Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1) Stad i Schweiz, 2) furstendöme, B l a n d nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af 2 1 2 4 Hvad ädel drufva, mogen, skänker.
N:r 19 (229) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning oeh kolorerade planscher kr.
8 [dun m.
• 6 50 Idun ensam » 4 Fredagen den 6 maj 1892.
Byrå: Klara T.
Sofia Gregoria rågan om den sven- ska kvinnans repre- senterande på den stora Chieagoutställnin- gen nästa år har med de möten, som nyligen af- hållits här i Stockholm, och för hvilka vi redan redogjort, trädt i ett nytt skede, och de fackkomi- téer, som tillsatts för att inom olika områden för- bereda saken, rusta sig nu som flitigast till sitt värf.
Då således frågan äfven här hemma är på dagordningen, ha vi för- menat, att det skulle in- tressera våra läsarinnor att, jämte några närmare upplysningar om det stor- artade palats, som är un- der uppförande för att på expositionsplatsen rymma kvinnornas utställning, äfven erhålla bilden af den unga kvinna, Ame- rikas första kvinnliga ar- kitekt, hvilken är det- sammas mästarinna.
En i Chicago bosatt landsmaninna har därför benäget stått oss till tjänst med porträttet och följan- de skildring.
Arkitekturen är ett om- råde, hvilket hitintills va- rit nästan fridlyst från kvinnans intrång.
Dock funnos, enligt Vasari, re- Boktr.-Aktieb 5:te årg.
Utgifningstid: hvarje helgfri Gcrnatuits fredag L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (vid kompletteringar).
Amiouspris: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Matssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv Utländska annons.
dan på hans tid kvinnor, ryktbara såsom idkare af denna sköna konst.
Pro- perzia di Rossa var en af dessa; oeh de trenne huf- vudingångarna till kyrkan San Petrino i Bologna vittna ännu i dag om hvad sextonde århundra- dets kvinnor förmådde uträtta inom såväl bild- huggerikonsten som arki- tekturen.
Medgifvas måste, att den högre kvinnliga bild- ningen i vårt århundrade tagit jättesteg framåt, men vi få dock icke förgäta att göra rättvisa åt de förflutna tider, på hvilkas spillror vi bygga våra storverk.
Dock, Sofia Gregoria Hayden, antagen arkitekt för byggandet af » Kvin- nornas utställningspalats » i Chicago, är ett barn af vår tid, en sann typ föl- en ung bildad och snill- rik kvinna i våra dagar, utförande en mans arbete midt ibland män, som i henne erkänna sin jämn- like inom det intelligen- sens område, där de ar- beta sida vid sida.
Miss Hayden är född i Chili, hvarest hon till- bragte sin tidigaste barn- dom, men sändes därefter till Boston, där hon med beröm genomgick de pu- blika skolorna och efter
i DU N 146 1892 Den s o m är lycklig, kan göra lycklig, o c h den s o m g ö r lycklig, skapar sin egen j. afslutad kurs därstädes intogs såsom elev i Teknologiska institutet i samma stad, det för- nämsta i sitt slag på denna sidan oceanen.
Hon är den första och enda kvinna i Amerika, som visat sig äga ihärdighet nog att genomgå den fyraåriga och mycket ansträngande kursen vid nämnda institut, hvarefter hon erhöll en förmånlig plats såsom lärare vid en teknisk skola på Jamaika.
När mrs Potter Palmer, den kända presi- denten för kvinnornas afdelning på världsut- ställningen i Chicago, utfärdade sin inbjudning till kvinnliga arkitekter att deltaga i en pris- täflan för ritningen till deras utställningspalats, väckte detta miss Haydens intresse, och inom trenne veckor hade hon på sina fristunder ut- fört denna ritning, som icke endast tilldelades första priset, utan också antogs för uppförandet af ofvannämnda byggnad.
Miss Hayden uppmanades nu att komma till Chicago för att personligen öfvervaka ar- betets utförande, hvilket hon också gjorde.
Hon har sin arbetslokal i » The Eookery Buil- ding », hufvudkvarteret för världsutställningens exekutiva komité.
Där arbetar hon nu, om- gifven af sina mänga manliga biträden, från tidigt på morgonen till sent på aftonen med en uthållighet och punktlighet, som icke kunna öfverträffas af någon man.
