Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
2) i t t uanEiga, 3itt £j / uj; i&gt;a i&gt;a » cn i a l l t i n g fla-tt J noat.j .e |Eåflt ett ot3 3et n u l » f i, a t i rVDafcj-e oja a * » ig g o m m e *.
; - to » Set Stomme *.
Su; ^öfcnummen fiua * Su 4tå3 » a / t-, oori mig.
aE3 * ig n a t a, fiotta, nat tiSia » oE g e t l å n g a Saga-fc oori u l n t e t A r i u m n m g ge * S e m fiofcta.
V. Qmm.
Se Alperna f r å n vaggon- fönstret.
UR RESEDAGBOKEN.
regn och höstrusk hade jag åkt från Stockholm och ned genom Europa.
I Stockholm hade man hunnit glömma bort, att det fanns solsken till i den trista världen.
I Köbenhavn var den nya, be- römda asfalten på Ostergade oklanderligt torr, men molnen höllo på att fyllas, snart färdiga att spricka, oeh ingen ' asphaltier ' gick utan paraply.
Östersjön bredde sig gråtjock under en tung, låg himmel och Nordtyskland var gråare än allt grått, ängarna genomsura, vä- garna som smutsiga svarta streck fram öfver de leriga fälten.
at wug nåtn-iaét, Sti a * m i g Ra^aétj Su ät m i t t aCl / la fiä » ta; Su Hat Sitt &amp; em. uti / m i t t Hjärta, Såt.
a n Sta pTu&amp;tigt g å » t a.
ä l t i m i t t fifcoat 3u figgefc » om 3öt » om guES » ptangSt i n i fiåtSa » tenen j ria-fc 3u » Ea git 3j,upa - iötte * B l o m m a n gofc i åliefctenen.
•et » o m e n Eiten &amp; aEEa fjEan3 Hj-otliafcna i fiagen, » om ic&amp;e j^uée * tiEf!
o m vintatn oori » uaElia *.
n e f a » o m m a t S a g e n.
Berlin var världsstad i regnväder.
Hällande skurar öfver flanörer, uniformer och militär- musik.
Mtinchen smutsigare än någonsin med ljusgul dy öfver de breda gatorna och en storm, som gjorde paraplyer till helt och hållet bety- delselösa persedlar.
Söderut, söderut!
Bort från regnets, töck- nets, smutsens regioner.
In i vaggonen och igen med fönsterna!
Imman lägger sig öfver rutan och mattsli- par glaset, så att man slipper se kloaken, man färdas fram igenom.
Jag tänder en cigarr, dåsar i kupéhörnet, sluter ögonen och ser framfor mig ett litet ombonadt rum — skym- ningsbrasa, hvilstolar med mjuka kuddar, por- tiererna fördragna och gardinen nedfälld — världen utestängd, en egen liten värld här inne.
Samspråk mellan fyra ögon om smått och stort, allvar och skämt, lugn efter dagens arbete, brasskenets lek öfver tapeter, taflor, böcker — • stämning af hem och vinterkväll.
Stämning, som brytes af att konduktören rycker upp dörren och släpper in allt det bay- erska rusket, en hel störtnod af blåst och regn och otrefnad.
Till tröst talar den lille tjocke mannen med bieransiktet, de koketta mustascherna och den öfverflödande svarta pe- ruken, som liknar en ålderstigen fårpels, om att den som ej har » gepäek » att förtulla, har hela tio minuter på sig att äta middag vid gränsen till Tyrolen.
Hvarpå han drar sig ut igen efter väl förrättadt ärende.
IOUN 1890 tittat på biljetterna och kylt ut vaggonen.
' Der Mohr k ann gehen '.
Tyrolen!
Man borde i alla fall se, hur det tar sig ut.
Jag torkar af fönsterimman.
Ur det flacka landskapet stiger med ens en bergshöjd upp, långsträckt och grönklädd, en förberedelse till höglandsnaturen.
Så åter en och en till — Alpernas förtrupper.
