Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen medgifves, att qvinnqr, som den ena gången efter den andra lättsinnigt öfverträda sedlig» hetens lagar, ofta sakna tillgång att utgöra , eller tillfälle att med arbete aftjena en förhöjd afgift till kyrkan, d| både medel och lid medtagas till egen och barnens försörj, ning; tnen kyrkan må heldre vid sådane fall frivilligt efterskänka sin rätt , å’n att. den brottsliga skall uti lagens allmänna eftergift finna anledning till ursäkt för sina oordent» Jigheter , och derigenom likasom uppmuntras till lgstens förnyade utöfning, Vördsammast föreslår jag alltså det tillägg i ofvannämnda höga författning, alt af giften till dyrkan för hvarje itereradt lagersmal skall a kas med 53 sk..; hvilket stadgande, ehura egenteligen rörande lägrad qvinna, äfven hör gälla får lägersmannen , sa att han får hvarje gäng han efter bekännelse eller efter utslag betfädes med lägersmål, skall gifva till kyrkan dubbelt emot qvinnan, utom ansvar efter lag.” Utskottet, som tagit detta I öfvervägande, har ej funnit skäl att understödja Mo* LagVlskottets Betänkande N
— Allmänna Lagen stadgar i 55 Cap. 5 $•
MissgerningsBalken , såsom allmän regel , alt, i alla lagersmal, mannen skall gifva till Kyrkan fyra daler, och qvinnan två daler, ehvad den felande en eller flera gånger blifvit ined sådan förseelse beträdd. — Då, genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810, straffet för lägrad qvinna på det sätt mildrades, att de i 53 Cap.-I § berörde
Balk för första och andra resan lönskaläge utsatte böter alldeles afskaffades, skedde väl i så måtto afvikelse från ofvannämnde regel, att afgiften till Kyrkan för andra resan lönskaläge ökades från två daler till fy-; ra daler ; men denna tillfälliga omständighet,’ hvilken i sjelfva verket ej innebär annat, än att en del af de förut för andra resan lönskaläge stadgade böter, som gingo till treskiftes, blifvit anslagneåt Kyrkan, anser Utskottet så mycket mindre kunna gifva skälig anledning till den skärpning i ansvaret för lägersmål i allmänhet, hvartill förslagets antagande skulle leda, som lagstiftaren uppenbarligen skulle inveckla sig i motsägelse, om lian just från en författning, hvarigenom han minskat ett straff, heintade grund till samma straffs förhöjning, Få dessa skäl , och då det betydligt större ansvar, som redan, efter nu gällande stadganden, eger rum för lönskaläge tredje s4 LagUiskoltets Betänkande N:o 33 och 34. resan ?’än för samma förseelse andra gången, måste , så vidt det genom straffbestämmelser låter sig göra . aflägsna den af Motionairen befarade föreställningen, att vanartens förnyande tredje gången vore mindre brottsligt* än den andra, tillstyrker Utskottet , att Motionairens förslag ej må antagas; hvilket dock till Rikets Höglofl.
Ständers piöfning vördsamt hemställes.
Stockholm den 17 Januarii 182g.
Utskottet den 14 Mars 1829.
Betänkande öfver Herr Pehr Gustaf Cederschjölds Motion om granskning af alla de lagförändringar, som utan Rikets Ständers samtycke blifvet gjorde i syn - LagUtsköttets Betänkande N-.o 34. 25 verket emellan åren 1786 ock 18 oj).
