Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
blir på en gång idrott och sällskapsnöje, och Redan den omständighet, att damerna — i mot- ofta, då vi flockvis tumla om i vågorna, måste sats till männen — vid alla tillfällen hafva klä- jag skratta vid minnet af det, så att säga, affärs- der på hela kroppen, visar, att vi befinna oss hos mässiga sätt, hvarpå mina saltsjöbad undanstöka- » vildar »; damernas örhängen samt hårnålar för- des i de svenska badhusen.
mildra dock intrycket af den ociviliserade smak- Den svenska gymnastiken har många vänner här, riktningen och försonar äfven den mest urringade och nyssnämnde svenske grefve har med glans dam med indianskornas två » mantas », schalar af upptagit sina svenske föregångares verksamhet på samma slag som de, hvilka bäras af männen.
detta område; dessutom förestår han den tyska Indiandamen sammanfäster sin öfre » manta » un- ridklubben samt är fäkt- och gymnastiklärare i der hakan med en silfvernål, hvars hufvud icke chilenska och engelska gymnastklubben, så nog är mindre än ett ordinärt äple.
har den mannen fått arbete tillräckligt.
Undertecknad är den lyckliga ägarinnan till en Helt nyligen anlände äfven en svensk kvinnlig dylik nål, hvilken, utom sitt goda hufvud och kul- gymnast, fröken Hult, hit till Valparaiso.
Hen- turhistoriska värde, äfven äger det, att jag fått nes mål var dock Santiago, där hennes landsmän den af en svensk vän, bosatt i närheten af indi- och mina personliga vänner, herrskapet Billing, anområdet.
Det är eljes svårt att erhålla några föra svenska gymnastikens runor med den äran.
sådana prydnader, ty indianerna äro icke upp- Fröken H. såg äfven ut till att kunna främja det lagda för handel af detta slag.
svenska namnets anseende här ute.
Men förlåt, gästerna ha j u ännu icke blifvit Men hvad säger Iduns redaktion om att föra undfägnade!
den ärade tidskriftens läsarinnor på en liten tripp Behagen I inträda till den där ståtlige mannen!
till våra chilenska indianer?
Det kunde kanske Han skyndar då genast till sin hjord efter ett får, vara roligt att för en liten stund lämna öfverci- sticker ihjäl det i en blink samt låter servera er vilationens råmärken bakom sig och se hur kvin- det varma, rykande blodet i små träskåtar.
Hål- norna ha det bland ett folk, som lefver » tryckt len till godo, det är idel välmening!
intill naturens hulda, leende modersbarm.
» Man kan få se åtskilliga vackra typer bland Vi ha en tämligen lång färd in i landet, innan detta folk; särskildt beundrar jag deras välfor- vi komma till någon indianby; men är lyckan made händer.
De förneka tillvaron af dödliga oss god, torde vi möta en eller flere indianer I sjukdomar, och den allbekanta straffdomen, som lynne, men också i de förhållanden, som om- gifvit henne, den luft hon i n a n d a d e s u n d e r de b e s t ä m m a n d e u t v e c k l i n g s å r e n, de perso- ner, h o n d å kom i beröring med, de seder och t ä n k e s ä t t, som d å h ä r s k a d e, de egen- domliga f ö r h å l l a n d e n, i h v i l k a hon k a s t a d e s in.
V a r hon själf s k u l d till sin ofärd, så h a l i k v ä l a n d r a sin d r y g a andel i d e n n a skuld.
H e n n e s öde och h v a d m a n vet om hennes personlighet ger den för p s y k o l o g i s k a funde- ringar anlagde mycket att t ä n k a på.
En hälsning till Idun från Valparaiso.
n l e n s o m u n &lt; e r
I D U N 1894 efter syndafallet uttalades öfver kvinnan, äger icke tillämpning på dessa svarthåriga Evas dött- rar; ty icke afbryter en indianfru sina dagliga syss- lor för en sådan småsak som ett barns födelse.
Hon bär bara sin » baby&gt; genast ned till en flod, ger iillan ett ordentligt bad, lindar barnet i ylle- bindlar och snör sedan byltet fast vid ett 3 fot långt och 1 fot bredt bräde, samt hänger det hela upp på en vägg eller, om modern arbetar ute, på en trädgren.
