Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har träffat henne -- någon gång -- -- men det är längesedan nu.
Hon gör intryck af någonting brustet -- -- Jag tänker så ofta, att hon måtte ha gått igenom någon förfärlig sorg.
^Slår ner ögonen.^
Så-å! ^Allvarsamt.^
För mig är det lika naturligt som att andas -- och af hvarje ansigte, som jag tycker om att se på, lär jag något.
Det var ingen modell -- af det slagets förbindelser vet jag mig aldrig ha haft mer än en enda.
Ja, jag menar icke knyppling eller broderi. -- Jag menar ett arbete att egna er åt.
Ni skulle helt säkert göra en man lycklig. ^Leende.^
Jag menar tåla vid det alldeles som en man -- så att det blir endast en episod i deras lif.
Om så är -- -- det länder väl vårt kön till heder!
Ja, också hon -- --
Alla äro inte lika -- -- Men hur gick det med henne -- målarinnan?
Det porträttet var ett mästerstycke -- djerft, kraftigt, hänsynslöst sant.
Men sedan -- --?
-- -- har hon utställt hvarje år, och om jag inte visste bättre, skulle jag svära på att en mans hand utfört hennes arbeten.
Jag tänker inte på det der yttre -- jag tänker på hennes inre historia.
Det skulle ni icke säga, om ni visste, hvad det är att kunna arbeta -- ^Reser sig upp.^ -- Men nu skall jag gå -- ^Plötsligt oreflekteradt.^ -- Hvarför säger ni »stackaren»?
Derför har det icke blifvit annat än porträttbyster af. ^Bugar sig till afsked.^
Åh, ingenting just -- --
Hur kan man tveka i valet mellan Paris och -- ^med svårighet^ -- Kråkvinkel; heter det icke så?
^Ser ut.^
-- Ni tycker att jag är lättsinnig -- icke sant?
Nej -- -- men det käns som om er verld inte vore min.
Walldén -- monsieur Alland.
Du har ju varit borta länge -- --
Jag fick se ett bröllop -- ett fint bröllop -- i Madeleine-kyrkan -- -- och så glömde jag --
Var inte ledsen, fröken! ^Småleende.^
Nu hoppas jag snart få se er riktigt rask och kry. ^Tar hennes hand, håller den ett ögonblick i sin och ser på den.^
En sådan vacker hand ni har -- kraftlös, blodlös, men så fint modellerad. ^Lyfter den upp och kysser den.^
^Härmar hennes rörelse med handen.^
Åh -- jo -- -- men -- --
Jag kysser alltid på hand -- -- när handen är vacker.
Farväl, fröken! ^Går mot dörren.
Han gör en lätt bugning och går hastigt förbi henne ut.^
Hvad -- -- hur är det fatt -- -- har något händt?
Jag blef bara så rädd -- -- Jag trodde herr Alland var gången -- och så stod han alldeles innanför dörren.
^Med ett försök att skratta.
^Häftigt till Lilly.^
Viggo, Viggo! -- -- Jag vill inte veta af, att du springer så der!
Du har ju sjelf sagt -- --
Du är så häftig -- --
^Till Lilly.^
Nå -- har du fått säga farväl till honom?
Jag hyr den på en månad -- -- två månader -- -- ett kvartal, om så nödvändigt skall vara -- --
^Till värdinnan.^
Den nya hyresgästen väntar på svar, och han räknar mig pengarne på bordet, mademoiselle -- -- pengarne på bordet.
Om ni låter mig få allt som jag vill, och -- --
^Nickar.^ Ni sätter nog värde på, att inte ha med något vanligt dumhufvud att göra, mademoiselle?
Ja -- ja -- --
Jag skall skrifva kvittensen och så gå efter ett timbre. -- -- Ja, så är det möblerna, de möblerna som mademoiselles bror hyrt.
Ni kan få allt efter er egen smak, mademoiselle. ^Går.^
Nu äro de här igen -- fröknarna -- -- hon, målarinnan häruppe och hennes syster.
Jag står alltid på ert bästa, mademoiselle -- släpper aldrig in någon utan att först ha sagt, att ni inte är hemma.
