Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de promenerande rusade ingen fram, utan hvar och en rörde sig långsamt och uppmärksamt.
Ingenstädes hördes gräl eller ett ovänligt ord.
Man tror väl, att den berömda österrikiska polisen har förtjensten häraf?
Bland folket syntes ingen enda polis-soldat till; de hade sin plats vid vagnarne, för att förekomma oordning och olyckor.
Och då vi nu en gång kommit i farten att prisa, så låt oss dermed fortfara, så långt det tål.
Man kan ej se något mera välvilligt än en Wienare.
Den resande, som köper sig en plankarta öfver staden, må ej alltför ofta begagna den; han förspiller då ett nöje som verkligen förtjenar att sökas, det att pröfva Wienarens godsinthet genom att fråga den första bästa, han möter, om vägen.
Han skall dervid stadna i tvifvel, om han visat den frågade en tjenst, eller tvärtom, – så glad synes denne öfver tillfället att få använda sin kunskap den frågande till gagn.
Om också en hemlig stolthet öfver «das schöne, frohe Wien» häri har någon del, så förringar det ej det älskvärda i ett sådant bemötande.
Man ledes lätt till nyss nämnda förmodan af den fröjd, hvarmed Wienaren, då han kommit under fund med att man är fremling, och fått veta hvad man sett eller icke sett, skyndar att framställa och beskrifva hvad ännu är värdt att ses och njutas, samt lemnar alla härför nödiga upplysningar.
Ett annat drag i folklynnet är redligheten och förtroendet – något som för hela Sydtyskland är gemensamt – men som i en stor stad isynnerhet frapperar.
Vår omtalade fiakerkusk hade åkt oss ut i Pratern, ända till Donau, samt derifrån tillbaka till linien och så åter ut till Brigittenau, och han lät oss, utan minsta tvekan, här stiga ur och blanda oss bland folkmassan, under väntan att först vid återfärden på aftonen få sin betingade betalning.
Vi hade lätt kontroll på honom men han visste ej ens hvar vi bodde, emedan vi stigit uti på ett torg.
Hans rättskänsla visade sig också deri, att han, då vi, efter att förgäfves hafva väntat uppå honom en half timma, ännu en gång gingo ikring fältet, icke gjorde något anspråk på högre lega ehuru han sålunda fick dröja tvenne timmar, öfver hvad som var aftaladt.
Ett sådant sinnelag hos en hyrkusk hör i sanning till det ovanliga.
Ingenstädes uppå värdshusen betalas förtäringen, förrän man lemnar stället.
Vid de tillfällen, då, såsom vid Strauss’ eller Lanners soireer, sex till åttahundrade personer äro församlade, äta och dricka, vore ett sådant förtroende en oförlåtlig oklokhet i hvarje annan stad än Wien.
Vid soireerna i Sperl’s trädgård försäkrades flera gånger af infödde Wienare, som kände sitt folk, att större delen af gästerna voro fremlingar, således obekanta för kyparne; men detta förändrade intet i den vanliga ordningen.
Och likväl måste hvarje kypare ansvara för hvad som förtäres vid hans bord, d. v. s. vid 4 à 6 bord, för tillsamman 30 à 40 gäster.
Ingenting hindrar ett möjligt bedrägeri.
Man äter, dricker, låter vinbuteljen stå halftömd, stiger upp och promenerar i trädgården, återkommer eller – går, om man vill undvika liqviden.
I en omnibus ser man likaså, huru den ena betalar, då han stiger i, den andra vid utstigandet, utan att kusken kan veta, hvem som betalt eller icke, lika litet som ekipagets egare kan kontrollera kusken.
Hyrer man ett rum, uppstår ingen fråga om skriftligt kontrakt och likväl ingen tvist om hyreslega o. s. v.
Ännu ett utmärkande drag hos Sydtysken, förnämligast hos Österrikaren och Wienaren, är folkets öppenhet.
