Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon gick till handfatet och baddade sitt ansigte i det kalla vattnet.
Så, nu var hon blek igen, blek som.
Men, beslut och handling!
Tiden finge ej försinkas.
Det är bäst först som sist.
Ur sängen hemtade hon sin örngotskudde och lade den på sin lilla söta sofia, som hon fått af pappa till midsommargåfva.
Stackars pappa!
Skulle han sörja?
i b, han tröstar sig nog.
Det hviskades ju om, att han tänkte gifta om sig.
Hervor hemtade papper och kuvert ur sin skrifportfolj.
Med skälfvande hand rafsade hon följande ord på papperet: » Förlåt mig, älskade pappa, men jag kan ej annat.
Hvar- för får ej du och heller ingen annan veta.
Jag tar min hem- lighet med mig i grafven.
Din H e r v o r.
» Efter att ha förseglat bref- vet skref hon utaapå: T i l l pappa.
Det kom för henne, att hon kallat sin pappa — du, som hon inte annars brukade.
Men annars hade det låtit trivialt, och det var bra som det var.
Så, nu var allt färdigt.
Men, att l i g g a.
så i en rutig perkalklädniug!
Det vore ju rent af löjligt.
Och med läderkängor!
I största hast bytte hon toalett.
Hon tog en hvit un- derkjol och försigtigtvis rena, djupröda strumpor.
En af de älskade tröjorna togs fram och träddes öfver hennes späda armar, hvarefter hon slog ut sitt vackra bruna hår, så att det hängde fritt ner öfver ax- lame.
Hervor slätade öfverdraget på soffan, långsamt och all- varligt, som om detta i och för sig vore en vigtig hand- ling.
Der efter hemtade hon flaskan, vadden och en hand- duk.
Denna vred hon i hop till en strut och fäste den med en nål.
Der efter intog hon sin plats på soffan, drog ner kjolen så långt hon kunde och
ID U N S 44 November 1888 MODETIDNING Mina grannar.
kände efter, att tröjan var säkert knäpt vid hal- sen.
Så tog hon hastigt ett stycke af vadden, tog ur korken i flaskan och slog ut en del af innehållet der öfver, hvarefter hon stoppade bom- ullen i handduken, lade sig på sida och gömde ansigtet i struten.
En plötslig motvilja fick makt med henne.
Hon kände hostretningar och äckel.
Men efter hand gaf det vika.
De kroppsliga funktionerna blefvo beherskade, och hon hade endast sitt and- liga medvetande i behåll.
» Jag vill inte!
Jag vill inte! » tänkte hon ropa och resa sig upp.
Men munnen var sluten och tungan rörde sig ej.
Hon ville slita bort handduken, men kunde ej.
Hon underkastade sig med en dof ångest.
Utifrån gatan hörde hon buller af vagnar och en gäll hvissling från någon, som kallade på sin hund.
Ånger öfver sin handling, sorg öfver fa- derns sorg blandade sig med de lumpnaste små- saker i en oredig villervalla.
Stockholm, Prenumerationspris pr år: Idun ensam kr.
» Iduns Modetidn., månad suppl.
» Barn garderoben &gt; 5: 5: 3: 3: — — — — Byrå: K l a r a Södra K y r k o g.
Redaktör och Träffas säkrast kl. 2 — 3.
• J. Sofi &lt;j] je dagar, då skolans schema endast upp- tog läs- och skrif- ämnen, höra nu lyck- ligtvis till det förflutna.
Man kom nämligen rätt snart under fund med, att vår allt mer jäktan- de tid fordrade icke alle- nast belästa och under- visade människor; den allt hetsigare blifna kon- kurrensen — kampen för brödet — nödvändig- gjorde framför allt prak- tisk duglighet.
Sedan dessa åsikter arbetat sig in i folkmedvetan- det, har uppfostrings- arbetet i många stycken förändrats.
Detta icke minst, då det gäller den kvinnliga uppfost- ran.
