Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det synes deraf att, innan förslaget till ifrågavarande.
Instruktion inför Konungen föredrogs, upplysningar inhemtats såväl genom vederbörande Embelsverks hörände sorn ock genom begagnande af de utvägar, sorn i öfrigt stått till buds, och alt följaktligen för ärendets fullständiga beredning gjorts mer och icke mindre än den åberopade i0 § i Begerings-Formen föreskrifver.
Utskottets anmärkning deremot, alt de personer för hvilka Instruktionen skulle komma alt gälla, tillåtits att lägga sista handen vid dess utarbetande, har icke ringaste stöd af nyssnämnde § i Begerings-Formen och torde således icke heller förtjena afseende.
Att Instruktionen innehåller något mot siats-författningen eller Bikets privaträtt stridande stadgande, återstår ännu att bevisa.
För min del har jag icke funnit något sådant.
De fel, hvarmed Instruktionen lör öfrigt uppgifvits vara behäftad, hafva redan i annan ordning gjorts lill föremål för Bikels Ständers pröfning och alt omständligare orda derom torde derför vara öfverflödigt.
Efter min tanke är det häftiga klander, som med anledning af berörde författning blifvit väckt, till största delen ogrundadt och för min del har jag pä antydda skäl icke heller ansett mig kunna biträda den anmärkning mot Konungens Bådgifvare, hvilken Utskottet med hänseende till samma författning beslutat. -48 Höns tit u/ion s-Utskott cts Memorial N:o 11.
Vid 1 Q:de •punkten, angående behandlingen a[ eli minislerielt ärende:
Om någon nf Gonslitutions-Utskotiet framställd anmärkning bör framkalla ett ogillande, måste det företrädesvis vara den, hvarom här är fråga.
Grunden för anmärkningen är likväl med skicklighet så sVäfvande antydd, att den lätteligen förbises af hvar och en, som ej gör sig besvär att eftersöka den.
Af den i Utskottets betänkande förekommande berättelsen om lorhandlingarne rörande den år 1853 i December månad utfärdade neuiralitets-förklaringen inhemtas, bland annat: alt redan i Juli månad 1853 genom skrifvelse, undertecknad den 15 i samma månad af dåvarande Sta ts-Min is tern för Utrikes Ärenden Hans Excellens Herr Friherre Stierneld; blef Kongl. Maj:ls Chargé d’adäiies i Köpenhanm underlättad att, för den händelse de Orientaliska förvecklingarna föranledde en brytning emellan Europas Östra och Vestra Stormakter, Kongl.
Majit beslutat bibehålla en strängt neutral ställning, men vid öfvervägande af de åtgärder, som för det närmare bestämmandet deraf kunde vara att vidtaga, ansett af vigt alt förskaffa sig visshet om Danska Regeringens tänkesätt i denna Råga och att söka vinna dess samverkan för vidtagande af samtidiga och likartade åtgärder; 1 anseende hvartill Danska Utrikes Ministern enskildt och i förtroende borde lemnäs del af Kongl. Majlis åsigter i ämnet och tillfrågas om Danska Regeringens tänkesätt härutinnan äfvensom huruvida denna Regering vore med Kongl. Maj:t ense derom alt de meddelanden, som i förutsatt läll kunde varda lill andra Makter aflåtne, borde likstämmigt affatlas och samtidigt afgifvas; >— alt, efter det Kabinetten i Stockholm och Köpenhamn ömsesidigt utvecklat . sina meningar, frågan om ett offentligt tillkännagifvande af de
Skandinaviska staternas upplänning af sin politiska ställning förblef hvilande till slutet af Oktober månad, vid hvilken tid dels genom Cirkulärbref, undertecknadl af Hans Excellens Herr Grefve Spur re den 26 Oktober, Beskickningarne vid hofven i Berlin, London, Paris, Petersburg och Wien erhöllo bemyndigande ait muntligen meddela vederbörande Ministrar att, i händelse de emellan Sjömakterne uppkomne och för de Förenade
Rikenas intressen främmande stridigheterna föranledde ett fredsbrott, Kongl.
