Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen ledamöterna äro flera eller färre, så står hvar och en af dem i full ansvarighet för det beslut, hvari han deltager; och en sådan ansvarighet hos flera är större, än hos fa.
Derföre kan Utskottet icke biträda någon mening, som går derpå ut, att Hofrätt skall anses domför med tre, ehvad de skulle vara ense eller ej.
Att i denna fråga finna det absolut rätta, tilltror sig Utskottet emedlertid icke.
Utskottet förmodar dock att giltiga skäl tala för Utskottets åsigt att i den högre rätten höra flera döma än i den lägre, hvilket ingalunda kan vara ett föremål för ”lycket”.
Men ehuru Utskottet således vidhåller sin i betänkandet uttalade åsigt, synes det likväl Utskottet, som skulle enligt hvad en del talare anmärkt, den i Utskottets förslag uppställda skillnad emellan mål som gå å lif och ära samt andra kunna utgå.
Utskottet bibehöll denna i gällande lag uppdragna skillnad föranleddes deraf att den jemväl var bibehållen i Kongl. Maj:ts nådiga förslag.
Den sammanhänger med det af 1734 års lagstiftare antagna system; och det syntes, som om Regeringsmakten ville i denna del lemna systemet olorändradt.
Då likväl alla lifsaker skola Kongl. Maj:t underställas och bedömandet af mål, som röra äran, ej fördra mångsidigare granskning än andra mål i allmänhet, torde skillnaden utan fara kunna borttagas; och derigenom skulle ett antagande af Utskottets förslag i öfrigt än mera underlätta Ilofrätternas fördelning på flera divisioner, utan tillökning af ledamöter i andra Hofrätten, än i den Skånska, hvilken tillökning emedlertid erfordrades, så vida denna domstol skall arbeta på två afdelningar, antingen Kongl. Maj:t eller Utskottets förslag upphöjes till lag.
Då nemligen 4 ledamöter utgör domfört antal , i händelse tre af dem äro ense, möta ej binder för arbetets gång, derest den femte ledamoten har förfall eller är af jäf Lag-Utskottets Utlåtande N.-o 20. 7 hindrad, ty 0111 det skulle i sådana fall hända att ibland de öfriga 4 flere olika meningar uppkomme, sä att en femte behöfdes, funnes alltid någon att tillgå på Hofrättens öfriga ; divisioner så vida ej presidenten vöre oförhindrad att fylla hans plats.
I Göta Hofrätt har antalet tillförene under längre lid fortgått med 5 ledamöter på hvarje division $ och hehofvet af den 6 framkallades hufvudsakligen af lagen derom alt i alla mål, som gå å lif och ära, skola fem döma, likasom i andra, om ej fyra kunna blifva om slutet ense.
Då måste alltid fem ledamöter vara att påräkna icke allenast för behandlingen af förstnämnde mål, utan för den händelse alt ringaste skiljaktighet i åsigter yppades mellan de fyra.
De anmärkningar, som i motsatt syftning blifvit framställda, synas följaktligen ej förtjena afseende 5 och i anledning häraf, samt under åberopande af hvad Utskottet i Betänkandet förut anfört, får Utskottet, med vidhållande af sitt i samma betänkande afgifna yttrande i afseende på Kongl.
Maj:Is nådiga proposition, vördsamt lill Rikets Ständers pröfning framlägga ett, i enlighet med Utskottets nu yttrade åsigter förändradt redactions förslag, och således tillstyrka att Rikets Ständer, med afslag å Kongl. Majlis nådiga proposition, måtte besluta att 3:dje och hule morn. af 23 Kap. 1 Rättegångs-balken, sådana de lyda i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, skola erhålla följande lydelse: 1 Hofrätt må fem ledamöter utgöra domfört antal, sä och fyra, der tre af dem om slutet ense liro.
Slockholm den 8 April 1851.
Reser v alio n. af herr Cederchiöld, R.
På de skäl, som uti min vid Lag-utskottets betänkande N:o 12 afgifne reservation blifvit anförde, vidhåller jag det af mig uti samma reservation afgifna förslag till lagstadgande så lydande: ”1 Hofrätt skola tre ledamöter döma uti hvarje mål.”
