Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
e l e m e n t a r s k o l a n, e g e n t l i g e n e j är a f s e d d f ö r d e m, s o m ä r o » till studier o b e k v ä m a », s o m d e t heter, f a s t ä n d e n, i s a k n a d af b o t t e n s k o l a till f ö r - v ä r f v a n d e af n å g o n a l l m ä n b i l d n i n g, m å s t e i n t a g a b å d e till s t u d i e r b e k v ä m a o c h o b e - k v ä m a, d e l s o c k att s k o l a n i c k e k a n r ä t t a s i g efter i n d i v i d e n, u t a n i n d i v i d e n m å s t e r ä t t a s i g efter s k o l a n.
D e t t a är n o g e t t h å r d t tal, m e n s k o l a n m å s t e j u h a f v a r u m f ö r alla o c h k a n e j ställa s i n a f o r d r i n g a r så, att d e b e g å f v a d e m å s t e hållas t i l l b a k a f ö r d e o b e g å f v a d e s skull.
H v a r j e lärare, s o m är i n t r e s s e r a d af s i n a l ä r j u n g a r, m å s t e n ö d v ä n d i g t s e, att d e t s o m f ö r d e t e n a bar- n e t g å r lätt, e r b j u d e r f ö r d e t a n d r a s t o r a s v å r i g h e t e r, att d e t e n a b l i r ö f v e r a n s t r ä n g d t, d e t a n d r a i c k e.
O m o c k s å åt s k o l a n o c h d e s s undervisningsplan icke kan skänkas obetin- gadt gillande, måste å andra sidan tagas i beräkning de oerhörda svårigheter, s o m ställa s i g i v ä g e n, n ä r e n s å d a n n å g o t så när allmängiltig plan skall u p p g ö r a s.
K a n m a n således icke fritaga skolan för en viss andel i öfveransträngningen, k a n m a n ä n n u m i n d r e f r i t a g a h e m m e n därifrån.
D e t m å s t e m e d g i f v a s, att s k o l a n h a r r ä t t att f o r d r a d e t h e m m e t till h e n n e s ä n d e r friska barn, m e d s u n d a nerver o c h m e d t i l l b ö r l i g a k r a f t e r f ö r s k o l a r b e t e t.
D e t t a är a l l d e l e s i c k e o b i l l i g t b e g ä r d t.
S k o l a r b e t e t är b e r ä k n a d t efter d e n n a g r u n d.
D e t är i c k e m e n i n g e n, att b o r t k l e m a d e b a r n m e d öfver- retade nerver, ensidigt utvecklade, bråd- m o g n a i fråga o m n ö j e n o c h l y x, utan t i l l s t y m m e l s e till k a r a k t ä r, u t a n n å g o n g r u n d att b y g g a p å, s k o l a k o m m a d i t.
D e t är m e n i n g e n att d i t s k o l a k o m m a friska, rätt- sinniga, barnsliga barn, m e d någorlunda uppöfvadt minne och någorlunda utvecklad fattningsgåfva.
O c h u n d e r skoltiden skall b a r n e t s l e f n a d s s ä t t o r d n a s så, att d e n öfver- ansträngning, s o m ej kan förebyggas, göres så litet s k a d l i g s o m m ö j l i g t.
F o r d r a r för- ä l d r a r n e s s o c i a l a s t ä l l n i n g ett m e r a flitigt o c h storartadt d e l t a g a n d e i sällskapslifvet, måste så o r d n a s, a t t b a r n e n s m å l t i d e r o c h softider ej lida däraf — b a r n e n m å s t e så att s ä g a h a f v a sitt h u s h å l l f ö r s i g.
Detta bör k u n n a vara regel äfven i enklare h e m; i n g e n t i n g h i n d r a r att b a r n e n i n t a g a s i n a m å l t i d e r f ö r s i g s j ä l f v a o c h få e n e n k l a r e, mindre sammansatt och mera hälsosam kost än föräldrarnes v a n o r fordra.
Barnen m å a l l r a b ä s t däraf.
D ä r n ä s t m å s t e n o g a v a k a s ö f v e r att bar- n e n få sofva tillräckligt.
E t t b a r n i skol- åldern behöfver minst nio timmars s ö m n; k a n d e t f å t i o, ä l f v a s o f t i m m a r, är d e t så m y c k e t bättre.
