Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
smidighet, den s p p a t i e n s geniditet, med h~dlcen hon fordom forstod de mest olil&lt;arta.de rniinskliga forhiillanden och diirfor lsunde hjalpa
och trosta som ingen man?
Skall hennes mjulra arm forvandlas till jclel senor?
Eller - Bnnn en anna.n mojlighet - slrall hon bli en varelse, som icke dyrkar n4gon annan g ~ l d an friheten, son1 lcastar bort sj8lfuppoffring och resignation sBsom utslitna fordomar, och soin ingar efter lyclra och njutning lika hiinsynslost som de hiinsyns- losaste bland miinnen, blott.
135 ett annu mera .motbjudande och os1ront siitt?
BBde i verkligheten och i litteratwen hafva abgra forebilder till dessn bBda slag af framtidskvinnor arbetat sig fram.
Men skulle n&amp;gon af dessa typer blifva hiirskande, db skulle sannerligen hel !~ Icvinnororelsen beteclma den odesdigraste tilll~diagBng i lrulturen.
Hve~n skall v k d a ' nllt det fina, det skona, det omtBliga i lifvet, om Irvinnsn blir for grof att gora det?
Allts %, det fordras absolut, att lrvinnan pB sarnrna gang hon 15ir sig att arbeta iner energislrt, ~ n e r intensivt och mer planmiissigt, behfiller alla de egenslrnper, soln med rgtta lrunns benamnas riled ordet lcvinlighet.
Htir f4.r ej vara ett enten-ellei:, utan ett bbde-och.
Det iir absolut nodviindigt for lrnlturens slcull, och det iir nodviin- digt ocksB for lrvi~~nosakeas slrull.
Tro aldrig, att en k h a n vinner seger och framgbng fiir niigon social nppgift son1 hon arbetar for, om hela hennes personlighet bar spfir af, att hon fijrbrntit sig inot det djupmte i sitt eget vgsen.
I det fallet ko~nrner hon att stota bort bide frBn sig sjalf, och frda den sak, soln hon kiimpar for.
De arbetimde kvinuorna vinna iuflytande ocb aktnjng i samma mBn som de visa sjg fortfarande vara kvinnor.
Det Br en sv&amp;r uppgift detta att forena den moderna arbe- tarens fonndga af initiativ och frisk arbetsgliidje med de fina.re kvinliga eqenskaperna.
Men den srziiste Iosas.
Ett nf medlen hiir- till iir att reforinera vArt satt att arbeta.
Vi mbste akta oss for att bli triilar, for att begrafva oss i arbetet, men vi sknlle vinna tid, om vi liirde oss att rwbeta mer energiskt.
Hellre arbetn intensivt i 5 timnlar och hvila i 2, iin arbeta ha1fsofvan.de i 7.
Att detta berijr gfveu den ekononlislra f ' rQgsn, kan ej fiirnelras.
.JLI siimre af- lijnadt ett mbete ar, ju mer befordrar det arbetsjfflrtet.
Oc11 i denua.
jiiktancle strid for tillvczron afnotes kvinligheten.
Att skaffa biittre afloning A t det lwinlign arbetet bor slltsii, Bfven frQn denna syn- punkt &amp; dt, vara en nf I-ivinnororeIsens fiirniirnsta uppgifter.
E t t ouudgiingligt villkor, for att lrvinnans arbete skall bli till viilsignelse iil., att lion vjd vaiet af arbete IAter sig bestanmas af.
sina i~zdiciduella nnlng.
Lbt oss betona ~individuella)), ty hvad de
allmant kvinliga anlagen betriiffa, s l iiro 11e oss tiimligen obekanta.
Hvad iir riickvidden af kvinnans intelligens?
Jfan definierar den si, och man definierar den ' s&amp;, men naturen ler och skickar upp 118 sktdeplatsen en begifvad kvinna, och se, pk h e m e passar defini- tionen icke in!
Det ar som om natr~ren ropade: giir om era defini- tioner, de aro for triinga!
Kvinnoarbetet kan ej riitta sig efter krinuans psykolagi, ntan psykologien kommer att vlxa fram ur kvinnoarbetet.
KI-innororel- sen har intet schema att g&amp; efter, inga g m d s traditioncr att fiiljit, inga tearier att tilliimpa, den bur blott en ledstjiirua - - - natnren, aldan hon talar i de individuella anlagen.