» Kvinnornas utställningspalats » kommer att uppföras i italiensk renässans, denna egendom- liga stil, hvilken var herskande i södra Europa under den tid, de romerska traditionerna blan- dades med intryck af den moriska smaken.
Till den i första våningen befintliga central- paviljongen med sin trefaldigt bågformiga huf- vudingång leder en bred marmortrappa, öppna pelargångar med en cirkelformig gesims, prydd med basreliefs, bilda andra våningen af denna paviljong.
På ömse sidor äro de så kallade hörnpaviljongerna, i hvilkas kolonnader » sväf- vande trädgårdar » komma att anläggas.
En bred gång leder till en öppen rotunda, hvilken med sitt kupolformiga glastak upptager hela höjden af byggnaden.
Denna rotunda är om gifven af arkader, afdelade i tvänne våningar.
På högra sidan härifrån finna vi » a model hospital » och på motsatta » a kinder garten ».
Södra paviljongen kommer uteslutande att an- vändas som utställningslokal, den norra för » reform- och välgörenhetsorganisationens » räk- ning.
I andra våningarna äro salonger, biblio- tek och komitérum belägna.
I södra pavil- jongen komma också att förläggas ett » modell- kök » samt flere förfriskningsrum m. m.
Färdig, är denna byggnad beräknad att kosta 200,000 dollars och kommer i smak och arki- tektoniskt hänseende att blifva en af de för- nämsta på utställningen.
Detta är i allra största korthet några ord om det verk, som förskaffat miss Hayden namn och ryktbarhet äfven långt utom Amerika.
Slutligen ett par ord om henne personligen.
Miss Hayden har efter sin spanska moder ärft ett sydländskt ansikte samt en fantasi, rik på lif och färg.
Hennes första modersmål var spanska, hvilket hon dock säger sig hafva för- gätit under sin mångåriga vistelse i Förenta staterna, hennes faders hembygd.
Från denne fader, amerikanare i ordets verkliga betydelse, har hon fått sin ihärdighet, sin företagsamhet samt stora praktiska duglighet.
Hennes upp- trädande är det mest kvinnliga och anspråks- lösa, man kan tänka sig, ty en emanciperad kvinna i ordets sämre betydelse är i sanning en sällsynthet i Amerika, ehuru man i Europa föreställer sig just motsatsen härom.
Ser man miss Hayden på hennes arbetsrum i » The Bookery Building », är hon allvarsam och tyst- låten, men efter slutad arbetstid finner man henne lika glad och lycklig, som hvarje ung flicka bör vara i ungdomens år.
Hennes mörka, djupa ögon tyda på en poetisk natur och de något starkt markerade sydländska anletsdra- gen på en upphöjd ehuru tillbakadragen ka- raktär.
Sådan är i få ord Amerikas första och enda kvinnliga arkitekt.
; V a, nu blir våren så shönt besjungen utaf poeter från land oeh stad;, hvar svärmisk tärna — gu ' signe ungen!
— nu nästan känner sig nödd och tvungen att rimma samman en liten rad.
Det är en likhet, som rent i detta slag utaf poesi, den lika ledigt som ärtan oeh blommors kalkar och ha hedersplatsen alltjämt förvillar, trillar, fågeldrillar däri.
Och så hvarendaste en i kören vill se sin visa, förstås, i tryck; man skickar in den till redaktören, och guld och ära man väntar förren oeh undrar blott, hvad han ger per styck.
y. lycka.
JJLEIM.
Ej västanvindarne hör hon hviska, men rotting smattrar i hvarje hörn.
Och medan pigorna, mattor piska, så får hon roa sig med att diska, om jag skall skvallra för redaktörn.
Och hon ska städa, och hon ska stöka, oeh hon sket fakta från tu till sju, och där gå herrarne lugnt och röka, men, ack, nog borde de få försöka, hvad det vill säga att vara, fru.
Ja, kung oeh snart be- stämma, att också de få sin dryga del; nu gå de bara och kinka hemma, oehfrzun ser ut som en » fågelskrämma », och » hela bråket * är hennes fel!
så kommer sorgen, vanlig sak; i papperskorgen, kan gå i borgen, ingen smak.
Jag sträfvar icke så högt mot Pinden, min visa saknar allt broderi af fågelns drill oeh af västanvinden, och därför kanske jag kan få in den, just för dess brist uppå poesi.