Maj:t hade för afsigt att iakttaga den strängaste neutralitet, dels genom skrifvelse, daterad den 28 i samma månad och likaledes undertecknad af Hans Excellens Herr Grefve Sparre, Kongl. Maj:ts Minister i Köpenhamn anbefalldes, att oflicielt tillställa Danska Ministären ett förslag till neulralitets-förklaring med förfrågan huruvida Danska Regeringen vore benägen alt genom sina Beskickningar aflåta en dylik ; — samt att, sedan Danska Regeringen tillkännagifva sin åsigt, ärendet den 14 December 1853 inför Konungen föredrogs af Hans Excellens Herr Friherre Stierneld, i närvaro af Hans Excellens Herr Grefve Sparre och Norska Siats-Ministern Kans Excellens Herr Due.
Vid betraktande af denna behandling af ärendet äfvensom deraf alt Utskottets anmärkning blifvit riktad endast mot förre Stats-Minislern för Utrikes Ärenden, Hans Excellens Herr Friherre Stierneld, torde, med ledning jemväl af förhandlingarne inom Constilutions-Utskottet, få antagas att anmärkningen grundar sig derpå, alt frågan om ett offentligt angifvande af de Förenade
Rikenas politiska ställning icke blifvit inför Konungen, jemlikt 11 § Regerings-Formen, af Utrikes Stats-Minislern i närvaro af annan tillkallad Stats-Råds-ledainot föredragen innan underhandlingarne med Danmark i Juli månad 1853 inleddes, vid hvilken lid Utskottet tyckes antaga ali Kongl. Maj:ls Beslut rörande denna fråga redan blifvit faltadt.
Della Beslut var likväl, intilldess detsamma framträdde i en regerings-åtgärd, blott och bart Konungens personliga åsigt, som naturligtvis icke utan Konungens egen vilja kunde föranleda något tillgörande al hvilken beskaffenhet, som helst, och så vida de på Konungens befallning inledda underhand - Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 11.
49 handlingarne mod Danska Regeringen icke hade annat syftemål än att för en viss, möjligen inträffande, händelse bereda öfverensstämmelse i Svensk-Norrska och Danska Regeringarnes förfarande, utan att i öfrigt binda detsamma, var för inledandet af dessa, neulralitets-förklaringen förberedande, underhandlingar en sådan behandling af frågan, som Constitutions-Utskoltet åsyftat, deslomindre nödig, som den åberopade grundlagsparagrafen uttryckligen medgifver att mål, hvilka angå Rikets förhållande till främmande makter, beredas och handha/vas på sätt Hörningen lämpligast synes.
Att Utrikes Stals-Ministern skulle varit skyldig alt före aflåtandel af en sådan skrifvelse, som den ofvanomförmälda af den 15 Juli, påfordra ärendets föredragning i närvaro af någon annan ledamot af Stals-Rådet öfverensstämmer icke, åtminstone eller min uppfattning, med Regerings-Formens 11 §, som väl loreskrifver en viss form för ministeriela måls föredragning inför Konungen, innan desamma af Honom kunna afgöras, men lemnar målens föregående beredning till Konungens Eget godtfinnande.
Ur hvilken synpunkt man ock betraktar frågan, inser jag icke att någon Utrikes Stats-Ministern åliggande skyldighet blifvit af honom åsidosatt, men, äfven om det skett, och Utskottets anmärkning, fastän afseende ett förhållande bortom den tid Utskottets granskningsrätt omfattar, vore med stadgandena i 76 § Riksdags-Ördningen och 11 § i Ansvarighets-Lagen lör Slals-Rådets Ledamöter förenlig, hade Constitutions-Utskoltet, efter min tanke, bordt med tystnad förbigå ett fel, som stod i omedelbar! samband med en akt, hvilken Rikets Ständer, med uttalande af sin tacksamhet, gillat.
