Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alt en förminskning af denna räntepersedel belopp är behöflig eller alt en del af denna ränta, som nu i hö utgår, bör å annan hufvudpersedel öfvcrflyltas, visar sig äfven deraf, att inom Westerbottens och Not bottens län, hvilka begge provinser i det hufvudsakliga öfverensstämma med Westernorrlands län, i afseende på mängden och de olika slagen af lemnade produkter, enligt förrberörda Kongl. Förordning, fått till hufvudränteper - Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 10. sedlar bestämda endast Ivänne artiklar, nemi. spannmål och smör, hvilket anordnande af ordinarie räntans utgörande befunnits sä väl lillfredslälla Statens fordringar, som på samma gång bereda orten billig fördel.
Det är af sådan anledning jag älven anser alt rättvisan i förevarande fråga fordrar en förändring lill billig fördel för Westernorrlands lån, som ej bör vara sämre loltadt än nyss omförmälda län.
Af dessa orsaker vagar jag bos Rikets Ständer vördsamt anhålla: att den förändring med räntepersedel hö för Westernorrlands län matie få ega runi, att endast r deraf behålles såsom räntepersedel samt att af resten j förvandlas i spannmål och den öfriga tredjedelen i kött.
Hemställande jag, för den händelse Rikets Ständer för deras del värdes godkänna mitt vördsamma förslag, del mätte åt Kongl. Maj:t öfverlåtas att, efter vederbörandes hörande, slutligen pröfva och afgöra frågan.
Om remiss af denna min motion lill vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 15 November I8G2. P. O. Hörnfeldt, från Westernorrlands län.
Af Anders Angnst Anderson från Östergötlands län, om ändring i Kongl.
Kungörelsen den 13 November 1860, i fråga om allmänna, beväringen sami ärligt anslag till inköp och reparation af gevär och anskaffande af ammunition.
Då jag nu går att förnya mitt å sista riksdag väckta förslag om ändring i gällande stadganden angående beväringens exercisöfningar, så är det under något större förhoppningar om eli billigt tillmötesgående, från såväl Resp. Riks-Slåndens som Regeringens sida. man numera kan våga påyrka en af den stora allmänheten fordrad inskränkning ej mindre uti Statsverkets utgifter än äfven fastmera i den tid, som åtgår för ynglingarnes marscher till och ifrån mönstringar och öfningsmölen.
Om det läte sig göra att i siffror beräkna den orimliga förlust, som drabbar 94 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N;o 70. landet genom den nu gällande anordning af beväringsöfningarne, så skulle man komma till de enormaste summor.
— Hittills hafva dock aila försök, från Bonde-Ståndets sida, till nödiga rättelser endast, iöranledf förökning i della svåra onus.
— Äfven nu skulle man hafva skäl till fruktan för ytterligare skärpning af det straff nationen ådrog sig genom den beredvillighet, hvarmed den gick Monarkens önskan lill mötes uti 1812 års Beväringslag; men lyckligtvis har del. lili allas vår glädje, befunnits alt nuvarande Krigsministern är en man, som ser denna sak från en högre nationel ståndpunkt; ett bevis härpå förefinnes i de nådiga Propositioner hvilka redan blifvit Ständerna del— gifna.
— Sålunda föreslår Regeringen i den ena:
All af Statens medel måtte an visas 75,000 R:dr lii! inköp af duglige skjutgevär åt de inom landet bildade och bildande frivilliga Skarpskytte-korpser:
Alt nödigt antal kasserade exercisgevär måtte åt nämnde korpser på längre lid utlånas, med rättighet att ä desamma verkställa nödiga förbättringar; samt uti den andra: AU i beväringsåren varande yng ling, som behörigen styrker det han under ett år före, mönstringen deltagit uti frivillig
Skarpskyltekorps’ öfningur skulle vara befriad från första årets beväringsöfningar.
För tjugufem år sedan skulle ett slikt förslag ådragit sig del oerhördaste uppseende och i de högre regionerne väckt åtankan på en allmän revolution.
— Att det numera icke gör en likartad effekt bevisar: att på den Svenska timonen sitter en Konung som fördomsfritt följer med sin tid och i alla vigtiga samhällsfrågor gifver akt på den allmänna opinionens påtryckning; All den ofta upprepade lexan om oåndamålsenlighelen al det hittills gällande sättet för beväringsungdomens mönstringar och vapenöfningar hos Svenska Folket rotfästat den öfvcrtygelsen alt en så riksvigtig national-angelägenhet kan, och bör, på ett ändamålsenligare vis ordnas ulan bortslösande af Statens medel, men ändock till ett säkrare värn för Fäderneslandets försvar.
