Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill du nu dagligen minnas, utan tårar, att vi bo i de eviga isarnes land, flyktiga från Svea rike och här hotade af kristnamännen, ehuru vi ej äro blotare, derför att vi ej vilja låta oss döpas och kyssa biskopens hand.
Har du talat vid någon af de kristne sedan vi kommo hit?
Nej! -- -- -- Säg, moder, är det sant att far skall bli jarl på Island?
Låt det ej bry dig, barn!
VALGERD. GUNLÖD efter en paus.
GUNLÖD förvirrad.
Vill du bli qvinna, så lid, men lid tyst.
Jag skall slå bort sorgen, moder.
Göm henne som det dyraste du eger!
Kornet får icke ligga ofvan jord, om det skall bli ax och kärna.
Du har VALGERD. GUNLÖD.
211 ------------------------------------------------------------------------------ Ack!
Då fruktar jag han kommer att fara illa med de kristne?
Det går någon derute.
Såg du draken på fjorden i morse?
Det är ett sällspordt nöje!
Bar han Thorfinns märke?
Det kunde jag ej skönja.
Tag dig i akt flicka!
VALGERD. GUNLÖD. GUNLÖD. VALGERD.
GUNLÖD. VALGERD orolig.
O Krist, tag jungfruns själ i din hand, I himmelrik för henne in! -- Jag kommer väl åter när linden hon blommar.
I somrarne tvenne han dröjer qvar, Der näktergaln sjunger i qväll, Och messor han håller båd' nätter och dar
I heliga grafvens kapell -- Jag kommer väl åter när linden hon blommar.
När palmerna knoppas vid Jordans strand, Då ber han en bön till sin Gud, Att åter få vända hem till sitt land Och trycka i famnen sin brud.
Jag kommer väl åter när linden hon blommar!
GUNLÖD som vid sångens början sprungit upp och lyssnat dertill, går efter dess slut till dörren och skjuter för bommen, men gör detta så långsamt att Gunnar hinner komma in.
GUNNAR inträder, klädd som korsriddare, med cittra på axeln.
Omfamning.
GUNLÖD sliter sig lös och går mot dörren.
Är det i qväll jag får gå ut?
I morgon, det vet du.
VALGERD i det hon går ut.
GUNLÖD ser en stund efter modern, derpå tar hon försigtigt fram ett kors med Jesusbild, ställer det på högbänken och faller på knä.
Se efter elden!
Du är rädd för mig -- hvad är det, Gunlöd!
Så tog du mig aldrig i famn förr.
Vi voro barn då!
GUNNAR.
Krist!
Förlåt mig denna lögnen jag sade.
Springer upp, då hon ser bilderna på högbänksstolparne.
Nej, jag kan icke bedja då de stygga bilderna se på mig.
Hon söker en annan plats.
Helige Sankt Göran och heliga -- -- -- ack, att jag ej skall minnas hur biskopen kallade henne -- Gud!
Gud! -- Kasta mig icke i skärselden för denna syndens skull -- jag skall bedja hela den långa svåra bönen på munkaspråket -- credo -- credo -- in patrem -- ack, jag har ju glömt den också -- jag skall skänka fem stora vaxljus åt Guds moders altare nästa gång jag kommer till kapellet -- credo in patrem omnipotentem -- kysser ifrigt korset.
Och riddaren for uti österland, Att bedja för kärestan sin, Sång utanför, beledsagad af citterspel.
Du har rätt -- vi voro barn då.
Hvad betyder den der silfverfalken du bär i skölden.
Jag såg honom i morse på din drake.
Du såg min drake, du kände min sång, och du ville ändå stänga dörren för mig; hur skall jag förstå dig, Gunlöd?
Ack, fråga mig ingenting, jag är så underlig till mods; men sitt ner och låt mig tala vid dig!
GUNNAR sätter sig.
Paus. GUNLÖD. GUNNAR.
212 ------------------------------------------------------------------------------ GUNNAR trycker henne i sin famn.
Gunlöd! Gunlöd!
Har snön fallit så tätt, att minnet frusit bort?
Sjelfva jökuln derute kan ju gråta eld, och du är kall som en snövind; men tala -- tala! -- Hvarför är du här, hvad har händt?
Svårt har händt, värre kan hända, om du stannar längre -- springer upp.
Gå innan min far kommer!
