Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D ä r k o m m o o r d n i n g s - m ä n o c h s t ä l l d e sig f r a m f ö r d ö r r a r n a, m a - k a n d e folket å t s i d a n.
Så inkommo t v å damer, klädda i svart siden, och en gam- m a l herre.
D e t i t t a d e p å tafiorna och åskå- d a r n e b e s k å d a d e d e m o c h s p r u n g o efter dem ur sal i sal.
M e n d ä r v a r m y c k e t få, s o m h ä l s a d e d ä r d e g i n g o f r a m.
N ä r d e g å t t, f r å g a d e j a g e n af o r d n i n g s - m ä n n e n, h v i l k a » die H e r r s c h a f t e n » v o r o.
H a n s å g n e d p å m i g m e d e n blick full af ö m k a n öfver m i n o k u n n i g h e t, d å h a n sva- r a d e » die M a j e s t ä t ».
S å d a n a m ä r k l i g a u p p l e f v a n d e n får m a n v a r a m e d om, n ä r m a n är u t e och reser!
" Jungfrun. "
E t t kvinnligt handelsgeni, skildradt för Idun H af Chieoi on k a l l a d e s » j u n g f r u n » r ä t t o c h s l ä t t, d ä r f ö r a t t h o n själf ville k a l l a s s å, därför a t t h o n aldrig u t b y t t e schaletten m o t en h a t t, därför a t t h o n ansåg, a t t hvarje m ä u n i s k a borde hålla fast vid d e t stånd, h v a r i h o n blifvit f ö d d, o c h s l u t l i g e n d ä r f ö r a t t b l o t t få m ä n n i s k o r till s l u t v i s s t e h v a d h o n e g e n t l i g e n h e t t e, e m e d a n h o n till s i n femtioåra handelsrörelse aldrig begagnat n å g o t t e c k e n till s k y l t.
Se d ä r h v a r f ö r » J u n g f r u n » s t å r h ä r ofvan s o m e t t n o m e n p r o p r i u m o c h m e d cita- tionstecken.
N u till h e n n e s h i s t o r i a!
I sjö- o c h s t a p e l s t a d e n G * * * " * finnes ä n n u v i d e n l i t e n g a t a, ej l å n g t f r å n d e n b o r t - t a g n a Islandspumpen, e t t rödfärgadt tvåvå- n i n g s h u s, till h v i l k e t g e n e r a t i o n e r af d e g e - n o m s ö d r a, v ä s t r a o c h n o r r a t u l l a r n a in- komna landtbefolkningarnas kvinnor under ett hälft å r h u n d r a d e syntes r ä n n a i väg m e d d e n för a l l m o g e n i d e s s a t r a k t e r v ä l k ä n d a, lidande gången.
Där var deras » modemaga- s i n », o c h » j u n g f r u n » f u r n e r a d e i öfre v å - n i n g e n a l l t h v a d s o m h ö r d e till d e r a s » helg- dagsblåsor » och p å senare å r e n äfven deras hvardagskostym.
D e t t a h u s h a d e för öfrigt g a m l a b o n d - traditioner, m e d a n » jungfrun » ä n n u t u l t a d e i d e n lilla t ä p p a n, d ä r för t r e t t i o å r i d a g sedan stodo t v å stadens ädlaste äppleträd, u p p d r a g n a af s t i c k l i n g a r, s o m h u s e t s f ö r s t e ä g a r e, e n k o f f e r d i k a p t e n, h e m f ö r t f r å n Azo- rerna.
D ä r var nämligen en krog i botten- våningen, dit bönderna, som om vintern f o r s l a d e s t o r a t r ä d o c h v ä l d i g a t a l l r ö t t e r till de längre n e d liggande skeppsvarfven, van- ligen körde in p å å t e r v ä g e n m e d sina tom- k ä l k a r och » p u s t a d e » e n s t u n d, h v a r u n d e r d e t n o g h ä n d e, a t t d e iifven v ä r m d e u p p sig m e d n å g r a s u p a r.
I öfre v å n i n g e n b o d d e e n s j ö m a n s h u s t r u vid n a m n Östberg, som sydde fruntimmers- kläder.
