Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slaget ändade så, att svearne ändtligen bekvämde sig att emottaga fred.
Äfven de hyllade nu Halfdan som konung öfver alla de folk, som talade urfolkets språk och hade fått Heimdalls runor (germanfolken).
Och enär årsväxten följt hans segertåg och fimbulvintern vikit för honom, gåfvo de, såsom andra folk, Halfdan, sonen af åskans gud, gudomlig ära efter hans död.
Bland de fångar Halfdan gjorde vid Svarins hög var hans styfson Svipdag, Egils och Groas son.
Svipdag hade i striden kämpat hjältemodigt och sökt hämna sin faders död.
Halfdan talade vänligt till honom, bjöd honom att vara hans son och emottaga ett konungarike under honom.
Svipdag svarade, att han icke läte muta sig af sin faders baneman.
Han sade, att dödade icke Halfdan honom nu, skulle han döda Halfdan längre fram.
Halfdan lät då binda honom vid ett träd i skogen och öfverlämnade honom åt hans öde.
Sedan Halfdan afslutat detta lyckosamma fälttåg mot Norden, förrättade han åt gudarne ett stort offer och bad om en styrelsetid, lång som hans faders, öfver de riken han ägde.
Det svar han fick från gudarne innebar, att hans regering och lifstid skulle varda mycket kortare än Sköld-Borgars, men att i hans ätt skulle under tre hundra år ingen kvinna och ingen obetydande man födas.
Medan Halfdan framträngde mot Svarins hög, for Tjalve, ofta i Tors sällskap, mällan öarna i det nordiska hafvet, ränsade dem från de troll och jättar, som där under fimbulvintern tagit bostad, gjorde dem beboeliga för människor och ditförde nybyggare.
På Lässö var det nära att han blifvit dödad af rasande jättinnor, men Tor kom i god tid och räddade honom.
Med ön Gotland var det före Tjalves ditkomst så stäldt, att hon vid soluppgången sjönk i hafvet, men vid solnedgången dök upp igen.
Tjalve bar gnideld kring ön och gjorde henne därmed fast.
De nybyggare, som följde honom dit, voro af den gotiska stammen.
Goter var det också, som bosatte sig i Götaland, söder om svearne, och på den halfö, som sedan kallats Jutland.
Hela detta rike fick namnet Reidgotaland.
På de bördiga öarna utanför Aurvangaland byggde danerna och söder om dem anglerna, saksarne och många andra befryndade folk.
SVIPDAG HÄMTAR HÄMDESVÄRDET. HALFDANS DÖD.
De band, med hvilka Halfdan låtit binda Svipdag, höllo icke mot den galdersång, som Groa hade sjungit öfver sin son.
Svipdag andades på dem, och de föllo bort.
Men friheten, som han därmed vann, var honom föga kär, och han tyckte, att lifvet hade för honom ringa värde, sedan hans fader fallit och han själf öfvervunnits af dennes oöfvervinnelige baneman.
Det ålåg Svipdag att hämna sin faders död.
Men huru vore det honom möjligt att utkräfva hämden på den väldige Halfdan, som var Tors son och stod under hans beskydd?
Tyngd af dessa tankar gick Svipdag nattetid på månlyst stig emot sitt hem.
Han såg till månen, som stod vid synranden, och månguden talade till honom och sade: »Jag känner dina tankar.
Du tilltror dig ej att kunna hämna din fader.
Det kan du ej häller af egen kraft.
Men dig, som räddat Fröja ur Jotunheims våld, höfves det dig att misströsta?»
»Hvad skall jag då göra?»
»Hämta din farbroder Valands oemotståndliga svärd.
Det ligger i underjorden i »det vattenbegärliga karet inom nio ombindande lås» (världsträdet).
Det vaktas af den mörka Sinmara (»senskärarinnan», Mimers drottning, nattdisernas moder).
»Du talar i gåtor», sade Svipdag, »men jag förstår dina ord.
Kan jag hoppas, att Sinmara utlämnar svärdet?»
»Hon utlämnar det åt ingen, som ej medför och lägger i hennes hand den blanka skära, hvarmed hon kan afskära en af Urd tvinnad tråd.