Ja, jag vet -- -- --
Jag gör det af pur vänskap -- det vet Gud i himmelen -- af pur vänskap för er, mademoiselle, och den vackre monsieur -- -- -- -- Ja, ja, blif inte ond, man har ju också varit ung en gång, fast det inte syns längre -- -- men jag mins hur det var i alla fall! ^Springer ut.^
^Räcker
Louise ett öppet bref.^ Läs!
Du har ju kontanter -- behöfver bara skrifva till bankmenniskan derhemma -- ^Klappar i händerna.^ -- Åh, hvad jag är glad!
Lefvas, ja! -- -- Louise har ju dragit sig tillbaka från oss alla -- --
Din dörr är alltid stängd för dina vänner numera -- -- ^Studsar då hon får syn på Allands porträtt.^
Jag är ju ofta på teatern -- -- och så har jag mina franska lektioner.
Åh -- fy. ^Går till fönstret, tar fram brefvet och fördjupar sig i dess innehåll.^
^Då Louise ingenting svarar.^ Nå, ta inte illa upp, ungen min -- -- Jag är ju van att vara allas förmyndare.
^Ser sig om efter Lilly.^
Det var bara det, jag skulle tala om för Louise, att han fått förläggare till sina noveller och hoppas kunna bli fast korrespondent här och -- -- --
Han lofvade hjelpa till med uppköp och sådant -- ^till Louise^ -- för vi ska' ju ha en liten stipendiejunta, gu'bevars.
Tack -- -- Jag vet inte säkert, om jag kan -- --
-- -- för det är så otrefligt att vara ensam med en karl, som bara sitter och glor.
^Nickar till Louise och går.^
Du ser så förstörd ut, så blek -- -- och så förplågad.
Du har gråtit -- ja, det tjenar till ingenting, att du söker dölja det.
På sista tiden har det för resten varit mycket sällan -- -- Jag är ju inte ofta hemma -- -- --
I att ljuga. -- ^Tystnad.^
Och som du magrat! -- -- Jag känner till det der!
Jag vet, att det är ogrannlaga, men jag bryr mig strunt om det. -- -- Alland är en bödel!
Jag tål inte att du talar illa om -- --
Du blir ond -- -- det bevisar, att min varning inte var öfverflödig.
^Beherskar sig.^
Men han nämner inga namn. -- -- Och han förgyller -- kom ihåg att han förgyller -- -- ^sakta^ -- framför allt sig sjelf!
Åh -- nej -- -- men -- --
Du mins inte ens, att jag för fem minuter se'n högtidligen inviterade dig.
Jo, jo -- visst mins jag -- -- men jag vet inte -- --
Åh -- fy!
Ja, ja -- kanske -- -- en liten stund -- --
Tack! ^Fixerar henne.^
Han har inte varit här på en hel evighet -- och -- --
Du får inte bli ond, Erna, men -- -- lemna mig nu, så är du snäll.
Jag skall inte genera! ^Går.^
Nej -- -- Men jag kommer för att träffa er.
Hvad gör det, om jag kommer eller blir borta -- --
Är jag inte så likgiltig emot alla mina gamla bekanta -- --
Nu är jag ju här och -- -- ser man på!
Nej -- -- ja -- ^skrattar^ -- jo.
^Tar några rosor från vasen på bordet och fäster dem vid hennes axel.^
Inte fåfäng, men -- -- -- ja ni tycker ju om dem, som äro vackra.
^Lägger armen kring hennes skuldror och för henne fram till en spegel.^
Ser ni det! -- -- Sätt er nu der och låt mig vara er kammarjungfru.
^Hon sätter sig på stolen framför spegeln och han löser upp hennes hår.^
Så här skall det sättas upp -- -- och så här -- -- och så här!
^Han böjer henne tillbaka och kysser henne.^
Ni är inte heller skygg för mig nu längre -- -- som ni var den första tiden.
Det är ju det enda möjliga -- och ändå är jag rädd för att säga det -- ^småleende^ -- det låter så underligt -- till er.
Det vet du icke -- förr än du står tomhändt.
Jag trodde nyss -- -- nu vet jag inte hvad jag skall tro -- --
^Han böjer sig fram emot henne och fångar hennes blick.^ Hvad ser du?
