Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Canzli Rådet Bergstedts förslag, att Prinsar af det Kongl. Huset måtte, till vinnande af kännedom om Landets Civila Administration och Provincernas inre beskaffenhet, förordnas till Landshöfdinge-Embete eller Ordförande i något af Rikets Collegier, blef af Utskottet ogilladt, uppå de af Fördelningen i dess Protocoll den 11 Junii anförde skäl.
Hvarom behörigt svar skulle Herr CanzliRådet meddelas, om han det äskar.2 1 Stycket fr. o. m. orden Den af Fördelningen t. o. m. orden särskild röst och stycket fr. o. m. orden Fördelningens förslag t. o. m. orden i 16 § återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 482.
— Lars Israelssons »anförde skäl» återfinnes i Andra beredningens protokoll, ovan sid. 193.
2 Detta stycke återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 567.
— Jämför 18 274 Den 10 Juli 1812 Föredrog^ och gillades hvad Fördelningen den 11 -Junii beslutit, angående Riksdagsmannen Erik Svenssons Memorial om Justitia Ombudsmannens åliggande att befordra skyndsamhet i den lagliga gången af Riksens Ständers fattade beslut och gjorda hemställningar.
Hvaröfver Betänkande till de respective Stånden skulle afgifvas.1 Uplästes Fördelningens Protocoll för den 12 Junii, angående den af R. H. S. Justitia} Ombudsman väckta och till Utskottet remitterade fråga: »Huruvida 25 § Reg.-Formen och den deruti Konungen tillagde höga rättighet att i brottmål göra nåd, borde sålunda förstås, att samma rättighet icke kunde sträckas till eftergift af andra böter än Kronans andel i desamma.»2 Herr Lagman Sandberg:
Jag anser Lagens stadgande i detta rum vara så tydligt och klart att ingen Domare kan derom hafva misstagit sig, hvarföre någon förklaring deröfver icke tarfvas.
Konungens höga rätt att göra nåd grundar sig derpå, att förekommande omständigheter kunna göra lagens på förhand bestämda, ovillkorligen ålagde straff för strängt.
Men detta medel att förekomma obillighet i lagens utöfning kan intet verka på tredje mans rätt, det vill säga åklagarens, som genom gifven lag har gifven rättighet till viss andel i böter, dem Konungen aldeles icke kan hafva rätt att efterskänka.
Jag vet väl att Lagen af Konungen tillämpas enligt dessa grunder, och tror att han, såsom Police-magtens-Chef har så mycket större skäl att ej eftergifva åklagarens andel i böter, hvarigenom brotts upptäckande befordras; men anser ändock närvarande stadgande innebära någon otydlighet.
Herr Borgmästaren Egge åberopade sitt afgifne yttrande i Beredningens Protocoll.3 f. ö. plenarprotokollet den 11 maj, ovan sid.
135 med där given hänvisning, samt Andra fördelningens protokoll 11 juni ovan sid. 189.
1 Stycket fr. o. m. orden Föredrogs och t. o. m. orden skulle afgifvas återfinnes i C. TJ. M. 1810—1815, sid. 425.
— Jämför även plenarprotokollet den 8 juni, ovan sid.
165 med där given hänvisning, samt Andra fördel ningens protokoll den 11 juni, ovan sid. 190.
* Stycket fr. o. m. orden Uplästes Fördelningens t. o. m. till Riks Stånden afgifvas återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 419 ff. — Jämför plenarprotokollet den 27 april, ovan sid.
107 med där given hänvisning, samt Andra fördelningens protokoll den 12 juni, ovan sid. 195.
8 Ursprungligen har stått följande, som överkorsats: »Mig synes lagens stadgande i detta fall vare så tydligt, att jag med förundran hört motsatsen sättas i fråga af Justitia:
Ombudsmannen.
Och jag bekänner, att jag ej ville det någon skulle göra mig det tillmätet att i denna fråga hafva varit af lika tanka med denne Embetsman».
