Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det ges ej så få undantag från denna allmänna regel vid vissa sjukliga tillstånd hos huden; särskildt gäller detta vid kyld eller ömkyld hud, där kallt vatten förvärrar det onda, i stället för att » härda » huden, som de flesta tro.
Ehuru det torde framgå af det, som ofvan
sagts om tvättningar i allmänhet, torde det dock Vara skäl att här varna för en ovana, som mången har, att tidt och ofta, i tid och otid, tvätta sig, och i synnerhet gäller detta om händer, hvilkas hud är torr och benägen för en finfjällig affjällning af öfverhuden, i svårare fall också för s. k. själfsprickor.
I dylika fall bör man sparsamt begagna vatten (och detta helst ljumt) och alltid göra tvätt- ningarna med öfverfet tvål och emellanåt äfven iugnida litet fett, ty eljes blir huden allt mera torr, oelastisk, fettfattig och benägen för att spricka sönder och bli säte för eczemer, något som tvätterskor, köksor och andra, som nöd- gas vara mycket i vatten, ofta ej kunna undgå att få en sorglig erfarenhet af.
Som en all- män regel i afseende på tvättningarna gäller också, att man, i synnerhet om man har öm- tålig ansiktshud, ej bör gå ut för snart efter en tvättning, i synnerhet den kallare årstiden.
(Forts.) Ur minnets laterna magiea.
En af de stora oeh goda j a g känt.
min barndom vurmade alla människor för ess » Jenny Lind.
Aldrig har jag sedan hört talas om en sådan förtjusning och hänförelse bland alla stånd och åldrar för någon männi- ska.
Vi flickor i den fin-fina Bjurströmska pensionen vid Regeringsgatan voro bland dem, som svårast angripits af Jenny Lind-febern.
Den var ej öfvergående, ty vi voro ofta på kungl.
operan och meddelade hvarandra under rasterna huru hon såg ut, var klädd, sjöng och utförde sina roller.
Stundom utfördes till och med alls icke oäfvet vissa scener ur » Kär- leksdrycken », » Robert af Normandiet, » Lucie af Lammormoor », » Norma » m, fl.
Sången utcblef, förstås, men herr Gunthers roll återgafs vanligen af en lång, mörk flicka med marke- rade drag, draperad med en toga eller kappa öfver axlarne och bahytt på hufvudet, vriden till någon slags hjälm.
Lifliga skolflicksögon följde honom troget på operan i scenerna med Jenny Lind, man var säker på, att de af bägge kontrahenterna spelades » con amore » — och det var en af de bittraste missräkningarna för oss unga, då hon, som var vårt ideal num- mer ett, for utrikes i stället för att stanna hemma och gifta sig med idealet nummer två.
Vi visste nog litet hvar, att vi ej kunde blifva sångerskor, men aktriser, det var det näst bästa, och hvarje annan lek än den att spela tragedi tynade af bland 40-talets skol- flickor.
Huru mången gång öfverraskades man ej framför spegeln under inöfvandet af panto- mimer, skildrande händelser så sorgliga, att hjältinnan själf slutade med att brista i tårar och af torka dem med sitt utslagna hår; att svimma med behag, d. v. s. falla baklänges i golfvet utan duns, och spela en dödsscen na- turligt voro ock prestationer som väckte de andras beundran och afundsjuka.
Ja, det är nästan otroligt, huru vi tänkte på allt annat än på att förbereda våra läxor.
Uvilken omätlig skilnad i öfvervakning mel- lan den tidens och nutidens skolor, hvilken slapp disciplin och hvilken obetydlig läsning.
Det obegripliga var, att man lärde något alls, och än märkvärdigare, att något ännu sitter kvar i hufvudet.
Den musikaliska uppfostran åtnjöt man i herr Lindblads musikinstitut; snart sagdt alla Privat sjukhem!
S t n r e g a t a n 6 0, 1 tr. Stockholm.
