Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
[421J L ä r a r i n n a.
En ung flicka, som genomgått full- ständigt elementarläroverk samt sedan under 4 år undervisat minderåriga barn i vanliga skolämnen, språk och mnsik, önskar sig liknande anställning.
Svar till » i l », Uddevalla.
19900 x 2) Lisa.
S p o l a n ä s a n t r e å fyra g å n g e r d a g - l i g e n m e d 1 % koksaltlösniug s a m t d r a g f ö r h v a r j e g ä n g u p p i n ä s a n en k o n c e n t r e r a d bor- syrelbsning efter s p o l n i n g e n.
B l i r n i ej b ä t t r e efter n å g r a v e c k o r, h ö r n i v ä n d a e r till s p e - cialist.
N: r 32.
R i s p a u p p alla s i d e n l a p p a r o c h k a r d a s e d a n r i s p e t tili s a m m a n m e d u l l.
L å t sä v ä f v a k l ä d a i n g s t y g o c h n i skall l i n n a v a - ran b å d e v a c k e r o c h h å l l b a r.
N: r 34.
L ä g g n e d allt y l l e — äfven s k i n n - v a r o r — i e n koffert eller l å r.
T a g r e n a l a p p a r o c h d r ä n k d e m i f o t o g e n, h v a r p ä dessa lappar läggas h ä r o c h d e r bland kläderna.
Detta, vågar j a g påstå, är ett osvikligt m e d e l mot.
m a l.
F o t o g é n l u k t e n f ö r d u n s t a r s n a r t, o m k l ä d e r n a p å h ö s t e n h ä n g a s u t att v ä d r a s.
199 A L M E D A H L S Fabriks Försäljnings-Magasin, Stockholm, Snecial-affar f ö r T J t s l r y r s l a r.
[- U5J
T i d n i n g e n k o s t a r e n d a s t en (1) k r o n a f ö r q v a r t a l e t, b e f o r d r l n g s a f g l f t e n Inberäknad.
I I r * \ U I I Kl U IN A n n o n s e r m o t t a g a s g e n o m 8.
Gumasllus a n n o n s b y r å ocn nos redaktionen till 2 5 ö r e p r 4 - s p a l t i g p e t i t r a d (
• » •••••i 5 T B R i m 61 Drottninggatan 3 tr. upp få härmed rekommen dera sin nya, tidsenliga Skönfärgeri och Konsttvättiiing N:r 2 Kungsholmstorg N:r2.
Dri^lT-n-n.
Rege ' " g 9- n:r 9 (TJOSladr).
, r Nybrogatan n:r 2 8 B, .UULllVVl.
, g, Fotografering utföres omsorgsfullt enligt nutidens fordringar.
O s nlinKftr D r o t t n j n g g a a n n; r c Butik i Göteborg: Kyrkogatan n:r 1 5.
[315] Med största högaktning Y / mmim &amp; c m T J U L A N D E R &amp; C:o, VINHÅUDEL, En flicka, IN It o IIP NB e §o Q " 3 P som förut haft plats på kontor, men efter läsningen af » På rätt hylla » hellre skulle önska sig en plats för mindre barn i en god familj, frågar härmed, om någon husmoder ville taga henne i sin tjenst, helst på landet, återstoden af sommaren.
Svar af vaktas under adress » A.
21 » å Iduns byrå.
[413] E n anspråkslös lärarinna med flerårig praktik önskar plats nu genast eller till hösten.
Svar torde inlemnas till » Tna » Karlstad, pöste re- stante.
[405] (O.
19352 x 3) v * * ~ 2 P• N 2 DIVERSE.
Till läskamrat åt egen dotter önskas en snäll, elfvaårig flicka från bildadt hem.
God undervisning och vård utlofvas.
Reflekterande torde för vidare uppgörelse vända sig till fru Lotten Instilander, född Segersteen, adr.
: Bjerka-Säby, Linköping.
[4 1 8] Hvilket fruntimmer som helst kan genom ett lätt och ange- nämt arbete förtjena minst 500 kr.
Fullst.
erhållas om man hänvänder sig i bref till » S.
», Elm- hult och medsänder 50 öre i frim.
[«9] B 5 - •a OBS.
