Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var klädd i en rock af tunnt, grått siden, fasthållen omkring lif- vet af ett svart läderskärp.
De ringprydda hän- derna kastade knyppelpimiarne snabbt om hvar- andra, och med ett belåtet leende tog hon stundom genom de stora sköldpaddin fattade glasögonen sitt arbete, en fin, bred spets, i betraktande.
» Kom hit, Blenda », sade hon slutligen, » kom hit och se.
Nu kan man få ett begrepp o m, huru den blir. » Blenda reste sig och gick med ljudlösa steg till modern.
Hon var läng och smärt med fina drag och det nobla hufvudet med sitt präktiga, svarta hår tycktes blott med möda och af föresats bäras så högt och stolt.
Hon böjde sig nu öfver knyp- peldynan och höjde spetsen med sin smala, nästan blodlösa hand.
Det var venstra handen, och på dess fjärde finger satt en slät guldring, utvisande att hon ännu endast var förlofvad, ehuru hon redan lemnat den första ungdomen bakom sig.
Hon såg nämligen ut att vara snarare öfver än under trettio år.
» Utmärkt vackert », sade hon med lugn ton, » men att mamma skall göra sig ett sådant besvär. » Grefvinnan log gladt och såg kärleksfullt på dottern, då hon svarade; » Mitt kära barn, det är mig ju ett nöje.
' Gref- vinnans spetsar ' äro ju oundvikliga lysningspre- senter inom hela vår umgängeskrets, och att j a g vill hafva dem så vackra som möjligt, då min egen dotter gifter sig, är j u naturligt. » Blenda böjde sig ned och kysste modern på pannan.
» Men », fortsatte den gamla, » låt mig få se, hur det nya monogrammet tar sig ut, som Erik hade med sig Du har väl något färdigt? » Blenda gick till sitt arbetsbord och återkom med en servett, på hvilken var broderadt ett stort B.
M. med en greflig krona öfver.
» Särdeles smakfullt », gillade grefvinnan, » och så fint af h o n o m att märka allt linnet med ditt namn, ehuru j u utstyrseln till så stor del kommer från honom.
N:r 25 (548) Fredagen den 24 juni 1898.
Bamgarderoben Redaktör och B y r å: kr.
» » » 5: 5: 3: 3: — — — — Klara södra kyrkog.
Träffas säkrast kl. 2 — 8.
Redaklionssekr.
: Sigrid •&gt; Lyssna till den granens susning, Vid hvars rot ditt bo är fästadt!
Det utgifvare: var med denna maning till vårt svenska folk doktor Artur Hazelius började den verksamhet, som visat sig i så hög grad ägnad att väcka och nära en sann fosterlandskänsla och som beredt både hans lifsverk och honom själf ett kändt och hedradt namn såväl inom som långt utom Sveriges gränser.
Dessa ord lät han nämligen rista öf- * ver ingången till den Skan- dinavisk-etnografiska samling, hvilken han år 1873 öppnade i den s. k.
Södra paviljongen vid Drottninggatan i Stock- holm.
I denna maning på- pekade han den förnämsta innebörden i sin stora lifs- uppgift.
När nu doktor Ha- zelius, efter 25 års oaflåtlig verksamhet, uppburen af en outtröttlig arbetsförmåga, en aldrig svikande energi och en alla hinder besegrande hän- förelse, låter sina blickar hvila på det härliga träd, som vuxit upp ur det då sådda fröet, måste han känna, att på hans arbetstid kan till fullo till- lämpas ett annat af hans val- språk: » Ingen dag spårlös ».
Den ståtliga nybyggnaden ute på Lejonslätten, som i en snar framtid skall vara redo att inom sina murar hysa en enastående skatt af minnen ur svenska folkets lif, och Skansen, denna af alla sam- hällsklasser med varmaste in- tresse omfattade anläggning, stå där som ojäfaktiga intyg på alla de segrar doktor Ha- zelius under ett fjärdedels se- kel vunnit mot okunnighet, likgiltighet och dådlöshet.