Och länge dröjer det inte, förrän tåget rass- lar fram i dalar mellan tyrolerbergen, tätt be- vuxna höjder, branta, upptill hvita af snö, som ligger kvar i remnor och hakar sig fast mellan buskarna.
Och snart växa bergen och få jämna snötäcken på sig, och i dalarna nedanför ligga små landtgårdar med sina gröna fönsterluckor, de långsträckta balkongerna och de framsprin- gande taken, sammanhållna af stora stenar — den kända typen för dessa små leksakshus, som vi alla minnas från vår ungdom.
Men himlen är allt annat än blå öfver ty- rolernaturen, som den plägar vara på taflorna, regnet smattrar ohejdadt på rutan och stormen ofvanom dalarna, där vi åka fram, tränger järn- vägsröken nedåt, så att den bildar ett hvitt dunbolster, som bäddar sig omkring tåget.
När hvirflarna lätta sig, glida nya tafior fram utanför.
Det börjar skymma, en blågrå slöja töcknar om dalen, ett och annat ljus tindrar fram här och hvar och slöjan tätnar, medan landskapet ljusnar allt mer från grönt till ljusgrått, till hvitt.
Det är vintern, vi kommit in uti.
Det är nu ej blott bergtopparna, som bestå sig med snökalotter, utan snön ligger öfver dalarne, och sluttningarnas granar stå hvitklädda som jul- träden hemma.
Oeh tankarna flyga åter dit upp, från december-naturen här till julkvälls- stämningen i norden.
Taflorna vexla oupphörligt, bergen torna sig upp på hvarandra, någon öfre kant ha de ej, ty topparnas snö smälter samman med him- lens.
Än vältrar stormen hela massor af snö öfver fält och mörka strömmar och små byar, och banvakterna se ut som små tomtar, där de stå orörliga i sina svarta kappor med ka- puschonger.
Ibland äro vi inne i lä af bergen.
Där är lugnt, där ligger snön tjock pä trädens grenar och är bredd mjukt som ett nytvättadt täcke öfver marken, sä att jag endast saknar lämp- ligt sällskap för att få mig en liten uppfri- skande pojkaktig duell på snöboll, då tåget håller hela fem minuter vid den lilla stationen i grytan mellan alpväggarna.
Men man har åldrats till humöret under spleendagarna i Tysklands regndusk, och hvar- ken den lille energiske holländaren eller den skäggbevuxne tyske Herr Doktor eller den di- stinguerade italienske galantuomo med det stub- bade hvita håret och de varma, mörkbruna ögonen förefalla hågade att kasta snöboll.
Hvarför idéen får gå samma väg som flertalet idéer gå.
Jag öppnar i stället Bsedeker — den ound- gänglige reskamraten — läser, att Gossensass här höjer sig öfver alpkedjan, tittar ut i mörk- ret och antecknar i mitt minne, att jag sett på Gossensass.
Hvarpå jag finner det föga lönt att söka efter andra märkvärdigheter.
Tåget rasslar in i tunnlar och ut ur tunnlar.
Det bär uppför, man känner, hur vagnen lyf- tes, oupphörligt uppåt.
Och Brenneralperna susa förbi som hvita jättespöken.
Det är ej längre i dalarna man håller sig.
Långt nedanför ligger nu landskapet med små städer och små kyrkor, svarta sjöar oeh sling- rande floder.
Men det hela skönjes helt obestämdt, doldt af vinterkvällens mörker.
Åter dåsar jag till i mitt hörn, sluter ögo- nen och har en förnimmelse af, att jag sitter i en vagn och blir dragen af en uttråkad krake upp för knaggliga backar, som aldrig vilja taga slut.
Uppåt, ständigt uppåt.
Bilderna vexla, fantastiska, utan form och konturer som al- perna i mörkret utanför.
Men till hemlandet gå de som vanligt, och om hemmet kretsa de.
Och de se ej hemmet i enformigt höst- slask, så som man skulle minnas det, om man vore fullt vaken.
Deras himmel är aldrig en- färgadt grå.
Den är som Italiens himmel.