R e f e r e n s e r: D:r D:r D.r D:r F. A. F. G. Stockholms skolor fingo sin pianoundervisning därstädes.
Hvem kan någonsin glömma de roliga stunderna vid af- och påklädningen i det stora förrummet?
Lokalen var i Bondeska huset vid Rosenbad, 1 ti.
Ifrån kapp- rummet kom man i ett stort förmak, där ingen spelade, men där de lediga minuterna använ- des till deklamation och piruettering.
I den nästgränsande stora hörnsalongen stodo stumma klaver, där uppehållen mellan spelningen för lärarinnorna skulle användas att öfva fingrarna; man hade en halftimme hvar i de efter sa- longen kommande smårummen.
Med dessa ganska nyttiga, tysta fingcröfnin- gar skolkades betydligt, ej så under halftitn- marna för majorskan Södermark, f. Hazelius, och mamsellerna Hammon m. fl.
I hemmen skulle det uttagna stycket inöfvas till nästa lektion, och under hvarje lektion uppspeladcs detsamma för herr Lindblad.
Hvilka förskräck- liga minuter.
De voro nog äfven pröfvostun- der för honom, ty han slet och ref sig i den ovanligt rika och lockiga chevelyren, stampade och fnös och slängde ej så sällan både flicka och noter utåt golfvet i sin musikaliska öfver- retning.
Dessemellan var hon som ett solsken, sjöng och hvisslade ackompagnement till pianot.
Att få smäll på fingrarna af taktpinnen kunde ock hända, men alltsammans förläto vi, ty vi visste, att han var ett geni, som både kunde och ville lära oss spela, och dessutom en präktig man.
Vintern efter Jenny Linds vistelse utrikes föi- sångstudier bodde hon hos Lindblads.
Hennes rum lago för sig på nedre botton.
Herr Lindblads privata rum lågo innerst i den stora spelvåningen.
Ofta hände det att Jenny Lind gick igenom rummen, och hvad de flic- korna voro lyckliga, som hon snuddade förbi eller gaf en nick eller åhörde, ifall de ut- märkt sig i inöfvandet af ett stycke!
Det var en bokstaflig af gudadyrkan.
Så kom en vacker vårafton; vi voro ovan- ligt lifvade efter spelningen, emedan många af oss fått beröm af herr Lindblad.
Jenny Lind kom in och stannade midt i kretsen.
» Hvad han 1 för er, små flickor, » sade hon med sin klara, vackra röst.
Vi stodo stumma och förlamade; att blifva tilltalade af henne var något så oerhördt äro- fullt, att ingen dristade upphäfva sin röst.
Hon förstod det och skrattade; nöp den minsta af oss, en söt liten mörkögd snärta i brun sammetsspens och ljusröd musslinskjol, nu en lika söt öfverstinna, i kinden, samt gick in till herr Lindblad.
Som en flock små sparf- var började vi genast kvittra, beklagande vår tåpighet.
Hon skulle nog snart komma igen; vi stannade därför kvar och började dansa i yrande lek.
Den som tecknar dessa rader, sade så plötsligt: » När hon kommer igen, skall jag be henne dansa litet med oss. » Det trodde ingen, att jag skulle väga.
» Äh jo, hon ser så god ut. » » Du skall få en hel påse studenthafre, om du håller ord. » I detsamma gick dörren upp, oeh jag fram- knuffades nästan i hennes famn.
» Ack, vill Jenny Lind dansa med oss litet? » bad jag, alldeles purpurröd af förlägenhet och åstundan att vinna de utlofvadc rariteterna.
» Så gärna, » svarade hon oeh tog mig ge- nast om lifvet, trallande en vals af Strauss.
Andfådda stannade vi bägge, och jag fick göra reda för namn och ålder.
Mina föräldrar voro henne välbekanta; hvilken upphöjelse i de andras ögon!