Därvid bör ihågkommas, att b a r n e t b e h ö f v e r af d e s s a s o f t i m m a r m i n s t t r e, h e l s t f y r a f ö r e m i d n a t t o c h li- d e r m i n d r e af att s t i g a u p p t i d i g t o m m o r - g o n e n.
D e t är b ä t t r e att b a r n e t g å r t i d i g t till s ä n g s o c h s t i g e r t i d i g t u p p f ö r att d å ä g n a e n s t u n d åt s i n a l ä x o r, ä n att d e t, kämpande m e d sömnen, söker i minnet inpränta något, som under dessa omstän- d i g h e t e r h a r s v å r t att s t a n n a k v a r.
Man k a n i n v ä n d a, att b a r n e t k a n s k e e j h i n n e r m e d s i n a l ä x o r, e j får t i d till l e k o c h r ö - r e l s e i fria l u f t e n, o m d e t s k a l l g å t i d i g t i säng.
M e n h j ä l p e r m a n b a r n e t att för- ståndigt indela sin tid, understödjer det v i d läxläsning o c h hemarbete o c h vakar öfver f ö r d e l n i n g af lek- o c h arbetstimmar, b ö r d e t g å f ö r s i g att n å g o r l u n d a m o t a r b e t a den öfveransträngning, s o m skolarbetet må- hända åstadkommer.
D e t finnes k l e n a, b l o d f a t t i g a b a r n — d e hafva kanske blifvit det g e n o m förvänd v å r d o c h fostran, m e n, lika g o d t, d e äro n u e n g å n g s å d a n a • — o c h d e r a s f y s i s k a f a t t i g d o m å s t a d k o m m e r ett s l a g s a n d l i g fat- tigdom, kallad håglöshet, stundom äfven lättja.
V i s s e r l i g e n saknas ej barn, s o m verkligen äro lata o c h likgiltiga, m e n d e, s o m " af n a t u r e n ä r o d e t, t o r d e v a r a l ä t t räknade.
H o s d e flesta h a r h å g l ö s h e t e n sin g r u n d i kraftlöshet.
I alla fall är d e t a l l t i d af y t t e r s t a v i k t, n ä r e t t b a r n v i s a r s i g l i k g i l t i g t o c h h å g l ö s t, att g e n a s t u n d e r - s ö k a, o m därtill k u n n a finnas f y s i s k a g r u n - der, n o g a eftertänka, o m misstag i fråga o m lefnadssätt m.
blifvit b e g å n g n a, och rätta d e s a m m a.
E n p e r i o d af h v i l a från skolarbete o c h tidens utfyllande m e d andra s y s s e l s ä t t n i n g a r, h e l t e n k e l t o m b y t e af v i - stelseort o c h o m g i f n i n g kan g ö r a d e n slöe, o l u s t i g e s k o l p o j k e n till e n liflig o c h flitig g o s s e.
M e n l å n g t ifrån att u n n a e n s å d a n stackars fysiskt utarmad varelse n ö d i g hvila o c h värd, drifves han, m e d kält o c h b a n n o r k a n h ä n d a, o u p p h ö r l i g t f r a m å t, m e n blir ä n d å » k v a r s i t t a r e » o c h s k a l l så u n d e r f e r i e r n a » l ä s a s u p p » till s a m m a ö m k l i g a t i l l v a r o i n ä s t a k l a s s, o c h så u n d a n f ö r u n d a n, f ö r att k a n s k e till sist b l i k u g g a d i d e n o u n d - vikliga studentexamen.
A t t öfveransträngning förekommer i sko- l a n är t y v ä r r b l o t t alltför s a n t, l i k s o m att den, så länge nuvarande skolregim bibehål- i e s, e j lär k u n n a u n d v i k a s.
M e n öfver- a n s t r ä n g n i n g f ö r e k o m m e r fullt u t l i k a m y c - ket för barnen i m å n g a h e m, o c h denna kan u n d v i k a s — d e t är s k i l n a d e n.
Mathilda Lang / et.
Ö f v e r h i n d e r.
Skiss för Idun af Agathe Lind.
» Jill banan! » — » Till banan! » — det var da- l gens lösen, o c h hela staden strömmade ut till fältet, där kapplöpningen skulle försiggå.
