Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kunna vi stå till tjänst med så litet, så oändligt gärna!
Emellertid ger den fotografiska reproduktionen endast en svag föreställning o m det vackra ar- betet.
Såsom det här är afbildadt, verkar ban- det icke vidare digert, men det hade en betyd lig v o l y m, s o m våra läsarinnor lätt kunna tänka sig för en b o k med mellan två- o c h tretusen si- dor.
Det utomordentligt vackra röda skinnet, ryggens pressningar, de förgyllda inskriptionerna och snittet, de eleganta » försättningarna », den i flere klara färger smakfullt utförda inlednings- adressen — alla dessa detaljer medverkade att åt den ovanliga volymen ge en verkligt gedigen och ståtlig karaktär.
Hade ej tiden varit så knapp, Red.
Prinsessan Therese af Baiern.
Fredagen den 6 april 1888.
N:r 14.
Redaktör och utgifvare: endast 1 krona för qvartalet.
Tidningen kostar B yrå: 8 Sture gatan 8 (ingång trän Humlegärdsg.
19) A n n o n s p r i s: i öre pr petitrad (
Utg-ifningrstid: hvarje helgfri fredag.
Sista numret i hvarje manad innehåller en fullständig mode- o. mönstertidning.
Prenumeration 1 I sker: landsorten: å postanstalterna.
Stockholm: hos redaktionen, ä Stads- postens huiVudkontor, i de större bok- lådorna samt i tidningskontoren.
Dygd är makt Emerssofi.
Likställighet.
N y t i l l t r ä d m i ä e hunna mot insändande &lt;ie till första i hvilka af qvartalet början a b o n n e n t e r SO Öve i frimärken hörande af Ernst numren f ö l j e t o n g * » E n l i f s u p p g f i f t * pinnes erhålla- 11, Iiundquists 12 o. 13, intressanta infört].
Första qvartalet af Stinn / festa han ej numren mot 30 öre) vidare expedieras * (undant.
öro n:r 11. all den 1?
o. lS stund som f de erhållas utgångna.
Tjugu (2 0) kronor som erhåller den dennes samlat Ldun Ull hvarje dem Hed.
som antalet uppburit af 1 april till före den oeh inom ldun slut a nämda insändt årets 20 abonnenter afgiften, ut {för 3 kronor abonnent.
OHS.!
De samlade måste belöpa inom samma tralU, måtte kunna sändas nentsam af till den läsarinnor, största slut, direkt från hedersbelöning- Xduns det årets tidrymd hetiken för af t. sig att till af abonnenterna, minst på fem det (5), antal rara bosatta de abonnerade i ett gemensamt henne hrilkas böra utdelas eremplareu paket eller till hos abon- henne af- henitas.
OSS .. ' Täflingen endast för städer oeh köjyingar, antalet uppgår OBS.
till Täflingen Bokhandlare, egare likstälda.
t afgiften det J2n för sjette hållas äro nyssnämda men så.
rida minst I oeh under landsbygden; exemplaret rilkor äfven för samlat o. s. samma.
oeh för hos Hed.
erhåller 10 erlagt dessutom abonnenter er- v. Stockholm den en tidskrift i Riga har under förra året som prisuppgift blifvit framstäld frågan, om det är för- delaktigt för den husliga lyckan, att makan och modern bidrager till förvärfvandet af medel för betäekandet af familjens lefnads- omkostnader.
Frågan tål att tänka på, fast än hvarje försök att uppställa bestämda regler för makars samlif är ett fruktlöst arbete; ty hvad som lämpar sig för det ena parets förhållande passar ej för det andras, och hvad som är lycka för en individ, kan kännas som ett tvång eller en förödmju- kelse för en annan.
Men vilkoren för all huslig lycka äro dock allestädes de samma.
