Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kunde ibland flyga ige- nom hennes själ någonting som liknade skuggan af en önskan att vara fri för att helt kunna njuta iien lycka lifvet hittills nekat henne, och hur svag, nästan omärklig denna skugga än var, fyllde den henne ined de häftigaste själft ' örebråelsei och koin henne att sedan pk Jane slösa den mest lidelsefulla ömhet, en ömhet soni den lilla sluga flickan einottog med inisstänksam köld.
E n giing då edv vig och Gerliard sntto p å verandan efter kaffet.
kom Jane dit ut med sin docka, det vill säga Rosa, - Matliilda skulle hon fortfarande icke för allt i världen ha velat iitsatta för » hans » blickar.
Jane älskade lidelsefullt sina dockor, i synnerhet Matliilda, därför att.
hon var vanskapad, på samma sätt som hon älskade de fiilaste liusdjiiren mest, därför att de voro så olyckliga och föraktade.
Nu satt hon och tryckte Rosa intill sig, alldeles soni om hon ville skydda henne.
för något ondt, däreine1la.n ordnade Iion.
hennes toalett och satte blornnior i det ljusa linhåret.
Gerhard, som niecl ett outtröttligt thlamod sökte öfvervinna både sin egen och .den lilla flickans antipati, fick nu det infallet att också satta.
ihop en liten bukett till Rosas liar.
Jane ryckte till och gaf honom en fientlig blick, då lian sträckte ut handen mot hennes älskade Rosa, men hon behärskade sig, knep ihop läpparna, mumlade ett %tack2 och lat blomniorna sitta som Gerliard ordnat dem.
Meii dk han några niinuter därefter ' reste sig tipp och lämnade verandan, slet hon ögon- blickligen blommorna, ur Rosas hår, kastade dem p % golfvet och tram- pade pa dein.
Hedvig vas nog svag a t t låtsa som om hon icke märkte Janes tilltag.
Ty hon tyckte sig i denna stund, upprörd som lion var efter skulle ett långt samla1 med Gerlinrd, ej kunna utliiirda den scen ~~0111 följa om hon nu började göra J a n e de vanliga förebråelserna.
Hon hade bkde med ondo och med godo sökt bekappa den lilla flickans svartsjulra, hon hade både bedt och förebrått, men det föreföll, henne mer och mer som om hon kampade mot en skugga.
Jane ställde sig alltid oskyldig; ined den fintlighet, soni tillhör lidelsefulla och ömma
kvinnonaturer, förstod hon att öfverlista modern, och, hvad denna än sade, lyckades hon få alla föreställningar att mynna ut i en, antingen högt uttalad eller i tårar och snyftningar gömd anklagelse:, mamma.
mamma håller mera af shonoma Zin håller inte af mig som förr mig.
mamma vill hellre a t t jag skall dö än, han ».
Och därför att Hedvig i djupet af sitt hjärta kände a t t den lilla flickans förebråelser voro berättigade, blef Jane den starkare och hon den svagare i striden.
Emellertid hade Gerhard för hvarje dag blifvit ömmare i sitt satt emot Hedvig, vänskapen hade glidit öfver i det gainla kiirleks- förhållandet, de kände begge att de älskade, och de gjorde icke heller något försök att dölja sina känslor för hvarandra.
Och i ensamma stunder, då de ransakade sina hjartan erkände de begge: d e t var detta jag ville, detta jag hoppades, da vi efter en tioårig skilsmässa, och begge fria att tillhöra hvarandra, träffades igen ».
Gerhard hade också redan sagt henne allt hvad en förälskad man kan s3ga utoiii detta enda: » vill du bli min hustru?, Nen Hedvig visste a t t denna fråga hvilken stund som helst kunde koinma, hon hade redan flere gånger sett den skymta fram i hans blickar eller darra på hans läppar, och det var blott därför a t t hon gjort allt för att hindra lionom, som han ännu ej uttalat den.
Ty hvad skulle hon svara honom?