Jag menar härmed mindre uppriktigheten i ord, än frånvaron af allt bemödande att synas och gälla.
Man skäms ej för sitt stånd och söker ej i sitt lefnadssätt gifva andra begrepp om en högre värdighet, än den man eger, och, hvad som framför allt skiljer Wienaren från Berlinaren, man sträfvar ej att låta påskina kunskaper och en bildning, som oftast är en blott lexa.
Deraf kommer, att man är hjertans glad, utan att skämmas derför eller anse det stöta emot värdigheten.
Deraf härleder sig också frånvaron af all rang- och ståndsskilnad i det allmänna.
Den förnämsta adeln och landets högsta embestmän draga sig kanske något undan, men nedom deras exklusiva krets lefver och gläder sig allt om hvartannat.
Så paradoxt detta än må låta, så inses likväl lätt, att der man i sällskapslifvet sträfvar att gälla för annat, än man är, der måste rangen ega något värde, då deremot frånvaron af detta sträfvande visar, att det ej lönar mödan.
Att folkets glada lynne och begäret att njuta af lifvet gjort sitt till, för att utrota ståndsfördomarne, är lätt insedt.
Der den gladaste gäller mest, der försvinner rangen, och der njutningsbegäret drifver hvar och en att deltaga i offentliga nöjen, der måste man vara betänkt på att lemna börds- och rangstoltheten hemma.
Å andra sidan kan ej nekas, att, när offentliga nöjen utträngt enskilda samqväm, den högre själsbildningen i allmänna lifvet måste ega mindre värde; men den sökes då äfven mera för dess egen skull, än såsom ett blott medel att lysa i salongerna.
Offentliga nöjen utbilda äfven en egen sällskapston.
Hvar och en roar sig, så godt han kan, utan pligt att roa andra.
Men likaså förbindes man af pligt och egen fördel att icke störa andras nöje.
Regeln är: «leben und leben lassen».
Här saknas derföre den fransyska, på fåfänga baserade sällskapstonen.
I stället för begäret att lysa råder oskrymtad glädje, och öppen välvilja ersätter den minutiösa artigheten.
Svårare torde vara att förklara, hvarföre i södra Tyskland öfverhufvud de offentliga nöjena, samlefnaden på värdshus o. s. v. utträngt sällskapslifvet inom hus?
Man kan säga, det är beqvämare och på längden fördelaktigare i ekonomiskt hänseende.
Man kan då bo trängre och öfverhufvud inrätta sin hushållning mera efter verkliga behofvet, än för att representera.
Den sköna naturen, det tempererade klimatet, har äfven sin andel i denna smak; ty det är isynnerhet sommaren och trädgårdarne, som locka ut familjerna.
Under den korta vintern fortsätta männerna sommarens lif af gammal vana.
I Wien inverkar serskildt sinnet för musik; ty detta är ett nöje, som man, med anspråk på högre konst, ej enskildt kan bestå sig.
Men låt oss lemna dessa undersökningar och återgå till beskrifningen.
Trenne Musici, alla, om förf. ej är orätt underrättad, direktörer vid borgarmilitärens26 musikkorpser, locka nästan dagligen Wienarens på musik begifna öra – och, ej sällan äfven hans danslystna fot.
Strauss, Lanner och Morelli äro namn, som på alla hörn, der anslag för dagens nöjen fästas, bland mängden af andra främst ådraga sig de läsandes blickar.
Bland dem fortfar Strauss att vara publikens älskling.
Kännare må hur de vilja tilldela Lanner berömmet för mera «kunstgerechte» kompositioner.
Strauss kommer fram med en vals, ett nytt potpourri, uti hvilka de mest olikartade läten, pistolskott, skratt, disharmonisk sång, afvexla med originella, sprittande melodier samt de mest smältande kadenser och öfvergångar – och se, man strömmar i tre à fyra veckor till, för att höra den nya kompositionen.
Lanner applåderas, men Strauss väcker furioso.