Sedan N e t z l e r, Sturegatan 3, K u l l, N y b r o h a m n e n 26, Klefberg, Nybrogatan l t b, Hellström, H a m n g a t a n 2 2.
tog hon oss alla i ringdans och glädjen stod högt i tak, tills herr Lindblad kom ut, för- bluffad öfver det ovanliga bullret så långt efter lektionens slut.
Som en skrämd sparf- flock skingrades vi åt alla håll.
Följden blef, att jag några dagar därefter uppvaktade Jenny Lind i hennes egna rum med en konstnärligt sirad sirapsknäck, stor som en tallrik.
Flickvännerna påstodo, att jag var mästarinna i att koka denna delikatess.
Den tiden hade ungdomen anspråkslösa delika- tesser.
Herr Lindblads döttrar hade omtalat, att den stora konstnärinnan var svag för denna bonbon; ett mästerstycke i sitt slag var karamel- len och uppskattades äfven långt öfver min väntan.
Såsom gengåfva tog hon en af sina vackraste buketter från föregående aftons före- ställning och skänkte mig.
Hvem kunde vara stoltare och lyckligare än den så rikt begåf vade?
Utanför vid Rosenbad stod en hel flock med flickor: de fingo alla hvar sin blomma.
Hem- kommen tog jag själf ut en pensé och pres- sade den, några dagar efter fastades don i mitt första album, och jag gick med boken till Jenny Lind och fick hennes egenhändiga namn- teckning under penséen.
I åratal var detta blad min allra dyrbaraste klenod — hos den stora sångerskan var min lycka gjord, hon stannade ofta oeh sprakade med mig, oeh säl- lan har jag i lifvet smakat en större och mera oblandad fröjd än genom dansen med Jenny Lind.
med Studcnthafrcn delades påföljande de muntra kamraterna.
Ett E t t speldag nationallyte.
i n l ä g g f r å n m ä n n e n s s i d a.
; aras » tänkvärda ord i Iduns nummer 3 öfver » Roliga historier » ha m a D a t mig att äfven från männens sida nedlägga en allvarlig protest mot den djupt rotade svenska osed, som i damsällskap kallas att berätta » roliga historier », men bland oss män har en mindre eufiraistisk, ej gärna i tryck återgifbar benämning.
Det är måhända ej fullt rättvist att under samma kategori sam- manföra de fina slipprigheter, de i en ele- gant form berättade tvätydiga historietter, som äfven i s. k. distingerade salonger anses passande, och de alls icke tvätydiga, utan fastmer mycket tydliga råheter, som äro så gouterade i en del herrsällskap, i all syn- nerhet då punsch-karaffen fyllts på några gånger och det lider fram emot småtimmarne.
Men då » Sara », som bättre än jag känner kvinnornas bevekelsegrunder och innebörden af » de roliga historier », som damerna berätta hvarandra, icke tvekat att, såsom man säger, skära alla öfver en kam, må det tillåtas mig att på en gång rikta min protest mot damer- n a s » roligheter » och männens — ja, ordet behöfver kanske ej utfyllas.
I själfva verket är tendensen i dem densamma, den må nu vara dold bakom en väl funnen ordlek eller framträda i sin råaste form.
Det är ett sorgligt faktum, att svenskarne taga priset bland civiliserade folk i konsten att berätta skabrösa historier.
I intet annat land är man så ofta — i sällskap, på kaféer och restauranter, på järnvägar och ångbåtar, med ett ord: öfverallt där man träffar folk — i tillfälle att höra sådana.
Från de allra högsta kretsar till de lägsta cirkulera hun- drade, ja tusende och åter tusende historier, som öfverträffa hvarandra i cynism.
Jag har Personer, som skola undergå operationer eller ligga under läkarebehandling, emottagas i hel inackorde- ring i förening med erforderlig sjukvård.
Wcl / £) OP£t UlfICh O Beii-td.