När modern går ut, tar hon barnbrädet på ryggen, och är hon samtidigt välsignad med två spädare &gt;krabbor », så hänger hon det andra brä det på bröstet, och så: All right!
Som jag redan antydt, förnekar detta naturfolk tillvaron af dödliga sjukdomar, åtminstone hvad dem själfva beträffar.
Indianen dör antingen af ålderdom, eller faller han för vapen, och därmed punkt.
Denna tro har sina betänkliga följder, ty det händer ibland, att någon bland dem dukar under för sjukdom, och då anses han eller hon vara undanröjd genom gift, hvadan det gäller att finna mördarne.
Härvid äro deras spåmän behjälpliga.
Jag måste skratta, då jag under min vistelse i Sverige erfor, att äfven där finnas så kallade » kloka », som upptäcka tjufvar, uppgifva hvilka som kastat sjukdom på människor och boskap o. s. v., ty detta påminde mig om våra indianer.
Här ställer sig dock saken något ohyggligare, ty sedan spåmannen blifvit begåfvad med hästar, smycken o. d., nämner han några namn.
För- sedda med denna angifvelse gå den aflidnes an- höriga till höfdingen " och fordra de förmenta brottslingarnas lif.
Något tvifvel på angifvelsehs sanning lägges icke i dagen, men ett slags råd sammankallas af höfdingen, dom fälles, fyra stora bål upptändes (möjligen är i ett symboliskt tal) och under in- dianfestlighet, med dryckesslag, skratt, skrål och dans, brännas de förmente mördarne.
Om då detta folk icke har någon religion, frå gar kanske någon af Iduns läsarinnor.
Jo bevars, men i likhet med andra hednareligioner utestän- ger den ingalunda grymhet och råa seder.
Indi- anerna tro på » Pillan » (skaparen) samt på några underordnade gudar, t. ex. » Eponemon » (krigsgu- den), » Guecubu » (det ondas gud) och » Moilen » (det godas gud), till hvilka de, i skuggan af ka- nelträd, offra djur, då något inträffar, hvilket fö- refaller indianen som yttringar af gudarnes vrede och misshumör.
Och så lifvet efter detta?
Ja, odödlighetstron är stark hos indianen, men den förflyttar dock icke de aflidnas själar från den här planeten, utan till ett mystiskt berg, som de förlägga midt i oceanen.
— I hopp om, att lduns läsarinnor icke haft allt för tråkigt vid detta lilla besök hos ett naturfolk, bjuder jag dem samtliga på ett eftermiddagsbad bland vår fina societet samt därefter prof på vår högsommars sköna frukter och blommor, allt på den spiritiska vägen, hvilken är så billig för både de inbjudne och inbjudarinnan.
205 bara presenter och eleganta adresser.
N å g o n t i n g d y l i k t k a n h ä r ej b l i f r å g a o m.
D e t gifves d o c k e t t e n k e l t sätt, h v a r p å ett stort antal svenska kvinnor vid detta tillfälle s k u l l e k u n n a v a r a m e d o c h be- t y g a H.
sin t i l l g i f v e n h e t o c h vörd- nad.
H ä r n e d a n läses en lyckönskningsadress, afsedd a t t i prydlig utstyrsel tillställas kronprinsessan, och å a n n a t ställe i detta nummer återfinnes en anteckningslista (sammanhängande med romanbiblioteks- a r k e t; b ö r n a t u r l i g t v i s frånskiljas), hvil- k e n N i själf b ö r u n d e r s k r i f v a o c h där- jämte uppmana edra kvinnliga bekanta att underteckna.
S e d a n N i s a m l a t så m å n g a u n d e r s k r i f t e r s o m möjligt, åter- s ä n d e r N i listan till I d u n s Redaktion, Stockholm.
H ä r o r d n a s l i s t o r n a o c h in- b i n d a s p r y d l i g t till en d i g e r v o l y m, i spet- sen för h v i l k e n s ä t t e s e f t e r f ö l j a n d e lyck- ö n s k n i n g s a d r e s s i p r y d l i g t f ä r g t r y c k eller textning: Eders Kongl.
