Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
*) Detaljnotiser om fröken Björnbergs författar- skap finner man i Sigrid Lejonhufvuds och Sigrid Brithellis » Kvinnan i svenska litteraturen », Klem- mings » Sveriges dramatiska litteratur » samt Bern- hard Lundstedts » Sveriges periodiska litteratur ».
Samla, samla hvad på jord du vel uta f glans och prakt!
Samla gods och guld i myckenhet genom vidgad makt!
IDUN 1897 Ack, hvad är dei?
Bubbla bjärt och och en handfull stoft, Öfver kärlek sållar sol och blom trolska drömmars doft.
tom; Undra icke, att min blick är matt; kindens rundning mist alla rosor.
ser du, kvalets natt blekte dem till sist.
Lifvets muskel slår ej längre nu.
— Toifla ej och le!
— Kanske, har du aldrig varit, du i Getsemane?
Sök, o sök min ande, vän som gick vid hans kära namn; kanske nalkas han ett ögonblick uti vingehamn.
Återger mig hvad han ägde då, hvarje hjarteslag: speglar uti mina ögon blå sina anletsdrag.
Nej, han kommer icke.
Stig min sång öfver forsens dån!
Glöm vid bruset, glöm ännu en gång bleka villors hån!
Längtan, du, som ännu lifsvarm gror, hägra och försvinn!
Arens rimfrost lagt sitt hvita flor öfver sargadt sinn.
Helene Malmqvisl.
- * Debet oeh kredit i nervernas hushållning.
Bearbetning för Idun af Mathilda Lang / et.
V årt nervsystem är visserligen e j, syn- nerligast hvad dess näring beträffar, oberoende af den öfriga kroppen, men det äger dock en viss själfständighet, som tillå- ter det att sätta sig öfver åtskilliga den öf- riga kroppens lidanden.
Man v e t t.
ex., att mången med oförändrad sinnesstyrka mot- ser döden, fastän den småningom inträder och den ena lemmen efter den andra stelnar i dödskyla, men medvetandet dock till sista andedraget finnes kvar.
Hvarje människa medför hit till världen en viss summa af nervkraft, ett kapital, som hon ärft af föräldrar och förfäder, och med detta kapital måste hon hushålla hela lifvet igenom.
Det kan förökas och sparas, men det kan också förminskas och förstö- ras.
Den som af sin nervkraft ger ut mera än han tager in, han är redan ute på det sluttande plan, som leder till utmattning, och den scm ständigt fortfar med att ut- tömma sin nervkraft, han blir till sist bank- rutt, vore han än aldrig så många gånger millionär.
Vårt nervsystem består af hjärnan och ryggmärgen, och nerverna äro utgreningar därifrån.
De äro de strängar, som förbinda de i yttre omkretsen liggande organen med centrum.
Bästa begrepp om nerverna får man, om man föreställer sig dem såsom en spännkraft.
När en person sofvit godt, be- finner sig hans uthvilade nervsystem i ett annat tillstånd af spänstighet, än när han uttröttad lade sig till sängs.
Det faktum, att genom arbete en spännkraft förloras och att genom sömnen en spännkraft återvin- nes, är af vidtomfattande betydelse, och det måste genast medgifvas, att sömnen i ner- vernas hushållning är den förnämsta in- komstkällan.
När vi sofvit godt, kunna vi anteckna ett kredit på nervernas konto.
Och så länge vi åtnjuta en god sömn, stå våra aktier högt.
Olyckligtvis betraktas sömnen af många människor som ett obehag, det man bör så länge som möjligt undanskjuta.
Åtminstone ser det så ut, ty de flesta ut- draga både sitt arbete, sina måltider och sina nöjen så sent, att de i hög grad in- kräkta på softiden, och så uppkommer stor kassabrist i nervernas hufvudbok.
Men ju mera man försöker förjaga sömnen, dess envisare återkommer den, och hvad den om kvällen förlorar, vill den med lock och pock taga igen om morgonen — o m det tillätes.