Eli sådant förfarande af Utskottet hade dessutom, såsom mig synes, varit tillräckligen motiveradt af den omständighet, att den tidpunkt, hvarunder det förmenta felet skulle vara begånget, sannolikt varit den brydsammasle, som efter Sveriges och Norriges förening inträffat, och att den politik, som derunder iakttagits, varit förtjent af ingenting mindre än ett klander, hvilket möjligen kan anses vara åsyftadt med den af Utskottet, på grund af 107 § Regerings-Fornien, framställda anmärkningen mot en Konungens rådgifvare, som ur Slats-Rådel redan utträdt.” Af Herr Friherre Paijkull, Johan Guslaf: ”Antalet af de mål, som under det nu granskade tidskiftet blifvit i Stals-Rådet behandlade, utgör, enligt i allmänt tryck offentliggjorda meddelanden, för år 1854, 6,160, för år 1855, 6,618 och bör enligt medel-beräkning, då dessa båda år tagas lill grund, för de öfriga II månaderna, nemligen en månad under 1853 och tio månader af 1856, utgöra 5,852.
Således framställer det sammanlagda beloppet en summa af 18,630 mål.
Anmärkningarne uppgå endast lill ett antal af 11, och ibland dessa med otrolig möda urvaskade guldkorn finnes intet af någon betydande vigt, men flere ega grandets ringa aktade värde.
Om dessa anmärkta förhållanden varit verkliga och föijdrika förseelser, hade man kunnat ega skälig anledning till missbelåtenhet, men vid betraktande af deras obetydlighet samt med hänseende till göromålens mängd och menskliga ofullkomligheten i allmänhet, bör man skatta det land lyckligt, hvars Regering icke i vidsträcktare mån lemnat anledning lill klander.
Den trägna och maktpåliggande befattningen att vara Stats-Råd medför i sanning så få behag, att män med kunskaper och förmåga, som befinna sig i en oberoende ställning, så väl med hänsyn lill rådgifvare-kallets allvarliga betydelse, som till pressens och allmänhetens deraf ofta förvillade omdöme, icke sällan tveka huruvida de böra emottaga en erbjuden Stals-Råds-plats eller ej, helst då dertill kommer, all man mäste se i perspektiv representationens hvart tredje år högt upplvftade färla.
Att Riksens
Ständer ega att föra ett rättvisans svärd kan i och för sig vara gagneligt, och rättigheten dertill bör ingalunda förkastas, men för att icke förslöas, bör detta svärd med stor sparsamhet begagnas och endast i frågor af ett vidBih. till H. St.
Prot. i856 & 1857. 5 Sami. 7 Haft. 7 50 Konstilutions-Uiskoltets Memorial N:o 11. sträckt och genomgripande omfång.
All framkomma med obetydligheter för alt underkastas grundlagens stränga behandling, är att underkänna viglen af sitt eget kall; det är ett vanmäktigt försök att till kanonens laddning använda snöbollens lättsmälta klot, dä verkliga kulor fattas.
Ständerna tyckas äfven sjelfva betraktat saken ifrån en sådan synpunkt, då ännu icke någonsin, under hela tiden af vårt nuvarande statsskick, till följe af gjord anmärkning, en anhållan till Kongl. Majit blifvit framställd om entledigande af någon Stats-Råds-ledamot eller Föredragande.
Man bör hoppas att äfven denna gång saken atlöper på enahanda sätt.
Hvad nu sjelfva special-frågorna beträffar, må följande i korthet anföras:
Punkterna N:ris 4 och 10 afgjordes vid voleringarne med 12 mot II, hvaraf synes huru delade meningarne inom Utskottet varit, samt att anmärkningarne berott på en slump.
Vid Nil is 7 och 8 u t föllo voteringarne med 12 mot 10, hvilket visar alt en ledamot varit frånvarande, samt att resultaten på del hela således kunna anses ungefär enahanda med de föregående.