Skulle hon följa sitt hjärtas pockande rop p&amp; en l ~ c k a, som syntes henne s&amp; mycket skönare därför att hon för langesedan upp- hört att drömma därom, - eller ikdle hon först tänka på sitt barn, skulle hon först göra sig den frågan:, ar det möjligt att Gerhard och Jane skola öfvervinna den antipati de ingifra hvarandra, att de skola kunna lefb7a under samma tak utan kif och misstämningar % - och sedan handla efter det svar hennes samvete gaf p i denna fraga?
, En afton, d i hon som vanligt innan hon lade sig, läste i bi- beln, träffades hon af dessa ord:, den som behåller sitt liE han skall mista det,.
Hsad menades med att %behålla sitt l i f ~?
Det 15g ett hem- lighetsfullt djup under de orden, ett djup, som p i en gkng lockade och förfärade herine.
H a r db icke hrarje människa rätt att bevara sitt lif, är icke ett villkor för personlighetens utveckling att ej slappa de berättigade anspråken på lifvets lycka?
Kan icke en alltför vkld- sam försakelse, - en försakelse af det som blifvit mitt väsendes
medelpunkt - knacka själfva lifskraften och sedan göra mig oduglig till det, livartill Gud ämnat mig?
Eller gifves det något annat satt - en, högre väga - att finna sig själf, att blifva det, hvartill jag behöf ver inin personlighets alla krafter?
J a, Kristus hade sj alf sagt det: den soin vill behålla sitt lif han skall mista det.
Var således den högre vägen, den på hvilken inan behåller sitt lif, var den för- sakelse, uppgif vandet af det egna j aget, dödande af sj alfviskheten?
Men hvad a r sjalfviskhet, och hvad ar ett rättmätigt kraf på lycka?
Hvem kan lösa den frågan?
Icke den som är midt inne i striden och livars hela va.relse ropar på lycka, soin en hiingrande på bröd.
Hon kunde icke sluta sina ögon på hela natten.
I timtal satt hon med hiifvudet stödt i handen och grubblade.
Så gick hon fram till fönstret, öppnade det ocli stod dar kvart efter kvart och blickade ut i den ljusa vhrnatten med dess bleka, flämtande stjärnor.
Allt var så tyst i trädgården.
framför hennes fönster; icke ett löf rörde sig, hela natiireii slumrade.
Endast vårens drömmar, tycktes susa i luften, tycktes hviska ur skogens djup, därifrån allt emellanåt hördes nhgra vemodigt lockande fågeltoner.
Naturens skönhet grep Hedvig ined en styrka, som nästan smar- tade henne.
Stora tårar kommo i hennes ögon, en brännande oro genomilade henne, så att lion tyckte bröstet ville sprängas häraf.
Hon visste att han, liksom hon, vakade med sina tankar, och i det öfverspanda tillstånd hvari lion befann sig, tyckte hon sig flere ganger förnimma ljudet af lians stamma, höra honoiii liviska hennes namn med detta tonfall, soin koni alla liennes hjärtas strängar att dallra.
Försaka honom?
O nej, o nej!
Först han - sedan Jane!
Han var ju liennes första ocli enda kärlek som nu vaknade upp, lika ljiif ocli stark soin fordom, liksom vårens saga alltid är lika skön.
Hon hade älskat honom långt innan Iion smakat inoderskarlekens fröjder, han hade större lcraf på liennes trohet än till ocli med hen- nes eget barn.
Men .soin ett svar på detta lidelsefulla utbrott tyckte hon sig, lik en aflagsen klockringning, Iiöra de allvarliga ordei;: 2 den som be- håller sitt lif han sltdl mista det^.
Och de svärmiska vårnattsdrömmarna slutade i en förtviflans, bekännelse: » om j.ag gifter mig med Gerhard, skall jag förlora mitt lif.
Ty sjalfvisklieten är död midt i lifvet.
Och jag vet att han med sin egoistiska konstnlrsnatur, sina fordringar på min kärlek l7
aldrig skall blifva en god far åt min lilla flicka, och att Iion aldrig skall älska honom.