Skärans egg biter, när Urd tillåter det.»
»Hur skall jag finna den skäran?»
»Bland hanen Vidofners nystkotor»2.
Just som månguden sagt detta, blänkte det till i luften, och en silfverhvit skära nedföll vid Svipdags fötter.
Svipdag stack den i sitt bälte och tackade månguden.
Månguden sade vidare:
»Nedgången till underjorden finner du i bärgen norrut från Valands smedja i Ulfdalarne.
Tämj okhjortar (renar), som ditföra dig snabbt genom den mordiska kölden!
Nedgången har en väktare.
Akta dig, att han icke får se din skugga, innan du sett hans!»
Efter dessa ord gick månen ned bakom bärgen.
Någon tid därefter åkte Svipdag efter ett spann af okhjortar ned i Ulfdalarne förbi Valands öfvergifna smedja och norr upp i bärgen.
Där fann han mällan klipporna hålvägen, som går ned till underjorden.
Tältslädan, hvari han åkt, och som nu skulle vara hans boning, ställde han invid hålvägens öppning, men så att hvarken den eller dess skugga kunde ses därinifrån.
Dagarne tillbragte Svipdag med att jaga, sköta sina renar och hvila sig.
Om nätterna höll han oaflåtlig vakt.
Så kom en månljus natt, då han såg en skugga falla från hålvägsöppningen och röra sig framåt på snön.
Han gissade, att det var en af Mimers väktare, som, klädd i det slags kappa, hvilken gör sin bärare osynlig för vanliga ögon, hade gått ut ur hålvägen, för att se sig omkring.
Kappan kan dölja bäraren, men icke hans skugga.
Svipdag kastade sitt spjut mot den punkt på snön, där han dömde, att väktarens ena fot måste vara, och spjutet fastnade också i den osynliges häl.
Svipdag fram och grep honom, afryckte kappan och såg honom nu för sina ögon.
De brottades.
Svipdag segrade och aftvang den öfvervunne en ed, att han finge ostörd gå ned i underjorden.
Väktaren svor eden och sade, att komme han blott oskadd genom Nifelheim, så vore faran ingen; ty Mimer och hans söner skola visserligen icke förgripa sig på en gäst, äfven om han kommer objuden.
Väktaren gaf honom sin kappa till skydd under vandringen i Nifelheim och sade, att den som trotsar farorna där, för att komma till Mimers land, han måste ha ett vigtigt ärende dit.
Svipdag kom ned genom hålgången och tillryggalade stigar genom Nifelheims stinkande träsk.
Hvad där är att se skall längre fram förtäljas.
Det fordras en modig hug för att uthärda de synerna.
Groas galder, genom hvilka Urd själf talat, värnade färdemannen och afvände farorna, när han mötte de rimturs-spöken och de hemska sjukdomsandar, som kringirra bland Nifelheimsträsken.
Svipdag klättrade öfver Nidafjället, såg med förvåning den ofantliga världskvarnen, dånet af hvars gång han hört på långt afstånd, såg den brusande Hvergelmerkällans vidsträckta rund och steg ned i Mimers grönskande rike.
Dunkel hvilar öfver mycket, som han där rönte.
Visst är, att Mimer och hans fränder mottogo honom gästvänligt och läto honom se de många undren i hans ängder.
Själfva Breidablik, där Balder bor med Nanna och den kommande världsålderns stamföräldrar, fick han se, ehuru icke beträda.
Med Mimer hade han samtal, hvari han till dennes fägnad ådagalade stor skarpsinnighet, och det är möjligt, att Mimer med uppsåt icke utfrågade af honom hans ärende.
Visdomskällans väktare visste, att Svipdag leddes på sina vägar af Urd, och han visste väl än mer därom.
Men till honom vände sig Svipdag icke med sitt ärende.
Den unge alfen fick tillåtelse att se Mimers drottnings och nattdisernas underbara boning.
Där vid drottningens högsäte satt Baduhild, och en pilt lekte vid hennes knän.