För den händelse, alt det skulle anses vara Air Hofrätlernes anseende alldeles nödvändigt att de dömandes antal jemväl får vara större än tre, har jag ansett mig böra framställa följande alternativ-förslag: JfsRI ir< 1 rosi mmrr .MdOHHDOTH 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 20. ”/ Hofrätt dömes af fem ledamöter, .?« ocA- af tre, der alla om slu”1et ense är o.”
Genom godkännandet af detta sednare förslag skulle åtminstone den fördel vinnas, ej allenast att ett maximum och ett minimum uti de dömandes antal derigenom bestämdes, utan äfven att detta antal alltid blefve tulda.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 1 N:o 21.
Ank. till Exp, Utsk. d. 19 April 1851, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om stiftande af en lag angående serskild nämnd för bestämmande af skadestånd i hvarjehanda fall.
Förslag till en sådan lag har blifvit framstäldt i 28 Kap. uti det af Lagberedningen utarbetade förslag till rättegångsbalk för tvistemål; och det är detta förslag, hvars hufvudsakliga antagande åsyftas med ifrågastälde af herr JVeidenhielm A. väckta, samt af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterade motion.
Ändamålet med den sålunda föreslagna lagen är att bereda ett sätt för bestämmande af skadestånd eller ersättning i de fall att omständigheterna äro sådana att, ehuru af dem kan inses verkligheten af en timad skada, densammas storlek likväl icke står att genom formlig bevisning utreda.
Enär skadeståndet då mäste mätas efter dens eller deras personliga omdöme, åt hvilken eller hvilka pröfningen deraf är öfverlemnad, har Lagberedningen ansett lämpligast uppdraga denna mätning åt en serskild Nämnd, i afseende å hvars organisation och verksamhet bestämmelser blifvit meddelade uti ofvanåberopade kapitel.
Till karakleren skulle denna Nämnd blifva en art jury.
Dess användande i likartade fall med nu ifrågavarande är likväl icke något nytt i vår lagstiftning.
Genom lagen den 20 November 1845 om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof öfverlemnades redan åt en serskild
Nämnd eller jury att bestämma den ersättning, som skall gifvas för jord eller lägenhet, som, enligt denna lag, Bih. lill B.
St:s Brot1850 & 1851. 7 Samt. 1 Afl. 12 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. mäste afträdas; och det nu framstälda förslag afser följaktligen endast en utsträckt tillämpning af en utaf lagstiftaren godkänd princip.
Behofvet af en sådan utsträckning har äfven alltmer och mer visat sig i lagskipningen.
Det ofvanomförmälta fall, då storleken af en timad skada ej kan genom formlig bevisning utredas, eller då bestämda grunder för mätning af skadeståndet saknas, inträffar nemligen icke sällan.
I dessa fall har emedlertid domaren vanligen redan skjutit saken under pröfning af gode män till än större, än mindre antal, allt efter sakens beskaffenhet, med rätt för parterna att hvardera välja lika många och för de sålunda valde, att gemensamt tillkalla en ytterligare; och detta medel för rättvisans befordrande, som nödvändigheten framkallat, har i lagskipningen vunnit den häfd, som vore det genom uttrycklig lag anvisadt.
Visserligen talar ock gällande lag om sakers pröfning af gode män; men den afser dervid blott serskilta förhållanden såsom då parterna om ett dylikt hänskjutande sig förena med utfästelse att åtnöjas med gode männens beslut, i hvilket fall detsamma må, enligt 4 kap. 15 § Utsökningsbalken, gå till utmätning; — då efter förrättadt arfskifte fråga om jemkning uppstår, på sätt i 13 kap. 1 § Arfdabalken sägs; eller då, efter 15 kap. 4 § Handelsbalken, ersättning skall bestämmas för skada, som bolagsman genom bedrägeri och för sin egen nytta den andra tillskyndat.
Möjligtvis torde dock dessa serskilta stadganden till en del hafva föranledt det allmänna hänskjutande till gode män, som, enligt hvad nämndt är, i lagskipningen för närvarande äger rum; men, om än ett dylikt förfarande må anses öfverensstämmande med gällande lagstiftning, har likväl erfarenheten visat hurusom detsamma varit otillräckligt för åsyftade ändamålet.