Men ganska ofta tillätes det icke, och det är då, som debet och kredit ej vilja gå ihop.
Men därpå tänker ingen.
Under nutidens] feberaktiga sträfvan efter förvärf och dess omåttliga begär efter njut- ning, tillgriper man alla möjliga medel att » prolongera » de växlar, man vill draga på arbetet eller njutningen.
Men har man kom- mit därhän att vilja med konstlade medel förjaga sömnen, då är man icke blott inne på det sluttande planet, man är inne på raka vägen till fördärfvet.
Lyckligtvis är sömnen icke det enda, ehuru det bästa, medlet att höja nervernas spänstighet.
Det finnes nämligen något som kallas vederkvickelse — ett stadium mellan arbete och sömn.
Men den saken måste något närmare betraktas.
Hvarför finner t. ex. den, som arbetar strängt hela året om, icke den vederkvickel- se, han väntar af sina 3 — 4 veckors seme- ster?
Därför att öfvergangen från arbete till hvila och tvärtom var alltför brådstör- tad.
Man måste veta hvad man gör, förstå huru man skall draga nytta af hvad man gör.
Men det förstår man icke.
Dagen för hvilotiden är bestämd, men då letar man upp en hel del saker, som först måste vara i ordning, först måste göras och afslutas.
Detta vill säga så mycket som att man tagit för kort tid på sig, borde bestämdt resan eller hvad det nu är, ett par dagar senare.
Likaså går man alltför brådstörtadt tillbaka till arbetet, öfvergår från fullstän- dig sysslolöshet till strängt arbete.
Ej heller riktigt.
Men det kan hända, att man här är maktlös ej kan förhindra det plötsliga afbrottet, och då är man ursäktad.
Kan man det däremot och icke gör det, får man ett styggt konto på debetsidan.
Men då detta moderna sätt att hvila ut på så sätt blir otillräckligt, återstår alltid det gamla: » Sex dagar skall du arbeta, men hvila på den sjunde. » Det är icke förgäfves som söndagshvilan återkommer hvar sjunde dag.
Det är ett drag af vishet och känne- dom o m den mänskliga naturen så stort och upphöjdt, att det måste komma från storhetens och vishetens källa.
Denna ofta återkommande hvila och vederkvickelse är just hvad människan behöfver för att stärka sitt nervsystem och ersätta kraftförbruk- ningen.
3 — 4 veckors oafbruten hvila kom- mer ej upp mot de femtiotvå söndagarnes ro.
Under veckans sex dagar hinner man ej anstränga sig mer än man förmår bära, och under den enda hvilodagen kommer man ej ur de gamla hjulspåren, hvilket vill säga mycket.
T y ofta nog fordras det lika stor ansträngning att ånyo sätta sig in i arbetet, som att fortsätta därmed.
211 Vare dock icke härmed sagdt, att man skall förkasta det nya sättet m e d några veckors ledighet; man skall blott tillika bibehålla det gamla.
Likvisst må man ej tro, att hvilodagen gifver något kredit i nervernas konto, om man använder den till nervretan- de och upphetsande förströelse, till utsväf- ningar, öfvermått i mat och dryck med mera.
Det är icke en sådan omväxling med arbetet nerverna begära.
Visserligen kan i deras hushållning behöfvas det upp- lifvande likaväl som det 1 ugnande, förströelse likaväl som hvila.
Men det upplifvande får ej vara upphetsande, och förströelsen får ej vara angripande, — då kommer det kredit man väntat sig att i stället införas på debetsidan.
Sömn och hvila äro således, som vi sett, de mest verksamma medel för att uppe- hålla vårt; nervsystem i dess fulla kraft.
Men det finnes ett tredje sätt att stärka det, och detta heter öfning.
» Öfning gifver färdighet, » det veta vi j u alla, och öfnings- förmågan är en underbar naturens inrätt- ning.
För hvarje gång det upprepas, blir ett arbete lättare, och till sist vinna vi en färdighet, den vi ej kunnat tänka oss.