På vägarne myllrade det af människor, gående o c h åkande; eleganta ekipager m e d fyrspann o c h betjänt på kuskbocken, enklare vagnar, hyrku- skar, alla hade samma mål.
Bicyclister, damer o c h herrar, ringde oafbrutet, sökte tränga sig förbi, ville k o m m a först.
Ridande polis o c h sol- dater upprätthöllo ordningen; d a m m e t stod i högan sky, o c h solen brände hett.
Skulle det bli r e g n?
Ute på banan var allt redo, o c h den mängd af blå o c h gula vimplar, s o m på sina stänger flad- drade muntert för vinden, gaf ett festligt ut- seende åt den brokiga taflan.
Där var m y c k e t folk, officerare i olika uniformer, ljusklädda da- mer, ryttare i sina granna tröjor, — det var prakt och färger ute på den gröna ängen.
Ida Hallner tycktes just ej se m y c k e t af allt detta, där h o n satt b r e d v i d sin m o r i deras vagn.
Det låg ett nervöst, oroligt uttryck i hennes an- sikte.
Skulle då aldrig löpningarna börja, så spänningen fick ett slut?
Det var j u icke förl- än i tredje löpningen han skulle rida?
H o n såg på sitt program, — ja, där stod det j u helt tyd- ligt.
Löjtnant v o n Minoff.
Daisy, mbr.
st. 6 år, hbl.
e. Elmern, 77 kg., tr. röd o c h gulran- dig, m.
Ida ryste lätt till.
Måtte det bara gå väl!
Själf var han j u så säker o c h lugn, så van vid framgång o c h seger, att det föll h o n o m visst icke in, att olyckan kunde nå h o n o m.
Olyckan, — hvarför såg h o n spöken midt på ljusa dagen?
Nej, hon ville gå dit ned bland de glada ung- domarne, skämta o c h skratta s o m de o c h glömma sin oro.
Kanske kunde hon äfven få träffa löjt- nant v o n Minoff o c h blifva i tillfälle att ge Daisy några sockerbitar.
Ida hade knappast hunnit ned på sadelplatsen, förrän h o n mötte löjtnant Edelberg och hans unga fru.
» Goddag, fröken Hallner!
Det var då riktig tur att vi träffades!
V a r nu snäll o c h muntra u p p J e n n y litet, ty h o n är vid misshumör i dag. » Fru Jenny var allt utom belåten, det syntes tydligt, o c h innan Ida hann säga något, utbrast hon: » Ja, j a g vet inga odrägligare tillställningar än kapplöpningar!
K a n det vara något nöje att se arma, utmärglade hästar o c h ryttare, s o m på- minna o m humlestörar?
N e j, f y!
» » Men hvarför i all världen har du då rest h i t?
» frågade Ida förvånad.
» Min man ville ha mig m e d o c h förresten — det ar j u tres chic.
I m o r g o n äro vi bjudna på middag till öfverstens, o c h då måste man kunna deltaga i allmänna samtalsämnet.
Nej, se hvad L y d i a är elegant i dag!
Säg, Ida, du k o m m e r naturligtvis på balen i kväll? » » Ja, » svarade Ida litet tankspridd, ty h o n hade fått syn på löjtnant v o n Minoff, s o m stod strax bredvid, tillsammans m e d några andra yngre of- ficerare.
Om h o n ändå kunde få träffa h o n o m!
Jo, nu såg han henne o c h k o m fram o c h häl- sade.
» Kanske j a g får tjänstgöra s o m rådgifvare åt herrskapet, liksom åt kamraterna nyss, » fram- kastade han muntert.
» Tack för tillbudet, m e n vi äro hvarken råd- lösa eller brödlösa, » svarade Jenny.
» Ja, otack är världens lön! » sade löjtnanten skrattande, utan att låta genera sig af fru Edel- bergs mindre vänliga ton.
» H v a d är det för råd du har att gifva? » frå- gade mannen.
» Jo, hvilka hästar ni skola hålla på vid to- talisatorn.
Jag har j u nu sett d e m hvarje dag efter träningen, så jag är ganska inne i förhål- landena.
I första löpningen böra damerna sätta på n:r 2 o c h 10, i andra på 9, 11 o c h 12, samt i tredje på 7 o c h — — » » Nummer 7!