Rättigheten för den part, som ej åtnöjts med gode männens åtgörande, att det klandra hos domaren, har nemligen ej kunnat honom betagas; och då har domaren åter blifvit försatt i enahanda ställning, som gifvit anledning till gode mäns anlitande.
Han måste nu pröfva om gode männen rätteligen bedömt och uppskattat den lidna skadan, eller m. a. o. sjelf bestämma skadeståndet; men äfven nu saknas bestämda grunder för sådan pröfning, sådant bestämmande.
Det subjektiva omdiimet måste derföre fälla heslutet; men detta står ej väl tillsammans med den grundsats att domaren blott skall döma på grund af lag och sakens utredda beskaffenhet.
Dessutom möter i detta fall en annan omständighet, som ej mindre förtjenar uppmärksamhet.
Frågan om skadeståndsheloppet kan nemligen fullföljas i högre domstolar.
Dessa blifva då försatta i samma brydsamma ställning som underdomaren.
De sakna likasom han bestämda grunder för deras pröfning, och hafva således ej eller annan ledning än det personliga omdömet.
Olikhet i beslut är följaktligen i sådana fall Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. 3 icke sällsynt, utan att skäl finnes till antagande af ett rättvisare beslut i sista, än i första instansen.
På sätt af f. d. Lag-kornniiteen, som först gaf förslag uti ifrågastälda syftning, blifvit anmärkt, synes man tvärtom ej utan anledning kunna vänta alt omdömet skall blifva mer och mer vacklande, ju längre de dömande aflägsnas från den ort, der de ifrågavarande förhållanderna uppkommit och således böra närmare vara kände.
Derföre har ock i framlagda förslaget stadgats att klagan öfver den serskilda Nämndens pröfning ej må föras, men väl öfver fel i formens iakttagande.
Sådant hörer äfven till idéen af en juryinrättning, och finnes jemväl förklaradt i den ofvan åberopade lagen af den 20 November 1845, hvilken, enligt hvad anmärkt är, hvilar på den princip, hvars utsträckta tillämpning Utskottet, lika med motionären, anser vara af behofvet påkallad.
Derigenom uppnåddes emedlertid endast det mål som blifvit anvisadt genom gode männens begagnande.
Redan genom detta, af seden auktoriserade förfarande, bar grunden blifvit lagd till den institution, hvars fullkomliga införande nu är vorden yrkad.
Den lagskipande makten har insett behofvet af detta suplement för rättvisans realiserande; och härigenom besannas således satsen att lagskipningen utbildar lagstiftningen.
Det är alltså egentligen en utbildning af den i seden grundade lagen, som Utskottet afser, då Utskottet, med anledning af motionärens framställning, till Rikets Ständers pröfning nu framlägger förslag till lag i ämnet.
I det hufvudsakligaste öfverensstämmer samma förslag med det af Lagberedningen utarbetade.
Utskottet har emedlertid sökt lämpa sitt förslag till likhet med de bestämmelser i afseende på serskilda Nämnden, som redan gälla, jemlikt den åberopade lagen af den 20 November 1845, hvilken dock är byggd på enahanda princip, som Lagberedningen hyllat.
I afseende på Nämndens organisation afviker likväl Utskottets förslag från ej allenast
Lagberedningens förslag ulan äfven 1845 års berörde lag.
Uti densamma, likasom i den föreslagna, stadgas att till ledamöter i serskilda Nämnden skall hvardera parten föreslå 6 män, och rätten nämna tre med rätt för hvardera parten att utesluta tre bland dem, veder-parten föreslagit, och en bland dem, som rätten nämnt; hvarefter de återstående sju skulle utgöra den serskilda Nämnden.
Ett så beskaffadt valsätt och ett så stort antal ledamöter i Nämnden synes emedlertid Utskottet hvarken behöflige eller ens lämplige.