B) Stort lager ef ES 381 CD 50 af Barnkläder för alla åldrar, till och med 14 år.
Nya c c h s m a k f u l l a l e r.
' All™ T e l e f.
G8 40. model- - ET.
Nyström, 2 Stora Vattugatan 2, hörnhuset vid Brur.kebergstorg.
L365] i ° I (i ii Svenska Konstväfnader oeh % Yllestramaljer, \ oeh Broderier.
alla färger, Garn Förklädes tyger, ylle oeh bomull.
Äkta färgar.
Orig-inalmönster.
Beställningar ulföras å Möbeltyger, Mattor, JDraperier m. m. i hvilken •A stil som önskas.
N:r 22 (128) AiiDOnspris: Fredagen den 30 maj 1890.
för kvartalet, med Iduns- Mode- och Mönstertidning 35 öre pr petitrad (10 stafvelser).
65 öre; För » Platssökande, och » Lediga platser.
Louise Telef.
Byrå: Utgrifningrstid: hvarje helgfri fredag.
Lösnummerpris: 15 öre Drottninggatan 4 8, 1 tr.
Prenumeration sker i landsorlen å post- anstaltema, i Stockholm hos red., i boklådorna o c h tidningskontoren.
Fahlman.
jjet gifves tre olika slags öden för ar- tister: antingen att glänsa med ens, ge- nast göra sig ett namn och bli stjärnan eller le- jonet för dagen i bokhan- delsfönsternasporträttupp- satser eller också att så småningom, tum för tum, tillkämpa sig en ställning.
Det tredje — och det van- ligaste — är att aldrig vin- na något, aldrig tilldra sig uppmärksambeten, utan dö som man lefvat — i skug- gan.
Fru Louise Fahlmans öde som artist faller un- der den andra kategorien: att genom aldrig svikan- de energi så småningom nå den bemärkta plats bon nu intar vid vårt lands första dramatiska scen.
Men det ligger hela nio år — • nio år af strid och pröfningar — mellan det första försöket och den afton, då den stora se- gern vanns — segern, som afgjorde hennes framtid.
Det var som Messalina vårterminen 87 på nuva- rande Svenska teatern.
Första gången jag såg fru Fahlman var en dag för tolf år sedan uppe hos fru Tammelin.
Jag har nämligen, också jag, en gång svärmat för teatern fr och gick den tiden och tog lektioner för den fram- stående skådespelerskan i hopp att en gång sluta mina dagar som kunglig pensionerad aktör.
Jag kom den dagen något för tidigt till min lektion och fick vänta i yttre rummet, där kana- riefåglarne fiögo omkring och vårsolen sken så varmt in genom fönsterna utåt Nybron.
Då hörde jag plötsligt från det inre rummet en mjuk, smältande mjuk och klar kvinnostämma, som reciterade ett poem — en af Burns förtjusande hög- landssånger.
Jag lyssnade — lyss- nade, utan att våga andas.
Jag hade aldrig förr hört en så bedåran- de, klockren kvinnoröst; det var idel välljud, som i varma tonfall strömma- de ut till mig i det med växter och solljus fyllda rummet.
Och jag frågade mig själf, hvem denna okända elev kunde vara.
Så dog stämman bort därinne i en dämpad hvisk- ning; dikten var slut, och lektionen var det också.
Portieren veks åt sidan, och ut trädde en ung, smärt, alldeles mörkklädd kvinna, som med en svag böjning på det vackra huf- vudet passerade förbi mig och ut i tamburen.
DUN 2G0 1800 Det är något högtidligt i den tanken, att det aldrig utföres en gärning eller yttras ett ord, som icke medför en följd af verkningar, hvars slut vi aldrig kunna spåra.
Det första, snabba intryck jag fick af henne var, att hon liknade en kreolska — en utom- ordentligt välväxt och vacker kreolska.
Och min första fråga till fru Tammelin, som lugnt fortsatte att sticka, gällde henne.
» Man är nyfiken tror jag, min unge herre.
Det var en ung enka, som ämnar sig in vid teatern.
Hon skall debutera på N y a.
i ' Äfventyrarlif '. » » Hennes namn.
hennes namn då? » Fru Tammelin log litet skälmskt åt min ifver, men den var ju förlåtlig — jag var en- dast tjugu år.
