Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han bar ett namn, hvilket intager mer än en sida i Sveriges krigshistoria, han ansågs tillhöra den rika grenen af sin gamla ätt, som lemnat mer än en medlem af svenska rikets råd, han var en ståtlig ung man, och kunde beräknas ha en lysande framtid för sig.
Nog af, föräl- drarne gåfvo sitt samtycke, och då han sade sig redan ega Rosas, var allting i ordning, klappadt och klart, och ännu samma afton vexlades ringarne i närvaro af hans enkefru moder och nåd samt Rosas föräldrar.
De sistnämnde skulle helst velat uppskjuta när- med för att i stället få med anledningen af tilldragelsen gifva en fest, med det motsatte sig Rosa.
Hon ville helst, att de skulle få vara ensamma med sin lycka, det var henne som om där skulle i världens åsyn falla aska på sällhetsfjärilens spröda vingar; och hen- nes nåd, enkefru modern, såg äfvenledes helst, att det skedde i tysthet så till vida, ty visst var fästmön en förtjusande varelse och lagom förgyld för att motsvara den något skamfilade friherrliga sköldens behof af reparation — men det var dock en viss messalians, den riksrådet under frihetstiden skulle med all sin makt förbjudit.
Men fastän saisonen nalkades sitt slut och fästmöns föräldrar detta år tidigt skulle flytta ut till sin egendom på landet, där man nu skulle göra i ordning brudens hemgift vid sidan af kontanterna, spred sig dock snabbt ryktet om förlofningen, och en följd af nya fester började i bekantskapskretsarne, innan inflyttningen verkligen skedde.
Svärmodern såg nog Rosas kvinligt skarpa blick, huru afundad hon var, huru man fjäsade för henne och detta stegrade yttermera hennes själfkän- sla samt öfvertygade henne, att hon var lycklig.
Redan på hösten skulle bröllopet stå, och det firades på landtstället, ty Rosa ville vi- gas i kyrkan, och det skedde bäst där uti i det närmaste templet, hvars sockenpatronus hennes fader var som godsets egare.
Efter vigseln och en stor middag med tal, fanfa- rer och hurrarop i oändlighet tillträdde de unga nygifta, efter att hafva fått med på vägen af fadern ett resekreditiv och en väl späckad börs, sin bröllopstripp till Paris.
Det var en tid af njutningar och nöjen, som nu genomlefdes af de unga, en tid på hvil- ken ingen af dem såg en morgondag med annat väder.
Den tiden använde hennes för- äldrar till att inreda den våning, den unge mannen före afresan förhyrt.
Allt hvad den moderna lyxen och förfi- ningen kan bjuda, samlades här, vid sidan af de återstoder från hans släkts storhetstid, som kunde fås ihop, så att det komfortabla nya hemmet hopfäste, hvad hymen förut hop- tråcklat, den rike köpmannens prakt och öf- verfiöd med den anstolte ädlingens mera pom- pösa och stortalande släktminnen.
* tills hennes lyckobarn.
Det var strålar af den hängifnaste kärlek och ömhet, som dan- sade mellan modersbädden och vaggan, och mången gång sväfvade de frommaste böner med tacksägelse ifrån de tjusande, om än något bleknade läpparne.
Hon var ännu icke uppe, då en afton hon saknade sin make vid den vanliga tiden.
Han var ännu icke hemkommen, hette det.
Hon räknade timme på timme, och han hör- des icke af.
Detta var första gången, sedan de blefvo gifta, som han på detta sätt vikit ifrån henne.
Den, om ej vanställande, dock skuggande skrynklan vid näsroten syntes åter, men denna gången stannade hon kvar.
Först fram på morgonen hörde hon, att mannen kom hem.
Han gick genast in till sig.
Det var honom således möjligt att gå till säng, innan han sett och sagt godnatt till henne.
Huru var något sådant tänkbart.
