Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just som Erik hade tändt lyktan, tittade patron Bergbom, som hade trängt sig fram förbi de an- dra, in genom gluggen och sade: » Erik du! » » Ja, farbror! » » Hör du, det där vi talade om, det går nog för sig — jag har nog, när jag tänker rätt efter.
Kom till mig i morgon! » » Hurra! » ropade Erik.
» Det måste jag hem och tala om för Elin och pappa och mamma. » Och som ett huj var han ute på altanen, ka- stade sig på magen öfver ledstången och rut- schade, liksom han hade gjort hundratals gånger förut, ned till marken.
Patron Bergbom, som icke för den ena af sina båda millioner hade velat göra honom efter, blef så förtjust i denna nya sida af Eriks inånga talanger, att han först mum- lade halfhögt för sig själf: » Tusan till kvick pojke, den Erik! » Och så ropade han högt: » Erik, du! » » Ja, » kom det långt bort från vägen.
» Det behöfs ingen borgen! » » Hurra! » ropade P&gt;ik igen.
Och hade man varit honom närmare, skulle man hafva hört, att han i öfvermåttet af glädje sade till en hop får, som gingo i en hage bredvid vägen: » O, ni dumma får, som ingenting vet!
Först examen, och så — Elin! » * Ingen kan såra så djupt som en kvinna, men ingen kan heller så väl läka de sår, som hon har tillfogat.
— • 189 » Qr skuggornas värld.
^ * ^lutligen framträder för minnet från atelier- * — • sammanvaron xylografen Gustaf Wahl- bom.
Dennes bild är så troget återgifven å titel- vignetten till » Söndagsnisse », att endast be- höfver tilläggas, det " W. var den längsta i laget, kanske med undantag af Larson, och mycket blond.
Han hade en skarp, nästan stingande blick innanför glasögonen, såg också mer än de flesta af det för in- dividen utmärkande och kunde med graf- stickeln på buxbomskifvan till och med utan föregående blyertsritning korrekt framställa figuren.
Han hade börjat sitt lefnadslopp som fattig vallpojke i Västergötland.
Han hade pröfvat både på svält och Svältorna, kommit genom ödets skickelse till Stock- holm, där utvecklat sina anlag för teckning och snart ritat upp sig till en viss skick- lighet.
Det är förnämligast genom sina i träsnitt förlöjligade personer och situationer, som han gjort sig känd för den stora all- mänheten.
Skada för hans anseende var, att han länge ställde sin talang till skan- dalpressens förfogande ..
Förebråelse i an- ledning häraf kunde man höra honom be- svara m e d: » Jag måste för min utkomst arbeta åt den, som mest betalar. » Som Söndagsnisses förläggare och illustratör gick Gustaf Wahlbom ur tiden.
Till hans efter- mäle kan sägas, att han var en g o d själ, glad och lätt till sinnes.
Många illustratio- ner af hans hand i den lilla skämttidnin- gen äro — man kan tryggt påstå det — geniala.
&gt; Det hade emellertid lidit någon timme in på eftermiddagen och vi, som utgjort de besökande i ateliern, togo våra hattar för att gå.
Larson lade bort pensel och palett, ryckte till sig den afkastade rocken och föreslog, att vi skulle ägna återstoden af dagen åt någonting muntrande.
Vi kunde ju begifva oss till Djurgården, spisa mid- dag på Blå Porten, dricka kaffe och punsch under ekarne vid Bellmansro, flanera på slätten, packa oss i en omnibus tillbaka till staden, besöka teatern och sluta vår dag på Operakällaren.
Det där lät nog höra sig och skulle vunnit tillslutning, o m icke festandet grundat sig på repartition.
Nu måste vi af kassaskäl refysera, ty ingen af oss hade Larsons resurser i börsen.
L. följ- de oss ut och vi skildes ifrån honom.
Må- hända satte han ensam sin plan i verket.
Andersson stannade i ateliern.
Sjöstrand gick hem till föräldrarne för att intaga sin söndagsmiddag.
