Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af dessa åligganden är emedlertid icke något så långvarigt och derigenom besvärligt, som tjenstgöringen vid Härads-Rätten, serdeles i de större domsagorna 5 och Lagberedningen har ej heller dragit i betänkande att tillstyrka minskning i omförmälta hänseende. “Ju mer,“ säger Beredningen, “den framskridande allmänna bildningen lyfter folkelementet till en högre betydelse, äfven då dess medverkan tages i anspråk vid rättsförhandlingarne i landet, ju mindre synes någon våda vara att befara deraf, att också det individuella inflytandet af detta element höjes, som talrikheten deraf för den kollektiva verksamhetens utöfning inskränkes;“ — och till detta yttrande hänför sig Utskottet desto heldre, som derigenom uttalas motivet till Utskottets åsigt att ett antagande af förestående förslag bör föranleda inskränkning i antalet af domför Nämnd.
Det är den upplystare delen af folket, de hvilkas personliga anseende ingifva förtroende, som genom det förändrade valsättet företrädesvis lära vid valen komma i fråga; men emedlertid synes antalet ej, på sätt motionären föreslagit, kunna inskränkas till tre.
Nämnden kan öfverrösta domaren, utan att af dem fordras någon speciel sakkunskap, vore en sådan inskränkning mindre rådlig.
Tre kunna tilläfventyrs alltför snart missledas; och detta antal synes ej eller vara sådant att man kan tyda dess röst såsom ett tillförlitligt uttryck af det allmänna vettet och rättskänslan.
Utskottet tror deremot, att fem må anses tillfyllest, och således innebära den garanti, som lagstiftaren i Nämnden velat nedlägga; och genom en dylik minskning komme tjenstgöringen vid tingen att i betydlig mån inskränkas.
Det är följaktligen pä grund häraf, som Utskottet, för den händelse att Utskottets i afseende på Nämndens val afgifna förslag antages, vördsamt föreslår, att Rikets Ständer jemväl måtte besluta, att 1 :sta mom. i 1 j§j af 23 kap. Rättegångs-Ballcen skall erhålla följande förändrade lydelse: “A Häradsting så ock vid laga syn i jordatvist må ej dömas, der ej fern i Nämnden äro.“ Skulle Rikets Ständer godkänna Utskottets näst föregående förslag jemte det j Betänkandet N:o 12 framställda rörande förändring i sista mom. af 1 § 23 kap.
Rättegångs-Balken, hemställes om icke Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit an - s Lag-Utskottets Betänkande, TV:o -15. hålla att, derest omförmälte förslag jemväl i nåder biläiies, Kongl. Maj:t täcktes låta i samma författning kungöra de beslutade serskilde föränd ringarnei berörde §■ Stockholm den 13 Mars 1851.
Reservationer: * .
Af Herr Grefve Sparre, E.: ”1 Utskottets tillstyrkande angående minskning al domfört antal Nämndemän har jag icke deltagit.
Jag anser någon förändring uti hvad lagen i detta hänseende för närvarande stadgar ej böra ega rum; och till stöd för denna min serskilda mening åberopas följande yttrande i Lag-Utskottets, under N:o 94, vid sista riksdag afgifna och af Rikets Ständer gillade betänkande: ”Hos
Nämnden kan man ej förutsätta någon egentlig lagkunskap, och man kan således ej vänta eller begära, att den skall med samma lätthet och öfvade omdöme, som man har rätt att fordra af den lagkloke domaren, pröfva förekommande tvistiga och invecklade rättsfrågor; men dess röst skall vara allmänna vettets och rättskänslans kontrollerande motvigt, i händelse af skefhet i åsigter eller förgätenhet af pligt hos domaren.
Den utöfvar den domsrätt, som af ålder tillkommit folket, och som lagarne omsorgsfullt bevarat; och Utskottet vill ej föreställa sig, att den allmänna anda, som fordom kom denna rätt, detta värn för svensk frihet, att betraktas såsom en af folkets dyrbaraste förmåner, så altagit att utöfningen deraf nu anses såsom en tunga, den man önskar undvika.“
Den nu ifrågasatta minskningen i Nämndens antal, skulle, efter mitt förmenande, förr eller senare leda dertill att, i likhet med hvad som skett i våra grann stater Danmark och Norrige, der Nämnde- eller Laugrättsmännen äro 4, deras deltagande i besluten upphör och deras befattning inskränkes till att blifva endast lingsvittnen.