En ömsesidig redlig vilja och en ärlig sträf van att i kärlek oeh fördragsamhet dela allt med hvar andra och att fastställa för sig samma mål: familjens sanna bästa och der- med äfven det allmännas väl, ty der ligger en djup sanning i Björnsons ord: » Hvem ej kan bygge si t eget hus, hvad stort han bygger går og i grus.
Med sejr fra Moskva till Kartagena, han dör dog ensom på Sankt Helena. » privatpersoner.
posttjenstenuhi den abonnenter, gratis; för abonnent- (7 * 5).
endast från som £ gäller gälla samlade af tidningskontor, hvar, ' i gvatisewemplar det femton gäller uteslutna minst kan Se, deri er jeg af sneglearlen, at huset bserer jeg med på farten.
B. Björnson.
ti april JS88.
Redaktionen- k k k Hvarken man eller qvinna förvärfvar sig någon rättighet, utan att dermed följer ett nytt kraf på ansvar.
Med hustruns vunna rättighet att sjelf råda öfver sin arbetsför- tjenst följer ovilkorligen pligten att arbeta så, att hennes verksamhet, blir, i ordets djupaste mening, till välsignelse för hela familjen, och på hustrun hvilar nu före- trädesvis ansvaret, om hennes kontanta ar- betsförtjenst skall bidraga till att söndra eller starkare befästa familjebanden.
Vi kunna ju nämligen ej med ett tag lösgöra oss från åsigter, som från urminnes tider ansetts utgöra familjens enda rätta grundval, och om vi qvinnor nu än börja inse, att en bättre grund kan läggas till huslig lycka än det gamla enväldet, så få vi dock ej förbise det faktum, att denna ställning af envåldsherre öfver familjen satt så djupa märken i mannens karaktär, tanke- gång och handlingssätt, att det vill lång tid och stor qvinlig omtanke till att icke blott försona honom med likställighetslanken, utan äfven visa honom, att med en förnuf- tigare delning af makten följer äfven en menskligare fördelning af arbetsbördan och ansvaret.
Med familjefaderns envälde följde ju också skyldigheten att ensam försörja familjen.
Både envåldsmakten och den dermed föl- jande pligten äro så starkt sammangrodda med mannens begrepp om heder, att han tror sig lida skada till denna senare, i fall han skulle afstå från den förstnämda samt dermed äfven åt hustrun öfverlemna en del af skyldigheten att förvärfva utkomsten.
Detta gäller naturligtvis blott i fråga om hederlige, ordentlige män; de andra lemnas här å sido.
Det är klart nog, att båda makarne lidit under detta envälde, men ända in i våra dagar torde de båda hafva ansett detta som en orubblig lag för det äktenskapliga lifvet.
1 allmänhet är det ännu så, att i de fa- miljer, der hustrun nödgas öfver taga för- sörj arepligten, söker hon, så mycket ske kan, dölja detta förhållande, äfven då man- nen genom lätja eller laster tvingat henne att skaffa uppehället åt familjen.
Hon har i sådana fall alltid ett förråd af ursäkter och skäl att framföra till hans försvar, ej så sällan mindre af ömhet för maken, än af en viss feghet.
Hon fruktar att se ho- nom som han är; hon vill inbilla sig sjelf,
T i d n i n g e n u t k o m m e r i h u f v u d s t a d e n hvarje heigfri f r e d a g - o c h k o s t a r f ö r ett qvartal e n d a s t 1 krona, p o s t a r v o d e t inberäknadt.
— Sista n u m r e t I att hon eger ett stöd i lifvet, hon vill ej tillåta någon se, att herskaren är oförmö- gen alt uppfylla den förmenta hederskäns- lans främsta bud.
Det är blott sjukdom eller olycksfall, som få gälla för giltiga skäl, for all hustrun öppet framträder som fa- miljeförsörjare.
Handlar hustrun annorlunda och dermed hänsynslöst blottar mannens lätja eller oor- dentlighet, kan man vara viss på, att för- hällandet emellan makarne är ohjelpligt brutet och all känsla af samhörighet dem emellan utplånad.