Under åberopande af den från uräldsta tider gällande, oell äfven i den ar 1772 af Konungen dicteiade Regeringsform bi belia
I Ina grundsats, att lagstiftningen i Sverige tillhörer Konungen och Folkets Representanter gemensamt — en grundsats, i hvilken sjelfva Sälerhets-Actén af år 1789 ej gjorde annan ändring, än den, att rättigheten till väckande af frågor om lagförändringar blef Rikets Ständer betagen ; och då 40 §. af 177* års Regeringsform innehåller, att Konungen ej nia någon ny lag göra, eller gammal afskaffa, utan Ständernas vetskap och samtycke, hvaraf ovedersägligen följde, att alla de lagförändringar, som tillkommit utan Ständernas vetskap och samtycke, iéke kunde anses annorlunda, än som lag förklaringar, dem Rikets Ständer , enligt 88 §. af nu gällan-' de Regeringsform, egde att antingen godkänna och antaga, såsom verklig lag , eller ock ogilla ; har Herr Pehr Gustaf Cederschjöld hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, i skriftligt anförande, yrkat, att Lagutskottet nit matte till granskning företaga alla de lagfor ändringar, sorn af Env aids Konungar ne, utan Ständernas vetskap och samtycke, blifvit gjorde, i synnerhet emellan åren 1786 2 6 LngtJlskottets Betänkande N:o 34/ och 1809, hvilken inskränktare tidrymd
Ma« tionairen ville utsäita, så väl af ilen orsak, att alla lagförändringar, sorn skedde från år 1773 till år 17867 vöre, så vidt Motionairen hade sig bekant, dels år 1779 och dels år 1786 af Rikets Ständer godkände , som ock derföre, att tiilbakagående ända till Carlarnes en^ våldstid förmodligen skulle vara olämpligt, enär Motionairen ej erinrade sig, att Carr den Elfte gjort några lagförändringar utan eina trogna Ständers begifvande, — och Carl den Tolftes under en lång frihetstid passe-* Lat magtägande Ständers revision.
Denna Motion, tillika med de anmärkningar deremot , sorn af Herr David von Schulzenheim blifvit framstälde samt Motionairens deraf föranledde svar, har Höglofl.
Ridderskapet och Adeln den 29 sistlidne December remitterat till Lagutskottet, som na har att sitt utlåtande i ämnet afgifva.
Utskottet anser sig dervid först böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på Motionens form, Motionairen har, i allmänna ordalag, yrkat granskning af alla lagförändringar, som emellan 1786 och 180g blifvit gjorde, utan Rikets Ständers bifall ; men hvarken har han antydt ändamålet, hvartill granskningen borde syfta , eller ens bestämt sin mening med uttrycket lagförändringar.
Örn man lik väl kunde hafva anledning att antaga, det Motionairen yg2 KagXJtsköttets Betänkande N:o 34J 27 lat med detta uttryck utmärka ej blott ändringar och förklaringar af förut existerande lagar, utan äfven sädane under den uppgifna tidrymden utan Ständernas bifall utfärdade nya stadganden, genom hvilka någon äldre lag hvarken blifvit ändrad eller upphäfven, så lärer man deremot hafva så mycket svårare att göra sig reda för Motionairens afsigt med den yrkade granskningen, sorn Motionairen sjelf, i ett af sina anföranden, uttryckligen förklarat, det hans mening icke är, att de ijrägasqtte Fårfattningarne skola nu pä. en gang tillintetgöras, utan tvärtom, att de md std och gälla till dess Rikets Ständer kunna nu eller framdeles pröfva, om de äro tjenlige eller ej.
Hvari skulle väl, vid sådant förhållande, den åtgärd bestå, som Motionairen af Utskottet äskat och till hvilken följd skulle den leda ?
Utskottet har ej kunnat besvara sig dessa frågor.
Att granska och utarbeta remitterade förslag till stiftande, ändring, förklaring eller upphäfvande af allmän Civil-, Criminal- och Kyrkolag, det är, enligt 33 §•
Riksdagsordningen, LagUtskottets bestämmelse 5 men att granska redan existerande lagar eller lagförändringar, dem man åtminstone för det närvarande , hvarken vill Jiafva ändrade, förklarade eller upphafne — en så beskaffad sysselsättning finner Utskottet ingenstädes vara sig ålagd. a8 LagUtskoitets Betänkande N:o 34.
Ehuru nu Motionen kunde anses vara genom denna anmärkning tillräckligen besvarad ; så tror Utskottet sig dock ej böra undandraga sig att undersöka grunden för Motionairens yrkande om den granskning, hvars beskaffenhet och ändamål han ej uppgifvit.
