Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riks akt upptagas och utfärdas;» »3:0 att dessa föreningsstadganden, öfver hvilka Sveriges Rikes Ständer i an»ledning af Kongl. Majrts nådiga Proposition sig yttrat, böra ulgöra grunderna för den »mellan begge] rikena till upprättande föreslagna Riks akt, sådane de finnas i den af »Rikets
Ständer gillade och vid skrifveisen i underdånighet bifogade redaktion af de »stadganden, hvarom Sveriges Rikes Ständer öfverenskommit, till bestämmande af de »genom föreningen mellan Sverige och Norge uppkomna konstitutionela förhållanden.» Rikets Ständer fingo derefter den 20 Juli 1815 emottaga Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition af nästförutgångna dag, i anledning af Norges Rikes Storthings den 13 Juli meddelta beslut i afseende på den föreslagna Riks-akten.
Efter erhållen remiss afgaf Konstitutions-Utskottet likaledes den 20 Juli betänkande, deruti Utskottet dels tillstyrkte bifall tilFnågra mindre väsendtliga redaktionsförändringar och tillägg, hvilka Storthinget föreslagit,] dels afgaf förslag till ny redaktion af 7 § i Riks-akten.
I denna §, som handlar om Interims Regeringens sammansättning, hade i första förslaget endast blifvit bestämdt att vid de tillfällen då, enligt Sveriges och Norges Grundlagar, Riks-styrelsen Allm. Best.- och Ehon.-Utskollels Betänkande N:o 37.
15 skulle föras af Siats-Rådet, skulle begge rikenas
Råd till lika antal för sådant ändamål sammanträda.
Storihinget föreslog i stället, att denna Styrelse, under namn af Sveriges och Norges Interims-Regering. skulle bestå af sex ledamöter från hvartdera riket samt att, likasom den i Norge qvarblifvande Regeringen skulle emottaga, granska och bereda alla Norska saker samt afgöra mindre betydliga mål, också alla Svenska saker skulle lörst granskas och beredas af Svenska Stats-Rådet, som skulle ega att afgöra all? mindre vigtiga och underställa Interims Regeringen endast vigtigare mål.
Häremot anmärkte Konstitutions Utskottet, alt förslaget ej stöde att förena med de föreskrifter, 39, 40, 41 och 42 §§.
Regeringsformen innehölle, eller med hvad Svenska Grundlagen stadgade rörande ärendenas beredning och som ej medgåfve att mindre vigtiga mål skulle kunna afgöras endast af en del af det eljest vid dessa tillfällen styrande Stats Rådet.
Med gillande af öfriga, utaf Slorthinget föreslagna ändringar och tillägg (ill 7 § uppställde derföre Konstitutions-Utskotlet förslag till ny redaktion af §:n, samt hemställde, i öfverensstämmelse med Kongl.
Majis proposition, att om Storiinget ej skulle godkänna §:n med dess nya lydelse, Storihinget måtte instämma i det alternativa förslag, att Riks-akten, utom det reglementariska i 7 §, hvarom begge rikenas representanter ej kunnat öfverenskomma, men med bibehållande i denna § endast af de stadganden, som redan ömsesidigt vore godkända, mätte anses i allt öfrigt å båda sidor antagen och bekräfiad.
Storthinget hade slutligen föreslagit, att till de elfva af Rikets Ständer godkända §§:ne i Riks-akten malte fogas en tolfte, af innehåll att Riks-akien i Norge skulle gälia såsom Grundlag och icke kunna förändras utan på det i Norska Grundlagens 112 S föreskrifua sätt.
Konstitulions-Utskottet tillstyrkte älven denna §:s intagande i Riks-akten.
Hvad Konstitutions utskottet sålunda föreslagit, blef den 22 Juli af samtlige RiksStånden bifallet, samt godkändes äfven af Norska Storthinget, hvarefter Riks akten underskrefs af Siorthingets ledamöter den 31 Juli och af Rikets Ständer den 6 Augusti 1815, samt sistnämnda dag af Konungen sladfästades, med den lydelse den ännu eger, med undantag endast af de förändringar 7 § undergått i föfjd af Svenska Stats-Rädets år 1840 förändrade organisation.