Tror du jag släpper dig nu -- jag, som sökt dig i långa år?
Då jag ej i hemlandet kunde finna dig, gick jag att i strid med saracener och blåmän söka dig på andra sidan grafven, men min tid var ej kommen, och då det blef vår fjerde gången efter vår skilsmessa, fick jag höra att du fans här.
Nu har jag dig, och du vill att jag skall lemna dig ensam i detta hedningamörker!
GUNNAR. GUNNAR. GUNLÖD.
-- så skön; och när du for bort, stod jag så ensam -- mig sjelf kunde jag aldrig tro på, ty jag var så svag.
Då mindes jag din Gud, som du så ofta bedt mig älska -- och jag bad till honom.
Och de gamle gudarne?
Dem har jag aldrig kunnat tro på, fastän far har befallt mig det -- de äro så onda.
GUNLÖD. GUNNAR.
Och hvem lärde dig bekännelsen och gaf dig Kristusbilden?
Och det vet ingen?
Nej, ingen, ty jag har måst dölja det för min mor, och det oroar mig ofta.
Och din far gömde dig här, att ej de kristna skulle se dig?
Ja, och nu är han på väg från Norge, der han skaffat folk, ty han vill bli jarl på ön!
Det förbjude Gud!
Din far älskar dig ej -- din mor förstår dig ej och båda äro hedningar.
Jag har kristna vänner!
Du blef då kristen, Gunlöd!
Den heliga jungfrun har hört min bön.
O, låt mig kyssa korset du bär på din axel, det har du ju fått vid den heliga grafven?
Och nu ger jag dig den kristna broderskyssen, den första, Gunlöd, du fått af mig.
Du får aldrig kyssa mig mer!
Men, säg mig, hur blef du kristen?
Först trodde jag på min far -- han var så, stark; se'n trodde jag på min mor -- hon var så god; sist trodde jag på dig -- du var så stark och så god och GUNLÖD. GUNNAR.
Ja -- ja -- men du får ej dröja, ty han väntas hem i qväll.
Nåväl, der bortom Hjørleifsnäset ligger min drake; ut till hafs!
Det blåser landvind, och innan första hanegället äro vi vid Orkney.
Snart äro vi i Östergötland; der står sommaren ännu grön, och der skall du bo på min borg, som jag bygt der din faders gård låg!
Står den ej qvar?
213 ------------------------------------------------------------------------------ Nej, han blef uppbränd.
Af de kristne?
GUNNAR. GUNNAR.
med de kristne -- och du skall få se att ditt hjerta skall glömma allt!
Skall jag fly från min mor?
Det skall hon förlåta dig en gång.
GUNNAR. GUNLÖD.
Du är så ifrig, Gunlöd.
Jag vånde jag heldre då vore hedning.
Hvad säger du, flicka?
Förlåt mig! -- Jag är så vild till lynnes -- och när jag ser de fromma kristna fara fram så -- Döda din tanke, den är gudlös.
Ser du denna krans?
Hvar tog du den?
GUNLÖD. GUNNAR. GUNNAR.
Men min far skall kalla mig feg, och det får han ej.
Det må du lida för din tros skull.
Thorfinns dotter var aldrig feg.
Din far älskar dig ej och skall hata dig, när han blir kunnig om din omvändelse.
Det må han göra -- men han skall aldrig förakta mig.
Nu är du feg, Gunlöd! Nej!
Är det ej större att bära hans hat än att fly hans förakt!
Du dagtingar med din kärlek, Gunlöd!
Kärlek?! -- -- -- Jag minnes min amma berättade: det var en jungfru, hon hade en vän, som for bort, sedan var hon aldrig glad mera, hon satt blott och sömmade silke och guld, hvad hon sydde fick ingen se, och när man sporde henne, så grät hon, och när man frågade hvarför hon grät, svarade hon ej, utan endast grät; sedan blef hon blek om kinden, och hennes moder rädde säng.
Då kom en gammal qvinna dit och hon sade att -- det var kärlek.
Gunnar, jag grät aldrig, då du for bort, ty far säger, det är skam att gråta, jag sömmade aldrig silke och guld, ty det har mor ej lärt mig, hade jag då icke kärleken?
Du har ofta tänkt på mig under dessa långa år?
GUNNAR. GUNLÖD. GUNNAR.