Och så svarade hon på sitt korta, distinkta sätt: » Louise Fahlman, om ni vill veta. » Och i april samma år skedde hennes debut i » Äfventyrarlif », dramatiseradt skådespel efter en af Bret Hartes romaner.
En debut — tänk så mycken nervös oro, så många farhågor, så många förhoppningar.
Jag tror för min del, att debutanten jämförelsevis är den lugnaste, men hennes närmaste, de som älska henne — för dem är en första debut lika många timmar på sträckbänken som den varar.
I ett hörn af Nya teaterns foyer såg jag, den afton fru F. debuterade, en ståtlig, hvit- skäggig gubbe, omgifven af tre unga damer.
Och de sutto där för sig själfva hela aftonen, utan att ett ögonblick gå in i salongen.
Det var debutantens far, skeppsbyggmästare Jensen, och hennes systrar — alla bleka af ängalan.
Och så kom en herre fram under en entre- akt och frågade helt förundrad: » Sitter du ännu här?
Har du inte varit i salongen, Jensen? » » Nej. » » Är du galen.
det går ju bra för Loval » » Jag vågar inte », ljöd det trohjärtade svaret.
Men skeppsbyggmästare Jensen kunde godt ha vågat.
» Lova » var charmant, det låg osökt natur öfver hennes spel, och rösten, den under- bart klara rösten klang lika säker som på lek- tionen hos fru Tammelin.
Debuten hade lyckats, och fru Stjernströms trupp fick en skådespelerska mer.
Sedan dess har fru Fahlman, med undantag af ett par år i Göteborg, 7 9 — 8 1, tillhört Nya teatern, tills bon hösten 87 — och det var icke för tidigt — fästes vid den Dramatiska.
Det var, som jag yttrat, Messalina, som offi- cielt utgjorde vändpunkten i hennes konstnärs- lif.
Kritiken lofsjöng, och publiken applåde- rade.
Men för den, som med intresse följt hennes verksamhet vid scenen, var det långt förut hon fullständigt slagit igenom.
Som prissessan Eboli i » Don Carlo » hade hon redan utvecklat glänsande egenskaper som tragisk skådespelerska, som mrs Clarkson i » Främlingen » hade hon segrat i det borgerliga dramat, och hennes » Lilla slarfvan » och baro- nessan Dinati — • framför allt den lilla blonda, älskvärda pratmakerskan Dinati — hade visat henne vara en ypperlig, rent af öfverlägsen comédienne.
Och som comédienne är hon ovilkorligen störst.
Hennes elegans, hennes friska, smit- tande glada lynne, hennes lätthet att behandla repliken • — tänk på » Lilla svärmor » och Cy- prienne i » V i skiljas » — den senare, om också hållen i annan ton, ett fullt värdigt motstycke till fru Hennings och i mycket påminnande om Celine Chaumonts — allt tyder på, att kom- mande teateraftnar skola låta henne fira stora triumfer på komediens glada fält.
Som människa äger fru Fahlman två stora och för en aktris ganska sällsynta egenskaper.
Hon låter icke framgången förblinda sig, och hon är ej det minsta intrigant.
Vänfast och flärdlös har hon alltid förstått att vinna och bibehålla de personers sympatier, med hvilka hon kommit i beröring.
Och hennes sträfvan i lifvet är att uppfostra sin son till en bra karl och som konstnärinna nå fram till det högsta resultat.
» Det är, hvad jag vill lefva för! » yttrade hon en gång entusiastiskt.
Och jag är viss på, att denna entusiasm skapar henne en både ly- sande och lycklig framtid.
Och hon förtjänar den efter ärlig strid.
Min svala.
• •wfägjtfo liten svala — är du här igen oeh flaxar munter kring min fönster.
ruta!
Nå, sä välkommen.
Tack för längese ' n!
väl nu, som alltid, vänskap sluta!
Du hvarje morgon med ditt glada skri skall väcka mig, och jag till svar besjunga den ljusa sommarvärld, du lefver i, och vi ska!
båda jubla med de unga!
Du jagar dagen lång för dina små, i Jcärligi nit att deras hunger mätta, och jag ser, fylld af sympati, därpå 1 oeh skall din dygd i rim och meter sälla.