H o n förfärdigade Vahlbogummor- n a s » kyrkrockar », som buros åtsittande och v o r o af b l å t t k l ä d e.
D e s s a för d e n t i d e n g a n s k a d y r b a r a p l a g g blefvo s å o m t y c k t a, a t t stor-morarna från g r a n n s o c k n e n Hille äfven k o m m o dit, b e d j a n d e h e n n e göra d e m liknande.
Emellertid h a d e k v a r t e r s m a n n e n v i d En- neska varfvet köpt gården, hvarifrån n u krogen försvann.
Ö s t b e r g s k a n fick l i k v ä l s t a n n a kvar, och s o m h e n n e s rörelse v a r s t a d d i a l l t m e r a flor, s å a t t h o n ej m ä k t a - de e n s a m fullgöra beställningarna, t o g h o n h y r e s v ä r d e n s u n g a v a c k r a d ö t t r a r u p p till sig s o m e l e v e r.
D e n ä l d r e blef gift, m e n d e n y n g r e f o r t s a t t e o c h blef s n a r t l i k a skick- lig s o m sin m ä s t a r i n n a.
Östbergskan var en företagsam kvinna, s o m s n a r t i n s å g, a t t h o n k u n d e g ö r a sig e n d u k t i g förtjänst m e d a t t köpa sybehör och foder i p a r t i.
O c h s e d a n h o n f å t t r e d a p å, h v a r d e s s a k ö p b ä s t k u n d e g ö r a s — hvil- k e n k u n s k a p m i n s a n n s e d a n d e s s i c k e er- b j u d i t n å g r a s v å r i g h e t e r, d å l a n d e t öfver- s v ä m m a t s af p r o f r y t t a r e s o m g r ä s h o p p o r — b ö r j a d e h o n s å s m å n i n g o m äfven s t y r a u t sina kunder m e d a n d r a » Stockholmsnyheter » för k l ä d e b o n a d e n.
M e n t y s t s k u l l e d e t v a r a, t y H a n d e l s b a n k e n v a r d e n t i d e n e n f a s t för- skräckeligen h å r d balk att stångas m o t!
I s y n n e r h e t för k v i n n o r.
D e h a d e i n g a r ä t t i g - h e t e r alls, m y c k e t m i n d r e h a n d e l s r ä t t i g h e t e r.
D e v o r o ej e n s m y n d i g a, o m d e ä n blefve e t t helt sekel g a m l a och händelsevis inte r å k a d e blifva ä n k o r u n d e r t i d e n.
Men att sy kläder kunde ingen mänsklig m a k t n e k a dem; och a t t därvid litet a n n a t » geschäft » f ö r e k o m i d e n n a a f l ä g s n a v r å e n t r a p p a u p p, v a r n o g icke så lätt a t t s n o k a u p p, äfven af d e n t i d e n s a r g a b ö n h a s a r.
Detta insåg den unga Maria Elisabeth M a r t i n e l l — s å l y d d e » j u n g f r u n s » h e l a bor- g e r l i g a n a m n — s n a r t lika b r a s o m d e n klipska Östbergskan.
H o n förstod också a t t g e n o m s i t t trefliga s ä t t o c h v a c k r a a n s i k t e t j u s a till k u n d e r n a i m y c k e t h ö g r e g r a d ä n sin lärarinna, s o m p å senare tiden gick i e n s t ä n d i g f ö r b i t t r i n g öfver m a n n e n, d e n d ä r efter e n l ä n g r e r y m n i n g o f ö r m o d a d t k o m - m i t h e m o c h u t a n k r u s l a g t s i g för a n k a r i h e n n e s bästa r u m m e d sin dagliga lands- r a n s o n af e n k a n n a b r ä n v i n s t å e n d e v i d hufvudgärden.
H a n skulle enligt egen utsago » t a i g e n sig » till n ä s t a r e s a, h v i l k e n d o c k g i c k v ä s t e r u t i s t ä l l e t för å t ö s t e r.
H a n h a m n a d e nämligen i kyrkogården på Väster - l ö t e n efter t r e å r s g r u n d l i g a n k a r s ä t t n i n g.
