Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ån är ansiktet tärdt o c h fult, ja ser rent af gammalt ut, än blir det ungt o c h strålande vac- kert; än låter rösten rå o c h kantig, än blir den ljuf o c h melodisk.
Då härtill k o m m e r, att fru Duse förfogar öfver en smidig k r o p p m e d mjuka och graciösa rörelser, är det ej underligt, att hon m e d sitt snille o c h sin energi kunnat nå den höga plats i konstens tempel, s o m väl ingen kan eller vill bestrida henne.
Svårt är som sagdt att beträffande fru Duses utförande af de olika rollerna sätta den ena framför den andra.
H e n n e s konst står i alla på sin höjd.
Skulle vi våga föredraga någon, så är det hennes Santuzza i » Cavalleria » eller Magda i » H e m m e t » e l l e r.
ja, så där står man tve- kande.
V a r e sig h o n återgifver den unga itali- enska bondkvinnans skiftande känslostämningar och lidelsefulla utbrott, den återvändande dot- terns främmande känslor för det gamla hemmet, innerliga tillgifvenhet för systern, förakt för för- föraren eller trots m o t den m y n d i g e fadern — det är detsamma, öfverallt rycker h o n oss med.
Och h v e m tänker ej m e d beundran tillbaka på hennes oförlikneliga utförande af Cameliadamen, särskildt i scenen m e d A r m a n d s far i tredje ak- ten, m e d A r m a n d i fjärde o c h så i hela den sista akten, där h o n dör — o c h hur h o n d ö r!
Det, o m något, torde kunna kallas att d ö i skön- het —?
Fru Duses kynne torde väl förnämli- gast få anses ligga åt det tragiska.
M e n att h o n äfven är lika framstående i lustspelet, visade hon s o m den förtjusande o c h koketta värdsbus- värdinnan i det gamla lustspelet » Le locandiera » af Goldoni.
H e n n e s uppsluppenhet o c h skälmsk- het voro öfverdådiga o c h hennes spel äfven här sann o c h fin konst.
Bland de medspelande böra särskildt nämnas Alfredo di Sanctis o c h Ettore Mazzanti.
E n hvar, s o m haft tillfälle bevista någon eller några af dessa föreställningar, torde hafva minne däraf för lifvet.
Och o m än ej salongen vid desamma varit alldeles utsåld, är det oss dock ett nöje att kunna konstatera, att det i hufvud- staden gifves en stor publik, s o m då det gäller att njuta af verkligt stor o c h ädel konst, ej för- summar tillfället härtill.
Lika angenämt har det varit att finna, att ett stort flertal af våra egna mer eller mindre framstående artister begagnat sig häraf — m e d hvad nytta får framtiden utvisa.
U t o m m e d lagerkransar o c h b l o m m o r har fru Duse af h. m:t konungen, hvilken m e d stor upp- vaktning besökt alla föreställningarna utom den sista, hugnats m e d medaljen Literis et Artibus.
Eterneller.
Eleonora Duse.
operan har s o m bekant under en del af sistl. d e c e m b e r månad upplåtit sin scen åt ett italienskt skådespelaresällskap m e d den världs- b e r ö m d a skådespelerskan Eleonora Duse i spet- sen.
D e oregelbundenheter, s o m alltid äro för- enade m e d utgifningen af årets tvänne sista n u m m e r af Idun, hafva gjort, att vi först så här post festum kunna nämna något o m dessa före- ställningar.
Och ehuru dessa föreställningar, sär- skildt h v a d Eleonora Duse v i d k o m m e r, varit af den art, att man skulle vara frestad att skrifva spalter därom, måste v i inskränka oss till en- dast några korta erinringar.
Inalles hafva s e x föreställningar gifvits o c h hafva därvid uppförts » Cameliadamen », » Hem- met » o c h » Cavalleria rusticana », hvardera två gånger, samt » Värdshusvärdinnan » o c h &gt;Clau- des ' hustru » hvardera en gång.
Intresset har naturligtvis så godt s o m uteslutande koncentre- rats kring fru Duse, o c h d o c k måste rättvisligen erkännas, att det sällskap, den firade konstnärin- nan för m e d sig, på det hela taget är godt, ja äfven innesluter verkligt framstående förmågor.