Du känner dessa blommor, Gunlöd?
De ha vuxit i min faders örtagård; får jag dem?
Gerna -- men hvad behöfver du dem, då vi resa?
Jag skall se på dem, när den långa vintern kommer: granen skall minna mig på skogens grönska och sipporna på den blå himmelen.
De äro ju vissnade.
Derföre följ mig från detta förfärliga land dit bort der vår barndom flydde och lef så fri som fogeln bland blommor och solljus och värme!
Du skall ej behöfva smyga dig till Herrans tempel när klockan manar till sabbath.
O, du skall se den nya kyrkan med det hvälfda taket och de höga pelargångarne och höra djeknarnes sång då biskopen tänder virak vid högaltaret.
Der skall du fira din gudstjenst GUNNAR.
214 ------------------------------------------------------------------------------ Jag har så ofta drömt om dig, och när jag i morse stod vid vindögat, der jag så gerna står, och blickade ut åt hafvet, och såg din drake dyka upp i öster, blef jag så orolig; men jag visste ju ej, att det var din drake.
Hvarför ser du så gerna utåt hafvet?
Du frågar så mycket!
elden -- men den skall slockna!
Gunlöd -- ett dygn väntar jag dig -- och du skall komma -- mild som dufvan, när hon söker skydd, fastän du nu likt falken vill flyga öfver molnen.
Jag håller ännu i bandet -- det är din kärlek -- och den kan du ej slita.
När nästa afton skymmer, kommer du -- till dess farväl!
Går mot dörren, der han stannar.
Hvarför ville du stänga dörren för mig?
Får väl se, du stolte riddare, hvem som kommer först.
När denna krans grönskar härnäst, kommer jag.
Kastar kransen på elden.
Under det han brinner, blir hon stående tankfull, när han brunnit upp, brister hon i våldsam gråt och faller på knä. Gud! Gud!
Böj mitt
Hvarför stängde du den ej?
hårda sinne -- förr blir jag ej ditt barn -- ack, att han skulle gå!
Skyndar till dörVALGERD.
ren -- i detsamma inkommer VALGERD -- går förbi Gunlöd fram till elden.
GUNLÖD brister i häftig gråt.
Du gråter, Gunlöd, och du vet ej hvarför!
Jag vet det -- du har kärleken.
Tar henne i famn och kysser henne.
Hvarför har du ej skött om elden?
VALGERD lägger sin hand på Gunlöds hjerta.
Du får ej kyssa mig -- gå!
GUNLÖD sliter sig lös.
Du har en hemlighet?
Ja, moder, ja!
Ja -- och du skall följa mig.
Jag tar ej bud af dig.
Jag vill ej lyda dig.
Jökuln kastar eld -- dess förr slocknar han.
Du har stört min frid -- för evigt -- gå och låt mig glömma dig!
Vill du veta hvad silfverfalken med bandet betyder?
Det är den vilda flickan som jag skall tämja.
Du! -- Gå, innan jag hatar dig! -- Mig har ännu ingen böjt!
Vilda blod -- än sjuder det af vikingaGUNNAR.
Göm henne väl!
Nej, jag måste tala -- jag kan icke längre -- När såg du en mor, som icke visste sin dotters hemlighet?
Hvem har sagt dig min?
Torka af dina tårar!
VALGERD sträft.
O, låt mig gå ut -- på fjellet -- till stranden -- här är så qvaft!
Gå upp på loftet -- så får du vara ensam!
215 ------------------------------------------------------------------------------ EN TRÄL inkommer.
VALGERD. TRÄLEN.
VALGERD tar blosset och går hastigt till venstra vindögat, hvilket hon öppnar -- man hör lurar utanför.
Jarlens lurar höras utom skären och stormen har vuxit!
Har mörkret fallit?
Du slog mig, Thorfinn -- jag svär att hämnas -- jag skall åtminstone förödmjuka dig med en välgerning.
GUNLÖD, som obemärkt af Valgerd infrommil, faller henne om halsen.
VALGERD brydd.
GUNLÖD. Går.
Ja, och ett hiskligt mörker!
Skicka ut en snäcka -- två -- så många som finnas.
Alla snäckorna äro ute på jagten!
Tänd upp vårdkasar!
GUNLÖD. TRÄLEN. TRÄLEN. GUNLÖD.
Har du ej gått?....