Nio 2 beslöts med en pluralitet af 14 mot 9, och bör man vid delta, såsom vid alla öfriga tillfällen, ihågkomma alt det är ödet som bestämmer om den förseglade sedeln.
1 de återstående lallen voro majoriteterna större och Niris 5 och (i gingo fram utan votering.
Hvad N:o 5 särskildt angår, förekommer likväl den omständigheten, att svaret på frågan, huruvida anmärkning skulle göras eller icke, tycktes ganska tvifvelaktigt, ehuru det icke föll någon ledamot in att begära votering, en underlåtenhet, som dock icke förnyades vid efterföljande tillfällen, då man kunde ega ringaste förhoppning att framkalla en något så när aktningsbjudande minoritet.
Den, som anser någon uraktlåtenhet här hafva egt rum, bör likväl taga i betraktande, alt alla tjenste-ansökningar varit åtföljda af bestämda merit-förteckningar, äfvensom af vederbörande embelsmyndigheters utlåtanden, hvilka naturligtvis i de allra liesta fall komma att utgöra grunden för Stals-Rådens omdöme.
Särskilda yttranden hafva således icke ansetts nödvändiga, då förhållandet varit sä beskaffad!, att de ej kunnat innehålla något annat än ett upprepande af hvad i ofvannämnda handlingar blifvit anfördt.
Likväl utvisa protokollerne atl, då sådane yttranden befunnits af nöden, desamma icke uleblifvit och detta ej blott vid tillsättande af de tjensler, hvartill förslag upprättas, utan äfven vid tillfällen då sådant icke erfordras.
I öfrigt torde vid denna punkt den anmärkning kunna göras, alt Utskottet, i afseende på grundlagens iakttagande, neppeligen torde hafva förfarit med samma noggrannhet, som det fordrar af andra.
Om nemligen grundlagens ordalydelse bestämdt blifvit följd, borde Utskottet här halva yrkat tillämpning icke af 107, ulan af 106 §, der det talas om sätteth varpå af Stals-Rädel begångna grundlags-öfverträdelser böra behandlas.
Utskottet, som anser att här egt runi ’’ett ofta upprepadl åsidosättande af ett oförtydbart grundlagsbud,” borde således hafva ställt alla nu ifrågavarande Stats-Råds-ledamöter under Riks-rätt, hvarmed desse Herrar troligen sjelfve blifvit fullt belåtne, ty de hade då, efter en fullständig utredning af saken, blifvit dömde enligt lag och laga stadgar.
Men att, på säll som nu skett, låta nåd gä för rätt, tyckes innebära antingen en tvekan angående sakens verkliga förhållande eller ett tyst medgifvande af den gjorda anmärkningens svigtande beskaffenhet.
Utskottet har ganska rigtigt anmärkt, att betydande olägenheter kunna för oss uppstå derigenom, alt en utländning besitter fast egendom i Sverige, och en bestämdare lagstiftning i delta afseende torde ej vara obehöflig.
Likväl bör denna, med hänseende Kons li'lulions-Ulsh o Hets Memorial N:o ii. 51 lill civilisationens framsteg i allmänhet och det samband som nu för liden förefinnes emellan den bildade verldens alla nationer, ej inskränkas så, all icke, under vissa förhållanden, denna rättighet alt besina last egendom må inedgifvas, älven ulan erhållen medborgare-rätt.
— All Hans Excellens, f. d. Justitie-Stats-Minislern tyckes egnat föga uppmärksamhet åt Sländernas år 1851 aflåtna underdåniga skrifvelse, affaltad i så beslämda ordalag, som dessa, ’’alt utländsk man, sorn hädanefter vill i Riket sig bosätta, ”för alt bruka och besitta fast egendom, icke må dertill erhålla tillstånd, innan han ''blifvit till Svensk medborgare antagen,” kan således hafva egt sina goda skäl, med hänseende lill åtskilliga möjligen förekommande fall.