I. e ringde på h o s oss en f ö r m i d d a g o c h b å d o att f å g å i g e n o m r u m m e n o c h trädgården, e m e d a n de innehaft vår lägen- h e t s o m n y g i f t a.
M i n m o r k ä n d e d e m lik- som d e h e n n e till u t s e e n d e t, o c h å b å d a s i d o r u t v e c k l a d e s d e n n a p å e n g å n g fina och hjärtliga förbindlighet, s o m utmärkte dessa tiders människor.
D e k o m m o äfven g e n o m r u m m e t, d ä r j a g satt.
D e t v a r » h a n » och » h o n » o c h » v ä n i n n a n ».
» H a n » var en m a n a f ståtlig v ä x t o c h h å l l n i n g, e h u r u b å d a b l i f v i t s t e l a g e n o m att h a n r ö r t s a f slag; o c h åldern hade äfven förvandlat h a n s a n s i k t e, så att m a n e j så l ä t t k u n d e se, a t t h a n, s o m m i n m o r s e d a n b e r ä t t a d e, varit en m y c k e t vacker m a n.
» H o n » där-
e m o t h a d e n å g o t underbart öfver sig.
Ge- stalten var e n äldre m a t r o n a s, h v i l k e t g a f d e s s m e r r e l i e f åt d e t u n g d o m l i g a a n s i k t e t.
R u n d a kinder, hvilka ä g d e n å g o t af äppel- blommans vårliga skärhet; röda, fylliga l ä p p a r o c h e n l i t e n r u n d h a k a s a m t bjärt- b l å ö g o n m e d n å g o t af e n m a j h i m m e l s m i l d - h e t o c h friskhet i b l i c k e n.
O c h öfver det h e l a ett g l ä d t i g t b e h a g, p a r a d t m e d e n vördnadsvärd gummas hela värdighet i skick o c h väsen, liksom i dräkten.
En smula p å m i n d e h o n o m dessa u n g a skåde- spelerskor s o m, d å de spela gamla, ej kun- n a f ö r m å s att helt dölja sin u n g d o m l i g a fägring.
M e n ej m y c k e t — t y m i n s t af allt f a n n s d e t n å g o t af a k t r i s h o s d e n n a förtjusande gamla dam.
H o n s m å l o g ofta, d å h o n t a l a d e; o c h detta s m å l e e n d e skvall- r a d e o m, att l y c k a n s fé e n g å n g b e r ö r t h e n n e m e d sitt t r o l l s p ö o c h d ä r v i d f r a m - kallat h o s h e n n e en d j u p inre glädje, s o m aldrig kunnat vissna.
D e skredo emellertid g e n o m rummen, l ä m n a d e ostörda m e d sina m i n n e n.
Han och hon arm i arm o c h väninnan i deras s p å r.
J a g h a d e f l y k t a t n e d till e n a f l ä g s e n vrå af trädgården, o c h därifrån såg j a g d e m p å af s t å n d g l i d a f r a m u n d e r l u m m i g a, sekelgamla träd, mellan häckar, s o m burit sina rosor åt d e m u n d e r s m e k m å n a d e n, förbi d e t s t e n b y g g d a g a m l a lusthuset, där de g j o r t en brasa åt sig under soliga höst- dagar, o c h framför hvilket de n u stodo stilla e n s t u n d; u p p f ö r t e r r a s s e n, d ä r d e n kinesiska hagtornen bar ljusröda blomklasar u t a n taggar, o c h där d e i sin u n g a kärleks dagar skördat svällande bigaråer.
N e d till den gamla, i syrenhäcken dolda brunnen, d ä r d e ä f v e n s t o d o stilla e n s t u n d, k a n s k e p å m i n n a n d e sig, hur h a n i sin krafts dagar skött den tröga p u m p e n, då hon gick om- kring där s o m en fager vattnarinna — o c h så v i d a r e i m i d d a g s s o l e n, s o m s ä n k t e s i n a strålar n e d öfver d e m, där d e d r ö j a n d e n ä r m a d e sig grinden, i hvilken de ännu n å g r a ö g o n b l i c k s t a n n a d e f ö r att se u p p i den stora lindens ofantliga krona, hvarefter de försvunno.
V ä n i n n a n, s o m följt d e m steg för steg — s t a n n a n d e, d å d e s t o d o stilla, l e e n d e, d å d e l o g o — h a d e en b ö j d r y g g o c h ett vissna dt ansikte, h v i l k e t t y c k t e s h a tagit p å sin lott de rynkor hennes väninnas anlete var helt fritt f r å n.