Ah -- det är -- --
Det är frihet -- lycka -- lif -- -- åt dig, som aldrig lefvat.
Nå -- ja, följ din natur!
^Han går tigande af och an på golfvet.^
Nej, men jag rår inte för -- -- det är som om något i min natur uppreste sig mot -- --
Jag kan inte förklara det -- -- det är -- -- jag menar: att tala om kärlek och inte ge den för lifvet -- -- hu!
Det behöfdes inga eder -- uppsåtet -- den redliga viljan vore nog.
Jag har det starkaste uppsåt att lefva, den redligaste vilja att klänga mig fast till lifvet -- -- -- men jag förmår icke lägga en sekund till dess längd.
Så säga ni kvinnor alltid -- -- Nå -- det är möjligt, att så är.
Låt oss tala om något annat -- -- låt allt vara som förr.
^Tar sin hatt.^
Se hur förkonstlingen klämmer sina händer kring naturens strupe, för att förkväfva den! -- -- Jag bara ser på; jag skall icke röra ett finger.
Tala till mig som förr -- säg någonting.
^Då Louise icke svarar, fortsätter han i konversationston^
Vi äro två främmande menniskor -- som ni sjelf vill.
Åh -- --
Ryktet vet nemligen berätta, att jag aldrig förskönar mina offer --
Det fins nog tillräckligt af den sortens bildhuggare, som försköna -- -- och de äro visst billigare.
-- Hon som jag håller på med nu, har ett af dessa ansigten, som äro så svåra att fängsla i bild just derför, att charmen ligger i uttrycket, i skiftningarne, i det spelande lifvet mer än i dragen.
Hon är oregelbundet, själfullt vacker; när man talar med henne, känner man den der dallringen i nervsystemet, den der underliga, hemlighetsfulla dragningen, som vissa kvinnor äga -- -- och veta af att de äga.
Jag är, som ni kanske vet, mycket emottaglig för intryck, och alla mina blidare känslor samla sig oftast i hvad vi fransmän kalla tendresse.
Hans smak måtte gå i en annan genre -- -- För resten fängslar skönheten ju icke evigt -- --
Hon är en själsaristokrat och hon är stolt -- verldsdam i hvarje fiber af sin vackra kropp.
Hon leker med dem som med hundvalpar -- kastar bort dem, eller tillrättavisar dem, när de trötta henne.
Hon är fullkomligt fördomsfri, men hon älskar ingen af dem -- --
-- -- och hon längtar efter någon att älska, ty hennes lif är så fattigt midt i öfverflödet.
En vecka knappt -- men det är som hade vi varit tillsammans åratal redan. -- -- Så blek ni är!
Detta fullkomligt klara och medvetna, detta på en gång fria och kyliga -- kyska -- -- Hon har själs- och börds-adelns hela prestige.
Bara att se hur hon klär sig -- ah! -- -- Jag tycker nu en gång om, att en dam klär sig väl.
Ni mår fortfarande väl -- icke sant?
^Då hon ingenting svarar, reser han sig upp, ser henne leende in i ansigtet och säger i förändrad ton^ Kära!
^Lyfter upp hennes hand och kysser den.^
Ah -- -- ni tror mig visst vara mycket naiv och dum -- -- derför att jag inte lefvat i stora verlden som ni -- -- men ni misstar er!
I så fall har ni glömt att draga åt den -- --
För mig har det varit intressant att studera verldsmannen, den ryktbare konstnären och -- kvinnoeröfraren -- -- Men ni?
Hvad har ni haft för motiv till -- --
-- Åh, fy, fy! ^Vänder sig bort med ett uttryck af leda.^
^Stannar framför henne.^
Ja, ja -- -- Men hvarför kunde ni icke låta det utveckla sig som det ville, detta som fans mellan oss två.
Ja, hvarför, hvarför -- --
Då vaknar er reflexionssjuka: »hvarför? hvarför?» Hvilken småaktig misstänksamhet!
Jag var så förplågad -- jag -- jag förstår mig inte sjelf -- --
^Berör hennes ansigte lätt med sin hand.^
Om ni kände de förhållanden under hvilka jag vuxit upp, skulle ni kanske förstå mig -- -- och förlåta.
