Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t, som ansett den ifrågavarande restitutionen af vigt såväl för det allmänna, som för tillverkarne, har derföre, såsom ett tillägg till den föreslagna friheten i afseende å tid och tillverkningsbelopp, nu tillstyrkt Rikets Ständer:
Att medgifva en sådan afgiftsrestitution, att utgå af bränvinstillverkning smedlen och utbetalas af vederbörande Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i den. ordning, som af Kongl. Maf.t kunde g'ar da bestämd.
Sammans. Stats-, Bevilhi.- samt Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 9.
Vid detta medgifvande syntes dock, till förekommande af missbruk, böra bestämmas :
Att någon restitution icke beviljas, så framt icke minst 100 kannor af normalstyrka på en gång till export angifvas och afsändas, äfvensom att, i likhet med hvad som vid tull-restitution för socker är stadgadt, utförseln verijiceras, antingen genom intyg af Svensk Konsul eller vice Konsul å lossning sorten, eller, om sådan tjensteman der ej är anställd, af annan vederbörande embetsmyndighet, att varan derstädes blifvit lossad; samt att någon restitution icke eger rum vid utförsel till Norge; hemställande Kongl. Maj:t, att det måtte till Kongl. Maj:t öfverlemnas att, efter General-tullstyrelsens hörande, meddela de ytterligare föreskrifter, som för ändamålet kunde finnas nödiga.
Det skulle väl kunna ifrågasättas, huruvida icke jemväl, på sätt vid tullrestitution för socker vore föreskrifvet, borde företes vederbörande tillverkares, under edlig förpligtelse afgifna försäkran, att varan vore af Svensk tillverkning; men med afseende å de stora praktiska svårigheter, som härvid skulle möta, och då tullen å utländskt bränvin i allt fall vore vida högre än tillverkningsafgiftén å det inhemska, samt vid sådant förhållande några egentliga vådor icke vore att emotse, äfven om i ett eller annat fäll det skulle inträffa, att restitution komme att erläggas för reexporterad utländsk vara, funne Kongl, Maj:t icke erforderligt att dylika produktionsbevis företes.
Hvad beträffade restitutionens storlek, skulle väl å ena sidan kunna anmärkas, att densamma icke borde uppgå till hela tillverkningsafgiftens belopp, utan så mycket afräknas, som ungefärligen motsvarade kontrollkostnaden i sin helhet, fördelad på hvarje tillverkad kanna bränvin, eller omkring 5 procent af tillverkningsafgiftén.
Men då deremot likväl förekomme, att kontrollkostnaden egentligast syntes böra fördelas å det bränvin, som åtginge inom riket och för hvilket tillverkningsafgiftén komme statskassan till godo; samt det för landet skulle vara särdeles gagneligt, om denna vara kunde blifva föremål för betydlig export, hvilket naturligen underlättades, om hela tillverkningsafgiftén restituerades, har Kongl. Maj:t föreslagit:
Att afgifts-restitutionen måtte, under förutnämnda vilkor, få utgå med lika belopp, som tillverkningsafgiftén, eller 15 öre kannan, bränvinet dervid beräknadt till 50 procent styrka vid. 15 graders värme efter Celsii thermometer.
Högstberörda nådiga Proposition är af samtliga Riks-Stånden remitterad till Bevillnings-Utskottet, som, i sammanträde med Stats-samt Allmänna Besvärs-och EkonomiUtskotten, behandlat förevarande fråga, dervid Sammansatta Utskottet jemväl förehaft nedannäinnda inom de särskilda Stånden af enskilde motionärer i ämnet gjorda framställningar, nemligen: inom Ridderskapet och Adeln: af Herr von Strokirch, J. P. F. O. (i motionen N:o 42), att vid bränvins utförsel ur riket tillverkaren eller hans rättsinnehafvare må från Statsverket återbekomma tillverkningsskatten; - 4 Sammana.
