Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gång på gång får hon smaka moders- glädjen endast för att strax därefter vaka vid en dödsbädd.
Hennes lynne blir sträft och dystert, hon kan ej höja sig öfver lidandet, luften i rummet är kväfvande och tung.
Så kommer en annan period; död och sjuk- dom aflägsna sig och synas ej till på en tid.
Hon får tvä små barn, en gosse och en flicka, friska och vackra, hon är lycklig igen, de sorg- liga minnena blekna bort, hon tror ånyo på lifvets glädje.
Men då kommer plötsligt olyckan och kros- sar allt det, hvarpå hon byggt sina förhoppnin- gar.
Hennes man dör till följd af en olycks- händelse, och nu står hon ånyo lika hjälplös, som då hennes föräldrar gingo bort, endast att hon nu har två barn att försörja, att hen- nes hjärta är krossadt och hennes lifskraft bru- ten.
Hvilket lif, som nu började!
Hvilka an- strängningar att hålla sig uppe!
Hvilket sö- kande efter platser, hur många förkastade pla- ner, hur många misslyckade försök!
Och sedan, när ändtligen ett af hennes för- sök lyckats, hvilket slaflif af arbete.
Ännu hade hon dock sina barn, och om hon än icke fick mycken tid att vara tillsam- mans med dem, så voro de likväl det enda, som gaf mening och innehåll ät hennes gläd- jefattiga, sträfsamma lif.
Men de gamla gästerna, sjukdom och död, hade icke glömt henne; de kommo igen för att kämpa med henne under låuga, sömnlösa nätter, under ångestfulla, nervpinande arbets- dagar, och lemnade henne icke, förrän hon släqpt ifrån sig sina bägge älsklingar, först den lille gossen och nu senast det sista hon hade kvar: lilla Signe.
Då hon genomgått denna sträcka af minnen och återkom till verkligheten, grep henne ånyo den hälft domnade förtviflan öfver hvad som skett; med ett otydligt utrop störtade hon upp och började gå af och an i häftig sinnesrö- relse.
Och ett lif, sådant som hennes, ett lif af nästan uteslutande bekymmer och lidande, skulle icke ha någon annan mening, något annat mål än att upphöra med döden?
Då hon lidit slut, skulle tillintetgörelsen gripa henne, liksom den förut gripit alla hennes kära, — tillintet- görelsen skulle vara meningen med hennes lif, den återförening, på hvilken hon hoppats, den ersättning hon skulle få för allt, hvad hon här förlorat!
(Forts. o. slut i " vista n:r.)
" God ton ". "
En hvardagsstudie.
» Det hör till god ton. » Hur ofta undslipper ej detta bevingade ord världsdamen, hur ofta modern, i synnerhet modern åt giftasvuxna döttrar.
Vore det icke bättre att säga: Detta hör till falsk ton?
Det konventionella språket är lögnens språk.
Hur beklagar icke fru rådmanskan B.
på det hjärtligaste och mest öfvertygande sätt, att fru doktorinnan Z.
fick göra sitt besök för- gäfves, emedan hon ej varit hemma.
Och ändå hade hon suttit hemma i sin våning och ej förr i reflektionsspegeln fått syn på fru dok- torinnan, än hon gaf sin tjänstflicka befall- ning att säga, att hon var borta.
Och vid dessa hjärtliga försäkringar glider en skarp, forskande blick öfver fru doktorinnans nya kappa.
» Ett präktigt tyg, och så bra den kläder se ' n », läspar fru rådmanskan, medan hon san- ningsenligt borde säga: » Ett aldrig så dyrbart tyg kan inte dölja din fulhet. » Och då hon viker om nästa gathörn, stöter hon rakt på kanslipresidenten H:s fru.
Äterigen samma hjärtlighet.
Först och främst gratuleras hon med anledning af herr kanslipresidentens be- fordran — i går afton ännu var fru rådman- skan B. så förbittrad öfver just denna » män- niskas » befordran, att hon två gånger stack sin herr gemål i handleden, då hon skulle sy i en ursliten manschettknapp, innan han gick till klubben.