— det är j u ni själf. » » Fröken tycker visst att det är förmätet att våga hysa en så hög tanke o m sig själf, men Daisy är verkligen vid utmärkt g o d kondition för när- varande.
Vill icke herrskapet k o m m a o c h se på henne? » » H u nej, det vill jag visst icke! » svarade fru Jenny.
» K o m m e d mig, Edvard, o c h hälsa på öfverstinnan, — det måste vi göra! » Och h o n drog mannen m e d sig bort.
» Jag vill gärna se på Daisy, » sade Ida litet blygt.
De gingo till inhägnaden, där stallknektarne höllo på att sadla eller motionera sina hästar.
Daisy lät höra en kort, glad gnäggning, då hon såg sin herre, o c h k o m emot h o n o m med fram- sträckt hufvud.
Så fick h o n socker o c h strök belåtet sin fina nos mot Idas arm, utan att be- kymra sig o m den hvita klädningen.
» Ä r h o n icke vacker! » sade löjtnanten.
» I dag skola vi segra igen, Daisy! » H a n klappade henne på den smala, glänsande halsen.
En signalklocka ljöd.
» Se så, nu börjar första löpningen.
D å skall jag följa fröken till vagnen, ty där har fröken bästa utsikten. » När de sedan skiljdes åt, räckte Ida h o n o m sin hand.
» L y c k a till, löjtnant v o n Minoff! » sade h o n en- kelt.
» Tack, fröken! » svarade han och tryckte häf- tigt hennes hand.
» Tack!
A u revoir! » Ida följde icke första o c h andra löpningen m e d något vidare intresse, m e n när signalen ljöd att den tredje skulle börja, då reste h o n sig u p p i vagnen m e d bultande hjärta o c h hvarje nerv spänd af uppmärksamhet.
Nu starta d e!
Där rider han!
Så krökte banan, o c h h o n kunde in- genting se under några ögonblick, men lyssnade i stället på de omkringståendes utrop: » Trean är först, nej, sjuan, — nu tar Lady D o d på dem, — det där hindret tog Minoff bra!
— tian ökar farten — nu får allt Berger passa sig, — m e n hvar är Minoff? » D e sista orden ljödo s o m ett skri för Ida; h o n stödde sig tungt m o t vagnen o c h spanade ifrigt g e n o m kikaren.
H v a r var han?
Då fick h o n se folkmassan rusa m o t en punkt af banan, o c h där syntes något mörkt ligga på marken.
Daisy hade fallit, — hennes ryttare var kanske d ö d!
Utan att säga ett o r d till modern öppnade Ida vagnsdörren o c h sprang ned på sadelplatsen.
H o n såg ingen af sina bekanta, men alla män- niskor talade blott o m olyckshändelsen: » de äro döda båda två, — synd o m karlen, — präktig " häst — — » H u r skulle h o n få veta sanningen?
Då k o m löjtnant Edelberg gående nedifrån platsen för olyckan, o c h Ida rusade fram till h o n o m.
» f l u r är det, löjtnanten?
H v a d har händt? » » Daisy föll v i d ett hinder, » svarade han, » o c h Minoff låg afsvimmad några minuter.
Nu är han vid sans igen o c h tyckes vara oskadad.
Det värsta är att Daisy har brutit sitt ena bakben o c h måste skjutas. » Löjtnant Edelberg lyfte på sin hatt o c h gick vidare, m e n Ida stod kvar, ensam, m e d nedböjdt hufvud.
Glädjen öfver att han var räddad hade nästan öfverväldigat henne ett ögonblick, men n u tänkte h o n blott på Daisy, — att Daisy skulle skjutas.
Den arme v o n Minoff!
Daisy var j u hans stolthet o c h glädje; hur ofta hade han ej talat o m sin häst, o m hennes klokhet o c h tro- het, o m hennes — — Ida spratt till, väckt ur sina tankar, — hvad var det?
— ett skott — ännu ett.
Ä h — h o n förstod, — det var Daisy, — Daisy som skulle d ö!
Staden gaf fest för dagens hjältar, de unga ryttarne.
Stora hotellets festvåning strålade af ljus.
I ett af de mindre rummen hade de yngre damerna trängt sig tillsammans.