Det ligger nemligen i sakens natur, att det s. k. allmänna vettets och rättskänslans omdöme icke kan i lagskipningen göras gällande, om det ej uttalas af ett något större antal; derföre är juryns antal städse 12.
Sålunda skulle, fruktar jag, lolk-elementets inllytande på lagskipningen, i stället att, enligt Utskottets förmenande, höjas, tvertom, åtminstone i dess nuvarande form, försvinna.
Jag hav aldrig tillhört deras antal, som med likgiltighet, nästan förakt, betraktat denna i svenska rättshistorien urgamla institution.
Jag har funnit den utöfva, och tror densamma uuder tider af mera upplysning och folkfrihet kunna komma alt utöfva ett vigtigt inflytande, om den erhåller den utbildning, hvaraf den är mäktig.
Minst synes mig i en lid, då i andra Europeiska samhällen åt folket vindiceras andel i lagskipningen genom jury, en sådan förändring hos oss lämplig, hvarigenom de spår vi ännu ega qvar af den hos oss inhemska juryn skulle småningom utrotas.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o ] 5.
Det åsyftade ändamålet att minska det besvär, som nu åtföljer Nämndemansbefattningen, anset jag böra vinnas genom Nämndemännens befrielse från åtskilliga andra mindre maktpåliggande uppdrag, som för närvarande dem åligga, än just det aldravigtigaste eller deras deltagande i lagskipningen.
Af Herr Cederschiöld, li. T.:
Uti det ifrågavarande förslaget till förändring af Häradsnämndcn kan jag för min del ingalunda instämma.
Detsammas godkännande skall nemligen, efter min öfvertygelse, hvarken förskaffa Nämndemännen ökad aktning och större anseende, eller för öfrigt lända till någon nytta för det allmänna, men sannolikt lill dess motsatts.
Om den efter nu gällande valsätt utsedde Nämndemannen är en redlig man, så bör han i sin närvarande ställning åtnjuta all den aktning och det anseende han förtjenar.
Ar han åter icke en redlig man, så förtjenar han hvarken aktning eller anseende, och skall ej heller kunna sådant sig förvärfva derigenom att han i Härads-Rätten får sitta vid sidan af en eller annan herreman, som tilläfventyrs på redlighetens väg står ett steg annu lägre ned än han sjelf.
Den verkliga nytta, som Nämndemännen kunna åstadkomma i Ilärads-Rätten så länge de väljas bland den egentliga allmogen och äro i tillfälle att, rörande de flesta af dess medlemmar, uti förekommande frågor lemna Häradshöfdingen på Nämndemannens egen kännedom grundade tillförlitliga upplysningar, skulle deremot genom den föreslagna förändringen till största delen, om icke helt och hållet, försvinna.
Omgifven af en Nämnd, bestående af flere eller kirre herremän, skulle
Häradshöfdingen tid sannolikt ganska olta till en stor del få användas för besvarandet och vederläggningen af de inkast, som desse herrar funno godt att framställa uti förekommande frågor, för hvilkas bedömande de likväl saknade erforderliga insigter.
Att det allmänna häraf ej skulle skörda någon nytta synes mig vara påtagligt.
Detta om sjelfva valbarheten till Nämndemannabefattningen.
Beträffande åter frågan huru många Nämndemän skola erfordras för att utgöra domfört antal, så kan jag, för min del, icke tillstyrka att deras antal hädanefter må blifva mindre än hittills, så vida de skola bibehållas vid sin nu egande rättighet att kunna göra sin mening emot Iläradshöfdingens gällande såsom Rättens beslut.
Men deremot tror jag Härads-Rätten kunna anses vara domför med tre Nämndemän, så vida dessa endast tilläggas rättigheten att reservera sig mot det beslut, som af Häradshöfdingen fattas; och skulle en så beskaffad förändring, efter mitt förmenande, icke minska, utan snarare öka Nämndemännens anseende, helst hvar och en af dem serskildt då skulle blifva i tillfälle att, medelst reservationer Bih. till R.
Prot. 1850 & mt. 7 Sami.
Å Afd, 8 Haft. 2 -»0 Lag-Utskottets Betänkande, N:o ]o. mot Häradshöfdingens åtgärder och beslut, utöfva clt aldrig skadligt, men måhända understundom ganska nyttigt in flytande pä lagskipningens gäng i första instansen.
Vid bedömande af de föreslagne ändringarne i lagens stadganden om Häradsnämnden måste tagas i betraktande institutionens ändamål, hvilket för närvarande är helt annat än det fordom var.