Den » goda tonen » finner äfven sin väg till barnkammaren.
Der läres lille Fritz redan att säga den gamla, kantiga fröken L.
söta ord, kalla henne sin käraste tant och smeka hennes
knotiga kinder.
» Jag vill inte, jag tycker inte om den där tanten, som skrattar med det ena ögat och gråter med det andra! » Fritz, olyck- liga barn, det hör ju till » god ton », eljes kommer du inte fram i världen!
Talmiguld, idel talmiguld!
Hjärtat vet ingenting af de ljufva smekorden, det förblir kallt och likgiltigt.
Den ständiga lögnen gör det förtorkadt och afsliter alla trådar, som skulle förena det med människorna.
Han var föräldrarnes solstråle.
Från solens uppgårig till den sista strålen förglimmat i vester, förde mästarens hand släggan.
— Ja, deras Karl skulle bli en högt uppsatt, bildad man, han skulle icke som fadern i den sotiga verkstaden få smedens hårda valkar i sina händer.
Och lyckliga möttes föräldrarnes blickar, då de under tusen försakelser kunde skicka sin son herr studenten en mödosamt förvärfvad sparpenning.
Och åren gingo.
Ti- digt åldrade genom det hårda arbetet, sågo föräldrarne lyckliga upp till sin Karl, som sitt ålderdomsstöd och tröst.
Karl blef häradshöf- ding i B.
» Har mycket att göra, den nya sysslan, ser mor, den är svår », tröstade den gamle mästaren den sorgsna modern, då på månader inte en rad kom från Karl.
Men nu kom ett elegant bref, ett guldkan- tadt kort med tillkännagifvande af Karls för- lofning med fröken v. C.
De gamla stål- brillorna ville inte hålla sig riktigt kvar i det glesa håret, allt högre sköt hon upp dem i pannan, den gamla, medan hon stafvade sam- man de sirliga bokstäfverna till ord.
Bröllopet var nära, det skulle försiggå i all stillhet, eljes måste de » gamla » också följa med; mannen med de valkiga händerna skulle trycka unga fruns sammetshand.
nej, tarf- liga, gamla människor passa icke, där plysch- mattor täcka golfven och » god ton » som en parfymfläkt fyller rummen.
Stackars gamla föräldrapar!
Ensamt och dystert förrinna timmarne i den trånga pryd- nadslösa kammaren och då i qvällsstunden den trötta handen tungt sjunker ned, ge sig tan- karna på flykt; hur innerligt kär er gosse varit er hur främmande han nu blifvit.
Hur skulle icke edra hjärtefibrer darra, om ni kunde mana bort denna kalla, främmande bild, om i den egna verkstaden den sotige sonen förde släggan bredvid fadern, om han en gång hemfördt till eder en god, enkel och duktig hustru, som ärat faderns valkiga hand och de sotiga arbetskläderna.
» God ton »?
Nej hårdhet i känslan, det är rätta ordet.
Endast hvad ett ädelt sinne bjuder och det rena hjärtats känslor mana kan med rätta kallas » god ton ».
- —, 7J|I - 4sBsES En salladsartikel.
[Ailcriana olitoria, Vårsallad.
Genom bladens * lösa byggnad är växten, i synnerhet om vå- ren, särdeles tjänlig till sallad.
Veronica anagallis, Vattenärenpris; späda bla- den.
Veronica beccabunga, Bäckböna; i bäckar, di- ken, vid källor, där den håller sig grön under s n ö n; de unga bladen användas antingen ensam- ma eller i blandning med krasse.
(Blomningen bör förhindras genom att afskära knopparne.)
För fullständighetens skull, och emedan de flesta ofvan anförda växter egentligen blott kunna an- vändas om våren och försommaren, då däremot svamparne hafva sin bästa tid under skördetiden och eftersommaren, anföras äfven några svampar, som äro lämpliga till sallad.
Att ännu många an- dra kunna begagnas, är utom all fråga; men dels är här egentligen icke fråga o m svampar, dels få vi blott tala om sådana, som äro mer allmänt be- kanta.