Den 10 Juli 1812 275 Herr Kammarherren Silverstolpe:
Otydligheten består efter min tanka derutinnan, att intet bestämdt stadgande finnes huru de böter böra anses, som tillfalla Häradet.
Ja visserligen: emedan Konungens rätt att göra nåd upkommit för att mildra lagens oböjlighet och bestämda tillämpning, genom eftergift i brottslingens straff och Kronans rätt, utan förnärmande af enskildtes lagliga rättigheter.
Hvilket efter min tanka kunde få blifva grunden för Constitutions Utskottets betänkande öfver denna fråga.
Herr Doctor Wijkman önskade att Utskottet ej måtte i dess betänkande inlåta sig i något raisonnement.
Om frågan besvaras i enlighet med dess framställning, så skulle Utskottets utlåtande blifva, att, som Justitia} Ombudsmannen endast anfört sina enskildta. tankar om ämnet, utan att dervid begära någon åtgärd, så hade Constitutions Utskottet ej ansett sig böra uptaga dem till pröfning.
Utskottet, som gillade detta förslag, beslöt, att Betänkande skulle i enlighet dermed till Riks Stånden afgifvas.1 Uplästes Fördelningens ingifne förslag till redaction af stadgande om Grundlagsfrågors behandlingssätt.2 Lades på bordet.
Företogs till afgörande Riksdagsmannen Nordstedts från sista Plenum på bordet hvilande Memorial, angående rätta grunden för utgörande af Riksdagsmans arfvode inom Bonde Ståndet.3 Flera af Bonde-Ståndets Ledamöter önskade att, endast Enkor och omyndige ej finge undandraga sig skyldigheten att deltaga i Riksdags Fullmägtiges aflöning, Riksdags Ordningens stadgande derom måtte blifva oförändradt.
Herr Grefven och Ordföranden uplyste att om en sådan frihet för Enkor och omyndige ägt rum, vore det fel af landsortens tjenstemän, emedan Grundlagen intet undantager dem, och deras rättighet att genom förmyndare deltaga i Riksdagsmanna val står dem öppen.
Ingen annan kan efter rättsbegrepp åläggas att bidraga till Fullmägtigs underhåll än den som har rät - 1 Utskottets memorial är tryckt i C. U. M. 1810—1815, sid. 415. 2 Jämför Andra fördelningens protokoll den 4 och 7 juli, ovan sid. 264—267! 8 Stycket fr. o. m. orden Företogs till t. o. m. ordet Bifölls, återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 571. — Jämför f. ö. plenarprotokollet den 4 juli, ovan sid. 258 med där i not given hänvisning.
276 Den 10 Juli 1812 tighet att välja honom och är behörigen qualificerad att sjelf blifva vald.
Häraf följer, att, om Ståndspersoner skola löna Riksdagsman, skola de äfven få välja honom, samt om de få välja också sjelfva kunna väljas, dertill.
Nordstedt:
Det är intet min mening, att Adelsmän eller Ståndspersoner skola deltaga i Riksdagsmanna val, utan endast sjelfägande Frälse bönder, i kostnaden för hans underhåll, emedan de genom honom få sin talan förd, gemensamt med hela Allmogen.
Herr Grefven och Ordföranden frågade om Utskottet ansåge de af Riksdagsmannen Nordstedt anförde skäl föranleda till någon ändring i 15 och 17 §§ Riksdags Ordningen.
Svarades allmänt
Nej, utom af Riksdagsmannen Nordstedt, som öfver detta beslut anhöll om Constitutions-Utskottets skrifteliga yttrande.1 Bifölls.
Utskottet åtskildes kl. 1/2 1.
Ang. von Hartmansdorff. 1 Konstitutionsutskottets yttrande återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 568.
Den 20 Juli 1812 277 60.
Den 20 Juli 1812.
Justeradt d. 28 Julli 1812. A. G. Silverstolpe.
