Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kan ju alltid vara lustig att gyckla med, och om han inte får fatt i himmelriket, så är ingen skada skedd.
Kanske vi kan bringa honom på förnuftigare tankar.
Jag tror icke några tankar öfver hufvud kunna bibringas denna faraon-mumie, men hans oerfarenhet, hans inbilskhet och hans snusk skall öka resans behag, ty jag har alltid funnit mig väl i dåligt sällskap!
SMEDEN (till S:t Per). .
Är du klar nu, apostel?
Hvabefalls?
SMEDEN. Se så, nu är han döf också!
För sista gången, smed, är nu du redo att börja färden ut i lifvet?
Gör upp ditt bokslut med det gamla,
-- 25 -- och vänd dig ej tillbaka, när vid plogen du satt din hand en gång.
(Han hvisslar i en pipa.
Dekorationen börjar ändras: ett draperi faller ned för öppningen mellan kammaren och smedjan, så att changemanget kan försiggå där bakom; kakelugnen dras in i väggen o. s. v.)
SMEDEN. Hvad står nu på, är jorden lös och väggarna åt sidan gå!
Jag tror att taket ramlar!!
O, mina barn! i sina gängor?
Golfvet darrar,
De äro icke här, det vet du!
Och, ser du dem igen en gång, så blir det icke heller här.
Men minnet af dem skall du bära med dig som en kompass på stormigt haf, en pressad blomma i din fickbok, det ljufvaste som lifvet gaf, som ägde verklighet!
som väcker hågkomst af det bästa, tilläfventyrs det enda goda,
SMEDEN (som gått åt sidan att söka barnens sängar, ställer sig åter vid läkarens sida).
Hvem är du, häxare?
Har du min syn förvändt?
Himmelrikets nycklar.
-- 26 -- LÄKAREN.
Jag är en mästare i häxeri, men min magi är helt naturlig; det här är blott ett sceneri, fast mekaniken, mer finurlig, man måste uti grund förstå.
Det kallas eljes changemang!!
-- Låt gå!
Changemang.
(Scenen föreställer en skog med en näckrosbevuxen tjärn.)
NARCISSUS står lutad mot en trädstam och betraktar sin bild i vattnet.
TERSITES, ytterligt ful, stor och fet, med smal panna, supiga ögon och plussiga kinder sitter i en ökstock och kastar sten i vattnet för att grumla Narcissus' bild.
S:T PER går först omkring och tittar.
Därpå tar han fram glasögonen och finner ett metspö, hvarpå han sätter sig i sjökanten och metar.
NARCISSUS.
TERSITES. S:T PER.
SMEDEN. Den resan börjar bra!
Ett litet äfventyr i skogen!
Det är just i min smak, LÄKAREN.
-- 27 -- så har man något att berätta, när väl man kommer hem igen.
Hvem är nu först och främst den sköna ynglingen, som står försänkt i sina drömmar?
Det är Narcissus!
SMEDEN. Narcissus!
Den egenkäre narren, som aldrig tröttnar att sin bild beundra.
Så säger ock den fula besten, som sitter där i båtens bakstam och kastar smuts i vattnet.
Se på det kolossala slaktarhuset!
Han kallar sig Tersites och uppges varit med uti Trojanska kriget, där han bland hjältarne i trossen var lika stor i truten som i buken, förutom att han var den fulaste.
Han tror han är en dråplig sångare och visar gärna sig på scenen, sin skönhet hyser han ej tvifvel om, men ändock mot Narcissus bär han afund, och därför grumlar han Narcissus' bild med solk han hämtar under sina naglar; hör på, så skall jag smickra honom, och han vill sjunga obedd om det gäller -- Tersites lilla, sjung en bit för oss!
-- 28 -- TERSITES (stiger upp och bugar).
Med allra största nöje!
Jag är ej difficil som andra!
Och hvad naturen på mig slösat, jag ger igen med fulla händer.
Sångare!
(Sex grodor stiga upp ur vattnet och deklamera efter Tersites' anförande.)
GRODORNA.
Koak koak-koak koak koak-koak koak ||
Koak koak koak-koak koak koak-koak koak-koak!
TERSITES (sjunger)..
Jag är en liten fågel, som sjunger natt och dag.
Och fast jag ej lärt sjunga, jag sjunger ändå bra!
(Kråmar sig.)