Hallbeck, " Wahlbom och minnestecknaren, som hade mindre regel- bundna mattimmar, beslöto oss för besök i ännu en atelier, om man så får kalla det fattighärberge, dit vi nu styrde kosan.
På nedre botten i en magasinsbyggnad mellan bägge Nygatorna stego vi in i ett långt smalt rum med grofva järngaller för de höga fönstren.
Man kunde trott sig vara i ett fängelse.
Huru tomt och dystert mot den lokal vi kommit ifrån!
Här bodde
1808 och målade två artistvärldens bohömer, den ene icke utan all talang som porträttör, men cynisk och förslöad, den andre en klåpare i sin konst, men inbilsk och skräf- lande.
Porträttören låg halfklädd till sängs, fördjupande sig i romanläsning.
Han var människoföraktare och filosof af sin egen skola.
» Jag har tre principer, » plägade han säga.
» Den första att aldrig trumma med fingrar na på en bordskifva, ty det vittnar om an- defattigdom, som söker förströelse; den an- dra att aldrig gå på någon trottoar, ty då måste man trängas med allt slags patrask; på körbanan har man endast att hålla ur vägen för de hederliga hästarne.
Min tredje princip är att aldrig färdas i omnibus eller åkardroskor, ty då kan man lätt bli hög- färdig och inbilla sig sitta i eget ekipage. » — Till dräkten höll han sig just så pass uppe, att han icke utmärkte sig genom slusk- ighet.
Genom vänners bemedling fick han då och då en beställning; själf var han för stolt att utbjuda sin konst.
Artisten n:r 2 var en skranglig figur med hår som en bison, vinter och sommar klädd i samma till halsen igenknäppta luggslitna långa öfverrock.
Den bredbrättade hattens öfverparti led af svåra kontusioner och föt- ternas fodral hade både ärr och öppna sår.
Han var landskapsmålare.
Hans " dukar voro små.
De kunde nästan rymmas i en större bröstficka.
Ä m n e t upprepades ofta med få förändringar: i bakgrunden skog och berg, i förgrunden en liten stuga med en barn- unge i förstudörren; öfver taket lutade sig en hängbjörk; framför stugan betade en get och utbredde sig ett stycke af en lugn vat- tenyta.
En högblå himmel med ett par hvita molntappar fulländade det idylliska landskapsstycket.
» Ingen kan måla en sådan björk och en sådan get som jag, » hörde man honom skryta.
» Men brackorna förstå icke att uppskatta mina taflor efter förtjänst. » — Liksom kejsar Nero vid sin bortgång ansåg han sig kunna utbrista: » Hvilken konstnär förlorar icke världen genom mig! » Till köpare af sina arbeten pressade han vanligen hjälpsamma affärsmän och god- modiga källarmästare, de senare icke sällan mot betalning i matpoletter.
Han beklaga- de sig öfver svårigheten att existera på al- stren af sin pensel och instämde skrattande, då en af oss skämtsamt föreslog, att han borde byta med sin betande get, som aldrig saknade föda; » men, » tillade han omedel- bart, » kan ni tänka er så oförskämdt: när jag härförliden utbjöd en tafla till handt- verksmålaren ' Zätha vid Y-gatan tillrådde han mig sluta med landskapsmålning och taga arbete i hans verkstad.
Han kunde gifva mig mycket att göra med ångbåtars och vagnars uppfiffande, utom allt annat.
Det var klart att jag afspisade honom med besked.
Det vore just snyggt att nedsöla sig m e d att bli plankstrykare. » Magarne började nu pocka på sina rättig- heter.
De bägge artisterna inbjödos till en sexa med oss å den närbelägna källaren Iduna.
Häremot hade de ingen invändning.
Jag hade denna dag fått en inblick i konst- närslifvets både ljusare och mörkare interiö- rer.
[DUN » För kvinnan, som värdar hemmet » ut- bragte h. m:t konungen en skål vid den middag,, som gafs i Klubbhuset i Sandhamn vid Svenska segelsällskapets kappsegling i söndags .. Okynnestelefonerandet.