Och när din vinge tröttnat emot kväll, du skall mig tälja nytl från södra länder.
Och vid din saga skall jag, barnsligt säll, i fantasien gästa Nilens stränder!
Så ska ' vi svärma båda, sommarn lång, så länge solen vänt oss njuta låter.
Och när se ' n kulen höst går in en gäng, vi skiljas med ett gladt — vi träffas åter / Octavio Beer.
JSMILES.
Vänskap.
n enda pålitlig vän är bättre än många vänner, » har någon träffande sagt och därmed äfven antydt, hvaruti sann vänskap består.
Hvad är då vänskap?
Helt visst någonting helt annat än det flyktiga förbundskap, som knytes på balen eller vid glaset.
Vänskapen, då den är af äkta metall, hvilar ej på den osäkra grunden af sådana tillfälliga förbindelser.
Den förutsätter all- tid-en närmare, en djupare och innerligare bekant- skap, som först då kan vinnas, när man hun- nit tränga till en människas personlighet och där upptäcka något, hvartill man känner sig sympatiskt dragen.
Hvarje människa har be- hof af vänskap.
Det finnes intet sundt män- niskohjärta, som ej har behof att älska och älskas, att i kärleken gifva och taga, om ock graden af denna hängifvenhet är olika, i den mån en människa mer eller mindre lyckats frigöra sig från vänskapens värsta fiende, ego- ismen.
Sökte man än öfver hela världen, skulle man näppeligen kunna påträffa en män- niska, som till den grad vore sig själf nog, att hon ej behöfde ea vän, med hvilken hon öppet och förtroligt kunde utbyta tankar och meddela sig i glädje och sorg, i lust och nöd.
Också stod vänskapen högt i kurs hos de gamla klassiska folken.
Romare och greker räknade den såsom en af lifvets ädlaste goda.
Och vänskapsförbund, sådana som det mellan Orestes och Pylades m.
fl., hafva, i likhet med tvillingsstjärnorna David och Jonathan, Filippus och Natanael, Luther och Melanchton, Schiller och Goethe, skridit igenom folk och århundra- den såsom verkliga typer af sann vänskap.
I ungdomsåren knytas de flesta vänskaps- band, såsom ju ock är helt naturligt, enär sin- net då ännu svärmar uti idealernas skimrande, ehuru ej sällan bedrägliga värld.
Man har deltagit i hvarandras lekar, man har nött samma skolbänk, låtit ett och samma öfver sig gånga och befinner sig redan med en hel fond af barndomsminnen, som äro gemensamma, sida vid sida på detta betydelsefulla övergångssta- dium i lifvet, då en gemensam kärlek till ide- alet drager besläktade själar till hvarandra och förenar dem i tron på en gemensam framtid, i gemensamma förhoppningar, gemensamma före- satser och beslut.
Vanligen äro dessa ungdo- mens vänskapsband både ädlare och innerligare till sin art och äfven varaktigare till sitt be- stånd än de förbindelser, som knytas vid en mera framskriden ålder.
Ty vid de sistnämnda saknas ofta den förnämsta kryddan i vänska- pens glädje, en gemensamsamt tillryggalagd tid.
Man äger inga gemensamma beröringspunkter i det förflutna; man har icke tillsamman ge- nomlefvat en historia och kan alltså icke till- samman företaga en lustfärd i minnenas pantheon.
Det har ock i alla tider funnits människor, som klagat öfver brist på vänner.
De hafva kännt sig så ensamma och öfvergifna och ka- stat skulden på sin omgifning, blott icke på sig själfva.
Men efterforskar man på allvar orsaken, skall man finna, att felet ej sällan, ja, för det mesta, låg hos dem själfva.
Vän- skapen, liksom kärleken, fordrar nämligen offer.
Och egoismen vill ingenting offra.
Den är karg och hård och därjämte stolt och öfver-
modig samt begagnar hvarje tillfälle att lysa med verkliga eller inbillade företräden och gör sig därigenom otillgänglig för vänskap.
Vän- skapen förutsätter vidare öppenhet.