Denna grund består af frenne satser: 1:0 att de ifrågastäide så kallade lag förändringarne , såsom ej i laglig väg tillkomne , icke kunna anses såsom lagar; 2:0 att de deremot kunna betraktas och behandlas såsom lagförklaringar; och 3:0 att de, i följd deraf, kunna äf Rikets Ständer när som helst ogillas och förkastas.
Öfver hvar och en af dessa satser vill Utskottet kortligen yttra sin mening.
Om än en del af de lagar och lagfor— klaringar, som emellan åren 1786 och »809 utfärdades, tillkommit utan Rikets Ständers samtycke; så, enär likväl dessa lagar och lagförklaringar en gång blifvit, såsom sådane, i sjelfva verket införde och derefter tillämpade, åtlydde och efterlefde, lärer detvara nöd vändigt,att de, såsom häfdvunna, fortfara att tilllämpas, åtlyrdas och efterlefva», intill dess de i grundlagsenlig ordning upphäfvas och afskaffas.
— Utan tvifvel egde Rikets Ständer , vid 180g års regementsförändring, både rättighet och tillfälle att ogilla och förkasta dem bland dessa lagar, hvilka de ej vidare ville anse såsom gällande; Lag-Uiskottets Betänkande N:o 34.
29 men deraf lärer ock följa, att de lagar, 1 afseende pä hvilka denna rättighet och detta tillfälle ej begagnades, just genom en sadan underlätenhet godkändes ; ty om , ä ena sidan Motionairen må hafva rätt i den anmärkningen, ”att institutionerne af en envåldsregering, som varat nära 40 år, ej låta på. en gång utrota sig; att det är blott småningom man han hoppas att gora det; och att man ej må förtänka 1809 års
Ständer» att de ej medhunno rätta allt;'* så kan det dock å den andra, ej nekas, att då 1809 års
Ständer kunnat förbehålla sig öppen och ovilkorlig rättighet att framdeles förändra eller förkasta de författningar , som tillkommit utan Rikets Ständers hörande och bifall, men de likväl icke gjort ett sådant förbehåll , utan fastmer i 87 §• af Regeringsformen, der de utstakade ordningen för stiftande, förändring eller upphäfvande af allmän Civil-, Criminaloch Kyrkolag, uttryckligen förklarade, att Konungen ej inå, utan Rikets Ständers samtycke, och icke Ständerne, utan Konungens samtycke, någon ny lag gåra, eller gammal afskaffa, Ständerne nu mera, sedan 1809 års statshvälfning är slutad och lagbunden samhällsordning åter stadgad, icke eller hafva magt att annorledes, än på det sätt Regegeringsformens nyssberörde §. föreskrifver, tillvägabringa ändring eller upphäfvande af meiberöide Författningar.
Härmed vill dock 30 LagUtskottets Bethilantle N:o 34.
Utskottét ingalunda hafva uttryckt den mea ning, som skulle alla dessa Författningar ännu vara gällande, fastän de icke blifvit formligen upphäfne; ty de ibland dem, som uppenbarligen äro stridande antingen mot nu gällande grundlagar, eller mot allmän lag i som i grundlagsenlig ordning sedermera blifvit stiftad, äro utan tvifvel olämplige , och. följaktligen kraftlöse, icke för sättets skull, pä. hvilket de tillkommit, utan i stöd af deni sunda förnuftet grundade, allmängiltiga och af Utskottet förut åberopade, regel, att, enär tvänne mot hvarandra stridande lagar omöjligen kun-] na på en gång bestå , allmän lag skall vika för grundlag och en äldre lag för en nyare.—-
Så mycket om den första satsen.
Hvad den andra satsen angår, så har Utskottet ej förmått upptäcka något skäl,' hvarföre oftänämnda Författningar böra betraktas och behandlas såsom lagforklaringar, ehvad de äro lagförklaringar eller ej.