En husmor kan icke prisa våren oeh får ej lyssna på näktergaVn, ty knappast vintern blir letgd på bären, förren utaf pälsarne ryka håren, ifall man icke får bukt på mal ' n.
Och xutan husmor det bara slarfvas, som Iduns fruar så väl förstå, och barnens kläder behöfva skarfvas, ja, öfverallt hennes händer tarfvas och hennes öga i hvarje vrå.
må J a g borde nog ej så svårt mig grufva, ty våren kan ju ha sitt behag, men när en stackare dras medsnufva, så bli ej känslorna just så ljufva, helst när man ständigt ska gå i djrag.
Dock ej förutan allt hopp jag klagar, det skall väl ljusna ändå en gång; ibland jag drömmer om gröna hagar, där jag skall vandra i sommardagar, och kanske dikta en bättre sång.
Af Ellen Men efter hoppet det är i lifvet en att visan kryper därför jag nästan ty redaktörer ha riksdag Bergström.
var och en, som har egna barn eller är omgifven af andras, vet huru ofta det heter till de små: » Låt bli det där!
Akta det där!
Grå inte dit!
K o m inte hit!
Gör inte så! » — allt uttryck för de äldres fruk- tan, att barnen skola förstöra än det ena, än det andra i hemmet eller stöka till i de pryd- liga och väl städade rummen.
Det är nu visserligen lofvärdt att hålla hemmet ordent- ligt och skydda det mot förstöring, blott att detta intresse för döda ting och detta ord- ningssinne icke inkräkta på barnens trefnad oeh det mått af frihet, hvartill de äro be- rättigade.
Föräldrar och äldre personer i all- mänhet göra sig icke reda för, att den gifna följden af deras ideliga förbud, om de åtlyd- des, vore hart när den, att barnen skulle sitta på hvar sin stol med armarna i kors, tigande, hänvisade till fullkomlig overksamhet, och barnen äro icke klyftiga nog att vid det ofta upprepade: » D u får icke » framställa motfrågan: » Hvad får jag då? » Men endast slöa barn skulle kunna finna sig i att tillbringa tiden på nämnda sätt, och ingen enda moder vill väl, att hennes älsk- lingar skola höra till den kategorien.
Ju lif-
ligare oeh uppfinningsrikare barnen däremot äro, dess större äro antagligen deras natur- gåfvor.
Medgifves emellertid gärna, att då de äro öfverlämnade åt sig själfva, gå hela deras diktan och traktan ut på att förstöra; man måste följaktligen, för att skydda sina till- hörigheter och för att icke få hela sin trefnad rubbad, stäfja denna deras förstörelselusta.
Men må vi ihågkomma, att förbud och för- maningar föga uträtta härvidlag, ty hindrar man dem från ett, företaga de sig omedelbart därpå något annat, ännu sämre kanhända.
För att råda bot mot detta obehag måste vi ingripa på ett mera positivt sätt.
Först och främst har man naturligtvis att tillse, hvad denna förstörelselusta egentligen är för något.
V i d första eftertanke framstår då tydligt, att den sammanhänger med det vaknande verksamhetsbegäret hos barnet och således är ett uttryck för en af de mäktigaste krafter, som äro nedlagda i människonaturen, ett godt, hvilket det tillkommer uppfostran att leda in i en sund fåra.
Långt ifrån att denna uppspirande kraft får förkväfvas, är det af största vikt, att hos barnen tidigt väckes medvetande om, att trög overksamhet illa anstår människan; att hon fastmer är bestämd för ett verksamt lif och är satt att uträtta något i världen.
Må man därför uppbjuda alla medel, som stå en till buds, att skaffa barnen lämplig och roande sysselsättning!
På det sättet endast skall man själf efter hand få lugn och hemmet blifva bevaradt.
Begreppet sysselsättning intager rummet mellan lek och arbete.
Den har med arbetet det gemensamt, att den är riktad på ett be- stämdt mål; däremot närmar den sig leken däri, att den utesluter egentlig ansträngning.
Dess mål är öfning af de mänskliga krafterna, förståndets utveckling och ett nyttigt hand- hafvande af de saker, som roa.
Men icke blott af nyss antydda grunder är en förståndigt ledd sysselsättning af vikt, utan den har framför allt i pedagogiskt af- seende en hög betydelse, ity att genom den barnets insikter ökas, dess förmåga öfvas och icke sällan en särskild fallenhet eller begåf- ning därvid uppenbarar sig, så att den vid sidan om skolan kan blifva en förberedelse för ett kommande värf eller kall.