H o n h a d e en lång näsa, s o m p å n å g o t sätt p r ä g l a d e h e n n e s d r a g m e d redbarhet o c h g o d h e t; o c h hon hade en v ä n l i g g a m m a l m u n, hvars slutna läppar a n t y d d e, att h o n k u n d e t i g a.
H o n v a r t y - pen för sådana slags människor, s o m m a n g e r sitt f ö r t r o e n d e, e m e d a n d e ä r o så g o d a och kunna bevara en hemlighet.
Dessa två egenskaper hade dock min mor i ännu högre grad.
U n g a o c h gamla, lärda o c h o l ä r d a, g o d a o c h d å l i g a, j a g h a d e sett i n d i v i d e r a f alla d e s s a s l a g n ä r m a s i g m i n m o r e f t e r e n h e l k o r t b e k a n t s k a p f ö r att utgjuta sina sorger o c h be o m hennes råd.
O c h så h a d e v ä n i n n a n, m a m s e l l L.
, ä f v e n k o m m i t i n o m h e n n e s trollkrets e n g å n g o c h f ö r h e n n e ö p p n a t sitt h j ä r t a, s o m för- nämligast var fylldt m e d hennes b å d a vän- ners ö d e.
J a g satt kvar i trädgårdshörnet, omsväf- v a d af d e n d r ö m s t ä m n i n g de b o r t g å n g n a fört m e d sig.
Kanske återspeglades något däraf i mitt ansikte, ty m i n mor, s o m k o m - m i t f r a m till m i g, s m å l o g, o c h i h e n n e s l e e n d e låg löftet o m en historia.
» Utanför E lusthuset därborta brukade NEROTH &amp; Q o.
Tekniska Fabriken " G Ö T A * # * LEJON " OÖTEBOMG.
de s o m n y g i f t a hvar m o r g o n dricka sitt kaffe, » sade hon.
» O c h mamsell L., väninnan, p å s t o d, att d e alltid b ö r j a d e s i n d a g m e d a t t h a n s a d e: » h v a d j a g h å l l e r af d i g.
» Och hon svarade: » än jag dig då! » » D e t var väl bra länge sedan, » sade j a g i stilla u n d r a n ö f v e r e t t k ä r l e k s s p r å k u t a n all g l ö d o c h o m v ä x l i n g.
» N e j, » svarade m i n m o r, » d e h a ej va- rit g i f t a så s ä r d e l e s l ä n g e; d e v o r o r e d a n gamla, då de höllo bröllop. » » M e n hur k o m det till? » » D e t skall j a g b e r ä t t a d i g.
» Min mor berättade m i g d å o c h då, h v a d h o n ej be- rättade andra.
» H a n h a d e i sin u n g d o m ingått förbindelse m e d en tjänstflicka.
Han var en enfaldig, m e n hygglig människa; efter s o m åren skredo, m i n s k a d e s h a n s t y c k e f ö r h e n n e, m e n d ä r e m o t ö k a d e s h a n s akt- n i n g, o c h h a n b e s l ö t s i g f ö r att g i f t a s i g m e d henne.
H a n s f ö r ä l d r a r, ett f ö r n ä m t o c h r i k t g a m m a l p a r, v i l l e d o c k e j v e t a af detta giftermål.
O g ä r n a vill h a n g ö r a d e m e m o t, m e n å a n d r a s i d a n k ä n d e h a n allt s t a r k a r e p l i k t e n m a n a att g ö r a älskarin- n a n rätt.
Några barn hade de emellertid ej.
H a n l ä m n a d e n u s a k e n till h e n n e s afgörande — fordrade h o n giftermål, ville han bryta m e d föräldrarne.
M e n h o n for- drade det ej.
D å lärde h a n en d a g k ä n n a sin n u v a - r a n d e fru o c h b l e f g e n a s t lifligt f ö r ä l s k a d i henne.
D e voro ej längre unga, m e n han v a r ä n n u e n v a c k e r, kraftfull m a n, o c h h o n är j u, s o m d u s å g, ä n n u v a c k e r.
D å han m ä r k t e, att h a n s b ö j e l s e v a r b e s v a r a d, b e - r ä t t a d e h a n h e n n e o m s i t t f ö r h å l l a n d e till den andra kvinnan.