Efter denna redogörelse för Norska Grundlagens samt Riks-aktens tillkomst, återstår alt redogöra för hvad i öfrigt rörande föreningsförhållandenas närmare bestämmande blifvit ätgjordt, för så vidt Utskottet deraf har kännedom.
Maji den 14 Oktober 1834, androg Norska Regeringen, att Norges Grundlag icke, i fråga om diplomatiska ärendens behandiing, innehölle någon uttrycklig bestämmelse, enär 28 § endast visade, att dessa ärenden vore uudantagne från den behandling och de former, som i allmänhet blifvit för vigtigare regeringsärenden stadgade samt 38 § icke afsåge diplomatiska ärenden, hvilket visade sig såväl af denna §:s bestämmelser i och för sig, som isynnerhet af det tillägg, som gifvits åt motsvarande bestämmelse i Riks aktens § 5, likasom det fölle i ögonen att diplomatiska ärendens 16 Allm.
Besvoch Ehon.-Utskotlets Betänkande N:o 37. behandling i gemensamt Svenskt och Norskt Stats
Råd icke kunde stå tillsammans med Svenska Regeringsformens § 11, hvilken icke i anledning af föreningen med Norge ge nom Riks akten undergått någon (örändring.
Det kunde dock icke hafva varit Grundlagens och Riks aktens mening att Norge skulle vara ulan all ansvarig styrelse flir de diplomatiska ärendena Detta syntes följa af Grundlagens § 1 och Riks-aUens § 1. som visade att Norge vore ett sjelfständigt och oafbängigt rike likasom Grundlagens §§ 22, 28 och 75, lin. g), innehöllo bevis a t de diplomatiska förhållandena icke ansetts främmande för Norge och dess Regering.
Af de konstitutiva bestämmelsernas tystnad i denna fråga syntes den slutsats böra dragas, att det berodde på Konungen au ordna de diplomatiska ärendenas behandla g på ett sätt. som ä ena sidan verkliggjorde den Norska statsförfattningens anda, och å den andra kunde stå tillsammans med de uttryckliga föreskrifter, som i detta afseende för Sverige vore gällande.
I öfverensstämmelse härmed hemställde den Norska Regeringen, natt det nådigst måtte behaga Kongl. Maj:t att befalla, att vid diplomatiska sakers föredragning och afgörande för framtiden skulle, förutom »de i den Svenska Regeringsformens 11 § nämnde embetsmän, städse tillika en medlem »af det Norska Stats Rådet vara närvarande.»
Härpå erhöll Norska Regeringen den 13 April 1835 det svar, att Kongl. Maj:t befallt Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, att, »när diplomatiska ärenden, som särskildt »anginge Norge, af Stats-Ministern föredroges till nådigt afgörande, skulle för framtiden »städse den Norska Stats Ministern eller, i hans frånvaro, en medlem af det Norska Stats»Rådet vara närvarande, för att derutinnan kunna afgifva sitt underdåniga yttrande.» samt att »vid de tillfällen, då, i öfverensstämmelse med den Svenska Regeringsformens §§ 11 »och 12, diplomatiska eller så kallade ministeriela ärenden föredroges för Konungen, »hvilka på något sätt kunde hafva inflytelse på eller stå i förbindelse med Sveriges eller »Norges gemensamma eller särskilda förhållanden till främmande makter, eller som kun»de föranleda beslut i sådant hänseende, skulle, förutom de i ofvananförda §§:r nämnda »embetsmän, tillika den Norska Stats-Ministern eller, i hans frånvaro, en medlem af det »Norska Stats Rådet vara närvarande.»