Då jag i Idun för en tid sedan läste Verus ' inlägg i » piano- och pinofrågan », kom jag så osökt att tänka på en annan pinofråga, som hit- intills blifvit förbigången med tystnadens välta- lighet, — jag menar okynnes-telefonfrågan eller okynnestelefonerandet — om det tillätes mig konstruera ihop ett sådant namn.
Jag har så länge förgäfves väntat ett litet apro- pos- i denna fråga uti » damernas egen », just där- för att det närmast berör en fruntimmersfråga (förlåt), och jag tror mig nu förstå orsaken; det är med okynnestelefonerandet som med piano- klinkandet, det anses förmodligen för en » oskyl- diga sak, ty det roar ju en och måste » natur- ligtvis » också roa alla andra utan undantag.
Bortsedt från det » ofattliga » nöje, som ett ständigt » god da ', söta du, hur mår du, tänk så roligt, hva ' sa ' han, hvart skulle han hän, hva ' ville han, hur såg han ut, hurudan hatt hade hon » o. s. v. med variationer i det oändliga — måste bereda en ofrivillig åhörare — jag säger ofrivillig med afsikt — vill jag anmärka det oskick, som vederbörande göra sig skyldiga till genom att i tid och otid begagna sig af telefo- nen som en afledare för en tillfällig sysslolös- het.
Ty, märk väl, telefonen kan ej vara afsedd för ett sådant ändamål.
Utom det onödiga be- svär, som talträngda telefonamatricer förorsaka våra stackars enerverade telefonsystrar, förhin- dras ju på allt sätt det förnuftiga ändamål, en så vacker och nyttig uppfinning som telefonen afser att fylla.
Kan det vara rätt att när som helst och huru länge som helst utan verklig nytta upptaga tele- fonen?
Med den erfarenhet, jag har, vågar jag tryggt påstå, att mera än / af de telefonsamtal, som expedieras, äro absolut värdelösa.
Månne därför icke en reform i detta afseende vore be- höflig och önskvärd?
Många skäl härför kunde ju lätt framdragas, men det sagda må vara nog, då jag ej längre vågar taga tidningens strängt anlitade utrymme i anspråk.
Möjligen kan jag blifva i tillfälle att en annan gång få med redaktionens tillåtelse komma igen, om dessa rader gifva anledning ' — som jag hoppas — till ytterligare diskussion.
2 3 Statsfrun hos framlidna drottning De- sideria, änkegrefvinnan Ciara Bonde, född Rålamb, fyllde den 1 juli 92 år.
Änkegref- vinnan Bonde, som oaktadt sin höga ålder ännu är vid bästa hälsa, bebor under sommaren egendomen Hesselby vid Mälaren.
Kristina Nilsson, grefvinna di Casa Miran- da, anlände i onsdags i förra veckan till Malmö med middagsbåten från Köpenhamn.
Hon var åtföljd af sin unga styfdotter och sin brorson vice häradshöfding Johannes Nilsson, hvilken senare från Vexiö nedrest för att möta henne i Köpenhamn och sedan vara henne följaktig på resan till det en mil från Vexiö belägna Gårds- by, där han har sitt hem och där grefvinnan Miranda under tvänne månaders tid skall uppe- hålla sig.
Grefvinnan såg frisk och hurtig ut som vanligt och var glad öfver att återse Sve- rige.
Under vistandet å Gårdsby kommer gref- vinnan att bära till dopet häradshöfding Nils- sons förstfödda, en liten flicka, som kommer att uppkallas efter sin gudmor.
Kvinnor vid naturforskarmötet.
Vid det 15; e Skandinaviska naturforskarmötet, som i des- sa dagar — den 7 — 12 juli — afbålles i Stock- holm, deltaga äfven åtskilliga damer.
Bland danskarna märkas 2, bland norrmännen 3 och bland svenskarna 8 kvinnliga deltagare.
Djurgårdsteatern öppnade i lördags åter sina portar, äfven nu under hr Albert Ranfts direk- tion.