Den sednare har sitt hof af beundrare, mest unga män, hvilka taga plats tätt under orkestern och på hela aftonen förtära endast toner.
Då Strauss stämmer upp ett älsklingsstycke börjar deras jubel.
Hvarje gång, då efter en mästerlig öfvergång grundmelodien återkommer, förnyas jublet, och publiken instämmer nu eldigt, likasom vid styckets slut i ett skallande Da Capo.
Strauss’ mörka, torra, men lifliga figur visar sig åter.
Han bockar, kort och raskt, blickar öfver samlingen med de svarta, blixtrande ögonen, sätter fiolen till hakan, böjer hufvudet åt sidan, drar ett klingande stråkdrag, och leken börjas på nytt.
Till Strauss’ framgång bidraga icke litet den lifliga exekutionen och de talanger, som tillhöra hans kapell.
Han är sjelf outtröttlig, alltid uppmärksam och sysselsatt med att leda tempo, forte och piano.
Kanske sker detta mera för publikens skull, än derföre att den utmärkta orkestern vore i behof af en så omsorgsfull ledning.
Det gör emedlertid effekt, och då man hör Lanner, förefaller hans musik sömnig i jemförelse med Strauss’.
Hans kompositioner äro också ofta orimligt långa, enformiga och tröttande.
Men han saknar likväl ej sina beundrare, ehuru af en mindre enthusiastisk natur, än de Straussiska.
Under förf:s vistelse i Wien, hade Strauss i sitt kapell ett oöfverträffligt skönt horn, för hvilket han också skrifvit endast enkla och reela saker.
Dessutom en skön tenor-röst, som tillika sjöng en utomordentligt hög sopran, till en del i falsett-toner, och solo utförde duetter.
Ingendera förfelade att väcka publikens enthusiasm.
Lanner försökte äfven sin primhornist, men denne var Straussianern vida underlägsen.
Dertill kommer, att Strauss nu en gång intagit Volksgarten och Sperls trädgård, der den tongifvande publiken helst samlas.
Morelli är i rykte och talang de båda nämnda vida underlägsen.
Men äfven hans lifliga kompositioner och dundrande musik sakna icke åhörare och loftalare.
På dessa trenne personligheter hvila till en stor del de offentliga nöjena i Wien.
Strauss spelar hvarje Tisdag i Volksgarten.
Så kallas en promenad, innesluten af en del af Kejs. palatset («die Burg»), Erkehertig Carls palats m. m. på ena sidan och vallen på den andra, eller kanske rättare af de här vid Burgthor dubbla vallarne.
Den har fordom tillhört kejsarborgen, men af «Fränzel» (Frans I) blifvit upplåten åt hans kära Wienare, samt prydd med det så kallade Theseitemplet, en till hälften öppen, i arkitektoniskt hänseende obetydlig, aflång byggnad, som innesluter gruppen «Theseus och Centauren», af Canova.
Jag tror väl, att en anatom skall beundra en mängd partier, isynnerhet Centaurens hals, kring hvilken hjelten gripit med venstra handen, synbarligen ett kraftigt och qväfvande grepp.
Men det hela saknar lif och kraft, och säkert är, att Centauren, om han icke qväfves, ingalunda dödas af klubban; så varsamt synes Theseus sinnad att sänka ned det förfärliga vapnet till hans skalle.
Okunnig om, hvilka proportioner Centaurerna hade, fann förf. också hästdelen alltför liten, för att med kraft kunna uppbära den menskliga hälften, och Theseus måste hafva haft lätt arbete för att krysta ned den.
I samma trädgård finnes äfven konstföreningens lokal, till hvilken man nu under exposition hade fritt tillträde.
Bland dess skatter behagade förf. mest en tafla af Waldmüller, föreställande en ung bondfamilj, som såg ut genom ett öppet fönster.