Måndagen d. 20 Juli kl. 1/2 10 förmiddagen sammanträdde R. H. S. Constitutions Utskotts Andra Fördelning, hvars alla Ledamöter voro närvarande, utom Herr Öfverste Schönström, Herr Assessor Arosenius och Riksdagsmannen Lars Israelsson.
Justerades Protocollet för d. 7 Juli.
Den af Herr Reger.
Rådet Hallenst jerna 1 och Herr Protocolls Secreteraren Rothlieb,2 genom serskildte till Utskottet ingifne och hittils på bordet hvilande Memorialer, väckta fråga, om förändring af den i Regeringsformens 37 §. stadgade inrättning af Adelskapet, företogs härefter till Beredningens öfvervägande.3 Herr Kammarh.
Silfverstolpe hade i anledning af desse motioner skrifteligen författat ett Utlåtande, innehållande anmärkningar emot de nu föredragne Memorialer och Proposition om bibehållande af Regerings Formens 37 §. endast med den förändring, att en till Adeligt, Friherreligt eller Grefveligt
Stånd upphöjd mans äldsta son, under faderns lifstid må komma i åtnjutande af det honom förlänta Adelskap.
Hvilket upplästes.
(Intages)4 Uprinnelsen och första ändamålet af Adelskaps inrättning i Sverige, må hafva varit hvilka som hälst: derom må ingen tvist upkomma: i allmänhet må blott anmärkas, att urgamla inrättningar oftast äro förkastelige, ej så mycket för det skäl, som mången tror, att våra förfäder, vid deras tillskapande, hade egennyttiga afsigter, som derföre, att de ej så säkert visste hvad de gjorde, och ofta omöjligen kunde göra bättre.6
Det synes vara tillräckligt för vårt besinnande, att, sedan nu mera, dels genom Carl den XI :s Indelnings Werk, dels genom 1809 1 C. U. M. 1810—1815, sid. 642. 2 C. U. M. 1810—1815, sid. 647.
3 Jämför C. U. M. 1810—1815, sid. 653.
4 Silfverstolpes yttrande angives vara intaget i beredningens protokoll; det är i volymen infört först efter protokollet, som hölls i utskottets plenum s. d., varunder yttrandet även föredrogs.
Yttrandet är icke undertecknat.
5 Stycket fr. o. m. orden Uprinnelsen och etc. t. o. m. orden af ...
Wåhlin gjorde anhållan, återfinnes i C. U. M. 1810—1815, sid. 654 ff. 278 Den 20 Juli 1812 års eftergift af besittningsrätten till Säterier, landets försvar af jordägarne tillkommer, ej ett visst Stånd, utan den pligtige jordens besittare, och, sedan genom omsider formliga stadganden i vår nuvarande Regerings form ingen ofrälse man mera är utesluten från något slags, och således ej heller från något militairiskt, Embete i Staten; kunna ändamålen med Adelskaps inrättningen i Sverige icke vidare vara flere, än följande tvänne: det ena, att lemna en utmärkt förtjenst en belöning, genom ett anseende i Opinionen, och det andra, att bibehålla ett tillräckligt antal medlemmar innom det med en Constitutionel röst begåfvade Riks Stånd, som bär namn af Ridderskapet och Adeln.
Till ernående af det förstnämnde ändamålet, synes mig stadgandet, i 37. §.
Reg. dormen det enda fullkomligen tillfyllestgörande:
Väl: den förtjente kan adlas och på hans uphöjelse vinner Adelskapet i värde; men för minderåriga söner, för fruntimmer, för okände efterkommande i flere secler, huru kunna förtjenster komma i fråga?
Jag vågar altså yttra den tanka, att vårt fordna Adelskap, i sin utsträckning, nu mera sedan det ej är imperatift åtföljdt af försvarspligten emot Landet, innebär en stridighet mot allt godt begrepp.
Derföre anser jag det likväl ej böra förändras till likhet med det nuvarande: undfångna rättigheter, i synnerhet då ej någon Samhälls medlem af dem förnärmas, kunna aldrig utan våld, någon beröfvas.