Tjugufem flutit, år hafva i dessa dagar för- sedan det b a n d knöts, som förena- de Eders Kongl.
gemål och på H ö g h e t m e d en samma gång samsläktade folk.
bidrog Då att den folk- käre k o n u n g Carls dotter gick att utbyta det land, nytt som sett h e n n e födas, m o t fädernesland, följdes hon ett till det n y a h e m m e t af d e v a r m a s t e f ö r b ö n e r f r å n ett h e l t folk, h v a r s tillgifvenhet h o n ä g d e i s a m m a g r a d som h e n n e s h ö g a föräldrar.
A t t den kärlek, som då ägnades den u n g a bruden, vi ej oss af med åren förminskats, full tillförsikt E.
t o r d e ock själf bevara m å n g a bevis.
varma som de som följde då hon oss, för med under lycka påstå.
därpå i minnet nyförmälda voro, furstinnan, år sedan lämnade stor begärlighet hafva gångna meddelande om sporda våga S ä k e r t är, a t t lika tjugufem lika de det- t r o välgångsönskningar den åren mottagit henne.
som vi hvarje E.
H:s säll- m a k a och moder har s å l u n d a ej k u n n a t a n n a t ä n p å d e t i n n e r - Till Kronprinsessan leovisas (" åessans ") siffverbröITop.
T ^ ä k e r l i g e n finnes d e t i n g e n s v e n s k k v i n - * * * * n a, s o m ej g ä r n a s k u l l e v i l j a p å n å - g o t s ä t t v i s a k r o n p r i n s e s s a n L o v i s a af D a n m a r k, den folkkäre k o n u n g Carl den femtondes dotter, sin tillgifvenhet och d e l t a g a n d e, då h o n d e n 28 i n s t u n d a n d e j u l i firar s i t t silf v e r b r ö l l o p.
I liflig o c h k ä r h å g k o m s t lefver f u r s t i n n a n ä n n u hos hela det svenska folket, e h u r u kärlekens och pliktens bud anvisat h e n n e ett n y t t f ä d e r n e s l a n d, o c h själf h y s e r h o n å sin sida ä n n u s a m m a v a r m a tillgifvenhet som fordom för det land, d ä r n e « n e s v a g g a stått.
P å silfverbröllopsdagen k o m m e r H e n n e s Kongl.
Höghet naturligtvis att uppvaktas af a l l a m ö j l i g a k o r p o r a t i o n e r o c h d e p u t a - tioner s a m t begåfvas m e d a l l e h a n d a dyr- ligaste glädja hvarje svenskt kvinnohjärta, liksom ock det varma v i d så m å n g a tillfällen Sverige, oss, a t t visat gamla fosterlandet Hvarje intresse E.
H. lagt i dagen för kärleken ännu är besök hos oss h a r s ä k e r l i g e n å ömse sidor befäst det gamla gång det oss, tillfällen haft som vid dessa nen kunna uppfånga H, till ock kärleks- för dem af förmå- en s k y m t af E.
varit en källa till glädje.
det beståndande.
bandet, på samma K.
Det namn, som barnajoller och föräldrakärlek gemen- s a m t s k a p a t, d e t h a r blifvit h e l a d e t sven- ska folkets s m e k n a m n för E.
H, ty i det n a m n e t m ö t t e s k o n u n g e n s och folkets kärlek.
Så länge det n a m n e t lefver — och det skall ä n n u länge och ' särskildt i dessa dagar vara p å allas läppar — så länge lefver ock det svenska folkets kär- l e k till » Sessan ».
de med många anledning komma torde af glädja Vi tro dock, den svenskfödda kvinnor som af som silfverbröllopsdagen a t t se sig h å g k o m m e n dant kärlek, Höghet, e n k l a a d r e s s v a r a e n af anspråkslösaste.
ska och att ägnas Eders Kongl.
denna skall synliga yttringar tillgifvenhet och det furstinnan särskildt af sven- a t t vid ett tillfälle egen t a c k s a m m a bönesuck för de år som gått af veta, mång tusen att så- Hennes följes detta de att svenska kvinnors varma bön, att H a n, som styr våra öden, ännu länge vara måtte medelpunkten liksom hittills moder för delar sin förunna i sitt en föresyn de Henne att eget hem och som m a k a och folk, e m e l l a n h v i l k a hon kärlek.