Och betecknande för makten af denna nedärfda föreställning om mannen såsom familjens envåldsherre och försörjare är, att qvinnor såväl som män hysa varmare sympatier för en husfader, som förstår att bibehålla skenet af en makt, den han ej förmår utöfva, än för en hustru, som ej gitter åtaga sig undersåtens roll i detta gyckelspel.
Vi lefva ju i en brytningstid, som lätt kan medföra våldsamma slitningar äfven i familjebanden, i fall qvinnan ej tager nog hänsyn till det gamla, ur hvilket det nya måste framgå.
1 sina sträfvanden för en förnuftig likställighet mellan makar och med mera jemn fördelning af pligter och ansvar, får qvinnan ej glömma, att det är ur se- kelgammal häfd, lag och sed, som den nya ordningen skall arbeta sig fram — icke till seger öfver mannen, utan öfver en mängd fördomar, som äro lika skadliga för man- nens andliga utveckling som för hustruns.
Jag vågar tro, att den hustru, som tager tillbörlig hänsyn till detta, skall lätt finna hvilken ståndpunkt hon bör inlaga i för- sörjningsfrågan.
Kan då hustrun, utan att på något vis tillbakasätta sitt egentliga kall som maka, mor och husfru (ty säge hvad man vill, så är det väl detta kall en qvinna vid sitt giftermål ikläder sig), utföra någol inkomst- gifvande arbete, så gör hon det utan fruk- tan att derigenom förstöra den husliga lyc- kan.
Hon arbetar då blott, för att det skän- ker henne glädje och tillfredsställelse att kunna bidraga till det gemensamma hem- mets trefnad och förkofran.
Hon arbetar ej for att göra sig oberoende af mannen och hans inkomster, ty hon kan ej undgå att se, det en dylik åtrå skulle verka söndrande emellan dem och snarare slappa hans verk- samhetslust än egga den samma.
Då här talas om bildade menniskor och ej om sådana hem, der styrkan skrifver lag och näfrätt utför domen, så kunna vi an- laga, att mannen ej känner någon lust att förgripa sig på hustruns arbetsförIjenst, utan tvärt om i början hyser ett visst miss- troende till gagnet af denna inkomstkälla.
Han känner af erfarenhet, hur ett arbete kan liksom taga en själ fången; han fruktar, att hon skall bergtagas af denna makt så, att hemmet förlorar henne; att hon är borta med sina tankar, äfven när hon är lekam- ligen närvarande.
Och det är min fasta tro, att det arbete, som utföres på bekost- nad af hemmets trefnad, det blir ett danaid- arbete, äfven om det aldrig så väl aftönas.
Derför ligger det i hvarje husfrus eget afgörande, huru vida hon har rättighet eller ej att arbeta för penningar; det blir på en gång en klokhels- och en samvetssak, när ej nöden tvingar.
Penningfrågan emellan makar är alltid en pröfvosten för bådas karaktärer och takt.
Det är klarl nog, att den hustru, som har en kontant arbelsförtjenst, ej stannar i den j - r° \ I Lx I 1 w u IN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - o c h m ö n s t e r t i d n i n g.
— U p p g i f å närmaste postanstalt namn och adress s a m t erlägg en k r o n a, s å er- pinsamma ställning, der hon får bedja man- nen om allt, som kräfves till deras gemen- samma hushåll, ty vi skola ej arbeta oss fast i gamla missförhållanden, ulan ut ur dem lill något bältre och lyckligare.
Men då det här är hustrun, som går i spetsen lör framåtskridandet, så tillhör det också henne att taga nödig hänsyn till mannens känslor.
Van att betraktas som den allena gifvande, känner stundom maken sig ned- satt genom det bistånd han sålunda får som försörjare, och då tillkommer det henne att på ett taktfullt sätt hjelpa honom att finna sig till rätta i det nya förhållandet.
Behöfves ej hennes arbelsförtjenst för ögonblicket, så kan hon ju insätta den i en sparbank.