Nu mera tänker man icke allenast på att gifva sina döttrar kunskap om saker och ting, man vill äfven — och kanske helst — se dem utrustade med den praktiska duglighet, som kan göra det möjligt för dem att tillkämpa sig en oberoende ställ- ning i samhället.
Så infördes handarbete på skolans schema och på sista tiden hushållslära.
Bland dem, som mest arbetat och inlagt de största förtjänsterna för detta senare ämnes in- förande på skolornas TJtgifningBtid: utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
hvarje helgfri Tryckeri Aktiebolag.
Fredagen den 21 j u n i 1895.
N:r 25 (392) Iduns fredag.
Lösnummerpris 1 5 öre (lösn:r endast för k o m p l e t t e r i n g a r.)
AnnoJispris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
» Lediga platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p ä b ö r j a d t t i o t a l stafv.
arbetsordning, intages ett af de allra främsta rummen af fru Sofi.
Nilsson, lärarinna vid Klara folkskola i Stock- holm, hvars bild härmed ökar Iduns porträttgal- leri.
Kraftigt understödd af sin man, förste lära- ren i Nikolai församling, kan hon anses banbry- tande, då det gäller hushållslärans införande i folkskolan.
Nikolai och Klara folkskolor voro nämligen de första i vårt land, som inrättade så kalla- de skolkök, där de större flickorna fingo lära sig på ett praktiskt sätt huru ett större eller mindre hushåll skulle skötas.
Skolköket i Ni- kolai inrättades år 1889.
Sedermera har den ena skolan efter den andra följt exemplet både i hufvudstaden och lands- orten.
I sammanhang härmed må nämnas, att Nikolai församlings skol- råd och kyrkostämma nu i dagarne beslutat i enlighet med d:r Nils- sons förslag utvidga skolkökets verksamhet därhän, att hälften af högsta afdelningens flic- kor — 24 å 30 — samti- digt vid sex stycken smärre spislar kunna undervisas i matlagning.
Vi svenskar!
Se, vårt modersmål Oss binder hop med klang af stål, Och aldrig bryts det bandet.
Hittills hafva endast sex stycken i sender kunnat i köket mottagas.
För en sådan förändring beviljade kyrkostämman 1,700 kronor.
En större donation har äfven kom- mit detta skolkök till godo.
En märklig nyhet i skolköksfrågan kan äfven den publikation kallas, som i dagarne utkommit från C.
E. Fritzes kongl.
hofbok- handel, författad af fru Nilsson.
Vi åsyfta » Färglagd väggplarsch öfver de vanligaste födoämnenas kemiska sammansättning ».
Mest att anse som ett supplement till sam- ma förf:s för två år sedan utgifna utmärkta arbete: » Hushållslärans första grunder » *, af ser denna prydliga plansch » att gifva en så klar och öfverskådlig öfversikt som möj- ligt af beståndsdelarne i några af våra all- männaste födoämnen », och man kan utan öfverdrift säga, att förf.
på ett utmärkt sätt löst denna sin uppgift.
Födoämnenas olika beståndsdelar, ägghvita, fett, kolhydrat, vatten, salter o. s. v., äro här icke allenast betecknade med olika färg, utan äfven för- sedda med utsatta procenttal, hvilket gör denna plansch lättlästare än förut befintliga i samma ämne.
En synnerligen praktisk anordning har förf.
dessutom åstadkommit genom att angifva näringsvärdet för kilo- gram af födoämnena, hvarigenom åtskilliga rent af öfverraskande jämförelser kunna göras.
Så t. ex. är gäddans näringsvärde 15 öre pr kg., då dess torgpris vanligen är 4 ä 5 gånger större.
Den färska sillens näringsvärde pr kg.
är 31 öre, men den köpes för ungefär halfva värdet.
Jämför man öl, porter och mjölk, så finner man, att mjöl- ken betalas under sitt näringsvärde, men öl 11 gånger och porter 32 gånger mer än den är värd som näring.