Hon grubblade och grubblade, därpå log hon plötsligt.
» Han har ej velat störa mig », tänkte hon, men skrynklan försvann ej.
Den satt där som ingrodd.
Det var långt lidit på dagen, då hon efter en orolig slummer vaknade, och genast spör- jande efter maken, underrättades hon om, att han, som frågat efter hennes tillstånd, gått ut, då han erfor, att hon ännu sof.
Han kunde således lemna henne, då dag var, utan att han gifvit henne morgonkyssen.
Skrynk- lan blef djupare och kinden blekare, allt med ett bittert drag kring munnen.
Då de frampå dagen åter sågo hvarandra, fällde hon förebrående ord, dem han något häftigt svarade på.
Häftighet tager ofta det onda samvetets försvar.
Den blicken med sitt tårfyllda djup kunde han ej uthärda; men, i stället att falla på knä ned vid hennes sida, som lidit i kärlek, vände han tvärt henne ryggen och gick med buller, så att den lille i vaggan vaknade.
Ungmodren ropte, sköterskan kom in och den lille lades vid modrens mjällhvita bröst.
Här insög det dess första sorgekvidan.
* Ännu rusigt efter allt det hvirflande Paris- lifvets buller och yra, hemkom det unga pa- ret och tog sitt nya hem i besittning.
D e skyndade båda som ett par uppsluppna barn genom salongerna, beundrande allt och aldrig upphörande med sina utrop af glädje och pris öfver allt det slöseri, som föräldrarne här utvecklat.
Rosa i synnerhet fröjdades vid åsynen af sin boudior, ett det mest förtju- sande lilla näste man kunde tänka sig, och med ett litet under till bokskåp, fylldt med elegant och dyrbart inbundna små böcker.
Men nu kom den första skrynklan fram vid den täcka näsroten.
Dessa böcker voro alla nya, hennes gamla kära klassiker och andra voro ej där?
Det var ej gångna många månader efter den dagen, då ett rykte spred sig i staden, att hennes fars affärer voro intrasslade och att han skulle bli nödsakad att göra kon- kurs.
Han kom själf en dag till sin dotter och måg och bekräftade förhållandet.
Dot- tern tog det i djup smärta och försjönk i tå- rar, men mellan de båda männen vardt det ett obehagligt uppträde, hvarvid magen lät den gamla förstå, att denna ej haft rätt att på galna spekulationer spela bort det, han var skyldig de sina.
Hårdt ord gaf det an- dra, och det ändade därmed, att magen i vredesmod bjöd den andra att gå och ej mera komma öfver hans tröskel.
Men skrynklan utjämnades snart igen; här var ej tid och ställe för allvarliga iakttagel- ser nu.
Allt strålade j u så nytt och leende omkring dem, hvi stå då trumpen?
Det unga paret såg sina vänner hos sig, oeh vännerna sågo det unga paret.
Det var en hel serie af läckra middagar och en och annan supé, men utan dans, ty unga hennes nåds kinder började allt mera förlora både färg och rundning, oeh hon » måste vara för- siktig ».
En dag vardt kärlekspanten väl installerad i den lilla, praktvaggan med de fina battist- kuddarne och lakanen, hvitglänsande som ny- fallen snö, och ungmors ögon kunde ej slita sig ifrån det runda, rödbrusiga anletet, hit- D å fadern skulle till att gå, ville dottern skynda fram for att kvarhålla honom, men hennes man tog henne hårdt i armen och hindrade henne, och då dörren slagits igen efter fadern, sköt maken sin hustru häftigt ifrån sig, utropande: » Patrask!
Slugt herrskap, som vill med låtsadt guld köpa sig ett gammalt ärofullt namn, men när det kommer till kritan, ej har något att betala med!
Adjö! » Och han gick, i det han slog häftigt igen dörren efter sig.