Det sårar icke ens den stoltaste och mest fördomsfulle man att veta fa- miljen vara egare af en kontant summa; detta medvetande har tvärt om en slor för- måga att öka den husliga lyckan, förutsatt, att hustrun ej onödigtvis gör anspråk på summan som sin enskilda tillhörighet.
Det är visserligen en nödvändighet, att lagar skydda hustrun mot en dålig makes öfvergrepp; dessutom tjenar en rättvisare lagstiftning rörande makars egendom i be- tydlig mon till att betrygga hela familjens välstånd.
Men lagen får ej sättas i hem- mets högsäte; vi få ej glömma, att allt vårt arbete der måste sträfva till att förverkliga den gemensamhetstanke, som är äktenska- pets största lycka.
Fattar hustrun sitt arbete för att för- värfva medel till betäckande af familjens lefnadsomkostnader från denna synpunkt och handlar med den klokhet, som kärle- ken ingifver, då skall det säkert bidraga till den husliga lyckan icke minst genom att från mannens skuldror afiyfta en ned- tryckande maktställning och dermed bringa mera sanning in i det äktenskapliga sam- lifvet.
Eva V d Skiss af E. Wigström.
r. Fältquist.
Vid Iduns andra pristäfling belönad med första priset.
fjäsad af alla, som med henne kommo i be- röring.
Så hade hennes föräldrar dött, den ene kort efter den andra, lemnande efter det lysande lif, de fört, ingenting annat än skul- der efter sig.
Hon, enda barnet, stod då så godt som ensam i verlden.
Då hade han kommit, han, hennes nuvarande make och frågat henne, om hon ville blifva hans.
Han hade sagt, att han redan länge älskat henne, att den ställning han kunde erbjuda henne vore anspråkslös, men att de tillgångar han förfogade öfver voro tillräckliga, för att de med omtanke och sparsamhet skulle kunna föra ett jemförelsevis bekymmerfritt lif.
Lika öppenhjertigt hade hon svarat, att hon visser- ligen icke älskade honom, men att hon aktade honom tillräckligt högt för att, då hennes hjerta för öfrigt vore fritt, utan tvekan kunna räcka honom sin hand.
Och så hade de slut- ligen gift sig, han under förhoppning att med tiden vinna detta trotsiga lilla hjerta, och hon med allvarlig föresats att göra honom så lycklig, som hon visste han förtjenade.
Sedan dess hade tre år förflutit, och huru var det nu?
Hvartill hade de goda föresat- serna båtat, och hvar var nu den lycka hon en gång hade trott på?
Förgänglighet, få- fänglighet!
Allt var slut.
A l l deras egendom, deras lilla bo, deras hem, denna förtjusande tillflykt undan verldens stormar, alltsammans var nu andras tillhörighet.
Senast i går ljöd i dessa nu så tomma och ödsliga rum auk- tionsklubban, som skingrade deras tillhörig- heter åt alla himmelens väderstreck.
De tvänne förspända droskorna der nere vid trappan väntade endast på att föra dem bort, — henne till en förmögen slägting, hvilken, i förbigående sagdt, aldrig gillat hennes val af make, och som nu tillbjudit henne ett nytt hem hos sig, och — honom ut i vida verl- den till främmande land, der han skulle börja en ny kamp för tillvaron.
Ja, allt var förbi!
Derför skådade icke mera hennes ögon naturens prakt, derför lyste icke den härliga vårsolen mera för henne, derför syntes henne allt dödt och kallt, lik- som om den frostiga hösten härjat bland ro- sorna derutanför.
Hvems var felet, — hennes?
Jo, hon visste det allt för väl; hennes var skulden.
Redan med modersmjölken hade hon insu- pit böjelsen för detta lysande, slösaktiga lef- nadssätt, hvilket slutat med att sköfla det hem, han beredt henne.