I äldré lider valdes
Nämnden af parterne sjelfve för vissa mål och egde endast att undersöka det mål, för hvilket den sålunda blifvit utsedd, samt yttra sig om hvad sannt deri var.
Ali tillämpa lagen tillkom deremot domaren ensam.
Småningom förändrades förhållandet genom bruket derhän, alt Nämndens medlemmar valdes af domaren bland de i häradet bosatte bönderne och att, jemte det Nämnden blcf ständig, dess funktion sammanföll med domarens.
I öfverensstämmelse härmed äro stadganderne om Häradsnämnden affattade i 1734 års lag och sedermera blef väl genom Kongl.
Förordningen den 18 December 1823 uttryckligen föreskrifvet att ledigt rum i Nämnden skall fyllas genom val af de bönder, som äro bosatte inom den socken, för hvilken ledigheten inträffat, men Nämndens funktion har allt hitintills förblifvit sådan den i vår allmänna lag finnes bestämd och är de jure vidsträcktare, men de facto inskränktare än den var innan den sammanflöt med domarens.
Beskaffenheten af den förändring institutionen undergått, samt de omständigheter, under hvilka förändringen egt rum, ådagalägga tydligen att densamma härrört icke från Nämndens ökade, utan tvertom från dess efter hand förminskade inflytande på lagskipningen; och 1734 års lag, hvilken upptog institutionen, sådan den vid samma tid utvecklat sig, förenade godkännandet af Nämndens domsrätt med sådane bestämmelser i afseende å dess sammansättning och rösträtt, som, efter hvad erfarenheten visat, nästan förekommit allt användande af denna domsrätt.
Otvifvelaktigt insågs äfventyret af att uppdraga lagens tolkande åt personer, hos hvilka nödig kännedom om lagen icke kunde förväntas, och Nämndens erkännande såsom ett element i domstolsförfattningen å landet kan således, efter min tanke, icke antagas hafva haft till mål att vidmakthålla, än mindre befordra, dess inflytande på lagskipningen.
På detta sätt har äfven faktiskt, i följd af tidernas förändrade skick, Nämndens deltagande i den egentliga lagskipningen nära nog upphört.
Dess närvaro vid ting och häradssyn bekräftar domstolsförhandlingens offentlighet och flyttar domaren å landet närmare folket, men Nämndens deltagande i sjelfva domstolsförhandlingen inskränker sig i allmänhet till att tillhandagå 'domaren med de upplysningar, sorn den, i anseende till dess serskilde medlemmars närmare kännedom om folket, orten och förhållanden derstädes, kan vara i tillfälle att meddela.
Detta är, efter mitt omdöme, numera häradsnämndens ändamål, hvaremot, sedan tid efter annan nämndens medlemmar blifvit ålagdt att biträda vid åtskilliga från Lag-Utskottets Betänkande, j\:o -13.
U statshushållningen härflytande kommunalbestyr, deras befattning består till lika storde! i dylika bestyr som i tjenstgöringen vid häradsrätten.
I följd häraf fordras hos nämndemannen hufvudsakligast, jemte förstånd och redbarhet, kännedom om en mängd lokal- och sakförhållanden, som väl kan förutsättas i allmänhet egas af den jordbrukande allmogen, men alltför ofta saknas hos personer af andra samhällsklasser.
Att, derasl en sådan kännedom icke finge hos nämndemannen förväntas, hans befattning kunde vara till något gagn, det förmår åtminstone jag icke inse, och, då den af Utskottet föreslagna utsträckning af valbarheten till nämndeman, efter mitt omdöme, skulle serdeles på de många orter, der nämndemannabefattningen anses såsom ett betydande onus, hafva till påföljd att dertill valdes alldeles odugliga personer, kan jag icke heller biträda Utskottets mening i denna del.
Mig synes dertill ett ytterligare skäl förefinnas i den omständighet att, enligt gällande lag, haradsnämnden, der alla i den äro ense, bestämmer häradsrättens beslut och att följaktligen domaremakten i första instansen de jure ligger i nämndens händer — en oformlighet, som visserligen varit hittills föga märkbar, men, det oaktadt, icke bör i denna fråga lemnäs utan uppmärksamhet, helst den af Utskottet tillstyrkta utsträckning af valbarheten till nämndeman blifvit förenad med ett förslag att nedsätta det domföra antalet ledamöter i nämnden, oeh således bereda densamma ett ökadt inflytande på lagskipningen.