S&amp; inycket viktigare df att f ~ l j a denna enda ledstjiirna, ja, det iir en samvetssuk.
3I: tn slsulle namligen kunna pistit, att vi ha tvti slag af sanivete; det ena talar om v&amp;ra plikter som miinniskn, iiet anidra talar i budord, soiu galla blott for el&amp; ocli piminner om den alldeles siirskilda uppgift, som Bljgger hvar och en af oss s&amp;soni individ.
Xan frimjar det helas utveckling i samrna mdn som man erafaldigt och troget fiiljer.
iifven denna rest, individualitetens genius.
Och d m kitn icke fiira kvinnan in pB stdanu afvlgrtr, att hennes kvinlighet t a r skada: n: ~- tnren kan icke motsiiga sig sjiilf, icke slijsa s i, ntt llnn nedllgger anlag, som aro 5i.mnade att forkvafvas och a t t .endtist villa lidandc for den individ, som Bger dem.
Det bor saedes ej vara yttre anleriningar, flfanga eller modet fijr dagen, som a.ro bestiimmande vid n l e t af hanu, utan deu egna innersta kallelsen.
Naturligtvis tala vi e j hiir om de u ~ i n g a, soul af fattiadorn tviugas att antaga hrilkvt zrbete soin helst., om dcni galler det, att noden har ingen lag.
Xen har kvinnororelsen rerkligen skiinkt k ~ i n n a n st6rro per- sodig Zycka?
Denm frgga Sir icke liitt att besvara, men om ocksli s n r e t skulle bli nekande, Tore kvii~noriire !cen icke diirf6r rtbmd.
Denna rorelse liar uppkomrnit ur tvd riitter: dels familjelif- vets omgestaltning genom storindustrien, dels kvinnam liinge niirdu bellof af andlig atoeckliiy.
Detta behof Lade liinge glilurnat som elden under askau.
Det var fijr krinnilns riitt att vinna ntveckling, som k~innororelsens banbrytare gingo till kamp, fiir henncs riitt till arbete.
Ty hon fordrade arbete fiir att !runna utveckln sig.
E j fi; r tillfiillig f r a m g h g, ej for lycka kiiluyade hon, ty kunskaper och Mil- ning hoja ej ornedelbart kvinnans aktier i ~iirlden.
For den Imnskaps- rike, intelligente manuan ijppnas alla portar, ej s8 fBr kvixinan.
Tviir- tom: den intelligenta och knns1capsr.i ka kvinnan rnoter ofta ovilja, diir
, clen ytliga och okunniga roner tillmotesglende.
Och iindll, trots allt hvad de visste sjg forlora, trots tusen nppoffringar gingo de framllt clrifna af en oemotstllndljg lzraft.
Harigenom har kvinnorijrelsen visat sin inre slaktskap mecl a l h Icultmrrorelser, som fort rn&amp;nslzligheten franldt.
De hafva alla uppkommit sll, att (let hos vissa begdfvade individer viickts Bnsk- ningar och syften som mllste tillfredsst&amp;llss, Iiosta hvad det kosta ville.
Dessa indi.vider, de md nu hn varit uppt3ickare eller reforms- torer, ha oftare vunnit p6 sin lott lidande iin lycka.
8 % vidn nam- ligen man icke med lyclra oclzsA nienar gliidjen att spiinna nlla sina krafter i # en afgorande Iramp.
De ha kant att de drefvos fram af en hogre nlalrt, son1 stod balcom dem, men m8let r a r for dern dun- kelt.
Det gdler alltid om den historiska ntveclilingen, att vi foras fram sernot, ett ml1 f6rcloldt for oss.
a Men for efte&amp;rlden blef det snart klart, att om dessa forg&amp;ngsm&amp;n iclce l d e vnnnit nigot for egen del, s l hade det hela genom cleras strafraade lyfts till en hogre st %ndpunkt.
P % lilcnande siitt har oclrsli, kvinnororelsen gAtt fram8t nled kamp och lidnnde, och ratt nlAngc~ Bro dess offer.
Hvacl Br d i ml- let?
Det 1n8ste - att donla af de offer som gjorts - vara af ingripancle betydelse.
Men frsger man sig mecl ski&amp; Imn det d B verliligen yarn af s % stor betydelse for ntvecklingen; att en kvinna sattes vid en liontorspulpet eller vid en telegrafappmat, d5.r annars en man slrnlle ha suttit?