Äfven när det regnar och ruskar, är det sol däri.
Man plumsar ut i hög snö vid en station utan namn.
Den sista ölsejdeln.
Sedan natt- stämning med half slummer ibland, men oftast vaka.
Än mörkt i vaggonen med tre utsträckta sofvande herrar, svepta in i pläder, än ljust med ett hälft dussin skränande viveurer dit insläppta — herrar i eleganta sommarkostymer och utan vördnad för sömnen, mänsklighetens stora tröstarinna.
Folk, som kommer och för- svinner igen, lifligt samtal på något obegripligt barbarspråk, så intet ljud utom vagnar nes jämna rasslande.
» Ala! » ropar konduktören med bieransiktet.
Ut med gepäcket att visiteras igen.
Genom mörkret fram till domarbordet.
Domaren för- står ej tyska och den bleke sköne kyparen i baldräkt och friserade lockar i restauranten förstår ej heller tyska.
Vi äro i Italien.
Sejdlarne äro utbytta mot små halmomspunna foglietter med halmpropp.
Stora bröd med platta kotletter på ha efter- trädt de små runda ' belegten Brotchen '.
Nu tänker ingen på att sofva mer.
Kupé- fönstren aftorkas, ingen lägger sig, man tänder en ny cigarr, alla medresande äro försedda med cigarrer — • det var endast vid tullvisita- tionen, som det var en så allmän brist på den varan — och snart är ett lifligt samtal i gång.
Det var öfverskridandet af Italiens gräns, som kunde en så kraftig verkan åstadkomma.
Natten skrider fram, men det har blifvit ljusare omkring oss.
Himlen är blå, mörkblå, marken torr, all snö bortblåst eller uppsopad på bergskammens höjder.
Den lilla stad, vi glida fram öfver, ser ut att ha elektriskt ljus öfver gatorna och de små hvita husen.
Men det elektriska ljuset kommer från månen, som helt och hållet oväntad tittar fram mellan skyarna.
Nu rasslar tåget nedför, i ohejdad fart ned från alperna, genom en natur, mera leende och yppig än den, vi klättrade upp igenom, ned till Italien, ned från vintern, bort från gråda- sket och allt hvad spleen heter, ned till sol- sken och grönska.
Och då Verona dök fram mellan svarta cy- presser och ekar, som ej fällt sina blad, då stod fullmånen på en alldeles molnfri himmel och lyste på den gamla stadens kupoler och terrasser, drömmande och silfverklart som den gång, då Bomeo smög sig fram genom dessa slingrande gränder, fram till Julias balkong, där hon väntade, blek af bäfvande längtan i det hvita månljuset.
• Mannen kan icke förnedra kvinnorna, utan att själf förnedras; han kan icke upphöja dem, utan att själf blifva bättre.
A. Martin.
675 i Tecknad ur minnet af Mathilda Langlet.
^ u l e n var för fyrtio år sedan, likasom den är nu, och, låtom oss hoppas det, fort- farande, så länge världen står, också skall blifva, särskildt en glädjens och fridens hög- tid.
Men man hade då icke så mycket att komma med som nu, när man ville föran- stalta någon fest, och man måste glädja sig öfver saker, som numera skulls betraktas med förnämt förakt, liksom man också fick festa med mindre dyrbar apparat, än nu för tiden.
I synnerhet var detta tillfället på landet, där man.
mest måste själf tillverka allt hvad man behöfde, både för nytta och nöje.
I hopp att jämförelsen mellan förr och nu skulle kunna väcka ett visst intresse, vill jag här meddela några spridda minnen från ju- lens firande på landet i en välförsedd prost- gård.
Det så kallade » julstöket » började ganska tidigt; så där en tre veckor före jul, eller första dagarne af december, tog prostinnan fram almanacka och blyertspenna och bör- jade vid somliga dagar göra några kabba- listiska tecken, under det hon halfhögt mum- lade, icke besvärjelser, men för den oinvigde dock tämligen svårtydda fraser, hvari stun- dom urskildes uttrycken: » syfta maltet », » luta fisken », » stålsikt », » sallake » (saltlake) m. m.