Om nämndens domaremakt ännu icke visar sig vara skadlig, lärer väl detta hufvudsakligen få tillskrifvas nämndens nuvarande sammansättning, hvilken åter beror af lagens bestämmelser derom, och vid sådant förhållande torde äfven med fog kunna befaras skadliga följder af en ändring i dessa bestämmelser, hvilken skulle i nämnden införa personer, som, utan alt besitta större lagkunskap än nämndens medlemmar för närvarande i allmänhet ega, hade långt större anspråk, hvilka tillika lättare kunde göra sig gällande i samma mån nämndens domföra antal nedsättes.
Ur denna synpunkt låter, efter min tanke, en inskränkning i antalet af de ledamöter i nämnden, hvilka enligt 23 kap. 1 § Rättegångs-balken böra i den finnas, derest å häradsting eller laga syn i jordatvist må kunna dömas, icke försvara sig, och enär det skäl, som talar för en sådan lagförändring, torde i och med Utskottets förslag till utsträckning af valbarheten till nämndeman förfalla, så finner jag mig, ehuru under andra omständigheter jag skulle ansett nämndens domföra antal kunna nedsättas till fem, förhindrad att biträda den af Utskottet derom gjorda framställning.
I öfrigt och hvad angår frågan huru nämndemanna-valen lämpligast böra ske, måste man, med kännedom om den temmeligen allmänt rådande obenägenheten mot öfvertagande af kommunala bestyr och deribland äfven nämndemanna-befattningen, samt med afseende derjemte å den stora lättheten för en dertill tjenlig person att, genom sitt inflytande inom den socken der han är boende, undandraga 12 fxig-Utskottets Utlåtande, N:o 14. sig en dylik för honom besvärlig befattning, medgifva att det i Kongl. Förordningen den 18 December 1823 stadgade valsätt icke alldeles motsvarar sitt ändamål, så vidt detta är att åstadkomma det bästa val.
På de i Lag-utskottets betänkande anförda skäl må man väl hoppas att det valsätt, hvilket Utskottet, med anledning af den i ämnet väckta motionen, ansett sig böra föreslå, leder närmare målet, meri, ehuru jag i så måtto instämmer med Utskottets öfriga ledamöter, kan jag icke undertrycka den anmärkning, att, efter mitt omdöme, det föreslagna förändrade valsättet icke innebär njjgon visshet att derigenom vinnes det bättre resultat, som åsyftas.
Ank. till Exped.-Utsk. den 22 Mars 1854, kl 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om jörhöjd kartering af bouppteckningar i Adliga Sterbhus.
Under åberopande af 56 § Riksdagsordningen har Riksdagsfullmäktigen Johannes Nilsson från Skåne, uti ett till Hedervärda Rondeståndet ingifvet memorial, föreslagit att, då för bouppteckningar efter frälsemän nn icke erlägges någon så beskaffad afgift, som måste betalas för inregistrering vid domstol af bouppteckningar efter ofrälse personer, stadgas mätte det skola förstnämnde bouppteckningar hädanefter beläggas med stämpladt papper, motsvarande berörde inregislreringsafgift, utöfver del belopp dylikt papper, hvarmed alla bouppteckningar utan undantag, enligt författningarne, för närvarande måste förses.
Efter remiss till Lag-utskottet har Utskottet den 18 dennes fått emottaga lörenämnde memorial; men som deri väckta förslag angår förändring i bestämmelserne om stämplade pappersafgiften och således ej kan hänföras till något af de ämnen, som ligga inom Utskottets i Grundlagarne bestämda verkningskrets, får Utskottet lill Hedervärda Bondeståndet omförmiilte memorial återlemna; hvilket, jemlikt Riksdags-Ordningens 44 §, för öfrige Riksstånd vördsamt tillkännagifves.
STOCKHOLM, 1851. J. A. WALLDÉN. Lag-Ut shott et s Memorial, N:o 15. 1 N:o 15.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 1 April 1851, kl. 1 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets betänkande N:o 11, angående stiftande af en lag om flyttning i och ur hus pä landet.
