Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förslag till matordning för veckan 2G okt. — 1 nov.
— Efter- rätter.
— Drycker — Inlägg- ningar.
— Sällskap slif vet.
S V V V V V ^ V V V V V V V V V V V V L k ö p af V e x e l k o n t o r e n: 12 Bazaren å Norrbro, Stockholm.
Nurnbergs Brellåda.
' ä ästsorterade * §&lt;&gt;&lt;.
OSÄTTNINGS-] magasin i Sverige.]
Billiga priser och bekvämliga a f betalningsvilkor hos större A a, Handtverkssymaskiner.
Kronor CA § I ^23 2 £ 3 ^ Q » &gt; enda svenska fabrikat af starkaste materiel oeh.
noggrannaste arbete.
ZE^rej^t T r i u m f Familjsymaskiner.
CD +3 O «H SE 3 Teater-Premie-Obligationer Svar.
Stockholm, N:r 6 (269) Prenumerationspris Fredagen den 10 februari 1893. pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
Idun ensam år: IJyrå: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, k r.
9: — » 7: 50 » 5: — Redaktör och 2 tr (Aftonbladets hus.)
P r e n u m e r a t i o n s k e r å alla.
post- anstalter i riket.
FRITHIOF Träffas å h y r a n k l.
Catherine f \ land vårt tidehvarfs stora politiska per- sonligheter intager namnet William Gladstone en plats, ännu i denna dag så fram- skjuten och så nära för- lagd intill världspoliti- kens brännpunkt, att det hör till dem, som äro kända för hvarje bildad människa.
Det har dess- utom — hvad mera är — blifvit ett aktadt och ett kärt namn, kring hvilket knyta sig tack- samma erinringar om ett oförtrutet arbete i de sant humana idéernas tjänst.
Och då här upprepar sig — hvad vi för ej länge sedan hade till- fälle framhålla angående en svensk statsman, som i mycket erbjuder lik- hetspunkter med den en- gelske • — att han vid sina framgångar i hög måtto haft stödet af en begåfvad och kärleksfull maka till hjälp, bör hen- nes bild ej kunna an- nat än intressera Iduns läsarinnor.
En i Eng- land bosatt landsman har för vår räkning an- skaffat den senast tagna fotografien och beledsa- gar densamma med föl- jande rader: » The grand oldivomen! » Liksom mr Gladstone allmäuueligen kallas » the utgifvare: HELLBERG.
61 12-1.
47. helgfri Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Lösnummerspris 15 öro (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a p l a t s e r » 23 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
G l a d s t o n e. grand old man » så har förstnämnda epitet på de senare åren i allt större grad börjat användas om hans maka.
Catherine Gladstone föddes den G januari 1812 och fyllde således på motsvarande dag för- lideu månad 81 år.
Om hennes tidigare år är ej mycket att säga.
Den 25 juli 1839 in- gick hon äktenskap med den då trettioårige leda- ren af det konservativa partiet i England.
Och från denna dag är det svårt att skrifva den enas historia utan att på samma gång till en del skrifva den andras.
Hen- nes kan delas i två de- lar: den första den hjälp hon gifvit sin make, den andra hennes barmhär- tighetsverk.
Det är ett eget för- hållande, att i ett land sådant som England, hvetrest kvinnan, utan att äga rösträtt, likväl visar ett stort intresse för politiken, särskildt parlamentsvalen, någon » politisk kvinna » ej fin- nes och ej har funnits sedan lady Palmerstones död.
Mrs Gladstone har all- tid deltagit i sin makes politiska arbeten, men någon » politisk » kvinna,
IDUN 42 L y c k l i g den, s o m under v ä r l d e n s strider, L u g n och k a l l m o t jordelifvets villa, V a n d r a r sluten i n o m sig o c h stilla, L y s s n a n d e till d o l d a a n d e n s r ö s t!
H v a r t h a n s stjärna genom rymden skrider, Följer h a n m e d tillförsikt d e s s ljusning, Tills han, l ö n a d för sin tro, med tjusning T r y c k e r i d e a l e t till s i t t b r ö s t.
^ILFVERSIOLPE, * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * i detta ords egentliga bemärkelse, har hon aldrig varit.
Hvarhelst maken under deras femtiofyraåriga äktenskap rest, har hon följt honom; när han uppträdt och talat på poli- tiska möten, har hon suttit så nära tribunen som möjligt, och när han hållit något af sina tal i » underhuset », har man, bakom de dunkla rutorna, som afskilja damernas läk- tare från debattrummet, kunnat se hennes hvita hufvud.