H o n satt en stund stilla, liksom lambunden och såg efter honom, där- på rusade hon upp, offer för ett hysteriskt utbrott, hela hennes kropp skalf, händerna knötos, med feberglödande kinder och eldiga
ögon ropade hon och föll så afsvimnad ned på golfvet, där hon efter en stund fanns af sköterskan, som kom in med lillen på armen till modern.
Det blef naturligtvis mycket oro i huset.
Man fick den unga matmodern till sängs, och när läkaren kom, hade han att konstatera utbildad hjärnfeber, föranledd af någon häf- tig och stark själsskakning.
Dagar kommo och dagar gingo, nätter följ- de på nätter, och alltjämnt sväfvade hon mel- lan lif och död.
Men oftast ensam med sjuk- sköterskan.
T y hennes mor måste till följd af faderns konkurs, vårda sin make, som in- sjuknat af bekymren, och hennes egen make var allt mera från hemmet.
Han hade ej gift sig för att vara sjukvaktare, sade han, och hemmet hade blifvit så fördömt tråkigt på en tid.
Inte kunde han heller tåla att höra ungen skrika, hvilket nu var fallet till följd af ombyte.
Det sades, att ädlingen vid spelbordet på klubben hade en förbåld otur, hvilket han ville afhjälpa med allt högre spel, som dock endast gjorde afgrunden djupare.
* * * D å efter ett par månader den så tidigt pröfvade kvinnan omsider kom till medvetande och klar åskådning af förhållandena, var det sorgliga tidender, som snart buros fram till henne.
Hennes man hade en dag sagt upp tjänarne, med undantag af en piga, och då hennes mor kom till henne, hade hon att för- tälja, att hon af sin måg underrättats att han äfven sagt upp våningen.
» Det har icke f-n råd att bo som en prins med inkomster som en torpare », hade han sagt, och hon kunde tillagt, att han äfven yttrat: » Jag hade gift mig med en guldklimp, men fick en fattig jordklump. » Blifven allena, knäppte den sjuka ihop sina hvita, afmagrade händer, och bad, öfver- lemnande sig åt hängifvelsen till honom, den högste, som lisar när han slår, som leder allt till det bästa.
Och ögonen förblefvo torra, men där brann i dessa en glans, som hade ett öfversinligt sken, en glans af religiös hän- förelse.
I den stunden var hon ej i denna världen.
H o n hade något högre och anam- mat någonting bättre.
Det gick nu hastigt med tillfrisknandet, ty nu var vilja inom henne, viljan att bli stark.
Och då hon väl var återställd, bör- jades förberedelserna till flyttningen.
D e flyt- tade från dockhemmet till allvarshemmet, en liten våning om tre rum vid en aflägsen gata.
» Där är utrymme nog, se ' n vi ingen kassakista har längre », sade maunen, som från den förre eleganten, alla unga damers förtjusning, blifvit något malproper och hvars ansikte skvallrade om ruckel och nattvak.
Den unga frun arbetade så godt hon för- mådde.
Hon hade genom forna relationer fått renskrifning, ty hon hade en elegant och vacker handstil, men allt, hon förtjänade där- på, räckte ej långt till hushållet, och för hvar gång hon begärde penningar af man- nen, blef det uppträde, så att hon helst und- vek det utan hellre mottog af modren, fast- än denna själf hade det mycket knappt, ty faderns affär hade varit så undergräfd, att han ej kunnat bjuda eller fått något ackord, utan måste gå ifrån allt, från rubb och stubb, och nu på gamla dagar lefde af att föra böc- ker för andra och af understöd från en frände och vän, som han förut själf hjälpt.
Och likväl var hon rik, den unga makan och modern, rik i sin kärlek till sitt barn och sin religiösa hängifveuhet, hvilken väl ej kunde jämna ut skrynklan vid näsroten, men dock gaf ett uttryck af lugn, frid och har- moni åt anletet, hvilket kom detta att be- hålla sin fägring.