Lifvet har varit hårdt emot er -- det har gjort er misstänksam och bitter.
^Tystnad; han går omkring i rummet.^
Det var sjelfförsvar; ni kände det, som om jag skulle komma att vålla er smärta -- och er natur reagerade.
Jag tror det -- Jag var rädd, att ni skulle komma att gripa för djupt in i mitt lif.
^Ser på klockan.^
Bed mig aldrig begå en taktlöshet emot en dam. -- -- Då svarar jag nej.
Vill ni inte komma igen -- -- efter séancen?
^Raljant.
Jag binder mig aldrig -- som ni vet -- --
Au revoir! -- Kanske à bientôt! ^Går.^
»Mademoiselle är inte hemma!» -- »Jo, det är hon!» -- »När jag säger er, att hon inte är hemma!» -- »Seså -- bråka nu inte, gamla rifjern!»
Jag ska' aldrig genera.
Jag ska' släppa hela verlden in! ^Med hatfulla ögonkast till Erna; mumlar^ Men vänta mig, du! ^Går.^
Tack. ^Går fram emot Louise och stannar framför henne.^
Men jag förstår inte hvarför -- -- Du känner honom ju inte och -- --
Du nämde, att han talat med dig om en målarinna, som -- --
Ja -- ja --
Derför att jag håller af dig -- -- derför att -- -- du är för god att bli som jag.
Jag vet alltsammans -- allt -- allt --
Du känner det kanske genom hans framställning, men -- -- den är så olik den nakna verkligheten.
Han hypnotiserar en, tills man ser med hans ögon och -- -- ^Tvingar sig att tala lugnt.^
Han har berättat dig, att de tröttnat på hvarandra -- han och hon?
Han hade tröttnat -- inte jag.
Han låter glimta fram så många drag af äkta känsla och själens finhet, att man till sist -- trots allt -- går och invaggar sig i drömmar.
Det fins ingenting mellan oss -- ingenting.
Jag vet, att min längtan efter att se honom -- bara se honom och höra honom tala -- då skulle bli mig öfvermäktig.
Du tror dig stark -- -- för det du kanske stått emot en enda gång!
Det skall komma igen -- frestande -- lockande.
Och till sist skall han tvinga bekännelsen fram -- -- med tortyr, om det behöfs.
Antingen af fri vilja eller också icke. -- -- -- Låt oss tala om något annat -- -- --
Jag vet icke hur det kommer sig, men arbetet föder hos mig alltid en så stark längtan efter lycka -- efter kärlek.
Jag blir fullkomligt värnlös -- -- en kvinna kan fånga mig genom att sträcka ut sin hand -- --
-- -- Jag håller på att modellera en furstinnas byst.
-- -- Sådana kvinnor som hon ha en obeskriflig makt öfver mig.
-- -- Jag blir nog hennes offer en dag -- --
Man må rispa honom så att blod kommer fram -- man kan ändå inte hålla honom kvar!
Som du talade om nyss -- det der om henne -- som han höll på att modellera?
Tror du -- tror du också att -- att det var sant -- det der -- --
Tanken på, att en annan skulle få de smekningar, han nyss gett mig -- den tanken brände mig som eld.
Och jag visste, att han talade sant, att jag måste välja -- -- att jag antingen måste bli helt och hållet hans, eller också uppge honom helt och hållet.
Det var den skönaste tiden i mitt lif. ^Några sekunders tystnad; så rycker hon sig lös.^
Smekningar ger han nog -- mer än nog -- men intet af den trygga tillgifvenhet, man törstar efter!
Jag har aldrig sett dig så vacker som nyss -- den enda sekunden.
Ja -- jag -- -- jag har kanske -- låtit vårt umgänge på tu man hand -- fortgå -- alltför länge -- alltför fritt -- Jag har varit svag -- jag hade bordt tillbakavisa -- -- -- ^slår öfver i en annan tankegång^ -- Han har nog rätt -- -- välja -- Detta är inte hållbart längre.
Jag har aldrig förr än nu vetat, hvad frestelse är -- -- -- Om han nu kommer -- --?
Jag bad honom komma hit igen i kväll -- --
Det tror jag -- --
Jag tror -- ibland -- att han håller af mig -- mer än andra.