GRODORNA (applådera).
TERSITES (sjunger).
Jag är en liten blomma, som doftar ren och sann.
Och fast jag ej lärt dofta, jag doftar som jag kan.
-- 29 -- TERSITES (sjunger).
Jag är en liten fjäril, som flyger ut på puts, och fast jag ej lärt flyga, jag flyger som en -- struts.
(Han dansar.) GRODORNA (applådera; därpå recitera de).
Koak koak-koak koak koak-koak koak || Koak koak koak-koak koak koak-koak koak-koak.
LÄKAREN. Du sjunger som Narcissus själf!
Och hade icke Midas ren fördärfvat genren, du kunde mana ut Apollo strax!
TERSITES.
Ni säger det, herr doktor!
Jag kan ej neka att jag tänkt på saken, men att en viss naturlig blyghet har hållit mig tillbaks.
Har ej du sökt att få Narcissus till att täfla, det vore dock en god triumf, om icke stor.
Den egenkäre narren! . ..
-- 30 --
En OREAD från skogens klippor kommer fram; kring henne samlas DRYADER, som varit dolda bakom trädens stammar, och NAJADER upp ur vattnet.
OREADEN.
Håll upp, Tersites; hör, förrän du talar om ting som ej du lärt begripa!
Du läser sagor som ett barn och finner allt så enkelt, men tanken, som inunder bilden låg, ej dina skumma blickar såg.
Så lyder sagans sanning om Narcissus! (Reciterar eller sjunger.)
Så förtäljs en sägen om Pan, de susande skogarnas gud, till en nymf han giljat en gång, och Eko så kallades hon.
Ej behag fann Eko i Pan, en annan hon älskade ren.
Men Narcissus, så var hans namn, för kärleken visheten valt:
Gnoti Seavton.
NYMFERNA.
Det är tydt:
-- 31 -- OREADEN.
Se där står han tänkande än och skådar i djupet sin bild, för att se hur under dess drag sig döljer hans väsendes grund.
Men på vattnet ror där en narr, på ytan en spegel han ser, och han tror att tänkarn i den sig speglar då djupast han ser Gnoti Seavton.
Lär känna dig själf! TERSITES.
Gnoti Seavton!* Bäh!
Och narren, det skulle vara jag kantänka!
Men jag skall visa er att narren kan skåda djupet om det gäller, fast, rent ut taladt, jag ser bara dy där nere (Han lutar sig öfver båtkanten.) OREADEN.
Det tro vi visst, Tersites, men det är därför att du endast ytan ser.
TERSITES (på båtkanten).
Men jag ser himlen spegla sig här nere . . .
Alltjämt på ytan, ja; men djupare, Tersites! * Till skådespelaren:
Tersites skanderar, orätt, i jamber!
-- 32 -- TERSITES (vältar båten och sjunker).
Jag sjunker!
Jag bottnar inte.
Det var för djupt för dig, och därför tog du vatten öfver hufvet!
Lär känna dig själf! (Tersites sjunker till botten; Grodorna hoppa i efter honom och försvinna; Nymferna draga sig uppåt skogen; Narcissus in i trädet; insjön höljes af en gräsmatta; och S:t Per, som hela tiden metat utan framgång och utan att ha observerat den scen som försiggått, börjar nu märka något ovanligt.)
LÄKAREN. Nå, smed, hvad sägs om äfventyret?
Jo, mycket bra, och mycket instruktivt -- kanhända lite djupt för mig också -- filosofin är inte just min styrka.
Nenej!
Jag fattar det.
Ty lefva först, och se, och höra, och sedan lägga hop, dra från, dra roten ur, ta mediet, det är ju sakens gång.
Och förrn du lär dig känna själf, du måste lifvet ha på dina fingrar.
-- 33 -- Alltså: till fots igen och nya vägar -- -- Hur är det med vår vän aposteln?
Har sina hästar han spänt för?
S:T PER (som kastat ut refven på gråsmattan).
Jag tror, min själ, att sjön är slut!
Du fiskar på det torra, gamle fiskare!
Kom med och fiska mänskor, Petrus. S:T PER (lystrar till).
Det ordet har jag hört en gång, för mycket, mycket länge sen -- -- -- Mitt gamla minne sviker mig -- men än jag ser som i ett moln en man, så ljus, så mild, med sår i händerna och bröstet -- han läste aldrig böcker, endast vandrade i skogens ensamhet, på berget också; i byar, städer...