Slutligen såg hon upp och vände sig till sin äldsta dotter, som flitigt sömmade på broderiet till en toffel.
» Vi ha ej mer än tre veckor till jul nu, Klara, » sade hon.
» Inte mer? » sade Klara med en half suck och tänkte på den stora bordduken, som hon och syster Lisen, vid skenet af undansnillade, hemstöpta talgljus, om nätterna virkade, och som skulle vara färdig till julklapp åt mam- ma.
Garnet var färdigt tvinnadt, det var en god sak, men virkningen, som just nu kommit på modet, gick långsamt, ty mönstret var tätt och botten icke särdeles gles heller.
» Om vi nu skulle göra byken först, » fort- for prostinnan, » och så, medan kläderna hänga uppe, brygga och slakta — » » Så långt förut? » undrade Klara.
» Ja, du skall få se, att vi få kallt i j u l; Anders slaskar och Thomas braskar, det slår
aldrig fel.
Oeh då få vi undangjordt en hop, så att vi blott ha bakning och rengöring kvar. » T y » stor rengöring » skulle det vara till julen, det var klart!
» Förmaket » städades och pyntades först och afstängdes för publi- kum, så kom ordningen till sofrummen; sa- len sparades till sist, på prostens begäran, ty när där var skuradt, fick man order af prostinnan att » icke gå på golfvet », hvilket både prosten och » magistern » opponerade sig emot, ehuru befallningen icke behöfde tagas efter bokstafven, utan egentligen afsåg, att persontrafiken skulle hålla sig på mattan, d. v. s. de utlagda trasmattorna.
Klockan fyra på morgonen anlände slak- taren och » räntgummorna », hjälpgummorna, som skulle rengöra » räntan », innanmätet i slaktdjuren.
Kaffe med dopp skulle då vara färdigt, och sedan slaktkreaturet blifvit aflif- vadt, kom slaktaren in för att få den s. k. sticksupen, som för resten hans medhjälper- skor ej heller försmådde.
Någon nykterhets- sak afhördes då för tiden ej, och ehuru det egentliga superiet öfverlemnades åt karlarne, togo sig gummorna gärna en tår på tand vid slakt och byk och andra svårare sysslor.
Brygden sköttes af tjänstflickorna, men när jästen skulle läggas i karet, blottade mam- sell Klara — fröknar funnos den tiden ej i ofrälse hus — själf sin hvita arm och stack ned armbågen i vörten; om då en » kall ring slog sig omkring armen », var värmegraden lagom — någon annan termometer visste man ej af.
När grynkorfven skulle kokas, inträdde också ett högtidligt ögonblick.
Sedan alla till korfven afsedda » skinn » blifvit fyllda och vederbörligen med nål och tråd hopsydda eller ock med korfstickor hopfästa, påsattes i den öppna spiseln en ofantlig trebent gryta med vatten; på den långa » bordbänken » och det uppslagna köksbordet breddes frisk lång- halm, hvarpå den kokade korfven skulle upp- läggas, och så väntade man blott, att vatt- net skulle börja koka.
Så fort tecken där- till förmärktes, tillsades alla att hålla sig tysta, haken lades på köksdörren — lås fanns ej på denna, utan blott kliaka och hake — och nu tog prostinnan själf, under an- daktsfull tystnad, korfvarne om hand och nedlade dem i grytan.
Först sedan de alla kommit ned och vattnet åter började sjuda, upphäfdes förtrollningen, haken kastades af, och händer och tungor kommo åter i rörelse.
Skulle någon förut yttrat ett ord, så hade ofelbart korfven kokat sönder, och ordspråket » klart som korfspad », kommit på skam.
Det var för öfrigt en rätt egendomlig scen, denna korfkokning.
Belysningen var skäli- gen klen; en » dank » eller två i det stora köket, stort som en nutida balsalong, för- mådde ej sprida sitt sken i vidare kretsar, utan i hörn och vrår rådde ett mystiskt dunkel.