Och under de senaste tio åren hafva deras resor genom England mera lik- nat ett kungapars eriksgata — med sådan hänförelse hafva de mottagits, hvarhelst de färdats fram.
— Hennes bästa belöning här- vidlag torde dock vara hennes makes egna ord, att en sådan » hjälpreda », som hon varit för honom, som med glädje delat alla segrar och stödt och uppmuntrat honom i nederla- gets stund, är ovärderlig.
Till för en kort tid sedan var mrs Glad- stone president öfver » The womans liberal federation &gt;.
Och det har inom denna utta- lats hopp om, att hon i en icke allt för af- lägsen framtid skall kunna förmå sin make att för parlamentet framlägga några lagför- slag för förbättrande af kvinnans ställning och för att om möjligt gifva henne rösträtt.
Bland alla hennes välgörande verk är det egentligen endast ett vi vilja dröja vid.
A r 186G rasade i England en koleraepidemi, väl ej så häftig som ett och två tiotal af år förut på kontinenten, men dock tillräcklig för att väcka till lif det brittiska folkets käns- lor för förbättrad sjukvård.
Hur mycket man än må diskutera kvinnans rätta plats i skapelsen, har man likväl aldrig omtvistat henne rättigheten att komma till de sjukes bäddar antingen i sjukhusen eller i deras egna hem.
Mrs Gladstone var en af de för- sta att visa vägen.
På de sjukhus, där far- soten rasade som svårast, kunde man vara säker att finna henne.
Hon organiserade äf- ven en trupp » systrar » från den välbekanta kyrkan » All Saints » att besöka, vårda och hjälpa de döende och sjuka af de fattigaste klasserna.
Under det hon i spetsen för dessa besökte de förfärligaste nästena i Londons East End, såg hon det tillstånd, gränsande till det otro- liga, som rådde där.
Då föddes hos henne tanken på att upprätta ett hem, hvarest kon- valescenterna kunde återhämta sina krafter i stället för att, kanske nätt och jämt räddade undan sjukdomen, lämnas att i usla hem dö af vanskötsel och brist.
Först öppnade hon ett provisoriskt konvalescenthem vid Clapton och i förening med detta ett hem för fader- och moderlösa, hvilkas föräldrar bortrycktes af farsoten.
Den välgörande verkan, detta hem utvisade, gjorde, att hon ej kunde låta det blifva provisoriskt.
Hon anropade det engel- ska folket om bistånd, och som en sådan appell aldrig göres, utan att finna gensvar, hade hon snart den glädjen att kunna öppna en institution, som London ännu är stolt att äga, nämligen » East Ends Convalescent Home ».
Här mottagas patienter frän de fattigaste klasserna, företräde gifvet åt East Ends be- folkning; för omvårdnad, skötsel och uppe- håll därstädes erlägges ingen betalning.
Mrs Gladstone besöker mycket ofta denna sin stiftelse såväl som andra London-hospital.
Till slut några ord om hennes familjelif.
Vid hennes broders år 1875 inträffade död ötvergick familjegodset Hawarden i Wales till den Gladstoneska familjen.
Här ha så- väl hon som den åldrige statsmannen till- bringat all den tid, han kunnat frigöra sig från de politiska göromålen.
Hvarje morgon under vistelsen på slot- tet begifver sig det åldriga paret till fots till den två engelska mil afiägsna kyrkan till morgonbön.
Endast i mycket svårt väder begagnar hon sig af en fjädervagn, förspänd med en liten ponny, hvilken hon själf kör; han däremot promenerar, hurudan väderleken än är, och finner ett särskildt nöje i sin morgonpromenad, när det, som sällan händer, är en bra snöyra.
Nära till slottet är Hawardens barnhem, också en af mrs Gladstones stiftelser.
I detta uppfostras under hennes öfverinseende tjugo till trettio gossar.
Mellan godsets herrskap och de underly- dande råder det bästa tänkbara förhållande, och alla längta de efter deras tillbakakomst, då de varit frånvarande en längre tid.
A r 1889 firade de sitt guldbröllop, en händelse, som högtidlighölls rundt om i hela England.
I sitt äktenskap hafva de sju barn, fyra sö- ner och tre döttrar, af hvilka den yngsta, miss Helen, är föreståndarinna för det väl- kända kvinnoseminariet- i Newham nära Cambridge.
Mrs Gladstone har delat sitt lif mellan tillgifvenheten och beundran för sin make — uppfostran af sina barn.