Så, nu slapp mitt minne.
Emellertid! -- Kom låt oss fiska mänskor, doktor! (Kastar metspöt.
Ridå. _______
-- 34 --
Scenen föreställer en gästgifvargård.
Till vänster och höger huslängor inneslutande gärden, som i fonden begränsas af en mur med stor inkörsport.
I högra huslängan är krog, i den vänstra ladugård och stall, vagnslider m. m.
Midt på gården en brunn.
Utanför krogen är ett parlånga träbord med bänkar.
SMEDEN och LÄKAREN sitta vid bordet med skrifdon och dagboken framför sig.
SMEDEN (skrifver).
Se där mitt namn, min karakter, etcetera?
Nu är din tur att skrifva!
LÄKAREN. Skrif du för mig, så är det lika godt!
SMEDEN. Hvad heter du?
-- 35 -- LÄKAREN. Anonymus!
Ett sällsamt namn!
Din karakter?
Min karakter?
Det har jag flera! -- Sätt doktor!
SMEDEN! Hvarifrån?
Från moderslifvet!
SMEDEN. Hvarthän?
Till grafven!
SMEDEN. Alltid mystisk!
Hvem är du, underlige man, som mina öden har fått om hand?
Det får du veta sen, när du blir färdig!
När blir jag färdig då?
-- 36 -- LÄKAREN. dig själf lärt känna!
När du som jag SMEDEN. Alltid själf?
Hvad är det själf du ständigt så predikar?
Det är den fasta punkten Archimedes sökte med hvilken han sig trodde kunna röra världen.
Det är ditt jag som icke är en annan, din. medelpunkt uti din horisont... SMEDEN.
Tillsvidare en pilt om förti år; med malm och slagg i blandning, så lättrörd som ett barn, till sorg och glädje lika snar!
Och säkert lockar än dig lifvets enkla nöjen: ett dukadt bord, ett bräddadt glas, en dans med flickor i det gröna...
VÄRDINNAN (in med en flaska vin och två glas).
Det var till herrarne, ej sant?
-- 37 -- LÄKAREN (skänker i åt smeden).
Ej just, men lika godt!
Drick, smed!
SMEDEN. Och ni!
Jag dricker ej! SMEDEN. Utaf princip?
För ingen del!
Jag drack så mycket i min ungdom, att jag ej mera kan få rus!
Så dricker jag!
ty den ej dricker lätt blir tråkig!
Sköt nu dig själf; här kommer folk, och du får sällskap vid din kanna, åtminstone så länge den är full!
Men råkar du i klammeri och längtar åter efter doktorn så ropa blott; jag står dig bi!
(Går genom stora porten.)
-- 38 --
SMEDEN ensam.
Därpå ÄLSKARINNAN. SMEDEN. Filosofi! Bah!
Horisont och Archimedes!
Hvad rör mig väl om jorden rullar, eller hon går på fyra fötter!
ÄLSKARINNAN. O hjälp! O hjälp mig, ädla herre!
Hvad står då på, min sköna fröken?
ÄLSKARINNAN.
Jag är en stackars ensam kvinna, som blifvit plundrad nyss på öppen landsväg.
SMEDEN. Af hvem?
Af hvilka?
Säg ett ord och strax min arm till ert försvar jag bjuder som det anstår män af ära.
Har eder blygsamhet, er dygd man sårat, jag låter hänga hela röfvarhopen!
Men tala blott: hvem är ni?
Hvar hände det och hvem är gärningsmannen?
Om ni en ädling är, som det vill synas, så frågar ni mig ej om namnet!
-- 39 -- SMEDEN.
Jag frågar ej, jag satte blott i fråga...
Sätt allt i fråga om ni vill, men tro blott på min ärlighet, min dygd och mina lidna oförrätter...
Jag tror på eder dygd som på er skönhet, ty den jag ser med mina öppna ögon, som aldrig skådat ha dess like förr.
ÄLSKARINNAN. Jag visste det: ni var en ädel man...
Nåväl: min far till giftermål mig ville tvinga!
SMEDEN. Ha!
Då förstår jag allt! -- Och ni, ni älskade en annan!
ÄLSKARINNAN. Nej! -- Men detta är min hemlighet!
Ni får ej fråga mer!