På programmet stod ett tyskt 3-akts-lust- spel, kalladt » Askonsdag », hvars roliga repliker och lustiga förväxlingar oupphörligt framkallade ljudlig munterhet i den fullsatta salongen.
Nå- gon konstprodukt af synnerligt värde är nog ej detta lustspel, men det alltigenom goda utföran- det af detsamma försonar åskådaren med styc- kets brister.
Främst sätta vi hr Viktor Lund- berg, hvilken som betjänten Stefan, » det afskräc- kande exemplet », hade tillfälle att lägga i dagen sin förträffliga komik.
Vidare förtjäna särskildt fröknarna Rustan och Borgström samt hr Elias- son att framhållas.
Af regien har hr Harald Molander all heder.
Under rubriken » Familj emeddélanden- » ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för födelse-, förlofnings- och vigselannons kr.
* I n g a kraf.
Berättelse för Idun af Agathe Lind.
er ingenting! » inföll doktorn ironiskt.
» Nej, låt mig slippa de där moderna teorierna.
Jag fruktar du har rätt, Ebba, att vi äro lika skilda som förr.
Men är du då så lycklig nu, som ensam? » Hon dröjde med svaret.
» Mitt lif har flutit lugnt, » sade hon slutligen.
» Inga krossade illusioner, jag har mamma att lefva för och min målning att intressera mig för.
Och sedan — — » » Sedan? » upprepade han.
» Ja — när jag en gång blir ensam, » sade hon sakta, » har jag tänkt att ta ett litet fosterbarn.
Det skall ge mitt lif innehåll.
Men, » fortfor hon lifligare och vände sig emot kusinen, » detta barn, som du har bnndit vid dig, Fredrik, tag vara på henne!
Du är allt för henne, och hon är nöjd, bara hon får veta din vilja.
Och jag tror, jag har insett det under dessa dagar, att en sådan hustru passar bäst för dig.
Men vårda henne, Fredrik, hon är som en vårblomma, skydda henne för frosten, och — och glöm ej att hon har en själ! » Han skrattade till: » Och det är du, som ger mig dessa råd.
Duh Han dolde ansiktet i händerna och skrattet öfvergick till en snyftning.
Ebba vred oroligt på sig.
» Fredrik, » sade hon matt, » jag är så trött, jag tror ej jag orkar tala mer. » Han blef genast läkaren.
» Ja, du har rätt, jag borde ha tänkt på, huru svag du är ännu.
Förlåt mig! » Han böjde sig ned och kysste henne på pannan.
» Farväl Ebba!
Tack för, » han kunde ej fortsätta, utan vände sig hastigt om och gick.
Hon följde honom med ögonen, och när han tog i dörrvredet, ville ett rop tränga sig fram öfver hennes läppar, men hon kväfde det med sin näsduk.
Så hörde hon hans röst i rummet utanför.
» Snart " ha vi sjuklingen uppe igen, som väl
IDUN 9T5 är.
Låt henne bara icke gå ut för tidigt.
Adjö faster!
Jag reser — • » De gingo ut i tamburen, och Ebba kunde ej uppfatta mer.
Det blef så tyst omkring henne, — så isande tomt.
— Kap. VIII.
Tåget skulle gå om några minuter.
Det var oro och spring bland människorna på perrongen, trängsel och knuffar.
Fredrik och Karin stodo på platformen till sin vagn och talade med Boj och Eva, som hade följt dem ned.
» Hvad det skall blifva tomt efter er.
de första dagarne,&gt; sade Boj.
» Ja, » nickade Eva bekräftande, » det är sant!
Jag kommer visst att gråta en stund, när jag kommer hem, det känner jag på mig! » » Gråt nu, » föreslog Fredrik, » det skulle se så systerligt och bra ut. » » Nej tack, den glädjen skall du slippa.
Du glömde väl inte chokoladen, Karin? » » Nej, både den och apelsinerna ligga i kapp- säcken. » » Hör du, Kajsa, » sade Boj, » vi komma nu i häst till ert bröllop.
