Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa summor, ehuru i och för sig respektabla nog, representera dock endast en ringa del af de lösdrifvare, som under ifrågavarande år betlande genomvandrat länet; ty det är en af långvarig erfarenhet bekräftad sanning, att de dryga kostnader, som för forslande af lösdrifvare drabba kronan, verka återhållande i afseende å polisuppsigtens strängare handhafvande, isynBih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 3 18 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 9. nerhet å orter, sora pro aflägsna från residensstäderna.
Så voro också af ofvannämnde år 1863 häktade lösdrifvare ej mindre än sextiofem anhållne blott i staden Westerås och endast återstående sjutton införpassade från de öfriga städerna i länet och från landsbygden.
Af de år 1864 häktade voro 40 anhållna i Westerås och återstående 30 införpassade från öfriga delar af länet och andra län.
I sammanhang härmed må ock anmärkas att, enligt hvad jag genom stadsbetjenmgen i Westerås förnummit, endast sådana derstädes anträffade lösdrifvare blifva inställde hos Konungens Befallningshafvande, hvilka, oaktadt erhållen varning för betlande, dermed fortsätta; och har man tillika upplyst, att om alla lösdrifvare, som besöka staden, skulle häktas, så blefve fängelset otillräckligt för deras hysande.
Men om också hvad nu anfördt blifvit gifver vid handen, att tiggeriet verkligen i fruktansvärd grad frodas i landet, så återstår det för mig att visa att detta slags tiggeri, långt ifrån att vara fostradt af verklig nöd, faslheldre är ett skötebarn af lättjan och lasten.
I detta hänseende får jag åberopa den af ofvannämnda utdrag betsyrkta omständigheten, att af de 82 under år 1863 häktade lösdrifvarne endast en enda var föremål för fattigvård, då deremot 44 voro yrkeskunnige och återstoden utgjordes af arbetsfolk, sjömän m. m.
Af alla dessa voro 44- emellan 20 och 40 år och således i sin bästa ålder.
Af de år 1864 häktade 70 lösdrifvare voro endast 3 fattighjon, men 38 yrkeskunnige och återstoden löst folk utan bestämdt yrke.
45 voro emellan 20 och 40 år gamla.
Med dessa antydningar om tiggeriets orsaker och omfattning må nu förenas en flygtig blick på dess följder.
Att fåfäng gå lärer mycket ondt är en sanning lika gammal som den. att tillfället gör tjufven.
Ingen vecka förgår utan att man från predikstolarne får höra dessa stående allmänna efterlysningar i anledning af brott föröfvade i rikets alla delar, under omständigheter, som göra det sannolikt att våldsverkarne tillhöra denna lösa befolkning, som tillåtes ströfva omkring öfverallt utan annan kontroll än de oskyldiga förhör, som kronobetjeningen eger att anställa, till utrönande af lösdrifvarens namn och hemvist.
Vidare bestyrkes af fånglistorna, att en stor del af de vatten- och brödbestraffningar, som å cellfängelserna förekomma, gälla dessa lösdrifvare, som efter ankomsten till städerna genast förskaffa sig ett rus och sedan ställa till slagsmål och andra den allmänna ordningen störande uppträden.
Men om man också afser från allt det onda lösdrifveriet medför i fråga om samhällsfriden, så återstår dock de här ofvan antydda dryga kostnader, som statsverket får vidkännas för lösdrifvarnes transporterande.
Som bekant finnas flera län af sådan utsträckning, att afståndet från länets ändpunkter uppgår till 20 mil och derutöfver.
Man tänke sig nu transportkostnaden för en tiggare, anhållen i en sådan del af länet och införd till residensstaden.
Fjerdingsmannen eger att begagna skjuts efter två hästar på bortresan och efter en häst för hemresan, hvartill kommer traktamente för tiggaren och fjerdingsmannen sjelf.
Transportkostnaden för en så - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
19 dan tiggare uppgår följaktligen till emellan 60 och 70 Riksdaler.
Men det stadnar ej härvid.
Sedan lösdrifvaren är inställd hos Konungens Befallningshafvande eger denna myndighet att antingen frigifva honom, försedd med lärpenningar och pass till hemorten eller ock förordna om hans hemsändande med fångskjuts.
Men då användandet af det förra alternativet i de flesta fall är fullkomligt ändamåislöst, enär tärpenningarne genast förvandlas till bränvin och passet till snuspapper, så måste man tillgripa den sednare utvägen.