Gifter jag mig med honom, blir Jane skjuten Bt sidan, och hon skall dö däraf, jag vet det.
J a g måste s5ledes för- saka honom.
men jag kan det e j.
ölj jan de dag var det vackraste viuvader de hittills haft; det hade kommit sommarvärme i luften, pionernas och jasminernas knoppar började svalla och brista.
Jane hade emot vanligheten tidigt gatt ned i ladug&amp;rileii, Ger- hard var ute och pronienerade efter frukosten, och så snart Hedvig slutat sitt stök i köket tog hon sitt arbete och gick och satte sig p % sin faroritplats, en berså af stora luniiuiga lönnar.
Hon gick lkng samt med sankt hufviid, försjunken i sina drömmar; då hon slagit sig ner i bersån, ställde hon genast i f r h sig sykorgen och satt sik en lång stund, glömsk af tid och rum, och stirrade p i saridgingen med sina stora, mörkblå ögon, som blifvit ännu större och djupare under den sista tidens själsstrider.
Si spratt hon till, liksom hade hon plötsligen vaknat, drog en djup suck och öppnade sin arbetskorg.
Hon satt lutad mot en af lönnens stammar midt framför bersåns öppning, s % att hon hade utsikt.
öfver vägen, p % hvilken hon trodde Gerhard skulle komma hem.
Det dröjde icke heller länge förrän hon fick se honom gi förbi.
Hennes händer sjönko ned i knäet, och ett srall af längtan och oro genomilade henne.
Sknlle han icke komrna hit och sätta sig rid hennes sida som han annars brukade?
Hon bkde fruktade 0c.h lang- tade därefter; hon fruktade för denna ljufva ensamma förtrolighet, som Jane på sista dagarne nästan alltid retat att bortjaga med sin närvaro, och hon längtade därefter som man längtar n&amp; en mäktig sympati drar den ena inanniskan till den andra.
Hon behöfde emellertid icke oroa sig mQnga sekunder, ty hon såg genast att lian sviingde af från vägen och styrde sina steg mot bersån.
Då han kommit fram till ingangen och märkte att Hedvig var ensain, blixtrade det till i hans ögon och lian drog ett hiiftigt andetag.
Under ett par sekunder stod han orörlig framför henne och betraktade henne med ett småleende; afven hon smalog, kärlekens djnpa, innerliga leende.
Xen ingen af dem sade ilkgonting, de sago hvm- andra blott i n i ögonen, s % korn lian och satte sig bredtid henne, tog något föremål ur hennes sykorg och började leka diirmed.
~ H e d - v i g ~, sade han plötsligen utan iuledning, &gt;vill du bli min Iiiistru? .. &gt;
Hoii for saininaii ocli hennes kinder blefvo alldeles Iivitflainmiga.
Den kom and&amp; oförberedt öfver henne, denna fråga, som hon.
nu i flere veckor oafbrutet hört ringa i öronen både natt och dag.
Hon svarade ej, utan böjde sig blott djupare ned öfver sitt arbete.
Då tog han begge Iieiines hander, ' drog henne intill sig och hviskade med lag, förebrgende ton:, I&lt;an c h verkligen tveka ett ögonblick - vill d u för andra gangen jags bort mig, då c h andå vet att vi aI.ska ii varandra ?^ Hon drog en djup darrande suck och viinde till hälften bort huf viidet.
, Men det finns ett hinder, Gerhords, liviskade Iion.
, Ett ii in der !^ utbrast h m och sltippte hennes liander, wför en sann ktirlek finns intet hinder - intet utoin det plikten piilagger,.
men plikt ar inte detsamma som uppskriifvad sentimentalitet, falska uppoffriiigar.
~ H v n d.
iiienns med falsk uppoffring?
w fragade hon på sainina dampade satt ocli titan att se pk Iionom.
%Jo, det &amp; r en uppoffring, som %r sk stos att man val kan göra den i ett ögonblick af extas, men inte sedan förmår Btil.a !~ svarade han iner ocli mer iipprörd.