Ge- n o m arbete blifva icke blott musklerna kraftigare, utan rörelsenerverna och de högre nerverna stärkas också.
Själsverksamheten kan i betydlig grad styras, men här, så- som eljes, blir öfningen nyttig, endast då den handhafves efter vissa lagar.
Och den som vill komma framåt måste respektera den märkvärdiga känsla naturen gifvit oss såsom en signal, hvilken vi aldrig få lämna obeaktad — känslan af trötthet.
Vid för- ståndig öfning inträder tröttheten mera sällan, och med tiden kunna vi förrätta ar- beten, som en nybegynnare snart måste uppgifva.
Öfning är egentliga grundlaget för människans förmåga af utveckling och mottaglighet af kunskaper.
Och just detta är hvad som vid ungdomens uppfost- ran bör ihågkommas.
Härvid är dock att beakta, något som man nästan alltid förbi ser: öfningen omfattar ej så mycket vetande som icke mer och egentligast vissa färdigheter.
Vi kunna uppöfva vårt minne och däri- genom tillägna oss vetande.
Detta är emel- lertid något helt annat än att på mekaniskt vis öfverfylla en ung hjärna med en viss kvantitet vetande och kalla detta bildning och uppfostran.
Ännu värre blir det, när samma kvantitet vetande skall inpressas i hvarje hjärna utan åtskillnad, utan afseen- de på huru mycket som rymmes däri.
Hvaraf kommer det, att nu för tiden så mycket nervlidande uppträder?
Våra för- fäder hafva ju genomvakat hela nätter och arbetat strängt.
Likväl hörde man aldrig talas om nervlidanden.
Ett och annat frun- mer skyllde sina kapriser på » nervsvaghet, » men detta ansågs ofta mera som karaktärs- svaghet än som svaga nerver.
Äro männi- skorna nu annorlunda beskaffade?
Är hela släktet kroppsligen och andligen svagare?
På denna fråga måste svaret blifva ett be- stämdt n e j.
Men omständigheterna äro nu helt andra än förr.
Den oerhörda stegring i befolkningen som en tryggare tillvaro med- för, sammanhopandet af hundratusentals människor i så många städer, de lättade kommunikationer, hvarigenom storstadslif- vets brusande vågor svälla ut vida o m - kring, den ofantliga trafik, som är nödvän- dig för att sådana massor af människor skola kunna existera — kort sagdt hela vår tid, vårt lefnadssätt förorsakar ständigt
IDUN 212 oerhörda summor på debetsidan i nerver- nas konto — utgifterna öfverstiga ständigt inkomsterna, och bokslutet utvisar ofta full- ständig ruin- Förbindelsen med a n d r j menniskor, um- gänge med och förhållanden till andra har på senare tider minst tiodubblats.
Den en- skilde tages betydligt mera i anspråk nu än fordom.
Det är mångfalden i allt, — i läsning, i nöjen, i arbete, intressen, um- gänge — som dels splittrar våra krafter, dels öfveranstränger dem, dels åter förslap- par dem.
Fordom kunde man sätta sig ett mål före och ägna hela sitt lif däråt.
Nu måste man vara m e d o m allt, eljes blir man efter, får, så att säga, stanna utanför i mörkret, medan de andra förlusta sig i de upplysta salarne därinne i palatsen.
Finnes då ingen hjälp eller bot?
Måste mänskligheten gå under af pur nervsvaghet?
Vi kunna ej gå tillbaka, vi kuuna ej min- ska människomängden, ej nedbryta våra stä- der, ej upprifva våra kommunikationsleder.
Men vi kunna skona våra nerver och stärka vår inre människa.
Vi kunna lära oss hvad en människa tål af arbete, af nöjen, af mat och dryck, och vi kunna hålla oss inom måttet däraf.
Det vill säga, omständighe- ternas kraf kan vara sådant, att måttet stundom måste öfverskridas, men då skola vi komma ihåg, att det måste finnas både debet och kredit i nervernas hushållning, och att när man skrifver upp något på det ena konto, får motsvarande summa ej sak- nas på det andra.