Om ett sådant ovilkorlig! lagstadgande blifvit påbudet, skulle en utländning, som vore arftagare till Svensk fastighet, antingen tvingas alt blifva Svensk undersåte eller alt afstå från arfvet.
Vore denne arftagare omyndig, blelve förhållandet ännu mer kränkande.
Men denna skrifvelse är dessutom behäftad med otydlighet.
Man skulle nemligen kunna förstå den sä, att om främlingen icke ville bosätta sitj i Riket, skulle han der fä ega faslighet, ulan medborgare-rätt.
Af hittills meddelade tillåtelser hafva inga synnerliga olägenheter ännu försports, hvarföre man bör antaga all de meddelats personer, sorn varit fullt värdige att desamma erhålla. 1 afseende på Norrmän, torde väl svårligen någon anmärkning böra göras, då det snarare synes lämplig( att underlätta förbrödringen, än att försvåra densamma.
Utskottet tyckes särdeles hafva lastat sig vid antalet gifna tillåtelser, som under nära 3 års tid uppgått lill 35, hvaribland (> Norrmän, men huruvida delta antal bör anses högt eller måttligt, kan ankomma på hvars och ens åsigter.
Att en handelsfirma besitter läst egendom, tyckes icke vådligare, än då sådant inträffar med ett bolag.
Inleressenterne i detta sednare kunna vara ganska många, och svårigheten alt fä reda pä deras namn kan således vara fullt så stor som då fråga är om en handelsfirma, hvilken vanligen ej består af ett betydligare antal personer.
Att råka i rättsförhållanden till dylika egare, bör således icke kunna medföra andra olägenheter än ett något ökadl besvär.
Den troligen här egentligen afsedda handelsfirman, Prescot & Comp., hade redan i många år, med Kongl. Maj:ts Nådiga tillstånd, varit i besittning af tvänne betydliga sågverk i Norra Sverige.
De nu lillköpta jordlägenheterne skulle dermed förenas, och Konungens Befallningshafvande i Wester-Norrland och Jemtland, som borde vara i tillfälle att bedöma förhållandet, tillstyrkte båda, i sina infordrade underdåniga utlåtanden, all Nådigt tillstånd till besittning af ifrågavarande fastigheter måtte beviljas.
Angående den omständigheten, att en person erhöll tillåtelse att besitta fastighet, men nekades alt blifva Svensk medborgare, är förhållandet följande: del har hittills antagits såsom regel, att icke upplaga någon till Svensk medborgare, med mindre sökanden vistats en längre lid (några år) inom Sverige, så vida ej några särskilda bevekande omständigheter kunnat föranleda undantag.
Några sådana omständigheter förcfunuos icke i förevarande fall, och sökanden, en Liibeckare vid namn Grabow, hade icke vistats i Sverige, hvaremot, enligt hittills följda grundsatser, någon svårighet icke mötte för tillåtelse att besitta fastighet, då mannen var förmögen och väl känd.
Att exercis-platsen behöfde utvidgas, är uppenbart för hvar och en som känner lokalen.
Något afhändande af en kronans tillhörighet har här aldrig varit i fråga, och några enligt § 77 Regerings-Formen så bestämda, af Ständerne gifna föreskrifter, som skulle förhindra att en liten del af parken användes för ett ändamål, hvars nytta var al Regeringen erkänd, tyckas neppeligen kunna förevisas, så myckel hellre som här endast var fråga om en del af reserv-skogen, hvilken ej till någon trakthuggning var 52 Konstitulions-Ulsholtets Memorial N:o Ii. indelad och beräknad.
— Det af Utskottet anförda föregående exempel i afseende på samina kronopark är ej här fullt tillämpligt.
Det gällde nemligen då ett verkligt af händande så väl af ett stycke jord från Ultuna Kungsgård, hvilken redan af Ständerna var bortgifven, som från kronoparken Asen till Upsala Uentral-Hospital, en inrättning som dessutom är beräknad för några få län och således icke är af rent allmän beskaffenhet.