Nej, detta ar icke nog som lntl betrak- tadt.
Och i allmBnhet lnHste man siiga, att det kvinliga arbetet visserligen gjort en alrtningsvBrd insats i lrnltnmtveclrlingen, men sltt clen insatsen iclre iir sii stor, ntt den pll nllgot siitt gjol-t epok i s a m h ~ l e t s historia.
Det Iran dgrfor ej heller siigus hafva varit milet for ' lzellz rorelsen.
Nej, men kvinuororelsen ha: Bstad !rommit riHgot annat, nam ligen en genomgripande f oriindring af den allmiinn n nppf attningen af lrvinnans vasende.
Det har forst genom den g l t t in i allmanna meclvetandet, att kvinnun iir en fornuftig och lued mannen fnllkom- ligt lilsstalld varelse.
Hiirigenom komrner Izvinnans stiillning i d7cten- slapet att vasentljgen foriindras, och det ar detta som a.r det epok- gorande, och son1 iir clet egentliga res~~ltntet af l~vinnororelsen.
Ty aktenslrclpet ar dock, saga h a d nnan vill, lrvinnans viktigaste och rikaste lifsonirbcle.
Hitintills hade aktenskapet hojts i och genom 1-na.nuens z~tveclrling; i sainma m&amp;n ban blef rnindre brutal, blef hans nppfattning izf Bktenskapet mern Sidel.
Men det synes som om ut-. '
- veclrlingen 1x3 dennn vag icke kunde komma liingre, nu behofdes ett annat moment, det vczr lwinnan, sorn slrnlle hoja aktenskapet dHri- genom.
att hon I b d e siitta viirde pb sig sj3i.K Oc11 det har hon lart genom Irvinnororelsen.
Hon har lart att akta sin person for hogt for att skanka bort den uzot visshet om dagligt brod, och hon behofver det icke heller.
Ty genom de tillfdlen till sjiilfstiindigt arbete, som oppnats genom Irvinnororelsen, har iiktenslrapet fijr benne numera blifvit en frivillig salr, hvilket det - djnpare sedt - icke var forr.
ICvinnan stod icke fri i forhbllande till Bktensknpet .sb liinge hon visste, att hon som ogift utsatte sig bbde for socialt foralzt och for att lida nod.
D % hette det, n&amp;r den iclre iilslzade friaren kom:)) Jag inliste m j i alla fall gifta mig med n&amp;gon, hvar- for inte si3 garna med denne?))
Det 1; gger n&amp;got uppfostrande for mannen i inedvetandet att kvinnan iclre iir dldeles beroende af honom for att taga sig ut i ' viirlden, och vi kunua hoppas, att det gamla uttrycket: shan trlger sig en hustru)), a.llt, nler ekall vilm for det Sidlare: ~ h a n v.
i m e r sig en bnstrn.))
Till och med det annars visst icke gladjande f01-hBl- landet, att sb inH.nga lrvinnor i vHra dagar lefva ogifta, Iran kanske, s %sonl genomgi3ngsstadinm betraktadt, haf-ira sin betydelse, s i till ~ i d a sorn hkigenoin ytterligare Betonas, att Izvinnan iclze iir absolnt beroende a€ aktenskapet.
Men nu nler iin nkgonsin Br iilcteaslrapet ett problem.
Det har blifvit s v h r e, iner inveckladt an f ~ r r.
Problemet li~xru tvi, Bogt utvecklade nl~nniskor slrola arbeta och lefva tillsammans iir i sanning icke httlost.
pb san~nia gBng iilctenskapet blifvit svbrare, har det blifvit rikare, intensivare, fullare.
I samband med kvinnororelsen har den lrvinliga uppfostraiz blifvit allt gedignare, och den, bor satta lrvjnnnn i sttiad att biittre Eylla sin stiillniug som inaka och inoder.
I ett fall tror jag att inan redan nu kan se rika frnkter af lrvinnans hogre utveckling, nihnligen i mbnga moderns 1rvinno1-s siitt att utofva moderskallet.
Det hiinde ofta att forna tiders 1nodra.r oalrtadt all kiirlek och all sjBlsstyr1i.a icke kunde tillriick- gora sitt inflyta.de gdlmde, diirfor att de pB grund af bristande utveclding ej lmde nog ~ o f v e ~ t a g) ijfver) sina barn, de lrunde ej folja, forstk och Iseharslra dein p i sainwa siitt so111 nutidens mer sjiilf- stiindigt tiiulrande inodrar Irunna det.