Mig lofva blott, att jag får kalla mig er syster, och under detta namnet söka huld och skydd.
SMEDEN. Min syster?
Alltför gärna, ädla fröken, om ej er skönhet och ert nobla sätt mig ställer allt för djupt i skuggan och gör det hela mindre sannolikt!
-- 40 -- ÄLSKARINNAN. O, tala ej om skönhet, minst om min!
Det sköna är blott sken.
Ett härligt sken, som värmer och som lyser!
Likt trolleld öfver sumpig mo.
Det är ej sant, så kan det icke vara, ty skönhet blott af godhet är ett sken, när den ur dina ögon talar -- Ej elakt ord från dina läppar jag tänka kan!
Ej denna klara panna af vredens rynkor nånsin fårats, och denna lilla hand ej lyftas kan om ej till handslag och försoning -- säg vill ni följa mig, men ej som syster?
Hur mången bad ej följa få, som vände om!
Du känner icke mig, du vet ej hur fattig och betryckt jag är!
SMEDEN. Dess bättre!
Lika barn de sämjas bast?
Hur sjuk...
-- 41 -- SMEDEN. Då skall jag vårda dig!
Hur ondsint!
SMEDEN. Än en dygd!
Det röjer styrka?
Om jag dig slår och bannar!
Det mjukar opp mitt arga lynne!
ÄLSKARINNAN. I sanning, detta tyder dock på verklig kärlek!
Säg, man, kan du en kvinna älska?
I trots af allt, -- nej, rör mig icke!
Säg, skulle du om ej min skönhet höll sig mot ålder, sjukdom, sorg, mig älska lika högt?
Sen jag ditt anlet en gång sett, dess skönhet kan jag aldrig aldrig glömma, och minnet af det skulle som en mask jag öfver ålderns skråpuk lägga, om också pesten satte sina svarta märken, om elden svedde dina hvita kinder, om dina ögon värkte ut till bölder, jag såg det ej!
-- 42 -- Den bild jag i mitt hjärta bär den ser jag öfverallt, den är mig kär!
Se att jag är en spetälsk! och bestå nu profvet!
(Hon lyfter sin mask och visar en spetälsks härjade ansikte.)
SMEDEN (något försagd först, hämtar sig sedan).
Jag sörjer som i snöig vinter man sörjer sommarns vissna blommor!
Men sorg är kärleks snö, och under snön det drifver rosor!
Jag älskar dig som nyss, nej, varmare!
Jag älskar dig som minnet af den jag älskat; älskade tag här som underpant min första kyss.
Jag bär ju döden på mina läppar!
SMEDEN. Nå, så dö vi båda, och sedan kan oss intet skilja!
Ej kif, ej nit, ej lifvets små bekymmer, ej afund, ej förtal, och vi dö sälla som de uti sin ungdom dö!
ÄLSKARINNAN. O Gud, en sådan kärlek ej jag drömt!
-- 43 -- SMEDEN.
Se därför skall du icke tro på drömmar!
DE FÖRRE. S:T PER.
S:T PER (som under hela denna scen visat sig då och då i bakgrunden och åhört samtalet, träder fram).
Men nu tror jag att vi ha funnit himmelriket, ty en sådan kärlek tillhör änglarna!
Se där, gamle Petrus, är du!
Säg vill du föra oss till altaret?
Ja, så gärna, om jag fick lof bara?
SMEDEN. Hvad skulle kunna hindra?
Jag vet inte om jag är ordinerad, se, och för öfrigt tror jag att man kan mista kappan, om man viger en -- spetälsk.
SMEDEN. Du är feg, Petrus!
-- 44 -- S:T PER.
Om man så vill kalla det, när man ställer sig lagar och författningar till efterrättelse.
DON QUIXOTE till häst in genom stora porten.
Han är klädd i traditionela rustningen, men är mycket fetlagd.
Kom låt oss gå härifrån, älskade, innan det kommer mera folk! -- Ah, där är den där otäcka Don Quixote.
(Hon drar en slöja för ansiktet.) DON QUIXOTE.
God dag, godt folk!
Hvem söks, med förlof! DON QUIXOTE.
Jag är riddaren Don Quixote af La Mancha, och är bjuden på Romeo och Julias silfverbröllop här på värdshuset Gyllene Hästen!
Har jag gått orätt?