Dess etiska värde är vidare mycket stort, ty liksom lättjan är upphofvet till många laster, är sysslolös- heten de flesta vanarters fruktsamma moder, och många bestraffningar och tårar skulle be- sparas barnen, liksom modern många sorgsna stunder, genom att de växande krafterna på ett tjänligt sätt användes.
Ja, vi gå så långt, att vi påstå, att alla barn äro snälla, blott de hafva något att göra, som roar dem och icke öfverstiger deras förmåga, då däremot hvar och en vet, att de under en sysslolös tillvaro blifva stygga, kifvas, slåss och före- taga sig hvarjehanda odygder.
Nu uppstår emellertid den frågan: Huru skall man bäst sysselsätta barnen?
I första rummet skola de leksaker, som gifvas åt dem, icke vara så färdiga, att de endast hafva att äga dem, beundra dem och slutligen förstöra dem, utan barnens verksam- het måste genom dem sättas i rörelse, deras handlag öfvas, hvarför t. ex. en docka att kläda af och på är att föredraga framför en med fastsydda kläder, en häst att sela af och på framför en med målade seldon o. s. v. Gossar visa i allmänhet böjelse för meka- niska sysselsättningar, hvilket man äfven ser däraf, att de nästan aldrig hafva så roligt, som när ea handtverkare är sysselsatt i hem- met.
Därför är det högst lämpligt att gifva dem en verktygslåda, men, märk väl, en så- dan med fullt brukbara verktyg.
Hvar och en, som haft bröder, minns, huru de i forna dagar till julklapp fingo en låda med etikett: Fur fleissige Knaben.
A f allt tyskt kram, som importerades, voro dessa handtverkslådor » för idoga gossar » kanske det sämsta.
Jär- net i verktygen var vekt som bly; man kun- de med dem knappt bearbeta en barkbit, och alltsamman liknade ett hån.
Nu mera fin- nas att tillgå lådor med ganska användbara svenska verktyg.
Med dessa, några vedträn och barkbitar samt litet spik skola gossar kunna syssla långa stunder, utan att tröttna, och därmed åstadkomma små primitiva före- mål, hvilka skola roa dem mera än välgjorda saker från leksaksbodarne.
Lyckligtvis upp- fatta barnen ännu ej heller den stora roll pänningevärdet spelar i världen: äfven det ett skäl att icke kasta ut summor för leksaker åt dem.
En liten vagn, tillverkad af honom själf efter många ansträngningar och kanske misslyckade försök af ohyflade träbitar, med trådrullar till hjul, skall en liten gosse känna sig stoltare oeh lyckligare öfver än öfver ett fin-fint ekipage, som han fått till present.
Det ligger en särskild tillfredsställelse i att hitta på och utföra något själf.
Därvid har då uppmärksamheten fått föremål och tiden varit använd: två viktiga insatser vid barna- uppfostran.
Men det händer äfven, att man ibland får lof att hjälpa barnen i deras små arbeten, ty icke alltid kunna de på egen hand öfvervinna mötande svårigheter, och en viktig sak att taga med i räkningen är, att de hafva att glädja sig åt framgång, hvarförutan de lätt mista intresset.
Vi tro ej, att man kan eller bör hindra gossar att begagna knif, då de äro sex, sju år gamla.
Ett förbud däremot skulle gifva anledning till olydnad, ty knifven är för gos- sen allt för lockande och blifver snart nästan ett sällskap för honom.
En hyfvelbänk och riktigt virke böra litet längre fram utgöra en tillökning i den lilla » verkstaden ».
Ett sär- skildt litet rum, där de få skräpa så mycket de behaga, böra pojkarne hafva, och man kan gärna gifva det rummet benämningen verkstad.
Det utesluter ju icke den nyttiga ordningen, att de själfva få städa efter sig, då de slutat tälja, hamra, såga och hyfla.
D e böra också få en lämplig dräkt och slippa det odrägliga bandet på sin frihet att akta kläderna.
Hvar- för icke t. ex. en blå linneblus att draga utanpå?
Och så skulle den hafva sin gifna krok att hängas upp på, verktygslådan en annan: allting sin bestämda plats.
På det sättet inplantades ordning hos barnet liksom gratis eller på köpet.