Detta betänkande tiar, på grund af framställda anmärkningar, blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet till Lag-Utskottet återremitteradt; men som detsamma, enligt till Utskottet ankomne Protokolls-utdrag, är vordet bifallet af öfrige Riksstånd, nemligen af Höglofliga Ridderskapet och Adeln under den 13, af Högvördiga Presle-Ståndet under den 8 och af Hedervärda Bonde-Ståndet under den 5 i denne månad, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regeringsformen och 3 punkten af 49 § Riksdags-ordningen, utgör Rikels Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande i anledning af de framställda anmäkningarne ej erfordras; hvilket Utskottet härmedelst får hos Vällolliga Borgare-Ståndet vördsamt anmäla.
Ank. till Exp.-Utsk. den 1 April 1851, kl. 1 e. m.
Betänkandej i anledning af väckt motion om förlängd tid för måls fullföljd frän Underrätt i Stora Kopparbergs Län.
Samtlige Riksdagsfullmäktige från nämnde
Län, nemligen Lars Gezelius, Johan Bergström, Anders Ersson, Johan Andersson, Erik Andersson, Matts Mattsson och Lars Olsson hafva väckt ifrågavarande motion.
Sedan uti 5 § af 25 kapitlet Rättegångsbalken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, blifvit stadgadt att den, som ej nöjes med Underrätts i Kopparbergs
Län beslut i sådant mål, hvari ej vädjas må, skall sig besvära i Hofrätten, inom hälften af den tid, som lagvadda saker der fullföljas böra; så bestämmes, genom åbero Bih. lill R.
Prof. 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afd. 9 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 16. pade kapitlets 9 §, jemväl efter dess lydelse i nyssnämnde förordning, att tiden för fullföljden af dylika saker i Svea Hofrätt från Häradsrätt i förenämnde
Län infaller å 40:de dagen, från den, då Häradsrättens dom gafs, hvilken tid, likmätigt kapitlets 15 §, äfven måste iakttagas af den, som från Rådhusrätt i samma Län vädjar.
Af dessa tidsbestämmelser skall den förstnämnde, efter motionärernes förmenande, vara högst otillräcklig.
1 vissa delar af länet hade nemligen invånarne öfver 20 mil till närmaste postkontor; och kommunikationprne voro ej eller särdeles lifliga. utan snarare svåra.
För mången vore det derföre nära nog omöjligt att inom bestämd tid ingifva besvär i Hofrätten; men då en dylik olägenhet borde afhjelpas, hafva motionärerne yrkat en sådan förändring i lagens omförmälde stadganden, att tiden för besvärs ingifvande i Hofrätten öfver beslut, som meddelats af Underrätt i oftanämnde län, må utsträckas till 30 dagar.
Lag-Utskottet, till hvars utlåtande Hedervärda Bonde-Ståndet öfverlemnat förenämnde motion, har genom de upplysningar, Utskottet förskaffat sig i ämnet, vunnit bekräftelse på de af motionärerne uppgifne förhållanden, i afseende på svårigheten för rättsökande, särdeles i vissa delar af länet, att inom föreskrifven tid i Hofrätten fullfölja besvär.
En förändrad tidsbestämmelse härutinnan är följaktligen af behofvet påkallad; och den bestämmelse, som motionärerne föreslagit, synes desto mera billig och lämplig, som en lika beskaffad redan finnes för särskilda landsorter, hvilka ej äro mera aflägsna från vederbörande Hofrätt, än större delen af ifrågavarande län.
Dessa orter ega emedlertid icke allenast en längre tid för besvär, utan äfven för fullföljden af vademål och en utsträckning i förra fallet torde jemväl böra förenas med en dylik i det sednare.
På sätt ofvan blifvit anmärkt, föreskrifver nemligen lagen, i afseende på tiden för fullföljden af besvär, icke vidare, än att det bör ske inom hälften af den tid, hvarinom lagvadda saker fullföljas böra; och föreskriften i sistberörde hänseende förekommer i 9 § af Rättegångs-balkens 25 kapitel.
Nu hafva motionärerne väl icke uttryckligen yrkat någon förändring angående tiden för fullföljden af vädjade saker, och den redan derför bestämda lid torde jemväl, utan synnerlig olägenhet kunna iakttagas; men då, jemlikt hvad nyss blifvit nämndt, lagen i afseende på besvärs fullföljd blott i allmänhet föreskrifvit, att sådant bör ske inom hälften af den tid, hvarinom vademål skola fullföljas, fordrar enheten i lagstiftningen att någon afvikelse i denna del ej göres för nu ifrågaställde fall.