Nog är värdshuset rätt, men om Romeo och Julia ärna hålla silfverbröllop här, det vet jag
-- 45 -- inte, så mycket mindre som jag aldrig hört af historieböckerna att de unga tu fingo hvarandra!
DON QUIXOTE (sitter af).
Historieböckerna!
Tala inte om historieböckerna för mig, som har blifvit så beljugen i de böckerna! -- Kom här, Sancho Panza! --
SANCHO PANZA, mager som en jockey, tar Don Ouixotes häst och leder in i stallet.
SANCHO. Till er tjänst, stränge riddare!
DON QUIXOTE.
Led in fullblodet och gif det hafra!
Jag tror att Rosinante har blifvit lika fet som Sancho har blifvit mager.
Och äfven jag har lärt af lifvet, tagit mitt förnuft tillfånga och blifvit en klok man. -- O, jag är så djäfvulskt klok!
Skulle riddaren liksom ha valt en bana och inträdt i det borgerliga lifvets små förhållanden?
-- 46 -- DON QUIXOTE.
Jag uppföder trafvare och besöker hästmarknader -- får jag lof att lämna en adress.
(Lämnar ett prospekt till S:t Per, som lämnar en traktat tillbaka.) S:T PER.
Jag tackar riddaren, men mina hästar behöfva aldrig förnyas.
Hvad är det för slags hästar då?
Det är apostlahästarna!
Haha! gamle skämtare!
Ni rider undan bra på de där kamparna?
S:T PER (förnärmad).
Åtminstone undan för väderkvarnsvingar!
DON QUIXOTE. Å skäms!
BRÖLLOPSTÅGET. upp ur brunnen.
Först musikanter.
Därpå MONTECCHI och CAPULET arm i arm; sedan tärnorna och marskalkarne,
-- 47 -- nämligen:
HAMLET och OFELIA; OTHELLO och DESDEMONA; RIDDAR BLÅSKÄGG och hans hustru LADY MACBETH; därpå ROMEO och JULIA, betydligt gamla och med fem barn, fullvuxna och halfvuxna.
FOLK. VÄRDSHUSVÄRDEN ut på trappan mottager tåget.
I egenskap af värd för detta silfverbröllop ber jag att få hälsa gästerna välkomna å brudparets vägnar.
Gamle Montecchi och Capulet, det fägnar mig att se er arm i arm efter så många års fiendskap, hvars soliditet förr endast kan jämföras med hållfastheten i eder vänskap nu, ehuruväl det gamla sidenhusets Montecchi och Capulet i Verona vänskap egentligen daterar sig från konverteringen af Milanos treprocents-lånet.
Därnäst är det mig en kär plikt att konstatera närvaron af brudparet, herr Romeo, hufvudman för huset Romeo & Söner, och hans kära maka Julia.
Jag vill icke göra återseendet smärtsamt eller på något sätt störa denna angenäma familjefest, men kan ändock icke återhålla en reflexion, då jag ser bemälde makars två döfstumma barn: tillåt mig därför endast få säga: det äktenskapet kunde bäst ha varit ogjordt, och som sens moral tillägga: så där kan det gå, när olydiga barn få sin vilja fram.
(Sorl af ovilja.)
Bland brudföljet är det mig åter ett nöje anmärka det riddaren Blåskägg lämnat sina för-
-- 48 -- därfliga instinkter och blifvit absolut monogam i ett relativt lyckligt äktenskap med Lady Macbeth, som genom ett lofvärdt arbete för upphäfvandet af dödsstraffet vetat föra honom på bättre tankar.
Jag hälsar er!
(Sorl.)
Med samma tillfredsställelse är det jag återser min gamle vän Othello från Venedig, som efter utståndna vedermödor och sedan han fått full bevisning att hans maka
Desdemona verkligen bedragit både honom och obefordrade underofficeren Jago med en viss löjtnant Cassio, tagit sitt parti, rekoncilierat och framlefver ett olyckligt samlif med den svartsjuka Desdemona, som gnages af en evig fruktan att mohren skall taga revanche!
Jag gratulerar er!
Mest dock Othello! (Sorl.)
Slutligen har jag att lyckönska till ringförlofningen prins Hamlet och fröken Ofelia Polonius.
Hur det kan komma att gå för de där svärmarena vet icke jag, men jag tror att de börjat för högt för att icke sluta lägre än vanligt.
Lycka till i alla fall!