»Är han din son?» frågade Svipdag Baduhild. »Ja», svarade hon.
»Gossen har jag kallat Vidga.
Du bör veta hans namn, ty du och han äro syskonbarn.
Din fader var Egil; denne gosses fader var Valand.»
»För mig är detta en stor nyhet», sade Svipdag.
Han lyfte upp gossen, kysste honom, bar honom till salens andre ände och tillsade honom att leka där.
Han återvände till högsätet och kvinnorna och sade till Baduhild: »Jag har icke hört, att du var gift med Valand.»
»Det var jag ej häller.
Mot min vilja och mitt vetande vardt Valand mitt barns fader.»
»Då hatar du hans minne?»
»Nej, han var ju så olycklig.
Alla kalla honom ond.
Jag vet likväl, att godhet låg gömd i hans hjärta.
Han talade med min fader, innan hans örnham bar honom härifrån.
Han drog täckelset bort från sin grymma hämd och sade min fader allt, men först sedan han med ed bundit honom att icke vredgas på sin dotter eller det barn hon skulle föda.
Sådan var Valand.»
»Väl mig», sade Svipdag, »att du födt Valand en son!
En börda har därmed fallit, som ville trycka mig till jorden.»
»Hvad menar du?» frågade Baduhild och hennes moder, Mimers maka.
»Jag vill nu säga er mitt ärende», fortfor Svipdag.
»Jag kom hit för att få Valands hämdesvärd till mig utlämnadt.
Jag visste icke, att Valand hade en son; jag trodde mig vara hans närmaste arfving – arfving till hans svärd och skyldig att kräfva blodshämd på Asgards gudar för hans död.
Nu hör jag, att det finnes en närmare arfving till svärdet och till blodshämdens plikt.
Vidga skall bära det till kamp mot Asgardsmakterna.
Mimers drottning sade:
»Här ger du ord åt tankar, som kommit mig att rysa i sömnlösa nätter.
Skall en gudafiende uppväxa vid gudavännen Mimers härd invid Yggdrasils vördnadsbjudande stam, vid randen af den heliga visdomskällan?
Skall Vidga växa upp för att fullgöra ett ogörligt värk, dö förbannad under gudarnes vapen och försändas till de plågor, som äro åt de förbannade bestämda?
Förfärliga tankar!
Egde jag silfverskäran, hvarmed jag kunde afskära den bloddränkta tråd, som Urd tvinnat åt Baduhilds son!
Men skäran kommer aldrig i den hand, som Urd ej därtill kårat, och hennes domar äro orubbliga, ty de äro ej hennes, utan en okänd makts.»
Baduhild sänkte sitt hufvud och grät.
»Skäran, hvarom du talar, är här», sade Svipdag och tog den ur sin gördel.
Och i det han förde den skinande lille lien genom luften, sågos två blodröda trådar.
»Här är den blodshämdens tråd, som Urd tvinnat åt mig; där är den hon tvinnat åt Vidga.
Jag kan genomskära min egen, men icke båda, ty endera af oss, Vidga eller jag, måste söka tillfredsställa blodshämdens kraf och falla i försöket under gudarnes vrede.
Genomskär jag min, så är för Vidga intet hopp.
Lämnar jag skäran till dig, och du genomskär hans, så är för mig hoppet ute.
Hvilketdera skall jag göra?
Mimers maka sade: »Jag kan icke begära skäran ur din hand.
Ditt offer vore för stort.
Vidga har att bära sitt öde.»
Svipdag sade:
»Bär hit hämdesvärdet och fäst det i min gördel!
Jag öfvertager Valands arf och arfvingens plikter.
Silfverskäran skall varda din.
Evig blygd öfver den man, som själf kan bära en förbannelse, men låter den falla på ett barns hufvud!»
Mimers drottning gick, kom tillbaka med hämdesvärdet och fäste det vid Svipdags gördel.
Han gaf henne silfverskäran, och hon afskar den för Vidga tvinnade blodshämdstråden.
Så fick Svipdag Valands hämdesvärd, och med det återkom han till Midgard.