Värdes mottaga, Eders Kongl.
Höghet, vår underdåniga lyckönskan på silfver- bröllopsdagen, och hålle G u d öfver och E d e r t h u s sin s k y d d a n d e Sverige i juli Eder hand!
1894. älskad ytterligare befästa vänskapen mellan Nor- dens Bland vördnad, Alla, s o m p å f ö r h a n d erhållit del af d e n n a plan, hafva f u n n i t d e n förträfflig och ansett, att en dylik adress borde k u n n a samla tiotusentals namnunderskrifter.
Alla dela ock s a m m a tro som I d u n s utgifvare, nämligen att H e n n e s Kongl.
H ö g h e t skulle k ä n n a sitt h j ä r t a v ä r m d t af en dylik lyckönskningsadress, hvilken med hvarje nytt n a m n skulle medföra en ny hälsning f r å n d e t g a m l a S v e r i g e och visa, a t t m a n vid d e n n a h e n n e s h ö g t i d t ä n k t t y s t a väl- g å n g s ö n s k n i n g a r för h e n n e i allt Sveas land.
H v a d sedan själfva anteckningslistorna beträffar, böra dessa omsorgsfullt aktas, s ä a t t d e ej s k r y n k l a s, n e d f l ä c k a s eller sönderrifvas, ty det är just dessa s a m m a o r i g i n a l l i s t o r, s o m, s e d a n vi l å t i t b o r t s k ä r a den yttersta marginalen, k o m m a a t t fram- lägga för H.
D å N i g å r u t för a t t s a m l a n a m n p å anteckningslistorna, bör Ni taga detta n u m m e r af I d u n m e d E d e r o c h b ä r a d e t h o p r u l l a d t m e d l i s t a n l i g g a n d e i n u t i det-, samma.
D ä r i g e n o m skyddas listan bäst och N i h a r d ä r j ä m t e I d u n till h a n d s för a t t k u n n a v i s a i n n e h å l l e t af a d r e s s e n t i l l kronprinsessan.
N a m n e n böra skrifvas m e d bläck, hvar- vid bör i a k t t a g a s, a t t m a n håller sig i n o m de u p p d r a g n a k o l u m n e r n a, så a t t förnam- n e t (det, h v a r m e d m a n i d a g l i g t t a l be- nämnes) och tillnamnet sättas i vänstra k o l u m n e n samt bostaden och postadressen i den högra.
S k r i f t e n b ö r ej v a r a för k r a f t i g; af p r a k t i s k a skäl h a f v a vi till listorna måst använda samma papper som till romanbiblioteket, hvilket vid alltför k r a f t i g skrift k a n slå i g e n o m.
Alla k v i n n o r öfver konfirmationsåldern h a f v a r ä t t a t t a n t e c k n a sig.
Listorna böra vid återsändandet erhålla så få veck som möjligt.
Vecken u t p l å n a s sedan genom stark pressning.
Senast den 16 juli måste alla listor vara återkomna till redaktionen.
Rask handling är således af nöden.
Och ju flere namn, dess bättre.
I / i taga ock för gifuet, att här en huar med glädje skall gå till verket.
Iduns Hed.
IDUN 206 Ett kapitel om tjänstfolk.
OEKSÅ EN SYNPUNKT.
W||&gt;let h a r l ä n g e varit en e r k ä n d sanning, cSSEÄ " a t t h v a r t v å eller t r e fruar äro för- s a m l a d e, där ä r ock tjänstfolksfrågan p å t a l b l a n d d e m.
S å h a r det alltid varit, så är det ä n n u i dag, och det hela u t m y n n a r i en bitter k l a g a n.
» K a n ni t ä n k a er, min K r i s t i n, den slam- p a n, h a r verkligen.
» låter det då.
Och å andra sidan: » N i ä r alldeles för e f t e r l å t e n.
i ert ställe s k u l l e j a g m i n s a n n.
