan blifvit utbetalde 16,239 r:dr 18 sk. 8 rst., samt att dessutom erfordrades tillhopa 8,172 r:dr 18 sk. 11 rst., uti hvilka tvänne sistnämnde belopp, utgörande sammanlagde 24,411 r:dr 37 sk. 7 rst., dock ej vore inbegripen kostnaden för två rörledningar, äfvensom ej eller arfvoden till arbets-chefen och vederbörande redogörare.