4 0 4.
hört talas om en herre, som tog sig för att uppteckna alla anekdoter och » kvickheter » i denna genre, han fick kännedom om, och hans anteckningar svällde snart ut till sådana vo- lymer, att han måste reservera en särskild byrålåda för deras räkning.
Ingen svensk, åtminstone ingen svensk man kan vara okun- nig om detta för svenska folket föga hedrande » championship ».
Ä r det icke så, att äfven de b ä s t a, de mest renhjärtade af oss, svenske män, äro så vana att höra alla s l a g s råheter, att vi knappast fästa oss vid dem?
Vi äro rent af förhärdade.
I utlandet, i Frankrike till exempel, som j u just icke har rykte om sig för rena seder, hvars litera- tur med säkerhet har att uppvisa fler mora- liskt tvifvelaktiga alster än vår, hvars teatrar, kafé och gatulif bestämdt har en mer de- praverad karaktär än hos oss — där hör man på långt när icke så många och icke så gräsligt simpla historier som i vårt eget land.
Detta leder mig att tro — något som jag äfven hört andra säga — att berättandet af sådana historier hos oss är, mer än något annat, en ful vana.
Jag tror och vill tro, att denna vana icke har sin grund i ett full- ständigt sedligt fördärf, utan fastmer är att tillskrifva ett slags mode, tyvärr af sämsta beskaffenhet.
Man ser, hur någon viss herre förvärfvar sig popularitet i sällskapskretsar genom sin förmåga att berätta » roliga histo- rier », och denna popularitet eggar andra att gå i hans fotspår.
En del personer uppnå en förvånansvärd virtuositet i nämnda genre; de taga saken rent af som en lifsuppgift.
Men det är icke därför sagdt, att de i sitt lef % erne äro sämre än andra.
Man menar icke så mycket med det.
Det är den all- männa ursäkten.
T För att åstadkomma en ändring till det bättre i dessa sorgliga förhållanden, behöfves först och främst kvinnornas medverkan.
Ett franskt ordstäf säger: » Les hommes font les lois; les femmes font l e 3 moeurs ».
Men kvin- norna skapa icke blott sederna, utan äfven osederna.
Icke som om jag skulle vilja på- börda dem, att de mer än vi berätta » roliga historier ».
Jag tror fastmer, ja, jag är fullt öfvertygad, att de kvinnor, som fela härutinnan, äro en försvinnande minoritet, under det att majoriteten af män skattar åt oseden.
Men jag tror, att korrek- tivet ligger i kvinnans hand.
Endast hon har makt, om hon vill, att genomföra en re- form.
Som jag nyss sade, vi män, äfven de bästa af oss, äro så genom-vana att höra alla slags råheter, att vi icke fästa oss mycket vid dem.
Skulle dessa råheter någon gång vara klädda i en verklig kvickhet, äro vi så tack- samma, att vi gärna glömma det fula, för att njuta af det kvicka.
V i äro förhärdade.
A f oss är knappast att vänta initiativet till en reform.
Men kvinnorna kunna göra mycket; först och främst själfva taga sig i akt för tvä- tydiga anspelningar och » roliga historier ».
» Sara » har fullkomligt rätt däri, att i D g e n t i n g är mer ägnadt att förringa männens aktning för kvinnan.
Och vetskapen, att damerna begagna sig af samma simpla tidsfördrif, är nog att tysta männens samvetsbetänkligheter.
För det andra: att aldrig skratta åt ett vågadt skämt, att om möjligt undvika att inbjuda och umgås med sådana herrar, som äro kända som berättare af skabrösa historier, samt fram- förallt att söka hålla hemmet rent från denna pestsmitta.
Om ni är hustru, så finn er icke i att er man, åtminstone med er vetskap, för- syndar sig mot de enklaste regler för sant gentlemannaskap.