» Om du sliter ur ditt bröst en känsla, soin så gripit in i hela ditt inre lif att den utgör sjalfva bralinpunk- ten däri, då sliter du ocksa med den bort nigot af dig sjalf - det basta, det högsta - och det ar en falsk uppoffring.
Den är osund ocli öfverspand.
För öfrigt ar det inte svart att veta hur man skall handla.
Hvilket är störst, livilket &amp; r rikast, hvilket skall föra dig högst, utveckla dig inest: det som du vill offra eller 7zincZret, som tvingar dig att offra?
DBrpii beror allt.
D » Blen Iiur skall jag veta livilket som ar störst ?^ utropade hon, i det hon vande sig emot honom mecZ en blick, hvars plötsligt frain- brytande uttryck af &amp; ngest bortjagade lugnet i hennes drag.
, Det %r icke s v h t, om du b1ot.t vill lyssua på förnuftets och kanslans rösts, svarade lian nästan liårdt.
» Ack nej, ack nejs, sade hon och tryckte lidelsefiillt Iianderna mot hvarandra,, de sHga ingenting, de missleda blott, de saga mig ej livad som a r rätt, blott livad som ar lycka.
w ~ O c l i hvein Bar sagt att lycka icke också kan vara ratt?, ut- brast ' han hetsigt.
, För min del tror jag a t t livarenda människa har sina berättigade ansprak på en viss andel af lycka, och vi gjorde klokt om vi fastliölle dessa ansprhk mera an vi gjorde, om vi ansåge lyckan - jag menar nu inte njutningen, utan den sunda, naturliga, '
lyckan som vi lära oss af naturen, af varens skönhet och sommarens fullhet - om vi betraktade den som en gudaskank, som vi taga emot med glädje i stället för att kasta bort den af sjukliga, öfverspända nycker.
.s Han steg upp och gick ett slag genom b e r s h med nedböjdt hufvud och rynkade ögonbryn.
% J a g skall saga dig någonting, Hedvig,, fortfor han lugnare, i det lian ånyo kom och satte sig Bredvid henne,, jag liar stor akt- ning för dina religiösa %sikter; ja, jag has öfver hufvud stor vördnad för kristendomen, jag böjer mig i stoftet för storheten i Kristi per- son, och jag har mången gång innerligt önskat att bli livad folk kallar ' troende ', liur öfverdrifna de än ar0 i många fall.
Iilen det är en sak som helt och hållet stöter mig bort ifsån kristendomen, och det är detta talet om lidandets och prötningens nödrandighet.
Det ar osanning, a t t man blir bättre genom sorger och försakelser, tvärtom, man krymper ihop, man blir bitter, då däremot l p k a n, den adla, himlaborna lyckan, som Gud visst inte missunnar oss, som tvärtom kommer ifrån honom, utvecklar vår karakter, gör oss fria och stoi- slagna, alldeles som det är solen och inte grhdask och regnväder som utvecklar blommorna.
o Hedvig svarade ej.
Hon lutade hufvudet i handen och stirrade drömmande framför sig.
Hur sköna och högstämda föreföllo ej hazs tankar och and %.
I hennes inre ljödo, på en ghng ljuft lockande och fruktansvärdt manande, de hemlighetsfulla orden: &gt;den som be- håller sitt lif han skall mista det,.
Det blef en stunds tystnad; i lönnarna öfver deras hufvuden sjöngo fåglarne så gallt som om de med hela sin kraft velat in- stämma i Gerhards tal om lycka.
, Hedvig!, utropade han plötsligt, i det han störtade.
upp och stallde sig framför henne,, du älskar mig inte.
jag har misstagit mig.
.s, Nej, nej s, svarade hon och skg iipp på honom med en blick full af kärlek och förebråelse,, du har inte misstagit dig, det r e t d u.
J a g älskar d i g.
allt för mycket.
mer an jag borde .. .D ~ N e j a, svarade lian hårdt,, du älskar mig inte som jag nienar.