1 kg., d. v. s. ungefär 1 liter oskummad mjölk, äger ett näringsvärde af 13 öre, 1 kg.
öl och lika mycket porter hvartdera 2 öre, och dock betalas för 1 liter öl i halfbutefjer 21 — 24 öre, porter 6 0 — 9 0 öre.
Utanför ett bok- handelsfönster, där planschen hängde, väckte dessa siffror här o m kvällen mycken upp- märksamhet.
» V i, som alltid trott, att por- terri Var så kraftig, » yttrades det.
Uti den medföljande texten till förelig- gande plansch redogöres för, huru mycket vår kropp dagligen behöfver af de olika näringsämnena för att bibehålla sig.
ägghvita gram fett gram kolhydrat gram En måttligt ar- betande man be- höfver dagligen 118 56 500 D:o kvinna 92 44 400 D:o äldre man 68 100 350 D:o äldre kvinna 80 50 260 Barn till 1 Vä år 20 -- 3 6 30 — 45 60 -- 9 0 Barn 7 — 15 år 70- — 80 37 - 5 0 2 5 0 - - 400 Om husmodern vet detta och vidare kan från denna plansch afläsa, huru mycket hvarje födoämne innehåller af ägghvita, fett och kolhydrat, så bör planschen bli en väl- kommen handledning v i d torguppköp lika väl som vid matlagningen.
När den där- till visar, hvilka födoämnen, som i förhål- lande till sitt näringsvärde äro billigast, så * Recenseradt i Idun 1893, n:r 9.
Och höja vi vår svenska stam, Att fram den stiger — andligt fram Sä höjes fosterlandet.
J. Reuter.
torde den icke allenast bli en prydnad för köksväggen, utan fastmer fylla ett befintligt tomrum.
Fru Nilssons arbeten, såväl den nu om- ordade planschen som » Hushållslärans första grunder », vittna om förf:spedagogiska kyn- ne.
Hennes sträfvan att uppfostra våra unga flickor till praktiska och dugande sam- hällsmedlemmar och hennes insats i vårt folks utveckling i ekonomiskt och däraf beroende socialt hänseende torde icke kunna för högt uppskattas.
Det är i synnerhet de mindre bemedlade i samhället hennes arbete såsom lärarinna i folkskolan och som för- fattarinna afser att hjälpa.
Därom säger hon själf i texten till om- förmälda plansch: » För en stor del af mänskligheten har en sådan beräkning föga betydelse, den mera välmående klassen be- höfver ej välja sin föda efter halten af nä- ringsvärdet hos födoämnena, utan utgår vid valet af föda från helt andra grunder, så- som smak, lättsmälthet m. m.
Den åter, som tillhör den mindre bemedlade samhälls- klassen, hvilken omfattar det stora flertalet af människor, har behof af att känna nä- ringsvärdet i förhållande till priset, då han väljer sin föda.
Hans enda egendom äro hans själs- och kroppskrafter, hans arbets- förmåga, och för honom är det icke likgil- tigt, huru han på bästa och billigaste sätt kan nära sin kropp för att bibehålla den stark och arbetsduglig. » På många sätt kan man j u arbeta för de mindre bemedlade klassernas höjande i ekonomiskt och socialt hänseende, men det synes, som om den väg, förf.
slagit in på, skall kunna uthärda jäm- förelse med hvarje annan.
Sofi Nilsson föddes den 4 juni 1840 i Tjällmo församling i Östergötland.
Föräld- rarne voro framlidne riksdagsmannen m. m.
P. Andersson på Bohyttan nära Fin- spång och hans maka Anna Lisa Persdotter.
Att dottern ägnat sitt lif åt uppfostrarens kall, blir ej underligt, om man känner fa- derns arbete för sin församlings framåtskri- dande och höjande icke minst i andligt af- seende.
Så t. ex. upplät han, en af vårt lands första skolrådsmedlemmar, fri lokal och aflönade lärare i 15 års tid för en små- skola i sin församling.