O m d e t n u k o m af d e v a l d a m a t r o s s å n - g e r b å t s m a n Ö s t b e r g icke s å s ä l l a n l ä t e k a ä n d a u p p till I s l a n d s p u m p e n s m ä r k v ä r d i g a u r n a eller af o m t a n k e för d o t t e r n s f r a m t i d, k a n n u ej n ä r m a r e u t r e d a s; m e n s ä k e r t ä r, a t t Ö s t b e r g s k a n n ö d g a d e s l ä m n a lokalen, d ä r s e d a n » j u n g f r u n » till s i n d ö d blef e n v ä l - dig h ä r s k a r i n n a.
R e d a n f r å n b ö r j a n gick h e n n e allt v ä l i h ä n d e r, b e t r ä f f a n d e själfva h a n d e l n.
Kun- d e r n a s t r ö m m a d e till u r ä n n u a f l ä g s n a r e socknar.
Trots att m a n inte hade några telegrafer och jungfrun aldrig annonserade, fingo d e d o c k n y s o m, a t t d ä r n e r e p å I s - landet fanns en sömmerska, som var ändå styfvare ä n Östbergskan.
Men en vacker dag inträdde hos jung- f r u n e n h e r r e k a r l — figurer, n ä s t a n o k ä n d a då i dessa gårdar a n n a t än vid brandsy- n e r n a.
E n s i r a t l i g l i t e n m a n m e d fina pol i- songer, m e n förskräckligt skarpa ögon.
Alla k ä n d e d e n m a n n e n.
D e t v a r ingen m e r och ingen mindre ä n d e n b e r y k t a d e stadsfiskal K., s o m s e d e r m e r a flyttade till S t o c k h o l m p å g r u n d af s i n a u t o m o r d e n t l i g a f ö r t j ä n s t e r som polisman, hvilket d å egentligen d e n tiden hufvudsakligast bestod i a t t vara hvad m a n kallade en flåbuse.
H a n h ä l s a d e m y c k e t höfligt.
» Hör n u, min söta vän, » började h a n, också m y c k e t artigt, » här håller m a n visst m a r k n a d hvarje dag, mamsell? » H o n blef f ö r s k r ä c k t, m e n ä n n u m e r a för- b i t t r a d öfver h a n s » s ö t a v ä n » o c h » m a m s e l l ».
(Forts.) * U r notisboken.
Två bekanta porträttmålarinnor, fru Hildgard Thorell och fröken Elisabeth AVarling, h a nyligen fullbordat hvar sitt n y a arbete, den förra ett större porträtt af drottningen och den senare ett porträtt af borgmästare von Stocken- ström, hvilket är ämnadt a t t upphängas i magi- stratens sessionsrum i Helsingborgs n y a och ståt- liga rådhus.
Om kvinnorörelsen i Sverige (Le mouve- ment féministe en Suéde) innehåller julihäftet af VEtranger, organe de la société d ' études internatio-
I D U N 2X9 nales, en artikel, författad af Gerda Meyerson, välbekant för Iduns läsekrets.
Artikeln berör kvinnorörelsens uppkomst genom Fredrika Bre- m e r samt den af Ellen ICey i vinter väckta stri- den om kvinnans arbete och uppgift.
dade sig riktigt däråt.
H o n hade inte sytt något sådant sedan det första året hon var gift — soff- kudden, med kvistar af violer och rosenknoppar, i zigzag strödda öfver en ljusblå botten.
H o n tog fram sina gamla mönster, skaffade sig en myckenhet sefirgarn, och under de långa höst- kvällarna sydde hon kuddar och mattor af alla slag till julklappar åt siua barn.
Så vackra dessa yppiga rosor och hvita liljor voro, och h u r väl hon mindes, då hon sydde samma mönster på en matta, som hon i sin ung- doms dagar gaf bort till bröllopsgåfva.
De väckte en hel h ä r af gamla minnen och tankar till lif.
Det var just, n ä r hon höll på med detta arbete, som Gottlieb börjat slå sig u t för henne.
J u s t den där skära blomman hade hon sytt så fel- aktigt, då Gottlieb en kväll suttit och pratat och förvirrat henne, så att hon följande morgon måst sprätta u p p den.