Men jag tror att äfven den moraliska driffjäder till förtjensters förvärfvande, som man så ofta trott sig se uti det ärfteliga och gränslöst utsträckta Adelskapet, ligger för ett rent hufvuds betraktande icke uti åminnelsen af förfäders Adelskap, utan i den af förfädei-s gerningar.
Afkomlingar af personer, lika Sturarne, Gustaf Wasa, Horn, Torstenson, Baner, Axel Oxenstjerna, Skytte, Dahlberg, Fersen, Polheim Linné, Sergel m. fl. — åsyftas desse afkomlingar distinction i Samhället, då är frågan annan — men söka de hos sina förfäder en upmaning till förtjenster värda menniskors högagtning eller välsignelse, är det väl då på dessa Förfäders Adelskap de fästa sitt öga?
Och om någon gång en man träffas, som af denna synpunkt hämtar kraften för sin verkning, månne vi ej nästa alltid skola finna honom misstaga sig, och hitta på fåfängans väg i stället för ärans.
Jag sjelf, som här talar, har visserligen någon gång till efterdöme påmint mig, att den första jag känner af min slägt under häftiga strider i Skottland om Religions begrepp och rättigheter, för något mer än ett par secler sedan, lemnade detta land häldre än sina. öfvertygelser; att en annan, kort efter Carl den XII :s död, på ogrundade tillmålen blef fängslad, slagen i bojor och när lians oskuld erkändes, vägrade att, utan bestämd frikännelse
Dom, lemna sitt fängelse, och emottog ej, utan detta bevis på sin oskuld, sin frihet.
Den förre tviflar jag högeligen var Adelsman i sitt land: den sednare var det icke i Sverige: det är då ej åminnelsen af deras Den 20 Juli 1812 279 börd, som på mig kunnat hafva en moralisk inflytelse, ej heller af deras namn, ty ingendera bar det jag bär.
Ej heller kommer jag någonsin i hog min egen fars namn, såsom namnet på en Adelsman, men väl såsom namnet på en menniska med en svekfri oegennyttig, ståndagtig själ, och en Embetsman af urgammal redlighet och arbetsflit.
Och om jag sjelf af syftning till moralisk och intellectuel rigtighet i mina handlingar, under besynnerliga tider, burit utan ovärdighet, någon gång förföljelse och ofta orättvisa misstankar, kan jag väl tro, eller ens begripa, att det ej vore detta, utan mitt Adelskap, som min son en gång skulle till upmuntran påminna sig?
Änteligen, för att säga allt med så till sägandes ett ord, skulle Benzeliernes, Rydelii, Serenii och den, under sin lefnad glömda Scheeles namn ej vara namn för ätteläggar att bära, blott och bart för de taflor af förtjenster, de för dessa ätteiäggar, till efterföljd, skulle framställa?
Och böre vi ej i alla fall söka föra Samhällsdistinctionerne derhän, att öka antalet af dem, personer,1 på hvilka Samhället bör fästa upmärksamhet, men deremot återhålla förökningen af dem, som födseln kunde missleda, att anse sig värderlige utan värde?
För öfrigt ligger, efter min öfvertygelse, uti Regerings formens 37. §., en stor och vis Lagstiftnings-princip i så måtto förvarad, att då ett visst tidelopp en gång är förflutit, och, i trots af fåfängans fördomar, man hunnit fullt vänja sig vid befintligheten af frälse och ofrälse män, innom en och samma familj, skall, om samma Lagstiftningsprincip får äga bestånd, den tid omsider inträffa, då ej allenast, enligt 28. § :n Regerings formen, i frågan om Tjenster, afseende sjelfmant göres endast å de sökandes förtjenst och skicklighet, men icke på deras börd, utan då ock, genom Ståndens sammanblandning, Ståndstvisteme lättare måste förlikas, och man, vid pröfningen af en person, skall en gång, likasom i England, glömma allt hvad honom för öfrigt rörer, för att, vid besättandet af Statens äfven högsta och vigtigaste Embeten, enkelt fråga:
Till ernående af det andra ändamålet, vidmagthållandet af Ridderskapet och Adelns representation, hvilken just igenom sitt oberoende af allt val, är, ibland en för öfrigt vald Representation, af en lycklig inflytelse, är Regerings formens stadgande i 37.