Icke kan deras lagvidriga ursprung gifva dem denna egenskap, För öfrigt gäller om denna sats, han må vara rigtig eller origtig, allt hvad om den förra blifvit yttradt.
Dock,' härvid möter den tredje satsen ^ att lagförklaringar kunna af Rikets Ständer ogillas när som helst, emedan , såsom Mo« tionairen i ett af sina apföranden yttrat f LagUtskottets Betänkande N;o 34. jr för denna åtgärd j enligt nu gällande grundlagar , ingen prcescriptionstid finnes utsatt.
Men icke elier i denna sats kan Utskottet instämma.
Regeringsformens 88 §i stadgar, att "de förklaringar, som , till svar på inkomne förfrågningar om Lagens rätta mening, Konungen genom Dess Högsta Domstol emellan Riksdagarne gifvet", kunna af Rikets Ständer ogillas, hvarefter de icke längre vare gällande eller af Domsto« larne iakttagas eller åberopas må?'
Men af detta stadgande anser Utskottet ingalunda följa, att ogillandet kan ske tiar som helst.
Fastmer drager Utskottet ej i betänkande att öppet uttala den mening, att en emellan Riksdagar utfärdad lagförklaring, som ej vid den påföljande Riksdagen af Ständerne ogillas , vinner kraft af lag och kan ej sedan ändras eller upphäfvas, utan i den ordning RegeiingsFormens 87 §. bestämt.
Denna mening hvilar på sakens natur , hvilken ej torde behöfva närmare förklaras, pg uttrycket emellan Riksdagarne, hvilket i annat fall skulle sakna betydelse, — samt på föreskriften i j 8 §. af JustitiEeOmbudsmansInstructionen , att lagförklaringarne skola, af vederbörande i Högsta Domstolen Föredragande, tillställas JustiseOmbudsmannen , för att af honom samlas och behörigen hos Rikets Ständ-er anmälas, hvarvid han bör tillkännagifva , om han finner någon sådan lag - 32 LagZltslottets Betänkan N:o 3J. förklaring vara olämplig , i eller, under namn af förklaring, ny kg stiftad.
Om dä än de emellan åren 1786 och 180g, utan Ständernas samtycke , utfärdade lagar eller lag förändringar vore att anse för lagförkla-' ringar, sä gick i alla fall praescriptionstiden för deras ogillande med 1809 års Riksdag till ända, och deras laga kraft är således äf■ven i denna händelse stadfästad.
Vore det ■val nu mindre olämpligt , att ensidigt upphäfva de emellan 1786 och 1809, utan Stän. elemes hörande och bifall, utkomne Författningar , som under sex Riksdagar blifvit lemnade utan anmärkning , är. att afskaffa Carl Ben Tolftes lagar eller lagförändringar , sorn under en lång frihetstid passerat magtegande Ständers revision!
Utskottet tillstyrker, att Herr Cederschjolds ifrågavarande Motion må utan afseende lemnäs; hvilket dock till Rikets Höglofl.
Ständers ompröfvande vördsamt öfverlemnas.
Stockholm den aoJanuarii 1829.
STOCKHOLM, Elmén» och Granberg* Tryckeri, 1839.
LagUfskottets Betänkande N.-o 35. i Ankom till Exp. Utskottet den 4 Mars 1829, N:o 35.
Betänkande öfver Riksdagsfullmägtigen Herr Jan Lambergs Motion om ändring i Kongl.
Förordningen elen 12 Junii 1816, angående vissa delar af Vexelhandelh.
Tin TagUtskottet tiar | Vällofl.
Borgareståndet den 12 sistlidne December remitterat ett, af Riksdagsfullmägtigen Herr Jan Lamberg afgifvet, så lydande Memorial : ”Bland de Författningar, som nu mera påkalla en förnyelse, eller snarare en fullkomlig omarbetning, är visserligen Kongl, Förordningen om vissa delar afVexelhandeln af den 12 Junii 1816, helst deruti förekomma ålägganden för Trassenter och Remittenter, hvilka, som af dagliga erfarenheten styrkes, icke slå i förening med de flere förändringar uti Posternas ogång, som tid efter annan,' nied och utan Angbåtsfarten , egt rum , och den innefattar dessutom allt för hårda föreskrifter, hvilka, i samband med de vid Bih, lill Rikt, St.