Nå, nu hade hon då sytt den alldeles korrekt.
Och ett lätt småleende lekte ofta öfver de t u n n a läpparne, medan h o n åter genomlefde mången tilldragelse från ungdomen.
De många broderierna fingo inte precis de fram- skjutna platser, som fru Grunder tänkt sig, fast de mottogos med tacksamhet.
Men, då h o n efter jul ånyo tog fram sitt garn och sina sybehör, fick hon så många handräckningar af dotter och svärdotter.
De skaffade h e n n e n y a mönster och gåfvo henne en mängd råd m e d afseende på garn och färger, som n u m e r a voro moderna.
vara tillsammans med alla dessa vänliga och hyggliga människor — ty i sin egen människo- vänlighet hänförde h a n nästan alla till denna kategori.
Såsom alltid, då h a n blef upprymd, ville inte det svenska språket räcka till för ho- nom, utan h a n måste äfven taga till hjälp det språk, som varit hans uttrycksmedel i ungdomens; *; mera emfatiska dagar.
Gubben pratade med unga och gamla, och alla tjqde ett vänligt leende och några m u n t r a ord för denna gamla hederliga själ, som ovillkorligen meddelade litet af sin egen stämning åt den h a n Djurgårdsteatern, vid hvilken h r Sophus Neumann nu afslutat sitt intressanta gästspel, gaf i onsdags talade med.
Slutligen kunde h a n inte motstå för första gången » Spökhotellet » af Georges Fey- att taga del i ungdomens dans, utan uppsökte deau, Paris ' populäraste farsförfattare.
Angående sin gumma och drog h e n n e in i den pågående stycket och dess utförande å denna scen få vi valsen.
n ä m n a vidare i nästa nummer.
Stycket h a r öf- Bortsåg m a n från herr Grunders tunga corpus verallt, hvar det uppförts, vunnit den mest af- och hans hustrus arbetsböjda skuldror, då paret gjorda framgång.
Hnfvudrollen innehafves h ä r — m e d lätta trippande danssteg och små sirliga af h r Eliasson.
Bland de öfriga uppträdande må nignmgar — i sakta svängningar framgled genom nämnas fröknarna Rustan och Borgström samt salen, utgjorde de gamla ingen ofördelaktig kon- h r r V. Lundberg och Laven m. fl.
trast mot den hastigt flängande ungdomen.
Så hade unge Gottlieb Grunder dansat med sin unga Minna i » das grosse Vaterland » för ett Arenateatern uppförde i går för första gången fyrtiotal år sedan.
Det låg ett slags reminiscens utstyrsel stycket » På hafvets botten ».
Äfven här- af ungdomssvärmeriet i det höfviskt varsamma till få vi återkomma i nästa nummer.
sätt, hvarpå h a n n u förde sin Minna i dansen.
Men h a n s lungor ville inte tillåta honom den; — * uthållighet, h a n i ungdomens dagar visat i dan- sen.
H a n stannade i närheten af sin son, som — helt chokerad af det sätt, hvarpå hans för- äldrar drogo uppmärksamheten på sig — tillika med sin hustru dragit sig u n d a n i ett hörn af rummet.
» Nå, skall inte du nu u p p och dansa med din Emma, liksom jag dansat med mutter? » frågade Berättelse för I d u n gubben helt andfådd.
» Jag h a r verkligen lämnat dansen bakom mig af Vera Vinge.
för längesedan, » svarade sonen med värdighet.
Det unga paret hade intet a n n a t att göra än » God afton, Felix!
Det är j u flere dagar sedan att svälja sin förlägenhet och nöja sig med sin jag sist såg dig.
J a g var visserligen uppe hös tro, att de, i sitt ängsliga aktgifvande på etikett ditt ett slag i går, m e n det var skoltid, så jag och god ton, gjorde bättre figur än det gamla träffade endast E m m a och barnen.
Lilla Rosa paret i sin okonstlade giädtighet och naturliga otvungna ledighet.
var riktigt söt och vänlig mot farfar. » Vid supén — sedan den högtidliga skålen för Någon klappade herr Grunder på axeln; det silfverbrudparet var drucken — nådde stämnin- var värden.