Så tidigt som möjligt skola barnen hållas till att göra små tjänster i hemmet, gå ärenden o. d., så att den tilltagande kraften må träda i det gemensamma och icke blott i det egna intressets tjänst.
Och icke blott att ett sådant förfaringssätt motarbetar själfviskheten hos dem, utan deras duglighet uppöfvas också därigenom ganska betydligt.
Goethe berättar om sig själf, att hans universella sinne för allt mänskligt utbildades mycket däraf, att han af fadern skickades till handtverkare, i hvilkas verkstäder han uppmärksamt följde och lärde sig förstå arbetet.
S m å kulturbilder.
t itt föräldrahem låg i en folkrik nejd och vårt hushåll utgjordes vanligen af cirka femtio personer.
Fruktan och afskyn för straffade brottslingar voro då så stora, att få husbönder vågade taga f. d. straffångar till tjänare eller daglönare.
Min far var en af dessa få, och bland våra manlige tjänare och arbetare funnos tidtals flere f. d. fångar.
De voro inga dygde- mönster, många af dem, icke ens han, som varit i tjänsten tretton år, då han afled i vårt hus; men ingen af kamraterna dristade sig att med ord eller min antyda dessa karlars flydda lif; de stodo under den stränge husbondens och hans familjs särskilda skydd.
Hur trygg gick man icke då just i sådana folkrika nejder!
Mord hade i denna bygd ej blifvit föröfvadt, så långt de gamle kunde min- nas tillbaka, lika litet rån.
Men likt en myt lefde berättelsen om » Göinge-Elsan » (alltså en flicka från Skånes skogsbygd, närmast Småland), som var intagen på straffängelset i Norrköping.
Hon hörde till de då ytterst sällsynta mödrar, som dräpt sitt barn; hon hade blifvit dömd till döden, men benådad med » lifstids spinn- hus ».
Så spred sig en dag ryktet, att Göinge-Elsan blifvit benådad och frigifven för att återvända till vår bygd, och med en viss rysning tänkte man på, att hon sedan skulle vistas midt i en folkrik socken.
Hvem skulle väl vilja ha henne i arbete, henne som kunnat förgripa sig på sitt eget barn?
Skulle hon ej komma att lida nöd, ifall hon ej ville gå omkring och tigga sitt bröd.
» När du går bud för att lega skördefolk till i morgon, så gå till Göinge-Elsan oeh fråga, om hon vill komma med hit pä höstarbete, » lydde samme stränge husbondes order till det af hans barn, som stod i tur att gå nämnda ärende.
Och med en lindrig rysning af hälf- ten fasa, hälften medömkan med den » lös- släppta fången » blef befallningen utförd; Göinge- Elsan — • då öfver medelåldern — blef här- igenom befriad från den tysta bannlysning, som hvilade öfver henne, men vi kände dock alla en viss skygghet och fasa för henne.
Tjufverier voro äfven tämligen sällsynta på denna ort, och då sådana förekommo, bedretvos de alltid af så att säga yrkestjufvar.
Stöld på åkrar och oinhägnade platser ansågs för ännu föraktligare än inbrott.
Om en arbetare hvi- skades det, att han mjölkat en annans ko ute på marken, och han gick där som en i tysthet utstött samhällsmedlem.
Kring mitt barndomshem funnos på alla kanter vidlyftiga trädgårdar med en ofantlig rikedom på bär och trädfrukter, allt ifrån körs- bär, persikor och aprikoser till den hårda glän- sande vinterfrukten.
Äfven vindrufvor växte där på kall jord och buro sina klasar i en ostängd trädgård.
Ingenting var skyddadt me- dels lås eller hög stängsel, men aldrig blef ett träd, en buske eller en ranka plundrad; tjänst- folket erhöll dagligen af de mera vanliga fruk- terna.
Ingenting såldes, fruktträdgårdarne voro endast till glädje och fröjd för familjen, dess gäster och vänner, för tjänarne och för fattiga arbetares barn.
Ofta måste jag nu spörja mig själf, hur gick det till, att landtmannen på den tiden så ofta kunde från en ringa början förvärfva sig väl- stånd, ja rikedom, då hvarken mejeri, hönseri, trädgårdar eller andra binäringar gåfvo kontant
afkastning, åtminstone ej i den skånske stor- bondens landtbruk?