Stats-, Bevilln.- samt Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande JVf .9. inom Borgare-Ståndet: af Herr C• F. Ridderstad (motionen N:o 159), att exportpremier — bestående i bränvinstillverkningsafgiftens återlemnande — under de kontroller och vilkor, som kunna befinnas för Statens säkerhet nödiga, må beviljas för exporteradt bränvin. inom Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtigen Anders August Andersson från Ostergötlands län (motionen N:o 17), att Rikets Ständer ville till Kongl. Maj:t aflåta underdånig skrifvelse med tillkännagifvande, att Ständerna för sin del beslutat, det hvar och en, sorn bevisligen till annat land utfört i Sverige tillverkadt bränvin, skall vara berättigad återfå ett belopp, svarande emot ti 11 ve r k n i ags a fg i fte n för det till annat land utförda bränvinspartiet, samt slutligen att Ständerna anslagit för berörda ändamål ett lämpligt förslagsanslag till betäckande af de restitutioner, som i form af drawback under nästa statsregleringsperiod kunna ifrågakomma; af Riksdagsfullmägtigen Per Adlsson från Christianstads län (motionen N:o 82), att då det med behöriga handlingar styrkes, att bränvin blifvit till utrikes ort utfördt, exportören må ega rättighet att af statsmedel återbekomma så stort belopp, som motsvarar tillverkningsafgiften för det utförda bränvinet; af Riksdagsfullmägtigen Ola Bosson Olsson från sistnämnda län (motionen N:o 106), att drawback, motsvarande skatten, må åtnjutas för allt bränvin, som med veder börliga handlingar kan styrkas hafva blifvit till utrikes) ort affördt; samt af Riksdagsfullmägtigen Anders Persson från samma län (motionen N:o 112), att drawback, motsvarande skatten, må åtnjutas för allt till utrikes ort affördt bränvin.
De af Kongl.
Majit för ifrågavarande nådiga framställning anförda skäl har Utskottet icke kunnat annat än i allo biträda.
Då den höga beskattning, som är och fram gent torde blifva bränvinstillverkningen pålagd, hufvudsakligen åsyftar inskränkning i bränvinskonsumtionen inom landet och dymedelst förminskning af de brott och olyckor, som hafva sin upprinnelse i bränvinets missbruk, kan af denna beskattnings grund och ändamål icke hemtas någon anledning för densanunas tillämpning å sådan vara, sorn till utlandet exporteras.
Vidtagandet af åtgärder till möjliggörande af bränvinsexport synes Utskottet så mycket mera angeläget, sorn Sveriges klimatiska förhållanden främja, bränvinstillverkningens utöfvande under längre tid af året,, än den i andra, sydligare länder kan med fördel ega rum, så att det torde kunna antagas, att, derest de för nämnda tillverkning nu bestämda inskränkningar upphäfvas, denna näring, då endast det egentliga tillverkningspriset behöfver tagas i beräkning, i allmänhet bör kunna uthärda täflan med utlandet.
I händelse det af Kongl. Mäj:t nu framlagda förslag till en friare lagstiftning i afseende å bränvinstillverkningen i öfrigt vinner Rikets Ständers godkännande, måste det Sammans.
Stats-, Bevilln- samt Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande JM 9. 5 det således, enligt Utskottets åsigt, för producenten vara af ännu större vigt, än tillförene, att kunna på utrikes ort afyttra sin vara vid de tillfällen, då den derstädes betingar högre pris än inom landet.
Han är derigenom mindre blottställd för de äfventyr och förluster, som eljest lätteligen kunna af en tillfällig öfverproduktion eller’ andra missgynnande konjunkturer inom landet åstadkommas.
Med hänseende till hvad sålunda blifvit anfördt och då giltigheten af de skäl, sorn tala för bifall till Kongl. Majrts nådiga förslag om restitution af bränvinstillverkningsafgiften, icke kan anses beroende af det belopp, hvartill denna afgift kan vid innevarande riksdag blifva bestämd, hemställer Utskottet, det måtte Kongl. Maj:ts förevarande nådiga framställning på det sätt bifallas, att Hikets Ständer medgifva, att, under de närmare vilkor och bestämmelser, som Kongl.
Majit nu i nåder föreslagit eller framdeles kan finna vara af nöden, vid utförsel af bränvin till utrikes ort må återbekomraas en summa motsvarande tillverkningsafgiften, till det belopp densamma kan varda af Rikets Ständer bestämd.
Och anser sig
Utskottet härmed jemväl hafva besvarat de af ofvanbemälde en skilde motionärer i ämnet gjorda framställningar.
Prat. 1865 & 1866. 4 Sami. 2 A/d. 5 Häft.
STOCKHOLM, tryckt hos A. Holmberg & Comp., 1866.
Sammansatta Stats- och Banko-Utskottets Utlåtande N:o 10. 1 J\':o tO. Ank. till Exp.-Utsk. den 16
Maj 1866, kl. I e. m.