Agaricus (Lcpiota) excoriaius, Mild fjällskifling.
Agaricus (Lepiotä) procents, Stolt fjällskifling.
Agaricus (Psalliotä) arcensis, Allmän champig- non.
Agaricus (Psalliota) campester, Äkta champig non.
(Hos späda champignoner äro både huden och fröredningen ätbara.)
Boletus boeinus, Kosvamp.
Boletus edulis, ätlig Rörsvamp.
Boletus granulatus, grynig Rörsvamp.
Boletus luteus, mörkgul Rörsvamp.
Boletus scaber, sträf Rörsvamp.
(Hos späda rörsoppar behöfva ej fröpiporna bort- rensas.)
Clacaria botrytcs, Druf Fingersvamp.
Claearia Jlava, Höggul Fingersvamp.
(Fingersvamparna passa utmärkt väl till sallad, hvarken hud eller fot behöfva borttagas).
Fistulina hepatica, Oxtungsvamp; fröredningen ätbar hos de späda svamparna.
Hygrophorus rubescens, Rödlätta Vaxskiflingen.
Hygrophorus praiensis, Ängsvaxskiflingen.
(Fröredningen alltid ätbar, utom hos gamla exemplar; huden behöfver ej afskiljas).
Lactarius eolemus, Mild Brötling.
Ehuru den ej är allmän, anföres den dock för sin godhets skull.
Polyporus ooinus, Fårticka; hos de späda fic- korna äro både hud o c h fröredning ätbara.
Sparassis crispa, Bfomkålssvamp; intet behöf- ver borttagas.
För öfrigt hänvisas till de populära afhandlin- gar o m svampar, som äro utgifna af I.
Smitt, Arrhenius, Andersson, Lagergren m. fl.
Äfven många svamparter, som visserligen äro oskadliga, men i sitt råa tillstånd skarpa, blifva genast efter behandling med peppar, salt och ättika milda till smaken o c h lemna en förträfflig sallad, liksom all svampsallad är af närande be- skaffenhet.
Hit höra flere mjölkskiflingar, främst Lactarius deliciosus, läckra riskan.
Cantarellus cibarius, ätliga kantarellen och Ilydnum repan- dum, bleka taggsvampen som i rått tillstånd hafva en smak af peppar och tvål.
Svamparne böra insamlas i klart o c h torrt vä- der, sedan daggen gått af marken.
De böra af- skäras med knif o c h icke uppryckas, emedan då vanligen lös jord medföljer och orenar, och man dessutom härigenom förstör en mängd små svam- par, som eljes ofta följande dagen äro utväxta.
Man behöfver på svampar i allmänhet endast bort- taga smuts, skräp och maskangripna delar (och skölja dem), ej huden o c h fröredningen.
Endast rörsoppar och andra med slemmig öfverhud för- sedda bör man befria från denna.
Från gamla champignoner bör man borttaga fröskifvorna.
Vissa ätliga svampar smaka bäst i form af sallad, så- som oxtungsvampen — äfven god som rökt — och fingersvamparna, hvilka senare blifva sega genom kokning.
Salladstillredning-är visserligen allmänt bekant, men några få anmärkningar torde dock tillåtas, i synnerhet som man så ofta får dåligt lagad sal- lad.
Sallad lagas af fina blad, rötter, stänglar, frukter eller andra delar af olika växter — för att icke tala om sallad af kött, fisk, hummer, kräf- tor, krabbor m. m.
— hvilka råa eller kokta blan- das med olja, ättika, salt och peppar, ibland med tillsats af socker, senap, kapris och hårdkokta ägg-gulor.
Proportionerna mellan de olika be- ståndsdelarne måste bero på smak.
(Till en ägg- gula anses emellertid, att man bör taga 3 matske- dar olja och 1 matsked ättika samt 2 saltspadar salt mot en spade peppar), men sättet att blan- da dem kan följa en bestämd regel.