0fver hnfvud taget &amp; r det kriteriet pk en sund kviunoriirelse, att den direkt eller indirekt verkar hiijande 115 liktenskapet.
Indi- dlct verka ii.fven de ogifta nrbetande Irvimornn - sb vi.da de nt-
ratta ett godt arbete - for dettrz mdl, i det den alrtning de for- varfva sig i det yttre samhiillsnrbetet iIiterfaller pii lrvinnorna i all- mauhet, siiledes ocl-is&amp; pii den gifta Irvinnan.
Den yttre likstalligheten skall fore rned sig den inre lilrstiilligheten - den i iiktenslzapet - hvilken Br den vilztigaste.
Dtrelct arbetas for detta miil, n5ir nmlzan friin sin nppfostran eller friin sitt foregiiende arhete medfor som hern- gift en rilz miinsklig utveckling.
Hiirigenorn skall hon gora iiktenslcapet bide rik.a,re pii lyclra - oclz fastare.
LBt oss betona fnstare, ty det.
borde vB1 falla af sig sjiilf, att en tankai~de och utvecklad kvinna forstdr det ansvar hon ikliider sig i och genom Blrtenskapet, och forstdr detts pii ett helt annat sBtt 5iu de outvecklade barn, son1 fordom leddes i. bmdstolen.
Till sist vill jag sanlmanfatta rnina piistAenden pd foljande satt.
Evinnoro~elsen blir forst dii af verklig betydelse for kultnr och framdtskridande, niir Bvinnan lart sjg arbeta mera iatensivt och planmiissigt, pb simina giing sow hon bibehhller sdla de mjnka och fina egenskaper, soin bete.cknas med ordet lzvinlighet.
Kvinnororelsen iir sund i samma mBn den direkt eller indirekt nrbetar p i att hoja alctenskapet.
Uppfyllas alla dessa villlror, blir kvinnoseken ej en lcvinnornas.
pxl * tikamp, ~ l t s n en for hela manskligheteu betydelsefull kulturro- relse.
Anrm Sc~~zrlstronz.
- Valgorenhetens mA1 och rnedel.
:;: I vdra dagar finnes det i de flesta, enropeisIra l$.nder en lag- stadgnd fattigviird.
U d e r seklernas g l n g har man s&amp; smhingom kornmit diirhiin, att af Irominunernas skattdragande medlemmw uttaxera bidrag till dem, som ej sjdfvn kunnlz forviirfva hvad till lifvets uppelldllnnde onndg8,agli.gen erfordras e: ller sakna vBrd och tnnderhal a£ mihoriga, pii clet att i ett samhiille, son1 vill kallas civilise- redt, ingen m i behofva forgiis.
Nera Bn det allra nodvandjgaste fdr dock ej pii detta siitt tilldelas niigon.
Hvad som d~rntofver kan goras for en nodlidsnde lnliste ske pii frivillighetens v&amp;g.
- I ?iireclrag, hRllet vid Svenska Iwinnornas natio~ialforbunds kon- ferens i Stockholin 189 ' 7.
- &lt;+
Under inedeltiden fmns ingen stdan Btslrillnad; all fattigvkd var frivillig, och det var hufvudsakligen kyrkan s o ~ n forinedlade den I hospitalen mottogos de vrigfarande, virdsdes de sjnlra och bespi- sades alln utan Btslcillnad.
E t t dylikt tillvsgagliende alstrade helt nat~nrligt en vegaboncl-klass.
soin allt illera okades genoin gBfvor afven frBn enskilda.
FrBn kyrkans sida frawl~olls niiinligen for en ocli bvnr allmosegifvandets nodvrindighet, ej som en plikt mot en lidnnde niista, hvillrens ntid b o d e afhjiilpas, utnn som en griming, hvarjgenom Guds \ %lbel~ag fijrviirfvades.
Det Ynr gifvarens fordel, som i ' friiinstn rummet afstgs, giifvomottnga~.ens var af nnclerordnad betydelse.
Gamla trnditioner iiro, ' soln vi veta, sega och s t ar ilfven i detta afseende fallet.