Faderns omvårdnad och kärlek för folkskolan besjälade dottern, när hon trotsade den tidens fördomar och blef lärarinna.
Om beskaffenheten af hen- nes föräldrahem och den uppfostran, hon där erhöll, kan man få en föreställnig af det faktum att den tjuguåriga åbodottern utan andra studier antogs som lärarinna vid Finspångs folkskola.
Därifrån befordrades hon efter fyra års tjänstgöring till sin nu- varande befattning vid Klara folkskola, er- höll dispens från folkskollärarinneexamen år 1866 och utnämndes till ordinarie på hög- sta lönegraden samma år.
Efter denna ovanligt hastiga karrier, i ett afseende hunnen till målet, blef dock hen- nes lif icke ett stillastående, utan en fort- satt sträfvan att gifva folkskolan de bästa tankar och krafter, att höja folkskolan ge- nom att ännu mera utbilda sig själf.
Detta framgår af de vidsträckta utrikes resor, som hon företagit mest på egen bekostnad med ändamål att studera folkskolorna i andra länder.
Under en af dessa — år 1864 — besöktes England och Skottland.
A r 1868 vistades hon en längre tid vid Hindholmens folkhögskola i Danmark.
Sommaren 1871, besöktes Schweitz och Italien, 1 8 7 1 — 7 2 ge- nomgick hon Pape-Carpentiers lärarinnese- minarium i Paris.
I Tyskland, Schweitz och Holland till- bragtes sommaren 1886.
Aren 1887, 92 och 93 användes ferierna till resor och stu- dier i Norge, och förra sommaren besöktes åter Tyskland i och för studiet af skolköks- förhållandena därstädes.
Endast en gång — resan till England och Skottland — • före- fanns statsanslag.
Vid hemkomsten hafva hon och hennes man ej tvekat att ställa sig i spetsen för införandet af det nya på uppfostringskon- stens område, som i Europas centralare de- lar vunnit tilltro, men som hos oss ännu varit antingen okändt eller betraktadt med vårt folks ofta förekommande misstänk- samhet gent emot hvarje nyhet.
Så mottogs frågan om inrättande af skol- kök med ganska mycken köld, för att icke säga motvilja, äfven från det håll där man väntat motsatsen, men så småningom har dock saken gått framåt tack vare fru Nils- sons energi.
Utom lärarinnebefattningen vid Klara folkskola är hon medlem af sty- relsen för nämnda skolas kolonier och styrel- sen för arbetsstugan och skolköket.
Här vore nu lämpligt att söka utfylla tom- rummen emellan dessa fragmentariska fakta och data med ett erkännandets ord, men, anspråkslös som hon är, undanbad hon sig bestämdt hvarje berömmande, när hon, efter åtskillig tvekan, gaf sitt samtycke till vår anhållan att få presentera henne för Iduns läsarinnor samtidigt med hennes senaste arbete.
Vi uttala till sist därför endast den ön- skan och förhoppning, som helt visst delas af alla, som kommit inom hennes hjärte- vinnande personlighets verkningskrets, att skolan och hemmet ännu länge måtte få behålla den kvinna, som icke blott är en prydnad för bägge, utan äfven på ett ut- märkt sätt fyller sin plats i båda två.
Brz.
(Midsommar 1894.)
dg gick uppå Skånes ångar, det var i min barndoms vår, och lekte på lyrans strängar, dem ännu i dag jag slår.
Jag kände en vemodslängtan till blånande, fjärran land, och vinden förde min längtan i ton mot himmelens rand.
Jag låg vid naturens hjärta i lifvets midsommardar.
Jag vet ej, om fröjd, om smärta jag mest uti sinnet bar.
Ej tankarna voro mogna, men ut ville de likväl.
Naturen var min förtrogna, ej någon förstod min själ.
Det var något stort och mäktigt, som underbart drog och drog.
Hvad guldmolnen sänktes präktigt i hög bortom hed och skog!
Hvad låg i min själ begrafvet, som väcktes vid vågens dön, hvar kväll når jag hörde hafvet, den härliga Östersjön?