Och om ni är mor, så förbjud absolut era söner, så länge ni har någon makt öfver dem, att begagna ohöfviskt skämt eller att umgås med kamrater, som göra det.
Endast genom kvinnans energiska ingripande kunna vi hoppas, att svenska fol- ket skall blifva kvitt ett nationallyte, som hotar att öfvergå till ett verkligt samhällsondt.
En diskussionsafton i Kvinno- klubben.
örhända det skulle kunna intressera Iduns talrika läsarinnor rundt om i landet att erhålla en skildring från en diskussionsafton i Kvinnoklubben i Stockholm, när något ämne mer än vanligt lägger beslag på uppmärksam- heten, som fallet var i torsdags afton.
Jag ber likväl att först i korthet få förut- skicka några » biografiska notiser » om Kvin- noklubben, den skulle annars tilläfventyrs kunna få namn om sig att vara ett af dessa nymodiga påhitt, som man så gärna hyser misstro mot, ett misstroende som klubben ej i ringaste mån förtjänar.
På slutet af 1880-talet, när intressset för kvinnosaken var mer än vanligt lifligt, be- slöto några för saken varmt intresserade att bilda en kvinnoklubb här i Stockholm, del- vis efter utländskt mönster, hvarest kvinnor ur de bildade klasserna skulle kunna träffas för att samtala, musicera, läsa tidningar o. s. v. sedan deras arbete för dagen var slut.
Det finns nämligen en otrolig mängd af bil- dade kvinnor, som ha anställning dels i statens tjänst, såsom vid posten, telegrafen oeh tele- fonbolagen, dels privattjänst vid skolor, i banker och på kontor, men som alldeles sakna hvad man egentligen menar med hem och tillfälle till ett angenämt famifjelif, och just för dessa ansåg man att en dylik klubb borde bli både till nytta och nöje.
» Beslut och handling äro ett hos kvinnan, » plägar man j u säga, oeh på initiativ af bland andra fröknarna S. Giäbel, B. Hiibner, S. Gumcelius och H. von Franken, numera fru Ilejkenskiöld, bildades kvinnoklubben.
Den första lokal som erhölls, var belägen vid lilla Norrbro, visserligen helt enkel, men det oaktadt mycket treflig, den nuvarande lokalen åter i Schumachers nybyggda hus, Norrlandsgatan 17, 1 tr. upp, är helt enkelt förtjusande.
Den består af fyra rum: en större sal, ett samtalsrum, ett läs- och skrif- rum samt intill detta ett mindre rum, som disponeras af en af klubbens medlemmar, hvilken tillika har tillsyn öfver lokalen m. m.
Inga andra än kvinnoklubbens medlemmar få, utan särskildt tillstånd af ordföranden eller någon af styrelsens medlemmar, bevista sammankomsterna, och nya medlemmar skola anmälas af någon bland de förutvarande, hvarefter styrelsen afgör, om anmälan bifalles.
Årsafgiften är sex kronor.
Men roligt är det och nytta har man af att vara medlem af Kvinnoklubben!
Det är massor af folk man träffar samman med, tankeutbytet är ofta under aftonens lopp myc- ket lifligt och stämningen den angenämaste som kan tänkas, ty hvar och en tager till klubben med sig blott sitt allra bästa sol- skenslynne.
Många för kvinnorna viktiga spörsmål ha innom klubben varit föremål för diskussion, dock undvikas sorgfälligt alla religiösa och politiska spörsmål, som ha en sådan förmåga att » sätta brand i alla sinnen ».
Till en början var det svårt nog att få en diskussion i gång, men nu, när den första ovanan vid och rädslan för att tala, om jag så får säga, offentligt — ehuru det ju endast är inom klubben — hunnit öfvervinnas, går det bra, j a ibland äro inläggen helt enkelt ut- märkta.