Men nu befinnes, att lösdrifvaren, som blifvit införpassad t. ex. till Luleå, har sin hemort uti Blekinge och följaktligen bör afsändas till Carlskrona; och så vexa de der nyssnämnde 60 å 70 Riksdalerna till ett kapital, för hvilket man i vissa orter skulle kunna köpa sig en liten hemmansdel, — och, hvad värre är, utan att ändock, efter hvad jag härnedan skall visa, det ändamål, för hvilket penningarne blifvit uppoffrade, annorledes än i högst ofullkomlig grad uppnås.
Och emot detta stora samhällsonda — en talrik arbetsför menniskoklass, fortlefvande i sysslolöshet under en tid då samhällets materiela utveckling absorberar all den arbetskraft, som erbjuder sig til! dess tjenst, samhällsfridens störande på flerahanda sätt, och statsverkets betungande med dryga och i de flesta fall onyttiga utgifter, — emot allt detta onda vill man sätta en stadgad tillämpning af fattigvårdsförordningen och försvarslöshetsstadgan.
För min del är jag öfvertygad att hvarken det ena eller andra afhjelper det onda.
Tillämpningen af fattigvårdslagstiftningen, sådan den nu är beskaffad, må vinna den högsta grad af fullkomning, och den skall ändock icke uträtta något till hämmande af lösdrifveriet, ty, såsom jag ofvanför anmärkt och visat, lösdrifveriet rekryteras icke ur deras leder, som äro föremål för fattigvård.
Återstår således Kongl. Stadgan angående försvarslöse och till allmänt arbete förfallne personer.
Men enhvar, som handlagt sådana ärenden, hvari tillämpning af denna Nådiga Stadga förekommer, vet nogsamt att densamma väl lemnar tillräckligt skydd emot försvarslösa personer, hvilka redan blifvit för gröfre brott straffade, men deremot laborerar med de mest slappa och opraktiska bestämmelser då det gäller just den lyckligtvis vida öfvervägande kategori af försvarslösa personer, som icke blifvit för brott straffade.
Det må väl medgifvas, att då fattigvårdsförordningen stadgar, att betlaren skall såsom försvarslös behandlas, så låter detta ruskigt nog; men — ser man nogare efter — så visar det sig att namnet är farligare än saken, tack vare den långa med många omvägar förenade procedur, som måste iakttagas, då fråga uppkommer om betlarens dömande till allmänt arbete.
För att åskådliggöra detta, anhåller jag att få återvända till vår gamle bekante, som för tiggeri blef häktad deruppe i Luleå och skulle afsändas till Konungens Befallningshafvande i Carlskrona.
Dit ankommen, blifver han — frigifven, med förständigande att afgå till den socken han tillhör, och kommunalnämnden undfår befallning att låta förekalla betlaren och meddela honom den i försvarslöshetsstadgan föreskrifna varning.
Jag lärer icke behöfva erinra, att är betlaren af den rätta sorten, så bryr han sig icke 20 Motioner hos Mdderskapet och Adeln 1865.
N:o 9. om det erhållna förständigandet, utan styr kosan hvart han behagar, och ändamålet med hans forslande den långa vägen igenom hela riket är då förfeladt.
Men antag, att han beskedligt inställer sig i socknen och undfår nyssnämnda varning, genast derpå är han åter ute och stryker omkring under betlande, intilldess alt han för andra gången häktas och afsändes till Carlskrona, der han af Konungens
Be fallningshafvande får föreläggande att inom viss tid skaffa sig laga försvar, vid äfventyr att eljest varda till allmänt arbete dömd; hvarefter han för andra gången — frigifves, ty endast den, som är för allmänna säkerheten »synnerligen vådlig» kan åläggas att från häktet förskaffa sig laga försvar.
Han frigifves således, med förständigande att afgå till hemorten; men, frigifven vandrar mannen åt alla andra håll, utom hemorten, häktas för tredje gången för tiggeri och sändes ännu en gång till Carlskrona; nu kan han visserligen blifva dömd till allmänt arbete, men det står dock i Konungens Befallningsbafvandes skön, att lemna honom ytterligare rådrum för att bereda sig försvar och alt för sådant ändamål frigifva honom.
Men antag att sådant anstånd ej blifver beviljadt, utan att han blifver dömd; han, förklarar sig med beslutet missnöjd och detta kan följaktligen icke omedelbart gå i verkställighet.