— Värdet af den nedhuggna skogen ingår till Staten, och ehuru det all männa hädanefter, så länge platsen begagnas till exercis-fält, icke deraf skördar en vinst, som kan i bestämdt antal R:dr Runt beräknas, så erhålles likväl en vinst genom den ökade möjlighet till öfning, som derigenom beredes en del af statens krigsmagl.
— Sjelfva föredragningen kunde ej göras af två pä en gång, men protoknilema utvisa att sådant skedde efter föregången öfverläggning med Föredraganden för Finans-ärenden.
Den åberopade stadgan innehåller dessutom, att till Landtlörsvars-Departenjentet höra ärenden, som röra ”Land t förs va reis ordnande och vidinagtbållande,” hvartill med skäl kan räknas möjligheten lill truppernas behöriga öfning.
Utskottet har först uppräknat åtskilliga föreskrifter, som det anser sig sakna i den nya Landshöfdinge-Instruktionen, samt derefter ingått i en så omständlig granskning af densamma, att det till och med klandrat, att en viss bestämmelse influtit i en uppgifven § men icke i en annan, som Utskottet förmenar dertill varit tjenligare.
Man kan hysa något tvifvel, huruvida ett dylikt nagelfarande med en författning af hell och hållet ekonomisk natur tillkommer en så beskaffad myndighet, som Konstitutions-Utskottel, hvars egentliga åliggande är att vaka öfver grundlagarnes helgd.
Det synes snarare ligga inom kretsen af Lag- och Ekonomi-Utskottets verksamhet.
— Hvad i öfrigt sjelfva saken beträffar, torde uppmärksamheten kunna fästas på följande i korthet framlagda förhållanden: — Justilie-Ombudsmannens omtalade anmärkningar hafva icke föranledt till någon Riksens Ständers åtgärd.
— Polismugten, denna magt, hvars gränser äro så svåra alt bestämma, har länge egt och eger öfverallt befogenhet att ålägga vitén.
— Landshöfdingarnes rättighet alt suspendera underordnade tjenstemän kan icke utöfvas utan att ifrågavarande tjenstemän i och med detsamma vid domstol lagligen tilltalas, hvarigenom Landshöfdingen, i händelse han förfarit orättmätig!, kan komma alt stadna i ett ganska betydligt ansvar.
En dylik rättighet förekom äfven i gamla Landshöfdinge-Instruktionen och eges derjemte af de flesta förvaltande verk, hvarföre saken, långt ifrån att vara en nyhet, tyckes af gammalt ansedd såsom i full öfverensstämmelse med tillbörligt vidmagthållände af ordning och skick emellan förmän och underlydande.
— Den sä kallade magiutvidgningen är ganska tvifvelaktig, enär Landshöfdingorne enligt förra Instruktionen kunde utan dom och ransakning tilltala, näpsa och i häkte inmana landtslatens tjenstemän.
Hvad Länsmännen vidkommer, sä föreslogo enskilde motionärer vid 1848 och 1851 årens riksdagar, att de skulle blifva oafsätllige, men detta afslogs båda gångerna af alla fyra Riks-stånden.
Äfven vid innevarande riksdag har, såsom kändt är, fråga förevarit om ändring i Landshöfdinge-lnstruktionen, men förfallit sedan Ekonomi-Utskottet, lill och med utan votering, ogillat saken.
— Alt § 10 Regerings-Formen skulle vara för nära trädd, bar Utskottet vederlagt genom sitt eget anförande alt en mängd embetsverk redan för längesedan varit hörde.
Huruvida, vid ärendets slutliga afgörande, ål deras utlåtanden mer eller mindre ^uppmärksamhet blifvit egnad”, torde vara svårt att afgöra. N:0 5.