— Då nu således både Regeringen och Rikets Ständer står på våg alt vilja godkänna principen af en allmän, fastän frivillig nationalbeväpning; så anser mången det vara skäl att med ens taga steget fullt ut. —■
Alt landets Regering härtill synes benägen bevisar ofvanantydde nådiga Propositioner, hvadan det beror helt och hållet på Rikets Ständer sjelfva att vidtaga en mera genomgripande reform härutinnan.
Ständerna skulle dymedelst ådraga sig hela Svenska nationens tacksamma erkänsla och särskildt skulle de jordbrukande och näringsidkande medborgareklasserne, stadna i en oförgätlig tacksamhetsskuld hos de tvänne främsta Riks-Stånden, derest dessa beredvilligt medverkade till ett så fosterländskt mål.
Man förutser visserligen att det till en början möter icke så ringa svårigheter alt förändra beväringsinstitutionen till en allmän nationalbeväpning, destoheldre som del kan antagas att en hel nation icke genast är hemmastadd i alla till krigsyrket Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 70. 95 hörande finesser, utan alt härtill fordras åratal för att en ny generation, som blifvit frän barndomen öfvad i de allmänna skolorne, skall hinna uppvexa och blifva tillräckligt härdad i detta yrke; Men man finner lika osvikligt att förnuftet fordrar det man såväl i denna som i alla större reformer sätter yxan tili roten och heldre än att offra sina krafter på halfmcsyrer, förenar sina bemödanden om åstadkommande af något mera helgjutet, hvarmed nationen både för närvarande och kommande tider kan vara belåten.
— Ingen kan väl heldre ån Bonde-Ståndets ledamöter åstunda att ega ett landel betryggande försvarssystem ; detta Stånd skulle icke eljest så tåligt fördraga alla de bördor indelningsverket medfört, men att detta stånd, framför andra samhällsklasser, fordrar att försvarsverket ordnas på det mest ändamålsenliga och minst kostsamma sått får man icke förtänka detta Stånd, helst det icke lider något tvifvel alt, under hvilken form de allmänna bördorna och servitulerne utgå, detta stånds medlemmar, såsom talrikast, alltid nödgas draga största tyngden.
Om det sålunda är hela landets allmänna mening att, i likhet med så manga andra civiliserade länder, betrygga sin sjelfständighet och höja aktningen för Svenska folket; så låtom då närvarande Rikets Ständer på detta, som vi skola hoppas näst sista lagtima riksmöte under fyrdelningen, åstadkomma ett storverk, som i betydelse kan mäta sig med sjelfva indelningsverket.
— Framläggom ett fullständigt försvarssystem, grundadt på frivillig nationalbeväpning, och den dag ett så storartadt förelag vinner Monarkens bekräftelse skall säkert blifva med outplånliga bokstäfver inristad på de herrligasle bladen uti vår inrikes historia.
För en ledamot af hedervärda Bonde-Ståndet må det anses temligen vågadt alt framställa något genomiördt förslag till en så riksvigtig samhällsangelägenhet; men, på det jag icke må underlåta något i hvad på mig ankommer nar jag velat äfventyra försöket, vål vetande alt, derest sjelfva principen vinner genklang, det icke skall saknas män med framstående förmåga och god vilja att utarbeta de detalj bestämmelser, som må anses erforderliga för vinnande af detta höga mål.
Hos Högloflige Rikets Ständer vågar jag för den skull föreslå: alt Högloflige Rikets Ständer ville, med upphäfvande af vissa delar uti Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse angående allmänna beväringen af den 43 November 4860 förordna:
Hvarje svensk man, som på behörigt sätt styrker att han, under sex månader, före den dag då han är skyldig undergå beväringsmönslring, deltagit uti miiiläriska öfningar inom sådan frivillig skarpskytlekorps, som • bildat sig i enlighet med Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse af den 8 Mars 4864, skall vara fri från deltagande uti första årets beväringsmöten, och må beviset härom kunna aflemnas till den närmast boende kronobetjent, som kommer att öfvervara länets beväringsmönslring.