Svaret blir alltid detsamma: familjen deltog mangrant och på fullaste allvar i tjänarnes sysslor och arbeten, och husbondefolket delade sina håfvor med de fattige.
Blott ännu ett drag — karaktäristiskt för den tidens öfvertro — innan jag afslutar dessa små kulturbilder.
Ärfda föremål af stål eller järn, liksom äfven ärfda såll och psalmböcker, betraktades som medium emellan de aflidne ägarne och arfta- garne till dessa saker, företrädesvis när det gällde att upptäcka, hvem som bortstulit något ur huset.
Det är föga troligt, att de personer, som jag sett anlita dessa medier, själfva trodde på deras underbara förmåga, men så mycket vissare trodde den oupplysta befolkningen där- på, och detta är ju alltid hufvudsaken, då me- dier anlitas.
Hur väl minnes jag icke den gamla ull- saxen och det stora ärfda sållet, som så bra förstodo sig på att utpeka oärliga personer, och huru starka voro de icke i makt att åter- skaffa någon bortsnappad klädespersedel eller dylikt I Ofta hände det just ej, att dessa förträffliga medier behöfde anlitas; därför gjorde det också ett gripande intryck, när saxuddarne stuckos ned i sållets kant och tvänne personer fattade saxbygeln och höllo sållet i sväfvande ställning.
Nu behöfde man blott nämna namn efter namn, sållet höll sig vackert stilla, tills den skyldige blef nämnd; då tog det sig en sväng, så att saxen var nära att vridas ur händerna på de två andespörjarne.
Visserligen ansågos de snälla andarne icke för vittnesgilla vid domstol — det göra väl icke heller vår tids snälla andar — men deras utsago ansågs för ofelbar, då som nu, äfven om medierna blefvo en smula tummade.
En fördel hade denna art af spiritism framför den » vetenskapliga », som nu öfvas: den förmådde oärliga människor att både godtgöra sitt fel samt räddade dem från att falla i den borger- liga rättvisans händer.
N o v e l l e t t f ö r I d u n af E l i n A m e e n.
jet är verkligen riktig skam, där sitter karlen i sin eleganta våning vid Sture- gatan med sina kolossala inkomster och gifter sig inte, » sade fru Bergström, änka efter bank- kamrer Bergström, till sin goda vän fru A l m, hvars man ännu lefde och knogade som lä- rare vid ett statens läroverk, där hans inkom- ster hade svårt att räcka till de många bar- nens uppfostran.
Fruarna sutto vid sitt eftermiddagskaffe i fru Bergströms komfortabla och rymliga för- mak i den af fyra rum bestående lilla vå- ningen.
Där andades en viss gammaldags gedigenhet från allt, de solida, tunga möblerna med något urblekta, men tjocka, outslitliga öfverdrag, såväl som från värdinnan själf, hvilken hade en aristokratisk örnnäsa i ett finhyllt ansikte, stora, något utstående ögon och isterhaka.
Det tunna, gråsprängda håret låg omsorgsfullt kammadt och benadt öfver en hvit, ofårad panna och täcktes af en hvit negligé med gredelin sidenrosett.
Hon bar hufvudet högt, » satte näsan i vädret, » kal- lade hennes » vänner » det, och glömde aldrig, att hon var en född Silfverhjälm.
Hon klädde sig gärna i tjocka, mjuka ylletyger och bar släp äfven i hvardagslag, hvilket ytterligare förhöjde det imponerande i den höga fylliga gestaltens majestät.
En komplett motsats till henne var den lilla, hopkrupna, magra fru A l m med sin osäkra blick i de små blinkande ögonen, det gråbleka, rynkade ansiktet, sitt ännu mörka, alltid litet rufsiga hår och sin tunnslitna, fläckiga och ovårdade klädsel.
Hon svepte gärna in sig i en gammal äkta turkisk sjal för att därmed dölja bristerna i sin toalett, och hon kom därvid att likna en liten ruggig, frusen fågel, som från ett gömställe skyggt och dock nyfiket ser ut i världen, på en gång skrämd och lockad af lifvet därute.
På den anmärkning fru Bergström gjorde, svarade lilla fru A l m endast: » Ja, man kan väl så tycka.
» » Han är skyldig det åt sig själf och sam- hället, » fortfor fru Bergström, i det hon hällde i andra koppen kaffe åt sin protesterande gäst, hvilken dock med synbar njutning lät sig väl smaka.