» Det ä r riktigt roligt att se er h ä r hos oss i gen sin kulmen, och det ena talet aflöste det afton, h e r r Grunder.
Det är så underligt att andra.
Gubben Grunder blef allt mera lifvad; om af glädje ensamt eller af för mycken väl- n u m e r a se er så sällan. » * » Ja, h e r r Ekegren, det k ä n n s också underligt fägnad, var svårt att afgöra.
Slutligen skred h a n att n u h a slagit sig till ro.
J a g kom som en fram till bordet; h a n ville tydligen hålla tal, h a n olycklig skeppsbruten m a n till detta land, och med.
Sonen blef orolig, då h a n förstod hvad här hafva n u jag och m i n famij funnit lycka och meningen var, och ville träda emellan och söka välstånd.
J a g känner också en djup tacksamhet aflecla gubbens tankar därifrån; m e n h a n h a n n inte mot det samhälle och den familj, som upptagit utföra sin afsikt, innan denne energiskt slog på mig; m o t er salig h e r r fader i främsta rummet. » sitt glas.
Adjunkten hade intet annat att göra » Och min far ansåg sig alltid stå i skuld hos än att resigneradt afvakta utgången.
Med sin den aftonen ovanligt starkt tyska er för ert outtröttliga nit och er plikttrohet, herr brytning sade gubben med hög röst: » Jag vill Grunder. » » Er far var också en mycket vänlig m a n.
J a g också föreslå en skål — die Gesundheit aller minns så väl första året vi bodde här.
Vi hade derer, die wir lieben — för alla som vi älska! » inte lätt att få det gå ihop för oss, ty jag hade Gubbens glada stämning smittade sällskapet, i Tyskland en del skulder, som hängde efter.
och m a n drack entusiastiskt den föreslagna Och första julen såg det riktigt bedröfligt u t för skålen.
oss, n ä r Felix — som ju n u är så stor och stark Sonen drog en lättnadens suck öfver att det som trots någon — sjuknade och i många veckor ändå aflupit så pass lyckligt.
I sin ängslan att var så illa däran, att vi knappast trodde, att vi behöfva blygas för fadern, gjorde h a n det aldrig skulle få behålla honom.
Minna höll på att all- klart för sig, om det verkligen fanns någon grun- deles slita ut sig med sjukvård, nattvak och alla dad orsak till denna farhåga.
Hade inte barnens sina andra göromål.
Läkare måste vi ju också enda anledning att blygas för fadern hittills be- anlita.
Och hvarje oförutsedd utgift vållade oss stått i dennes förkärlek till nattrock och tofflor då för tiden stora svårigheter.
J a g var nykommen samt hans egendomliga gammalmodiga snitt på och okänd, ville därför inte bedja om förskott, sina kläder?
för att inte väcka misstroende och möta svårig- Herrskapet Grunder var bland de sista gästerna heter i min nya ställning.
Men h u r det var, hade som aliägsnade sig.
Gubbens u p p r y m d h e t och grosshandlaren väl fått veta, att vi hade det be- glada lynne fortsatte på hemvägen, då han, med kymmersamt, och en vacker dag erbjöd h a n mig sin gumma under armen, dryftade dagens hän- själf förskott, Och till julen skickade er fru mor delser.
Men, enerverad som sonen varit hela oss en hel del matvaror samt kläder till b a r n e n; kvällen, lyckades fadern inte meddela honom och det var en stor hjälp för oss på den tiden, något af sin egen glada stämning, och adjunkten det kan ni vara öfvertygad om. » började k ä n n a sig något lättare om hjärtat, först Adjunkten skrufvade besvärad på sig.
Fadern sedan h a n sett föräldrarne försvinna genom por- fortsatte dock lika ogeneradt a t t tala om sina ten till deras bostad.
minnen och erfarenheter, medan sonen då och då — med sin själfsäkra ton — sökte förbättra ett och annat af faderns yttranden, hvilket denne De gamle Grunders lefde sitt lif i stilla belå- var alltför upplifvad och förtroendefull för att tenhet, ro och trefnad.
ens lägga märke till.