Har strängt arbete för- orsakat stor kassabrist, måste hvilan skänka behöfliga inkomster.
Men man skall veta hvad som är debet och kredit härvidlag.
Icke är det någon hvila att efter ansträng- ande arbete vara med hela natten på en bal, vid spelbordet, vid punschbålen.
Icke heller blir det någon hvila för nerverna att vid en sen måltid förtära så mycket mat och dryck, som eljes vore nog för en hel dag.
Mellan arbetet och sådana förströel- ser måste alltid följa en period af hvila, och dock händer det, att nöjet här ger större summor på debetsidan än förut arbetet.
Emellertid måste man komma ihåg, att summan på kreditsidan också kan blifva för stor, och följden däraf blir förslappning.
De äro väl jämförelsevis ett fåtal, som synda på den sidan.
Men deras exempel verkar på många.
Dessa skulle komma ihåg, att verktyg, som ej brukas, kunna rosta bort, och att den arm, som ej öfvas, blir kraft- lös.
Spännkraften kan domna, om den ej brukas, och då måste våldsamma medel till- gripas för att den skall ryckas upp.
Obru- kad kraft förtär sig själf.
Genom förståndig hushållning med ner- verna, så att deras debet och kredit gå ihop, bör man i de flesta fall kunna före- komma nervlidanden — bota dem är be- tydligt värre, och varaktigt återställande, där nerverna en gång blifvit illa angripna, gränsar kanske till det omöjliga.
Naturligt- ' vis kan ingen vilja påstå, att alla männi- skor äro i stånd att så hushålla med sina nerver, men ganska tryggt kan man däre- mot påstå, att största delen af människorna utan tvingande nödvändighet misshushålla med dem.
Och lika tryggt torde kanske också kunna antagas, att om människor i allmänhet visste, huru ytterst nödvändigt det är att i nervernas bushållning beakta debet och kredit, skulle ej så många slags nervlidanden plåga mänskligheten.
* 1897 I Stockholm.
Små utställningsiunderingar och litet annat s m å t t och g o d t.
Bref VII.
Jag får be så ofantligt o m ursäkt för det här brefvet, men jag har så grufligt ondt i hufvudet, att jag inte kan tänka, om jag bjuder till aldrig så.
Också får brefvet bli som det kan, ty göra hvad man inte kan, kan ingen, inte ens en skribent — åtmin- stone inte en tillfällig.
I går kilade jag i väg till konsten, tot soll, för att ta mig en andra titt.
Ruffen satt » i tunnan » och Lycko ville jag inte besvära.
Dessutom hade jag ett par allvarsamma taflor att se på, och då vill man gärna vara ensam.
Besynnerligt att de svenska artisterna inte visar upp en enda dukbit i det religiösa?
Såvida inte det är en exposition i och för sig f Hos finnarna däremot finns en » Christus och Magdalena », som jag aldrig kan titta mig mätt på.
Magdalena är ingen tafvelskönhet, utan en enkel, litet uppklädd bondtös, med så mycken gråt i sig, att tårarna inte ens kan falla.
Det är riktigt svårt se, hur blicken rent tycks brista under d e m!
Stackars vilseförda barn, eller kanske att man nu kan säga: » lyckliga, rättförda barn! » Frälsaren, som står så lätt på marken, som om han fast- hölls bara af sin egen vilja, är hvitklädd och ser så mild och god ut att •.
Jag är så glad, att dragen är de gamla vanliga, ty om man bara håller i med att upprepa en och samma typ, så blir väl den typen ett por- trätt till sist.
Och när vi nu inte har något porträtt, så — —!
Norge utställer också en » religiös » tafla — en som är stor — åtminstone till o m f å n g e t!
Ja, inte att jag vill uttala mig, men om det är sant, att artister såväl som författare är ett slags språkrör för deras natsjoners innersta, and- liga behof, så nog är det bra godt att inte tillhöra en natsjon, hvars innersta andliga behof är att se Frälsaren framställd som en snusbrun, söndagsklädd snickare — eller — hvilken — som hälst — annan — gesäll, som varit bortrest ett litet tag och nu ska firas vid hemkomsten.