* * * Men en dag kom, då vår Herre tog bort hennes älskling.
Han hade fått scharlakans- feber, och trots den ömmaste omvårdnad, mejade liemannen af den tunna lifstråden.
» Alla komme, när lede döden bjuder », heter det i fornsagan, och det lilla barnet kom upp till honom, som har boningar för oss alla.
Det var ett tungt slag, som för en stund alldeles döfvade modern.
Hon kunde ej, ville ej, tro på möjligheten af, att hennes älskling var henne för alltid beröfvad.
Men när det klarnade för henne, att så dock var, kastade hon sig öfver den blomhöljda kistan, där han låg så söt och vacker, som om han slumrade och drömde om sina båda julaft- nar.
H o n kysste och kysste omigen, och det var som hans små fingrar lekte med hennes lockar, som om hans händer smekte hennes kinder.
Men när man så ville skrufva på locket, uppreste hon sig däremot.
Hon ville kämpa som lejoninnan för sin unge.
Man hade ej rätt att plundra henne på det sättet.
Hon måste dock till slut gifva tapt.
Och han fördes bort, dit hän där han, af jord kom- men, skulle till jord åter varda.
Det var nära, att förtviflans vansinne gripit henne med sina järnklor, men så tyckte hon sig skåda ett ljussken därute på himlen, och i det skenet såg hon Guds herlighets glans och sin son i den världsvida famnen.
Det var henne en uppenbarelse om, att sonen ej var död, fast han död var, att han tvärtom lefde det lif, som ingen enda här, och hon greps på nytt af hänförelse och bör- jade jubla i salig fröjd.
» Hon är galen », sluddrade mannen till ena pigan, då han såg henne.
Men hon var lycklig trots all smärta och sorg.
* * * Jag såg henne ännu häromdagen.
Hon satt vid en fattig arbetarehustrus sjukbädd, och hennes vård var så öm, så hängifven, att den verkade bättre än något läkemedel på den sjuka, hvilken genom henne erhöll ej blott kroppens läkemedel, utan äfven själens.
Så är hon dagligen vid lidandets härdar och gifver åt de behöfvande af Iduns äpplen, vuxna i gudsrikets mark, och genom hvilka de, som hon, anamma andens eviga helsa.
Skrynklan synes ej mera till.
Valsen.
Ett litet danskåseri i » den döda säsongen ».
» l •Va ung flicka, lätt klädd, kastar sig i en JLA ynglings armar.
Han trycker henne &lt;$flp till sitt bröst, rycker henne med sig i i så hejdlös fart, att hon känner, hur häftigt hjärtat slår; det svindlar för ögonen.
— det är, hvad man kallar vals. » Så skildrade en gång i sedlig harm en hofmästarinna hos drottningen af Frankrike denna dans.
D e stränga orden böra må- hända närmast tillskrifvas en ovilja mot att i de förnäma franska hofkretsarne upptaga en främmande dans, som genom sin naiva, okonstlade, men visserligen plebejiska natur så vidt skilj de sig från de på den tiden enväl- digt herskande kontradanserna, den sirliga kadriljen och framför allt » dansernas drott- ning », den gratiösa menuetten.
Ännu strängare bedömes valsen af den tyske skriftställaren Weber, hvilken hufvud- sakligen vänder sig mot det sinliga i valsen, i det han finner föreningen mellan de båda dansande allt för innerlig.
» Bröst vid bröst, » säger han, » öga i öga, flickans hand på yng- lingens skuldra, hans arm ännu förtroligare lagd kring svällande, runda höfter, hjärta, klappande mot hjärta — skall ej detta väcka fantasien och sinligheten? » Skälet, hvarför just valsen skulle utsättas för dylika angrepp, låg tydligen däri, att valsen var den första egentliga runddans, som vann insteg i societeten.