Dennn vagabond-lrlass Br iinnn ej ntrotad, ty 110s iner itn en af oss &amp; iir sig denan lnedeltids~nppfnttning 5in i dag oinedvetet gdlande, och s&amp; liinge den lefver, komma de, som drags nytta dikaf, oclr att lefva.
DB inan \: id gsynen af en tigqare ger en nllinosa ntnn att iifverviiga, om den verkligen ken afhjiilpa den niid, man ser fSir sina iigon, hvad gor man dB annnt iin tillgodoser sin egen kiinsla, d.
s. ger for sin egen skull?
Just det, att inan genom den lilla, oftast oti.llr8clrliga gBfvsn kiinner sig lrittad och najd, visar, att den gnmla uppfattningen ej iir doit.
h e n om gHfvm sl~iille vsra stor nog fijr afhjBlpanc1e af det foregifna behofvet, sB vet man jn ej, om den gagnar mottagaren, man vet ej ens om den framkdlats at: en logn.
Men detta mses man sig ej behofva t h k a pli, ocli stundoin sriges det rent ut: * Visst kan det htinda att de lara mig, det inses jag nog, men det f k r bli deras ensak, jag vill inte saga nej)); ellel: ock: J a, det iir nog sant, att innn ej bor ge, ntan att veta hvad inan giir, men jag kan inte lBta bli att ge)).
Ordet vglgorenhet, soin jn i sjdfva verket 8r ett godt nttryck for den verksamhet, soin afser att hjiilpa andra, bar f t t t en sB stark fBrgning af det ga~nliz forest~lningssiittet, att ordet till de flestas inedvetande ijfverfor dlenast ' begreppet: gifvande af gBfvor
~r det &amp; got annat och mera soin menas, s&amp; till- liigges ofta sgraktisk)), iz8.got soin val egentligen borde ligga i ordet sja.lft.
Viilgorenheten bor dock ha en storre och adlare uppgift rin att flytta slanten ofver frlin den rikes pung till den fattiges hand.
Det sgnes vara pttagligt, att verklig bermhiirtighet mot en nodstalld iir att hjalpn honom ur det sorgliga liige, hvari han, med eller ntan))
, egen forskyllan, r&amp;at, ej k t hAUa lionom k r a r @ ri.
Det skulla vara omanslrligt att sgge till den so111 fallit:)) Ligg dar du ligger, hiir fir dn en bit mat sb att du ej m i sviilta ihjal&gt;).
Dock ar det just sii man handlar, d&amp; man lkter smA a111nosor droppa ned 115 tiggare; hva rje gAfva, stor eller liten, som gifves utan lrannedom o h forhbllandena och utan att nhgot.
b e s t h d t diirmed ' afses, iir son1 en blylrula lrastad i en sgck, som den fattige biir pB ryggen; hvarje knla a r helt liten, men tillsainmans lned (le mgnga andra, son1 ocksc ' l liiggns dit, gores s.3i.cken slutligen sh tung, ntt den drar den arme ned i gungflyn, pfi hvilken han balanserade sig fram.
Allmosor forsloa.
Den som tvekende racker ut sin hand efter $en forstn.
gifvan, gor det sedan for hvarje glng allt liittare, blir sminingoln van darviil och kan slutligen ej tankc pi % att existera ntan gifvor.
Man bor viil gifva och gifva rikligt, om man tror sig darnled knnna vctrnktigt gagna nAgon, men .man l~ijr hefva den verlrliga viil, vilja for en ocb lzvar, httr elandig Ilan Ein mA vara, att man ej diirfor att det ar s&amp;, pl ?igsamt att saga nej eller for att endast afhjalpa ogonbliclrets bellof, gor honoln till tiggare.
Att frysa och sviilta a r viil svbrt - vi lyckliga veta ej hw.
svbrt, det tir sant - men det ar nog iindi ej det varsta.
Det 3i.r viirre att tun for tun1.
forlora 1;; anslau af sitt.
rniinniskovarde, att kiinna sig blifvn parasit och ej se nlgon rn6jlighet att n5gonsin.
blifra annizt, och det &amp; I- kanske varst af allt, for i~ldividen sivSi.1 som for sainh8llet, om detto ej k k n s son1 en fijrnedring.
Den oberoeadets liii~1~1~2, S O I ~ iirr ett fritt folks hiirligaste skatt, den biir man vdrda sBsom sldnn iifven for judividen, ty den a r den mbktigaste clriffjiideni till kraftig hand- ling, och den forutan blir lifvet tnngt.