Motionärernes framställning skulle, vid sådant förhållande, blott föranleda till förändring i siståberopade §, att tiden för full - Lag-Utskottets Betänkande, Nto 16. 3 följden af vädjade saker från Häradsrätterne i Kopparbergs län utsträckes från 40 till 60 dagar, eller att samma län uteslutes ur §:ns 1 moment, och upptages i det andra, uti hvilket d« län uppräknas, som hafva den längre af nyssnämnde fatalietider.
Den i afseende på tiden för besvärs anförande i 5 § gifna allmänna föreskrift, komme deremot att qvarstå oförändrad, och det åsyftade ändamålet vunnes med bibehållande af det i lagstiftningen antagna system.
På grund häraf föreslår alltså Utskottet vördsamt att Rikets Ständer, med anledning af förevarande motion, ville besluta det skola 1 och 2 momenternc i 9 § af 25 kapitlet Rättegångs-Balken, sådana de lyda i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, erhålla följande förändrade lydelse:
I de saker, som, genom laga vad, gä till Svea Hof-Rätt ifrån Härads-Rätt i Upland, Södermanland, Westmanland, Nerike och Gestrikland ingifve Käranden sin inlaga, innan klockan tolf på den fi/ralionde dagen, den oräknad då Härads-Rättens dom föll, eller håfve sitt vad förlorat; frän Härads-Rätt i Kopparbergs Län, Wermland, Helsingland, Jemtland, Herjedalen, Medelpad och o Ångermanland på den sextionde dagen.
Ank. till Exp. Utsk. d. 1 April 1851, kl. 1 c. m.
Betänkandej, i anledning af väckt motion angående meddelande af särskilde föreskrifter för behandlingen af besvärsmål, som från Gottland fullföljas i Hof-Rätt.
Denna ö lyder i judicielt hänseende under Svea Hofrätt.
Kommunikationen emellan ön och fasta landet är emedlertid genom åtskilliga naturförhållanden, såsom stränga vintrar, stormar, ogynsamma vindar, ofta längre tider afbruten.
Derföre har ock Kongl.
Majit, på det att rättsökande ej skulle deraf något förlöra, den 8 December 1748, genom nådigt Bref förklarat, att ”i lagvadda och besvärsmål, der Underrätt på Gottland dömt,” parterna må, emot bevis, inlemna inlagor, akter och dokumenter på Wisby Landskansli, 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o IT. inom hälften af den tid samma handlingar böra vara i Hofrätten ingifne, hvarefter samma handlingar borde, nästa post derefter, frän Landskansliet till Hofrätten insändas.
Otnlörmälde förmån skall likväl, efter hvad Hr Grefve Mörner, C. G.: uti en till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln ingifven samt till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion, förmenat ej vara tillfyllestgörande för åsyftade ändamålet eller bevarandet af parters fatalier.
Erfarenheten visade nemligen, hurusom de ofta förloras, än derigenom att, sedan Hofrätten utställt inkomne besvär till kommunikation, föreskrifterne i Hofrättens kommunikationsresoiutioner icke i laga tid och ordning fullgöras, och än af annan anledning.
Härtill vore emedlertid orsaken den, att klagande i besvärsmål sällan hafva ombud i Hofrätten äfvensom att de, om de än vilja der skada sig ombud, derifrån mången gång hindras af enahanda förhållanden, som gifvit anledning till förenämnde Kongl. Bref.
I följd häraf har motionären föreslagit: ”Att då i besvärsmål, som ifrån Gottland till Hofrätten inkomma, det anses nödigt att vederparten varder hörd eller att domares eller annan embetsmyndighets utlåtande infordras, kommunikations-åtgärden må genom Konungens Befallningshafvandes försorg få verkställas, men på klagandens bekostnad;” ”Samt att i dylika mål, som äro af brottmåls egenskap, Hofrättens
Utslag ej må efter anslag utgifvas, utan på sätt för nävrvarande tillgår i mål, som röra häktade personer, öfversändas till Konungens Befallningshafvande att vederbörande kungöras.’’ Utskottet, som tagit hvad sålunda blifvit föreslaget i öfvervägande, anser jemväl omsorgen för rättsökande fordra det de, så vidt möjligt är, icke må, vid utförandet af deras rättsangelägenheter, bero af sådana förhållanden, hvilka de ej kunna förekomma.
Det är ock en sådan omsorg, som uppenbaras i Högstberörde Kongl. Bref; och den synes äfven böra utsträckas till det fall som afses i 1 mom. af motionärens förslag.
Genom 2 § 9 kap.
Utsökningsbalken, samt 8 § 27 kap.