I afbidan på besvärens pröfning kan Konungens Befallningshafvande tillåta den dömde att vistas på fri fot.
Sker detta, så kan hända att, då Kongl. Maj:ts utslag, sorn fastställer Konungens Befallmngshafvandes beslut, ankommer till verkställighet, så är vår man pä durchmarsch i aflägsna orter och kan icke, oaktadt efterlysningar, upptäckas, intilldess han, för fjerde gången häktad för tiggeri, på fångkärran öfverraskar Konungens Befallningshafvande, som, utom det myckna bråk och besvär betlarens behandling hittills förorsakat, ytterligare får på halsen en ändlös skriftvexling med vederbörande läns styrelser, till beredande af ersättning åt Ränterierne för förskjutna transportkostnader.
Summan af allt detta är, såsom man finner, att lösdrifvaren måste för tiggeri vara häktad minst irenne gånger, innan allmänt arbete kan honom ådömas.
Nu frågas — kan det verkligen på allvar fordras, att man med så illusoriska lagbestämmelser skall kunna hejda lösdrifveriet?
Omöjligt, Och derför skall denna landsplåga fortfara intilldess lagstiftningen på detta område undergått sådan förändring att processen göres kort med den betlande arbetsföre lättingen, ty — och detta är noga att märka — det är just öfvertygelsen om nuvarande lagstiftnings vanmagt emot lösdrifveriet — det är denna öfvertygelse, i förening med de dryga transportkostnaderna, som gör att såväl öfver- som underordnade polismyndigheter så ofta antingen blunda för lagöfverträdelser af denna art, eller ock betjena sig af de i lag medgifna minst besvärliga, ehuru fullkomligt ändamålslösa åtgärder, hvari genom man lättast blifver betlaren qvitt.
Vill man deremot se hvad enkla, lätt verkställbara, på det ondas orsaker väl beräknade och efter dess verkningar noga afpassade anordningar förmå att uträtta till tiggeriets utrotande, så må man gå till den i vårt grannrike
Danmark nu gälInnde lagstiftning i detta ämne.
Denna lagstiftning har, från ytterlig stränghet, med Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1865.
N-.o 9. 21 stigande civilisation efterhand i sig upptagit allt mildare straffbestämmelser.
Ännu i Lagen af den 2lista Augusti 1829, sorn dock, efter hvad ingressen antyder förmildrar dittills gällande bestämmelser, straffas tiggeri första gången med fängelse vid vatten och bröd intill 15 dagar, andra gången intill 30 dagar, tredje gången minst 30 dagar eller intill 1 års tvångsarbete, fjerde gången intill 2 års tvångsarbete o. s. v. dubbelt för hvarje förnyad öfverträdelse.
Den nu gällande den 3:dje Mars
I8G0 sanktionerade »Lov om straffen for Lösgaengeri og Betleri», som i sex korta §§ absolverar hela den kurs, som vår försvarslöshetsstadga genomsträfvar i 4 Kapitel och 28 långrandiga §§, de flesta afdelade i många momenter, är af följande lydelse: § 1.
Den, som streifer arbejdslös omkring, uden at kunne oplyse, at han aer i Besiddelse af midier til sit underhold, eller at lian i det mindste söger lovligt Erhverv, bliver som Lösgaenger at anse med Sträf af Faengsel paa Vand og Bröd.
Hvar Tvangsarbejdhuse aere indrettede, kan istedet for Faengsel paa Vand och Bröd Årbejde i disse idömmes saaledes at 6 Dages Tvangsarbejde anses lige med 1 Dags Faengsel paa Vand og Bröd. § 2.
Enhver der ikke vides at havé Formue, fast Naeringsvei eller anden Stilling der afgiver Betryggelse for at han finder sit Underhold uden Skade for det Almindehga kan Politiövrigheden affordre Bede og Rigtighed for hvorledes han ernaerer sig.
Findes den Paagjaeldendes
Förklaring enten i sig selv eller efter anstillet Undersögelse ufyldestgjörende har Politiövrigheden att give harn Tilhold om at söge lovligt Erhverv og, for saa vidt han ikke selv kan forskaffe sig Arbejde, at meddele harn Anvisning paa saadant, i hvilken Henseende Fattigbestyrelsen bör vaere Politiet behjelpelig.