Likaledes har i anledning af Norska Regeringens till Kongl. Maj:t den 8 Juli 1834 afgifna betänkande med hemställan, att Konsuler måtte tillsättas och afskedas i gemensamt Svenskt-Norskt Stats-Råd samt att vissa ändringar måtte ske i Konsulsstadgan, så att före utnämningen Norska Handels societeterna och Norska Regeringen finge afgifva yttrande, samt utnämnd Konsul åläggas att till Norska Finans-, Handels- ochTullDeparteraentet insända skriftlig embetsed, Kongl. Majit dels den 23 Januari 1836 förordnat, att Konsuler skulle utnämnas i gemensamt Svenskt Norskt Stats-Råd, dels ock den 26 påföljande April bifallit hvad Norska Regeringen i öfrigt, på sätt nyss omförmäldt är, begärt.
Norska Regeringens vid samma tillfälle framställda, men då ej bifallna begäran, att utnämnd Konsul skulle, efter det han tillträdt sitt embete, derom underrätta icke blott Kom - Allm. Besv.- och Elion.-Utsholtets Betänkande N:o 37. 4 7 Kommers Kollegium, utan äfven vederbörande Norskt RegeringsDepartement, har sedermera, på sätt 10 § af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Konsuls-stadga den 20 April 1858 närmare utvisar, jemväl blifvit uppfylld.
Norska Grundlagens lil § stadgade att Norge hade rätt att hafva egen handelsflagga och att dess örlogsflagg skulle vara en unionsflagga.
I följd häraf förordnades» genom Kongl. Resolutionen den 7 Mars 1815, beslutad i gemensamt Svenskt och Norskt Stats Råd, alt då, i enlighet med lil § i Norges Grundlag, örlogsflaggan för Hans Maj:ts båda riken borde blifva en gemensam unionsflagga, de Norska färgerna skulle upptagas i den Svenska örlogsflaggan och unionsflaggan erhålla det utseende, att den genom ett gult kors delades i fyra fält, hvaraf de Irenne voro mörkblå och det fjerde, öfverst vid flaggstången, rödt med ett hvitt kors på sned.
Beträffande åter handelsflaggan, hade Storthinget den 23 November 1814 fattat det beslut, att »den dåvarande Norska handels»flaggan skulle, intilldess nästa Storthing annorledes bestämde, nyttjas på alla de fartyg, »som utsändes på närmare farvatten och som icke behöfde turkiskt sjöpass», hvilket beslut Kongl. Maj:t den 12 Januari 1815 stadfästade som lag.
Det år 1815 församlade
Storthinget ingick derefter i denna fråga med en underdånig adress, hvari begärdes: »l:o att Kongl. Majit måtte företaga underhandlingar med Barbaresk-Staterna »angående den tribut, som kunde fordras alternativt för en särskild eller gemensam han»delsflagg; »2:0 att dessa underhandlingars utgång måtte meddelas nästföljande Storthing; »3:o att det tills vidare måtte tillåtas Norska fartyg att nyttja Svensk flagg, der »turkiskt sjöpass behöfdes; och »4:o att Norges dåvarande flagg måtte tills vidare brukas på alla Öfriga farsvatten.
» I öfverensstämmelse med Norska Regeringens den 16 Februari 1816 häröfver afgifna yttrande, biföll Kongl.
Majit den 4 påföljande Mars hvad Storthinget under Nlris 3 och 4 begärt och öfverlemnade i öfrigt saken till Stats Ministern för Utrikes-ärendena för den åtgärd, hvartill l:a och 2:a punkterna kunde föranleda.
Det andra Lagtima Storthinget anhöll derefter år 1818, att Kongl. Majit mätte meddela Storthinget underrättelse om utgången af de underhandlingar, som kunde egt rum med Barbaresk-Staterne, i anledning hvaraf Kongl. Majit, efter det gemensamma Stats-Rådets börande, gaf Storthinget tillkänna, att, på angifna grunder, icke några underhandlingar blifvit inledda.