§. äfven väl fullt tillräckligt, enär igenom samma §, Konungen, som visserligen bör anses interesserad i Adelns fortsatte tillvarelse, äger, och bör äga rättighet, att till ett oinskränkt antal utnämna Adelsmän.
Likväl bör jag på detta ställe, i afseende på den representationsrätt som är ärnad att genom adlande vinnas, medgifva rättvisan af en gjord anmärkning, nemligen den, att om Konungen, på grund af bevista förtjenster, behagar till adelig värdighet uphöja en Med - 1 Ordet personer är tillskrivet ovan raden.
280 Ben 20 Juli 1812 borgare, hvilken, såsom representant i Lagstiftningen tillhör ett annat constitutionelt Stånd, hvilket Stånd han, af hvad skäl som hälst, icke personligen kan frångå, så utgör samma Medborgare på Riddarhuset en familj, till namnet, men utan verklighet, enär man, såsom Ledamot af ett Stånd, icke bör kunna hvarken med sin person representera, eller ens för sin person ställa fullmäktig i ett annat.
Nåd vore då, under den constitutionella synpunkten, förgäfves gifven och ginge i sin början blott till det ena Adelskapet inrättningens ändamål, Belöning, ej till det andra, Stånds representation.
Äfven väl kunde sägas, att när, enligt Riksdags-Ordningen, vissa Embetsmän äro uteslutne från alla Utskott och val till Utskotts Ledamöter, så kunde, i följd af den nya grunden för uphöjelse till Adelsman, Friherre eller Grefve, tidtals familjer på Riddarhuset finnas, för hvilka ingen vore berättigad till annat än stympade Riksdagsmanna-bef attningar; mig skulle således synas med princip mest förenligt, att, med fadrens uphöjelse, altid på samma gång följde äldste sonens, hvilket jag altså härmed får tillstyrka, såsom ett till nästa Riksdag hvilande förslag till Riksens Ständer, hvaremot jag, i anledning af ofvan anförde skäl, får på det eftertryckligaste förklara mig emot all vidare utsträckning af någon slags adelig värdighet; hållandes jag för öfrigt för lämpeligt, till undvikande af en brokighet utan ändamål, och då ej skyldigheter, men väl rättigheter, som ej förnärma andra, kunna göras retroactiva, att hvad i afseende på nämningar, hädanefter till någondera af de 3 :ne adeliga värdigheterne, kan tillstyrkas, äfven må tillstyrkas blifva gällande för de, allt sedan den 6 Junii 1809 till sådane värdigheter uphöjda, familjer.
Öfver några inkast som i en af de uti detta ämne gjorde motioner blifvit framställda emot den nya Adelskaps-inrättningen, utbeder jag mig nu särskildt få yttra mina tankar.
Det är sagdt, att »om Majorater åtföljde adeliga värdigheten, då kunde de yngre (nemligen ofrälse) ättegrenar, som upstege, vara i tillfälle, att, genom den namnet åtföljande egendomen, gifva sina barn en upfostran, lämpad efter deras Stånd».
Finnes då någon särskild upfostran för ett visst Riks Stånd (för ett visst yrke är något annat) Finnes det mer än en, som är god, nemligen den uplysta?
Stånd som hälst i Staten? och gifves den icke verkeligen innom alla Stånd, när föräldrarne sjelfve äro nog lyckliga att, med uplysning förena någon liten förmögenhet?
Ur hvilka folkklasser komma de som adlas?