Det är visserligen sannt att man härvid följt den princip, som gjort sig gällande i tryckfrihetslagens före - 4 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 21. skrifter rörande val af den jury, som skall döma i brott mot samma lag5 men om än karakteren af dylika brott fordra det mera invecklade valsättet, likasom ett större antal jurymän, torde mera enkelhet uti nu ifrågastälda hänseende, utan fara, kunna införas.
Man får nemligen, ej förgäta, att skadestånds-tvister af ifrågavarande art nästan dagligen förekomma vid domstolarne; att serskild Nämnd följaktligen ofta kan komma i fråga, mången gång för pröfning af temligen obetyd liga fall, och att å landet i synnerhet tillgång på 15 personer, hvilka äro fullt lämpliga att sitta i serskild Nämnd och ej alltför aflägse boende, icke sällan torde saknas.
Utskottet har derföre ansett det vara tillfyllest om i Nämnden sitta 5 män, af hvilka hvardera parten skulle ega omedelbart välja två, utan förslag eller uteslutning.
Till den femte borde deremot rätten föreslå tre, bland hvilka parterna gemensamt skulle utse en, eller, derest de om detta val ej kunde komma öfverens, utesluta en hvardera, hvarefter den återstående ansåges såsom vore han af parterna vald.
Då hvardera parten får välja två, till hvilka de hafva förtroende, sker dem lika rätt 5 och den som efter rättens förslag utses kan anses såsom en förmedling, derest ensidiga och stridiga åsigter voro bos de öfriga rådande.
Inrättningen förlorar ej eller i vigt eller betydelse genom omförmälta enklare valsätt.
Det öfverensstämmer hufvudsakligen med det sätt, som, efter hvad ofvan är uppgifvet, för närvarande följes vid tillsättning af gode män; och någon vidare förändring deruti, än den Utskottet nu antydt, fordras ej för utbildningen af ifrågaställde institution, af hvilken man, med afseende å de föreskrifter, Utskottet i öfrigt föreslagit angående dess organisation och verksamhet, synes kunna förvänta den säkerhet och oväld, alt den kommer att ega parters förtroende.
För dessa serskilda föreskrifter är någon vidare motionering ej erforderlig.
En ligt hvad nänindt blifvit, är Utskottets förslag lämpadt till öfverensstämmelse med 1845 års förrberörda lag och är således bygdt på i lagstiftningen redan antagna grunder.
Utskottet tillstyrker således vördsamt, alt Rikets Ständer mätte besluta en lag angående serskild
Nämnd af följande innehåll: §. 1.
Pr Öfvar Rätten någon skyldig att skadestånd gälda, och finnas ej bestämda grunder, hvarefter beloppet af det skadestånd mätas kan; då skall serskild Nämnd det utstaka; gifve dock parten förut upp, till hvad belopp han det askar. Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 21. 5 §. 2.
Serskilda Nämnden skall sättas vid den Under-Rätt, som i saken dömt, sedan laga kraft egande dom fallit, hvari stadgadt är, alt skadeståndet gäldas skall. §• 3.
Till serskilda Nämnden skall hvardera garten välja två män.
Rätten nävmne ock tre män, bland hvilka par terne gemensamt välja en; sämjas de ej om valet bör hvardera parten utesluta en man, dock utan att för uteslutningen uppgifva skäl; och varde den tredje ansedd såsom vore han af parterne gemensamt vald.
De fern, som så utsedde blifvit, skola Nämnden utgöra. §• 4.
Nu äro å någondera sidan flere, som i saken del hafva; kunna de ej sämjas om val af två män till Nämnden, välje hvardera en man; och vare, der antalel då går öfver två, genom lottning bestämdt hvilka skola i Nämnden sitta.
Sämjas de ej om uteslutning bland de af rällen foreslagnc, der sådan, efter thy * 3 § sägs, bör ske, gånge ock uteslutning efter lott.
Utebli/ver part, ulan förfall, då han till val af nämnd kallad är, välje rätten i hans ställe.
Lag samma vare, der part eljest drager sig undan valet.
Finnes annan, den der i saken del häfver med honom, som uteblifvit eller sig undandragit, må han välja jemväl för den sistnämnde.
För kallelse till val af Nämnd bör iakttagas laga stämning stid. §• 6- Göres jäf emot den, som till Ledamot i serskild
Nämnd vald är eller af rätten blifvit föreslagen; pr öfve det rätten.