Sedan emellertid Storthinget den 14 September 1818 ånyo hos Kongl. Majit anhållit, att Kongl Majit, så snart de hinder, sorn dittills varit i vägen, tilläte det, måtte inleda underhandlingar med Barbaresk-Staterna om erkännande af en särskild handelsflagga för Norge, samt Kongl. Majit den 26 påföljande
Oktober från den Norska Regeringen in. fordrat yttrande, huruvida den Norska Statskassan vore i stånd att bestrida de för underhandlingarne med Barbaresk-Staterne erforderliga utgifter, utlät sig Norska Regeringen, i betänkande den 4 December 1818, att den Norska Statskassan icke Bih. till R.
Brot. 1859 y 1860. 8 Sami. 10 Haft. 3 18 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande
N:o 37. kunde lemna några medel till de nödvändiga presenterne vid öppnande af underhandlingar med Barbaresk Staterna. förrän en fond för sådant ändamål af Storthinget anvisfes eller de dåvarande konjunkturerne förändrade sig, så att skatte-restantierne kunde indrif vas och de indirekta skatterna lemna öfverskott utöfver det belopp, hvartill de i staten vore beräknade; hvarföre regeringen hemställde, att. derest icke så gynnsamma konjunkturer inträffade innan nästa Slorthing sammanträdde.
Maj:t måtie meddela detsam ma att Norska Statskassan hade saknat tillgångar till bestridande af de med ifrågavarande underhandliugars öppnande förbundna utgifter.
I enlighet härmed resolverade Kongl. Maj:t den 21 påföljande
December, att dä sålunda medel saknades till den ifrågavarande utgiften, kunde för tillfället intet med ärendet åtgöras.
I skrifvelse den 6 Januari 1821 underrättade Kongl. Maj:t härom Storthinget samt uttalade tillika sin fruktan, att Norge ännu saknade tillgångar till de utgifter, som erfordrades för den Norska handelsflaggans erkännande af Barbaresk-Staterna äfvensom meddelade, att Kongl. Maj:t, genom resolution den 26 Oktober 1818, tills vidare tillåtit de skeppare å Norska fartyg, som sådant önskade, att i alla farvatten bruka den för de förenade rikena bestämda unionsffagga, dock utan tunga och sijertar.
Efter erhållen del af denna skrifvelse, fattade
Storthinget beslut dels angående formen för och färgfördelningen i Norges handelsflagga, dels ock att, så snart den sålunda bestämda flaggan blifvit af Barbaresk-Staterna erkänd, densamma skulle brukas af de Norska handelsfartygen på alla farvatten utan undantag, men innan ett sådant erkännande blifvit ulverkadt, blott på sådana resor, för hvilka turkiskt sjöpass ej fordrades.
Resolution den 13 Juli sistnämnda år fastställdes formen för Norges handelsflagga, sådan Storthinget beslutat den, och den 17 i samma månad beslöt Kongl.
Majtt, i gemensamt Svenskt och Norskt Stals Råd, att de Kongl, örlogsfartygen icke skulle lemna skydd åt Svenskt eller Norskt fartyg, som i något farvatten på andra sidan Cap Finisterre icke uteslutande förde den för begge rikena bestämda unionsffagga, hvilken af alla sjömakter vore erkänd, likasom sådana fartyg icke kunde påräkna biträde af Sveriges och Norges konsuler, hvaremot begge rikenas handelsfartyg tillåtas att på farvatten hitom Cap
Finisterre nyttja antingen unionsflaggan elier hvardera rikets särskilda handelsflagg.
Sedan denna fråga ytterligare förevarit för Storiliinget, som den 26 Augusti 1833 hos Kongl. Maj-.t anhöll att för nästföljande Slorthing måtte framläggas upplysning om de hinder, som mötte Norska flaggans erkännande på alla farvatten, samt Norska Regerin gen den 22 November samma är gjort framställning i enahanda syfte, hvilken föranledde att så väl Slats-JIinistern för Utrikes ärendena, i skrifvelser den 8 Maj 1835 och den 25 Januari 1836, sorn sedermera Konvoy-kommissariatet, i hvilket jemväl en Norrman var ledamot, i skrifvelse till nämnde Stats-Minister den 26
Maj 1836, hvilken skrifvelse meddelades Norska Regeringen, redogjorde för de betänkligheter och hinder, som mött för underhandlingarnes inledande och för de kostnader deras genomförande skulle orsaka, erhöll frågan vid 1836 års Storthing större utsträckning, i det densamma framställdes för Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 19 Storthinget af representanterne för Christiania, i sammanhang med flera andra förhållanden, hvilka ansågos röra Norges tillbörliga ställning i Unionen.