Utgifnlngstid: A nnonsprisi 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påtörjadt tiotal stafv.
Millrath.
Men ingen fältherre, han må vara aldrig så erfaren, vinner sina segrar ensam; de väl disciplinerade trupper, i hvilka han vetat ingjuta sin egen anda, vinna dem med honom.
Också har doktor Hazelius af en stor skara svenska män och kvinnor rönt liflig sympati och erhållit kraftig hjälp vid fyllan- det af sin vackra lifsuppgift.
Och han har haft och har allt- jämt vid sin sida en stab af medarbetare, hvilka med honom dela äran af att det stora och invecklade maskineriet fungerar med en så beundransvärd reda, jämnhet och säkerhet.
I Nor- diska museets och Skansens tjänst äro för närvarande an- ställda tjugusju amanuenser, bland hvilka rinnas ej mindre än tjugufyra kvinnliga.
Sju bland dessa tjänstgöra på Skansen.
Alla fylla de sina åligganden med intresse, ord- ning och skicklighet.
Liksom chefen älska de det stora fo- sterländska värfvet, och däri ligger tvifvelsutan hufvudor- saken till att de alla så osvik- ligt stå på sin post.
Vi ha trott, att det nu i midsommartider, då all Skan- sens härlighet står i sitt yppi- gaste flor, skulle intressera Iduns läsekrets att i sina spal- ter se en bild af någon bland dessa d:r Hazelii medhjälparin- nor.
Och vi ha valt den, som genom arten af sin verksam- het kommer mest i beröring med den stora allmänheten, nämligen amanuensen och för- rådsförvaltaren på Skansen, fröken Sigrid Millrath.
År 1892 inträdde fröken Millrath i tjänst hos Samfun- det för Nordiska museets främjande.
Hennes verksam- het förlades till Skansen, där hon anställdes som enda ama-
IDUN 94 1898 Stjäraorna gömma sitt sken, när solen din lefnad förgyller; Dör h o n i sorgernas natt, tindra de himmelska fram.
Karl Anders Kullberg.
Eedan året därpå sattes hon i tillfälle att aflägga ett mästerprof på duglighet.
Det var nämligen då, som den första stora vår- festen å Skansen gick af stapeln.
Och det var fröken M., som i egenskap af doktorns närmaste man ledde förberedelserna till och anordningarna v i d denna fest.
I januari började hon sin vandring till de damer, som skulle anmodas att underteckna ett upprop till allmänheten och åtaga sig att medverka.
Saken var j u alldeles ny, och mången ställde sig skeptisk i fråga om planens utförbarhet.
För att vinna » d e hundra fruarna » måste fröken M. tillfråga minst dubbelt så många.
Den reda och noggrannhet, bestämdhet och pålitlighet, det beundransvärda tålamod och den förbindliga artighet, fröken M. vid detta tillfälle ådagalade, voro — • det var den all- männa meningen.
— höjda öfver allt be- röm.
Ett styft arbete och ett drygt an- svar hvilade i de dagarne på henne.
Myc- ket, som under senare vårfester gått af sig själft, fordrade då stor omtänksamhet och ihärdigt arbete.
Fröken M. var den » kloc- karfar » som skulle allting bestyra, som alla ropade på, vädjade till och vid förtretlig- heter och missöden beklagade sig för.
Jag glömmer aldrig följande episod, som j a g bevittnade under en af festdagarne.
I häl- lande regn kommo fröken M. och under- tecknad utan paraplyer springande förbi ståndsraden för att söka skydd i Bleking- stugan.
Under vägen hejdades vi plötsligt af ett nödrop från ett af stånden: » Fröken Millrath, fröken Millrath! » V i stannade na- turligtvis tvärt och afvaktade i spänd för- väntan ett viktigt meddelande.
» Tror frö- ken att det klarnar? » var den fråga, som då ställdes till fröken M.
Jag må säga, att jag m e d ett visst intresse afvaktade svaret.