Jag må endast an- föra, hvad en af Englands framstående tän- kare sade om henne: » Hon har varit en säll- synt hustru och en exempellös moder i alla afseenden. » Axel Josephsson.
FritänkerL Uti tropisk middagsglöd, böjd en stackars neger sträfvar, under arbetsoket bäfvar, som det påstås, andligt död.
Tåligt bär han plågan, bristen, och jag tänker: se en kristen!
En landvinning - som ingen tar i besittning.
» ^ j ^ t ä n g d t på telegrafbanan! » Så ljöd den nedslående rubriken till ett medde- * lande, som för några veckor sedan stod att läsa i denna tidning under afdel- ningen » U r notisboken ».
Läste man vi- dare, fick man veta, att telegrafverket fun- nit sig för närvarande ej kunna använda flera kvinnliga biträden, och att på den grund tills vidare inga kvinnliga elever komme att mottagas i den för inträde på telegrafistbauan anordnade undervisnings- kurs.
Under år 1892 inkomna 360 an- sökningar om plats vid nämnda kurs blef- vo med anledning häraf afslagna.
Lifligt beklaga vi dessa många unga kvin- nor, som nu se en förhoppning om själf- ständig utkomst tillintetgjord.
D e vägar, på hvilka i vårt land den bildade kvinnan kan bereda sig en framtid, äro ej så mån- ga, att de tåla vid en minskning, ocli nya sådana öppnas ej så lätt.
Emellertid — och det är till detta ämne vi nu velat komma — inträöar härvid det egendomliga förhållande, att, medan till- strömningen och trängseln på ett af de ar- betsfält, dit staten lämnat våra bildade kvinnor tillträde, äro så öfver höfvan stora, ett annat sådant fält, hvilket reden för l / t år sedan öppnades för dem, ännu icke blif- vit beträdt af någon kvinna.
Det är apotekarebanan vi här mena.
Genom en kongl.
kungörelse af den 12 juni 1891 förordnades nämligen, att » kvin- na må, lika med yngling, kunna antagas Ull elev å apotek samt efter fullgjord far- maceutisk tjänstgöring och afläggande af de för apotekare stadgade kunskapsprof erhålla enahanda rättigheter, som tillkom- ma manlig farmaceut.
* Sedan denna för- fattnings utfärdande hafva omkring 100 nya elever antagits å apotek i vårt land, men bland dessa ingen kvinna.
A r det beroende på okunnighet om det medgifna tillträdet till denna bana eller om därför gällande fordringar och öfriga dithörande förhållanden?
F ö r Iduns läsa- rinnor meddelades åtminstone denna vik- tiga nyhet redan i tidningens nummer för den 26 sistnämnda månad och år i en artikel kallad » Landvinning », hvari äfven lämnades några råd och anvisningar för dem, som kunde känna sig hågade att blifva banbryterskor på det nya verksam- l ((rider österlandets sol, där naturen, yppigt fager, äger smyckens mängd på lager och har brokigt stickad kjol, gick en man bland flärd och villa, armodsklädd sin bana stilla.
Kom sin väg han ödmjuk fram, höll han gudstjänst, höll predikan, glans och lust och världslig fikan voro honom synd och skam.
För sin tro han brottslig dömdes, men, det sägs, hans lära gömdes.
Uti altarsmyckadt kor står en man, i, guldskrud sirad, utaf menigheten firad, rik och mäktig, ämbetsstor.
Stolt han bjuder andlig ledning, och jag tänker: se en hedning!
IDUN 1893 hetsområdet.
Man hade väntat, att någon af de tre unga flickor, som från skilda håll i vårt land kommit med ansökningar till k. m:t om denna rättighet och därigenom framkallade det generella medgifvandet för hela sitt kön — att någon af dem skulle först af alla och inom en ej allt för afläg- sen framtid träda in på banan.
Men här- af har intet blifvit förspordt.
upprepa vi.
Apotekareyrket är dock, näst läkarens, det både ansvarsfullaste och mest inbrin- gande bland de verksamhetsfält, hvartill den bildade kvinnan i vårt land erhållit tillträde Och då vi sett, huru hon lyckats på läkarebanan, hvarför skulle vi miss- trösta om hennes förmåga på den farma- ceutiska?
Den kända samvetsgrannhet och ihärdighet, hvaraf kvinnans arbete i all- mänhet utmärkes, utgöra, synes oss, en borgen för, att hon skall lyckas äfven på detta nya område, huru träget och både i kroppsligt och andligt afseende ansträn- gande det än må vara.