Öfver denna framställning afgaf Stortingets Konstitutions-kommitté den 7 Juli 1836 betänkande i hvilket den till en början åtskiljer de ifrågasatta förhållandena i tvä klasser, den ena sådana, som anginge omständigheter, hvilkas afgörande ensamt berodde på Konungen, t egenskap af Norges Konung, den andra sådana, som icke kunde slutligen afgöras annorledes än genom öfverenskommelse mellan begge de förenade rikena.
Till första klassen räknade Kommittéen: 1:0 den Kongl. Titeln och dess begagnande i handlingar, som af Kongl.
Maj:t utfärdades ensamt i egenskap af Norges Konung, och i hvilka Norge, i följd af unionens hufvudprincip, borde nämnas före Sverige; 2:0 Konungens namnchiffer såsom Norges Konung och dess användande på Norska uniformspersedlar, byggnader och embetssigill.
I afseende härå ansåg Kommittéen, att ett ordningstal, som endast betecknade Konungens ordningsföljd bland de Svenska Konungarne, icke vore öfverensstämmande med unionens erkända grundprincip, hvardera rikets sjelfständighet och inbördes fullkomlig likhet i rättigheter och värdighet; 3:o bruket af nationalfärgerna.
I detta hänseende framställde Kommittéen vigten deraf att de Norska nationalfärgerna blefve rådande »fremherskende» i uniformspersedlar, i nationalkokarder, på skyllerkurar m. m. 4:0 det Norska vapnets användande i Svenska Riksvapnet, på Svenska mynt och Svenska embets-sigill; och 5:o
Svenska riddare-ordnars utdelning till Norske medborgare, såsom belöning för förtjenster om Norge.
Kommittéen öfvergår härefter till den andra klassen af klagopunkter, hvilka den finner svårare att afhjelpa, derföre att de härleda sig frän Minionsaklernas» brister och ofullständighet, hvarföre de troligen endast kunde afhjelpas genom att fullständiga sjelfva unions-stadgandena, så att desse komme att innehålla »unionsmässiga bestämmelser för »åtskilliga högst vigtiga punkter, till hvilkas rättsliga afgörande hvarken Norges Grundslag eller den särskildt upprättade unionsakten erbjödo tillräckliga utvägar.» Bland sådana punkter uppräknade Komittéen följande: a) den Norska örlogsflaggan.
Härom anmärkte Kommittéen, att, då denna flagga, enligt Grundlagens lil §, skulle vara en unionsflagga, det läge i sakens natur att båda de förenade rikena vore lika förpligtade att begagna denna unionsflagga såsom örlogsflagg, d. v. s. på båda rikenas krigsfartyg och fästningar.
Allt annat användande af unionsflaggan borde deremot betraktas såsom unionsstridigt.
Tilläte något af de före. nade rikena sig att, utan det andras samtycke, begagna unionsflaggan i sina inre institutioner, t. ex. på tullverkets fartyg och byggnader, så handlade detta rike unionsstridigt och »tilläte begge rikena sig sådant, utan formlig öfverenskommelse, så skedde härige»nom en obehörig förändring i de aflalade anionsbestärnmelsertia, till hvilka Grund - 20 Allm. Beso.- och Ekon.-UIskottets Betänkande N:o 37. vlagens lii § otvi/vela/itiffl mäste räknas.»