» etc. S u m m a s u m m a r u m: » J a det ä r d å s a n t och visst, a t t g a m l a tiders p r ä k t i g a och t r o g n a tjänare finnas inte m e r a — det å r en u t d ö d ras.
D e t är helt enkelt omöjligt a t t få en b r a tjänare n u för tiden. » J a g vill, e h u r u j a g d ä r m e d ej ger den a l l m ä n n a klagovisan rätt, g å in p å a t t den g a m l a rasen ä r u t d ö d.
M a n finner ej n u m e r a ö d m j u k a, ä n g l a t å l i g a, oupphörligt n i g a n d e tjän- steflickor, h v i l k a se u p p till sina m a t m ö d r a r som till högre väsen.
V å r tids skolor och uppfostringssystem h a b l a n d den så k a l l a d e lägre befolkningen födt t a n k a r och vyer, om h v i l k a det m o d e r n a tjänstefolkets fäder och m ö d r a r ej h a d e en idé.
U n d e r k l a s s e n, som b e n ä m n i n g e n lyder, h a r p å s e n a r e tider pro- portionsvis gått h a s t i g a r e fram i b i l d n i n g ä n den så k a l l a d e öfverklassen.
R e d a n i och m e d d e t s a m m a den fick l ä r a läsa och skrifva, ö p p n a d e s ett stort fält för dess vetgirighet och själfständiga utveckling.
G e n o m en reg- lementerad och obligatorisk s k o l u n d e r v i s n i n g, genom billig och ofta god; folklitteratur samt, i a l l m ä n h e t sedt, t a c k v a r e den p å b r e d a r e bas f r a m g å e n d e huraauiseringen af vårt sam- hällslif i p o p a l ä r och d e m o k r a t i s k a n d a, h a r d e D n a u n d e r k l a s s, som mest r e k r y t e r a r tjän- stefolket, snabbt höjt sig till en k u l t u r s t å n d - p u n k t, d ä r dess individer fordra och m å s t e fordra en a n n a n b e h a n d l i n g ä n dess före- g å n g a r e i » den g a m l a, goda t i d e n ».
H v a d som u n d e r b y g g n a d e n å s t a d k o m m e r hos gossar, h v a r s a n d l i g a b i l d n i n g n o g till stor del sedermera k a n g å förlorad i grofar- betet p å fältet framträder i sina y t t r i n g a r, a l l r a mest påfallande hos flickan, h v a r s höjda å s k å d n i n g a r äro betingade a f och genom vi- stelsen hos en bildad familj.
J a g tror k n a p p t, a t t m e d v e t a n d e t om större själsodling hos h e n n e a l s t r a r motvilja för husligt arbete, ty s ä r s k i l d t k v i n n a n h a r a f n a t u r e n a n l a g för ordning och renlighet, h v i l k a genom uppfost- r a n ovillkorligen s n a r a r e u t v e c k l a s än under- tryckas.
J a g å t e r k o m m e r n u till den d ä r frun, som a l d r i g k a n finna en tjänstflicka af den g a m l a traditionen.
D e n n a fru borde besinna, a t t j u b ä t t r e uppfostran en t j ä n a r i n n a fått, dess fortare k ä n n e r h o n, och dess mer såras h o n af den k o r t a affärdande ton, medelst h v i l k e n m å n g a h u s m ö d r a r s ö k a gifva sig skenet af större vikt och anseende.
D e gifva sina be- fallningar ideligen, a l d r i g k o r t och tydligt — det vore ej s å r a n d e — u t a n häftigt och hvasst.
Men hvarför skulle ej en h u s m o d e r k u n n a t a l a till sin tjänstflicka som till hvarje an- n a n person?
J o, för visso.
O m vi b e t ä n k a, h u r u stora a n s p r å k ställas p å en tjänarinna, ba vi så mycket större skäl a t t bemöta h e n n e m i l d t och vänligt, som d e n b ä t t r e u n d e r b y g g - n a d hon n u m e r a fått i betydlig m å n s t e g r a t hennes finkänslighet.
Till d e vanliga a n m ä r k n i n g a r n a m o t tjän- stefolket hör d e n, som gäller deras » evinner- liga t a n k l ö s h e t », men — h u r eget!