IS2S och 1S29, 7 Sani. 1 ey.de 2 LcgTJlsholttts SttTlntandt N:o 35. flere fall stadgade grofva och högst olämp-" liga böter och straff , göra, att Författningen ingalunda uppfyller sitt ändamål.
Jag anser inga Författningar mera otjenliga och olämpliga uti dess tillvarelse, än dem, som innefatta stadganden, hvilka antingen, å ena si? dan, icke kunna efterlefvas eller, 5 deri andra, påbjuda förstörande böter och straff emot förseelser, ofta lika oskyldigt tillkomna, sorn de uti sin omfattning icke kunna medföra någon skadlig inflytelse.
I dessa fall utmärka sig 5, 6, S, 9, 11, 12, 13» i-l» i5och 16 §§> och de öfrigå tåla ock öfverseende och. jemkningar ; orS. ehuru Kongl. Majit, uppå flere Handlandes derom gjorda underdåniga anhållan, nyligen täckts, uti en vigtig punkt, uti samma Förordning göra förändring, anser jag likväl af högsta nödvändigheten påkalladt, att Förordningen helt och hållet omarbetas , och hemställer derföre vördsammast, om Högtärade
Ståndet icke vilie sig derom förena, att Ståndet hos Kongl. Majit i underdånighet anhåller, det täckes Kongl, Majit låta utfärda en ny Vexel-Stadga, mera lämpad efter nu varande Handels-förhållanden, än den nu gällande.” Detta Memorial har Utskottet till gransk^ -ling förehaft; men som Motionairen icke ens ppgifvit något enda af de fall, i hvilka an förmenar den klandrade Författningen Lag-Utskotte/s Betänkande N:o 30. 5 ■vara olämplig eller förfela sitt ändamål, långt mindre framställt förslag till de andringas deruti, sorn han må anse nödige ; så har Utskottet, hvars i 5$ §. af Regeringsformen och 33 §. af Riksdagsordningen utstakade bestämmelse, alt utarbeta till Utskottet remitterade lagförslag, icke kan innebära åliggande att, utan annan ledning för omdömet, än ett tili grund och syfte obestämdt klander, upp. leta klandrets föremål och sedan deröfver till Rikets Ständer afgifva Utlåtande, funnit berörde Memorial icke kunna foran leds till någon annan Utskottets åtgärd, än tillstyrkande«, att Motionen må lemnasutan afseende,, s Hvilket yttrande till Rikets Högloflige
Stänr slers pröfning vördsamligen öfverlemnas.
Stockholm den 23 Januari! 1823» Ankom till Éxped.
Utsk, d. 13 Mar» iglj» N:o Betänkande, i anledning af väckta frågor, dels om stiftande af en Ansvarigkets-Lag för Sak• 4 LegWtskottets Betänkande N:o 36, förare, och dels om stadgande af rättighet för Sakegare till fritt val af Rättegängs-Ombild.
JTogvördige PresfeStåndet har, den 10 sist— lid ne December, till Lagutskottet remitterat ett af Herr ContractsProsten A- Z.