I allmänhet är det bäst, o m man under tillsats af salt och peppar med salladsgaffeln eller skeden så hop- blandar oljan med ättikan — oljan tillsättes en- dast småningom — att de bägge flytande ämnena bilda en, så mycket som möjligt, innerligt förenad simmig blandning, hvilken gjutes öfver salladen och cäl omblandas med denna.
Men man slår icke så mycket på salladen, att den lik- som simmar i en sås, utan blott så mycket, att den blir fullkomligt genomfuktad.
När salladen är uppäten, skall det icke synas kvar en droppe sås i salladskålen.
Begagnar man ägg-gula, är det så mycket mer viktigt att väl arbeta ihop denna med oljan.
Alla beståndsdelar måste, o m salla- ten skall blifva god, vara af bästa slag.
Man ta- ger härtill den bästa provenceolja och finaste ät- tika.
I brist på god olja kan man berga sig med rå ägg-gula eller grädde, och i stället för ättika kan man taga citronsaft.
(Alexander Dumas d. ä. gör anspråk på äran af denna » upptäckt »).
För dem som tycka o m löksmaken, men icke vilja äta själfva löken, är bäst att begagna den vid Taraxacum omnämnda » chapon gascogne. » 1 brist på hvillök kan man på landet med stor fördel använda Marasrnius scorodonius, Lökbroskskiflin- gen, som är rätt allmän i skogs- och ijungmarker.
Salladsskålen bör vara af glas eller äkta porslin.
Har man vanlig fajans, kan salladen lätt bli för- giftad, emedan ättikan ur glasyren löser blyoxid, som ofta användes vid fabrikation af oäkta porslin.
Om b ö c k e r.
et berättas, att en gång en amerikansk farmare eller industriidkare, som för- värfvat förmögenhet och byggt sig ett nytt hus, skulle skaffa sig ett bibliotek.
För detta ändamål skickade han en större summa till en bokhandlare och bad honom sända böc- ker för beloppet, hvarjämte han uppgaf höjden på bokhyllorna, så att bokhandlaren kunde hafva något att rätta sig efter.
I viss mån kan man säga, att många ej äro utan likhet med denne farmare, ty huru många är det egentligen, som verkligen välja, hvad de skola läsa.
I de flesta fall är det modet, det tillfälliga ryktet, som får bestämma, och dock är det sällan, som det moderna är det verkligt bästa, det gedigna, det äkta.
Och sannt är, att det ej är lätt att träffa ett godt val midt ibland den öfverväldigande mängd af literära alster, af böcker, tidskrifter och tid- ningar, som år efter är erbjudes.
I allmänhet torde man kunna påstå, att kvinnan har bättre tillfälle än mannen att läsa, åtminstone inom de s. k. högre kretsarne, ty vid sidan om de husliga bestyren får hon lätt en eller annan timme ledig, under det mannen oftast dagen igenom är upptagen af sitt be- stämda arbete och sedan endast är hågad att läsa det, som för dagen kan vara nödvändigt, en tidning eller dylikt.
En vanlig människa hinner just ej läsa så många böcker i sitt lif.
Om vi antaga en ny bok hvar fjortonde dag, så blir det endast 25 böcker om året och på 50 år 1250.
Om vi också fördubbla eller tredubbla dessa siffror, så blir summan försvinnande liten i förhållande till allt, som utgifves.
Ni, min läsarinna, har kanske aldrig tänkt på, hvad det vill säga att läsa med förstånd, och huru många gånger mer ni skulle hafva nytta af den summa, ni årligen använder på böcker, om ni gjorde detta.
Har ni hört talas om en » scrapbook »?
Det är ett band rent skrifpapper eller en kartong med lösa blad.
Där inför man allt, srm det kan löna mödan att lägga märke till, och som eljes lätt kunde glömmas bort.
Man skrifver upp, hvad man läst, fyller bladen med utklipp ur tidningar o. s. v. Läser man en bok, teck- nar man upp hufvudinnehållet, citerar möjligen ett och annat, som är särskildt bra; och så har man ju då, så att säga, ett lexikon till hvad man inhämtat.