Nu kan jag gå....
Du ropar på hjelp, du starke man, som alltid halp dig sjelf.
Lurstötar.
Hvar är nu din kraft -- hvart tager ditt kungarike vägen?
En väderil skakar luckan och släcker blosset.
VALGERD far förskräckt upp och tänder blosset ånyo.
VALGERD ensam vid luckan.
Virket är så vått, att vi ej haft så mycket som en spån på ärilen hela långa qvällen.
Hvad skall det nu bli af jarlen?
Bryr det dig?
O! -- han förgås-- hvad skall jag göra! -- Bedja!
Till hvem? -- Odin?
Njord?
Agir?
-- Jag har anropat dem i fyra gånger tio år, men aldrig ha de svarat!
Jag har blotat, men aldrig ha de hulpit.
Du, Gud, hvad da än må heta -- du mäktige, som låter solen gå upp och ned, du väldige, som råder öfver vind och vatten, till dig vill jag bedja.
Dig vill jag offra min hämnd, om du räddar honom!
God qväll, fru Valgerd!
Tan på er kappan, luften är skarp!
Välkommen, Orm!
Tack, fru.
VALGERD brydd, stänger luckan och tar ned blosset.
VALGERD. ORM.
ORM inkommer oförmärkt.
TRÄLEN går.
Du har ej glömt din skymf?
Och ej min hämnd -- man bär ej hand på en jarladotter!
Nu är stunden kommen -- tag din hämnd, så här -- jag skall lära dig!
Tar ett bloss.
Sätt nu detta bloss i högra vindögat, så stjelper du; sätter du det i venstra, så hjelper du....
Ge mig stickan och gå din väg!
Det finnes ett offer som kan blidka dina gudar -- offra din hämnd!
Hur är dig, Orm?
Drägligt nog, när man kommer till brasan.
Hur gick färden, menar jag?
Det blir en lång saga.
Gör henne kort!
VALGERD otåligt.
216 ------------------------------------------------------------------------------ Jo, som I veten, skulle vi fara till Norge för att skaffa folk och timmer!
Orm!
Nu är jarlen räddad!
Bäddad!
VALGEED. ORM.
Fru Valgerd!
Ja, han har fått igen er -- och det är just hans kraf nu! -- Går.
VALGERD Thorfinns och Orms röster höras utanför.
Thorfinn skrattar högt.
Du har ej sagt ett ord om jarlen.
Han I sport ett ord om er make?
Jag vet ej! ORM.
Jarlen kommer -- han skrattar, det har jag aldrig hört.
O, här är något förfärligt å bane!
Thorjinn och Orm inträda.
Det var en dråplig syn.
Ja, det lofvar jag!
THORFINN skrattande.
Du vet ej?
Du, hans fosterbroder?
Hvar skiljdes du från honom?
Åh, långt ute på fjorden.
Det var lustigt, mån I tro -- I skullen ha sett honom, så han sam med min harpa i handen.
Den hade han lofvat hålla reda på; hafstången hade snott sig i hår och skägg, så att man var frestad att tro, det vore necken sjelf.
I detsamma kom en våg, stor som ett hus -- -- Och sedan?...
Välkommen hem, make!
Tack, hustru!
Har du varit ute i regnet.
Du är våt i ögonen!
Du är så lustig -- Lustig -- ja! ja!
VALGEED. THORFINN.
THORFINN. VALGEED. ORM.
Hvad blef af dina drakar?
De gingo till botten, så när som på en.
Och du kan ändå vara glad.
THORFINN. VALGERD till Thorfinn.
Sedan -- såg jag aldrig min harpa mer!
Du söker skämt, då din herre och broder kanske förgås derute.
Jag befaller dig, gå genast och sök honom!
Förr frågaden
I aldrig stort efter er make.
Nu kunnen I ha' tid att ge mig en drick öl, innan jag går!
Värm dina knän vid spiseln, jag skall gå -- jag skall trotsa våg och storm!
Qvinna! qvinna! -- I ären ändå qvinna!
VALGEED vred.
ORM tar hennes händer.
Det växer mycket timmer nordanfjells!
Nu vore det kanske på tiden att få sig något till lifs!
Du talar väl!
Tag fram öl, hustru, så muntra vi oss.
Och så tacka vi gudarne, som räddat oss.
När skall du växa ifrån de der sagorna, Orm!