Hans nuvarande fru s a d e d å, att h o n p å i n t e t v i l l k o r v i l l e att han skulle öfverge den, s o m så uppoffrat s i g f ö r h o n o m, m e n a n t o g h a n s f ö r s l a g att m e d h o n o m i n g å ett s l a g s p l a t o n i s k t v ä n - skapsförbund.
E n g å n g i v e c k a n b e s ö k t e h a n s i n nu- v a r a n d e fru, o c h alltid v a r h e n n e s v ä n i n n a, mamsell L, närvarande s o m förkläde.
M a n läste h ö g t, m a n samtalade o c h m u s i c e r a d e, o c h så r u n n o år efter år i t r o g e n v ä n t a n.
Ä n d t l i g e n d o g älskarinnan, o c h då gifte sig d e t g a m l a p a r e t o c h flyttade h i t.
M e n m a n h a d e n u så v a n t s i g v i d v ä n i n n a n, att m a n p å i n g a v i l.
k o r v i l l e s l ä p p a h e n n e från s i g — o c h så h a r h o n s t ä n d i g t f ö l j t d e m.
» Jag fann denna passionsfria kärlekshi- storia m y c k e t v a c k e r, o c h d e t v a r alltid m e d stort n ö j e j a g en o c h annan g å n g m ö t t e d e tre p å gatan o c h såg » h e n n e s » a n l e t e, ' s o m l y c k a n s f e g j o r t så s t ä n d i g t blomstrande.
S n a r t f ö r l o r a d e j a g d e m lik- v ä l ur sikte, o c h lifvet, s o m dragit m i g in i s i n a h v i r f l a r af g l ä d j e o c h s o r g, k o m m i g helt att g l ö m m a d e m.
Men en dag stod » hans » dödsannons i tidningen.
» N u v i s s n a r h o n allt ä n d å, » t ä n k t e j a g — o c h så g l ö m d e j a g d e m p å nytt.
En hel d e l år d ä r e f t e r k o m j a g e n m i d d a g N o r r t u l l s g a t a n f r a m e f t e r ett b e s ö k å Nya kyrkogården och i Haga.
P å af- stånd såg j a g två mörkklädda kvinnoge- stalter l ä m n a änkhusets p o r t o c h g å gatan nedåt.
D e s s a b ö j d a r y g g a r v ä c k t e ett d u n - kelt m i n n e hos m i g, m e n snart var j a g på det klara d ä r m e d.
Det var » hon » och » väninnan ».
J a g g i c k ö f v e r till m o t s a t t a sidan af gatan, s k y n d a d e trottoaren fram o c h v ä n d e p å v e d e r b ö r l i g t a f s t å n d f ö r att m ö t a d e m, s a k t a n d e m i n a s t e g f ö r att h i n n a iakttaga d e m i f ö r b i g å e n d e.
P å l å n g t håll rekommendera sitt allmänt erkända L U T P U L V E R fritt från klor lyste v ä n i n n a n s vissna ansikte m e d sin l å n g a n ä s a o c h s i n g l o r i a af r e d b a r h e t o c h godhet m o t mig, m e n det var i hennes följeslagerskas anlete j a g forskande spände b l i c k e n, t y d e t v a r n u e j så l ä t t att u p p - f å n g a s y n e n däraf, d å g e s t a l t e n v a r d j u p t b ö j d, m e r ä n v ä n i n n a n s till o c h m e d, o c h e t t m ö r k t flor h ä n g d e n e r från h a t t e n.
M e n ack, det var s a m m a runda, rosiga kinder, s a m m a fylliga, röda läppar m e d sitt l y c k o l e e n d e, s a m m a b l å ö g o n m e d s i t t s k i m m e r af v å r h i m m e l u t i.
H o n hade hamnat vid denna gata m e d dess g a m m a l d a g s säten u n d e r rader af k l i p p t a l i n d a r, d e s s stora, v i d a t r ä d g å r d s - tomter o c h hus m e d landtligt t y c k e, halm- täckta skrindor m e d bönder o c h landtkvin- n o r uti, s a m t d e s s r i k a s o l l j u s, h v i l k e t allt g j o r d e att d e m å n g a o c h s t ä n d i g a l i k p r o - cessionerna aldrig mäktade förtaga dess ljusa tycke.