Men en del människor äro till sin natur så inbundna, så kärfva och sträfva, att det fordras en ängels tålamod att arbeta sig igenom det hårda skalet ocb vinna deras hjärtan: Ingen må därför undra på, om sådana människor ej lätt kunna vinna och ej häller i längden bibehålla några vänner.
Det finnes däremot andra, som visst icke ha anledning att klaga öfver brist på vänner, män- niskor, hvilka genom sin naturliga glädtighet, sitt muntra lynne och sin öfversvallande lef- nadslust fått hela världen till vän.
Men för- söker man att dissekera den vänskapen, skall man snart finna, huru ihålig och innehållslös den är.
Den saknar det förnämsta, den sak- nar allvar och fasthet.
Det förhåller sig med den såsom med den » skrålande regnbäcken », den har en bred och grumlig yta, men sak- nar djup och kan icke spegla himmelen.
I nöden sättes den vänskapen på ett hårdt prof; och huru den består profvet, visar en sorglig erfarenhet.
Råkar blott någon af de s. k. vännerna i fattigdom ocb misér, så är det snart slut med vänskapen, och den » förlorade » öfvergifves af sina stallbröder.
Och det kan knappast annorlunda sluta med » en vänskap i det onda », i sinnesrus och utsväfningar.
Tusen sinom tusen unga kvinnor och män, som utgått oförderfvade från sina hem, bafva till stor del sina s. k. vänner att tacka för sitt lifs olyckor.
Bättre än många vänner är fördenskull en enda pålitlig sådan.
Ty det är här icke kvan- titeten, utan kvaliteten, som är det bestäm- mande.
Det räcker på låDgt när icke till att hafva dansat med hvarandra på en bal, klingat med hvarandra på en fest eller att hafva suttit vid samma spelbord; det räcker icke till, när det är fråga om sann vänskap.
Det är, så- som det heter i » Gjengangeren », det är icke nog For paa hinanden trygt att stole, A t have drukket en gäng Duus — A t have gaaet i samme Skole — A t vare kommen tidt i samme H u u s — A t have nwdt hinanden tidt paa Gaden — A t have sig engang i Paris — 1 Klubber tidt at have sjunget sammen — A t have budt hinanden tidt en Priis — o. s. v. maåt Sann vänskap kan därför icke uppstå, med mindre där finnes en djupare själarnes har- moni än den, som gemenligen framträder vid de s. k. glada lagen.
I hjärtat, människans lifscentrum, måste vänskapen grundläggas, om den skall blifva fast rotad och bestående.
Och den sammanförande och sammanbindande kraf- ten är icke endast och icke ens väsentligen likhet i bildning och samhällsställning, utan en andlig själens instinkt, som söker sin fyll- nad i ett till hjärtelag och världsåskådning be- släktadt väsende.
Denna öfverensstämmelse i det väsentliga utesluter visserligen icke olikheter i det en- skilda.
Tvärtom, sådana olikheter bidraga till ett ömsesidigt kompletterande.
Den enas sär- skilda individualitet tjänar blott till den andras utfyllnad, och så uppstår den själarnes har- moni, det innerliga ackord mellan hjärta och, hjärta, som vi kalla sann vänskap.
Vi tänka här närmast på sådana olikheter, som bero af temperament, ett lifligare och rörligare eller ett mera lugnt och beräknande sinne.
Hvilken olikhet t. ex. mellan Gustaf Adolf och Axel Oxenstjerna, och dock hvilken harmoni, hvil- ken vänskap!
Hvad som brister hos den ene, ersätter den andre; hvad den ene söker, finner han hos den andre.
Och vi tro, att sådana olikheter i det enskilda, långt ifrån att sön- dra vänner ifrån hvarandra, tvärtom bidraga till att stärka vänskapsbandet till ömsesidig andlig tillväxt och utveckling.
Helt säkert skall en sådan vänskap tjäna därtill, att under den dagliga nötningen enskilda kantigheter af- slipas och sådana egenheter uppoffras, som äro en kvarlefva af den gamla egoismen.
En sådan vänskap mellan tvänne i hufvud- sak likstämda hjärtan är i sanning någonting obeskrifligt skönt, ömsesidig tillit, ömsesidig trohet!
Man vet å båda hållen, att man kan stödja sig på hvarandra.