Om han -- -- om han nu bad mig -- -- bli sin hustru!
Och så är man ensam -- ensam -- --
Du är svagare än jag -- -- och -- jag vet hvad jag led.
-- Det var som om kropp och själ skulle slitas i sär.
Det der tål ingen man vid -- och minst han.
I Luxembourg hänger mitt sjelfporträtt i salen nästintill hans egen marmordröm. -- Hatet ammade kraft och arbetsduglighet.
Gräf dig ner i din vrå derhemma -- och glöm.
Kanske fins det räddning deruppe, der solen lyser, skogen står grön och vinden blåser kallt från hafvet -- --
Jag trodde knappast att -- --
Derför att -- -- ^Ser hän till Erna, som vikit ett par steg tillbaka, då Alland gick emot dem och nu står stilla med venstra handen mot bröstet, stirrande på hans ansigte.^
Jag vet inte, om fröken Walldén känner mig -- i alla händelser försmår hon alltid min helsning, när jag någon gång har det nöjet att möta henne på gatan -- --
Se der en kvinna som förstår att drapera sig -- »i sin värdighets mantel», heter det visst.
^Går fram emot Louise, som står stilla, blek och med nedslagna ögon.^
Det är ingenting -- -- det -- -- går nog öfver -- --
Hvad är det -- Har fröken Walldén spelat donna Elvira?
-- Men se då på mig åtminstone!
^Hon slår upp ögonen.^
Om så vore -- -- hvad skulle ni bry er om det?
Med det insinuerar ni ju, att jag skulle vara rå! -- Hvad är det?
Jag är bara litet melankolisk -- eller sentimental, om ni så vill. -- --
Men hvarför -- -- ^Böjer sig fram emot henne; dämpadt.^
Menar ni -- menar ni verkligen att -- -- att jag kunde bli farlig för er?
Ni vet, att ni är ung, ser ung ut, känner ungt -- -- Men inte som kvinna.
Nej. ^Lägger armarne kring hans hals, sluter ögonen och smyger sitt hufvud in till hans bröst.^
Det är mig emot -- emot min natur, min uppfostran, mina grundsatser.
I det fallet är du åtminstone kvinna. ^Gör sig lös.^
Nå ja -- som ni behagar!
Vi ska' ju skiljas nu, skiljas för alltid.
-- Eller -- -- vill du att jag stannar?
Jag har svårt att förstå det -- din natur är så olik min.
Du är för vek. -- -- Res hem, gift dig med någon bra karl, lef lugnt och stilla, som det passar med din natur och din uppfostran.
Du skall inte stanna här -- -- då kan jag inte skona dig.
Du vet det går oss icke efter förtjenst här i lifvet. -- --
Just derför har jag dess tydligare sett din storhet -- --
Tror du då inte det är sant, som folk säger: att jag kulminerat -- -- att jag gått tillbaka?
Du har djupare botten än jag nånsin vetat af. ^Går fram emot henne, tar hennes hufvud mellan sina händer och kysser henne på pannan.^ Farväl!
Jag undrar om jag skulle kunna bli det -- -- jag menar så der lugnt och stilla, som andra menniskor.
Men den kvinna, jag skulle lefva tillsammans med -- alltid -- måste vara af en oändlig blidhet, just derför, att jag sjelf är så orolig och nervös -- -- ^Han tiger en stund; derefter tillägger han sakta.^
Som vanligt -- -- Ja, det är just det -- --
^Reser sig.^
Tänk -- bara fjorton dagar, som jag varit hemma.
De ha varit som fjorton år. -- -- Det är som om allting skulle somna -- stå stilla och dö -- -- och dammet lägga sig som ett täcke öfver allt.
^Slätar ut den med sitt förkläde.^
^Hemlighetsfullt.^
Klockan var bara sex, men kamrern var redan ute i sin trädgård -- -- och kan hon gissa hvad han gjorde?
Till en riktigt fin blomsterbukett, kantänka -- -- Nog vet en hvar den skulle hän, alltid!
Patron Svensson är inne med alla tre unghästarne -- -- ^Går hän till fönstret.^ Nej, se hur dom vimlar ut!