Medan korfven lades i grytan, lystes med båda dankarne, så att de svarta spis- murarne oeh den ofantliga vida skorstenen klart upplystes, medan det öfriga rummet låg i ett halfdunkel, där tråg och byttor och halmbäddar och ljushåriga pigor fram- skymtade.
Prostinnan stod själf i saltboden, klädd i skinnkofta och väderhufva, och strödde med egen hand salpeter » mellan hvarfven » i kött- tinan, ty eljes blef det aldrig lagom, sade hon.
Voro nu slakt, byk och brygd väl öfver- stökade, så skulle tvätten skötas, och detta gjorde husets unga döttrar mest på egen hand; till manglingen fingo de hjälp, men hopläggningen och strykningen af de rena kläderna voro deras ensak, och ehuru de ej behöfde » draga » mangéln, måste dock en af dem vara med och » lägga på stocken » och tillse, att allt blef ordentligt gjordt.
När då i en välförsedd prestgård funnos i storbyken så där fyrtio par lakan och 1 8 — 2 0 dussin serveter och handdukar, sä var man allt litet trött, när man om kvällen lemnade mangelboden.
Det torde vara nödigt att så godt först som sist anmärka, det de tre unga döttrarna i prestgården icke försummat sin andliga ut- bildning för dessa sysslors skull.
De voro både språkkunniga och musikaliska och myc- ket belästa, vida mer än kanske till och med nutida unga damer.
D e hade dock aldrig besökt någon skola och villigt måste med- gifvas, att de voro bedröfligt okunniga i na- turvetenskap och matematik.
Men detta an- sågs på den tiden tämligen öfverfiödigt; kunde man blott trilla limporna släta i botten och passa ugnsvärmen för smörtårtan, behöfde man ej veta det ringaste vare sig om värmet eller tyngdpunkten eller » trögheten » eller någ- ra naturkrafter af hvilken som helst beskaf- fenhet; och kunde man blott se efter att man » fick rätt tillbaka », när man gjorde sina små uppköp, så offrade man ej en tanke vare.
sig åt den högre eller lägre aritmetiken.
Dagen före julaftonen kunde det väl se litet stökigt ut, och det kunde väl blifva li- tet sent, innan man kom i säng, men dock var man på julaftonen uppe i tid och drack morgonkaffet vid ljus.
Tjocka hemstöpta talg- ljus stodo i höga armstakar på kaffebordet och » smakbullen » af saffransbrödet låg upp- skuren i den röda lackerade skorpkorgen.
Man satt länge vid kaffet och sprakade, och alla voro glada.
Allting hade lyckats väl: färskölet var sött och starkt, limporna visade ej spår till degrand, smörtårtan hade icke fallit ned, mandelmusslorna voro möra, och korfven låg rund och kall på sin halmbädd därute i handkammaren — icke en hade spruckit sönder.
Nu sattes ljus i alla stakar, framlades duk- tyg och annat linne, synades och framsattes silfver och.
porslin för helgen.
T y allt det bästa, som fanns i huset, skulle fram under julhelgen — det var j u en så stor högtid, som skulle på allt sätt firas och hållas för mer än alla andra tänkbara högtider.
Pro- stinnan lade upp på det med en hvit duk belagda köksbordet tjänstfolkets » julhögar » — en limpa, en rågsiktkaka en hvetbulle och en » saffranskuse ».
Till julhögen hörde dess- utom ett ljus och ett litet paket med kaffe och socker.
Medan prostinnan sysslade med detta, klädde hennes båda äldsta flickor julgranen för små- syskonens räkning.
A f allt det bjäfs som nu, under namn af julgransprydnader, kan fås för en ringa penning, fanns då ej en tillstymmelse.
Granen stod i en kruka eller låda med jord och var ej högre, än att den kunde stå på salsbordet.
Några röda äpp- len och litet konfekt samt, om det skulle vara riktigt fint, några med bladguld ofull- komligt öfverdragna valnötter upphängdes däri.