Aldrig hade hon gif- vit sig tid att vända sitt hjerta till honom och egna sig åt familjelifvets stilla, men var- aktiga lycka, utan tvärt om begagnat sig af hans svaghet för henne till att föra detta öfverdådiga lif, tjusande för stunden, men för öfrigt tomt och innehållslöst.
Hans föreställ- ningar hade icke öppnat hennes ögon, förr än det redan var för sent och deras ställning ohjelpligt förlorad.
f||x; esklädd stod hon i det öppna, fönstret och blickade ut öfver den solbelysta nejden.
Den långa vintern var förliden, våren höll sitt tysta, högtidliga intåg, och skog och mark klädde sig fjerran och när i sin ljusgröna högtidsdrägt.
Vestanvinden, bemängd med den friska dof- ten från det späda björklöfvet och de tidiga vårrosorna der ute, lekte ostyrigt med hennes ljusa, lätt: lockiga hår, smekte de fint rundade Och likväl var det icke ensamt sorgen öf- kinderna, de vackra dragen och den behag- ver hvad de förlorat, som så tröstlöst tyngde fulla ungdomliga gestalten.
hennes hjerta.
Tusen gånger mera qvalde Allt var lust och lif, återuppvaknande och henne medvetandet om, att det var hon, som föryngring, allt utom uttrycket i hennes dref honom ut i fjerran land från allt hvad sorgsna ögon.
han älskat, bland motgångar, ja kanske nöd Dessa ögon sågö, men uppfattade likväl icke och faror, ensam bland främmande menniskor.
det ystra lifvet der ute i vårsolens ljus.
Mörka, Hon kom i håg, huru undergifvet han mottagit tröstlösa tankar dvaldes innanför den bländ- slaget, som krossade hans lefnads lycka.
In- hvita pannan, talade ur de själfulla ögonen gen omanlig klagan, ingen den minsta före- och kastade sin skugga öfver de intagande bråelse mot henne, som beredt hans olycka: dragen.
tillskrifvande sin egen svaghet skulden, der- Hon var ännu helt ung, bara ett år öfver för att han icke egt mod att afstå från tjugu.
Fyra år derförut hade hon varit en yr henne, då han bort veta, att han aldrig kun- och lefnadsglad flicka, för sitt vackra utseende nat vinna hennes hjerta.
Nu skulle de skiljas och sina tilldragande egenskaper firad oeh och må hända aldrig råkas mer.
hållos ett n u m m e r I veckan u n d e r hela qvartalet.
F ö r hvarje 5-tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n i n s ä n c n d e s till R e d a k t i o n e n a f Hennes hufvud sjönk ned i de på fönster- brädet hvilaude händerna och hon grät hejd- löst öfvergifvet, såsom man gråter endast i ungdomens vår.
Hennes make, äfven han resklädd, inträdde nu och närmade sig den plats, hon innehade vid fönstret.
Det var en reslig, välbildad ge- stalt, i sin fulla mannakraft, väl ett tiotal år äldre än hon.
Hans drag voro icke vackra, men buro en omisskännelig prägel af en ädel och upphöjd karaktär.
» Min älskling, » sade han mildt och lade sin hand smekande på hennes axel, » tiden lider och vi måste skiljas.
D u får icke göra mitt hjerta mera tungt genom att sörja, som du gör.
V i måste sätta vår lit till den gode Guden och hoppas på framtiden.
Sök att glömma våra nuvarande sorger och tillgif mig det jag felat af kärlek till dig. » » Jag har intet att förlåta, » svarade hon med af rörelse undertryckt stämma.
» Min är skulden, som för tomma nöjen och flärd tank- löst förverkat ett helt lifs lycka.
Bindeln har nu fallit från mina ögon, och jag ryser öfver hvad jag lättsinnigt bortkastat.
O, att jag finge börja på nytt, finge följa dig dit bort, lika godt hvarthän.
Säg, vill du icke taga mig med dig? » » Om jag v i l l.