THORFINN. ORM.
217 ------------------------------------------------------------------------------ Hvarför vill du tvinga din hustru och din dotter att tro på dem?
Qvinnfolk måste ha gudar.
Hvem tror du halp dig derute?
Det gjorde jag sjelf!
Det är ej ditt sista!
Mannen har blott ett, men qvinnan skall alltid ha det sista!
Du hånar mig.
VALGERD vekt.
THORFINN. VALGERD.
THORFINN.
Du är vred, tror jag.
Och ändå skrek du på Åke Thor, när den der stora vågen slök dig!
Det lög du!
Du skrattar så mycket i qväll! Går.
Jag fick en tanke!
Är han stor -- så göm på honom.
Det är ondt om stora tankar!
Såg du på min hustru?
Jag ser aldrig på andras hustrur.
Hur vänlig och blid hon var.
Hon tyckte det var synd om dig!
Synd om mig?
Orm lög aldrig!
Orm är skald!
Thorfinn sväljde visst för mycket hafsvatten, när han skrek på hjelp -- efter han är så salt i munnen!
Håll styr på din tunga, Orm!
Se här fosterbröder!
Jag dricker för eder sämja och bättre lycka till nästa sjötåg!
Jag förbjuder dig att tala mer om detta!
Hvar är barnet?
De dricka, THORFINN tar hornet från munnen och frågar:
VALGERD orolig.
THORFINN. VALGERD. THORFINN. VALGERD med korn.
Ja, ty den sorg som skrattar är en sorg till döden -- tänkte hon!
En qvinna kan ej tänka!
Nej! -- Inte med hufvudet, men med hjertat; derför har hon mindre hufvud, men större bröst än vi!
Onda aningar plåga mig!
Stackars Thorfinn!
Hon är på loftet!
Kalla hit henne!
Hon är visst sjuk!
Hon skall komma!
Det vill du ej!
THORFINN blickar skarpt på Valgerd.
Hörde du mitt ord?
Mitt barn!...
När hon kommer skall du bjuda henne dricka ur hornet för Asa-Odin.
218 ------------------------------------------------------------------------------ Räfven vädrar mot vind -- jag förstår!
Var beredd -- de komma.
Om du är hård mot barnet, Thorfinn, får du med mig att göra!
VALGERD och GUNLÖD inkomma, den sednare synes sömndrucken.
TRORFINN. ORM.
Välkommen hem, fader!
Är det sanning?
Du är sjuk?
THORFINN. GUNLÖD.
Jag mår ej rätt väl!
Jag fruktar det!
Gunlöd -- nu skall du tömma det signade hornet för Odin, som räddade din far ur sjönöd.
lögn -- ty hela ditt lif har varit så!
Jag skall offra den barnsliga vördnaden -- kärleken har jag aldrig känt -- och visa dig, hvilken oerhörd skuld du samlat öfver ditt hufvud.
Du har lärt mig hata -- ty när gaf du mig kärlek -- du lärde mig frukta den store Thorfinn Jarl och du har lyckats -- ty jag bäfvar för din hårdhet och jag hyser vördnad för dina många år och dina stora bragder -- men du lärde mig aldrig älska min far!
-- Du stötte bort mig hvar gång jag ville komma till Dig -- Du förgiftade min själ -- men nu ser Du Guds straff.
-- Du har gjort mig till en niding -- ty så är jag i detta ögonblick, men jag kan ej annat.
Hvi hatar
Du min tro -- jo den är kärleken och din är hatet! -- O fader!
Jag ville bli din ålders tröst -- jag ville kyssa molnen från din panna -- jag ville smeka dina hvita lockar och komma
Dig att glömma sorgerna som hvitnat dem -- jag ville stödja Dig när en gång dina steg började stapla -- O!
Glöm hvad jag sagt -- öppna
Din famn nu på knä och tag mig upp -- se på mig mildt -- en enda gång -- innan det blir för sent -- säg ett ord ...springer upp -- O, jag fryser ihjel af dina blickar! -- Du vill ej? -- Jag skall bedja om kraft att förbanna
Dig! brister i gråt och går följd af Valgerd.
ORM går fram till Thorfinn.
Tar hornet -- för det öfver elden och räcker det åt Gunlöd -- alla tömma sina utom Gunlöd.
THORFINN bäfvande.