Vid de danser man då använde, egde nämligen aldrig denna » in- nerliga förening » rum, hvilken föreföll så an- stötlig, och som däremot runddanserna nöd- vändiggöra.
Sedan man på sitt dansprogram upptagit allt flere runddanser, har man emel- lertid vant sig vid denna » förening » och ser i allmänhet däri intet tadelvärdt numera.
Oss förefaller därför det omdöme, som en annan skriftställare, ur en mer estetisk synpunkt, fäller om valsen, mera sannt och träffande.
Med hänsyn till de af de dansande paren beskrifna geometriska figurerna säger han: » I ingen annan dans sväfvar så härligt fram den mest fulländade figur i världen, cirkeln; harmoniskt bildas den af de särskilda dan- sande paren och genom allas kringsvängning.
Valsens karaktär är otvungen glädje. » Man må tillägga valsen hvilka egenskaper man vill, faktum är, att den under tidens lopp vetat förskaffa sig medborgarerätt i alla världens civiliserade länder.
På salongens bonade golf, på logen i gården, öfverallt dan- sas vals med samma förtjusning, öfverallt är den lika högt värderad.
T y hvad har väl en bal haft för värde för mig, om jag ej i minst två valser sväfvat hän med den jag älskar!
Och » damernas vals », denna revo- lution i balsalongen, som gaf kvinnorna » val- rätt », frigjorde henne, med hvilken spänning motses den icke, och hur grymt känner man sig icke besviken, om man i denna blifvit förbigången af den flicka man älskar!
Val- sen är utan gensägelse det viktigaste numret på programmet, och denna sin värdighet torde den ännu många år behålla.
Valsens hemland är Tyskland.
Den är en tysk nationaldans, som under andra benäm- ningar ursprungligen tillhörde Sydtyskland, Österrike och Schwaben.
Namnet vals, som härledes ur det gotiska ordet » valtjan », gam- malhögtyska » walzan », vända sig kring sin egen axel, började for denna dans användas kort före slutet af 18:de århundradet.
Och det är under denna benämning, som valsen sedermera utbredt sig i alla civiliserade län- der.
Vid sitt första framträdande i vårt land var valsen en soeietetsdans.
Den syntes trif- vas väl i sin nya jordmån.
Med sin lifliga, behagliga melodi i vår nationela / t takt hade den också alla förutsättningar att blifva po- pulär.
Sålunda hade valsen redan under första tiotalet af vårt århundrade banat sig väg till allmogens dansgillen, vid hvilka den snart skulle göra den gamla polskan rangen:,
stridig och inom få år till och med undan- tränga denna.
I Skåne, där valsen lär ha förekommit så tidigt som mellan 1805 och 1807, upptogs den af allmogen på vissa or- ter under benämningen » väggadansen », tyd- ligen i följd däraf att de valsande paren för- des stugan rundt.
Genom den geometriska figur, som i den nya dansen beskrefs, skiljde sig valsen sålunda betydligt från de på den tiden brukliga danserna.
Benämningen vägg- dans torde dock närmast ha framgått ur en jämförelse med polskan, i hvilken de dan- sande svängde om på samma plats midt på golfvet.
Den vals, som i början af århundra- det dansades i vårt land, vi kunna kalla den gammaldagsvals, bör dock noga skiljas från våra dagars vals.
Om själfva dansste- gen hade man då helt annan uppfattning än nu.
Men äfven till melodi och rytmisk bygg- nad äro de karaktäristiska dragen för gam- maldagsvalsen helt andra än.
för den moderna.
Vår gammaldagsvals påminde ofantligt myc- ket om de tyska natioDaldanserna, Ländier (fr. Tyrolienne), Dreher (fr. Allemande) m.
fl., — allt benämningar på tidigare, hos syd- tyska allmogen förekommande former af val- sen, från hvilka, enligt de flestas mening, den moderna valsen leder sitt ursprung.