De flesta stodo tysta, men några förde en nervös konversation, ofta afbruten af spejande blickar utåt de andra rummen.
Det var oroligt, det var varmt därinne, o c h rodnaden steg på heta kinder.
Ida Hallner stod alldeles ensam i ett hörn af rummet.
Hennes program var blankt, m e n det bekymrade henne icke det minsta.
O m h o n blott hade sluppit att gå på balen, m e n h o n hade j u intet skäl, h o n kunde ej säga till m o d e r n: » Jag vill icke gå för löjtnant v o n Minoffs skull. » H o n hade ingen rätt att tala så, hade ingen rätt att sörja m e d h o n o m.
Om h o n blott visste hvar han var i kväll, o m h o n hade fått trösta ho- nom!
Kavaljererna hade k o m m i t in i rummet, det var sorl, prat o c h skratt rundtomkring.
Ida stör- des i sina funderingar af en herre, s o m k o m fram till henne o c h hälsade: » G o d afton, fröken Hallner! » H o n såg u p p litet förvirrad.
• » G o d afton kapten B e r g c l o u!
Tack för sist. » » H v a r var d e t?
» » På utfärden, minns ni ej d e n?
» » A h då, j o naturligtvis, m e n det var länge- sedan dess.
Jag hoppas, att fröken ej hade allt- för tråkigt! » » Tyckte kaptenen att det såg så ut?
Jag var nästan generad, när jag k o m h e m o c h tänkte på, hur jag hade skämtat o c h pratat.
Det var be- stämdt för mycket! » » Nej, det tror j a g ej, men icke såg fröken så dyster ut som nyss, när jag k o m fram till er.
Jag har stått o c h sett på fröken en stund, m e n ni märkte ingenting, blott stirrade framför er. » » Det var j u ett brott m o t etikettens lagar, » sade Ida småleende.
» H u r så? » » Jo, i sällskapslifvet måste man bära mask, — löjets, — glädjens mask, o c h helst blå glas- ö g o n utanpå den, så man kan dölja ögonen också, — de skvallra så ofta. » » Ni är ledsen i kväll, fröken Ida! » Kaptenens röst var så vänlig, att Ida kände sig riktigt tacksam m o t h o n o m.
I detsamma k o m en ung officer fram till d e m o c h sade lifligt: » Nå, ändtligen finner jag er, fröken Hallner!
V o n Minoff o c h jag ha sökt efter er som efter en knappnål! » » V o n Minoff — löjtnant v o n Minoff, » stam- made Ida, » är han här? » » J a v i s s t!
Tycker fröken att det var något un- derligt?
Jag skall b e o m första valsen! » Löjtnanten tog hennes program o c h skref ett oläsligt namn.
» Tack, fröken!
N u skall jag skicka hit ron Minoff. » Han bugade sig o c h gick, utan att Ida lade märke till det.
Löjtnant v o n Minoff här på ba- len!
H u r kunde han, hur kunde h a n?
Nu såg hon h o n o m komma, men det gick långsamt, han hejdades flere gånger på vägen af damer o c h herrar, s o m hälsade på h o n o m, tryckte hans hand, i det de sade några ord o c h sågo delta- gande ut.
V o n Minoff smålog o c h bugade sig tacksamt.
Hur kunde han?
H u r kunde han?
» G o d afton, fröken Hallner!
Jag tror att ni leker kurra g ö m m a i kväll I » Ida kunde icke svara, utan såg blott på ho- n o m m e d sina stora, allvarliga ögon.
H a n tog hennes program o c h jämförde det m e d sitt.
» Nå, det blir utmärkt, andra polka, o m ni till- låter!
Jag hade hoppats att s o m vanligt få supé o c h kottiljong m e d fröken, men så lade öfver- sten beslag på mig för en ung släktinge.
Lif- vet är en strid, fröken I d a!
M e n hur är det fatt, ni ser så allvarsam u t?
» » Jag trodde verkligen icke, att jag skulle få se er här i afton, » sade hon sakta.
Löjtnanten rodnade o c h rynkade pannan.
» Det där låter nästan s o m en förebråelse!
Mina andra vänner äro i stället glada öfver att de se mig häruppe, frisk o c h färdig, » svarade han litet häftigt.