Utlåtande, i anledning af väckta motioner om ändringar i Kongl. Förordningen den 26 April 1861, angående en allmän hypoteksbank m. m.
Sedan inom Hedervärda Bonde-Ståndet vid innevarande riksdag blifvit väckta motioner, af Riksdagsfullmägtigen Per Nilsson från Christianstads län (N:o 13) dels om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 26 April 1861, angående en allmän hypoteksbank och dels om föreskrifter rörande hypoteksföreningarnes utlåningsrörelse, samt af Riksdagsfullmägtige Carl Anders Larsson från Ostergötlands län (N:o 63), Joli.
Andersson från Elfsborgs län (N:o 126), Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län (N:o 141) och Per Persson från Wermlands län (N:o 250), alla åsyftande ändringar i dels nyssberörda Kongl. Förordning, dels Kongl.
Förordningen af samma dag angående de allmänna grunder, som vid hypoteksföreningars bildande och framtida verksamhet skola till efterrättelse lända, och, efter uppkommen fråga om hvilket Utskott hade att handlägga dessa motioner, Rikets Ständer, med godkännande af Konstitutions-Utskottets i Memorial N:o 6 gifna förklarande, desamma till Banko-Utskottet hänvisat; så har sistbemälda Utskott, då förslaget om hypoteksbankens inrättande jemte hvad dermed stod i sammanhang, vid 1859— 1860 årens riksdag behandlades af Stats- och Banko-Utskotten gemensamt, för handläggningen af såväl merberörda motioner, som Kongl. Maj:ts till samma Utskott remitterade nådiga Skrifvelse med öfverlemnande af ett från Styrelsen öfver allmänna hypoteksbanken inkommet förslag till ändringar i nyss omförmälda nådiga Förordningar, begärt sammanträde med Stats-Utskottet; och får det Sammansatta Utskottet nu, efter öfvervägande af de gjorda framställningarne, till Rikets Ständer afgifva yttrande och förslag i ämnet.
De förändringar i nådiga Förordningarne angående Allmänna Hypoteksbanken samt de allmänna grunderna för hypoteksföreningars bildande och framtida verksamhet, som af delegarne i allmänna hypoteksbanken begärts, afse visserliBih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 4 Sami 2 Afd. 6 Haft. 1 2 Sammansatta Stats- och Banko-Utskottets Utlåtande N:o 10. gen till största antalet sådana detaljbestämmelser, sorn endast i ringare mån hafva inflytande på hypoteksbanken hufvudsakliga verksamhet såsom en upplåningsanstalt för jordbrukets förseende med förlagskapital; men äfven bland dessa förändringar förekommer synnerligast en, hvilken, föranledd af den under hypoteksbanken hittillsvarande verksamhet vunna erfarenhet, och berörande ett bland de väsendtligaste stadgandena för densamma, åsyftar att för framtiden undanrödja de hinder, som genom en alltför stor inskränkning i hypoteksbanken fria rörelse motverkat och under de sednaste tiderna nästan alldeles omöjliggjort uppfyllandet af det med denna inrättning afsedda ändamål.
Af samma ingripande beskaffenhet äro likaledes samtliga de till Utskottets behandling föreliggande, af enskilde motionärer gjorda framställningar, förutom hvilka äfven blifvit vid denna riksdag väckta flera andra motioner, som, föranledda af en ibland landets jordbrukare allmänt uttryckt klagan öfver ett denna närings idkare tyngande penningebetryck, afse att genom Riksbankens mellankomst förskaffa nu saknade, för jordbrukarnes ställning och behof lämpliga låneutvägar.
För en hvar, som för landets ekonomiska utveckling under de sednare åren och dess närvarande ställning i detta afseende gjort sig reda, torde det vara obestridligt att förhållandena inom näringslifvet och icke minst inom jordbruksnäringen, i hvad angår tillgången på förlags- och rörelsemedel, undergått stora förändringar, hvilka, om ock i allmänhet fördelaktiga, likväl för den sistnämnda vigt.iga modernäringen äro förenade med flera, under den sistförflutna tiden och ännu fortfarande känbara svårigheter.