— m a n fordrar ä n d o c k p å s a m m a g å n g, a t t d e t a n k - löst som m a s k i n e r s k o l a foga sig i en hel del saker.
R i n g k l o c k a n till exempel pinglar väl för tolfte g å n g e n u n d e r dagens l o p p, och jungfrun m å s t e för hvarje g å n g, u t a n hänsyn till h v a d hon h a r för h ä n d e r, k a s t a a l l t å t sidan för a t t stå p å t å för sin h ä r s k a r i n n a.
Sedan får hon s n u b b o r för a t t s o p p a n blifvit v i d b r ä n d och m ö b l e r n a äro o d a m m a d e.
H v e m ä r d å den t a n k l ö s a s t e?
O c h n ä r en n y tjä- n a r i n n a föres in i hushållet, s k a l l den g a m l a tjänarinnan u t a n a t t k n y s t a, foga sig i d e n y a förhållandena, u m g å s rned henne, dela hennes b ä d d k a n s k e etc.
O c h g u d n å d e henne, om hon genom den a l l r a m i n s t a y t t r i n g af personlig motvilja h ä r v i d l a g s k u l l e l ä g g a n å g r a egna t a n k a r i d a g e n.
H ä r m å s t e hon också vara » tanklös ».
D e t m å s t e e r k ä n n a s, a t t hela husets tref n a d och välbefinnande i hög g r a d beror p å tjänstefolkets goda egenskaper.
D ä r f ö r borde m a n alltid också gifva dessa sitt förtjänta pris såsom en u p p m u n t r a n till fortsatt u p p - fyllelse af plikter, h v i l k a eljes blifva odräg- liga s a m t skötas ovilligt och l a m t, allt till husbondfolkets eget förfång.
Därför har husmodern alltid a t t först och främst i a k t t a g a vänlighet mot t j ä n a r i n n a n, om hon s k a l l k u n n a v ä n t a n å g o t m o t s v a r a n d e af h e n n e.
E t t » var så god » eller ett » tack » i förbindelse med äfven den minsta u t r ä t t n i n g, v e r k a r alltid väl- görande.
» V a r god och gif m i g ett glas vatten, M a r i e », säger h u s m o d e r n, och ni k a n vara säker p å, a t t M a r i e icke blott nöjer sig med a t t lydigt och g l a d t uppfylla befallningen, u t a n hon finner alldeles p å egen h a n d, a t t glaset bör serveras p å en b r i c k a eller tallrik.
Men d å frun sträft k o m m e n d e r a r » elda », skall flickan, förargad öfver den fräsiga öfversitta- retonen, s l u n g a vedfånget i k a k e l u g n s s s t e n e n med en skräll, som till äfventyrs ej ä r be- haglig för fruns nerver.
E n billig b e g ä r a n af t j ä n a r i n n a n bör alltid l ä m n a s möjligt gehör, och hon m å likaledes tillåtas a t t någon .gång hafva ett eget intresse, ett eget arbete, som ger h e n n e välbehöflig vederkvickelse i det b e s t ä n d i g a s l ä p e t för a n d r a.
V i d a r e bör m a n aldrig b l a n d a sig för djupt i tjänstfolkets personliga angelägenheter och — h v i l k e t dock ä r så vanligt — t. ex. l å t a dess d r ä k t u n d e r g å en kitslig g r a n s k n i n g, h v a r v i d d e f ö r s k ö n a n d e elementen obevekligt b a n n l y s a s.
D å m a n s k ä n k e r tjänstflickan en k l ä d n i n g, m å m a n välja ett t y g som passar henne, m e n alltid n ä t t och v a c k e r t, för a t t gifva ett e r k ä n n a n d e å t äfven den tjänande systerns a n s p r å k p å prydlighet.
Man går s å l u n d a de oeftergifliga fordringarna hos ung- dom, ett täckt utseende eller en s m u l a med- född fåfänga till mötes p å hafva vägen, och leder d e m med sin egen m e r a u t v e c k l a d e s m a k in i den r ä t t a riktningen.
Öfverdrifvet pedanteri ä r j u alltid skadligt.