Önskas nu några närmare upplysningar i ämnet, så meddela vi till deras tjänst, som ej hafva tillgång till 1891 års årgång af Idun och det ofvannämnda numret däri, följande korta anvisningar.
F ö r att antagas till apotekselev fordras kunskaper, motsvarande dem, som kräfvas för inträde i 6:te klassens öfre afdelning på latinlinien af ett högre allmänt läroverk — sålunda ungefar en 16-årig skolynglings kun- skapsmått.
För att styrka sig innehafva detta är kvinna berättigad att vid sådant läro- verk, efter anmälan hos rektor, undergå pröfning Elevtiden omfattar sedan minst 3 år.
Därunder inhämtas de enklare prak- tiska göromålen å ett apotek samt studeras samtidigt härmed botanik, zoologi, kemi ni.
m. och i dessa ämnen aflägges sedan examen vid Farmaceutiska institutet i Stockholm.
Detta är » farmacie studiosus-examen ».
Här- på följer ånyo praktisk tjänstgöring å apo- tek under minst ett år såsom s. k. labo- rant, hvarefter en 2-årig kurs vid institu- tet vidtager såsom beredelse till den andra och sista examen, » provisors- och apotekare- examen ».
O c h så äro de sex läroåren till ända, visserligen en ganska lång beredelse- tid och som nog ofta blir ännu ett å två år längre, men dock ingalunda så dyr som en motsvarande kurs vid ett universitet eller en fackskola.
Under hela den tid, man är anställd å ett apotek, erhållas nämligen fritt vivre samt äfven någon årlig lön, uppgående för en elev till 100 å 2 0 0 kr., för en farma- cie-studiosus till 4 0 0 å 600 kr.
och för en provisor till 1000 å 1200 kr.
D e t blir sålunda egentligen endast de 2 åren, hvar- under man vid institutet läser på sin sista examen, som kräfva ett studiekapital.
Till erhållande af eget apotek är sedan kvinn- lig apotekare lika berättigad som manlig, och att våra apoteksinnehafvare i allmän- het hafva en tryggad och g o d, ofta riklig bergning, är j u en känd sak.
Men vi vilja icke ensidigt göra blomster- målningar.
Apotekareyrket är nog, åtmin- stone under läroåren och specielt under elevtiden, också ganska fordrande.
Göro- målen, såväl de gröfre som de finare, äro trägna och kräfva ständig uppmärksamhet, man får föra ett instängdt och bundet lif, man måste t. o. m. turvis bestrida natt- tjänstgöringen, då den vakthafvande farma- ceuten påklädd sofver bredvid apoteksrum- met, beredd att väckas af portklockan vid c: hastigt inträffade sjukdomsfall och behof af medicin.
Apotekarne själfva hafva ock framhållit dessa omständigheter såsom ta- lande mot möjligheten af kvinnans kompe- tens till yrket, och många bland dem torde nog af dessa skäl vägra att på sitt apotek mottaga en kvinnlig elev.
V i våga emellertid tro, att med g o d vilja å herrar principalers sida dessa för- hållanden skola låta så ordna sig, att de ej behöfva omintetgöra den reform k. m:t velat till den svenska kvinnans förmån och på hennes egen begäran åstadkomma.
M e n å andra sidan måste vi också lägga de unga kvinnor, som tänka blifva banbryterskor på detta område, en sak, eller rättare två, på hjärtat.
D e t fordras god hälsa, o m I skolen lyckas.
Ingen, som är nervös, kan ordentligt bestrida de viktiga och ansvars- fulla göromålen å ett apotek vid ofta in- träffande tillfallen af brådska.
O c h vidare fordras af Eder goda förkunskaper i de skolämnen, som ingå i den farmaceutiska bildningen.
En studentska på latinlinien med öfverbetyg i botanik vore måhända lämp- ligast att skicka i spetsen, om hon för öf- rigt har den erforderliga hälsan och jämn- modet.
H o n skulle uog, om också kanske ej vid första försöket, lyckas erhålla plats å ett apotek, där hennes 3 elevår, den tyngsta delen af beredelsetiden, kunde g e - nom kongl.
dispens förkortas, i den mån hen- nes förkunskaper öfverstego det föreskrifna, här ofvan omtalade minimum.
O c h hade blott en kvinna med framgång försökt sig inom yrket, skulle snart flere följa i hen- nes spår.