— » Länd- lern », skrifver Böhme i sin » Den tyska dan- sens historia », » är en äkta tysk nationaldans, i / t l l / s takt, med lagom hastigt tempo, hvilken härstammar från Sydtyskland, och hvilken särskildt på Donaus stränder, i Öster- rike, Steyermark, Tyrolen, Oberbayern, utan dansskola mönstergillt utföres af folket.
Där har den bibehållit sig hos landtbefolkningen allt ifrån äldsta tid till den dag i dag är samt, utan att låta sig påverka af inflytelsen från franskt eller slaviskt håll, uteslutande utbildat sig på folklig grund.
Dansens ka- raktär är oskyldig glädje.
Därför rör sig melodien i naturliga, behagliga tongångar, i ledig rytm, liksom ett vaggande på lätta vå- gor.
I ädel känsla täflar melodien med de intagande dansrörelserna, hvilka föreställa ett flyende, ett närmande, en förening af det dansande paret. » 3 e e r s Angående valsens ursprung göra sig för öfrigt äfven andra åsikter gällande.
Enligt Czenvinski och Fr. Schubert skall valsen ha uppstått ur » Langaus », en sehwabisk dans, som fått sitt namn däraf, att » de dansande paren hade att tillryggalägga en mycket lång sträcka i så få omsvängningar som möjligt ».
Ett försök af franska författare att härleda valsen ur den gammalfranska » Courante », en societetsdans i / ä eller / A takt, hvars melodi rör sig i » sirliga löpningar », veder- lägga naturligtvis tyskarne med harm och förtrytelse.
3 S Till de gamla Läglar-melodierna förekom ofta text.
Så t. ex. var den bekanta visan: » O, du lieber Augustin » redan på Mozarts tid en allmänt omtyckt vals.
Visan anger den gamla Dreher-melodiens form och rytmik, liksom för öfrigt vår » K o m sköna flicka valsa me ' mej » framställer den enkla urty- pen för gammaldagsvalsen.
En egendomlig art af vals, som från se- nare hälften af 70-talet dansats af allmogen i vissa trakter, är den så kallade » tvåstegs- valsen » eller » tyska valsen », en oskön, men lättdansad vals, där danssteg i egentlig me- ning ej förekomma.
D e utgöra fastmer ett hoppande på ömsevis högra och venstra fo- ten.
Kretsvändningen beskrifves genom fyra steg, fördelade på två takter sålunda, att under första takten kroppen uteslutande hvi- lar på högra foten, under andra takten på den venstra o. s. v. Tvåstegsdansen har med all sannolikhet, äfven den, införts från Tyskland och bildar en tydlig motsvarighet till den tyska » Zweitritt » eller » Schreiter ».
Från den enkla urtypen, tvänne åttatak- tiga repriser, merendels i samma tonart, har valsen småningom utbildat sig till sin nuvaran- de gestalt: introduktion, walzer, coda.
Till och med våra klassiska mästare ha komponerat valser.
A f Mozart, som var en ifrig dansör, ha vi valser i Ländlerstil i behåll.
Beethowen har efterlemnat valser både för orkester och för piano.
Ännu spelade dock valsen såsom mu- sikalisk konstprodukt en skäligen blygsam roll.
Man nöjde sig med de två delarne, eller också fogade man samman två eller tre särskilda valser för att undvika enformighet.
Detta senare tillvägagående blef upphofvet till den numer häfdvunna formen af vals.
Således består en valskomposition i själfva verket icke af en utan flere valser i oafbruten följd.
Ursprungligen innehöll en dylik komposition ej mindre än tolf valser.
Efter Lanner och Strauss, den moderna s. k. wienervalsens ska- pare, blir femtalet det förherskande.
Detta om valsens yttre gestalt.
I melodiskt och rytmiskt hänseende har valsen utvecklat sig nästan till oigenkänlig- het.
A f den enkla, något enformiga Länd- lem har blifvit en musikalisk konstprodukt.