Pettersson till Ståndet ingifvet Memorial, hvaruti Herr ContractsProsten, på anförde skäl, dem Utskottet, enär Memorialet blifvit Öfrige RiksStånden commtiniceradt, anfier öfverflödigt att här upprepa, föreslagit, yatt en sträng ansvarighetslag ma blifva utarbetad för Publike Ombud och Enskilde Sakforare, enligt hvilken Lag det af hvarje Procurator Litis måtte fordras, icke allenast, att han skall hafva undergått juridisk examen, utan äfven, att, om hans egen vederhäftighet för Principalens Öfvertagna rätt icke af Domaren är verkligt känd, så att Domaren sjelf derföre kan ansvara, Sakföraren då skall för hvarje vid
Domstol anhängigt gjordt mål ställa 2 ine vederhäftige mäns proprie borgen för all den f örlust, som Sakförarens Principal kan tillskyndas genom den förres okunnighet , försummande af fatalier och formaliteter samt i allmänhet alla mot rättegångsordning stridande åtgärder .— ’’att alla Police-Betjente, såsom Läns - LagUtskottets Betänkande N:o 3^’ 5 män och Fiscaler, icke må, till f ölje aj sina åligganden såsom Publike Åklagare, ega rättighet att advocera, med mindre de kunna med undergången Academisk examen och lika med af andra Sakförare yrkad vederhäftighet, fulltyga sin skicklighet och gifva full garanti för Principalers rätt-,” — — ”att en Taxa bor sättas får alla Sakförare, Fullmägtige, Afhandlingars och Contracters Författare, sä att de erhålla ett Ulligt arfvode och expeditionslösen, men hindras från oskäligt prejeri, Principalerne till förlust och förfång — — ”kortligen,■ att en Lag för Fullmägtige må stiftas, som ej allenast yrkar full skicklighet, academiskt vitsordad, och full vederhäftighet, antingen af Domaren känd och på dess ansvar till Protocollet tagen, eller ock med vederhäftiga mäns, fjnen icke Principalernas egen) borgen styrkt, utan äfven innefattar en ordentlig instruction, grundad på alla Lagens stadganden, så väl i afseende på sakföring vid domstolar, som enskilde afhandlingars uppsättande, och slutligen en för alla cly-' lika personers åtagande bestämd arfvodesoch expeditions-taxa.
Derjemte liar Hedervärda BondeStändet,1 genom ProtocolIsUtdrag af den 1, 4 och ig i berörde månad till Utskottet öfverlemna! tre serskildta af Riksdagsfullmägtige Nils Insulin, (t Lag UisktitUU 23 et linia rut t N:o 3 C. fran Stockholms Län, Larn Niisson fran Norrbottens Lin och N. Strindlund, från Vester— Norrlands Län till Ståndet ingifne Memorial hvaruti ar anfördt och yrkadt i af Nils.
Insulinl
Ätt, ehuru föreskriften i Kongl- Förordningen den 10 Mar» 1749, att de, som vid Domstolar miga tala och svara för andra, böra hafva vid Academien frihemtat tillräcklig insigt i lagfarenheten, kunde vara tillämplig i de högre Instancerne, der saker af större vigt förekomma 5 så fordrade den dock jemkning i afseende på UnderRät» terne och de oftast a£ mindre vigt varande rättegångar, som Landtman der hafva anhängig®.
En Landtman, som blifvit nödsakad att till HäradsRätt instämma ett obetydligt skuldfordringarna!, hade icke alltid tillfälle att, utan skada för sitt jordbruk , sjelf vid Tinget sig infinna och sin talan utföra, utan mäste betjena sig af Eullmägtig.
För en ringa afgift kunde han då häruti blifva hulpen af någon sin granne, den der i allt fall borde å Tinget sig inställa; jnen detta tilläte icke omförmälda Författning.
Sakegaren måste då antingen försumma sitt arbete hemma och sjelf fara åstad, eller ock anlita en behörigen qualificerad man , åt hvilken han tilläfventyrs finge i arfvode uppoffra hälften af det omtvistade beloppet eller mera; och ofta vors ett sådaot Ombud icke eller att tillgå.
För - LagUtskotleit Betänkande N:o jö. 7 fattningen borde derföre sålunda ändras, att Bandt män må tillåtas vid Under Rät t erne till Ombud begagna den redlige och oberyktade , Jastan oexaminerade man, för hvilken de hafva förtroende ; af Lars Nilsson:
Att, som i den ort, der Motionairen ar bosatt, få personer finnas, sorn undergått de academiska prof, hvilka berättiga till förande af andras talan inför Rätta, och detta förhållande gåfve bemälte personer tillfälle att fordra alltför dryga arfvoden samt ofta satte rättsökande utur stånd att erhålla nödigt rättegångs biträde; så borde, till undanrödjande af denna olägenhet, tillstånd lemnäs en och hvar, som eger f örtroende samt är känd f ör redlig vandel, att f öra den parts talan, som honom derom anlitar ; och af Nils Strindlund, med hvilken.