Litet kardad bomull lades på gre- narne, föreställande snö, några stjärnor klipp- tes af guld- och silfverpapper, och i toppen fästes en, likaledes af guldpapper utklippt ängel med silfvervingar.
Det var hela ståten.
(Forts, längre fram i numret.)
En (_^_^^ af Johan / f l PvlyBr julberättelse V a r e n Nordling.
^ £ decembermorgon, och låg ännu i ostörd sömn hvita snön.
Långt bort öfver furuskogen, som likt en svart mur i det gråa töcknet reste sig på andra sidan Säfsjövikens isgolf, förmärktes dock en svagt opalfärgad strimma mellan topparne, den sena vinterdagens första förebåd.
Uppe på herrgården lyste det redan genom de tre stora köksfönstren; inga gardiner skymde utsikten, så att långt ned i stora alléen kunde man se elden flamma i spiseln.
Från den ena flygelbyggnaden kom just gamle Jakob, gårdsdrängen, lunkande med yxan öfver axeln för att, ännu knappast mornad, bege sig till vedbacken, då mamsell Ulrika steg ut på stora förstutrappan och lyssnade ned åt går- den.
Hon hörde Jakobs stöflar knarra öfver den frusna snön.
D å kom hon ned.
Kappan hade hon på och de väldiga fårskinnsbottinerna, och en tjock schal var lindad om hals och hufvud.
» Ä r det du, Jakob?
Det var just bra, att du har yxan med.
Följ mig till gran- backen, se vi ut en julgran. » » En julgran » — • gamle Jakob hade så när släppt yxan i f ö r v å n i n g — » hvad säger mam- sell, skall det bli julgran på Säfsjö i år! » » Jo, det skall det bli », svarade mamsell Ulrika bestämdt; » kom nu bara! » Jakob trafvade efter.
I fyrtio långa år hade han lydt mamsell Ulrikas kommando, och han hörde nog på tonen, när det var allvar med.
Men underliga tankar väcktes under hans gråslitna mössa.
En julgran — herre Gud, sedan » gamla baron » dog och den » söta fröken Elsie » med sådan jämmer kom ur huset — det var femton långa år sedan dess — hade där icke varit tal eller tanke på någon julgran vid Säfsjö gård.
Unga baron tålde intet julfirande, han; allt skulle gå på hvardagsvis, oeh butter och tvär som alla andra dagar om året gick han om- kring på själfva Kristi heliga dag.
VimfåfW / mörkret fs^S^y?
öfver den Annat var det i forna dagar — hvad han mindes det väl!
Då körde julen upp till trappan med festlig helsning och bjällrors klang, och hela huset var rustadt att värdigt ta emot den välkomne gästen.
Gamle baron tog de små, baron Knut och fröken Elsie, en vid hvardera handen, och Jakob med sin stora yxa hemtades från vedbacken.
Det gällde att se ut en syskongran, en riktigt vacker syskongran med två stammar från en rot åt de kära barnen, en stam åt dem hvar; och Jakob hade under hela året förut gjort sina rekognoseringar för den viktiga stunden,
1890 så att nu visste han på pricken, hvar Knut och Elsie hade att finna den.
Hvilket jubel, när yxhuggen sjöngo genom den gröna skogen, och syskongranens snöbräm stod som en hvit sky i den klara luften.
Vid tredje hugget — där föll den!
Och med glädjeskri kastade sig Knut och Elsie öfver den att släpa den hem med sina små krafter, sopande öfver snön.
Ty de tilläto ingen annan att göra det.
Då såg gamle baron på Jakob och log.
Han kunde le så godt, gamle baron, att det gick ända till hjärtat.
Men barnen växte upp, och det kom andra tider.
Det kom en jul, om hvilken ännu i dag ingen på gården vågade tala högt, men som de gamle mindes, som hade det varit i går.
Det var den där främmande ingeniören, som gjort bekantskap med fröken Elsie uppe i Stockholm — de älskade hvarandra, de unga, oändligt älskade de.
Men baron var stolt, och sonen höll med honom: ingen van- börding skulle tränga sig in i deras familj.