Och nu till festen!
Att den icke kan bli särdeles glad i sådant här sällskap, det faller af sig själft, och jag vill varna deltagarne att komma med några illusioner: framför allt: inga illusioner!
Och för att sauvera mig själf för det obehagligaste af allt: obetalda räkningar, ber jag, i egenskap af anordnare, att få afgiften erlagd
-- 49 -- vid ingången.
Hamlet, som artist, saknar naturligtvis kontanta medel, men han är liten i maten, och Romeo lägger ut för honom.
-- Gå in nu!
Men betala bara!
Betala!
MONTECCHI (till Capulet).
Nu tror jag, bror, att han är riktigt galen.
Ja säg det!
När han trodde på väderkvarnar, lagårspigor, stickbäcken, obetalta räkningar och skinkmärrar, då var han galen!
Och när han inte trodde på lagårspigor, obetalta räkningar, stickbäcken och väderkvarnar, så var han också galen!
Gå, byke!
Sätt i er mat och dryck, tala om kärlek men kalla det inte brunst; sjung om Dulcinea, men säg inte att hon var värdshuspiga; fira riddar Blåskägg, men nämn inte ett ord om hans polygamiska instinkter; beröm Romeo, men låtsa inte om att han var förlofvad en gång förut; hissa upp Desdemona, utan att ett ögonblick antyda att hon var en kokett slinka!
Och ljug hvarann fulla, så fulla att ni få gå ut bakom knuten och se hur ni se ut inuti!
(Följet går in i värdshuset.)
ÄLSKARINNAN. S:T PER.
Förlåt, riddare, men ni synes mig vara en man som förlorat det bästa!
Himmelrikets nycklar,
-- 50 -- DON QUIXOTE.
Hvad har jag då förlorat?
Idealen!
Riddare!
I hvilket kapitel och hvilken vers af den heliga skrift står ordet ideal nämndt?
S:T PER.(funderar).
Fundera till domedags otta och ni får inte fatt i det, för det finns inte där.
Menar ni kanske illusionerna?
Det vet jag hvad det är! S:T PER.
Väderkvarnar, lagårspigor, stickbäcken... S:T PER.
Vänta nu! -- Se på den här mannen!
Nåå!
Han ser för ögonblicket dummare ut än Othello, som lät lura sig af Desdemona!
Hvem är kvinnan där?
Det är hans brud!
-- 51 -- DON QUIXOTE.
Hvarför gifta de sig icke?
Det kommer!
Se, hon är sjuk, hon är behäftad med spetälskan, men han älskar henne ändå!
Då är ju karlen galen!
Sätt honom på hospitalet, och lägg henne på sjukhuset.
Nej, riddare!
Se det är kärleken det!
Olika namn på samma sak.
Får jag se på kvinnan!
(Rycker undan slöjan.)
Och den tänker du gifta dig med!
Så sant jag lefver och hon värdigas mottaga min hand!
På heder och tro!
Att hon är spetälsk, det ser du själf!
Men att hon är en slinka, som suttit på spinn- och rasphuset, det skall du få veta nu!
-- 52 -- SMEDEN. Det ljuger du!
Kom ut på backen, så ska vi slåss!
Icke offra lif för en varelse som jag; icke bära hand på hvarandra!
Är det sant hvad den mannen säger? det sant?
SMEDEN. O, Herre, stå mig bi! -- Du ljög alltså, när du sade att du var tadelfri?
ÄLSKARINNAN. Jag ljög!
En spetälsk, lögnaktig slinka -- -- -- Hvad Gud förenat skall människan icke åtskilja!
SMEDEN. Ja, men ljug då än en gång! rans namn och säg att du ljög nu!
Ljug i HerÄr
-- 53 -- ÄLSKARINNAN.
Jag kan icke ljuga mer sedan jag såg din kärleks oändlighet!
Jag tror dig -- och jag följer dig!
Med såradt hjärta, lika sårigt som dina nyss så ljufva drag!
Är spetälsk du, så är jag också, och har du brutit, har jag felat.
Jag bär din boja, bannar ej, välsignar den, ty kärleks smärta lär räcka längre än dess fröjd, och jag dig älska vill för evigt!
Hvad sägs, herr riddare?
Det är den sanna kärleken!
Har ni sett dess like?
Det var själfva fan!
-- 54 -- S:T PER.