E n viss o r d n i n g och tidsindelning måste emellertid finnas, men ett h u s h å l l d ä r allt, ä n d a till rena l a p p r i s a k e r, s k a l l g å efter klock- slag, k a n till slut ej bliiva a n n a t än ett själsdödande m a s k i n e r i.
B a r n m å s t e i all- m ä n h e t uppfostras efter en dylik i det minsta reglerad ordning, men v u x n a personer k ä n n a sig s å r a d e af s m å a k t i g t ö f v e r v a k a n d e, och ett s å d a n t undergräfver framför allt det g o d a för- h å l l a n d e t af tillgifvenhet och förtroende mellan h u s b o n d e och tjänare.
H ä r m e d ä r j a g ock inne p å k a p i t l e t om kontrollen öfver tjänstfolket.
E n god hus- 1894 moder h a r, u t a n a t t det m ä r k s, ögonen öfver- allt och vinner genom sin förtroendefulla o m i s s t ä n k s a m h e t d e ärliga tjänarnes a k t n i n g och t a c k s a m h e t, p å s a m m a g å n g hon alltmer oskadliggör och a f v ä p n a r d e tjufaktiga.
T i l l och med de r e d b a r a s t e m ä n n i s k o r k ä n n a sig icke m a n a d e till o m t a n k e och s p a r s a m h e t, n ä r de v a k t a s som vore de tjufvar.
D å s k ä n k e n ä r olåst, s k a l l en ärlig tjänarinna vida kraf- tigare u n d e r t r y c k a snatteriet, ä n frun i huset med den s t r ä n g a s t e u p p s i k t förmår.
Där misstroendesystemet ä r förhärskande, återstår ingenting a n n a t för husmodern än a t t uteslu- t a n d e lita p å d e n egna kontrollen, hvilken omöjligen k a n r ä c k a till öfverallt.
Men först och sist: höflighet och v i n n a n d e välvilja m o t d e m, som i sin h å r d t b u n d n a ställning gent emot oss stå vapenlösa.
D e t ä r oädelt a t t vilja m o t h å r d h e t och r å h e t t i l l b y t a sig en tvungen ödmjukhet.
Missförstånd och tillfälliga slitningar mellan äfven d e b ä s t a h u s b ö n d e r och de b ä s t a tjä- n a r e torde v ä l a l d r i g k u n n a helt och h å l l e t u n d v i k a s, men j a g tror, a t t största delen af det o n d a skulle med i a k t t a g a n d e af m i n a s m å v ä l m e n t a r å d k u n n a bortrensas eller före- kommas.
D e n d ä r g a m l a rasen, som bestod af trogna, tölpiga, blindt l y d a n d e slafvinnor, ä r visser- ligen u t d ö d.
M e n säkerligen skulle husmöd- r a r n a, om d e ville finna sig tillrätta i den af n y a tidsförhållanden med nödvändighet be- t i n g a d e förändringen inse, a t t en vida bättre » ras » t r ä d t i den förras ställe.
En jordbrukande kvinna.
• J ^ i f i d sidan af de många kvinnor, hvilka ut V / ' märkt sig inom konstens, litteraturens och i a * ^ människokärlekens områden, och därför blif- vit i denna tidning afbildade och omtalade, är den enkla kvinna jag här skulle vilja beskrifva måhända ej på sin plats; hennes lifsgärning är därtill alltför ringa, hennes ställning alltför obe- märkt.
Hon har dock äfven i bokstaflig mening bidragit till sitt lands odling och är på sitt vis rätt ovanlig, hvarför vi tro, att en teckning af henne icke torde sakna allt intresse.
För 33 år sedan kom hon, redan då 50 år gammal till den plats hon ännu bebor, en plats långt bort i skogen.
Hon började således sin verksamhet här vid en ålder, då för mången hans eller hennes » dagverk er e n d b, eller åtmin stone arbetskraften ej mer är i sin fulla styrka.
Hon arrenderade, jämte sin man, en bit af en kronoallmänning, en obrukad, stenig skogsbacke, fullkomligt obebygd.
Vi använde med afsikt ut- trycket » jämte sin man », ty hustrun har här va- rit den egentligen verkande.