Och jag vill ändtligen ha din kusin löjtnanten till marskalk, det paxar jag för, kom ihåg det! » » Jag skall skrifva upp det, » sade Karin skrat- tande.
» Men hvem får jag då? » frågade Eva.
Karin töjde sig ned.
» Jag skall bedja Fredrik bjuda löjtnant Änder, » hviskade hon skälmaktigt.
» Åh du skulle våga! » utbrast Eva mörkröd i ansiktet.
» Seså flickor, nu är tiden inne!
Adjö med er!
Glöm inte att hälsa föräldrarne! » » Adjö — adjö — adjö! » Karin stod kvar och viftade, så länge hon kunde uppfånga en skymt af de båda flickorna, sedan gick hon in i kupéen och satte sig bredvid Fredrik.
» Åh, » sade hon med en suck, » nu är det slut!
Jag har haft så roligt de här månaderna, och alla ha varit så snälla!
Se bara sådana rosor Ebba skickade mig.
Ja, henne skall jag sakna allra mest, tror jag.
Men jag är så glad på sam- Bidrag mottagas med tacksamhet.
Mången småsak här i lifvet Ej i skönhet priset tar.
Är den nyttig blott, är gifvet Att den dock sitt värde har.
Många sinnen, många tycken, Sällan två ha samma smak.
En del vill ha granna smycken, Andra hä en enkel sak.
I ett tredje fall så gäller Praktisk nytta kanske mer xxn den dom man omildt fäller, Att den ej sig prydlig ter.
Men jag kommer bort från saken, Glömmer att förklaring ge.
Jo, jag tror du hittar maken, Blott du vill omkring dig se.
Trogen uti alla väder, Hårda mindre eller mer, Jag min plats så väl bekläder, Säkerhet och trygghet ger.
Fast jag sitter, må du veta, Däri just min kraft består.
Skall du nu behöfva leta?
Ej du mera hjälp här får.
Om du gissat nu mitt hela, (Som ju ganska troligt är,) Vill jag ordet sönderdela, Se hvad det i skötet bär.
Mången yngling i vår lärdomsstad, Som här tränar sig till snille, Har med glädje tagit mot — ja hvad?
Tvistefrö vid månget gille.
Under vinterns kalla kulna tid Hvad som då så bra kan smaka.
någon annan, — jag fanns inte till för dig.
O, nu kommer jag ihåg så mycket, som jag ej har tänkt på förut.
Fredrik, svara mig! » » Nåväl Karin, » sade han långsamt, » jag skall säga dig det: Ebba och jag ha varit förlofvade. » » Förlofvade! » flämtade hon.
» Och det får jag veta först nu.
Ab, så grymt!
Hvad hela värl- den vetat om, det har du dolt för din fästmö! » » Du är den första som får höra det, Karin, » sade han lugnt.
» Vi ville icke eklatera, förrän jag slutat mina studier, och när den dagen kom, då — då voro vi redan skilda åt. » » Af hvad? » » Låt det förflutna hvila! » bad han.
» Det är ju framtiden vi skola ha gemensam. » » Ja, just därför att vi skola det, borde jag ha rätt att fråga och veta, men du är så hård emot mig.
Ah, Fredrik, hvad är jag för dig? » Han lade armen om hennes lif och drog henne intill sig.
» Hvad du är? » upprepade han.
» Du är min lilla Karin, barnet, som jag sett växa upp, som jag fostrat och ej kunde låta någon annan få. » » Men skall jag aldrig blifva annat än ett barn för dig? » frågade hon snyftande.
» Jo, Karin, du skall bli min hustru. » » Tror du, att jag duger till det? » frågade hon sakta.
» Ja, Karin, det är jag säker på.
Du hör till de varelser, som ge mer än de taga, och det är nog endast sådana kvinnor som kunna göra oss män lyckliga. » ma gång öfver att få komma hem till mamma.