EN måste vara den första i en människas hjärta.
en miste vara den, utan hvilken man icke kan lefva.
3Ien jag är inte denne ende för dig.
det a r din dotter.
Dii älskar henne högre an mig.
.w, Nej!
D utropade hon, och all den lidelse hon så länge beliar- skat bröt fram och nästan förvred hennes drag,, det iir inte s %.
det är just mirf olycka att jag älskar dig alldeles för högt.
att du har röfvat min kärlek ifrån min stackars lilla flicka.
Hon var mitt allt förr, min vän, min förtrogna.
nu är du min tankes tanke.
J a g älskar dig tusen gånger högre an J a n e.
det är inin synd.
ocli det är därför jag måste försaka dig.
och om.
Hon afbröt sig och stirrade förskräckt på honom.
Det hade plötsligen kommit ett uttryck i hans ansikte, som häjdade orden på hennes läppar.
H a n var alldeles likblek, lians ögon yidgades och han såg envist uppåt öfver Hedvigs hufvud med ett uttryck af fasa, som om han fått se en spöksyn.
~ H v a d är det?, hviskade hon ångestfullt, i det hon vände på hufvudet och följde riktningen af hans blick.
Högt upp i den stora lönnen, på en af de öfversta grenarna, satt Jane inklaiiid.
Den lilla flickan såg ut som en underlig sago- figur; det var nbgoiiting trolskt i den hopkrympta kroppen och det bleka ansiktet, som, omgifvet af det yfviga håret, med vilda för- färade ögon blickade frain mellan de ljusgröna lönnlöfven.
Hedvig ocli Gerhard.
stodo liksom förstenade; de insågo att Jane inåste ha hört hvarje ord som sagts.
Hedvigs första känsla var en sanslös vrede; detta grjrinma spioneri kväfde för ögonblicket hennes modersörnhet, hon beräknade.
ej hvad Jane led, hon kände blott att det var som om hennes eget iiire slitits i stycken.
Men hon behärskade livarje utbrott; hon gick blott fram till lönnen och ropade ined en röst, som hon förgäfves sökte göra fast:, Gå ned tir trädet, Jane!
8 Icke en rörelse däruppe.
Jane satt kvar i samma stallning och stirrad.e liksom förhäxad på inodern.
, Koin ned, Jane!, upprepade modern, denna gång med lugn stämma och faste en skarp, genomträngande blick på barnet.
Janes ögonlock började skalfva, första tecknet att moderns Blick nu som alltid verkade betvingande på henne.
Hon rörde litet på sig, och da inodern gaf henne en tredje uppmaning att komma ned, hasade hon sig långsamt fr %n gren till gren, anda tills hon slutligen med ett handlöst skutt kom ned på marken.
Dar stod hon nu orörlig med klädningen hopskrynklad, knäna och händerna söndergnafda, liåret som ett oredigt skogssnår, en riktig liten vildinna, som med förfärade blickar stirrade på modern.
Men Hedvig s a r alltför upptagen af sina egna känslor för att kunna sätta sig in i Janes.
Hon iipprördes anda ned i hjärtat af.
dennas list, som var så helt och hkllet främmande ?ör hennes enkla, sanna natur.
, Gå genast upp i ditt ruin och blif dar tills jag koinmer till dig&gt;, sade hon allvarligt,, du har gjort mig mycket ledsen.2 Men Jane stod liksom fastvuxen vid marken och tycktes icke höra.
Hedvig måste, liksoin nyss, ett par gånger upprepa sin befall ning innan den lilla flickan långsamt vände sig om och med släpande steg begaf sig till byggningen.
Men icke förr hade Janes gestalt försvunnit innanför porten, förrän Hedvig vaknade ur sin egoistiska förtviflan, och modersömheten med fördubblad styrka grep hennes hjart.a.