Man är förvissad om hvarandras tillgifvenhet, deltagande, bered- villighet att lemna personligt bistånd och hjälp.
Och dessutom — man vet, hvar man har den vän, af hvilken man blifver förstådd och ej förrådd, när man behöfver upplåta sitt hjärta och bikta sina heligaste tankar, sina djupaste känslor.
Men ju sällsyutare en sådan vänskap är, dess riktigare är det, att den ä ömse sidor väl bevaras.
Smicker får ej profanera denna rena låga.
Alla illusioner böra lemnas åsido; ty brister får vänskapen redan från början vara beredd att möta, men äfven att förlåta och fördraga, ja, fördraga, äfven om man har föga hopp, att de någonsin skola bortläggas.
Dock, vi kunna ej skönare beskrifva vänskapens inne- börd än genom att citera Pauli ord till kär- lekens pris, kärleken här identisk med vän- skapen.
» Kärleken är tålig och mild; kärle- ken afundas icke; kärleken skalkas icke; han uppblåses icke.
Han skickar sig icke ohöf- ligt; han söker icke sitt; han förtörnas icke; han tänker intet argt.
Han gläds icke öfver orättfärdigheten, men han fröjdar sig öfver sanningen.
Han fördrager allting, han hoppas allting, han lider allting. » Lycklig den, som redan i ungdomsåren, då hjärtat lifligare än eljes törstar efter vänskap, funnit » en vän i det goda ».
En sådan är en oskattbar pärla, om hvilken men väl må se till, att han icke förloras, att man icke gör sig honom ovärdig.
Föräldrar, sen till, hvilka vänner edra barn välja.
Däraf beror så mycket, ja, må hända hela deras kommande lif.
Varmhjärtade läsarinnor, hvad I hun- nen göra blir kanske ej så stort; men af det lilla fröet kan växa ett stort träd, som öfverskygger tusentals af ängens späda blomster; och en god gärning, om ock än så ringa, den har en förunderlig kraft inom sig till att kunna sträcka sina verk- ningar, längre än mänskligt öga spanar, genom dagar och år, genom mörker ock ljus, genom tid och evighet!
Förtröttens icke!
Ännu finnes del helt visst otaligt många ibland Eder, som öm- men för de små fattigmetnsbetrnens sorn- marhvila, som med ett ringa bidrag både kunneij.
och vilfen i Eder mån under- stödja » Iduns skollofskoloni ».
Dröjen då icke längre, att det ej blir för sent!
Ännu kan insamlingen under de när- maste dagarne fortgå.
De minsta bidrag mottagas med tacksamhet; ingen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vårt vissa hopp!
Insänden därför, ärade läsarinnor, oför- töfvadt Edra bidrag till Redaktionen af Idun Stockholm, i postanvisning eller post- sparmärken (ej frimärken).
Vid försändel- sen bör tydligt angifvas, all den är afsedd för » Iduns skollofskoloni ».
Älla inflytande, bidrag redovisas i Idun.
V i begynna här nedan redovisningen öfver hittills influtna medel: Red.
af Idun 1 0 0: —; H.
1 0: —; Elin M.
1 0: —; O. A.
5: —; Ellie 2: —; Tom Tebbis 5: —; H.
1 0: —; L.
3: —; Pren.
i Kalmar 2: 5 0; Lilla Maud o. lille John 2: —; Nanny B.
1: 5 0; ano- nym 2: 5 0; Karin Larson Sundborn, Falun 1 1: —; Julie Wth 5: —; anonym 1: 2 0; dito 0: 3 0; familjen Th. N — g, TJpsäla 2 0: —; Bias 1: —; anonym 0: 5 0; Greta P.
2: —; Nyköpings poststämpel 1 0: —; I. O. Arb- man, Bergsäng 1 0: —; Nyköpings poststmpl 1 0: —; Karla Palm, Strömstad 1 1: 5 0; Fyrväplingen 1 5: —; Charl.
Kihlberg, Udde- valla 1: —; M.
S. dito 1: —; Fru Dah- lin 5: —; Helene G. Holck, Göteborg 5: • —; A.
1: —; Fanny K.
Grisslehamn 1: —; Anna Broander, Roneliamn 1: 5 0; M.