Under den följd af år landet, ostördt af yttre politiska förhållanden, kunnat egna alla krafter och kapitaltillgångar åt sin inre utveckling, har, synnerligen sedan stadga i myntväsendet vunnits, sedan förut hämmande inskränkningar i näringsoch handelslagstiftningen efter hand undanröjts, och sedan sparbanker, hypoteksföreningar, banker med flera kreditanstalter uppstått, näringsverksamheten ständigt tilltagit och, understödd först af småningom inom landet gjorda kapitalbesparingar, sedermera jemväl genom lån från utlandet kunnat allt hastigare utvidga sig.
Då förädlingsindustrien inom landet till en början var föga utvecklad och derföre tog i anspråk endast en mindre del af de befintliga kapitaltillgångarne, kunde jordbruksnäringen draga till sig och bibehålla största delen af landets penningekapital, hvars egare icke på någon annan väg kunde finna en säkrare och fördelaktigare placering för detsamma, än emot säkerhet af inteckning i jordegendom.
I samma mån, som de nödiga tillgångarne af såväl arbetskrafter och arbetsskicklighet, som medel att betala deras användning tilltogo, nedlades i arbeten på fruktbargörande af jorden allt större kapital och vanns en allt större och bättre afkomst, som förändrade landet ifrån ett spanmåls-importerande till ett spanmåls-exporterande.
I följd af icke allenast denna större afkomst och de högre pris jordbruksprodukterna, vid en friare handel, betingade på utländska marknader, utan äfven den lättare och ymnigare tillgången på rörelsemedel, samt en allt mera tilltagande och ge - Sammansatta Stats- och Banko-Utskottets Utlåtande N:o 10. 3 nom exempel på framgång eggad spekulationslust, steg jordens penningevärde mångenstädes allt mera, egendomsvärdena beräknades vida högre än förut såväl af jordegaren sjelf som af egaren till rörliga kapital, hvilken icke tvekade att såsom goda antaga jordhypotek, till långt större belopp än förut.
Att jordegarne begärligt skulle emottaga de försträckningar, som erbjödos dem, var naturligt.
Under en lång följd af föregående år hade landets kapital snarare minskats än tillvext, och jordbrukaren genom brist på såväl rörelsemedel som andra väsendtliga vilkor för en ökad verksamhet varit urståndsatt att åtminstone i någon betydligare mån uppdrifva jordens alstringsförmåga, hvadan hans behof att begagna de medel, som nu blefvo tillgängliga, måste vara högst betydliga och dessa medel desto heldre emottagas, som vid samma tidpunkt landthushållningen började blifva föremål för vetenskapliga undersökningar och nya praktiska rön, hvilka lofvade åt denna näring en allt större förkofran i mån af större insigt vid dess bedrifvande och tillräckliga kapital för dess upparbetande.
Lika förklarligt var det ock, att kapitalbildningen inom landet icke kunde hålla jemna steg med de behof af förlag och rörelsemedel, som icke allenast af denna, utan äfven af andra allt kraftigare sig utvecklande näringar fordrades, och att derföre sådana skulle sökas äfven i utlandet, sedan jordegarne, genom bildandet af föreningar sins emellan, skaffat sig den derför nödvändiga krediten.
Det torde icke kunna förnekas att de sålunda förskaffade kapitalen, om ock någon ringa del deraf må hafva onyttigt förspillts, dock till den vida öfvervägande delen blifvit till näringens förkofran använda; och det förhållandet att, oaktadt ganska betydliga summor efter hand af jordbrukarne upptagits, deras lånebegär icke allenast icke blifvit tillfredsstäldt, utan tvärtom synes ökadt, torde ock finna förklaring på annat sätt än genom de ofta framställda påståendena att dels jordbrukarne improduktivt förslösat de erhållna tillgångarne, dels sjelfva näringen skulle genom inträdda förändringar i den ekonomiska lagstiftningen hafva blifvit utsatt för inflytelser, hvilka skulle göra det omöjligt för denna näring att ega bestånd och vinna förkofran.
I detta afseende torde endast behöfva erinras, hvad äfven en ytlig kännedom om näringen gifver vid handen, att för en landtegendom, om af densamma skall vinnas en någorlunda tillfredsställande afkomst, erfordras högst betydliga förlag icke allenast till nödiga byggnader, kreatur och redskap, utan äfven till arbete för jordens skötsel samt till medel för underhållande och höjande af dess produktionsförmåga; och att ju större och långvarigare saknaden af dessa vilkor varit, desto större och långvarigare skall behofvet af deras fyllande, sedan tillfälle dertill yppats, visa sig.