Nej se, Viggo! ^Viftar med sin näsduk utåt.^
Och lycka på födelsedagen! ^Tar af sin långa reskappa, ställer galoscher och paraply i förstugan, kommer in och stänger dörren.^ Seså!
^Håller hennes hand i sina båda och ser på henne, förvånad.^
Det är alldeles påfallande. -- -- Är det Paris?
Ja, såder -- -- liksom större -- -- liksom mer kvinlig än förr?
Jag trodde, du skulle stanna här nu -- -- Jag blef så glad öfver att se dig -- -- Jag trodde ... ^får tårar i ögonen.^
Jag har köpt direkt biljett ...
^stryker öfver hennes hår.^
^Sätter brickan på bordet, torkar sin hand på förklädet och räcker fram den, nigande.^
Och var så go' nu och ta' en kopp kaffe.
Tack, tack, Botilda! ^Serverar sig.^
Men si fröken -- hon är visst inte riktigt som hon skulle vara -- ^till Louise^ -- Ja, hon får ursäkta att jag säger det rent ut, men sen hon kom hem från det välsignade Pariset, har det va'tt en enda jämmerlighet -- -- -- och derför var det minsann riktigt väl, att herr Viggo kom, för kan inte det muntra upp henne, så vet jag ingenting -- -- --
Efter det är så'nt hastverk?
Ingenting står på -- -- men jag skall till Paris.
Om jag kunde begripa, hvad det kan vara för märkligt med den sta'n!
Jo -- det är det märkliga med den stan, att se'n man en gång sett den, så längtar man alltid dit igen.
Då borde man aldrig ge sej dit! -- -- Ska' herr Viggo inte ha mer kaffe?
Då blir det väl bäst, jag tar ut det igen, så det kan hålla sig varmt. -- -- Jag trodde, dom skulle komma nu i rappet.
Hå, hå -- ja ja.
Man får väl inte dra syndafloden in i rummen. -- -- Sätt paraplyerna tillhopa der i hörnet, Agneta -- -- så der!
Låna mig din näsduk, så får jag torka af bukettpapperet -- -- det är alldeles genomblötadt ...
Fru Knutson och fröken Knutson träda in med blomsterbuketter i händerna.
Och har den äran att gratulera! ^Räcker fram buketten.^
Har den äran att gratulera! ^Räcker också fram buketten.^
^Räcker hand.^
^Går till köksdörren och ger order åt Botilda.^
^Tar plats i soffan.
Knutson sätter sig på en stol vid bordet.^ Nå, herr literatör, som kommer från stora verlden -- hvad nytt?
Här på orten har det varit alldeles förskräckligt -- -- Höt står ute -- -- och Gud vet, när det kommer under tak.
Tack, tack Gerda. Tack Hanna, tack Sofi.
^Serverar.^
Ja, vi voro inne i butiken och hemtade Gerda, och der sa' dom -- --
Åh -- det har jag nu min egen tanke om -- -- känner jag Gerda Svensson rätt -- --
Svensson säger ju sjelf, att hon knappt kände igen mig.
Jag har ingenting sagt -- jag.
Men jag försäkrar herr literatören, att friare -- -- det har Gerda Svensson ingen brist på.
Ja, Louise har ju aldrig hört till de riktigt glada -- --
Nej, vi fjäsa för henne och pyssla om henne på alla vis, men det hjelper inte stort -- -- --
Jag känner en herre, som bestämdt inte begär bättre, än att få pyssla om henne hela lifvet igenom -- --
Fru Knutson och fröken Tornström utbyta menande blickar.
^Skämtsamt välvilligt.^
Vi ska' laga, att det fins en tår till kamrern också, när han kommer.
Han tycker så mycket om kaffe -- ^klappar
Louise på handen^ -- i synnerhet när det serveras af denhär lilla handen.
Och Knutson blir i misshumör, om inte maten står på bordet klockan tolf. ^Reser sig.^ Ja, så är det att vara husmor.
Åh ja, men -- --
^Går fram emot Louise och räcker hand till afsked.^
Hur gammal är det egentligen, du blir i dag -- -- om man får vara så näsvis att fråga?
Det är hög tid! ^Skrattande.^ Farväl, farväl!