Riksdagsfullmägtige Olof Pehrsson och Eric Ericsson från Stockholms
Län sig förenat: att tvånget för rättsökande, att till Fullmägtige ej få begagna andre än examinerade jurister vore skadligt och rättsvidrigt', enär, utom det att privilegierade lagfarne, åtminstone i norra otterne, ej funnos till den myckenhet, att de alltid och allestädes, utan synnerlig olägenhet och kostnad, vore att tillgå, och en rättegångssaks hela värde, äfven då den till alla delar vunnes, ofta ej motsvarade de dryga arfvoden, som af dylike Fullmägtige fordrades,, 8 LagUtskoltets Betänkande N:o 36. det icke alltid vore gifvet , att man hellre ville anförtro sina angelagenheter i en jurists, än i en annan vid många tillfällen pålitlig och skicklig befunnen mans händer; — att det ej vore lätt att inse, hvarföre Konden, eller någon annan , skall nödgas antingen bortgå flere dagar fran sina göromål eller ock betala ett drygt Fullmägtigsarfvode för en ringa sak, då han, mot obetydlig eller nästan ingen vedergällning, kunde om sakens bevakande och utförande anlita sin för andra ärenden tingssökande granne, eller annan, för hvilken han hade förtroende; — att det befarade missbruket , att illasinnade personer , för egen vinning , locka och förleda det enfaldigare folket till oskäliga rättegångars anställande och fullföljande, långtifrån att genom de privilegierade juristernes tillåtelse att ensamme advocera vara förekommet, fastmer derigenom befrämjas; — att sträng tillämpning af det ansvar, hvarmed Lagen anser den, som retar och förleder sin hufvudm >n till oskälig rättegång eller emot bättre vett drifver orättfärdigsak,skulle vara ett mera kraftigt och verksamt medel mot berörde missbruk; samt att, i betraktande af allt detta, 11 b Cap. a §.
RättegångsBalken, efter Motionairens tanka, borde, i afseende på Fullmägtiges antagande och godkännande, ensam tjena till efterrättelse.
Varandes af Strindlund derjemte tillkännagifvet, att han vid sist haline Riksdag väckt JLa c
Ut skot tets Betänkande Nio 36. 9 samma fråga, hvilken da vunnit ej allenast LagUtskottets utan äfven Rikets Ständers tillstyrkande, hvarefter likväl Kongl. Maj:t skall vägrat förslaget sin sanction.
Detta allt har Utskottet i öfvervägande tagit; Och hvad först angar Herr ContractsProsten Petterssons förslag , så får Utskottet dervid anmärka, a) att ansvarighetslag för publike
Ombuds män redan finnes dels i Allmänna Lagen, 29 Can. 3 §.
RättegångsBalken. och dels i de serskilde Instructioner och Reglementen , som för dem äro utfärdade; b) att för enskilde Sakförare ansvarig hetslag ej eller saknas, enär, utom det , att om dem gäller allt hvad Allmänna Lagen, i afseende på Syssloman i allmänhet, uti 18 Can.
HandelsBalken stadgar, ej mindre åtskillige andra Lagens rum, isynnerhet 15, 39 och 3o Capitlen RättegångsBalken, än ock flere serskilde Författningar och deribland förnämligast Kongl. Brefvet den 1?
Mars 1756, Kongl. Kungörelsen den 29 Junii 1773 och Kongl. Brefvet den 27 Maji 1801, innehålla såda - iLagUlikomtt Betänkande N:o 3G. ne ansvarsbestämmelser, som, efter Utskottets tanka, äro för ändamålet både tjefilige och tillräck l»se; c) att andra förordnanden , rörande en skilde Sakförares qvalification, än da, som I 15 Gap. 2 och 3 §§.