Det var något visst, jag ville, jag kände min värld för trång.
Bar ej jag i själen snille, jag bar dock i hjärtat sång.
Och tankarne kännas tunga, förrn luft de i toner få, och något jag ville sjunga, som skulle kring världen gå.
Jag ville aftorka tårar på mången förvissnad kind, åt tynande hjärtans vårar ge friskhet och dagg och vind; åt skeppsbruten like räcka ett halmstrå, om icke mer, och pilgrimens törst ej släcka, blott stilla, förren sol gick ner.
Nu jag och för och och och mot är det midsommartider, längtar och längtar ån — når det mot hösten lider, snart kommer alltid den, lönnarna blifva röda storken och svalan fly, rönnarna dystert glöda himmel förutan sky.
Då vaknar på nytt min trängtan, som fordom i lifvets vår.
Det hjärta, som föds med längtan, lår aldrig att räkna år — Månn ' hinsidan fjärrblå randen jag uppå en ton fått svar?
Månn ' pilgrim på ökensanden en droppe jag gifvit har?
Kvinnorna oeh humorn.
et är Strindberg — om jag inte minns orätt — som påstår i någon af sina ensidiga och orättvisa anklagelseskrifter mot det älskvärda könet, att kvinnan saknar humor.
Om också, hvilket ju kan vara möjligt, den något djärfva satsen afsåg ute- slutande den författande kvinnan och sär- skildt den svenska författarinnan, så har den i alla händelser blifvit på ett eklatant sätt vederlagd af Lovisa Petterqvist.
Nog har hon humor, det lär väl ändå inte kunna förnekas.
Men hvad innebär då detta mångomordade begrepp?
Hur skall det rättast definieras?
Hvad menas med humor?
Svårt är det alltid att uttömmande defi- niera ett begrepp, hvarom uppfattningen hos olika människor är så växlande.
Ingen har heller — 7 så vidt jag vet • — af humorn gifvit en definition, som af alla erkännes.
Lättare är att säga, hvad humor icke är.
Humor är icke detta evinnerliga kallgrin, som under åratal fyllt våra skämttidningars spalter, serverats oss vid festtillfällen af omtyckta » humorister » och purrats på oss i de oftast mycket tillkrystade skämtbitar, som fått namn af » humoresker ».
Det är missbruk af ord, då man med humorns namn betecknar alla möjliga arter, afarter och oarter af skämtlynne.
Det är mer än så, det är nästan en förgripelse på det heliga, af samma slag, som då varietéslag- dängor räknas till » konst » eller ordet » poesi » begagnas om prosa på korta rader.
Går man nu för tiden för långt i att utvidga humorns begrepp till allt, som i någon grad kan afficiera skrattmusklerna, så var det en motsatt ytterlighet, man gjorde sig skyldig till, då man allt för starkt framhöll sorgen och bitterheten såsom den jordmån, ur hvilken humorn hämtade sin näring, likt leende blomster spirande på en grafkulle.
Allbekant är det i vårt nationalmuseum befintliga porträtt af Bell- man, snyftande i sin näsduk, och lika all- mänt känd är den föga humoristiska strofen af Braun: » Om folk blott vissie, hur glädjen brister för de så kallade humorister, de skulle tacka sin gud för det han utan humor dem födas lät » och den följande beskrifningen på skaldens skrif don: » en törntagg pennan och bläcket — tårar », hvilket j u allt låter ganska affekteradt.
Det sannaste och bästa som sagts om humorn förefaller mig vara, att den är den åskådning af lifvet, som ser det stora i det lilla och det lilla i det stora.
På botten af humorn ligger således ett slags resignation på samma gång som en öppen blick för det ideala, hvilket i vår relativa värld endast kan ernå mycket ofullkomliga afspeglingar.