Det %r ej nog att ~i2ja en medmiinniska vL1 p B ett lamt, sjiilfviskt siitt, med en oreflelrterad kausla; forstgndet mfiste iifven tngas riled i riidslaget.
Man m8ste vara villig cttt ofha tid, nlodtl och omtadre s8vd som peagar, om man slrall h j ~ l p a riitt.
Det g8ller att fiil-st satta sig in i dens forhillanden, son1 bebofver hjiilpen.
.Detta blir dock i de storre stadernn med hvart Ar allt svirare: de rika och de fattiga bo i skilda hus, ja, i skildn stadsdelar.
De lromma ej 18ngl: e p % ett enkelt, naturligt siitt i be- raring med hvarandra, o ' ch den handrackning, som forr var s&amp; latt att gifva just i rtitta ogonblicket, dB rnkn som grannar lefde i hww- andras niirhet och kiinde till, ej allenast traktens slraplynne och resurser, ntan afven de enskildes forh&amp;llanden, den blir nu ett foretag, son1 fordrar tid och skarpsinnig ntredning.
Det iir ej nog att
kilnna den person, .soin bedt om hjiilp.
Vill man lyckas i sina fiirsiSlr att hjalpa, sB inBste inan afven lara kanna den oingifning i hvilken denne lefver; man m h t e taga hanvyn till hans familj, den lirets, i hvilken, han axbetar, och de forhBllenden,.
som d&amp;r gora sig giillaade, den forsainling och de foreningar han tillhor, hans frestel- ser och haus nojen stivli.1 s o u hans idealer, och framst af allt mgste man gora sig fortrogen ined hans karakter.
Hvad son1 verkar far- sliiande pd en, kan verka eggande pB en annan; men det mdste man fasthglla: ntt forb&amp;ttra nfigons yttre stallning under det man skadar hans karakter, det ej viilgorenhet.
Detta kan Eta ofverdrifvet, och det mlste jtl droja lange, innan man i h~rarje siirskildt fall lyckas komma ens tilln5irmelsevis sb ltingt, men i nllt detts bor man soka vinna klarhet, om.
man vill hj&amp;lpe~ riitt.
Ett trefvande i niorkret duger ej, om man skall .kunna verkligen uppn8, det som i hvarje fall bor vara milet, dit inan slml.1 str&amp;fva, ett m a, .till hvilket rna.11 blott genonl ihardigt, tdlmodigt arbete kan hinna: att gora sig sjalf sonb 7~jalpar-e ofverJlodig.
G&amp;or skola vara som kryclzor, hvjlka man s&amp;tter under dens armw som brutit ett ben, ej for att han sedan alltjiimt skall gB ined kryckor, ntan blott for att hAlla honom txppe tills skadan iir helad.
Det Br svBrt for .patienten att lagga bort dem, men lakaren inlste forst&amp;, nar sddant kan die, och dB obevelrligen tillse att det sker.
Ett sAdant den sanna bamhai: tighetens verk kan hvarlmn af den legala fattigvh-den eller nAgon forelling som siidan utforss, dartill erfordras det per-sodiga k~irlel ' saF6etet.
Men den enskilde Iycktis dock i allnx %nhet ej heller, shvida han star isolerad.
XRnga krafter m4ste samverka, framfornllt fii de gtminstone ej motverka hvera~dre.
Darfor iir ett rfidgorande med andra, som kiinna till den nodst~llde och mBhiinda fornt sokt hjiilpa, oundg&amp;ngligen nod- viindigt.
BIan &amp;]: ofta nlycliet benagen att tro, att ingen kHnner den, hvilkens bekyrnlner man gjort till sina, men on narmare gransk- ning sknl!
sii godt son1 alltid visa, att sB ej iir forhillandet.
Inom den behbfvandes egen lrrets f i b e s nog alltid niigon, som sdkt hjiilpa, och hvilkens rfid och npplysniiigsr man .i friiinsta rummet biir iuhemta.
&amp; Ien iifveil ntouz deima triingre lcretv skall man forvisno i. de flesta fall liunna f A v %rderilra anvisningar.
Att komnla i bero- ring med de ratta persoueroa, soin IrSinna forhillandena, att f B det stod och den ledning ' som b,ehBfves, 81: dock ' for den ensldde ej liitt.