» L i k s o m icke jag v o r e det också, men, när man har varit i lifsfara, när man har lidit en sådan förlust, så, — så, » — h o n stannade, rädd att säga för mycket.
» H m » — v o n Minoff drog i sin ena mustach, » hm, j a visst var det en förlust att mista hä- sten, m e n icke är det värdt att hänga sig där- för!
Nu får jag skaffa mig en ny. » Jaså, det vara bara det, att skaffa sig en n y!
Ida såg på h o n o m forskande, nästan strängt, o c h det var något kallt, afvisande i tonen, när h o n svarade: » Allt här i världen kan ses på så många olika sätt! » » Mycket sant, fröken, m e n jag tror dock, att ni är ovanligt djupgående! » » Så stöter jag också på grund, » svarade h o n halfhögt.
» H v a d n u!
Håller ni på att gräla på allvar, eller är det bara kärleksgnabb? » frågade fru Edel- berg, i det h o n k o m fram till de båda unga.
» Ingendera delen, » svarade Ida lugnt.
» Nå, det var väl det!
G o d afton, löjtnant v o n Minoff!
Det var roligt att se er här kväll.
Så ohyggligt m e d er vackra häst!
Den d o g väl ge- nast? » » Ja, » svarade han kort » Sköt ni den själf? » » Nej! » » Se, då hade jag rätt!
L y d i a o c h jag dispu- terade nyss o m den saken.
Säg, Ida, har du sett friherrinnan Silfverfelts j u v e l e r?
De äro charmanta!
Sådanda toaletter här i afton, både vackra o c h dyrbara. » Fru Edelberg kastade en mönstrande blick öfver samlingen.
» Men se där borta står L y d i a alldeles ensam! » utbrast h o n.
Snälla löjtnant v o n Minoff, följ m e d mig bort till henne, så h o n får höra af er själf att jag
hade rätt, — annars tror hon det icke.
A d j ö så länge, Ida! » — » H v a d ni ser trött ut, fröken Hallner!
Vill ni icke sitta? » Kapten Bergclou sköt fram en stol till henne.
» Tack så mycket! » » Nu kanske jag kan få be o m en dans, » fort- for kaptenen.
» Det var min mening, då jag först kom fram till er, m e n så blefvo vi af brutna. » » Har ni nu stått tåligt o c h väntat hela tiden? » frågade Ida, i det h o n räckte h o n o m sitt pro- gram.
» Den väntar aldrig för länge, s o m väntar på något godt.
Jag skall b e o m andra vals. » » H v a d det är eget ändå, » sade Ida tankfullt, — det lät nästan s o m o m hon talade för sig själf, — » att några få ord kunna uppenbara för oss " en människas hela karaktär. » » H v a d menar fröken? » frågade kaptenen för- vånad.
» Ah, egentligen ingenting, » svarade h o n lika sakta, » men jag tycker, att jag har fått lära så mycket i kväll. » » Redan! » utbrast kaptenen.
» Ännu ha vi ju bara haft prologen.
Nu först börjar balen! » Musiken hade spelat upp, o c h valsmelodien trängde smekande, lockande in i rummet.
» Ja, nu börjar föreställningen, » sade Ida m e d ett sorgset leende.
» Ridån går u p p!
Skratta pa- jazzo, skratta! » * Lervik i augusti 96.
Söta M n i!
/ e r v i k?
J a g s e r i a n d a n o m, h u r u d u ser u t s o m ett l e f v a n d e f r å g e t e c k e n, h u r u d u rifver i b l a n d dina d a m m i g a o c h urblekta s k o l k u n s k a p e r o c h till sist g å r o c h slår u p p Nordisk familjebok, bokstafven L.
Nej, g ö r d i g i n t e så m y c k e t b e s v ä r, j a g skall g e n a s t t a l a o m f ö r d i g, h v a d L e r v i k är: en liten b a d o r t p å västkusten, belägen någonstädes mellan Göteborg och Strömstad o c h i s t o r l e k f ö r h å l l a n d e s i g till M a r s t r a n d och L y s e k i l u n g e f ä r s o m V i m m e r b y för- h å l l e r s i g till L o n d o n.
H u r u v i j u s t k o m m i t att h a m n a här f ö r s o m m a r e n?