Ju tydligare man inser och känner detta, j u skarpare man ser motsatsen mellan det som är och det som borde vara, mellan de stora anspråken och deras tarfliga motsvarighet, dess när- mare står man korset, där vägarne skilja sig, den ena bärande nedåt till förtviflan och bitterhet, den andra uppåt till den fria utsiktsplats, hvarifrån humorn med ett vän- ligt löje betraktar världen.
Människorna äflas och knuffas som bråkiga barn för att uppnå mål och vinna fördelar, som för humoristens öga ej te sig värdefullare än barnleksaker.
Han ler åt detta kif om bagateller, men han förargas ej, ty han vet j u: sådan är världen och den kan inte vara annorlunda.
Och med allt ondt och befängdt, som finns i denna skröpliga till- varo, bjuder dock lifvet så många glädje- ämnen, skänker det så mycken ren och vacker tillfredsställelse.
» Världen är ej så ful, som vi henne ängsligt afmåla med storm och våg.
Allt leker för vår håg, skönhet i hvar ögnastråla — » Allt beror på den blick, hvarmed vi be- trakta världen.
Ä r o vi nog olyckliga att ha fått in en skärfva af » Fandens speilglas » i vårt öga, då kan det inte hjälpas, att vi se allting förvändt och styggt.
Då finns det för oss ingenting annat än elakhet och fulhet till, då skall ingen karaktär bestå profvet inför vår kritiska granskning, ingen handling synas god, ingen anblick skön, ingen tanke upphöjd.
Men humorns öga är kärleksfullt, utan att därför vara blindt.
Humoristen har denna sanna mänsklighet, hvars väsens grund är en ödmjuk känsla af idealets storhet oeh allas vår litenhet, en känsla som alstrar försonlighet, öfver- seende och medkänsla med andra — • dessa andra, som humoristen dock icke kan låta bli att le åt, likasom han ler öfver sig själf och hela världen.
Kvinnan skulle sakna anlaget till en sådan åskådning af lifvet?
Det förefaller, som om hon tvärt o m borde äga det i hög grad.
Anlag i ena eller andra riktningen framtvingas under generationer af lifvet själft.
Ingenting kan vara 0 0 m - tvistligare än människans underbara för- måga att snart » finna sig » i nya förhållan- den, att bilda sig efter och växa in i dem.
Är det då troligt, att icke kvinnorna med deras i vissa afseenden utpräglade » ideala fordringar » och deras behof af lycka och harmoni, — att de icke, säger jag, ofta måste komma att drifvas igenom den ut- vecklingspers, hvars stadier äro: missräk- ning, afprutning på i ungdomen gjorda höga föreställningar om det ena och det andra, resignation och — då behofvet att bibehålla en kärleksfull uppfattning fortfarande gör sig gällande — en humoristisk blick för skröpligheterna i lifvet?
En sanning är det visserligen, att många — kanske i synnerhet bland kvinnorna — lida af en sentimental lust att gråta, om de icke få lof att alltjämt skratta — jag menar: en benägenhet att, om jag så får uttrycka mig, » tjura », när lifvet slår sina slag, d. v. s. göra sig riktigt ordentligt olyck- liga, eftersom det inte går an att få vara riktigt lyckliga — en sentimental, litet barns- lig åtrå, som sammanhänger med själfbe- skådning och fråsseri i de egna känslorna.
Sunda naturer och starka ej inför sig själfva, kasta om lyckan sviker, hängifva plågeri, utan blifva i stället själar kokettera ej yxan i sjön, sig ej åt själf- ofta humorister.
Det tyckes mig, som o m man i det äkten- skapliga lifvet skulle ha rätt mycken använd- ning för humor.
Två unga människors gemen- samma vandringslopp börjar väl oftast med både abnormt uppskrufvade känslor och icke fullt riktiga föreställningar om hvarandras personliga egenskaper.
Under samlifvet sjun- ker känsloströmmen småningom tillbaka i sin naturliga flodbädd, man gör ömsesidiga små upptäckter i fråga om lynne, tempera- ment, vanor, upptäckter, som skulle kunna komma olycka åstad, om de toges för seri- öst, men som för en humoristisk uppfatt- ning alldeles icke kunna skada det goda förhållandet.