Utan att låta den minsta skugga glida öfver sitt ansikte, utan en skiftning af otålighet i rösten svarade h o n på sitt vanliga älsk- värda sätt: » Ja, det ska ' vi hoppas, fru X.
» Då förstod jag bättre än någonsin, hur utomordentligt lämplig hon var att därute vara de hundra fruarnas och de öfriga med- verkande damernas factotum.
Det var den sjette vårfesten, som på » na- tionaldagen » sistlidna sjette juni fick sin högtidliga afslutning.
O m också änder de senare åren en del af förarbetena löpt lättare och jämnare än första gången, så ha festerna å andra sidan antagit allt större dimensio- ner; och fröken Millraths klara omdöme, outtröttliga arbetsförmåga och osvikliga tåla- mod ha nog sedermera tagits lika mycket i anspråk s o m vid festen 1893.
Det är t. ex. ingen småsak att skaffa deltagare, kosty- mer och hästar till ett historiskt tåg med öfver 3 0 0 medverkande.
Det gäller att ej förlora kontenansen, i fall, såsom det i år hände, kl. 1 samma dag festen börjar, åter- bud lämnas o m ett fyrtiotal hästar.
Det gäl- ler att genast sätta sig i gång för att skaffa andra o c h att lyckas i detta företag.
Det gäller att vara den ledande och ordnande, den allestädes närvarande.
Lägger man härtill alla de mindre fester, folksöndagar o. d., s o m vid helger och an- dra tillfällen anordnas på Skansen, så för- står man, att fröken M. nästan året o m Sina bokliga studier afslutade h o n med en kurs i dubbelt bokhålleri.
Efter att en kort tid ha arbetat hos bokförläggaren Hseggström erhöll hon, som nämndt, år 1892 anställ- ning i egenskap af amanuens vid Skansen.
I vårt land finnas nog många unga kvin- nor, hvilka m e d samma duglighet, plikt- trohet och arbetsglädje som fröken Millrath sköta ett dem anförtrodt värf; men för visso äro de lätt räknade, som dessutom i sitt väsen ådagalägga en sådan älskvärd an- språkslöshet, en sådan genomgående flärd- frihet som hon.
Topelius har en gång o m Nordiska mu- seet — och däri inbegripa vi med fullt skäl Skansen — yttrat: » Detta museum är Sve- riges bomärke, ristadt af folkets egen hand under urkunderna af det förgångna och det nuvarande, ända till de blanka bladen af dagar, som komma skola. » Till fröken Millraths åligganden hör dess- Måtte upphofsmannen till Nordiska mu- utom att granska räkenskaperna^ för serve- seet och Skansen alltid v i d sin sida äga ringen v i d Bredablick, att inventera i alla sådana plikttrogna och entusiastiska med- stugorna, att deltaga i uppställandet af pro- hjälpare s o m fröken Millrath o c h hennes gram, affischer, notiser, annonser m.
d. kamrater!
Och måtte det framför allt rundt Det är klart, att de fosterländska upp- om i Sveriges land växa upp en hurtig ung- gifter, som tillhöra Samfundet för Nordiska domsskara med kraft och vilja att värna museets främjande, i fröken Millrath äga och hägna o m detta Sveriges » bomärke »!
en varm anhängare.
Bland dessa uppgifter Om så sker, skall för visso det frö som: nämna vi här den, att undan förgängelsen satts rädda vår allmoges rika skatter af sagor » spira vida.
och sånger, lekar och danser.
Hvad de och mana sent och tida båda senare slagen af minnen beträffar veta med Sveriges egen röst. » vi, att inom hufvudstaden äfven Svenska Då skola i tider som gå och tider som folkdansens vänner, liksom i Upsala Philocoros, komma uppfyllas de härliga siarorden: verka för samma mål.
Det torde ej vara Från fäder är det kommet, mer än en mening om att under detta års Till söner skall det gå, vårfest å Skansen Oktorpsgården med sina Så långt som unga hjärtan folkdansare utgjorde den förnämsta drag- Ännu i norden slå.
ningskraften.