Dylika » scrapbooks » eller » minnesböcker » äro mycket vanliga bland en- gelsmännen och förtjänade att komma till an- vändning hos oss.
Konsten att läsa består däri, att man ur en bok hämtar, hvad den innehåller, skiljer mellan hufvudsak och bisak, förstår förhållandet mellan innehåll och form samt slutligen tillegnar sig det nya, som kan förekomma.
Många, äfven bildade, läsa som barn; för dem är boken en bild utan skugga och ljus, utan åtskillnad mel- lan gestalterna, och snart försvinner minnet däraf i ett dunkelt fjärran.
De veta ungefär hvad de läst, men kunna ej redogöra därför hvarken för sig själfva eller för andra.
Läs ined eftertanke!
Om man tager en bok i handen för att läsa, så skall tanken också vara med; gör man det ej för att spara sin tid, så bör man göra det af höflighet mot för- fattaren.
Läs arbetet i följd!
Läs ej än här, än där.
Börja ej med de sista bladen, utom vid dåliga romaner.
Läs med lugn och utan brådska!
För en vårdslös och därför ofruktbar läsning räcker ej lifvet till.
Vi skola alltid läsa för att öka vår bild- ning.
Det är därmed » ej sagdt, att alla skola läsa detsamma.
Det få lefnadsförhållandena bestämma.
De andliga krafter, som under lif- vets alldagliga sysselsättningar ej komma med, skola öfvas genom läsning; då först blir det hela människor.
Den närvarande tiden är ett brokigt virr- varr; nya företeelser, nya idéer tränga sig på hvarandra, ocb man glömmer så lätt det gamla.
Helt visst borde vi mer än hittills skåda till- baka och taga vara på det, som skimrar emot oss öfver gångna århundradens grafvar, och sätta värde på hvad som gifvits oss af folkens stora skalder och skriftställare, genom hvilka vi lära känna nationerna och tidsåldrarne.
För det stora flertalet af människor är emel- lertid den närvarande tiden mer än tillräcklig; det är ett fält så rikt, att endast ett fåtal öfverskådar det, och konsten att välja är stor.
Kvinnan har oftast en annan smak än man- nen, och man skulle lätt kunna upprätta ett bibliotek af böcker, som nästan uteslutande läsas af kvinnor.
dra nationernas och var därför föga besökt.
Detta fick Fru Emma Fiirstenhoff höra, och rädd att hen- nes älskade fädernesland skulle behöfva stå med skammen, prydde hon så förtjusande den svenska afdelningen med sina makalösa blommor, att allas blickar drogos dit, o c h denna förut så ignorerade afdelning blef sedan en af de mest omtyckta o c h besökta.
Vid det sjätte, nordiska sJcolmötet, som under förra veckan hölls i Kjöbenhavn, uppträdde bland andra fröken Anna Sandström (signaturen » Uffe ») från Stockholm och höll ett föredrag o m historieundervisningens betydelse i moraliskt o c h intellektuelt hänseende.
Föredraget, som var syn- nerligen anslående och formfulländadt, helsades med lifliga applåder.
Bland öfriga kvinliga talare, som vid detta tillfälle uppträdde, må nämnas fröken Adéle Vetterlind från Jönköping o c h fröken Alli Trygg från Helsingfors.
Make eiler fader?
f edan han flyktigt helsat — i sin handtryck- ning med grefvinnan hann han dock lägga in en särskild innerlighetens värme — gör han sig underrättad o m Sonja.
» Vi talade just o m henne », svarade grefven; Som här ofvan sades, skulle det vara af » h o n måtte ej vara rätt kry etter balstrapatserna, är riktigt orolig för henne. » intresse att känna, hvilka böcker kvinnorna jag » Hon var redan i går kväll märkvärdigt irrite- sätta mesta värdet på.