Beviset om bevåringsyngling, som ingått i frivillig skarpskyttekorps, skall innehålla uppgift om namn, ålder, frejd och längd, med flere omsländig - 96 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 70. heter, hvarom anteckning i mönster-ruilorne erfordras, såvida han icke sjelf bevistar mönstringen, då desse omständigheter derstädes utredas.
Önskar beväringsyngling jemväl vinna befrielse från andra årets beväringsexercis åligger det honom att hos närmast boende kronobetjent aflemna bevis från chefen för frivilliga skarpskyltckorpsen, alt ynglingen oafbrutet under tiden sedan förra mönstringen deltagit uti skarpskyltekorpsens öfningar samt derunder förvårfvat erforderliga kunskaper i mililåriska rörelser samt målskjutning.
Hvarje beväringsyngling, som önskar fullgöra sina öfningar inom skarpskyttekorpsen vare berättigad alt, mot redovisningsskyldighet. begagna Kronans gevär, lå länge han inom skarpskyttekorps qvarstår.
Yngling, som, förrän han uppnått bevärings-åldern, äfvensom hvilken annan svensk medborgare som helst, inträder uti skarpskyttekorps, vare jemväl berättigad att så länge han i korpsen qvarstår, begagna Kronans gevär.
För inköp af erforderligt antal nya och reparation å gamla gevär anslås en summa af 150,000 R:dr årligen, hvarjemte Statsverket bör bekosta ammunition för tjugu skarpa skott årligen åt hvarje skarpskytt, sorn deltager i exercis, och målskjulnings-öfningar för hvilket ändamål ett lämpligt anslag torde beviljas.
De härtill erforderliga medel kunna visserligen anses betydliga; men om man tager i betraktande de summor, som besparas på annat håll, så linner man ali uppoffringen fullt motsvarar dessa.
Sålunda kan antagas att man genom denna reform skulle bespara större delen af de anslag, hvilka Kongl. Majit äskat och Ständerna beviljat, nemligen för vapenöfningarne 450,355 H:dr, hvilken summa dock lärer vara 101,007 Kalr mindre ån hvad som verkligen åtgått, enär Kongl. Majit uti dess sednaste nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof äskar en förhöjning under nästa slatsregleringsperiod med nyssnämnda belopp; för beklädnaden ål beväringen 109,000 Kalr eller under hvarje stalsregleringsperiod 507,000 It:dr, allt Riksmynt, della oberäknadi de milliontals dyrbara dagsverken, som just under den för landlmannen brådaste tiden tagas i anspråk.
Det säger sig sjelft att tid jemväl skall åtgå för skarpskylteöfningarne, men denna tid afpassas så, alt den tjenande skarpskytten dermed ingenting försummar, och husbonden skall säkert heldre anslå några timmar i veckan åt dylika öfningar, ån att under sommaren skicka sina arbetare till det flere mil aflägsna öfningsmölet.
Stockholm den 15 November 1002. A. A. Anderson. från Östergötlands län.
Motioner i Bonde Ståndet. 186%.
N:o 71. 97 N:o T!. Af Jonas Andersson från Östergötlands län, om förändring i ordnandet' af skjutsningsbestyret i landet sami anvisande af härför behöflige medel.
Om det i allmänhet kan sågas, att ett ämne genom att ofta återupprepas slutligen förekommer såsom utnött och omfattas med ålit mindre värma och deltagande, så kan det deremot icke förnekas, att hvarje fråga, den der hvifar på rättvisans grund och i medvetandet derom framhålles, både kan och bör förnyas utan fara alt blifva värdelös, äfven om den många gånger måste upprepas, innan nöjaktigt svar erhålles.
Af sistnämnde beskaffenhet torde frågan om ett rättvist ordnande af skjutsningsbesvär^ inom vårt land få anses vara; och jag vågar fördenskull återigen lramställa denna angelägenhet till nu församlade Rikets Ständers pröfning och behjertande.
Den under århundraden försporde och ofta återkommande klagan öfver den på en del af Svenska jorden lagda skjutsningstungan torde ensamt i och för sig vara nog betecknande för att påkalla tillbörlig uppmärksamhet, men så länge man trott, att denna klagan härled! sig endast från en tillfällig känsla af den tryckande bördan, utan medvetande af den från roten gående orättvisan, har man blott sökt att genom palliativmedel nedtysta ropen.
En klarare insigt om allmän rätt har likväl allt mera nedträngt på djupet af Svenska folkets medvetande, och i samma mån har äfven frågan om skjutsningsbestvrets ordnande blifvit försatt i sådan ställning, att fordomdags och hitintills användbara åtgärder dervid nu mera icke kunna vara eller blifva tillfredsställande.