GUNLÖD kastar hornet på golfvet -- går fram och lägger sitt hufvud i Thorfinns knä.
Drick, Gunlöd!
Sjung, Orm!
Orm sjunger bara lögner!
Ljug då!
Hör mig, fader: jag är kristen, gör med mig hvad du vill -- min själ kan du dock ej förderfva -- henne skola Gud och alla helgon skydda!
Var sanningen så bitter?
Hvad säger Du!
THORFINN utom sig af smärta och vrede, stiger upp -- skjuter undan Gunlöd och vill tala -- orden svika honom -- han sätter sig tyst ned på bänken.
ORM går till qvinnorna och talar sakta vid dem.
De gå mot dörren, då GUNLÖD springer tillbaka och ställer sig mot Thorfinn.
Åhja -- Du skall få höra mera af mig -- sedan -- Nu skall jag lugna odjuret med en vacker osanning! fattar harpan och framsäger följande qväde med harpslag mellan hvar visa.
Jag går ej -- jag måste tala, att ej du, min far, må gå i grafven med en
När vårvind gick fram
Öfver vaggande sjö
219 ------------------------------------------------------------------------------ Och brodden bröt upp
Ur den bruna mull, Då drog drotten Draken ur lidret, Att fresta färden På fradgande våg.
Med stäfven vi lade Mot Leiregård Då drucko vi mjöd Hos Dana-drotten.
Foro vi östanled Till Micklegårds salar, Vi njöto drufvan
Hos svartögd mö.
Stålsträng ej likar sig Till joller och flärd.
Hänga vill jag harpan, Hänga den på vägg, Sen mitt afsked jag sjöng Till stordåd och kraft.
THORFINN vaknande upp ur sina tankar.
Ja det brukar bli slutet på visan.
Orm, Du är min vän!
Men hissades härsköld
I högan mast, Der bräcktes brynjor
Och klöfvos sköldar.
Och pilarne sjöngo »Det är vår», »Det är vår»
Som safven ur björken Ur såren sprang blod.
Ej qvinna vågade Sin famn oss neka.
Från bonden vid plogen Vi togo vårt kraf.
Och gömde han tredsken Sitt gods och gull, Vi stekte hans boskap
Vid lågan af hans gård.
O herrligt, herrligt, Det lifvet var! -- När hafstrollen spände
Mot jernbandad stäf, Då slog af lifslust Vikings hjerta, Då klungo från harpan Dråpliga qväden.
Hm -- måtte väl det!
Jag saknar lugn.
Det finns två sätt att få lugn: det ena, att aldrig göra hvad man ångrar; det andra, att aldrig ångra hvad man gör!
Och om man redan har gjort hvad man ångrar?
Thorfinn!
Du ångrar således din hårdhet mot barnet?
Jag ångrar aldrig något, och hvad barnet angår -- Hör Du Thorfinn har Du aldrig tänkt på ditt tillryggalagda lif?
Tänka må käringar göra vid brasan, handla var mitt lif!
Hvad ämnar Du nu ta'
Dig till?
Hvad jag ämnar ta' mig till?
THORFINN skakad, tiger.
THORFINN häftigt.
Och nordmannastyrkan
I skaldernas qväden Då sjöngs öfver hela Verlden den vida.
-- Nu rosta svärden Och dyrkas svaghet, Men sjökonung sofver Vid sotig härd.
Hvad månde skalden sjunga
I bragdlös tid?
Ser Du bara hur den lilla tanken slog
Dig; tänk då om en stor tanke kom på Dig. -- Hvarför törs Du ej se Dig tillbaka?
Jo Du är rädd att få se en hisklig syn!
Låt det förflutna vara begrafvet?
220 ------------------------------------------------------------------------------ ljus -- och hvars namn är den nya tiden! -- Icke Christus icke påfve. -- Thorfinn, mins Du sagan om Thor hos Utgårda Loke?
Katten lyfte han högt så att trollen bleknade -- ur hornet drack han så djupt, att trollen bäfvade -- men när käringen fällde honom på knä -- då skrattade trollen!
Det var tiden som besegrade honom och det är tiden Du har kämpat emot och som slagit Dig. -- Det är tidens Herre -- det är Guden som krossat Dig!
Jag har aldrig känt någon annan Gud än min egen kraft, och den tror jag på!