Här uppsökte han de jättehöfdingar, som ännu bodde med sina stammar i Svitiod det stora, och sade dem, att om de icke rusta sig till motvärn, är deras tid snart ute.
Halfdan, understödd af asagudarne, skall komma med sina härskaror och drifva dem bort öfver Elivågor till deras urland Jotunheim.
Äfven till Jotunheim begaf sig Svipdag, till den onde, mycket fruktade jotunfursten Gymer, och kallade därvarande jättestammar till strid.
Han lofvade dem seger och sade sig ega det svärd, som deras förre öfverhöfding, hans farbroder Valand smidt, men aldrig hann begagna, ett svärd, som segern helt visst skulle följa.
En af Gymer uppbådad talrik jättehär samlades och ryckte med Svipdag som anförare mot söder.
Faran var stor – större än asagudar och människor förutsågo, ehuru gudarne dock aktade den vara så allvarlig, att de måste stiga ned och leda Midgards fylkingar.
Oden, Tyr, Vidar, Njord, Fröj, Heimdall och andre hjältegudar kommo och visade sig i sin vapenskrud och till häst för de dödliges ögon.
Tor kom med sin järnhammare och ställde sig ej långt från Halfdan.
Härarne ryckte under sköldsång mot hvarandra.
Gymers och hans kämpars sång liknade lösgjorda stormars vilda tjut; Midgardskämparnes liknade bruset af hafvets bränningar.
Oden red i spetsen med Gungner i sin hand å sin åttafotade häst.
Fylkingarna drabbade samman, och jättarne, framför dem alla Gymer, kämpade med vildt mod.
Oden sprängde med Gungner genom deras slagordning och tryckte många Jotunheimssöner under Gungners udd och Sleipners hofvar.
Tyr och Vidar bröto väg med svärdet.
Störst var manfallet där Tor for fram med hammaren.
Men jättefylkingarne slöto sig ständigt på nytt och splittrade på sina ställen Halfdans slagordning.
Där Svipdag svängde hämdesvärdet, föllo icke färre Midgardskämpar än det föll jättar för Tors hammare.
Svipdag sökte sig fram mot Halfdan, som slog med blodig klubba, men ditintills undvikit att sammandrabba med Svipdag, hvars styffader han ju var.
Men då tvekampen ej mer kunde underlåtas, red han fram mot styfsonen.
Klubban och hämdesvärdet möttes; Halfdans älsklingsvapen, pröfvadt i många strider, sprang sönder som träffadt af blixten.
Och likt ljungelden flammade Valands svärd.
För hvarje hugg, hvartill det lyftes, glänste ett sken öfver stridsvimlet och hela Midgard.
Än ett hugg och Halfdans brynja var klufven och han själf sårad.
Då kastade Tor sin hammare mot Svipdag.
Han mötte den i flykten med hämdevapnet.
Sindres bästa smide sammanstötte med Valands bästa.
Nu stod den egentliga och afgörande domen öfver dem, och den lyktade så, att hammare och hammarskaft splittrades och kom i obrukbara stycken tillbaka i asagudens hand, men Valandssvärdets egg hade icke fått en skåra.
Tor var vapenlös och måste rygga.
Han tog den sårade Halfdan på sin skuldra och drog sig undan striden upp emot ett bärg, hvarifrån han och den blödande hjälten kastade stenblock ned mot fienden.
Svipdag och hans jättehär drogo sig då tillbaka.
Deras seger var ju redan vunnen.
Oden och de andre gudar, som deltagit i striden, kvarstannade på slagfältet och hade åtminstone äran att vara de siste där.
Mot asamajestätet skydde Svipdag att gå till tvekamp; angripa Njord eller Fröj ville han icke.
Den ene var ju Fröjas fader, den andre hennes broder.
Svipdag fick snart veta, att Halfdan dött af det honom tillfogade såret.
Mot det hjälpte icke läkerunor och galdersång.
Hatets gift låg i dess egg, Nifelheimsälfvarnas etter i dess klinga.
Svipdag hade således hämnat sin faders död och sin moder Groas skymf.
Valands död var visserligen icke hämnad.