Det bruk, som i Norge och aniagligen äfven i Sverige dittills egt rum af unionsflaggan pä andra ställen än Rikets krigsfartyg och fästningar, vore följaktligen »stridande mot Grundlagen och unionens principer;» b) behandlingen af diplomatiska ärenden, som antingen anginge Norge allena eller begge de förenade rikena gemensamt.
I detta afseende erkändes den nådiga beredvillighet Kongl. Maj:t visat genom ofvanomförmälda Resolutioner af den 13 April 1835 och 23 Januari 1836, men medel af detta slag förklarades vara långt ifrån tillräckliga alt afhjelpa bristerna.
Rörande alla nu omförmälda ämnen hemställde Kommittéen, att en underdånig adress tili Kongl. Maj:t måtte af Storthinget aflåtas i öfverensstämmelse med de af Kommittéen yttrade åsigier; hvarjemte Komiféen föreslog att Storthinget måtte bemyndiga Kongl. Maj:t att af Statskassans öfverskott låta bestrida de utgifter, som kunde vara oundgängliga för att utverka deu Norska handelsflaggans erkännande på alla haf.
Saken hann dock icke, i anseende lill Storthingets hastiga upplösning, att af detsamma bringas till slutlig behandling: men upptogs ånyo pä det kort derefter sammanträdande Urtima Storthinget Efter tagen kännedom af såväl Stats ministerns för Utrikes ärendena och Konvoy-kommissariatets ofvan omförmälda skrifvelser rörande hindren för Norska handelsflaggans erkännande af Barbaresk staterna, som andra handlingar i ämnet, ansåg detta de uppgifna förhållandena icke lägga hinder i vägen för Norska handelsflaggans fria bruk på andra sidan Cap Finisterre, helst Preussen och Hansestäderna under egna flaggor beseglade Medelhafvet, utan att hafva med Marocco afslutat någon traktat, samt beslöt derföre den 23 Januari 1837 anmoda den Norska Regeringen att, snarast möjligt utverka upphäfvande af det hinder för nämnda flaggas begagnande, som vore en följd af Kongl. Resolutionen den 17 Juli 1821 m. fl., så att Norska fartyg på alla farvatten måtte kunna nyttja den Norska handelsflaggan.
Derjemte beslöt Storthinget påföljande dag, den 24 Januari, att till Kongl. Maj:t aflåta en underdånig skrifvelse med framställningar i följande ämnen: 1:0 beskaffenheten af unions-flaggan; 2:0 anbringandet af Norska Riksvapnet och sättet att anbringa det på vissa sedan år 1831 präglade och i omlopp satta Svenska mynt; 3:o ett dylikt anbringande af Norska vapnet i vissa Svenska myndigheters embets-sigill; 4:0 den då använda Kongl.
Titeln i vissa Norge rörande offentliga handlingar; samt 5:o
Norges saknad af garantier, lika med Sverige, i afseende på diplomatiska ärendens behöriga behandling.
I anledning häraf beslöt Kongl. Maj:t, i gemensamt Svenskt och Norskt StatsRåd, ^den 30 Januari 1839, att en Kommitté, bestående af fyra Svenska och fyra Norska medlemmar, skulle den 1 påföljande Augusti sammanträda för att taga i öfvervägande samt afgifva underdånigt betänkande och förslag:
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 2 4 1:0 om de i Urtima Storthingets adress nämnda ämnen, dock med undantag af hvad anginge den Kongl. Titeln i offentliga handlingar, i hvilket hänseende Kongl.
Majit förblef vid Dess under den 26 Oktober 1818 afgifna nådiga beslut; 2.o angående det förhållande, i hvilket hvartdera af de förenade rikena skulle deltaga i utgörandet af rikenas diplomatiska och konsulat- samt andra gemensamma utgifter; och 8:0 beträffande det förhållande och det sätt, på hvilket hvartdera af de förenade rikena skulle medverka till det gemensamma försvaret.