Där rådde lif och rörelse, glädje Gurli Linder.
och lefnadslust mer än annorstädes.
Och » Oktorparna » voro i sanning värda all den uppmärksamhet, som visades dem.
Det för- tjänar i detta sammanhang omtalas, att fröken Millrath var en bland dem, som för fem år sedan togo initiativet till nyss nämn- da stockholmsförenings bildande.
Alltifrån början har h o n varit en af dess verksam- maste och skickligaste medlemmar.
För t, ut ifrån staden, dem som bevistade Ibsenfesten å Hassel- där sten ju blott växer backen den 16 sistlidne april står säkerli- gen hennes taktfasta o c h graciösa daldans i byggnadskomplexer kvar i minnet som ett af glansnumren vid som människohåg!
detta tillfälle.
har ett sträfsamt arbete som festkommitte- rad.
Fröken Millrath har, som redan blifvit nämndt, åt sig anförtrodda öfverinseendet af och vården o m Skansens klädkammare.
A f de olika klädespersedlarna, hvilka redan kunna räknas i tusental, äro en stor mängd särdeles dyrbara, flere rent af oersättliga.
Det gäller att rädda såväl de hermelins- brämade sammetsmantlarne som dalkarlar- nes och » bussarnes » mera enkla utstyrsel undan mått och mal och all annan farlig- het.
Jag kan i förtroende tala om, att en- ligt doktorns egen försäkran, det, tack va- re fröken M. och hennes medhjälparinnor, råder en mönstergill ordning i Skansens klädkammare.
Och när doktorn är belåten, kan man minsann vara säker på, att veder- börande med heder sköta sitt uppdrag.
Han nöjer sig aldrig med halfmesyrer.
*] YEidson \ iriarsår \ a Fröken Millrath föddes å sina morföräl- drars i Botkyrka socken belägna egendom Biksten, där drottning Kristina hade ett af sina många jaktslott.
Föräldrarne voro löjt- nanten v i d Helsinge regemente Karl Gustaf Millrath och dennes maka, Hanna Ceder- strand.
Fädernehemmet var egendomen Ba- staborg å Ekerön.
Men redan vid två års ålder förlorade fröken Millrath sin far.
Hen- nes mor flyttade då till Stockholm, där hon sedermera ingick nytt äktenskap med nuva- rande sekreteraren i medicinalstyrelsen, A.
Holmberg, och fröken M. har sedan allt- jämt haft sitt hem i Stockholm.
Sin skol- undervisning erhöll hon dels i Ahlinska sko- lan, dels vid fröken Anna Sandströms läro- verk.
Efter slutad skolkurs genomgick hon två » seminarieringar » i Lyceum för flickor.
G U landet, till landet, till skogen och ängen och landtliga svängen och källornas våg!
Öch tankarne flykte, och högt stige sången!
fyll rikligen fången med blomster och blad!
JMnd rosor bland lö / ven, att midsommarkransen kring stången i glansen blir glindrande glad!
IDUN 1898 påskina, ett nödvändigt ondt.
Det orsakas icke endast, icke ens i hufvudsak af bristan- de penningemedel.
Till den kommunala fattigvården användes numera årligen öfver 12,000,000 kr.
Ä n mer: erfaren- heten visar, att utgiftsposterna på detta konto i de kommuner, som äga en rationel fattigvård, i allmänhet icke äro högre än i de flesta öfriga.
* Det är således i det all- mänt tillämpade systemet, som felet främst är att söka.
Och flickorna stången må vira och sira, och gossar dess spira må resa mot sky; och gummor må gnola och gubbarne tralla och hurrarop skälla i hela vår by!
} i \ x gnid på fiolen, drag dragspel till polska!
f ?ej, toner så trolska i midsommarstund!