För att detta skulle ske, måste Svipdag bekriga Asgard och nedlägga alla i hans död delaktige gudar.
Han rufvade öfver denne tanke, förkastade den och tog upp den igän.
Stundom sade han sig, att detta var en åtagen plikt; stundom invände han, att han redan gjort mer än hämnat Valands död: han hade återställt Valands kränkta ära och bragt gudarnes dom öfver Ivaldesonens konstvärk på skam.
Och kunde
Valand begära större upprättelse än den, att Tor, hans dråpare, måst rygga för hans svärd?
Svipdag hemförlofvade sin jättehär, som återvände segerstolt till sina gårdar.
Den hade lofvat att samla sig på nytt, så snart budkafvel eller vårdkas gåfve bud därom.
I Asgard rådde förfäran.
Det var tydligt, att den som egde hämdesvärdet kunde göra sig till världens herre.
Asgard bäfvade de dagarne på udden af Svipdags svärd.
Dock – han hade återskänkt
Fröja till gudarne och trolofvat sig med henne.
Kunde icke hans kärlek besegra hans maktlystnad?
I detta fall skulle han varda välkommen till Asgard och erkännas af gudarne som Fröjas make.
Han var hvarken af asa- eller vanablod.
Men en försoning med Ivaldes slägt och alferna var för gudarne önskvärd, och kunde den köpas med Svipdags upptagande i asarnes och vanernas slägt och med hämdesvärdets upptagande bland Asgardsklenoderna, så beredde det köpet vinning åt Oden och åt världen.
SVIPDAG KOMMER TILL ASGÅRD.
HANS FÄRD TILL BALDER.
Det var vid den tid på dygnet, då dvärgen, som står utanför morgonrodnadsalfen Dellings dörrar, sjunger väckelsesången öfver världen och välsignelse öfver alfer, asar och allfader.
Det var vid den stund, då Yggdrasil droppar honungsdagg, och solhästarne, vädrande morgonluften, längta till fimmelstång och tyglar.
Det var vid den tid på året, då i Midgards lundar knopparne svälla och markernas mattor ha den friska grönska, som visar, att de nyss blifvit väfda af växtlighetsdiserna; då det blåa lufthafvet är så rent och genomskinligt, att människans längtan stiger högre däri än fågeln bäres af sina vingar.
Det var den tid, som väcker kärleksträngtan i all naturen.
Bifrosts väktare, Heimdall, såg en yngling i vapenskrud, med sollysande svärd i bältet, gå uppför den bro, som ingen beträder utan i kraft af Urds beslut.
Hans annalkande bebådades för asarne, och det vardt glädje i gudaborgarne, när budet sade, att Svipdag kom, helt visst i godt ärende, ty han liknade själf en glad vårdag.
Asgards fallbrygga var nedslagen öfver älfven, som flöt med ilande fart, men klar och glittrande kring den ofantlige vallmuren.
När Svipdag hunnit upp för Bifrost, såg han Glasers guldlund och gudarnes vida lekslätter och Valaskjalfs silfvertak och Lidskjalfs torn glänsa i morgonbelysning.
Han steg upp på den skans, som ligger midt för fallbryggan.
Därifrån är utsigt öfver den konstrike porten till gudaborgarne bakom vallmuren.
Framför porten stod en väktare; strax innanför dess galler låg Odens ene ulfhund och sof; den andre var vaken och upphof ett skall.
Midt emot Svipdag reste sig en guldsirad hall högt bakom en lustgård, hvars träd skuggade en blomsterhöljd kulle.
På kullen sutto diser.
En var den förnämsta; de andra syntes i en krets kring hennes knän.
Svipdag igenkände Fröja: hon liknade en bildstod, orörlig och som försjunken i drömmar.
De diser, som sutto henne närmast, voro Glans, Vän, Frid, Blid, Hjelp och Eir läkedoms-asynjan.
Med häpnad såg
Svipdag världsträdet, som i Midgard är osynligt, utbreda öfver Asgard och hela himmelen sin krona med luftiga bladvärk, i hvilka frukter skimrade.