Nå, men så svär då inte!
Sancho!
Kom här med kampen!
SANCHO (in med hästen).
Herr riddare!
Har du betalt hafren?
SANCHO. Fullkomligt, riddare.
Hur mycket har du stulit då?
Gör dig nu inga illusioner att du skulle kunna lura mig!
SANCHO. Hvad vore lifvet utan illusioner, herre!
Hvad nu då?
Har du förlorat din praktiska blick på tingen, du, som förr redde dig ur de många förtretligheter, där jag stannade på backen.
SANCHO. Riddare, då ni under våra bekanta irrfärder alltid gaf mig pisk därför att jag saknade vin-
-- 55 -- garna, ni vet, vingarna, så, hur ni piskade, så växte vingarna ut!
Jag vill därför icke dölja för er, hur smärtsamt och oklokt än det kan vara att tala sant, Jag har lyssnat till era lärdomar och jag har fått -- illusioner.
Så för fan!
Riddare, jag kan icke neka till att min låga härkomst, mitt stånd -- för att icke säga mina små villkor, understundom försatte mig i den pinsamma belägenheten att känna lifvets obehag mera tryckande än de egentligen behöfde kännas -- DON QUIXOTE.
Tala kortare!
Och -- så -- insåg jag det fördelaktiga i att likasom -- hvad heter det nu -- skarfva där det fattades.
DON QUIXOTE (drar honom om örat).
Riddare, ni är ännu icke fri från den möjligheten att ni skulle kunna råka i det äfventyret att få sadla en häst en gång, min häst till och med!
-- 56 -- DON QUIXOTE.
Hur sa du?
Och att jag skulle få komma i tillfälle att smörja opp er!
DON QUIXOTE. Sancho!
Du talar sant! -- Allt är möjligt, och jag kan nog, genom ödets förenade omständigheter, komma i den belägenheten att jag, om du, som möjligt är, kunde illudera en ung, rik flicka, -- och illusionernas makt är stor -- skulle nödgas sadla din häst -- men ser du, att stjäla din hafre, det skulle jag aldrig göra!
SANCHO. Ni skulle aldrig stjäla min hafre? -- Hvilka vilda drömmar!
Ah, jag har fostrat ormyngel vid min barm!
SANCHO. Vän ner!
Vänskap!
Jag tror min själ att ni fått igen illusionerna!
-- 57 --
Åttonde seenen.
BRUDFÖLJET kommer ut under hand.
LÄKAREN. LÄKAREN.
Se där mitt ressällskap!
Och riddaren Don Quixote af La Mancha.
En intressant och lärorik person!
Ni gör oss nog sällskap?
Om jag inte misstar mig, så är det doktor Allvetande.
Jag vet nu visserligen en hel hop saker och ting, på grund af mina dyra erfarenheter, ingen nämnd och ingen glömd, men allt vet jag inte, och om herrarne icke ha något specielt ändamål med sin resa, så skulle jag bedja få göra sällskap.
Ändamålet med vår resa är att söka nyckeln till himmelriket, som Sankte Per gått och slarfvat bort, och ifall vi icke råka finna den, ärna vi tåga rakt på himmelen.
Jag har visserligen lämnat alla illusioner om en himmel här på jorden, sedan jag insett att det är ett helvete att lefva, men jag skall följa er ändå...
-- 58 -- LÄKAREN.
Herr riddare, ert djupt rotade missnöje med lifvet skulle jag vilja söka i den omständigheten att ni förlorat idealen.
Där ha vi ordet igen!
Hvad är då idealen?
Se på smeden där?
Han har funnit sitt ideal i ett spetälskt spinnhushjon, hvars förnämsta dygd består i att hon erkänner det hon ljugit!
Är smeden lycklig?
Sannolikt!
Ty han njuter, af sin olycka.
Tänk om han verkligen vore lycklig?
Tänk om...
Hör nu, jag tror jag följer med er och letar opp mina förlorade ideal, ty jag behöfver verkligen litet lycka efter att ha sett hela den här sophögen af ungdomsideal ligga och skräpa.
Se bara på det feta svinet Romeo, som röker knaster och kurtiserar en annans fästmö; se på Blåskägg, som gått in i den moraliska ligan och äktat Lady Macbeth, hvilken återigen är ordförarinna i föreningen för dödsstraffets afskaffande -- Fy, fy, fy!