Belysningen var till högsta illusion mästerlig, och det hela andades en så sann natur, att man kände solvärmen på ryggen samt var färdig, att af den vackra äldsta flickan begära mjölk och vatten och under väntan knipa pojkbytingen om näsan.
Ett par landskap och blomsterstycken voro också icke utan värde.
Men detta lockar icke folket hit.
Grönskan och svalkan under träden samlar väl besökande alla tider på dagen, ehuru i ringa antal; men först på qvällarne, då det gifves musik vid de båda kaffehus här finnas, tilltager deras antal.
Tisdagen är dock Volksgartens högtidsdag.
Då samlas Wiens elegantaste befolkning i Café Curti, uti en stor halfcirkelformig salong, om vädret ej tillåter vistelse i fria luften, för att höra Strauss.
Här går litet stelare till, än eljest.
Damernas parure är mera utsökt; herrarne äro så till sägandes förbundne att hafva hvita handskar; man förtär endast glacer, sällan ett glas kaffe, eljest dag och natt Wienarnes älsklingsdryck.
Vid talrikare besök sitta endast fruntimren uti flera rader, i en halfcirkel, och karlarne promenera i en hel, hvars ena hälft således ger dem tillfälle att mönstra de sköna.
Under det man för 10 x:r, ungefär lika med 10 sk. b:ko, sålunda roar sig vid lampors sken innanför Caféens hägnad, lyssna derutanföre i halfskymningen en mängd gratialister till samma musik, i händelse ingen ljufvare i hviskningar fyller deras öra och hjerta.
Raskare och ledigare är lifvet i Sperl’s Garten, uti Leopoldsstadt.
Der infinner sig, äfven i vanligt lag, knappt någon kavaljer utan sin dam.
Man slår sig ned kring de dukade borden, i den upplysta trädgården eller i en vinkelformig salong, äter, dricker och glammar, dock aldrig så högljudt, att icke grannen ostördt kan njuta af musiken.
Den rika ekläreringen, musiken ifrån den smakfullt prydda orkestern, de sköna träden och de sköna under träden, de aflägsnare gångarnes halfdunkel med deras partals rangerade befolkning, blomsterdoft och ljumma nattvindar, allt detta är till berusning glädjande, än mer om det understödes af ungerskt vin och en vacker Wienerskas joller.
Här har en fremling tillfälle att pröfva deras älskvärdhet.
Han sätter sig vid ett bord, der sällskapet är honom alldeles obekant, och inom 10 minuter är han så hemmastadd, som vore han omgifven af idel gamla vänner.
Är han oartig nog att ej tilltala sin täcka granne, så händer väl, att hon börjar samtalet, inleder deri sin man, bror eller älskare – fremlingen vet ej hvilket – och hennes älskvärda, naiva munterhet förfelar väl sällan att vinna henne en beundrare.
Och just detta synes fröjda den skalken, antingen hon har en förut eller ej.
Om så är, visar sig dock ingen jalousie.
«In Wien ist man tolerant», sade en ung, gift man, som uppdragit mig att följa sin fru på spektaklet.
Tyskarne äro i allmänhet frågvisa, då de träffa uppå en fremling, och man sitter sällan en timma i en postvagn, utan att nödgas göra reda för fädernesland, destinationsort o. s. v., i fall man nemligen deltager i samtalet, som vanligen de första timmarne är lifligast.
I Wien är det icke annorlunda.
Man skulle tro att Wienerskan, hon som aldrig lemnat det glada Wien, röres till medlidande, då hon hör, att man är så långt ifrån hemmet, och att hon ansåge för samvetssak att visa ett deltagande hjerta för den, som blott på hundradetals mils afstånd kanske eger ett sådant.
Lusten att få höra något nytt, företrädesvis något roligt, gör sitt till, och så kan en glad fremling i Wien öfverallt lefva bland bekanta.
Ty «ein lustiges Leben» är hufvudsaken.
På denna lustighet och nyfikenhet hade förf. ett roligt prof, under en resa mellan Wien och Baden.