För fru Grunder hade öfvergängen från strängt Grosshandlare Ekegren kastade en flyktig, hälft arbete till stillhet och hvila inte varit så s n a r p; ironisk blick på adjunkten, där h a n stod bred- den hade skett småningom.
Dessutom hade h o n vid sin gamle öppenhjärtige fader, djupt med- sitt lilla hushåll, som fortfarande höll h e n n e i veten — som det tycktes — om sin öfverlägsen- en verksamhet, hvilken hon för ingen del skulle velat afstå ifrån.
Men trots sina tyska begrepp h e t och sin större världserfarenhet.
Gubben Grunder var inte ofta ute på festlig- om allt hvad en husmor borde beställa i sitt h u s, heter; m e n n ä r det inträffade, deltog h a n » con fick hon ändå ett stort öfverskott af tid både amore ».
Och denna kväll var h a n riktigt i sitt förmiddag, eftermiddag och de långa vinterkväl- esse; ännu inte van vid förändringen i sitt eget larna, och då kunde h o n syssla med handarbete.
lif, värmd af dagens betydelse och af nöjet att Nu skulle h o n få tid att sy tapisseri — h o n fröj- 3 ro.
Nå, de voro mycket snälla, som så intresserade sig för hennes arbete.
Men, h u r som helst, h o n fann det på långt när inte så roligt att sy dessa moderna mönster, med ornamenter och stiliserade blommor, som de gamla välkända blommorna med de glada och leende färgerna efter fritt val.
Och inom kort tog hon till sin stickstrumpa igen.
Hennes strumpor voro af bästa beskaffenhet och senterades alltid af barn och barnbarn.
Och strumpstickorna flögo mellan hennes flitiga fingrar lika oförtröttadt som i forna dagar.
Gubben promenerade i sin nattrock med sin oskiljaktiga långa pipa; läste sina tidningar och drack regelbundet sin sejdel om aftnarna.
Då och då tog h a n sig en promenad i det fria.
Mutter var alldeles omöjlig att få med.
Att gå u t bara för att h ä m t a frisk luft var något h o n inte förstod sig på — ett sådant ödande med tiden kunde då alldeles inte falla henne in.
H o n var sin gubbe följaktig, endast då bon hade några uppköp att göra, eller då de gingo för att hälsa på sina barn.
H e r r Grunder kände sig egentligen mera hem- mastadd hos barnen än hans hustru.
H o n mot- tog d e m helst i sitt eget lilla h e m.
Då kunde hon känna liksom en reminiscens af förtrolighe- ten från deras barndomsdagar.
Men i deras egna hem k o m genast fläkten af något främmande störande emellan.
Barnen lefde i en annan värld, med andra intressen, annan blick på lifvet, med parvenyens böjelse för prål och ömtålighet om sin ställning, litet dryga och kälkborgerliga som de i grunden voro.
Men de voro ömma och vän- liga mot föräldrarna på sitt sätt, om också deras egna omsorger och intressen något aflägsnat dem från dessa.
Dottern hade knappt vuxit u p p, innan hennes blonda milda utseende slagit an på patron Lund- gren, ägaren af en rätt ansenlig egendom en kvarts mil från staden.
Föräldrarna kunde blott känna sig stolta och nöjda öfver det fördelaktiga parti, som erbjöds henne.
Outvecklad, som hon var, och af en ljum passiv natur, hade hon snart helt och hållet gått u p p i sin mans familj och omsorgerna om sitt h u s.
H o n var visserligen alltid vänlig och kärleksfull mot föräldrarne; m e n hon räckte så litet till för dem, och det föll henne heller aldrig in, att hon möjligen borde försöka att göra det mera.
Sonen sågo de oftare.
Hederlig, godhjärtad och välmenande, höll h a n uppriktigt af sina för äldrar.
Men h a n hade sitt h e m och sina göro- mål, som upptogo honom.
Och emellanåt kunde han, i sin inskränkthet, låta sin högfärd och öm- tålighet om sin ställning löpa af med hans bättre jag.
Öppen, omisstänksam och barnsligt förtroende- full, hade fadern inte minsta förnimmelse af den förlägenhet, hvaruti h a n ofta försatte sin son.