Jo, ser du, m i n herre o c h m a n har, s o m d u v e t, d å l i g m a g e, l i k s o m n ä s t a n alla ä k t a m ä n h ä r i l a n d e t, o c h o r s a k e n — ja, d e n f ö r t j ä n a r sin s ä r s k i l d a p a r e n t e s.
Jag p å s t å r, att h a n r ö k e r f ö r m å n g a o c h f ö r s t a r k a c i g a r r e r (att r ö k a i s ä n g k a m m a r e n, s e d a n m a n g å t t till s ä n g s o m k v ä l l a r n a, b o r d e straffas e n l i g t l a g, k r o n i s k m a g k a t a r r är a l l d e l e s f ö r litet straff f ö r e n s å d a n bar- barisk förbrytelse), m e n kan du tänka dig, K l a s h a r h i t t a t p å, att h a n l i d e r af d å l i g m a t s m ä l t n i n g, d ä r f ö r att h a n s farfar d r a c k för m y c k e t p u n s c h u n d e r sin U p s a l a t i d p å trettiotalet!
Ja, j a g s ä g e r v ä l d e t, d e n I b s e n m e d sina gengångareteorier.
han b e h ö f d e visst k o m m a o c h lära herrarne s k y l l a ifrån sig, d e n k o n s t e n k n n d e d e m i n s a n n förut.
E m e l l e r t i d är v å r h u s l ä k a r e — d o k t o r B.
, magspecialisten, du vet — o m somrarne badläkare i Lervik, och som Klas afgudar h o n o m o c h f ö l j e r h o n o m ö f v e r allt s o m e n skugga, k u n d e naturligtvis ingen annan bad- ort k o m m a i fråga för oss än Lervik, o c h om min herr m a n s magkatarr verkligen, d e t G u d f ö r b j u d e, blir k r o n i s k, ser j a g m i g d ö m d till L e r v i k p å l i f s t i d.
Nå, j a g skall i n t e s ä g a n å g o t o n d t o m L e r v i k, d e t v o r e m e r ä n o t a c k s a m t efter e n s å d a n förtjusande s o m m a r, s o m vi haft här.
N a m n e t låter j u litet afskräckande, men n å g o t ler h a r j a g g u d s k e l o f ej s e t t till, o c h v i k e n — d e n är g u d o m l i g alla ti- d e r p å d y g n e t, a n t i n g e n m a n ser d e n f ö r e s o l u p p g å n g e n.
n å, d e t h ä n d e r d å ytterst d u n s M från å r o r n a h v a r g å n g d e l y f t a s jag skall t i g a; s å d a n t d ä r m å s t e.
Stt litet pästl^ustbref.
I sällan, m e n j a g h a r v e r k l i g e n s e t t d e n så en gång i sommar, solförmörkelsedagen, då hela b a d s o c i e t e t e n s a m l a d e s k l o c k a n half fyra uppe på berget v i d väderkvarnen o c h k o k a d e kaffe o c h t i t t a d e g e n o m s o t a d e g l a s; löjtnant K u l a, s o m h a d e g l ö m t förse sig med g l a s b i t, v a r n o g p å h i t t i g att l y f t a af e t t f ö n s t e r i k v a r n e n o c h s o t a d e t v i d kaffe- elden — — nej, hvar var j a g n u?
Jö, v i k e n är g u d o m l i g b å d e i m o r g o n b e l y s n i n g, och d å d e n l i g g e r d ä r s o m e n i m m i g spe- gel o c h gryningens hela färgsymfoni drar fram däröfver — och i middagsglansen, då h v a r e n d a liten, k o r n b l å v å g b l i x t r a r i fuU p a r y r af s o l d i a m a n t e r — o c h o m k v ä l l a r n e i solnedgången — nej, ord kunna inte ge en aning o m de solnedgångar vi ha bevitt- n a t här i s o m m a r!
O c h o m j a g b a r a v i l l e försöka att t a l a o m v i k e n i n a t t s t ä m n i n g, då båtar m e d andäktigt tysta badgäster glida fram öfver det blåsvarta djupet o c h m a r e l d e n trollar fram g l ö d a n d e jätteormar efter k ö l e n o c h d e t r e g n a r d r o p p a r af e l d o d e t i d n nej, ses.
Man l e f v e r ett m y c k e t e n k e l t o c h n a t u r - l i g t lif h ä r.