För att icke ålit för mycket förlänga denna motion genom ali uppställa en fullständig historik öfver skjutsningsväsendets uppkomst samt anföra orsakerna till dess bibehållande i det skick, hvari laglösheten bragt detsamma, tager jag mig friheten att för upplysning i dessa afseende» åberopa och hänvisa till det grundliga och sakrika betänkande, som Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid 1858—1858 årens riksdag under N:o 110 i ämnet afgifvit.
Af denna till grunden gående utredning finner man, att skjutstungan leder sina anor från våhlet och förtrycket och är en af de qvarlefvor, som ännu betecknar det tidehvarf, då den fysiska kraften var allrådande, samt att denna genom våldets magt sålunda påtvingade hörda aldrig såsom sådan lagligen blifvit fästad uteslutande vid Svenska jorden och dess odlare.
Brot. 1862 cfc 1863. 11 Sami. 4 Afd. 13 98 kotioner i BondsStåncUt 1862.
Sedan den betryckta allmogens klagan Ofver de framfarande skarornas tilltagsenhet slutligen lyckats framträga till thronet), utfärdade visserligen Regenlen tid efter annan reglerande påbud, afseende att i någon män stäffa missbruken och de resa»» des anspråk; men sjelfva skjuisningstungan förblef dock fortfarande hvilande på jordbruket.
Grundsatsen af full ersättning för de skjutsandes besvär har dock vidhållits vid alla de bestämmelser, som i skjutsfrågan af vederbörande meddelats och genomgått hela utvecklingen af denna angelägenhet.
För i Kronans ärenden stadde tjenstemän var vä! till en början särskild rättighet tili skjutsning» erhållande förbehållen; men från den skyldighet, som i sådant afseende biel de skjutsande ålagd, friköpte s*g desse redan år 1642 genom en ännu i dag utgående afgäld under namn af ”skjutsfårdspenningar’1.
Om skjutslegan lår antagas vid den tid, då sådan först kom i fråga, hafva ersatt skjutsningsbesvär» då varande fulla värde, så kan likväl detta icke sedermera och aldraminst på sednaste tiden sågas hafva varit fallet, sedan myntvärdet fallit utan någon deremot svarande förhöjning i skjutslegan samt jordens stigande odling och näringsflitens utveckling höjt värdet af arbetskrafterna, på samma gång som tillgången på dessa blifvit knappare till följd af arbetsgifvarnes resande antal.
I hvad mån skjutslegan för närvarande motsvarar skjutsens verkliga värde, »ynes bäst af de betydliga tillskott, som till inrättade skjutsentreprenader måste utgå.
Med anledning af de vid hvarje af de sednaste riksdagarne till allt större antal väckte motioner för åstadkommande af förändring af det oefterråtllighetstillstånd, hvari skjutsväsendet för närvarande befinner sig, samt, på grund och med ledning af hår förut antydda utredning jemte Siändernas vid 1856—1858 årens riksdag vidtagna åtgärder och uttryckta åsigt i frågan, framställde åndtligen sistlidne riksdags sammansatta Stats- och Ekonomi-Utskott i Betänkandet N:o 8 till Rikets då församlade Ständer det förslag: att gästgifveri-, håll- och reservskjutsen samt postskjutsen skulle skiljas från jordbruket och öfvertagas af Staten.
Efter det en så grundlig utredning af ämnet föregått samt den allmänna meningen i Irågan vunnit sådan stadga och så otvetydigt uttalat sig, kunde man knappast föreställa sig, att berörda förslag skulle mötas af något allvarsammare motstånd hos de särskilda Riks-Stånden; men att så likväl skedde samt så väl sjelfva behandlingssättet af frågan hos vissa Riks-Stånd, som ock dess slutliga utgång gifver ett ytterligare bedröfligt bevis pa, huru föga säkerhet man under närvarande förhållanden eger derom, att ens de rättvisaste och billigaste önskningar och förslag skola vinna Ständernas bifall.
Härvid skulle visserligen kunna invändas, att åtminstone postskjutsen, till följd af Rikets Ständers vid sisla riksdagen fattade beslut, blifvit skild från jordbruket pren då, enligt den i ämnet utfärdade Kongl.
Förordning, Postverket ännu eger att Motioner i B onde-Ståndet 1862.