Jäf i detta fäll äro: om han ej fyllt 25 år; om han står under annans målsmanskap eller under någondera partens husbondevälde; om han, såsom allmän embets- eller tjensteman lyder under någondera partens förmanskap ; om han till någondera parten står i det s/cyldskaps- eller sv åger skap s-förhållande, som, enligt 13 Cap.
Rättegångs-Balken, utgör jäf emot domare; om han sjelf, eller någon, som med honom i sådant förhållande är, eger i saken del eller kan någon synnerlig nytta eller skada deraf vänta; om han är någondera partens reppen - 6 Lag-Utskottets Betänkande, N;o 21. bara ovän eller vederdeloman; om han begått brott, som van frejd medförer eller står under tilltal för dylikt brotta om han i saken fullmäktig varit.
Domare i den rätt, som till serskild Nämnd dömt, må ej till ledamot i samma Nämnd väljas; dock vare den, som lill ständig Nämnd hörer, deraf ej hindrad att i serskild
Nämnd vid samma domstol inväljas, ändå att han saken förut öfvervarit, eller att sedan i ständiga Nämnden sitta, enär saken vid rätten ytterligare förekommer. §• 7. Komma parterne å ömse sidor öfverens om val af serskild Nämnd, då skall den utgöras af de män, som valda blifvit, utan att så för fores, som i 3 § stadgadt är.
Parterna egen, i thy fall, äfven att större eller mindre antal till nämnd välja, än der sågs; dock ej utan ojemn t tal. §• 8- De män, som till Nämnd valda blifvit, skola af Rätten kallas alt å viss dag sig infinna, der de ej genast tillstädes äro. §.9.
Den som bor längre bort, än fyra mil frun det ställe, der Nämnden sitta skall, eller är öfver 60 år gammal, vare ej skyldig att i serskild nämnd deltaga.
Ej må eljest någon, som till serskild nämnd kallad varder, draga sig, utan förfall, det förtroende undan.
Sker det, och vilja ej parterna annan i hans ställe antaga; ege Rätten tillhålla honom att sig infinna; ersätte han ock de kostnader, som för Rätten, parterna och de öfriga män i nämnden af uppehållet vållas.
Kilja parterna annan i den uteblifnes ställe antaga; gånge som i 10 § sägs. §• 10- Finnes någon, sorn kallad varder, af förfall hindrad att i nämnden sitta; gifve det rätten tillkänna.
Är han vald af endera parten, välje denne en annan i hans ställer är han utsedd bland- dem, som rätten nämnt, gore rätten ånyo förslag å tre män, af hvilka parterna böra utse en i den ordning förut sagd är. §. 11.
Jag lofvar och svär vid Gud ock hans heliga Evangelium, att jag, utan väld eller inan - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. 7 naman, efie)' mitt bästa förstånd och samvete, skall den pröfning verkställa, hvartill jag nu kallad blifvit; så sant mig Gud hjelpe till lif och själ.” §. 12 Nu är ed svuren, sorn i 11 §. sägs; då skall domaren eller Rättens ordförande underrätta nämnden om det ämne, som ifråga är, och om hvad till nämndens pröfning hörer; lennie ock till nämnden de handlingar, som för den pröfning nödiga äro och hos Rätten finnas.
Sedan träde nämnden tillsamman, välje inom sig en ordförande, och öfverlägge, inom lyckta dörrar, om det beslut som fattas skall. §• 13- Anser nämnden nödigt att par terne ytterligare höra, närmare underrättelser i saken infordra, eller syn hålla, innan den sitt beslut gifver; ege der rätt till. §• 14- Hvad de fleste'i nämnden säga gäl/e för nämndens beslut. §• 15- Då nämnden sitt beslut fattat, late ordföranden det upptecknas och af nämnden under skrif vas, och lemne det sedan till domaren eller Rättens ordförande.
Ej vare nämnden pligtig att kungöra huru den inom sig röstat, eller alt skälen för sitt beslut uppgifva. §• 16.