Det finns för öfrigt så mycket under en daglig sammanvaro människor emellan, som naggar, irriterar, nedtrycker, om det ej toges från den humoristiska sidan, så mycket, säger jag, att om man kunde skänka bort humor, borde ett större förråd af den varan gifvas hvarje brudpar i lys- ningspresent.
Nå, finns blott något anlag, så utbildar sig nog den humoristiska uppfattningen af sig själf.
En barnkammare — begripligtvis icke allt för öfverbefolkad!
— borde, synes det mig, uppfostra föräldrarne mer eller mindre till
på pannan, duga något till i t. ex. det husliga kallet, och som hustrur ...
husch, Gud bevare oss för dem! » Han såg med välbehag på den unga frökens hvita hand, där inga bläckfläckar spårades, och på denna rena panna, där inga » snilleknölar » voro upprifiia.
Hon tycktes fatta hans tysta, smickrande jäm- förelse, rodnade lätt och skrattade.
» Nej, tacka vet ni en sådan som exempelvis jag! » sade hon med en riktig tjufpojksmin, » en liten menlös docka, som inte besväras af tankar längre än näsan räcker, en sann kvinna.
» » Ni är ingen docka, fröken Emelie! » af bröt Brink med en förebrående högtidlighet, som ver- kade synnerligen komisk, » jag vet, att ni skö- ter er herr fars hushåll och ordnar och styr med allt som en liten duktig husmor — se det är dygder hos en kvinna, alldeles oförenliga med skribleriet.
åb, ni må tro, jag har nog haft ögonen öppna! » Och det tycktes han äfven i denna stund ha så pass bra, att fröken Emelie fick en ny liten sky på kinden.
» Nej, nu törs jag inte stanna här längre, » sade Efraim Rosenius.
hon och reste sig upp, » ni skulle ju kunna tro mig höra till de där emanciperade damerna, som icke ha vidare godt oni kvinnlig blygsamhet.
Ni kommer? » » Det var en fråga! » Det fanns väl inte något ställe, till hvilket han så gärna » kom », som till grosshandlare Thelberg, förmögen änkling och fader till en af de älsk- värdaste flickor han kände.
Skiss af Emy.
Naturligtvis blef det som vanligt en i allo an- genäm middag, och då Fredrik Brink kommit :&gt; v \ ll°&gt; ' där är en af rätta ullen! » Fredrik hem till sig igen samt i ro fått samla sina se- (JU * Brink lossade ned ett par häftiga ryck på naste intryck, fann han, att han bestämdt varit kragen, ty han hacle blifvit het af förargelse vid en mes, som ej ryckt fram med en fråga, hvil- ken länge nog vandrat upp och ned mellan hans genomläsandet af manuskriptet.
Det knackade på dörren, och innan hans » stig hjärta och läppar, utan att dock våga sig öfver in! » förklingat, visade sig en ung vacker flicka.
de senare ... Som en stålfjäder sprang han upp.
Fröken Emelie såg inte alls ut som ett redan » Nej, men så roligt ... fröken Thelberg! » färdigt, förkroppsligadt nej, och gubben Thelberg » Ja, jag fick lof att gå själf, » sade den unga var hjärtligheten själf — men skulle väl han, damen glädtigt och räckte fram sin hand, » det penningemannen, vilja veta af en sådan fattig- fanns ingen annan att skicka.
Pappa frågar, om lapp som en liten blygsamt aflönad litteratör?
herr Brink vill titta hem till oss på middag kl. 5. » Gamle skeptiker, ryckte Brink på axlarne, » På hvilken fråga jag svarar med mitt allra drog en suck och skref en uppsats öfver nuti- dens afvita förhållanden, som i allmänhet hindra som fört justaste tack! » » Hu, det var en förfärlig supeiiativ af en pen- folks sträfvan att redan i unga år grundlägga en nans man.