Politiövrigheden kan derhos foreskrive den Paagjaeldende de iagttagelser af saadanne Regler, hvarved den saettes istand til at paase, at han virkelig söger det af harn opgivne eller harn anviste Erhverv og navnlig paalaegge harn till visse Tider at möde og derom give förnöden Oplvsning.
Desommeldte Tilhold skulle tilföres Politi-protokollen med udtrykkelig
Tilkjen degi velse om det med sammes Overtrsedelse forbundne Strafansvar.
Den, der mod villig tilsidesaetter de harn. i Medför af det ovenanlörte givne Tilhold, bliver at ansee som Lösgaenger. § 3.
Den, som selv gjör sig skyldig i Betleri, eller som udsender sine Born eller andre, der höre til hans Husstand og ere hans Myndighed undergivne, for at betle, eller som vidende om at disse betle, ikke afholder dem derfra, straffes med simpelt Faengsel indtil 8 Uger eller med Faengsel paa Vand og Bröd indtil 15 Dage istedet for hvilken sidste Sträf paa de Steder, hvor Tvangsarbejdshuse ere indrettede, Arbejde i disse kan idömmes efter det i 8 1 bestemte Forhold. 22 Motioner hos Eiddersleapet och Adeln 1865.
No 9. § 4.
Justitsministeriet bestemmer hvilka Fattig- og Arbejdsbuse der, med Hensyn till Straffen for Lösgsengeri og Betleri skulle anses som Tvangsarbejdshuse samt af hvilka Jurisdiktioner de kunne afbenyttes; naar saadanne Bestemmelser aere tagne bringes de ved offentlig
Bekjendtgjörelse til almindelig Kundskab. § 5.
Naar nogen paa engang findes skyldig i Lösgaengeri og
Betleri blifve kun den for den förstnsevnte Förseelse fastsatte
Sträf at anvende, hvorhos det begaaede Betleri bliver att tage i Betragtning ved Straffegradens Bestemmelse. § 6.
Born under kriminel
Lov-alder straffes ikke for de i denne Lov omhandlede förseelser.
Efter hvad jag dels personligen erfarit, dels genom enskilda bekantskaper på stället inhemtat, hafva dessa enkla lagbestämmelser åstadkommit det resultat, att hvad vi mena med lösdrifveri är nästan okändt, och att tiggeri högst sällan förekommer i Danmark.
Såsom man finner har vårt nabofolk såväl för lösgängeri, eller sysslolöst kringstrykande, som för tiggeri upptagit alternativa straff, nemligen fängelse vid vatten och bröd, enkelt fängelse och ändtligen tvångsarbete.
De tvänne förstnämnda straffen synas mig dock olämpliga, då de ifrågavarande förseelserna icke kunna hänföras till egentliga brott; men så mycket mer synes tvångsarbete vara att föredraga; ty att hålla den till tvångsarbete, som kan, men icke vill begagna det fria arbetet, deri ligger rättvisa, konseqvens och — tilläggom det — en verklig välgerning mot den skenbart lidande, som.såmedelst kan återföras till ordning och arbetsamhet.
Men tillämpningen af det Danska tvångsarbetssystemet förutsätter en inrättning, som vi sakna — tvångsarbetshus i rikets alla län.
Yäl väcktes under sistlidne riksdag en motion i sådan syftning; men som motionären hufvudsakligen afsåg, att arbetshusen skulie blifva en tillflyktsort för straffade frigifne fångar, ansåg man, att innan någon ny, mera genomgripande åtgärd i den af motionären antydda rigtning beslötes, några mera bestämda resultater af cellfängelsesystemet borde afvaktas, hvadan frågan den gången förföll.
Hvad jag således förordar såsom, efter min öfvertygelse, innefattande det enda verksamma medlet att hämma lösdrifveriet är: inrättandet af under offentlig kontroll stående arbetshus, först* i alla residenstäder, och vidare på andra tjenliga ställen i länen, som för delta ändamål borde indelas i distrikler, till det antal och omfång, som af lokala och andra förhållanden betingas.
Dessa inrättningars bestämmelse skulle vara dels att bereda icke straffade försvarslösa personer tillfälle att förskaffa sig arbetsförtjenst, dels att upptaga sådana likaledes icke straffade försvarslösa personer och arbetsföra betlare, hvilka blifvit till allmänt arbete dömda.