Öch hjärtat får värmen och ögat får glansen i yrande dansen på grönskande grund.
förr ormen af koppar sågs kvalen betvinga: så majstångens slinga förjagar all sorg — J a, bot ger den enkla, bekransade stången fåfänglighetsfången från gator och torg.
Harald Jacobson.
* — — I kvinnohänder.
Ett inlägg i fattigvårdsfrågan af V i t i s Idaea.
Ett f ö r k a s t l i g t s y s t e m.
_J — wi de senast utkomna statistiska upp P- V gifterna framgår, att vi i vårt land äga omkring 5,000 fattighus.
Anmärkas bör, att i denna siffra icke äro medräknade våra större städers, hvilka i allmänhet äro jäm- förelsevis väl ordnade, ej heller de, som blifvit omdanade till arbetsinrättningar och fattiggårdar.
Det är således endast fråga om dessa landsbygdens och småstädernas fattig- hus, som mäktat ingifva allmogen dess väl- kända fasa för allt hvad inrättning heter och som i orubbadt skick fått kvarstå, ett arf från den tiden, då man ändtligen lärde sig inse, att det inte rätt öfverensstämde med samhällets förpliktelser gentemot indi- viden att låta auktionera bort de orkeslösa åldringarna till den minstbjudande.
5,000 sådana fattighus!
Där döljer sig bakom denna siffra, jag vågar påstå det, en hel värld af lidande, elände och last.
O m vårt folks skattbetalande medlemmar hade en aning om förhållandena på detta område, sådana de i sin nakna verklighet äro, i san- ning, de skulle inse, att det nu varande tillståndet är en skam för vårt land, och det skulle icke länge få förblifva.
T y detta tillstånd är icke, såsom man ofta vill låta Hurudant är då detta system?
På fattig- husen intages efter därom gjord framställ- ning hvar och en, som på grund af hög ålder, sjukdom, lyte, brist på arbete o. s. v. icke kan förtjäna sitt uppehälle och som icke af egna anförvandter försörjes.
I fler- talet kommuner erhålla emellertid ej alla hjonen samma underhåll.
Endast de sjuka och mest orkeslösa bespisas vid inrättnin- gen; de öfriga få husrum och vedbrand, de flesta äfven vissa matvaror eller visst kon- tant understöd, vanligen två till fem kr.
1 månaden.
Till husmoder städslas en f. d. piga, en gumma, som ej ännu är alldeles oförmögen till arbete, stundom t. o. m. en kvinna, som till fattighuset medför egna barn, hvil- ka hon naturligtvis ägnar sina mesta om- sorger.
Man får icke vara nogräknad, ty lönen utgår vanligen med 60 till 140 kr.
Några större förråder eller kon- tanter till hushållet vågar man naturligtvis icke anförtro denna husmoder, hvadan be- höfliga matvaror af någon handlande levere- ras för hvarje vecka.
Följderna af detta system äro i mer än ett afseende beklagliga.
Hvad mathållnin- gen vidkommer, kan denna icke annat än lida af att ingen egentlig hushållning före- kommer, enär kommunalnämndens ordföran- de vid årets början rekvirerar matvarorna att till lika mängd för hvarje vecka levere- ras.
Tyvärr innebär det en minskning i besväret vid denna rekvisition, om matse- deln bestämmes så enformig och föga sam- mansatt som möjligt.
Hur långt man kan gå i förenkling, visar följande matordning.
Till frukost: Alla dagar sill och potatis.
(Ingen mjölk eller annan dryck.)
Till middag: Ärter och fläsk, vattvälling eller s. k. sluring.
Till kvällsvard: Alla dagar vattgröt med 2 å 4 delar skummjölk per hjon.
En kaka rågbröd per dag och hjon.
Att det enligt statistiken finnes kommu- ner, som beräkna underhållskostnaden per år och hjon till 40 kr.
eller icke fullt 11 öre per dag, torde äfven i detta samman- hang böra påpekas.