O c h där b l o m s t r a d e ännu i ålderns sena d a g hennes anlete, hvars blida, strålande fägring trotsade förgängelsen.
E n vacker eftersommardag k o m min mor i n till m i g, i k l ä d d m ö r k k l ä d n i n g o c h h a t t.
H o n h a d e t v å s m ä r r e b l o m b u k e t t e r i han- den, af hvilka h o n gaf m i g d e n ena, i det hon sade: » Vill d u sätta p å d i g hatten o c h följa m e d m i g?
» U t a n att g ö r a n å g o n fråga, l y d d e j a g h e n n e, sedan j a g m o t t a g i t hennes bukett, och då vi k o m m o i porten, började kyrkklockorna ringa.
Jag förstod då, hvart vi skulle gå, m e n var fortfarande f ö r v å n a d, e m e d a n v i ej b r u k a d e s p r i n g a p å begrafningar.
» H v e m är d e t, s o m j o r d f ä s t e s, m a m m a?
» Fru Törn. » J a g s å g, att m i n m o r n u e j ö n s k a d e t a l a, o c h därför fortsatte v i stillatigande d e n k o r t a v ä g e n till k y r k o g å r d e n, m e d a n j a g s a m l a d e m i n a m i n n e n a f fru T ö r n.
Först erinrade j a g m i g en eolsharpa, s o m m i n m o r s a d e, att fru T ö r n s k ä n k t m i g o c h m i n a sy- s k o n, d å h o n u p p h ö r d e att v a r a h y r e s g ä s t i vårt hus.
M e n j a g k u n d e a l d r i g t r o an- n a t ä n att d e t t a v a r e n i n d i r e k t g å f v a till min mor, ty hvad jag sedan mindes var d e t s l u t n a s t e a n l e t e j a g s e t t i m i t t lif; e t t anlete s o m aldrig likt andra h a d e ett leen- de för oss lekande barn, o c h hvars m u n särskildt f ö r e f ö l l m i g att v a r a h o p s n ö r d m e d en dragsnodd.
Jag mindes en lång, m a g e r gestalt o c h en dräkt, ytterligt gam- m a l d a g s o c h f ö r s m å e n d e allt, s o m k u n n a t förläna dess bärarinna ett s t ö r r e b e h a g.
Jag var r ä d d för detta förstenade anlete, då j a g mötte det i förstugan, m e n det fanns d o c k n å g o t distingueradt däruti, s o m till o c h m e d v ä c k t e m i t t b a r n a i n t r e s s e, s å att, d å d ö r r e n h a s t i g t o c h h å r d t s l a g i t s i g e n o m det, j a g k u n d e stå k v a r m e d e n s l a g s l ä n g t a n efter att t r o t s m i n f r u k t a n få s e d e t p å n y t t.
J a g m i n d e s, att d å denna dörr n å g o n g å n g hastigt öppnades f ö r att l i k a h a s t i g t slutas, j a g u p p f å n g a d e e n f ä r g r i k s k y m t a f taflor o c h g a m m a l t porslin.
Jag m i n d e s en folkskygg g a m m a l tjänarinna, hvars karaktär j a g aldrig p å a n n a t sätt k o m u n d e r f u n d m e d, än att d e n förträffligt p a s s a d e i s t y c k e m e d d ö r - ren o c h matmodern.
D e t v a r alltid m e d f ö r v å n i n g j a g h ö r d e, att m i n m o r p å fru Törns ifriga b e g ä r a n ett par g å n g e r varit inne Lutpulvret begagnas vid lak eller tvätt i stället för bästa och renaste aska.
Användningssättet alldeles s a m m a s o m m e d v a n l i g asklut, och SÄP-PULVEH (f r i t t från klor).
Sparar penillllffar.
a r b e t e.
• Sparar k l ä d e r Sparar ersätter såpa och eller tvål.
h o s henne, s o m själf aldrig g i c k bort; o c h j a g k u n d e s o m barn aldrig förstå, hur m i n m o r v å g a d e g å i n d i t eller v i l l e d e t.
Nu v a r j a g u p p v u x e n o c h m o g n a d till f ö r s t å - ende, och då jag under klockornas klang gick genom kyrkogårdsporten m e d min m o r, f ö r s t o d j a g, att d e t s l u t n a h j ä r t a s o m n u skulle j o r d a s, o c h s o m tillhört det slutna a n l e t e t, e n g å n g, l i k t så m å n g a a n d r a hjär- tan, ö p p n a t sig för m i n m o r.