N:o ,9. 23
Men för att det med dessa inrättningar afsedda ändamål skali kunna uppnås erfordras vidare oundgängligen: en partiel omarbetning af försvarslöshetsstadgan i sådan syftning, alt en hvar arbetsför person, som anträffas betlande, må kunna utan vidare omgång än som erfordras för utredande af förseelsens verklighet, efter förordnande af vederbörande polismyndigheter i det län, der förseelsen inträffat, hällas lill tvångsarbete under viss lämplig lid vid ofvannämnde arbetshus.
Med dessa anordningar — inrättande af arbetshus och försvarslöshetsstadgans ändring i nyss antydda rigtning — och om man vidare, till undvikande af de dryga kostnader, som med lösdrifvares insändande till residensstäderna äro förenade, bemyndigade äfven Magislraterne i städerna, fa måhända ock Kronofogdarne på landet, att förordna om lösdrifvarnes insättande på närmaste arbetshus, naturligtvis med öppen besvärsrätt för lösdrifvaren, som dock i afbidan på besvärens pröfning icke finge vistas å fri fot, — med sådana anordningar, säger jag, skulle, efter min öfvertygelse, lösdrifveriet om också ej helt och hållet utrotas, dock så kraftigt hämmas, att alla anledningar till klagan skulle häfvas.
Man skall — jag vet det väl — genast möta mig med invändningar om de stora kostnader, som med inrättande af dylika arbetshus äro förknippade; men jag tillåter mig härvid uttala den oförgripliga mening att, äfven om de föreslagna arbetshusen skulle bekostas af statsmedel, kostnaderna snart nog skulle blifva statsverket godtgjorda, genom inbesparandet af de utgifter, söm nu ändamålslöst förspillas på de många och långa tiggaretransporterna; hvarförutom ingenting hindrar, att, i likhet med hvad som skett med cellfängelserna, uppförandet af arbetshusen fördelas på en längre tidrymd.
Nu är likväl all anledning antaga, att om Kongl. Majit, efter att hafva uppgjort en fullständig plan för arbetshussystemets införande i landet, hvilken plan icke blott kunde, utan äfven till minskande af kostnaderna och till vinnande af åtskilliga andra fösdelar, borde sättas i1 samband med en omorganisation af fattigvårdsväsendet i den rigtning, att arbetshuset inom hvarje distrikt tillika kunde utgöra en af vederbörande kommuner underhållen asyl för gamla orkeslösa och obotligt sjuka, hvilka nu i jemmerlig belägenhet inhysas i fattighusen, det är säger jag — anledning antaga, att om Kongl. Majit, efter uppgörandet af en sådan plan, afläte en nådig uppmaning till landstingen att taga denna angelägenhet om hand, såvidt den ekonomiska delen beträffar, dessa skulle befinnas angelägna att tillegna sig inrättningar, som måste lända den allmänna ordningen och trefnaden lill så mycken båtnad.
Jag har mig ock bekant, att åtminstone inom tvänne län fråga redan varit väckt om inrättande af arbetshus.
Att verket skulle underlättas och påskyndas, om statsbidrag kunde erhållas, ligger i sakens natur.
Man skall invända, att bästa och säkraste medlet att utrota lösdrifveriet består uti höjandet af folkets intellektuel, sedliga och materiela tillstånd.
Jag förnekar ingalunda det stora värdet af nutidens sträfvanden för dessa höga ändamål, men jag vet tillika, att ifråga om det goda, som på sådan väg tillföres mensk - 24 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N-.o 9. ligheten, degen endast småningom genomsyras; jag vet också att de menskliga lidelserna skola förblifva desamma i alla tider, och att i alla tider skola finnas menniskor, som till följd af medfödda anlag, uppfostran och lefnadsförhållanden skola befinnas stålsätta emot det välgörande inflytandet af äfven de mest fulländade samhällsinstitutioner till folkupplysningens och allmänna välståndets befrämjande.
Jag nämnde härofvan, af uppgifven anledning, behofvet af en partiel omarbetning af nu gällande försvarslöshetsstadga.
En sådan omarbetning är äfven af flera andra skäl påkallad och i främsta rummet af nödvändigheten att närmare bestämma det legala begreppet: laga försvar, sedan de råmärken derför, som blifvit uppdragna uti 'I § af ifrågavarande stadga, blifvit betydligt modifierade genom Kongl. Förordningen angående utvidgad näringsfrihet den 18 Juni 1864.