Högt uppe i grenarne glänste den gyllene hanen Vidofner-Gullenkamme.
Mannen vid porten gick fram till Svipdag.
Han låtsade icke veta hvem denne var och emottog honom på det sätt, som bland väktare är brukligt, när de finna en främling på förbjuden mark.
»Hvem söker du här?
Ingen kringstrykare kommer inom denna port.
Drag du hädan på fuktiga vägar!»
»Drag du själf din kos med dina ovänliga ord!
Hvem, tror du, vänder sig bort från det, som tjusar hans blick?
Här ser jag gårdplanerna gifva återsken af gyllne salar.
Här vill jag stanna och njuta sällhet.»
»Hvad heter du?» sporde väktaren.
»Vindkall.
Min fader hette Vårkall, min farfader Hårdkall.
Hundarne där bakom portgallret synas mig vara bistrare väktare än du.
Men nog torde man kunna komma dem förbi.»
»Omöjligt.
Den ene vakar, då den andre sofver, och trogen vakttjänst skola de bestrida, så länge världen står.
Olycklig är den objudne, som råkar ut för dem.
Och bakom dem finnas älfva väktare inne i borgen.»
»Du menar, att i världen är intet, som kan afvända dessa hundars vaksamhet och fresta deras matlust, så att de glömma sin tjänst?»
»Intet utom de läckra stekarne under Vidofners vingar.
Kan du kasta dem till Gere och Freke, så glömma de sin tjänst, och du kan smyga dem förbi.»
»Hvad heter den guldglänsande hanen högt där i trädet?»
»Det är just Vidofner.»
»Finns det ett vapen, hvarmed jag kan få honom ned?
Annars finge jag ej stekarne och komme ju icke här in.»
»Det finns ett sådant vapen.
Det smiddes af en ond smed längst borta i Jotunheim.
Men vapnet vardt honom fråntaget.»
»Hvart kom det sedan?»
»Till den mörka disen Sinmara, som gömde det i det vattenbegärliga karet med nio bandlås.»
»Antag nu, att någon begifvit sig till Sinmara, för att få det vapnet!
Tror du då, att han kommer tillbaka med det?»
»På ett vilkor är det möjligt.
Sinmara tynges af en sorg.
Hon rufvar på en enda tanke.
Vidofner också känner den tanken tung.
Mällan hans runda kotor ligger en skinande skära.
Den som får den skäran och bär den till Sinmara, han erhåller af henne det dolda vapnet.
Och den, som fått det vapnet, han kommer in genom denna port.»
»Hvem är den sköna mö, som, omgifven af diser, sitter, försjunken i tankar, på den vackra kullen?»
»Hon heter Smyckeglad.
Sorgsna ungmör och lidande kvinnor få tröst, om de vandra upp till henne.
Äfven åt hennes diser äro altaren resta; de bringa hjälp och hugnad åt bedjande.»
»Vet du, om någon är bestämd att hvila på Smyckeglads hvita arm?»
»En är af ödet därtill kårad.
Hans namn är Svipdag.»
»Öppna då porten, ty Svipdag ser du här!
In vill jag icke, förrän jag vet, att jag har den älskligas hjärta.»
Just som Svipdag sade sitt namn, sprang Asgardsporten, den underbare, upp af sig själf.
Båda hundarne voro nu vakna, gingo fram till Svipdag, hälsade honom med muntra språng och slickade hans hand.
Väktaren gick och sade Fröja, att en främling kommit, som helt visst är Svipdag.
Då steg hon upp och skyndade ut till ynglingen.
»Säg ditt namn och din ätt», sade hon; »mina ögon vilja ha dina läppars vittnesbörd!»
»Jag heter Svipdag.
Min faders namn är en »solglänsandes» namn (Egil-Örvandels solglänsande stjärnas).
Jag vräktes från hans hem af vindarne ut på kalla vägar.
Men Urds dom, hur än den faller, jäfvas af ingen makt.»
Fröja hann knappt säga välkommen, innan hon kysste honom.
»Min hälsning flög dig till mötes, men hanns upp af min kyss.