», svarade han; » men har du betänkt de ovissa öden, jag går till mötes der borta? » » Ja, jag känner mig nu ega kraft att vid din sida fördraga allt, nöd, bekymmer och olyckor och blefve än motgångarne aldrig så svåra, så fruktar jag dem icke, så länge jag får dela dem med dig.
Låt mig få följa dig, jag är j u dock din egen hustru. » Han hade blifvit mycket blek, fattade med mildt våld hennes hufvud och vände det in- tagande ansigtet emot sig, och genom tårarne i hennes vackra ögon såg han den innerligaste kärlek le sig till mötes.
» Ändtligen! » hviskade han glad.
» Min Gud, jag tackar dig.
Just då jag trodde allt förloradt, möter mig den ljufvaste lycka, hvarom jag någonsin drömt. » Han bortkysste tårarne från hennes af sällhet strålande ansigte, bar henne på sina starka armar ut ur rummet, nedför trappan och satte henne vid sin sida i droskan.
Hon smög sin lilla hand i hans och hvi- skade: » Aldrig mera behöfva vi nu skiljas, icke sant? » » Aldrig, min älskling, » svarade han, » al- drig mera i detta lifvet. » Och solen log så varmt emot henne och vestanvinden smekte hennes ansigte som för- ut, men nu visste hon, att det var vår, ty hon bar ju den rena kärlekens oförgängliga vår i sitt eget hjerta.
Snart försvunno de bakom en krökning af vägen på sin färd ut i vida verlden.
Tvänne menniskohjertan hade genom olyckan funnit hvar andra.
för hvarje qvartal) och in- sänder den Stockholm.
samma till Red.
af Idun, l r * v i I L / U i K t Idun, e r t i ä l l e s IN m e n t e t räcker.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 5, t o r d e p r e n u m e r a ett gratlsexemplar A l l t utom det.
nl) i n ' arm er °b h ti (] &gt; du din nästa ifflf Förtalar uppå alla sätt, ' vQ® Ger epiteten ej de bästa: En qcinna kallar för kokett.
En annan för en tanklös fjolla, En tredje för en intrigant, Som endast ondt bland folk mil vålla — En ann ' för ing eket f&gt;på sin kanU; En kallar pratsjuk, en beskgller Ej kunna reda ens en sås; Om en, att femti ' snart hon fgller; En nämner rent utför en gås: En slöserska, som ej vet spara, Som mannens egendom förtär, Och om en ann, att hon lär vara Mer giftassjuk än lämpligt är; Vill v ing lare en man du kalla, Begifven uppå spel och sprit, En rummelkurre, främst bland alla, Förutan ringaste kredit; Grym, narr — allt hvad som kan ge- nera, Som afund än kan hitta på — För allting slikt och mycket mera Du kan förlåtelse dock få.
Men Den När man med bittert hat betalar verldsföraktare, som vis, någon honom sjelf förtalar, Ej tar om smädarn alls notis.
Litet äktenskapspolitik.
ppkvad du har hemtrefligt och inbjudande!
Se bara på dina blommor, huru de trifvas!
Så blanka och damfria, alldeles som hela ditt lilla hem, för att nu inte tala om din egen lilla blomstrande och fina person — helt visst är du just sådan männen vilja hafva qvinnan! » » Männen!
Det vågar jag inte tro, Klara, men sådan min man vill hafva qvinnan! » » Hurudan skall den man vara, som ej vore nöjd med en sådan hustru som du, Elise!
Jag skall aldrig kunna göra mitt hem så här ange- nämt — jag har aldrig funnit nöje uti att gå och damma oeh vara huslig — nej läsa och studera, göra försök på prosa oeh poesi, det är beqvämare och mer innehållsrikt. » » Ja, känner du dig oemotståndligt dragen till dina studier, oeh gör du någon nytta och nöje med din prosa och poesi, så håll du på med det i stället för tänka på giftermål.