O m än denna siffra icke är fullt exakt — man kan j u hafva underlåtit att upptaga en del naturapresta- tioner i kostnadsberäkningen — ja, om den än torde böra ökas med sitt halfva belopp, så kan det dock med skäl ifråga- sättas, huruvida det icke måste anses före- nadt med allt för stora umbäranden, sär- skildt för minderåriga, sjuka och åldringar, om hvilka det här egentligen är fråga, att år ut och år in lifnära sig af den föda, som för dylik anspråkslös summa kan erhållas.
Hvad vidare den vård som hjonen er- hålla angår, så är denna lätt beskrifven: den är i de flesta fall vanvård.
Äfven om den s. k. föreståndarinnan — hvilket tyvärr icke alltid är fallet — skulle hafva hjärta * Ett förhållande, som har sin förklaring i att hjonens arbetskrafter i dessa kommuner till- varatagas.
195 för de lidande, har hon naturligtvis ingen aning om hvad sjukvård vill säga.
Detta begära icke heller de kommunens förtroen- demän, som städsla henne.
Är hon nöjd med en låg lön och kommer hon icke med några fordringar för sin egen eller hjonens räkning?
— se där blott allt för ofta den första frågan.
Är hon villig att laga maten, baka och tvätta?
— se där den andra.
Någon tredje gifves det icke.
Under sådana omständigheter är det naturligt, att fall af upprörande vanvård komma att inträffa inom de lagstadgade inrättningar, som kal- las fattighus.
Den, som likt författaren på nära håll skärskådat förhållandena, har blott allt för mycket tillfälle att konstatera detta.
Af ven hvad angår de hjon, som anses själfva böra bidraga till sitt uppehälle och därför endast erhålla visst månatligt under- håll, medför systemet svåra olägenheter.
Redan detta, att hvar och en skall hemföra och i det gemensamma rummet förvara och tillreda sina lifsmedel, måste ur renlighets- synpunkt betraktas såsom mindre lämpligt.
Besinnar man vidare allmogens vana att lefva för dagen, inser man lätt, att de flesta hjon under månadens första dagar använda nästan hela sitt underhåll, för att sedan stå så godt som utan.
Det gäller då att söka förtjäna.
Men det är icke alltid lätt att få arbete, särskildt för dem, som på grund af något lyte eller nedsatta kroppskrafter icke äro dugliga till hvilket arbete som helst.
Hvad göra nu hjonen, när lämpligt arbete fattas d e m?
Somliga lida formligen nöd, d. v. s. de nödgas lefva på en kost, som icke rimligtvis motsvarar en människas be- hof; de tillhandla sig t. ex. för ett öre eller två, hvad kamraterna lämnat kvar i sina stenfat.
Men de flesta tigga.
Genom detta sätt att tilldela understöd befordras sålunda, om än indirekt, tiggeriet.
I ett af de få stadganden, som vår svenska lag har för kommunernas skyldighet att utöfva fattig- vård, heter det emellertid, att hvarje sam- hälle underhålle sina fattiga på så sätt, att bettlande förekommes, ett stadgande, som våra herrar ledamöter af fattigvårdsnämnder ty- värr icke ägna tillbörlig uppmärksamhet.
Men vi hafva äfven missförhållanden af än allvarsammare art att påpeka.
Våra fat- tighus befolkas j u till största delen ur sam- hällets allra lägsta lager.
Egen lättja och last göra flere medborgare till fattighjon än ogynnsammalefnadsomständigheter.
När man nu, utan att ålägga dem ordnadt arbete och utan att utöfva något slags tillsyn öfver dem, sammanför alla ett samhälles förolyc- kade existenser och lägst stående individer, hurudant blir månne det lif de föra?
V i få ett svar på denna fråga, o m vi t. ex. en juldagsförmiddag besöka karlstugan på när- maste landsfattighus.
V i skola då i nästan hvarje säng finna ett af julruset redlöst hjon.
Ett annat svar på den frågan erhöllo vi för någon tid sedan i den notis, som bland domstols- och polisärenden i våra tidningar förekom under rubrik: Ruskiga sedlighets- förhållanden vid fattighus.