Man skulle då få en rad / » svarade Kurt; » och just därför var j a g an- förteckning på det bästa och för deras sfär gelägen i dag höra om henne. » mest lämpliga, och helt säkert skulle en dylik » Du kan j u gå upp, Kurt; det skulle kanske bäst krya upp henne,; - sade grefven med ett svagt förteckning vara af gagn för sådana kvinnor, leende.
som gärna läsa, men många gånger äro vill- Förstulet bytte Käthe o c h den unge mannen en rådiga om hvad de böra välja till lektyr.
hastig blick.
Kurts panna blef röd, o c h han sva- rade i nervös ton.
» Sonja har verkligen förändrat sitt sätt mot mig på denna sista tid så fullständigt, att j a g kunde ha skäl att tvifla, att min åsyn längre gläder henne.
På grund af ofvanstående föreslå vi, att de Särskildt i natt på b a l e n.
» af Iduns läsarinnor, som äro intresserade här- » Min bästa Kurt, » bröt grefven af; » fäst dig icke därvid.
Hon menar intet därmed.
Det är blott för, sätta upp en förteckning på de bästa böc- en tillfällig sjuklighet i lynnet, som snart går öf- ker de läst och för öfrigt på de arbeten, som ver.
Att hon älskar dig högt, öfver allt i världen, de anse en kvinna böra läsa, såväl inom den det vet jag, hennes far.
— Kanske allt för högt, » nyare literaturen som inom den äldre.
tillade han hälft hviskande, som för sig själf.
Men Kurt hörde orden o c h ryckte till, medan Förteckningarna sändas till Red.
af Idun ännu en mörk blodsky jagade öfver hans ansikte.
inom denna månads utgång, hvarefter vi skola Tyst gick han ut ur rummet, o c h de hörde hans antingen meddela en allmän förslagslista eller steg i trappan.
meddela de bästa af de insända förslagen.
Han fann dörren till Sonjas rum inifrån stängd.
Han knackade försiktigt.
Intet s v a r.
Ännu en knackning, ljudligare.
Han lyss.
Därinne är allt så tyst, andlöst tyst.
Någon måste dock f i n n a s där, då dörren inifrån är stängd i lås.
Och till sist tycker han sig för- som en svag frasning af en klädning.
I sitt åttiofjärde är inträdde den 8 dennes nimma » Sonja, » ropar han nu högt; » Sonja, är du den celebra författarinnan fru Emelie Flygare-Car- inne, så öppna, öppna genast. » lén.
Hon kan fortfarande glädja sig åt en god Han blir vred öfver denna halsstarrighet.
helsa, endast synförmågan är försvagad, så att Tyst, det knäpper i låset.
Dörren går upp på hon icke kan igenkänna personer äfven på nära glänt, o c h kammarjungfrun tittar ut.
Emellertid ärnar fru Carlén inom kort un- » Hvad är detta för ett oskickligt sätt, » bryter derkasta sig en ögonoperation, som läkarne anse Kurt ut i uppbragt ton.
» Hör ni ej, hur j a g bul- skola utfalla så lyckligt, att h o n kan återfå synen tar, människa, o c h ni understår er att låta mig på det ena ögat.
vänta! » Som vanligt uppvaktades fru Carlén på sin fö- » Löjtnanten får förlåta, men fröken har bestämdt delsedag af en talrik vänkrets, af pressens repre- förbjudit mig att släppa in någon annan än gref- sentanter o c h andra beundrare af hennes författa- ven,, allra minst er. » reskap.
Hon var älskvärdheten själf o c h konver- » Är hon sjuk — yrar hon — eller hvad skall serade lifligt med de besökande.
detta vansinne betyda? » » Fröken är nyss stigen upp o c h ännu trött ef- ter balen, l a g har bestämda order. » Ett litet drag af Emma Fiirstenhoff har » Gå in o c h säg henne, att det är jag.
Hon en af våra läsarinnor insändt med anledning af måste låta mig komma in.
Gå genast ur vägen, hennes biografi i förra veckans nummer.
säger j a g.
Vid världsexpositionen i London 1851 var den I detsamma springer dörren helt upp, och Sonja svenska afdelningen första tiden så underhaltig, står på tröskeln, skjutande kammarjungfrun åt att den på intet sätt kunde mäta sig med de an- sidan.