En gammal kvinna beströr hans stig med blomkrukor — grufligt obekvämt, förefaller det mig, och en sjuk flicka skjutes fram på en skottkärra, för att hälsa honom väl- kommen, antar j a g!
Nog begriper jag, att det ligger något mycket djupt inunder, som inte jag begriper — men det må det.
Endera är sådant där så djupt, att det inte kan målas, eller också så platt, att det inte bör målas — • — det är nu min enkla, visst grufligt okonstnärliga åsikt om saken.
Så finns det ett par religiösa taflor till, men dem vill jag ingenting skrifva om, efter jag bestämdt tror, att målaren just står och vrider sig till att bli något riktigt bra, o m han bara får vara i fred, fast nog är han tokig nu!
Sedan, efter det allvarliga, började jag en liten rond i salarna.
Jag tror nog, det var första gången i mitt lif, som jag var ute så där ensammen » på allvar ».
Det måtte för öfrigt ha synts på mig, ty det var märkvärdigt hvad människorna stirrade, Nya mönster i klädningstyg väfda af gammalt ylle i förening * med ull.
tyckte jag.
Och så hade jag en känsla af, att mitt vänstra ben, som är mest vant » ha sällskap », slank, och att jag stack ut fötterna så obegripligt långt.
Men så glömde jag allt, så pin förtjust blef jag i ett danskt landskapsstycke af en artist, som heter Godfred Christiensen.
Ändtligen, en gång i mitt fattiga lif, flek jag se en tafla, som inte var en tafla, utan en bit äkta lifs lef- vande natur.
De här » sista strålarna » spru- tade inte färg, de, utan mild ljum luft, och bladbuskarna och grässtråna alldeles fräste af saft och lifskraft.
Här satt jag visst en hel timma och njöt och solade mig, men så måste jag j u upp igen.
Det är rysligt, när folk skrattar på ens y g § — — åtminstone när man är ensam!
Jag kände hur den ena vaktaren flinade, när jag gick förbi —.
Måntro jag hade kört hatten på sned — eller kanske klädningen glipade — eller himmel!
tänk, om kläd- ningslifvet remnat i ryggen, efter det var litet trångt!
Att med sådana känslor i huf- vudet studera konst, är inte lätt, det för- säkrar jag herrskapet, men jag bjöd ändå till att fylla min plikt.
Nu fäste jag mig vid en ung Neck, som sitter vid en fors och öfvar sig i sång.
Han gnider på en smuts- gul fiol och skriker så han blir blå, nog för ått ta öfver forsen.
Och jag som hade trott, att Necken föddes både gammal och färdig sångare.
Han får slita för sitt, han som vi, det syns det på den här stackars neckpojken, som tycks ha fått en alldeles för svår läxa att lära.
På en annan vägg hänger en hvit, mycket tärd herre, som håller fast sig i ett rep.
Hvart han ska ta vägen, vet jag inte, såvida det inte är till himlen, hvilket jag nästan tror.
Det lär vara ett mycket fint arbete och är af ett fruntimmer!
Ja, det säger jag, att fruntimren ha målat upp sig otroligtpå den här utställningen!
Håller de bara i så här, så blir de nog värdiga att sitta i juryn, de med en gång, om en hundra år eller så.
Tänk, så duktigt, att de slapp in allesam- mans med sina dukar, fast de inte hade någon som kunde hålla dem o m ryggen — • annat än män!
r En fröken, som heter Wahlström, har minsann satt ut en sommardag, så frisk, att det riktigt doftar om träden, och en fru Norstedt målar blommor, så man bara vill sticka dit näsan.
(Apropå blommor, så har Gunnar Wennerberg satt ut en den- sötaste flicka i grågredelin klädning, omgifven af de skönaste hortensier i samma färg!
Vid hans år!
Jo så är det att vara ett dubbelsidigt geni i rik blomstring!)