Härtill kommer derjemte att, under det jordbruksnäringen på de sednaste åren undandragits ganska stora belopp af förlagskapital, hvilka hon under närmast föregående tid haft till sitt förfogande, rörelsemedlen i och för sig sjelfva blifvit allt mindre tillräckliga, till följd af penningens genom stigande arbets- och varupriser så betydligt förminskade värde.
Inflytandet af dessa omständigheter 4 Sammansatta Stats- och Banko-Utskottets Utlåtande N:o 10. torde, om det till sin verkliga betydenhet uppskattas, förklara en stor del af det penningebehof, som för jordbruksnäringen fortfarande gifvit sig tillkänna; och dåden förstnämnda omständigheten häntyder på en utveckling, sorn förtjenar understöd, samt den sednare beror på allmänna förhållanden, hvilka icke kunna läggas jordbruksnäringen till last, torde idkarnes af jordbruksnäringens anspråk att, såvidt med en rigtig statshushållning låter sig förenas och det kan bero af statsmagternas åtgärder, deras näring må varda tillgodosedd, icke kunna anses oberättigade.
Men jordbruksnäringen har verkligen under de sednaste tiderna fått erfara icke allenast en känbar minskning i förlagskapital, om än icke till sam tagna beloppet, hvilket torde vara svårt att med någon säkerhet beräkna, så åtminstone i förhållande till de med en stegrad verksamhet följande behofven, utan äfven förändringar i vilkoren för sina lån, som i betydlig mån försvårat dess ställning.
Såsom redan är antydt, placerades penningekapitalen tillförene till den vida öfvervägande delen på längre tider emot inteckningar i fast egendom, men hafva numera funnit användning på flera andra vägar.
En icke obetydlig förädlingsindustri har uppstått, som både för fasta anläggningar och rörelsemedel tagit i anspråk stora summor, och en utvidgad handelsrörelse har, om densamma också i betydlig mån rört sig med utländska kapital, likväl äfven konkurrerat med jordbruksnäringen om landets egna kapitaltillgångar, likasom äfven de under sednare tiden uppkomna flerfaldiga inrättningar för penningeomsättningen dragit kapitalen till sig.
Bankerna, ehuru deras grundfonder hufvudsakligen utgjorts och ännu till en stor del bestå uti intecknadc skuldförbindelser, fordrade dock till en del kontanta tillskott, och, — hvad som ännu vida mera inverkat pä jordbrukets ställning i afseende på lånemedel, — ifrån det att hvarken Riksbanken eller de enskilda bankerna ii landsorterna förut lade sig vinn om uppsamlande af lediga kapital, men deremot hade sin utlåning till stor del ställd på det sätt, att låntagarne fingo successive och delvis återbetala sina lån, eller till och med kunde erhålla sådana på viss tids uppsägning, hafva bankerna numera icke allenast med framgång öppnat en upplåningsrörelse, som dragit till sig betydliga summor, utan äfven förändrat sin utlåningsrörelse sålunda, att denna i de fl sta banker och förnämligast bedrifves medelst lån på kortare tider, som för jordbruket, med dess här i landet till största delen på helt år ställda omsättning samt behof af förlag till jordförbättringar och andra, försträckningar på längre tid fordrande företag, äro alltför knappa, men med hvilka deremot fabriks- och handelsrörelsen bättre kan finna sig betjenad.
Lika onekligt som det är att dessa förändringar i de sedelutgifvande bankernas förvaltning och rörelsesätt öfverensstämma med sådana inrättningars beskaffenhet och ändamål, samt fördenskull måste erkännas utgöra en förbättring i landets bankväsende, lika onekligt är det likväl ock att jordbruksnäringen derigenom mindre är i tillfälle att af dem draga direkt nytta; och om det måste medgifvas, att kapitalegares benägenhet att heldre lemna sina penningar till bankerna -emot en något lägre ränta, än utlåna dem till enskilda, icke så litet har sin grund i en å lånta - Sammansatta Stats- och Banko-Utskottets Utlåtande N:o 10. 5 gares sida alltför ofta förekommande brist på noggrannhet och ordentlighet i liqvider, så qvarstår dock det förhållandet, att lån numera endast sällan kunna på enskilda händer erhållas, och att de mera sällan och sparsamt få behållas under så lång tid, att jordbrukaren kan använda dem till jordförbättringar eller andra företag, hvilka fordra längre tid för att efter hand återgälda det lånta kapitalet.