Kvinnoklubbens näst sista ordförande, fru Emma Boström, född Tersmeden, en säll- synt begåfvad, fint bildad kvinna, hyste det varmaste intresse för klubbens framgång, oeh den nuvarande ordföranden, fröken S. Gu- mcelius, är fullt ut lika intresserad och skö- ter ordförandeklubban på ett utmärkt sätt.
Kvinnoklubben har också under deras ledning gått betydligt framåt.
Men det var egentligen en diskussionsafton i Kvinnoklubben jag skulle tala om.
Torsdagen den 17 januari höll fröken Anna Whiilock ett föredrag om de s. k. Setlelments i London.
Dessa Setlelments skulle egentligen kunna kallas för bildningscentra och hafva i Londons Eastend uträttat otroligt mycket godt bland » de fattigaste i London ».
Upprinnelsen till dessa nu i folkbildninges tjänst så viktiga Setlelments var följande.
Ea ung student från Oxford hade på 1860-talet flyttat ut till Eastend för att bland dess så- väl fysiskt som moraliskt djupt sjunkna be- folkning söka sprida några frön till kultur och bildning.
Detta den ensamme studentens första försök vann efterföljd, och många såväl män som kvinnor beslöto, besjälade af en brinnande håg, att verka för samma mål, Eastendsbefolkningens höjande.
Slutligen beslöt man skaffa sig ett eget hus, och år 1884 stiftades Taynbyhall, det första stora bildningenscentrum man haft i Eastend.
Taynbyhall, som endast var afsedt för manliga missionärer i folkbildningens tjänst, stod under ledning af kyrkoherde Barnett, och man inackorderade sig där pr år eller månad.
Dit kommo unga kandidater från så- väl Oxfords som Cambridges universitetet för att slå sig ned under ett å, två år, under tiden ägnande sig uteslutande åt det arbete de beslutat utföra.
På dagarne studera de de sociala förhållandena i Eastend eller ock ar- beta de vid någon af fabrikerna där ute, för att i grund lära känna befolkningens behof, vanor och uppfattning, och om aftnarne hålla de föredrag eller samtala de i samlingssalen med de talrika besökande, som alltid om aft- narne komma dit.
Inom Taynbyhalls verksamhetsområde fin- nes otroligt mycket sammanfördt: där hållas föredrag, där anordnas tafvel- och konstut- ställningar och där gifvas konserter.
Men det är ej endast Taynbyhall som har äran af att vara bildningscentrum i Eastend, där finnas flere såväl uteslutande kvinnliga som uteslutande manliga; ett af de sednare är grundadt af frireligiösa och vid detta tjänst- göra de unga prästkandidaterna ett ä två år innan de taga anställning.
Sedan fröken Whitlocks här, i allra stör- sta korthet, återgifna intresanta föredrag var slut, beslöt kvinnoklubbens styrelse, att » på allas begäran » anordna en diskussion öfver ämnet.
Intresset för dessa Setlelments var mycket stort och därför enades man om att anordna en s. k. extra diskussionsafton till följande torsdag - — någonting mycket ovan- ligt, ty i regeln hållas dylika blott en gång i månaden.
En af klubbmedlemmarna fick i uppdrag
I DU N 38 att inleda diskussionen och i korthet omnäm- na föredragets innehåll, i händelse några med- lemmar, som ej åhört det, skulle infinna sig.
Följande torsdagsafton kl. 7, vanliga tiden, samlades ett stort antal, närmare ett sjuttio- tal, af klubbens medlemmar, och man såg tydligt, att intresset var mycket stort.
Smärre grupper sutto här och hvar och samtalade ifrigt och lifligt, så förkunnades att kaffet var serveradt for dem, som ville inmundiga sådant, och sedan denna mera materiela del var undanstökad, vidtog diskussionen.
Sedan inledarinnan fullgjordt sitt uppdrag, vidtog en ytterst liflig diskussion, som varade ett par timmar, och hvari omkring ett trettio- tal talarinnor deltog.