Taflan är ett poem!
Bäst jag gick tyckte jag — att det inte längre var jag som såg på taflorna, utan de som såg på mig.
Jag satte mig — i knä på en herre!!
rusade upp igen, stötte emot annat folk, blef röd, bad om ursäkt, och bar mig med ett ord så fjolligt åt, att jag skämdes.
Men tappt gaf jag inte.
Skulle inte jag duga till så pass som att rå på en så liten smula ensamhet, när det fins hustrur, som får vara ensamma hela sitt lif!
Jag beun- drade Schulzbergs fina vintermorgon, och njöt riktigt af Kallsteniuses varma sommar- dag.
Men så beslöt jag att gå hem ändå — —.
Då jag i detsamma fick se en rygg, som var så märkvärdigt lik N e j, det var ingen likhet, det var Ruffen, Ruffen lifs- lefvande, med käppen i mun, alldeles som Lycko.
Jag blef så glad, så benen alldeles vek sig, men sanningen framför allt, när AN OERS SONS.
Ul spinneri och Skrädderiaktiebolag.
7C53.
HÖtOVget 13.
Filial: Hornsgatan 1.
Aiim 30435.
IDUN 1897 jag väl var säker på, att det verkligen var han, kände jag mig rent litet sviken.
Saken är den, att Ruffen har ett sätt att slå ihjäl mig med fakta ibland, som är så retsamt.
Jag vet, att innerst är det ändå jag, som ser mest, men som han bara ser hvad han ser, så minns han allting så för- argligt » på pricken » — och så slår han mig på fingrarna alltjämt.
Jag hade därför med riktig fröjd räknat ut, att inom konsten, skulle jag åtminstone få vara den, som visste allt, efter han inte visste något — men nu så!
Också sa jag, tämligen sötsurt, det fruk- tar j a g: » Kors du, gubben, det var en oförmodad syn. » Men hvad svarade då den älskade raringen?
» Ja, ser du Lovisa, jag kom att tänka på, att det i vinter kan bli roligt för dig att ha någon, som du kan tala om allt med!
Därför så, hä hä! » Hvad kunde jag göra annat än ta honom i famn och kyssa honom, midt framför näsan på den där fliniga blåklockan?
Det gjorde jag med, och det riktigt!
Johan, som var med, stod orubblig fram- för en stor rysk tafla, med turkar, kossacker och andra röfvare på, som skrattar så det slår lock för öronen på en, åt någon gemen- het, som en surögd skrifvare diktar ihop.
Den taflan är kanske den mest lefvande människotaflan på hela utställningen, men nog kan man ta upp sin tid med bättre än att titta på sådana där mordbrännare- och barnspetsarefysionomier, tycker jag.
Ruffen och jag larfvade både hit och dit — jag med ett helt annat kurasch än nyss, ska jag säga.
Till sist stannade vi framför ett själfporträtt af Zorn, inköpt för museet.
» Tänk, » sa jag beundrande, » hans rock är så hvit och skimrande som om den vore af skarsnö, och hur utmärkt är inte — » Jag afbröt mig, ty jag hade fått se något.
» Hvad tror du det kan vara för ett naket fruntimmer, som sitter i hörnet? » sa Ruffen.
Jag teg, ty jag tycker aldrig om nakna fruntimmer, allra minst i hörn.
» Mån tro det kan vara ' hans tanke ' — som hos Geijer, du v e t?
» » Snygg tanke, » sa jag, » hopkrupen under håret som en groda. » » Då är det väl en modell, då. » •, » På ett ' själfporträtt ' f För öfrigt skyler nog inte modeller sig på det där viset — det ska jag säga dig. » » Men något är det väl ändå? » » Jag tror det är ett misstag, » sa jag, » det är hvad jag tror!
Men titta på den där herrn, som håller tal, d u!
Har du någonsin sett något så lifslefvande och roligt? » » Jaa, han talar med hela kroppen, hä hä, » sa Ruffen.
» Och med hela själen med, » sa jag.