I denna atmosfär danar samhället en del af sina medlemmar.
På våra fattighus intages j u ett icke så litet antal barn.
Hvilka förutsättningar äga väl, mänskligt att se, dessa små att blifva goda och hederliga medborgare?
Om man nå- gonsin ägde rätt att tala om människor, förutbestämda till elände, så vore det väl med tanke på dessa barn.
En gren af den kommunala fattigvår-
IDUN 1 % den, som vi hittills icke berört, är den, som utöfvas utom församlingens fattiginrättning.
En person, som på grund af sjukdom eller arbetsbrist kommit på obestånd, kan af fat- tigvården erhålla tillfälligt kontant under- stöd, fri läkarevård, fri vistelse på lasarett o. s. v. Föräldrar med stor barnskara kun- na erhålla s. k. barnuppfostringshjälp, det är ett månatligt mindre belopp, som utgår under ett visst barns minderårighet.
Att rättvist utdela dessa slags understöd förut- sätter ett arbete, som, åtminstone i städer- na och i de trakter på landet, där den fattiga befolkningen är mångtalig, öfvergår deras krafter, som det vederbör.
Det är nämligen knappast tänkbart, att t. ex. en kommunalnämndens ordförande — i lands- församlingar ligger nästan all aktuell fattig- vård i dennes händer — i hvarje särskildt fall skulle kunna i detalj göra sig under- rättad om den hjälpsökandes alla lefnads- omständigheter, hvilket ju dock är ett nöd- vändigt villkor för att kunna bedöma, huru- vida nöden är verklig eller endast skenbar.
Följden blir, att man beviljar och nekar understöd på mer eller mindre lösa grun- der, hvarvid hjälpen icke alltid når den, som mest vore i behof af densamma.
Nå- gon egentlig kontroll öfver att beviljade pen- ningemedel till afsedt ändamål användas, kan ock svårligen utöfvas, och dock vore en sådan mången gång af nöden, särskildt i fråga om utackorderade minderåriga och åldringar, som i anförvandters hem under- stödjas.
Med sången uti slottsgemaken, Men kejsarn föll den bra i smaken, Och på beröm var ingen brist.
Ja, tyske kejsarn — å propos — Om ej man gör hvad honom lyster, Så blir han genast sträng och dyster, Var ond nu sist uppå sin syster.
Som brås på släkten hon också.
Om hvem af dem begått ett fel På kungligt vis man artigt trätte, Med tårar hon sitt örngått vätte, Och sorgen hennes hjärta frätte, Men han var lika styf och stel.
Dock sist han veknade, jag tror, För öfverstar han var i knipa, Och hon blef nämnd och sluta ' lipa.
Så det är bra, kan man begripa, Att ha en kejsare till bror.
Om än fru Lenngren skådar ner Att öfver små Bettinor vaka, Hon tog nog sina råd tillbaka; Så trång går gränsen ej att staka, Men flyttas fram allt mer och mer.
Blott en » magister » förr vi haft Af kvinnligt kön, nu ha vi tvänne.
Hon, som blef nyss, vi sågo henne I Idun sist med krans kring änne, Så ung, så frisk, så full af kraft.
Snart ögon Ur världen Ty mannen Uti vår tid Som mörka VI.
blå och gullgult hår komma att försvinna, helst till fru vill vinna en brunögd kvinna, lockar sig består.
Så är den uppgift, som jag fått!
Blondinerna ur världen draga!
Förlusten vill jag djupt beklaga.
Sen lefva de i sång och saga Som ett poetiskt minne blott.
iiär sitter jag en afton sen / Att krönikan för Idun rimma, Framför mig ser jag insjön glimma, Och ljufligt uti kvällens timma Slår doften mot mig af syren.
Qunås så visst jag känner nog, • Att här bland ängar, sjö och gärden Totalt jag glömmer hela världen, Och slappes tanken lös, går färden Djupt in i dunkel furuskog.