Det hade ju dock gått så långt, att det ej kunde göras om.
Den stackars lilla fröken grät, som om hjärtat hade slitits ur hennes kropp; baronerna, den gamle och den unge, rasade; och på själfva julaf- tonen — tänk, på denna glädjens kväll — körde de den främmande ut på dörren, när han kom med hjärtats böner och helgens frid.
Och fröken Elsie — hon följde honom.
Så djupt grep allt detta den gamle baronen, att hans sjuka hjärta på nytt satte honom hårdt an, och annandag jul var unge baron Knut herre på Säfsjö — ensam herre.
Sedan dess hade ej fröken Elsies namn fått nämnas på fädernegården.
Baron Knut var som en annan människa efter de dagarne; det kom en kyla och ett bittert allvar öfver honom, som bredde en beständig vinter öfver hela hans omgifning.
Alla dessa minnen och tankar foro igenom Jakobs gråa hufvud, där han vankade efter mamsell Ulrika i snön.
Hade något öga I • • ' \: JA J-t.
IDUN kunnat tränga in i hvad som försiggick under den tjocka ylleschalen, skulle det ha förnum- mit, att äfven hennes tankar gingo samma vägar.
Till sist sade hon, nästan hviskande, som hade hon fruktat lyssnare: » Jakob, vet du, hvar det finns någon syskongran? » Jakob spratt till som en gammal knekt vid lystringsordet.
» Det är inte så fritt, att jag spekele- rat ' ut en riktigt vacker en i år också.
Man ska någon julefröjd ha, » menade han.
Snart stodo de båda gamla vid Jakobs gran.
Han var uppspelt som en orre af detta ovanliga nöje, den gode gårdsdrängen, och sjöng och hojtade, när yxan gick, så att mamsell Ulrika måste tysta på honom.
Ett grått morgonljus började sila in mellan trä- den.
» Måtte vi nu bara få in den i flygeln, så att inte baron får se ' n », sade Ulrika, när Jakob väl hade trädet på ryggen.
» För inte ett knyst får någon veta om detta mer än vi, så mycket du hör det, Jakob! » » Nog kan- mamsell lita på mig, » försäk- rade han.
Och det visste hon, att hon kunde.
* tiiixri; mnyr I den stora, gammalmodiga salen en trappa upp stod mamsell Ulrika och stirrade ut genom en af de svarta rutorna.
Nere på gårdsplanen skar ljuset från den ena flygelns låga fönster i långa strimmor genom mörkret; gårdens folk firade där inne i all tysthet sin helg med litet extra förplägning och stillsamma lekar.
T y tyst och stilla måste det försiggå, att intet upp- seende och buller gjordes, som kunde störa den dystre mannen, baron Knut, som enligt sin vana stängt sig inne i sitt arbetsrum åt trädgårdssidan, ensam med sina tankar och minnen.
Gamla Ulrika hade nyss helt obemärkt smugit sig ifrån det församlade gårdsfolket.
Tyst, tyst hade hon kommit uppför trappan och förbi baronens dörr.
I mörkret bakom sig hade hon den vackra syskongranen, hem- ligen smyckad med mångfaldiga ljus, med röda vinteräpplen och glittrande julgranskram, undangömdt och glömdt sedan så många år.
Huru hennes hjärta klappade!
Det var ett farligt slag hon gick att slå — skulle, skulle det månne lyckas?
Hennes öron spändes för att uppfatta det minsta ljud.
Det var så tyst och tungt: hon hörde sitt eget hjärta slå.
Emellan fingrarne rullade hon i mörkret den lilla breflappen, som i dag underrättat henne, att allt var redo.
» Jag kommer, som du ville det.
Må Gud vara mig nådig.
— Din Elsie. » Det var allt hvad den innehöll.
Men otaliga gånger hade hon läst oeh åter läst det under dagens lopp för att gifva sig mod att föra sitt verk till slut.
Hyste hon då fruktan — fruktan för en god gärning?
Det var j u hon själf, som velat det så.