D å skulle ock de fördomar, som nu på åtskilliga håll och särskildt bland farmaceuterna, råda mot ifrågavarande re- form, så småningom försvinna och den svenska kvinnan hafva visat, att hon för- mår fylla de platser, dit hon sökt och er- hållit tillträde, att hon förstår taga sitt nyvunna land i besittning.
H. Lifvets Skiss af Ernst prosa.
|e äldre herrarne hade dragit sig in i doktorns rum och sutfo nu vid virabor- det.
Jungfrun, som gick ute i salen och du- kade till supén, uppfångade i förbifarten de kabbalistiska speltermerna, som trängde ut ge- nom den öppna dörren, framslungade i en djupt allvarlig, betydelsefull ton, som om de utgjort lösningen på tillvarons gåtor.
De unga höilo till i Ellis lilla flickrum, och fruarna sutto med sina handarbeten kring lampan i salongen.
Midt upp i hofråttsrådinnan Askers lång- randiga redogörelse för sista federationssam- manträdet öppnades dörren till jungfruburen, och Elli kom inrusande, upphettad, med spra- kande ögon och det svarta, kortklippta håret på ända.
» Jag står inte ut längre 1 » utbrast hon.
» De där nyförlofvade reta gallfeber på mig! » » Nånå, Elli! » förmanade doktoriunan med en blick på sin svägerska, professorskan, som ju var mor till fästmön.
Den unga flickan gjorde ett försök att lugna sig och sade i litet mera dämpad ton: » Jag kan rakt inte hjälpa det. » » Jaså, Elli blir nervös af att höra turtur- dufvor kuttra, » sade professorskan med ett godmodigt leende.
» Kuttra! » utbrast Elli ånyo häftigt.
» De tala ju bara om möbeltyg, mattor och portie- rer!
Om man bara hörde dem och inte såg dem, kunde man tro, att det vore en tapet- serarefru, som talade med sin gesäll. » «Du kan väl inte begära, att Bertha och hennes fästman ska ' tala om sia kärlek, så att du och de andra flickorna höra på, » sade doktorinnan.
» De tala ju inte dis med oss, de sitta i fönsternischen alldeles för sig själfva, och vi flickor prata för full maskin bara för att öfver- rösta dem och visa, att de kunna vara allde- les ogenerade.
För oss kunna de gärna tala idel ömma hemligheter, och ingen skulle höra det eller på minsta sätt störa dem.
Det är precis som om de vore ensamma i rummet.
Men det är just det retsamma, att så snart det blir en aldrig så liten paus i vårt samtal, så höra vi genast de där otäcka tapetserare- termerna från fönstersmygen.
Två nyförlof- vade, som sitta med armarna om hvarandras lif och hviska om krollspint och patenterade amerikanska rullgardiner.
är det inte så man kan springa i tusen bitar? » Hennes näsborrar skälfde, ögonen sköto elektriska gnistor, och hela den lilla varelsen såg i högsta grad explosiv ut, där hon stod i det röda lampskenet.
» Det är ju så vanligt, att unga flickor för- akta lifvets prosa, » sade doktorinnan i urskul- dande ton, vänd till sin svägerska.
» Inte alla, tycks det, » inföll Elli bittert.
» Kusin Bertha är ju också en ung flicka.
Och det du nyss sa ', mamma, påminner mig om ett uttryck, som jag läste i Malmströms litte- raturhistoria häromdagen: den kvinna, som inte tänker poetiskt, åtminstone då hon tänker på kärlek, är allt igenom prosa. » » Ni kunna ändå inte komma ifrån prosan, ni svärmiska ungdomar, » sade justitierådinnan Asker med en suck.
» Förr eller senare kom- mer den och tar er. » » Jag är inte något litet barn, och jag är inte rädd för busen, » sade Elli litet trotsigt.
» Jag kan nog försvara mig. » » Det låter som det vore fråga om en fiende, » sade professorskan i sin lugna, litet skälmak- tiga ton.
» Men jag vet af egen erfarenhet, att lifvets prosa kan behandlas så, att den blir en riktigt hemtreflig och gemytlig gammal vän, som man visserligen inte älskar af hela sin själ, men som ändå på sin anspråkslösa plats bidrar till ens lycka och välbefinnande.
Ja, jag vill inte hålla något försvarstal för Bertha och inte för prosan heller — det behöfs inte —, jag vill bara tala om någonting för dig, min lilla E l l i.
någonting, som har händt " mig själf i min ungdom och som inte är utan sin lilla sensmoral, just passande för det här tillfället. » Professorskan tog åter till sitt a; bete, som en stund legat i hennes knä, och lät virknålen löpa med samma jämna fart som tungan.