M e d förvåning såg j a g, då vi stannade p å e t t l ä m p l i g t a f s t å n d från g r a f v e n, e n hel m ä n g d fattiga o c h lidande, s o m stodo d ä r o m k r i n g, v ä n t a n d e i stilla a n d a k t — g r å t a n d e!
M e n i n g a v ä l k l ä d d a m e r än v i.
B ä r a r n e k o r n m o m e d k i s t a n, o c h efter d e n s y n t e s e n d a s t n å g r a få, m e n d j u p t s o r g k l ä d d a p e r s o n e r.
D å p r ä s t e n s l u t a t sitt värf, s t e g o d e s s a p e r s o n e r u p p p å g r a f v e n.
D e t v a r n å g r a u n g e m ä n, s o m, m e d huf- v u d b ö j d a af s o r g o c h v ö r d n a d, l e d d e eller s n a r a r e b u r o u p p till g r a f r a n d e n e n ä l d r e dam, hvars sorg tycktes ha gjort henne sjuk, o c h hvars tårar flödade öfver hennes anlete.
Innan g r a f v e n k a s t a d e s i g e n, af- lägsnade sig de u n g a männen, ledande den sörjande m o d e r n; m i n m o r och j a g gåfvo b l a n d de fattiga vår tribut o c h l ä m n a d e kyrkogården.
D å den fuktiga glansen i m i n mors ögon torkat, frågade j a g: » H v e m var det sörjande timret? » » Hennes mans hustru. » gamla frun- » Hennes mans hustru? » » Ja, hon var frånskild, o c h de u n g a män- nen voro hans söner. » O c h n u fick j a g h e n n e s h i s t o r i a.
Fru Törn h a d e varit e n stor s k ö n h e t i sin ung- d o m, d å m i n m o r äfven sett h e n n e.
Hon v a r g i f t m e d e n v a c k e r, kraftfull, liflig m a n.
H a n d r e f e n s t o r e g e n d o m s a f f ä r, h a d e flere landtgårdar o c h reste m y c k e t.
Men de b o d d e i hufvudstaden.
D e hade inga barn, m e n lefde m y c k e t lyckliga, o c h hustrun h a d e ett g o d t a f f ä r s h u f v u d o c h g a f s i n m a n m å n g a g o d a r å d.
D å g j o r d e fru T ö r n p l ö t s - ligt en förfärlig u p p t ä c k t.
Hennes man b e d r o g h e n n e.
U t e p å e n af l a n d t g å r d a r n e fanns en k v i n n a, s o m h a d e ett barn, o c h detta barn var hennes m a n s.
H o n tog h o n o m genast i förhör, han k u n d e ej neka, o c h d å h o n f r å g a d e, h u r h a n p å d e t t a sätt kunnat bedraga henne, talade han något s v ä f v a n d e o m, att deras äktenskap var barnlöst.
F r u T ö r n s t ä n g d e in s i g n å g r a dagar, o c h då h o n härnäst talade med sin m a n, var hennes beslut fattadt.
Hon s a d e, att h o n m y c k e t t ä n k t p å d e t h a n sagt o m deras äktenskap, o c h att hon k o m - m i t till d e n i n s i k t e n, att, d å h a n s ö r j d e ö f v e r ett b a r n l ö s t ä k t e n s k a p, b o r d e d e skil- j a s åt o c h h a n gifta sig m e d sitt barns mor.
H a n blef förtvinad o c h försäkrade, att h a n t r o t s s i t t f e l s t e g ä l s k a d e endast h e n n e, sin hustru.
M e n hur b e v e k a n d e han än bönföll, förblef h o n orubblig.
Det enda han kunde genomdrifva var hennes l ö f t e, att h a n d å o c h d å s k u l l e få h ä l s a p å h e n n e o c h u t b e d j a s i g h e n n e s r å d i affärs- angelägenheter.
D e blefvo skilda, h a n gifte sig m e d d e n andra o c h b e s ö k t e s t u n d o m sin förra hustru.
M e n h a n v a r o l y c k l i g o c h a f f ä r s l y c k a n öf- vergaf h o n o m äfven.