Vid denna fråga bör tagas i betraktande, att de återlemnade 50,000
Riksdalerna icke voro och aldrig varit statens egendom, att deras nedsättande i Stats-kontoret endast Konstitutions-Utskottets Memorial N: o -11.
53 sked lill (öije af beslut, låltadl af Konungen, sorn således, efter sig företeende omständigheter, äfven kunde förfoga örn suinmans qvarhällande eller ålerlemnande, helst Ständerne, i deras svar pä Konungens proposition, angående förlängning af arbetstiden, densamma endast nied(ji/oil ”ulan rubbning af dr; Bolaget tillförsäkrade förmåner,” hvartill väl icke kunde räknas dess förpligtelse att i Slals-konloret nedsätta 200,000 R:dr, men i öfrigt icke i någon mån yttrat sig rörande vilkoren, hvilka således voro Konungens ensak.
— Dessutom torde det kanske ej varit lulli värdigt af Staten alt, på Bolagets bekostnad och lill följe af dess iråkade förlägenhet, vilja tillegna sig ifrågavarande penningesumma.
— Slutligen synes
Utskottets upptagande af denna sak stå i strid emot ordalydelsen af sista raderna i § 107 Begerings-Forruen, der del heter, att Konungens beslut uti mål sorn röra enskilda korporationers angelägenheter icke kunna någon Riksens Ständers pröfning underställas.
Att del sä kallade Köping-Hult-bolaget är en sådan enskild korporation, lärer svårligen kunna bestridas, hvarföre det således icke borde komma att väcka någon förundran, i händelse
Talmännen skulle finna sig förhindrade att ä ifrågavarande punkt framställa proposition.
N-.o 7.
Om ett förbiseende bär varit begånget, så synes dock att detsamma, innan något ondt deraf uppstod, blifvit rättadt, hvarföre del tyckes hafva varit lämpligast och mest öfverensstämmande med den grannlagenhet, hvarmed en utmärkt aktad och skicklig embetsman, som gråna! i statens tjenst, bör bemötas, ali lemna hela detta förhållande ulan afseende, bolst denne embetsman, trött af det bekymmerfull och otacksamma kall han utöfva!, icke mer befinner sig inom Rådkammarens murar.
Post-Inspektoren
Munck hade visserligen ej någon laglig rättighet alt få ersättning för minskade sporlel-inkomsler, men billigheten talade derför.
1 trakten omkring Carlstad bade nemligen icke mindre än tre nya Posl-oxpedilioner blifvit inrättade, hvilket bade den verkan, alt nämnde Post-Inspeklor, utom afgifier för en mängd enskilda väskor, gick i mistning af 1 sk. b:ko för hvarje lösbref, som förr passerat öfver Carlstad, hvaremot staten fick en inkomst af 4 sk. b:ko för hvarje sådant bref, då det numera befordrades emellan postkontor.
Herr Munck erhöll också endast, af Kongl. Nåd, en årlig ersättning af 600 R:dr, ehuru minskningen i löneförmånerna uppgått lill flerdubbelt denna summa.
. N-.o 10.
Enligt § 11 Regerings-Formen må Konungen låta bereda och handhafva mini— stcriela mål på det sätt Honom lämpligast synes.
Sedan föregående Ständer och nuvarande Konstitulions-Ulskoll gillat sjelfva saken (neutraliteten), tyckes det vara föga tjenlig! alt fästa sig vid en tvifvelaktig form-öfverträdelse, helst någon tillämpning af § 107 icke vidare är möjlig, då den Föredragande, hvars entledigande man skulle kunna sälta i fråga, redan lemnat -sin plats i Stats-Rådet.
Ifrågavarande behandling enligt § 11 skulle dessutom hafva egt rum innan den tidsperiod inträdde, som detta Utskott bar alt granska.
Härvid bör man först erinra sig, alt för den som måste såsom embetsman lefva utom sitt fädernesland, svårligen någorstädes lärer kunna uppsökas en mindre angenäm . vistelseort än denna högt upp i den Ryska norden belägna handelsplats.