» Jag var bara nitton år, då jag gifte mig, » började hon, » och min man var femton år äldre.
Han var professor redan då och nästan samma lärda, allvarsamma och tankspridda herre som nu.
Jag hyste en kolossal respekt för honom, och det föll mig aldrig in att be- svära honom med något så tarfligt som hus- hållsangelägenheter och dylikt.
Det skulle ha varit att kränka hans värdighet, tyckte jag.
Om bosättning hade vi aldrig behöft växla ett ord, ty han hade sitt enkla hem fullständigt ordnadt sedan många år tillbaka, och jag hade bara att flytta in.
44 » Vi höllo innerligt af hvarandra, och jag törs påstå, att inte så många äktenskap byggts på en så solid grundval af inbördes kärlek och aktning som vårt.
Men huru det var, hade jag ibland en dunkel förnimmelse af, att det var liksom ett litet tomrum emellan oss.
Vi kunde tala med hvarandra om allting; det fanns ingen fråga så hög och djup, att han inte bevärdigade mig med att anförtro mig hvad han tänkte om den, och jag svarade så godt jag kunde; på det sättet lärde vi känna hvarandra utan och innan, och samhörighets- förhållandet stärktes och växte för hvarje dag som gick.
Men det fanns ett område, där jag måste vara sysselsatt hela den tiden, då han ägnade sig åt sin vetenskap, och dit jag inte kunde sätta i fråga, att han skulle följa mig.
Du förstår, lilla Elli, det var hela det där stora, torra och blomsterfattiga fältet, som kallas lifvets prosa.
Alla mina tankar, fun- deringar och planer, som gingo i den riktnin- gen, måste jag behålla för mig själf.
Jag in- såg, att det inte kunde vara på annat sätt, men jag kan inte neka för, att det plågade mig litet.
Jag hade ett sådant behof af att vara fullständigt öppen och förtrolig med Hans, antingen det gällde stort eller smått.
Men nu hände det väl tjugu gånger om dagen, att jag måste hejda ord, som jag redan hade på tun- gan, och säga till mig själf: * Nej, häll inne med det där.
det intresserar honom inte, det anser han vara af underordnad betydelse, det kanske rent af plågar honom, och om du talar om sådant, anser ban dig för en hvar- daglig, stoftbundeu, prosaisk varelse. » Och jag teg, men jag hade i detsamma en förnim- melse af, att jag i den stunden inte var na- turlig, iote mig själf.
och det besvärade och pinade mig.
» Vi hade väl varit gifta ungefär ett är, då jag gjorde den upptäckten, att mattan, som låg under divansbordet i vår salong, var ut- nött och behöfde ersättas med en ny.
V i hade ganska enkelt på den tiden, ty en del af min mans lön måste tas till afbetalning på hans skulder från studietiden, och därför hade vi ej råd till någon lyx.
Men en snygg matta måste vi ju ha; det tyckte Hans också, då jag ändtligen tog mod till mig och frågade honom därom, och så blef det beslutadt, att vi skulle köpa oss en ny vid tillfälle.
Men detta tillfälle lat vänta på sig.
Hans glömde bort hela saken, och jag vågade inte påminna honom.
Jag ångrade mig, att jag inte hade bedt honom om pengar till mattan med det- samma, då kunde jag ha köpt den på egen hand, och så hade det bekymret varit afhjälpt.
Men D U gick jag som katten kring het gröt i flere veckor och kunde inte komma mig för att påminna Hans.
och där låg den gamla mattan som en skamfläck, och varpens grofva trådar började titta fram på allt flere ställen Jag blef vid misshumör bara jag såg åt den.
» Så voro Hans och jag ute och promenerade en eftermiddag fram på vintern.
På Drott- ninggatan gingo vi förbi en butik, i hvars fön- ster en hel mängd divansmattor i vackra, mo- derna mönster voro exponerade.
Jag stan- nade nästan omedvetet och tittade in på alla härligheterna.
Hans hade också stannat, och nu dök det upp ett minne hos honom.
» Hur var det, » sade han, » skulle vi inte köpa oss en ny matta? » » Jo, det behöfs verkligen mycket väl. » » Då kunna vi ju göra det nu strax, efter jag händelsevis har godt om pengar i dag. » » Jag var inte sen att nappa på, och.så gingo vi in i butiken.
Affären var snart upp- gjord.