Men efter som du nu förlofvat dig oeh Gösta tyckes mycket fästad vid dig, borde du väl ändå på allvar försöka sätta dig in uti dina kommande pligter. » » Nej, tack du, inte förr än jag blir nödd oeh tvungen åtminstone.
För resten tänker jag, Gösta blir nöjd med mig såsom jag är; han sätter ' nog värde på att ha en liten hustru, som kan räsonnera med honom om hvarjehanda, oeh som intresserar sig för hans rön oeh fram- gångar som läkare.
Jag får väl som många andra skaffa mig dugliga tjenare, så slipper jag befatta mig med hushållsbestyren. » » Men på så sätt kan du aldrig åstadkomma hvad du nyss så beundrade — hemtrefnad!
Nej, vill du hafva ett angenämt hem, der din f ö r h e l a d e n tid, u n d e r hvilken abonne man kan känna sig fullt tillfredsstäld, måste du utom din förmåga att räsonnera om hvarje- handa äfven lära dig ordna och sköta om ditt hus.
Ser du, att öfvervaka att allt blir som det bör vara, det är nödvändigt i ett hem och för att kunna öfvervaka måste du sätta dig in uti skötandet af göromålen, så att du kan rätta, der det så behöfves. » » Men det kan jag aldrig, Elise!
Jag har aldrig haft lust för den sortens sysselsättningar och har alltid haft den tanken, att husmoders- kallet är trivialt oeh enformigt. » » Hur kan du, som annars har ett sundt omdöme, komma fram med något så osundt!
Äro ej alla menniskor skapade till nytta i samhället?
Hvad gör du nu egentligen för nytta om dagarne?
Tänk dig deremot ett be- stämdt kall att fylla; tänk dig omgifven af menniskor, stora och små, hvilkas lycka och trefnad bero af din ordnande hand; tänk dig konsten att med ett soligt leende — • fast än dagen varit en Tycho-Brahe-dag — möta din hemkomne » a n; tänk dig fröjden af att vid din egen hemkomst mötas i dörren af kära små väntande armar, som vilja omfamna dig — skulle detta och än mycket mer vara tri- vialt och enformigt?
Nej, min kära vän, detta är allt mera afundsvärdt än att sitta dagen i ända med en bok eller ett broderi och när qvällen kommer uppsöka alla möjliga föreläsningar och dylikt allt för att slå ihjäl tiden. » » Åh, nu är du orättvis!
Men du målar bra, Elise!
Det låter något, när du får be- skrifva det!
Tror chi, att du skulle kunna lära mig göra ett hem lyckligt? » » Nog skall jag åtaga mig att hälla föreläs- ningar i ämnet, men du måste sjelf ha klart för dig, att håg och kärlek till ämnet äro nödvändiga — du är en sådan liten opponent, och jag vill ej predika för döfva öron. » » Ja, kära Elise, jag ser så många lyckliga fruar, som alldeles ej bry sig om det der all- varliga i husmoderskallet, och derför tänker jag, det går nog för mig också.
Tänk dig bara Ebba Dufva — hvad gör hon för sitt hem, och ändå förefaller hon så lycklig! » » Kan hända hon är lycklig!
Hon är nu så helt och håhet upptagen med sin egen lilla näpna person, att hon hvarken märker, hur vanvårdadt hemmet ser ut, eller hur olydiga oeh bortskämda barnen äro, oeh säkert är, att nog vore hennes man mer i hemmet hos de sina och gladare till lynnet, om hon gjorde litet mer för trefnaden i hemmet. » » O, han är då så tråkig, så jag undrar ej på, att hon inte bryr sig om honom!
Inte heller tror jag, hon någonsin varit kär i honom. » » Tråkig har hon genom sitt ytliga och inne- hållslösa väsen gjort honom; han är annars både begåfvad oeh god, och hvad kärleken be- träffar, min kära lilla vän, så är den s ä l l a D, om ens någonsin orsak till äktenskapens lycka eller olycka. » » Hur kan du tala så!