De sålunda bestämda gränserna för Kommitléens verksamhet blefvo, till följd af Kommittéens i skrifvelse den 8 April 1843 framställda underdåniga anhållan om utvidgande af sin verksamhetskrets, efter det frågan härom den 7
December samma år förevarit i gemensamt Svenskt och Norskt Stats-Råd, genom Kongl. Maj:ts Skrifvelse af den 18 December förändrade derhän, att Kommittéen erhöll uppdrag att granska Riksakten i dess helhet, dock med den uttryckliga föreskrift, att Kommittéen under detta arbete icke finge »afvika från de grundsatser, som voro uttryckta i det fördrag, hvilket bestämde »de båda brödrafolkens ömsesidiga rättigheter och skyldigheter.» Emellertid erhöll
Kommittéen den 14 Mars 1844 Kongl. Maj:ts nådiga föreskrift att skyndsamligen insända de af Koramittéens öfverläggningar föranledda underdåniga förslag angående: 1:0 Norska Riksvapnets anbringande å Svenska mynt och i Svenska en,belsmyndigheters sigill samt antagandet af ett för Sverige och Norge gemensamt unionsvapen; och 2:o unionsflaggans beskaffenhet.
I följd häraf afgaf Kommittéen den 19 Mars 1844 underdånigt förslag i dessa ämnen; hvarefter Kongl. Majit den 20 Juni 1844, i gemensamt Svenskt och Norskt Stats Råd, förordnade: 1:0 om formen för de förenade rikenas gemensamma unionsvapen, och att detta endast skulle begagnas; af Konungen och den Kongl, familjen, samt i öfrigt vid förrättningar, som anginge båda rikena och af embetsmyndigheter eller embetsmän, som sådana förrättningar tillhörde: 2:0 att det ena rikets särskilda vapen icke finge nyttjas vid förrättningar, som anginge det andra eller af dettas embetsmyndigheter och embetsman; 3:0 att den genom nådig Resolution den 7 Mars 1815 fastställda, för båda rikena gemensamma, örlogsflagga förändrades sålunda, att den för hvartdera riket skulle vara lika med dess dåvarande handelsflagga, under iakttagande likväl att denna unionsflagga skulle hafva tunga och sljertar. samt att öfversta fyrkanten närmast stången skulle utgöra ett för båda rikena gemensamt unions-tecken; 4:0 att unions-tecknet skulle användas till örlogs-gös samt af de förenade rikenas Beskickningar och Konsuler hos främmande magter såsom (lagga; 22 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 5:0 all Kungsflaggan skulle vara lika med örlogsflaggan. så att den Svenska örlogsflaggan nyttjades å Svenskt, den Norska å Norskt fartyg, alllid med unions-vapnet anbragt i midten af flaggan; samt 6:0 att båda rikenas handelsflaggor samt tull och post-flaggor jemväl förändrades så, att öfversta fyrkanten närmast stången skulle bestå af det för örlogsflaggan bestämda unions teeken och att Svenska och Norska fartyg, för att i utländsk hamn kunna påräkna skydd och biträde af Kongl. Maj:ts Beskickningar och Handels agenter, skulle begagna denna flagga Redan innan dessa åtgärder för ordnande af frågorne om vapnet och flaggan vidtogos, hade i Kungörelsen den 8 Mars 1814 om Konung Oscars thronbesiigning i Norge, Konungatiteln blifvii ändrad, så att Norge nämndes före Sverige, hvarjemte i en samma dag utfärdad Kongl. Resolution förordnades, att lika titulatur, sorn i nämnde Kungörelse, skulle begagnas i alla af Konungen eller af Norska Regeringen i Konungens namn utfärdade handlingar, som endast rörde Norges inre angelägenheter.
Den 4 November 1844 inkom Kommittéen med sitt slutliga betänkande, inuehällande »Förslag lill Förenings akt emellan konungarikena Sverige och Norgen jemte motiver.
Förslaget till Föreniugs-akt, affattadt i 150 §§. afhandlar följande ämnen:
Om föreningens hufvudgrunder; §§ 1—6 Kap. 2.
Om Konungen, konungahuset och thronföljden; §§ 7—23.