Vet du hvad, Fredrik, » — hon såg på honom och smålog, » jag undrar om mamma skall känna igen mig, så gammal och förståndig som jag har blifvit? » » Då får hon allt vara bra skarpsynt, » sade han skämtsamt.
» Men det gläder mig, Karin, att du är nöjd med din vistelse hos mina för- äldrar. » » Nöjd, » upprepade hon, » åh, jag är tacksam, så djupt tacksam för all deras vänlighet! » » Ja, jag önskar bara att jag också hade varit vänlig mot dig. » » Det har du väl varit! » » Nej, » sade han allvarsamt, » långt därifrån.
Jag har icke varit mot dig, som jag bort, många gånger. » » Så du pratar, » utbrast hon.
» Är du litet sträng ibland, så behöfver jag väl det.
Du är ju så god som vill taga hand om mig! » » Du har inga kraf, du liten, » sade han med ett eget tonfall.
» Kraf?
Hvad menar du? » Hon såg förvånad på honom, men mötte ej hans blick, — den var riktad utåt med ett längtande uttryck, medan hans hand gled liksom smekande öfver Ebbas rosor.
Konduktören kom in för att se på biljetterna, och när Fredrik öppnade sin plånbok för att taga fram dem, föll något därur ned på golfvet, utan att han märkte det.
Karin böjde sig fram och tog upp det.
Ebbas porträtt!
Bar Fredrik det på sig?
Hon satt helt häpen och stirrade på kortet.
» Hvad har du där? » frågade doktorn häftigt.
» Hvar har du fått det ifrån. » » Det är ditt, » svarade hon stilla.
» Det föll nr plånboken. » Han rodnade, tog porträttet och lade ned det i sin kappsäck.
Karin följde hans rörelser med en orolig blick, och när han satt sig ned igen, utbrast hon ångestfullt: » Fredrik, hvad är det mellan dig och Ebba? » » Det är ingenting, » svarade han kort.
» Ja, men har det varit något då?
Ni äro mer än kusiner för hvarandra.
Du var ju så besyn- nerlig, när hon var sjuk, du hade inte tanke för Hvem uti bekymmer sorg och strid Bringar ofta mången maka?
Hvad en gång har räddat folk och djur Ifrån kvalfull död och pina.
Hvad ju passar präktigt, eller hur, Till ett möblemang hos svina.
I naturen du nog funnit har Något som så sällsamt ljuder.
På ett fat från köket, fin och rar, Se ' n en middagsrätt jag bjuder.
Nu jag presenterar en kamrat, Som förut du kanske känner; Den gett upphof till så rnycket prat, Har som stekt dock många vänner.
Så ett namn jag ber dig tänka på.
Gissa på en månad sedan.
Sen en fisk som plär på djupet gå, Namnet känner du nog redan.
Men hvad kommer där för en figur, Se, han stannar, synes bida, Har du nå ' nsin sett en så ' n filur, Må ' n han dröjer vid din sida?
Här en annan bild vi visa se ' n, Undrar hvad om den du säger, Brukar ej af snygghet lida men, Dömes efter hvad den väger.
Så en märklig tingest här vi ha ', Som i rymden brukar fara.
Hvad som säges vara mycket bra, När man vill en sak förvara.
Handelsvara som gjort, mången rik, Fast man fin den ej kan kalla.
Stockholm, Iduns Fredagen den 26 juni 1897.
N; r 25 (496).
» Iduns Modet., månadsuppl i Bamgarderoben » 5 5 3 3 B y r å: Klara södra kyrkog.
16, 1 tr. öppen kl. 1 0 — 5.
C.l 47.
W f i.
Redaktör och utgifvare: FR I T H 10 F HELLBERG.
: J. Nordlinfj.
Tryckeri AktieboSQ-s&gt; 10:de årg.
Lös n urn merpris 15 öre (lösn:r endast för kompletteringar.)
Drottning Victoria.
1 Jå nu det stora brittiska riket — inberäknadt alla dess * 4ß^ ofantliga underlydande stater det största och mäktig; aste rike världen skådat — i dessa dagar på mångtusenfaldigt sätt firar sin drottnings diamant- jubileum, är det j u i sin ord- ning, att Idun ger bilden och en kort lefnadsteckning af denna märkliga kvinna.