I vagnen satt närmast mig en ung dam, och midt emot hennes mor, en frodig och fryntlig gumma.
Som vanligt var snart konversationen i full gång.
Utan lång väntan föll modren in: «Ni är ingen Tysk?» Nej. – «Est ce que vous etes un Français?» Nej. – «Do you speak English?» Nej. – «Italienisch?» Nej. – «Russisch?» Nej.
– Mor och dotter skrattade hjertligt.
Den förra hade kanske velat lysa med sin lilla språkkunskap, eller låta dottren visa sig på styfva linan.
Af mig var det ett infall, att icke lemna någon slags upplysning, och de togo saken genast på den glada sidan.
Gumman gick öfver till frågor.
Om man i mitt land hade jernvägar, ångbåtar o. s. v.
Nu svarade jag sanningsenligt.
Då på detta sätt ingen upplysning rimligen kunde vinnas, bad dottren mig tala något på mitt lands språk?
Jag gjorde en liten kärleksförklaring på finska.
Förvåningen blef stor, men glädjen ännu större.
Och då jag på tillfrågan hvad detta vore för ett språk? sade, att det var Ny-Zeeländska, skrattade gumman, så att magen hoppade och tårarne stodo henne i ögonen.
Dottren började skämta öfver sitt grannskap med en «Menschenfresser», jag intalade henne mod, ehuru lockande hon än såg ut, och så fortfor det i yster glädje.
Modren var, oaktadt sin språkkunskap, just icke mångfaldig, men dottren var «ein gescheidtes Mädchen».
I Baden, vid Bangården (Bahnhof), väntade dom eget ekipage.
Jag hjelpte dem artigt i, mottog en tacksägelse och helsning till Nya Zeeland, och så skiljdes vi.
Utom de nämnda platserna för Strauss’ triumfer gifvas i Wien en mängd andra trädgårdar och salonger, der man samlas för att höra musik.
Som förf. tror, blott borgerliga samlingsorter äro «Grosser Zeisig», i St.
Ulrich, der Lanner spelar, och en trädgård vid Rofrano-gatan i Josephsstadt, der Morelli låter höra sig, under det att på de förut anförda ställena publiken är blandad, i Volksgarten kanske till och med litet exquisit.
Dock beror detta, enligt förf:s öfvertygelse, mindre af afseende å rangskillnaden, än af andra yttre omständigheter.
Nyssnämnda förstäder bebos mest af fabrikanter, handtverkare och småkrämare, och det är naturligt, att desse företrädesvis besöka der belägna förlustelseorter.
Den traktering, i Volksgarten bjudes, är också för klen, att tillfredsställa en affärsman eller arbetare, som, trött af dagens mödor, jemte musiken söker sig en mera solid vederqvickelse.
Men det är isynnerhet då någon af dessa musikchefer arrangerar en bal, som all ståndsskillnad försvinner.
Dessa baler hållas sommartiden vanligen på landet, och isynnerhet berömda äro de uti Domayers kasino i Hitzing, nära Schönbrunn.
En utomordentligt vacker, stor salong, en vanligen präktig eklärering, den uppmärksammaste betjening och Lanners musik locka hvarje gång ett stort antal besökande.
Schönbrunns trädgård är blott några steg aflägsnad, och dansen omvexlar med promenader i dess alleer.
Ofta förenas med tillställningen ett fyrverkeri.
Då hvar och en, utan anseende till personen, eger tillträde, så skulle man tro, att damerna här, såsom vid dylika lustbarheter i andra städer, skulle tillhöra en väl känd, ehuru tillika mindre välkänd klass.
Ingen dame infinner sig utan sin kavaljer, och denne utgör för hela aftonen hennes moitié i dansen.
Endast genom speciell öfverenskommelse med kavaljeren, kan en annan få låna hans dame, naturligtvis med hennes samtycke.
Detta felar väl sällan, men kavaljererne äro vanligen icke lika lätt bevekta.