Du känner honom icke; Du som så länge legat i fejd med honom.
Det var han som dref Dig från ditt fädernesland och Du trodde Dig undfly honom -- det var han som slog sönder dina skepp och dränkte ditt kungarike, och din makt var slut -- det var han som slet ditt barn ifrån Dig, och Du påstod att Du saknade lugn -- det var han -- Är Du Thorfinn Jarl?
EN BUDÄRAREN inträder.
THORFINN. BUDBÄRAREN. ORM.
Jag skall rifva upp de döda ur sina högar och de skola stirra på Dig med sina tomma ögon, tills Du faller samman af bäfvan och ångest -- och då skall Du se att Du med all din kraft ej var någon man!
Hvad pratar Du, din vettvilling?
Skrik Du; Du är bara en pojke ännu; ja Du, jag såg stora långa barn med yfvigt skägg och grånadt hår och krokig rygg också.
Håll munnen, Orm!
Skrik så att stugan ramlar -- sanningen kan Du ändå inte öfverrösta.
Tig, innan jag slår Dig --!
Slå till; slå ihjäl mig, ryck tungan ur min mun, sanningen skall ändå ropas med kopparlurar i dina öron; »ditt lif var en lögn!» Orm, jag ber
Dig -- tala ej mera!
THORFINN kufvande vrede och smärta.
Du gjorde strandhugg vid Reydafjord i våras!
Jag gjorde så!
Der plundrade Du och brände hos Hallfred på Thorvaller.
BUDBÄRAREN. THORFINN tiger.
BUDBÄRAREN.
Jo, Thorfinn, jag skall tala!
Känner Du hur marken gungar under Dig.
-- Det betyder jordbäfning!
Hela verlden bäfvar i dessa dagar, ty hon skall till att föda -- hon skall föda fram en herrlig hjelte, under grufliga smärtor. -- Öppna dina ögon och se!
Ser du hur Österns folk kämpar mod Vesterns?
-- Men snart skall bröllopet stånda -- och facklor skola tändas i tusendetal och hela jorden skall stråla af frid och glädje -- ty han skall födas den nye, den starke, den sköne drotten, som skall herrska öfver alla folk -- hvars spira heter kärlek och hvars krona heter
Sen for Du dina färde!
Nu har Alltinget förklarat
Dig fredlös och nämnt ditt namn niding.
Din gård skall brännas och hvem som vill tar ditt lif.
Fienderna äro öfver
Dig; derför fly medan det är tid -- fly i denna natt!
Han går; det blir ett uppehåll.
221 ------------------------------------------------------------------------------ Vet Du hvem det var?
Det må Du spörja!
Jag blef bara skald!
Derför blef Du aldrig något!
Jag visste hvad jag ville, men kunde intet.
-- Du kunde allt, men Du visste ej hvad Du ville!
Hvem skall sjunga din drapa?
Korparne!
Det var ett bud från den gamla -- tiden!
Tyst kältring.
Tiden vill ej våld!
Du kränkte den och han slår Dig.
Tiden kan ej kraft -- derför dyrkar han svaghet.
Då Du kom till ön svor Du frid -- Du har brutit din ed, Du har kränkt din ära -- derför dör Du som niding!
Kallar Du mig ock niding!
Törs Du dö?
Thorfinn?
Jag törs mer än dö -- jag törs bli glömd!
Du var alltid starkare än jag.
Vi råkas! går.
Ensam!.......
Jag mins, det var en höst -- Dagjemningsstormen gick med våld Fram öfver Englands haf.
-- Min drake krossades
Och jag blef ensam kastad på ett ödsligt skär! -- Sen blef det stillt -- O, hvilka långa dygn!
Blott molnfri himmel öfver mig
Och ändlöst djupblått haf omkring mig!
Ej ljud af liifyld varelse! -- Ej måsen väckte mig med sina skri!
Ej ens en kåre kom den lätta våg
Att sqvalpa mot en sten -- Det föreföll mig som jag sjelf var död.
Jag högljudt talade och skrek, Men rösten skrämde mig, Och torkan band min tunga.
Blott hjertats jemna slag i bröstet Mig minde att jag fanns!
Men när en stund jag lyssnat till dess ljud, Jag snart ej mer det hörde.
Då for jag upp af bäfvan full Och så hvar gång, tills jag i vanmakt föll.