Hon är född den 24 maj 1819 i Kensington-palatset, i den gamla köpingen Ken- sington — på den tiden utan- för London, nu en del af den stora världstaden.
Hennes för- äldrar voro hertigen af Kent, Georg III:s fjärde S O D, och prinsessan Victoria af Saxen- Coburg.
Konung Georg IV:s enda barn, prinsessan Charlotta hade dött som ung, och hon hade efterträdts af den barn- löse brodern Vilhelm IV.
Den närmaste arfvingen tilltronen var den lilla prinsessan Vic- toria, som mistat sin far, in- nan hon var ett år gammal, och man var nu betänkt på att bestämma förmyndarere- geringen i händelse af ko- nung Vilhelms frånfälle, innan hon var myndig.
Det ansågs därför lämpligt att låta den 12-åriga prinsessan nu veta hvad öde som väntade henne.
Af sin moder hade hon haft den ömmaste omvårdnad och den utmärktaste uppfostran samt undervisats af de ypper- sta lärare.
Underrättelsen att hon var tronarfvingen gafs henne på så vis att doktor Davis, hennes lärare i historia, lät henne draga upp den engelska kungalängdens stamträd.
När hon gjort detta och skrifvit ned sin morbror, sade hon allvarligt till mo- dren: » Mamma, jag kan ej se hvem som skall efterträda onkel Vilhelm, om det ej är jag. » Man sade henne, att så var händelsen.
» Det är en mycket viktig sak, » sade den lilla prinses- san efter en stund och tillade: » många barn skulle vara stolta däröfver, men de veta ej af svårigheterna.
Mycken glans, men mycket ansvar. » Och räckande handen åt sin gu- vernant, baronessa Lehzen, sade hon med mycken all- var: » I will be good » (» j a g vill bli g o d ».)
Hennes mest utpräglade karaktärsdrag i barndomen, såväl som under hela lifvet, yoro sanningskärlek, varm- hj ärtenhet och stark plikt- känsla.
Hennes lärare voro ofta förvånade öfver hennes stora intelligens och ovanligt goda minne och hon beskrif- ves därjämte som » a fine animated child * (ett vackert, lifligt barn).
Med sin mor bebodde prin- sessan Kensington palatset för vintern och Claremont i Surrey för sommarmåna- derna.
Aderton år är myndig- hetsåldern för Englands re- genter.
Den unga prinses- san hade nått denna ålder den 24 maj och var presen- terad vid hofvet, men fort- satte ännu sina studier för » the Dean of Chester ».
Natten mellan den 19 och 20 juni
194 _ Jag känner icke mer den kraft i min natur, Som styr min fot att gå, än hjärnan till att tänka.
1897 IDUN Förgäfves frågar jag, hvarföre eller hur — Jag stannar vid en lag, som ingen mäktar kränka.
G. dog konung Vilhelm IV, och kl. 5 på mor- gonen infunno sig i Kensington palatset ärke- biskopen af Canterbury, » the Lord Cham- berlain », och konungens läkare för att bringa underrättelsen härom till den unga efter- träderskan.
Prinsessan, som strax väcktes, k o m genast ut iklädd en morgonrock med en tunn hvit sjal öfver axlarna, håret ut- slaget, samt tofflor på de bara fötterna.
Vid orden: » Ers majestät », framräckte hon sin hand för att kyssas, tårar stodo henne i ögonen, men hon var fullkomligt lugn och värdig.
Några timmar senare höll hon sitt första statsråd — • Privy Council — då statens förnämsta dignitärer voro närvaran- de, däribland tvänne af hennes farbröder, hvar och en på knä svärande sin unga drottning trohetseden.
Därefter for hon till St. James ' palats och visade sig i ett fönster, medan härolderna proklamerade hen- nes tronbestigning.
Hennes nästa stora ceremoni var öpp- nandet af parlamentet.