Upfostrade af andra, eller af sig sjelfva, lika mycket: de komma likväl icke otilldanade: Bostr s, Stockenströms, af T) olles, af Chapmans fäder hade inga Majorater.
Dessutom hörer denna fråga mindre hit än till den huruvida det icke vore möjligt att vår Adel, såsom Stånd skulle vara, såsom i England ovillkorligen besuten, och denna fråga Den 20 Juli 1812 281 hindrar vår Adels både inrättning och omständigheter oss, att på ett jakande sätt besvara.
Det är sagdt, att »den till Grefve uphöjde Skomakaren skulle säkert önska att förblifva vid sin läst, och Adeln skulle ej i honom finna ett bidrag till upfyllande af de stora ändamålen för sin tillvarelse».
Hvilka dessa ändamål i Sverige nu äro, håfve vi redan sett.
Något sådant, som det upgifne exemplet om Skomakaren, har i England verkeligen inträffat, och väckt ingen förundran, derföre att inför Lagen är fördomen der intet.
Skomakare finnas ock verkeligen under stundom ibland våra Ståndsrepresentanter och hvad mer är, någon gång till denna sistnämnde befattning tjenlige.
Ibland våra Friherrar, har jag känt en som varit verkelig snickare, och man blygdes ej af detta skäl för hans umgänge.
Och skulle det vara en skam för en nyadlad familj, att, ibland sina ofrälse ätteläggar, finna en Skomakare, såsom expectant, så vet jag ej om de exemplen jag sjelf känner af många Soldater, två pigor och en kusk, som äro födda Adel, göra mera heder åt familjerna af den förut stadgade inrättningen.
Det är sagdt, att »en Ledamot af en Magistrat ej får vara Adelsman, men att, om denna värdighet, genom äldre grenens utgång, honom tillfaller, skall han för tarflig utkomst, afstå från rättigheten att bli Adelsman, hvarigenom ätten försvinner, Adeln bringas på obestånd och anses med förakt».
Jag är förlägen eller, rättare, jag half-blygs att svara på sådane slutledningar.
Adeln såsom Riks Stånd bör aldrig kunna sakna Ledamöter, när Konungen eger en oinskränkt adlande rättighet, men fortfar den ännu rådande ofrälse fåfängan, så blir nog denna mannen Adelsman, i trötts af sin utkomst, och då förstärker ju den mannen hvad anmärkaren menar med Adelns anseende.
Gör han det åter ej, så kan möjligen ätten dermed försvinna; men huru Adeln derigenom kan bringas på obestånd och anses med föragt, är någon ting, som mig ej är förlänt att inse, med de begrepp jag haft tillfälle inhemta om bestånd och om aktning.
Det är sagdt, att »enligt Regerings formen, ett ofrälse Justitia Råd eller en Ledamot i Allmänna Beredningen, kunde komma i belägenhet att antingen lemna sin plats eller afstå från det adelskap, honom genom faders eller frändes död, kunde tillfalla».
Medgifves: och anser jag för min del en sådan valrätt böra få äga rum ända till dess, ett stadgadt national tänkesätt tillåter likasom i England, att ej i en Svensk Regerings
Lag någon föreskrift om förtjenstens befordran, utan afseende på börd, mera behöfvas.
Det är sagdt, »att en nyligen adlad persons son måste nu i Banken försaka en nödig befordran eller utsätta sig för vådan att vid faderns död mista sysslan, eller ock afvakta hans frånfälle för 282 Den 20 Juli 1812 att vinna en säker befordran».
Härvid får jag först anmärka, att Bankens författningar äro ej Grundlagar, att de således af Banco Utskottet eller af Riksens Ständer kunna när som hälst ändras, så, att pröfvad skicklighet blifver främsta befordringsgrunden.
Widare och, under erinrandet [att] det här åsyftade stadgande om ett visst antal frälse och ett visst ofrälse, endast rörer Commissarii platserne, får jag fråga, hvad var, vid sitt inträde i Banken, denne unge man, hvars förhoppningar om erhållande nu genast af en utaf de främsta och styrande platserne, man synes önska understöda?