Alla enades om, att man borde följa engelsmännens exempel och söka få till stånd någonting liknande Tayn- byhall äfven hos oss.
Meningarna voro vis- serligen delade om, huru detta skulle kunna realiseras, men att det skulle ske på ett eller annat sätt, det hoppades alla.
Slutresultatet blef, att man enades om att nu under vinterns lopp arbeta för saken, hvarefter man längre fram skulle anordna ett möte för äfven utom klubben stående.
Därefter afslutades den lifliga diskussionen, stolarna röjdes undan och bordet dukades.
Under tiden fortsattes samtalen inne i små- rummen, vid tiotiden serverades supén, som alltid består af te och smörgås, hvarefter man skildes åt efter en ytterst angenäm af- ton.
På samma sätt tillgår det vid alla diskus- sionsaftnar, medlemsantalet kan visserligen växla, men stämningen är alltid lika ange- näm.
Anledningen härtill tror jag är, att man är på neutral mark, hvar och en rår sig själf, men man njuter ändå af det mest behagliga hemlif — • och däri ligger säkerligen Kvinno- klubbens största dragningskraft.
N å g r a bittra erfarenheter af en Kvinnlig telefonist.
Nu ringer hon på till A.
Genast är C. framme med sitt » upptaget ».
— " Säg åt mig, när det blir klart! » säger hon i bönfalJande ton.
C-telefoni- sten lofvar det.
Men i C. är folket mycket prat- samt, och deras telefonfröken, som har fullt upp med arbete, glömmer bort löftet till grannstätionen.
Efter några minuter ringer er fröken på A.
Åter säger C. sitt » upptaget ».
— » Nå, då får jag väl vänta igen. » Men nu litar hon icke på att C. skall säga » öppet » — en signal med telegrafskrift — utan ringer snart på igen.
Nu kommer B: » upp- taget » — retsamma ord, som de stackars telefo- nisterna så ofta måste höra — » upptaget, men jag har samtal till er, » och så beställes ett sam- tal.
Linien bör ej stå obegagnad, då korrespon- densen är så liflig — kanske är det för öfrigt en af » de 21 » som vill fram, alltså är det bäst att lyda order.
När detta samtal slutar, är A. ännu upptaget.
Efter en minut förnyas signalerandet till A.
Nu kommer C- återigen med det där för- hatliga ordet, ni vet.
» Ack, då får jag väl vänta igen, » säger er fröken undergifvet.
— Hvad hon blir förtjust, när hon till slut får svar från A.
Och så beställer hon sitt samtal.
Hon lofvade ju att ringa upp er, hr W., och ni lofvade att stanna inne.
Hon sträfvade sig fram till A., be- ställde samtalet, » hr Y. i A. » är nu uppringd.
Sedan ringer hon på er och ni — ja, min herre, i stället för er » ljufva stämma » får telefonislen höra en helt annan röst, som underrättar att: » hr W. är utgången — han hade inte tid att vänta. » Hon drar en suck, underrättar A. om er opåpasslighet och får ett något snäft » usch då » till svar af telefonisten i A, som i sin tur får det nöjet att underrätta hr Y.
Det är alls icke roligt att själf bli narrad och mot sin vilja narra andra.
Är nu hr Y en simpel eller hetsig karl, så drar han till och med en en liten nätt svordom, slän- ger upp hörtelefonen och ringer af i örat på telefonisten, innan hon talat till punkt.
Hvilket onödigt arbete er telefonfröken haft, och under tiden hon arbetade sig nervös för » den opåpassliges » skull, hade hon mängder af vanliga samtal alt koppla.
Om en half timme eller något mera kommer ni igen, ber naturligtvis icke om ursäkt för hvad som varit, utan säger åter till om: » hr Y. i A. » Och så blir det samma arbete på nytt, signaleringar, böner att få komma fram o. s. v., kanske också med samma resultat som förra gången — är det icke uppmuntrande?