Och h a n kunde sällan motstå att, under sina promenader, på ett litet slag kvista in till denne för att se om lille Karl och lilla Rosa.
När fadern en gång — vid ett tillfälle, då so- nen hade visit af en f. d. universitetskamrat, som n u gjort sig ryktbar och berömd, och för hvilken adjunkten gärna ville framstå från sin mest imposanta sida — genom sitt okonstlade småprat och sina förtroliga meddelanden hållit
IDUN 240 sin h e r r sons fåfänga liksom på sträckbänk, kunde denne (irriterad, som h a n härigenom blifvit), se- dan gästen aflägsnat sig, inte låta bli a t t gifva sin otålighet luft och framkomma ined några vinkar, som voro alltför tydliga för a t t gubben skulle k u n n a undgå a t t förstå dem.
Gubben brusade u p p: » Alla veta, att jag är en enkel m a n, och a t t det är mitt arbete, som satt mig i stånd a t t ge mina barn en bättre upp- fostran ä n jag själf erhållit.
Det skäms jag inte föi ', och gör du det, bevisar detta a t t d u är en- faldig.
otacksam. » Gubben sade intet mer.
H a n s ärliga, trovärdiga barnaögon fingo ett fuktigt skimmer.
H a n vände ryggen till sin h e r r son och gick m e d värdighet u t u r rummet.
Då h a n kommit hem, sjöd dock h a r m e n öfver.
Han slog näfven i bordet och sade: » Fastän h a n är m i n son och en lärd man, så är h a n i alla fall en dumbom och därtill otacksam. » Fru Grunder var u t e i sitt kök och styrde med middagen.
När h o n k o m in, hade gubben lugnat sig, och h a n berättade aldrig för h e n n e sin sam- mandrabbning m e d sonen.
Under den närmaste tiden blefvo de gamle föremål för täta uppmärksamhetsgärder från de ungas sida.
Ä n kanske d e t kunde roa far och mor a t t följa m e d u t och åka; än skulle de nöd- vändigt hafva med af den salta laxen, som adjunk- ten just tagit h e m.
Gubben var inte långsint, och snart återtog h a n sina täta besök och hade sin lust i sina små barnbarn.
Mellan farfar och de s m å rådde också d e t bästa förhållande.
Lilla Kosa skrek af glädje, då h o n fick gunga p å farfars a r m och rida ranka p å hans k n ä eller leka titt-ut m e d honom.
Den lille sonsonen tj^cktes också finna sin farfar särdeles roande och angenäm a t t un- derhålla sig med.
Farfar var ej heller den som inte i rikt m å t t återgäldade deras kärlek.
Ro- sas ömma omfamningar kommo hans hjärta a t t smälta, och h a n betraktade med stolthet och för- tjusning unga h e r r Karl, som — i motsats till sin nappa — tycktes k ä n n a sig fullt hemmastadd och trygg under alla förhållanden och fullkomligt kommen p å sin rätta plats i lifvet.
H e r r Grunder fick inte länge njuta af sin sorg- fria ålderdom.
Fram p å våren började h a n då och då lägga sin pipa.
H a n blef mindre språk- sam, och ögonen mattades.
Snart kunde h a n inte göra rättvisa vare sig å t lefverkorfven eller åt inånga andra anrättningar, som h a n annars tyckt, att hans Minna lagat så förträffligt.
H a n v a r inte frisk, det var tydligt.
F r u Grun- der och barnen voro oroliga och ville förmå ho- nom a t t rådfråga läkare; m e n det satt h å r d t om, innan de kunde öfvertala honom därtill.
Inom kort blef det klart, a t t h a n b a r p å ett svårt inre lidande.
H a n hade inte — m e d sin kroppskonstitution och efter sitt förra rörliga lif — tålt vid detta stillasittande, overksamma lef- nadssätt.
H a n s hvila efter arbetsdagen blef inte lång.
Efter några månaders lidande låg h a n på bår.
H a n s hustrus trofasta h a n d hade redt hans sista hvilobädd.
H e n n e s sorg hade inte gifvit sig häftig luft, utan h o n hade tyst gått omkring och ordnat och ställt som vanligt.