L., Ljungbyholm 2: —; Prenumeranter i Waldemarsvik 5: —; Hilda Ekström, Wexiö 5: 5 0; C.
S. 0: 5 0; Emilie IL af O — s 2: —; A.
Sid., Södertelje 1: —; R - s 3: —; Vadstena poststmpl 1: 5 0; En barnavän, Karlskrona 1: —; Tre små syskon i Små- land 5: —; Från tio syskon 1 0: —; Från svalor i Örebro 3: —; Elsa o. Hanna 1: 5 0; H., Stockholm 1 0: —; Luttan 5: —; Eke- bor 7: —; Em. P. Malmborg, Hölö 2: —; L.
M. Blomstrand, f. Stjärnqvist 2: —; C. O. o. S, H.
, Viskafors 1: —; postanv.
fr. anonym 5: —; Sigrid N — n, Grängesberg 5: —; anonym 1: - —; Amelie Westfelt, San- darne 3: -; Hallstahammars poststmpl 1: —; E.
1: —; D.
o. E., Kalmar 1: 5 0; Söl- vesborgs poststmpl 1: —; Prenumerant, Göte- borg 0: 3 0; Henriette H - - - g 1: —; Ponte 1 0: —; En lycklig vermländska 1: —; L.
Callerström, Päskallavik 2: —; C. Raphael, Stockholm 1 0: —; Beda Wra 2: —; Ka- trineholms poststmpl 5: —; Hedvig Gyllen- haal 1: —; I.
Dylta bruk 3: —; Fru E. Ga, Nyköping 2: —; A.
Solberg, Vesterås 5: —; Sigrid Fors 1: —.
Med några blommor och en tu / va har barndomen snart färdig sin lycksalighetens ö, hela sitt sagospel med brokiga äfveniyr.
H. Thomander.
Med stor glädje har Redaktionen från mångfaldiga håll mottagit såväl pelmniära bidrag till den tilltänkta skollofskolonien som ock varmhjärtade och sympatiska lyck- önskningar för den goda sakens framgång.
Sommaren står för dörren!
Om ett par veckor afslutas läsåret i Stockholms folk- skolor, och efter vinterlångt arbete släppas de blekkindade faliigmansbarnen fria att njuta den solvarma sommarens lif gifvande glädje.
Javäl — att njuta, de som det kunna.
Men huru många skola, sättas i tillfälle därtill?
Huru många sJcola bere- das möjlighet alt för några korta, oförgät- liga sommardagar lämna de mörka, armo- diga hemmen vid den stora stadens kval- miga gränder alt i Guds fria natur hemla hälsa och krafter, kanske af oändlig bety- delse för ett helt lif?
Summa: Kr.
3 9 6: 3 0.
" r (är syrenerna blomma. "
^ I.
£iri Ström kom just Dyss från sin engel- ska privatlektion.
Då hon öppnade dörren till det rum, hon delade med den yngre systern, fann hon denna redau hemkommen till frukostlofvet.
Det var någon att genast meddela sig med: » Kan du tänka dig, hvad jag fick till kria- ämne till nästa gång? » » Hur ska ' jag kunna det? » » Syrenerna du, som blomma här midt öfver! » » Hvad skall d u skrifva om dem för slag?
Har man hört, ett sådant dumt ämne! » Siri hade en s l ä D g af motsägelseända, och fast hon p å hemvägen gått och undrat öfver det svåra ämnet, svarade hon nu litet spetsigt: » Tycker d u?
Det vet jag just inte — det beliöfs bara lite fantasi oeh poesi, kanske — » tillade hon snusförnuftigt, glömsk af att hon, med sin tröga, osjälfständiga na- turs benägenhet för reflexrörelser, repade u p p ord för ord sin lärarinnas invändning mot hennes nyss förut gjorda inkast, som så myc- ket liknade systerns nu gjorda.
Dessutom kände hon ett oförklarligts välbehag att för- ödmjuka den intelligenta, alltid som mönster framdragna yngre systern.
Systern gick snart tillbaka till sin skola, och Siri blef ensam.
Hon gick u t p å den lilla balkongen, som hörde till deras flickrum, lutade armbågarne mot räcket, stirrade öfver kanalen, bort mot syrenerna.