Hur länge jag satt där på kullen, dag efter dag, och längtade till dig!
Nu, älskade, ser jag dig åter och har dig i mina salar.
Där skola vi lefva evigt tillsammans.»
Svipdag och Fröja firade sitt laggilla bröllopp i Asgard.
I brudköp och som bot för Valands svikna fosterfadersplikt skänkte Svipdag hans svärd till Fröj.
Svipdag önskade, att Ull, hans halfbroder, måtte få dela hans ära och upptagas i Asgard, likasom han förut delat hans faror i Jotunheim.
Denna önskan villfors af Oden så mycket hällre som Tor tillkännagaf, att Sif och han beslutat att vara makar.
Sif, den guldlockiga, kom till Asgard och medförde Ull och Valands dotter Skade.
Tor och Sif firade sitt bröllopp kort efter Svipdags och Fröjas.
Ett tredje och fjärde bröllopp firades därefter.
Idun vardt gift med Brage.
Njord hade före Valands flykt till Ulfdalarne friat till Skade.
Denna kraftiga och stolta ungmö kom vapenklädd till Asgard och kräfde böter för slagen fader.
Hon fick i böter asynjans värdighet och rang bredvid Frigg och Fröja.
Tor visade henne två glänsande stjärnor på himmelen och berättade, att strax efter det hennes fader Valand stupat, samlade sig gudarne kring den fallne och beklagade hans död och prisade hans forna gärningar, då han var gudarnes vän och smyckegifvare.
Och då hade Tor med sin faders bifall tagit Valands ögon och kastat dem till himmelen, för att de skulle varda stjärnor.
Detta bevisade för Skade, att Valands minne var i Asgard äradt, och då Njord förnyade sitt friareanbud till henne, vardt hon rikedomsgudens maka.
Sålunda var nu försoning stiftad mällan asar och vaner å ena sidan och Ivaldeättlingarne, alfernas yppersta slägt, å den andra.
Försoningen var bekräftad med ett fyrfaldigt äktenskapsband.
Om Slagfinn, Valands och Egils broder, och de öden han rönte skall i en annan saga än denna förtäljas.
Under alla de fäster, som vid denna tid firades i Asgard, bar Frigg på en sorg, som vardt tyngre genom glädjen hon hade gemensam med de andra.
Hon saknade Balder, sin älsklingsson.
Sa kom på henne den tanke, att när ödet visade sig så gynnsamt mot Asgard som nu, skulle det måhända kunna bevekas under något vilkor att skänka Balder tillbaka till hans tomma salar.
Svipdag åtog sig att bära hennes önskan till nornorna och framföra en hälsning från gudarne till Balder och Nanna i Breidablik, i fall det vore möjligt att träffa dem.
Men Delling, morgonrodnadsalfen, Breidabliks väktare, har nyckeln till dess port och sätter den ej i låset, förrän Balder och Nanna skola med Leiftraser och Lif återvända i världsförnyelsen.
Breidabliks mur är gjord att vara oöfverstiglig.
Det gällde fördenskull att se, om ej Sleipner kunde hoppa öfver den, likasom öfver den mycket höge Asgardsmuren.
Gudarne renade och helgade Svipdag, för att intet ondt skulle med honom komma in i Breidablik, och Oden gaf honom Sleipner att rida på färden.
Svipdag sprängde bort, följd af allas önskningar om lycklig utgång.
Den väg han tog var icke den, som han förra gången tillryggalade, när han steg ned i underjorden.
Det var icke den, som från näjden af Ulfdalarne leder ned till Nifelheim och genom detta land öfver Nidafjället till Mimers rike.
Nu red han nedför Bifrost och genom en östlig port – den för de döde bestämde – in i underjorden.
Detta var närmaste vägen till Mimers lund.
Efter att hafva porten bakom sig, färdades Svipdag nio dygn genom djupa dalar och kom till en guldbelagd bro.
Där satt Madgun, en af Urds diser, som brovaktare.
Dånet af Sleipners hofvar mot broläggningen sade tydligt, att ryttaren och hästen voro lefvande väsen, icke skuggor.