Hon är mycket blek, och ett mörkt, trotsigt ut- tryck lyser ur hennes ögon.
» Det behöfves ej.
Maria lyder blott min befall- ning.
Hvartill detta skamliga uppträde utanför min dörr?
Är ni så litet gentleman, att ni ej ens lespekterar mina enskilda rum.
Annars — lemna oss genast, genast! » Hon var hänförande skön, där hon stod inför honom, stolt, hög, befallande; och de hälft falnade känslorna inom honom slogo i ett enda ögonblick upp i blossande låga.
» Sonja, » ropade han, o c h hans röst skälfde.
Han sträcker ut sina händer.
Han vill störta fram att omfamna henne.
Men hennes blick hål- ler honom tillbaka.
Kall, hög s o m en drottning vänder hon sig ifrån honom.
Och på en vink slår kammarjungfrun åter dörren i lås.
Stönande lutar han hufvudet i sina händer.
Hvad har han icke sett i detta enda ögonblick klart, intensivt som i blixtens ljus.
Det tycktes honom, som o m han aldrig förr än nu kännt den kvinna, s o m han dock en gång trott sig älska — en ljum, svag underårig kärlek, s o m ingen kärlek var.
Nu visste han, hvem hon var — han hade för- nummit hennes karaktärs väldighet.
Och för hvem, för hvad hade han ej försummat henne?
För denna lockande, frestande onda si- ren, s o m likt en orm droppade sitt gift i en krets rundt o m Sonja, att skilja henne från dem, som stodo henne närmast.
Den stolta, rena, höga jung- frun för hitriganten, förförerskan!
Hade det då gått därhän, att hon för alltid gli- dit ifrån h o n o m?
Vid denna tanke blef det mörkt inom honom.
Ännu kunde det ej vara för sent!
Han måste — måste vinna henne åter.
Med osäkra steg kom han åter ned i matsalen, där grefvinnan med frisk aptit lät den doftande tryffelfileten sig väl smaka, medan hennes man midt öfver bordet med stor möda sökte bedraga sig själf o c h henne med konstlad lugn o c h lama ansträngningar att göra anrättningen heder.
» Nå, » frågar grefven o c h stiger upp från sin plats.
» Träffade du Sonja? » » Hon nekade att taga emot mig, » svarade han doft.
Nekade?
Hur skall jag förklara detta? » » Hon har rätt att vara förbittrad på mig, » sade Stråle; » jag har ej varit den jag borde mot henne på sista tiden. » Han stirrade envist i golfvet, men han formligen kände stygnet från Käthe Stjärnes blick vid dessa ord.
» Ah, mitt barn, mitt stackars älskade barn, » bröt grefven ut i ruelsefull klagan; » öfvergifva då alla henne — far, fästman, a l l a.
Jag måste genast till henne.
Hon har mycket att förlåta. » När Käthe o c h Kurt Stråle strax därefter voro ensamma i rummet, reser hon sig o c h går fram till den unge mannen, s o m ännu står orörlig på samma ställe, utan att lyfta sin blick.
» Kurt, » säger hon i otålig ondskefull ton, » hvad vill detta narrspel säga?
Är ni då en man eller en vettvilling, som ej vet, hvart eder mamsellkän- slosamhet löper i väg med er.
Kom ihåg, intet, intet har j a g ännu gifvit .er af hvad allt ni be- gärt, åtrått, tiggt vid mina fötter.
Jag varnar er — försök ej kompromettera m i g; det skulle kan- ske bli ni, som först föll i den striden. » Men nu reser han sitt hufvud och med en blick så full af afsky o c h harm, att till och med denna förslagna kvinna bleknar, ropar han: » Gå, gå bort ifrån mig — f r e s t e r s k a,!
» Inne på soffan i sitt inre rum ligger Sonja, händerna krampaktigt tryckta för sitt ansikte, den späda kroppen skälfvande af hejdlös gråt.
Smekande, tröstande, bedjande lutar sig fadren öfver henne.