Och finnes det svgrigheter for den soin ill hja.lpa, s l Br det ej nindre svbrt for &amp; en soin illfiste siika hjiilp att veta, hvart han slzall v ~ n d a sig.
For den ene soin for den nndre behofs det en motesplats, ett.
stalle, dit en livm vet att inan Iran g i for att okerliigga med andra, for att muntligen eller slrriftligen ge och frE upplysoingar, hiinvis- ningar och rid.
Till en sddan motesplats for nlla iir de: l.
centralbyrk a.innnd, som Foreningen for valgiirenheteiis ordanncle uppr#ttat i n: r 36 St. Xygatan i ' Stockholm.
Poreningen, hvillcens upggift 81. att vorlrn)) oberoende af reli- giosa och politislra menil~gsekil jaktighster)), bildades 1 SS9 pB initiativ: lf niigrn enskillla personer, hrillra inbjudih till ett mote fiir ofver- liiggniug om hvad soin skulle lcunnn goras for att ~ t g f j a tiggeriet, och huru arbete slrnlle 1; nnna lamnas i stiillet for allmosor.
En] &lt;omit8 utssgs for att L&amp;wbeta en plnn for en blifvsnde fiirening, och denra lzorniti: skulle iiga att ined sig ndjnngern lti~npliga perso- Iler.
Den friirnste bland dessa var ' ofverst8thdllarei-1 .i Stockholm, och snart 11og ofverliiinnades till honou af en far snken vasint jntresserad man 10,000 kr.
till o~~gauiscztionskostna.dernns bestridnnde.
Forarbetenn bedrefvos rned all i f ~ e s, sfi att seclaa samina host knnde npprop ntgR tiil u l l ~ ~ ~ i n h e t nit e n bilda e n fiireajng samt lokal fijr en centralbyrti forhyras, och i januari 1890 iigpnadea clunna for all1i1ii.11- heten.
I foreningen ingingo reclan under cle fi; rstn inBnaderna nar- ~ n a r e SO0 personer, a-f h ~ d l r a 13 vow stiftare, d. v. s. hnde betalt, 1,000 kr.
eller diirofoer, och 89 sthndi.ga ledamMer, d. v. s. hade erlagt en nfgift af iniuvt 200 1 ~.
ksnfgiften bestii~ncles till lninst ti kr., men de flesh betala vida inera.
Nu uppndr medleinmarnes nntnl till 2,042.
Dessa hnfva siit-t att genoin hiinvisning till Cen- t r s l b y r h f&amp; verlrst %lld utreclning rornncle hjiilpsokandes stiillning och erhblln medclelsnde om hvad soiu synes born gorns.
De forbinda sig B siu sidn elidast till att ej gifva Bt okanda, utan att taga reda pB f orhillmdena.
Till en p Aminnelse harom fiunas medlemsskyltar till ugps8ttning B dosrarne.
Efter uppgifter frSn den legala fattigvdrden om dess ~mder- stodstagare npplades ett register, son1 sedan, i den mill clessn vande sig till CentralbyrBn, utveclrlades till ett arlriv, diir en siirskild hand- ling rorande hvarje familj eller enskild hjiilpsolzande forvaras.
88-, -
dann hmdlingar finnas nu till ett ailtill a£ 9,600, reprcscnterande ~ninst 35,000 individer.
E n a. I&lt;.
slojdafbelning, for Iamnandc af somnad och st.ickning At personer, som af en eller annan anledni~~g hpfva svtrt ntt f; j arbete i den vanlign arbetsnxwlinaden, appriittades, och under fiirstn vintern sysselsattes diir Pfver 130 arljeterskor.
Dennn afdelnings verksamhet har alltjiimt foi-tsatts och ntrecklats, sft att ntbetalda: ~rbetslijner ett %r uppgingo till mer iin 10,000 kr.
och fiirsiiljnings- snminnn till ofver 84,000 kr.
De tillverkade sakerna fiirsiiljas till g8ugbara priser.
Den kanske viktigaste uppgiften for dennn p e n af F.
V. O.$) Br att hos cle al.i) etst,ag: mde inskiirpn ordning och noggrannhet vid arbetets utfbrandc.
Xer iin en, son~ fi-iin borjan var fullkomligt oran vid siimnad, har ntvecklats till en ordentlig och kunnig sommerska, hvarof I~ennes hem i allu nfseenden.
haft nytta.