Förhållandet har sålunda förändrat sig på det sätt att, under det tillfällena till korta kredit-försträckningar, som kunna vara fullt tillräckliga för omsättning af redan färdiga produkter emot nya produktionsämnen, högeligen ökats, har deremot det, vid det Svenska jordbrukets ännu varande ståndpunkt, vida större och väsendtligare behofvet af kapital för uppdrifvande af produktionsförmågan i samma grad fått vidkännas en minskning i tillgångar för dess fyllande.
Man vill måhända vederlägga detta påstående med en hänvisning till hypoteksinrättningarne och de summor dessa i låneväg förskaffat jordbruksnäringen, som kunna antagas uppgå till omkring 120 millioner K:dr.
Dessa utgöra dock säkerligen icke annat än till den mindre delen en verklig, men ingalunda mot näringens, i följd af ökad lifaktighet, stegrade behof svarande tillökning i jordbrukets förlagskapital, utan hafva till stor del måst begagnas till återgäldande af enskildas, förut mot inteckningar eller ock endast personel säkerhet lemnade, men återfordrade lån, och således icke beredt annan tillgång, än till omsättning af förut varande skulder.
Så omöjligt det än är att med någon säkerhet bestämma huru stora belopp må hafva gått till den ena eller andra användningen, finnes dock en ledning för omdömet uti den kända omständigheten, att då under de sednare åren äfven hypoteksbanken och hypoteksföreningarne varit satta nära nog utom all verksamhet och jordbruksidkarnes förlägenhet derigenom stigit till den höjd, som nu öfverklagas, denna klagan allmänt yttrar sig såsom brist på medel till betalande af korta, i banker och annorledes upptagna lån, med hvilka man sökt tills vidare hjelpa sig fram, under förhoppning att kunna betäcka dem med amorteringslån, dem man från hypoteksföreningarne påräknat och för hvilka man redan iordningställt lånehandlingar.
Till försvårande af den förlägenhet för jordbruksnäringen, som, åtminstone till en del, uppkommit genom penningerörelsens omförmälda förändrade rigtning, hafva äfven andra samtidigt inträffade, dels inom de civiliserade samhällena allmänt verkande dels för vårt land särskilda omständigheter bidragit.
De både till antal och beskaffenhet utomordentliga industriela arbeten, som öfver allt företagits, med flera andra omständigheter, hafva åstadkommit en kapitalefterfrågan, som öfverhufvud taget betydligt höjt penningeräntan och på samma gång, i förening med politiska förhållanden, föranledt en ostadighet deruti, hvilken icke kunnat annat än menligt inverka på näringarne.
Om än den förändring i lagstiftningen, hvarigenom frihet i ränteaftalet blifvit här i landet till en del medgifven, icke ensamt för sig förorsakat penningeräntans stegrande, har dock, vid den ofvan antydda förändringen i penningerörelsen, denna åtgärd, oaktadt densamma tvifvels - 6 Sammansätta Stats- och Banko-Utskottets Utlåtande N:o 10. utan framkallat en större verksamhet hos de befintliga kapitalen, måhända varit för jordbruksnäringen ofördelaktig, till följd af den konkurrens om lånetillgångar med andra näringar och företag, som jordbrnkarne nu mer än förr hafva att bestå, och i hvilken de måst blifva så mycket mera underlägsne, som den inrättning, hvilken bildats enkom för att i den allmänna penningemarknaden handla för jord brukarnes räkning, varit genom vissa för densamma satta inskränkningar oförmögen att verka för sitt ändamål.
Väl må derjemte flera af jordbrukarne sjelfve mer eller mindre förvållade missförhållanden kunna anmärkas, men det vöre dock mycket orätt att ensamt häruti se orsakerna till den förlägenhet, som verkligen låter känna sig och kan blifva ännu större, om icke penningerörelsen kan ledas till en jemnare fördelning, utan fortfarande och allt mera uteslutande löper i den under sednare tiderna inslagna ensidiga rigtningen.
Jordbruket skall då förlora, eller åtminstone endast på vilkor, som för detsammas vigtigaste behof äro alldeles otjenliga, få begagna betydliga fonder, hvilka hittills stått till dess förfogande.
Särskildt må härvid nämnas den fond, som af Riksbankens medel varit anvisad till utlåning emot inteckningar i jordegendom.