Denna sed verkar emedlertid, att ingen gerna belastar sig med en dame, hvars sällskap, om hon till sin person och sitt lefnadssätt igenkännes, skulle bringa honom skam.
Ett exempel skall visa, huru man i det eljest toleranta Wien i detta afseende tänker.
Det var en afton jag i Volksgarten fick min plats i närheten af tvenne fruntimmer, af hvilka den ena utmärkte sig både genom skönhet och en ytterst elegant toilett, under det den andra påtagligen var en underordnad person, sällskapsdame, förkläde eller så bortåt.
Ett par äldre män närmade sig henne, samtalade, skämtade och gingo åter sina färde.
Jag satt emedlertid en beundrande betraktare och var serdeles nyfiken att få veta, hvem hon kunde vara, ty, ehuru det här ej är något ovanligt att se tvenne fruntimmer visa sig utan ledsagare, så var det ett något i hennes sätt, som föreföll mig kuriöst.
Jag frågade kyparen, som bragte mig en glace.
Han sade, «att damen ofta kom hit!»
Vid denna gåtlika upplysning blef det.
Jag gick bort och kom åter.
Kyparen fick se mig och lät mig förstå, att genom hans bemedling bekantskap med den sköna kunde ske.
Jag tillstår, att jag blef flat, isynnerhet då jag efter en stund under promenaden återsåg henne samt tydligen märkte, att hon allaredan ansåg mig för en connaissance à faire.
Snart tog hon med en blick bakom sig af i en mindre besökt allé.
Men ingen syntes vara hugad för en tète à tète.
Sednare på aftonen såg jag väl en ung man, då han trodde sig obemärkt, addressera sig till henne, men öppet skedde det icke, och vid bortgåendet var hon utan ledsagare.
Att damens förhållanden af något större antal personer bland de närvarande voro kända, kunde ej af deras blickar och uppförande bemärkas.
Endast några karlars sätt att se efter henne, då hon gick förbi, visade att hon af dem var känd.
Hennes toilett kunde, som nämndt, täfla med hvarje annan i sällskapet.
Deraf att man under sådana omständigheter likväl fruktade att visa sin bekantskap eller närma sig henne, gjorde jag den konklusion, att den yttre anständigheten i detta fall i Wien är stor.
Af andras utsago fann jag sednare min slutsats bekräftad.
Med det anförda ville förf. blott bevisa, hvad han anfört om balerna, att nemligen hvar och en karl redan af anständigheten tvingas att här endast sällskapa med anständiga damer.
Så lätt, som det i Wien låter sig göra, att ingå bättre bekantskaper och få en välkänd sällskaparinna, skulle det också fordras mycket förderf och mycken råhet hos stadens manliga ungdom, för att föredraga en offentlig bekantskap.
Deraf följer vidare, att hvar och en, utan fara för tadel, kan besöka dessa danser.
Grefvinnan med sin kavaljer anländer i en skön Wiener- eller Landauervagn; bokhållaren med sin dame kanske i en fiaker, eller med den stora mängden i en af de många Omnibus, som här äro i rörelse, och om hvilka man säger, att de vid tillfälle utan tvekan begagnas äfven af de förnämsta.
Till sällskapet kan väl äfven höra en gesäll med en husjungfru o. s. v., men dessa äro lika klädda med de öfriga och, så länge man ej talar till dem, märkes ingen skilnad.
Finnas också personer, som ej kunna föras till de anständiga, så måste de dock här spela rôlen deraf.
Man dansar mest valser, och så är ingen generad af sina meddansande.
I staden äro danserna hos Sperl, vid Strauss’ musik, de mest besökta.
Det är en glädje att som åskådare vara med vid dessa tillfällen, ehuru man känner en förebråelse öfver att vara blott åskådare; ty ingen af det glada folket går dit för att roa sig med gapande och anmärkningar, utan alla dansa af hjertans lust.