Då nemligen numera en hvar myndig och välfrejdad person har laglig rätt att efter föregående anmälan idka handel och handtverk, ser jag knappast något som kan hindra enhvar, som innehar nyssnämnda qvalifikationer, att genom en dylik anmälan bereda sig laga försvar och såmedelst göra sig oåtkomlig för den behandling såsom försvarslös, hvilken han eljest, efter de i ofvannämnda § meddelade bestämmelser, skulle varit underkastad.
Om tiggaren är nu ej fråga, ty denne kan man på grund af fattigvårdsförordningens tydliga stadganden behandla såsom försvarslös.
Men hvarje annan lös person, han må lefva huru liderligt och i öfrigt oordentligt som helst, skulle nu, med beviset öfver verkställd anmälan till handels och handtverks idkande på fickan, kunna med framgång bemöta kommunalnämndens yrkande om hans dömande till allmänt arbete med den anmärkningen: »Jag är handelsman; jag är handtverkare, låt äfven vara af samma slag som Fredman, utan verkstad, förlag och ur.»
Vidare synes det mig vara hög tid, att, genom ett tillägg till meranämnda 1:sta § af försvarslöshetsstadgan, vid objektiva kontroller binda det intyg af vederbörande embetsmyndighet, tjensteman, kommunal-nämnd och tillsyningsman, som skall afgöra, huruvida jag »iakttager ordning och sedlighet i mitt lefverne och söker efter förmåga mig ärligen försörja», hvaruppå åter beror huruvida jag skall blifva beröfvad det dyrbaraste jag eger, min personliga frihet.
Sådana objektiva kontroller äro så mycket nödvändigare, sorn det politi-institut, hvilket handlar om laga försvar, är det enda område af lagstiftningen, der man med skäl kan förebrå samhället, att i vissa fall den fattige icke är lika med den rike inför lagen.
Ty den rike kan lefva i uppenbar lösaktighet, dryckenskap och på ett i öfrigt förargelseväckande och samhällsordningen störande sätt; och han undslipper med de ansvarspåföljder lagen för hvarje särskild lagstridig yttring af dessa lidelser må hafva bestämt: men den fattige, som lefver på samma sätt, blifver, utom nyssnämnda ansvarspåföljder, jemväl underkastad det äfventyr, att såsom försvarslös kunna beröfvas sin frihet.
Örn det också må anses oundgängligen nödvändigt, att upprätthålla en lagstiftning, som för rättskänslan har så mycket motbjudande, så är det åtminstone samhällets oafvisliga skyldighet att tillse att allt godtycke blifver aflägs nadt - Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865.
N-.o 9.
25 nadt ifrån detta område; och de kontroller, hvarom jag talat, äro ingalunda svåra att åstadkomma.
Så kunde t. ex. lämpligen stadgas att vederbörande embetsmyndighets, tjenstemans, kommunal-nämnds och tillsyningsraans intyg derom att den till behandling såsom försvarslös anmälde personen icke iakttoge ordning och sedlighet i sitt lefverne icke finge tillerkännas laga vitsord med mindre detta intyg vore åtföljdt af laglig handling, som bestyrkte att den ifrågavarande personen blifvit sakfälld för itereradt fylleri, horsbrott, lönskaläge, slagsmål o. s. v.
Ytterligare och hvad särskildt betlaren angår, anser jag hithörande lagstiftning böra kompletteras med ett hittills saknadt stadgande om sättet för bevisningen derom att betlande egt rum, i händelse den anhållne dertill nekar, på det att den anhållne icke må blifva prisgifven åt en lös uppgift af angifvaren, såsom nu oftast är fallet.
Man invände ej härvid, att allt sådant lämpligen bör öfverlemnas till doktrinen.
Nej, ju dyrbarare en medborgerlig rättighet är, ju angelägnare att genom de mest tydliga, noggranna och minutiösa stadganden omgärda densamma, på det att såväl för den enskilde medborgaren, som myndigheterna ingen tvekan må kunna uppkomma om och under hvilka vilkor denna rättighet blifvit genom lag inskränkt eller förverkad.
Slutligen har ur ett något oklart stadgande i 24 § af försvarslöshets-förordningen utbildat sig en barbarisk praxis, sorn måste genom lagstiftningen häfvas.
Det heter nemligen i nyssnämnda § att, om den försvarslöse efter uttjent arbetstid vid kronoarbetskorpsen, saknar bostad och nödigt uppehälle, så skall tillsyningsmannen i den ort den frigifne tillhör, söka att åt denne bereda husrum och uppehälle »åtminstone under de första fjorton dagarne».