Hon såg ej ens Gerhard, hon märkte ej att han kastat sig ned p&amp; en bank och under snyft- ningar gömt ansiktet i händerna, hon kom blott ihåg en enda sak: att Jane hört henne säga a t t hon ej iilskade henne som f ö n - och utom sig af Singest och sjalfförebråelse ilade hon efter sitt barn.
u Hela dagen och den dUp8 följande natten vakade Hedvig vid Janes badd.
Den lilla flickan slöt icke en sekund sina ögon, men hon var icke heller vaken.
Hon kunde ligga langa stunder med vidöppna ögon och hvarken fala eller srara eller ens gifva något tecken till att hon kande.
(t % man ridrörde henne.
Ibland däremot yrade hon och ropade- &amp; t modern: 2gå bort, du ar iiite deiisamma, det kännes nkgot annorlunda !.
.D Si föll hon i nervösa skakningar, som slutade ined en ~rampaktig grit.
Den förfärliga sinnesrörelse hoii genoingiitt liade angripit hen- nes hjärna och sjukdomen varade flera dagar.
Doktorn, som genast tillkallades, var mycket orolig, och icke fiirriin Jane föll i en djnp, lugn sömn, kunde h a n saga att han.
hoppades en god utging.
Under denna tid föreföll det Hedrig som om hon brottats nied Gud.
, Om Jane dör a r mitt lif förloradt~, vas hennes Iijiirtas stan- diga, ångestfiilla utrop.
Och som ett srar harpa tyckte Iion sig allt- jiimt höra de ord som under denna tid af hennes lif s$ ofta före- svafvat henne:, den som behåller sitt lif han skall inista det., Hade hon icke velat behålla sitt lif -- det vill saga ge rika for jagets sjalfviska fordringar - och r a r det icke blott af eii gïans- lös nåd lim räddades fr %n a t t nu genom sitt barns död mista det?
I m,änniskors ögon liade hon ej syndat, iiifös deras domstol skulle hon kallas skuldfri, men det själfviska, njutningslystna, pockande hjiirtat, livern utom Gud kan se hvad som gömmes däri ?.
Itedan dagen efter Janes insjulmmde lämnade Gerhard Hedvigs liein.
Deras afsked var lugnt; begge kande de att det var slut emellan dem.
Gerhard hade icke ens någonting att invända, då Hed- vig sade honom, att hon numera icke hade mera än ett mål: att åter- vinna Jaiies karlek och koinina henne att glömma de olyckliga ord hon lyssnat till.
» J a g inåste ändå tacka dig för den tid soni varit,, sade han blott då lian tryckte hennes hand till afsked, » det var grymt af ' dig att för andra gången stöta bort mig, nien jag tar ända ined mig ett skönt minne.
Ocli jag säger dig ej farväl för alltid - en g h g, då de känslor som nu fylla oss Bro sliit, skola .vi triiffas soin vänner, icke saniit, so?
vänner och släktingar?))
» Jos, svarade hon ined darrande röst, » men aldrik inera sa Iiär på våren, då syrenerna bloinina, utan på hösten.
eller ännu lielhe på vintern. » » J a, p&amp; vintern,, svarade han, vemodigt småleende, spå vintern, då nian sitter vid sin lampa och tänker på det förflutna, och snön .faller öfver vårens längtan och soininarens drömmar.
då skola vi träffas igen som vänner. » - - - - - - - - - - - - Han reste, och sedan Eedvig sett hans vagn försvinna vid r#gkïökniiigeii återviiide 11011 till sin lilla flickas sjuksäng.
Den svenska kvinnans Chicago- utst~llning.
» Beslut ocli handling är ett hos kvinnan, » detta bevingade ord - skiille ined finllt berlttigande den svenska dainkoniitéii kunna alitaga soiii sitt motto.
Beslutet att lystra till inaningsro ' pet från kvinnorna på andra sidan Atlanten o111 att medverka vid viirldsutstiillningen i Chicago var knappt fattadt, förr ä11 det följdes af handling, och det så kraftigt ocli energiskt, a t t.
föga iner an ett lialft år sedan damernas Chicagokomité bildats, Iiandlingen kiinde uppvisa ett så lysande resultat som det, hvilket rid den stora » iitstiillningsbazareii~ på Börsen den 29 .ocli 30 sistlidne november framlades för dlmänlieteii.