99 i flere fail anlita gästgifveri-, håll- och reservskjuts, finner man atl äfven denna skjutsning ännu ytterst liviiar på jordbruket.
De skäl, hvilka förslagets motståndare malört till stöd för siu åsigt, äro dels så utnötta och dels sä stridande aiel ali and slutföljd, att de näppeligen förtjena någon vederläggning.
Så framhålles, t. ex., dels att erforderliga medel för skjutsens ordnande pä Statens bekostnad för närvarande icke vore alt tillgå, och dels att utgifterne härför skulle blifva alltför kännbara för statskassan att bära; att skjuts ningsbestyrets öfvertagande af Staten i allmänhet skulle medföra hvarken moralisk eller ekonomisk vinst; samt att våra förhållanden ännu icke vore mogna för ifrågavarande reform o. ». v. Jag hemställer lili hvar och en. sorn opartiskt tänkt pä saken, om någon den ringaste giltighet kan upptäckas i dylika skäl.
Att erforderliga medel ofta saknas lill befordrande af de behöfligaste anordningar, under det tillgångame mången gång medtagas till mindre nyttiga företag, är visst en sanning; och jag lemnar derhän, huruvida en sådan hushållning med Statens medel må anses riktig; men all Staten eller hela folket, icke skulle raägta bära en börda, hvars hela tyngd nu trycker blott på en del af detta folk — och detta i högsta grad ojemnt — är väl ett påstående, som får anses innebära sin egen vederläggning.
Att icke någon vinst skulle komma det allmänna lill godo genom Statens mellankomst i enlighet med förr berörda förslag, är ett påstående, som antyder ett mer ån lofligt, grott förbiseende af verkliga förhållandet.
Det kan väl nemligen icke nekas att en, fast ensamt för ändamålet ordnad ansiait måste på det allmänna, så väl i moraliskt som ekonomiskt hänseende utöfva ett vida mindre skadligt inflytande än det närvarande tillståndet, då allmogen för fullgörande af ifrågavarande bestyr, måste lemna de vigtigaste sysselsättningar och förnöta en dyrbar tid på långa resor och väntning vid gästgifvaregårdarne.
Dessutom torde väl en ännu större vinst la anses ligga deruti, att en länge öfverklagad orättvisa genom delta förslag klefve afhjelpt; och att förhållandena äro lulli mogna för en fullständig reform, derom vittnar så väl den under århundraden återkommande klagan öfver denna orättvisa, som äfven det oriktiga eller rättare oordnade skick, hvaruti vårt skjutsväsende ännu befinner sig och hvilket aldrig lärer kunna nöjaktigt ordnas, med mindre detsamma öfvertages af Staten.
Så vida nemligen befordrandet af lättade och ändamålsenliga kommunikationsanstalter i allmänhet ligger inom området för statsbestyretf, så lärer väl äfven vårt skjutsväsende lä deruti inbegripas.
Härtill kommer att de nya förhållanden, som på sednast* tiden genom jernvägskommunikationer inom landet uppkommit, nu mera än förr gjort det närvarande systemet uti ifrågavarande afseende omöjligt.
På många ställen der förut gästgifveriskjutsen varit flitigt anlitad, har den, sedan jernbana i närheten blifvit framdragen, betydligt minskats, ja, måhända upphört, medan åter skjutsningsbördan på andra ställen, der den förut varit föga eller intet känd, just genom jeruvägsbvggandet blifver mest betungande.
Utom aila de svårig - •300 Motioner i Bonde-Ståndei 1S62- N:o 71. hejer och , orättvisor. som nämnda, föränderliga förhållanden förorsaka, och hvilka kunna komma att drabba deri derpå minst beredde, torde icke eller härvid böra förbises, att i de orter, der inga jernvägar på Statens bekostnad kunna komina i fråga, men rörelsens utveckling icke destomindre framkallar hehofvet af en lättare kommunikation, innevånarne fortfarande få vidkännas samma tunga, som genom Statens försorg blifvit för andra i betydlig mån lättad.
Mycket kunde härom vara att anföra, men för del Utskott, som kommer att taga saker* om band, saknas ingalunda malerialier i ämnet.