» Se på herrarna bakom, så de skrattar!
Hvad kallas taflan, söta d u?
» » En skål i Idun, » läste Ruffen.
» Äh Gud bevara mig, » sa jag.
» Håller de sådana tal i damernas egen Idun!
1 » » Han föreslår kanske en skål för kvinnan, hä h ä!
» &gt;Det tål det vid, » sa jag.
Fem minuter senare stannade vi (d. v. s.
Ruffen), framför ett pussigt — halfgammalt, rödgredelint fruntimmer, som satt och him- lade sig på en vägg.
» Den där var ryslig, » stammade Ruffen.
» Hvad kallas h o n?
» Blygsamhet, » läste Ruffen.
B l a n d nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af » I hvilket land? » frågade jag.
» Belgien. » » I så fall beklagar jag Belgien, » sa jag.
» Jag med, » sa Ruffen, » hä hä! » Litet senare kom vi allra djupast in i Danmark, där jag inte varit förr.
» Hvad är det som hänger här på väggarna? » sa Ruffen.
» Ta-a-aflor! » sa jag långdraget.
» Grufligt egen, » sa Ruffen.
» Ja, minst sagdt, » sa jag: » Kan du räkna ut hvad den stora träd-hök-taflan föreställer? » » Neej, » sa Ruffen, och så läste h a n: » Dante och Virgilius. » » Hm,&gt; sa jag, ty det är inte alla ämnen man tycker om att uttala sig i.
» Virgilius var en skald, det vet jag, » sa Ruffen, (kan visste, han!)
— » men hvad är Dante för s l a g?
» » Det syns väl hvad han är, » sa jag.
» ett rökt hök-kranium, af nån utdöd jättesort, som målaren svept in i en röd kappa. » » Grufligt besynnerligt, » sa Ruffen.
Så gick vi omkring tysta, länge.
» Nu har jag ' et, Ruffen, » sa jag med en djup suck af lättnad.
» Läs öfver dörren, så får du se. » ' De frias utställning '.
Så grufligt grannlaga, att bara kalla dem för ' de fria '.
Det är riktigt rörande, riktigt rö- rande, och så klokt af läkarna!
Tänk, förut!
Jo jag tackar jag, då hade väl de stackarne fått straffdusch för hälften!
Titta på de här ' äkta kastanierna '.
Nu när man vet!
Är de inte riktigt snällt tilltotade?
Inte att man ser, att det är kastanier, förstås, men gröna är d e!
Och de här fjällen, s e ' n!
» » Fjäll!
Det kan då inte en katt se!
a t t — » » Jo bevars, bara man har litet god vilja, så.
Toppiga är de j u då, det ser du väl!
Och titta på de här stenbrytarna — så riktigt näpna och söta de är!
Allihopa lika stora, och alla som dragna på en tåt — alla med blå ben och hvita skjortor och kaffebruna ansikten.
Vore det inte för den förgyllda gumsen i hörnet så — — Mén nån stans måste ju sjukdomen bryta ut rik- tigt!
— — Vet du, Ruffen, det här är det vackraste och det mest rörande — och in- tressangtaste på hela utställningen.
Men nog blir man allvarlig af ' et.
Också tycker jag vi går hem nu!
Vill du inte det? » Men Ruffen ville visst inte gå hem, han skulle promt se stenfigurerna först.
» Jag tittar väl dit ett litet tag först jag, » sa jag.
(Vi hade nu hämtat Johan).
» Det är inte allt, som passar för herrar att se på! » » Men för fruntimmer!
! » » Ja, vi blir inte dåliga af att se på det som är dåligt, v i!
» » Vet töjs, gumman. » Jag blef så häpen öfver tilltalet, att jag teg en hel half minut minst.
Men så vände jag med stor värdighet stegen mot dörren och s a: » Vänta mig här! » » Gå bara inte ' vill '! » ropade Ruffen efter mig.
» Det gör jag aldrig, » sa jag.
Men naturligtvis gick jag ' vill ', och det genast.