D e t k o m n å g o t oro- ligt o c h jäktande öfver h o n o m, han följde ej fru T ö r n s l u g n a r å d, m e n ö f v e r s p e k u l e r a d e sig, h a n blef sjuklig o c h d o g, l ä m n a n d e sin familj i fattiga omständigheter.
Fru Törn, s o m ägt en stor f ö r m ö g e n h e t, hade ännu denna obesuten o c h välskött.
H o n u p p s ö k t e änkan o c h barnen, t o g helt h a n d o m d e m, s ö r j d e f ö r alla d e r a s b e h o f o c h skaffade sönerna d e n bästa uppfostran.
H o n var s o m en m o r m o t dessa o c h s o m en syster m o t änkan — o c h hela tiden älskade h o n m e r än n å g o n s i n d e n bort- gångne.
» Visade h o n väl, » tänkte jag, detta slutna anlete för ' sin f a m i l j '!
» Sä- kerligen icke.
M e n v a r h o n s l u t e n o c h af- v i s a n d e m o t d e flesta — g o d h a d e h o n d o c k varit m o t de fattiga o c h lidande.
D å m i n m o d e r k o m h e m, grep h o n s i g g e n a s t åter an m e d sitt s t o r a h u s h å l l s m å n g a praktiska sysslor.
Men innan dess kysste j a g henne — hvarefter j a g t o g eolsharpan o c h ställde d e n i det ö p p n a fönstret.
O c h ur den f r a m k o m m o ackorder, s o m påminde o m d j u p a h a r m o n i e r nr ett söndersargadt människohjärta.
Innehållsförteckning: F r e d r i k a B r e m e r; till t r e t t i o å r s m i n n e t, af Sigrid Lei- jonhufvud.
— E n n y å r s v i s a; af Emil Kléen.
— V å r a döttrars f r a m t i d; n å g r a s y n p u n k t e r af Heribert 1 — D j u r s h o l m s l i f; af Alde.
— T i l l v å r a p r e n u m e r a n t e r.
— Kajsa W a r g; en kulinarisk-kulturhistorisk skiss f ö r I d u n, af Birger Schöldström.
— D e f e m s m å W i s b o r g a r n e.
(M e d p o r t r ä t t af M a r i a, Carl, Sofia, E l s a o c h F o l k e af W i s - b o r g).
— V i d kaffet; a m a t ö r f o t o g r a f i e r af Hugo Falk: Fru B j ö r k l u n d s n y å r s v i s i t e r.
— D å f ö r ä l d r a r s k o l a välja n a m n: N a m n s d a g s l i s t a för 1896.
— E t e r n e l l e r; af Amalia Fahlsledt.
Hur mätte han biten I går, expediten?
Ifyllningsgåta.
Stockholm, N:r 34 (349) Fredagen den 24 augusti 1894.
... • 5: — B y r å: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr. AUm.
4: 5 0 3: — telef.
Mathilda ^Wom kort mötas nordens \ j folkhögskolevänner, C?
män och kvinnor, till » en vandrande jubelfest » — man kommer att resa från den ena till den an- dra af Danmarks folkhög- skolor — för att fira half- sekelminnet af den för- sta folkhögskolans grund- läggning år 1844 i Röd- ding (Slesvig).
För visso kommer man därvid att i främsta rummet fram- kalla i erinringen bilder- na af folkhögskolans fä- der, den märklige, i Dan- marks folklif så djupt in- gripande skalden och häf- datecknaren, biskopen N. F. S. Orundtvig och den originelle skolf örestånda- ren Kristen Kold, hvilken äfven var den förste, som år 1861 samlade kvinnliga lärjungar till den ung- domsskola i llyslinge på Fyen, som han grundat och hvars elever ännu i dag med rörelse tala om den underbart gripande kraften i hans religiösa och historiska föredrag.
Svenska folkhögskolan är som bekant mycket yngre än den danska sy- stern — den firade silf- verbröllop i fjol, under det att man i Danmark redan har guldbröllop i år — men äfven därutin- nan sin frände lik, att den ursprungligen grundades Bedaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Rcdak tionssekr.
: von J. Nordling.
helgfri Tryckeri Aktiebolag 7:de årg.
Lösnummerpris 15 ö r e (lösn:r endast för koraplettej ingår.)
A II u o n s p r i s: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » 25 ö r e för h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l stafv.