Helsa -- -- ^fnittrar.^
Puh! ^Går af och an på golfvet.
Louise har åter slagit sig ned vid fönstret, stirrande ut.^
Jo, det nyttar visst att vara vänlig mot henne! ^Går ut i köket.^
Jag vet det inte sjelf -- -- Jag känner mig så främmande, så hemlös här i mitt hem.
Här har du lefvat omgifven af dina kära -- och nu är du ensam kvar.
Men det är inte bara det -- -- Menniskorna äro ju så vänliga emot mig, men -- -- det är som om jag inte hörde hit -- -- Allt hvad de tala om är mig så likgiltigt, deras intressen synas mig så små -- -- och deras ofinheter plåga mig -- --
Du menar -- --
Jag menar deras sätt att blanda sig i andras intimaste förhållanden -- deras fnittrande, deras klumpiga häntydningar -- -- allt är mig emot.
Om det fins någonting i verlden, som borde vara heligt, så vore det väl det -- --
Det gjorde mig så ondt -- -- det der med fröken Svensson -- --
Hon är den enda af hela sällskapet, som har en smula finkänslighet i behåll -- hon och kamrern -- --
Någonting har inträffat -- -- någonting som -- --
Det pinar mig att tala om det -- --
Jag trodde bara inte -- --
Jag skulle önska, att jag vore af glas, och att du kunde se allt, som rör sig inom mig -- -- allt det der, som jag har så svårt att profanera med ord.
^Böjer sig ned och kysser henne på pannan.^
Jag mins den mycket dunkelt -- -- men jag tror, hon dårades af glansen i trollens verld; och se'n hon en gång sett den, längtade hon alltid dit igen.
Jag är som den jungfrun i sagan -- bländad af glansen i en verld, som icke är min -- -- det stolta, fria lifvet derute ...
Också jag har känt något liknande -- --
Du är en riddare, som stiger ditner och hemtar sin brud -- -- Jag?
-- En skugga, bunden till en annans tillvaro -- -- dömd att fjerran ifrån honom föra en sjelfständig och derför overklig existens -- --
Förstår du inte, att denna känsla måste bryta mig loss från mitt föregående -- -- derför att den strider mot mina grundsatser, min uppfostran -- -- ja, mot sjelfva min naturs egendomligheter -- -- -- Derute ha de friare tyglar -- -- der ger man sin kärlek för stunden -- icke för lifvet.
Jag borde ha stannat hos dig. -- -- Nu efteråt kommer det för mig, hvilken underlig beklämning, som grep mig, då vi skildes -- -- det var en så bestämd aning om, att en olycka hotade dig -- --
Den olyckan hade du inte kunnat afvärja ... och för resten ... är det en olycka att en enda gång i sitt lif ha fått erfara, hvad det är att älska och vara älskad tillbaka?
Du har inte trängt in i mitt förtroende -- tvärtom -- -- du är den enda menniska, som jag kunnat tala med om detta ...
Jag ville så gerna se dig lycklig. -- -- Men jag känner med dina nerver -- -- det är en åratal igenom samlad längtan, som nu slagit ut.
Den har vuxit i lön under alla dessa år -- -- nu, när den blommar, har den så djupa rötter genom hela din varelse, att den aldrig kan ryckas bort.
Bara vissna och dö -- -- men när den vissnar, vissnar du sjelf med den ...
Det är som att stirra ut i mörka natten -- man ser inte en hand för sig.
^Böjer sig fram mot henne.^
Säg mig nu uppriktigt, kära lilla syster -- -- vill du att jag stannar hos dig?
Du har rätt -- här kan ingen menniska råda.
Kanske af glansen kring hans namn -- -- kanske deraf, att hans verld var så främmande för min, att den just derigenom drog mig oemotståndligt till sig ...
Eller -- ^sakta^ -- kanske det var min natur, som tog ut sin rätt ...... att älska en gång.
Är det jag, som lekt och vuxit upp här? -- -- Som trott på Gud och känt mig trygg och stark i medvetandet om mina fasta grundsatser? -- -- Nu ha de alla störtat i grus under mina fötter.
Tag vara på dig sjelf -- -- och tag vara på framtiden!