Glädje och lefnadslust, vekhet och vemod, det burleskt komiska och det allvarliga — allt kan en valsmelodi tolka.
Och i det rytmiska: hvilken omvexling, men på samma gång hvilken enhet i all denna mångfald!
Särdeles karaktäristisk är den skildring af Strauss-valsens rytmik och tonbildning, som Fr. M BÖhme iemnar.
» Ä n », säger han, draga trenne lika fjärdedelar lugnt förbi, än omvexla några åttondelsnoter eller en halfnot med fjärdedelar, än anslå några instrument den första fjärdedelen pizzicato, samtidigt som an- dra ha bunden tonföljd; här blixtrar fram en drill på någon svag taktdel, där störta sig underliga figurer i djupet; här förklingar en sång, där bedrifves ett lustigt skämt med efterslagsnoter eller med en upptakt, på hvil- ken ingen forsättning följer. » Icke alla smickrande omdömen, som entu- siastiska beundrare fällt om denna dans, kan dock den moderna valsen med godt samvete taga åt sig.
Ty i ett hänseende har valsen, liksom för öfrigt alla danssorter, utvecklat sig ytterst ofördelaktigt.
Tempot har upp- drifvits till onaturlig hastighet.
Från birfila- ren ända upp till orkestern samma fart.
A t t detta menligt inverkar på själfva dansen lig- ger j u i sakens natur.
Valsen såsom dans- art har förderfvats af detta kraftiga tempo, har förlorat den prägel af måtta och sansad kraft, af lugn värdighet, som förr utmärkt henne.
V å r goda, långsamma gammaldags- vals har fallit offer för modet.
Och än en sak.
Det hastiga tempot har till följd, att de dansande ej förmå » följa takten ».
I rast- lös fart rusar man åstad, hvart par efter sin takt.
Det rytmiska i melodien, som skulle förmedla dansrörelserna, estetiskt förädla dem, negligeras helt och hållet.
Ett dylikt sätt att i valsen frigöra sig från alla rytmiska band kan väl ej rimligtvis göra anspråk på att kallas dans.
Och märkligt nog är det i synnerhet på societetens baler man får se vals dansas så.
Dessa och andra verkningar af ett allt för hastigt tempo göra sig naturligtvis gällande äf- hos öfriga runddanser.
Hvari ligger orsaken till denna förändring?
Ä r det kompositörens fel?
T y kan man väl dansa annorlunda i » ångans och elektricitetens tide- hvarf »?
Dansen är ohelsosam, löjlig, oeste- tisk, säga förkastare af denna konst.
Och de ha delvis rätt.
Må man dock komma ihåg, att dylika anmärkningar, så befogade de än kunna vara, då de riktas mot en viss dansart, ett visst sätt att dansa, ingalunda träffa dansen i och för sig.
— Jl.
Med septembar börja husmoderns höstgöromål.
Storskurningen undangöres helst nu, innan man är tvungen att sätta in innanfönsterna, så vida man ej i o c h för stundande pigflyttning vill dröja därmed.
Gardintvätt, tvättning af gångmattor o c h sängtäcken företages äfven bäst nu.
Möbelpole- ring är nästan viktigare nu än på våren, emedan flugorna hjälpt till med nedsmutsning.
Rottings- stolsitsar rengör man bäst med endast såpskum och vatten; man borstar duktigt och sköljer klart med vatten och återställer glansen genom gnid- ning med torrt linne.
Är rottingen mycket gul- nad, användes svafvelpulver medan sitsen är våt.
Naturligtvis aktar man noga poleringen rundt om- kring.
Under behandlingen töjer sig flätningen, men man kan vara lugn — den blir stram, så snart stolen är torr.
Före skurningen har man låtit granska alla kakelugnar (så framt detta ej skett på våren vid eldningens slut) o c h därvid tänker man på att skaffa sig sitt förråd af bränsle för vintern.