Under åberopande af hvad jag nu baft äran anföra och med öfverlemnande åt vederbörligt Utskott att ordna i detalj, får jag nu till Hikets Ständer framställa till antagande följande hufvudbestäminelser: f:o alt gästgifveri-, håll- och reservskjutsen samt postskjutsen skiljas från jordbruket och öfverlagas af Staten; 2:o att skjutsningsväsendet för Statens räkning så ordnas, alt den minsta möjliga kostnad så väl för den resande som för Staten må vinnas, på samma gång som en ändamålsenligare transport af posterna i förening med resandes fortskaffande ernås; och 3:o att behöfliga medel för ändamålets vinnande nu måtte anslås.
Stockholm den tö November 1862. J. Andersson, från Östergötlands lån.
Olof Nilsson, från Westerbottens lån. G. Hullman. frän Nerikes län.
P. östman, från Westernorrlands län.
C. A. Larsson, från Östergötland.
Erik Malmin, från Westmanlands län. J. Lekberg.
J. Holm.
Carl Nettelblad!. lili förestående motion förena sig till alia delar.
A. Erikson v. Taleman.
Fehr Tjernlund, från Westernorrlands län.
Olof Lindström. P. A
Ny ström från Westerbottens län P. O. Hörnfeldt. från Westernorrlands län. A. A. Anderson, från Östergötlands län. jE. Andersson, . från Westmanlands län.
Paid Andsrsson, från Jemtlands län. G. Wasmuth. J. M. Lundahl M.
Pehrsson, från Stockholms ian. A. J.
Sandstedt, från Jönköpings lån. P. Byström. frän Jemtlands län.
Henrie Hansson, från Westernorrlands län, A. W. Uhr.
Ola Jönsson. från Malmöhus län.
Håkan Petterson, från Blekinge län.
Bob. Fr.
Gross. Carl Tholsson, Motiontr i Bonds-Ståndli 1862, N:o 7£_, 101 Lars Olsson. Georg Nyqvist.
Jok. 01.
Sundgren.
Lars Ersson, från Södermanlands län. D. Danielsson,.
Johannes Åndersson. P.
Eriksson, från Wermlands lån. J. F.
Fredricsson.
Hallström. C. J.
Johansson, Eric Ersson.
Jan Andersson. från Kopparbergs lån, P. Nilsson, från Christianstads län. A. Jonsson. från Wermlands län.
Jok. Pehrsson: - A.
Söderholtz G. Bolin.. N. M. Petersson. från Calmar lårs.
Anders Andersson. P. Persson, från Wermlands län. L. G. Andersson. från Elfsborgs län.
Af Pani Andersson från Jemtlands län, om anslag till lim dt m Veterinärläkare för södra delen af provinsen Jemtland med station t Oviken.
Det lärer ej kunna bestridas, att med en stigande odling och upplysning ibland befolkningen en mängd nya behof uppstå, som man förut ej gjort sig rätt reda för • eh hvilkas »(hjelpande bi ifver en nödvändighet, så framt man allvarligen vili befordra framåtskridandets sak.
Bland sådana behof, som jag tagar tro vara förtjenta sf Bikéts Höglofiiga Ständers synnerliga uppmärksamhet och behjertande, år ett ändamåhseniigt ordnande af Vfeterinärläkare-väsendet inom riket.
För närvarande är dermed så illa bestäldt, att flera landsorter äro nära nog i saknad af Veterinärläkare.
Så är beklagligtvis förhållandet inom det län, jag representerar.
Jemtlands län, med en areal af mer än 400 qvadratmil, eger i sjelfva verket ieko mer än en läns-djuriäkare.
Benne nian, sorn redan är ganska ålderstigen, innehar, utom nämnde befattningen, älven anställning som Veterinärläkare vid Håstjägarekorpsen och år bosatt i närheten af Östersund.
Till följd af den sistnämnda befattningen är lian, under det mötena pågå, alldeles urståndsatt alt lemna den enskilde något biträde, äfven om bans krafter dertill skulle rä$;ka till.
Detta år destouiera svårt, sou» just under sagde lid, efter det de 102 Motioner i Bond*- Stämdst 1862.
N:o 73. mödosamma vinterkörslorna fullbordats. de flesta och farligaste sjukdomar utbryta såväl ibland hästar och boskap som renbjordarne, och hvarigenom den enskilde ofia drabbas af högst kännbara löriuster.
I brist på tjenligt läkarebiträde, nödgas allmänheten anlita qvacksallvaren, genom hvars åtgörande» mången fattig bonde och renbjordsegare sett sin redbaraste egendom gå förlorad och dymedelst bringats till tiggarstafven.
Sådant' år förhållandet i min hemort, och jag är förvissad om, att det på flera andra trakter ej år stort båttre.