Samma glömska af rangens företräden visar sig äfven vid andra offentliga nöjen.
Så såg förf. vid en fest i Helenenthal, nära Baden, der det gafs spektakel «im Freyen», dans och fyrverkeri, stort och smått folk, ifrån kejserliga husets medlemmar till lärpojkar med deras damer, förnöjda tillsamman.
Men den dagen förtjenar en egen beskrifning.
Den skall aldrig gå ur mitt minne, ty aldrig har jag ännu haft så hett om öronen, som då.
Det var den 18 Julii 1841.
En skön klar söndagsmorgon lofvade den vackraste dag, för att bese Baden, med dess omgifningar, Wienarens ideal för allt hvad landtligt behag heter.
På aftonen skulle der firas en fest, hvaraf inkomsten var bestämd för ett nytt hospital, fattiganstalt eller något dylikt, och förf. hade derföre, i likhet med mången annan, tillfälle att förlusta sig för nästans skull och derjemte studera folklifvet.
Detta är det största nöje, förf. känner, och han försummar ogerna tillfället dertill.
Från Stefansplatsen afgå vagnar till jernbanan, hvilken leder från Wien förbi Baden till Wiener-Neustadt.
Jag infann mig alltså vid foten af Stefanstornet, hvarifrån sista vagnen afgick just vid min ankomst.
Alla platser ini vagnen voro upptagna.
Men kusken, som märkte, huru snopen jag såg ut, visste genast råd och erbjöd mig rum vid sin venstra sida.
Utan krus klängde jag upp på den höga kuskbocken, och så bar det af ut genom Kärnthnerthor och förstaden an der Wieden.
Redan på glacis’n och utanför staden, tyckte jag väl hettan var besvärande, men jag tillräknade den min hastiga marsch från mitt logis i förstaden till Stefansplatsen.
På jernbanan gick resan gladt i den förr omtalta lustiga fruns och hennes dotters sällskap.
Öfver 1000 personer transporterades nu på en gång ut till Baden af tvenne lokomotiver, som båda voro spända framför vagnstrainen.
Den vagn, i hvilken jag satt, hyste 32 personer.
Andra funnos liknande stora salonger, som herbergerade 64 till och med 72.
Inalles besöktes Baden denna dag af 6 à 7000 Wienare.
Under färden hade en häftig vind börjat blåsa, hvilken vid vår framkomst hade vext till stark storm.
Ogenomskådliga dammkolonner visade riktningen af de mångfaldiga vägarne, uppå hvilka stoftet, efter den långa torkan, låg half qvarters tjockt.
Baden var alldeles öfveryrdt af sand, och hettan qväfvande.
I promenaden, i hvars närhet baden finnas, föllo bladen gulnade af träden och drefvo ikring som på en höstdag.
Hettan tilltog med hvarje minut, tillika med vinden, och denna medförde en så genomglödgad luft, att man glömde solen och endast sökte ett skydd för blåsten.
Kalla bad, glacer, allt var förgäfves; ty med hvarje andedrag insöp man mera värme, än tio skedblad is kunde neutralisera.
Solen förmörkades till mer än ¼:del af dess storlek, men hettan blef ej mindre, utan ökades tillika med vindens häftighet.
Då man gående på en gata, som låg i öster och vester, kom till tvärgatorna, längsåt hvilka den sydliga vinden hade tillfälle att spela, trodde man sig stå framför en upphettad ugn eller vara i närheten af en stark eldsvåda.
Först mot kl. 5 på aftonen lugnades vinden och hettan aftog.
Thermometern sjönk inom ett par timmar från 36° Reaumur (i solen) till 20°.
Ingen nu lefvande person i Wien erinrade sig en sådan värme derstädes.
Vinden ansågs för en verklig Afrikanare, en Scirocco, som väl någon gång plär besöka Krain, Kärnthen, ja Tyrolen, men aldrig trängt så långt mot norden.
Italien var samma dag en badstuga.