Vi liafva i Dagiiy ganska utförligt redogjort för uppkonisten och
fortgången af arbetet för den svenska k~iiznaas deltagande i världsut- stiillniilzgen i Citz ' cago 1893.
Vi hafva meddelat s % väl konstituerandet af de olika korniteerna som dessas förberedande åtgärder jämte öfriga saken rörande detaljer, hvarföre vi antaga att våra läsare äro väl au courant med frågan i sin helhet.
Illen hvad som ej kunnat framgh af korta notisartade uppgifter är den i sanning beundransvärda energi och duglighet, som ådagalagts af de personer, hvilka haft ledningen af det hela om händer, den sammanhållning i arbetet, det intresse för själfva uppgiften, som besjälat den svenska kvinnan - ordet taget i sin vackraste, vidsträcktaste betydelse - och last biit not least de stora och m h g a svarigheter man haft att öfvervinna, däribland i främsta rummet de i v h förhållanden själfskrifna ekonomiska motig- heterna.
Att man det oaktadt ej låtit sitt intresse förslappas, talar bäst för att det var ett allvarligt rna1 Sveriges kvinnor föresatt sig att vinna.
Och detta mål gällde.
jn ej nägot mindre an att vid den blifvande internationella taflan folken emellan, afren med heder söka fylla en plats.
Damkomiten, först mött med ett visst misstroende från allman- alisa helst da hetens sida, alla nya företags lott i vart land de utgå frin kvinnor - har dock under fortgingen af sitt arbete haft att glädja sig %t ett växande förtroende och intresse.
Därtill har ej i ringa mån den omständigheten bidragit, att Sveriges drottning tagit damkomitdn under sitt hägn.
Då landets första kthnn, först ej blott i kraft af sin höga ställning, iitan genom sina upphöjda agenskaper och sitt varma vidtomfattande intresse för allt rent mänskligt, iignat damkomitens sträfvanden sin fulla sympati, skingrades de sista tviflen p %, att det verk de svenska kvinnorna satt sig före var ett godt verk.
Äfven kunna vi med glädje konstatera, att f r h alla håll det varmaste erkännande 1r; ommit deras nyss afslutade ntställning till del, och att den nr mer än en synpunkt kan betraktas som en succ&amp;s.
Att teckna denna utställnings yttre konturer är afsikten med denna liila uppsats.
En niera utförlig beskrifning p&amp; de olika utställningsföremålen, en skil- dring hvilken otvifvelaktigt skulle komma ett erbjuda en del intres- santa detaljer, se vi oss nödsakade att uppskjuta till ett kommande häfte.
E t t sådant dröjsmål vkr sida Sr desto mer befogadt, som e n del expositionsförernbl, vid tiden d&amp; börsbazaren ägde rum, ännu ej hunnit insändas.
När samlingen blifsit komplett kommer, efter hvad vi tro oss veta, att af danikomitdn anordnas en ny exposition, endast omfattande de för Chicagoutstallninigeri afsedda föremilen.
Reaan den apparat, som satts i gång för utställningens iscen- sättning, ger åt densamma en ovanlig och storartad prägel.
Lokalen, den största vår hufvudstad kan .prestera, de arbetande krafterna äfven de bästa soni finnas att tillgå.
Under ledning af en elitkår af kvin- liga arrangörer, bland h i l k a mllrkas drottningens Iiofdamer, framstående konstnärinnor, damer af societeten, med ett ord representanter ur s&amp; godt som hela Stockholms intelligenta kvinnovärld, ä r en hel hjälp- trupp af kvinliga och manliga biträden uppbiidad för att på en enda kort dag hinna ordna hela den vidlyftiga utställnin,oen.
Och tack vare flitiga och skickliga händer och förslagna hufvu- den framstår den gamla allbekanta börssalen inom kort i en alldeles ny skepnad.