Ofrälse man: han ingick ju då ej med förmodan att undfå ett adeligt rum bland dessa platser; och efter vår nu i tre år fullkomligen kände Grundlag hvad är han nu mera efter fadrens adlande?
Ofrälseman som förut; är icke Lagen tydlig?
Är det icke ett, fadrens adelskap åtföljande vilkor, att sonen icke derunder är uptagen?
Hvad klagan kan då i detta afseende förås?
Har icke han just derigenom sin säkra befordrings tour efter det Stånd, hvartill han nu hör, och just den tour, han, vid sitt första inträde, påräknat?
Fadrens frånfälle kan, det är sant, gifva honom en förmånligare; men denna har ju Lagen i förhand ärligen sagt, att han ej förr kan fordra och den blifver för öfrigt ej en gärd åt skickligheten utan en skänk af ödet.
Vådan åter att han en gång blifven ofrälse-Comissarius, skulle mista sysslan, när Adelskapet honom tillfölle, tror jag väl ej att anmärkaren på allvare framställt: att emellan Regerings formen och Bankens befordrings författning i denna del, är en stridighet kan icke nekas; men för den är det väl ej Regeringsformen som bör vika och säkert är, att förr än en oförvitlig tjensteman skulle beröfvas sin välfärd, förr skulle nya utvägar till hans hägn vidtagas och kanhända sluteligen Bankens befordringsstadga, hvilket är lätt, så ställas, att ingens rätt, genom ödets kastningar, kunde förnärmas.
Det är sagdt, att »den nya Adeln är märkligt vanlottad, då endast Ledamöter af den gamla kunna på Riddarhuset intaga säte för den nya.
Sonen, såsom ofrälse, kan ej, ehuru fullmyndig, representera fadren m. m.
Denna smärtande olycka har jag sökt, genom mitt ofvanföre upgifne förslag, att från den nya Adeln för framtiden afvärja.
Det är sagdt att »en stor svårighet skall hädanefter upkomma vid completteringen af den 1 nya Ätternes stamtaflor, genom hvilka i framtiden skall utrönas hvem som skall tillträda adeliga värdigheten».
Jag medgifver att denna complettering blifver svårare och att Consistorier och Regements Chefer ej kunna förbindas att känna alla grenar af Familjerna.
Men till någon del, finna vi oss förut i samma belägenhet.
Efter all anledning finnas åt - 1 Felskrivning för de.
Den 20 Juli 1812 283 skillige Adelsmän, som ej kunna bevisa sitt Adelskap.
Men ändå flere ofrälse män finnas, som i anseende till namnens likhet med ganska många adeliga familjers, af Presterskapet tros och upgifvas vara Adelsmän; såsom Bergman, Blåfjeld, Broman, Lund, Rosenblad, Trolle, Sture, Björnberg, Bark, Andersson, Bauman, Bagge, Wallqvist, Cedermark, Kruus, Rothoff, Roos, Schmitterlöw, Trotzig m. fl. hvilka väl ingen
Det är att göra familjens genom födseln representerade Hufvudman bestämt ansvarig för upgiften till RiddarhusArchivet af de genealogiska uplvsningarne för alla afkomlingar af den först adlade St amfadrén.
Genealogiernes omfattning blifver derigenom jemt densamma för de nya ätterne, som den nu är för de gamla: men uppgifterne blifva mera försäkrade än blott genom de hittills vidtagne utvägar: oell slipper någon gång en ofrälse ättegren obemärkt undan en framtida uphöjelse, är sådant ej annat än hvad glömska, vårdslöshet eller inträffande händelser, säkerligen förut, flere gånger tillskyndat ätteläggar af äldre familjer.
Det är sagdt, att, »i grund af qvinnans naturliga rätt till arf, hafva döttrar altid fått ärfva fadrens Adelskap».