Sedan nämndens beslut så aflemnadt är, som i 15 §. sägs, läte Rätten det i sitt protokoll införas, och gifve på grund deraf dom i saken lill parterna ut. §• 17• Hvad nämnden besluiit skall till efterrättelse lånda; ej må i det beslut ändring sökas.
Der så hända skulle, all nämnden satte skadestånd, till högre belopp, än sorn. äskadt varit, giille dock beslutet ej för mer, än det belopp.
Har skadestånd blifvit till visst belopp medgifvet, och varder det af nämnden till lägre belopp satt; gånge ändå ut hvad medgifvet var. 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. §• 18.
Vill någon klaga öfver Rättens pröfning af jiif mot dem, som i nämnden sutit, eller påstår någon eljest, att vid nämndens sättande ej så tillgått, som nu ftireskrijvet är; den klagan må genom besvär i Hofrätten föras, inom den tid, som i 25 kap. 5 §.
B:n sägs, sedan domen gafs.
Varder sådan klagan gillad, för Jalle all verkan af nämndens beslut, och förordne Hof-Bätlen, att nämnd ånyo sältas skall.
Ej må HofRätten till pröfning upptaga jäf som ej vid Underrätten framstäldt varit, innan nämnden sitt beslut gaf. §■ 19- Varpart från Rätten borta, när nämnden valdes, och vill han sedan visa, att han då hade förfall, och att han ej kunde gifva Rätten det tillkänna; stånde honom fritt att, inom en månad derejter, sin vederpart till samma
Rätt instämma; giller lian, sedan sä stämdt är, bevisningen fullgöra; förf alle all verkan af nämndens beslut, och läte Rätten nämnd ånyo sättas. %. 20.
Askar någon, som varit lill ledamot i serskild nämnd kallad, ersättning Jör inställelse; då må han hos Rätten det anmäla, och lägge Rätten honom till hvad skäligt pröfvas; ege ock förordna, ali det skall genast ulgifvas af åen, för hvars talan nämnden satt var.
Beslutet gånge i verkställighet, lindå att deröfver klagas; och falle sedan ersättningen den till last, som rättegångskostnaden gälda skall.
Reservationer: af herr Grefve Sparre E.:
Det af utskottet framställda förslag om ser skild nämnd för bestämmande af skadestånd synes mig välmenande, men loga ändamålsenligt.
Hvad som i vårt rättegångsväsende isynnerhet öfverklagas är långsamheten.
Förslaget skall, fruktar jag, befordra detta onda.
Stadgandet i 2 § att nämnden icke skall sättas förr än laga kraftägande dom i saken fallit, skall i Lag-Utskottets Betänkande, N:o 21. 9 i förening med föreskrifterna angående nämndens val, dess sammanträdande, afläggandet af eden, och meddelandet af beslutet, hvilket skall ske genom rätten, lemna en trätlysten och tidsutdrägt sökande part i en sak, som tilläfventyrs redan vandrat genom alla instantierna, de ypperligaste tillfällen att under åratal utdraga den nya process som väckes angående förfarandet vid alla dessa förrättningar.
Man föreställe sig, isynnerhet på landet, huruledes nämndens val, för kallelse hvartill slämningstid måste åtnjutas, sker vid ett Ting, afläggandet af eden vid ett annat, och beslutets meddelande vid ett tredje.
I de orter der Iva Ting om året hållas gör detta redan ett och ett halft år.
Tilläfventyrs torde några af dessa serskilta momenter kunna ske under pågående
Ting, då gode männen äro till hands, men jag förutsätter här det fal! att parten söker uppskof.
Sedan nämndens utslag slutligen blifvit meddeladt anvisar 19:de och följande §§ en ny utväg alt draga frågan om jäf eller andra tvistepunkter under högre rätts pröfning.
Ändamålet, som är bestämmande af skadestånds belopp, der detta ej pä juridiska grunder kan bestämmas, synes mig enklast kunna vinnas på det. sätt all åt
Domstolen öfverlänes att genom sakkunniga män, i hvilkas utväljande parterne kunde, om så nödigt syntes, deltaga, låta mäta skadan och sedermera, med ledning af gode männens yttrande, dömde öfver skadeståndets belopp, i sammanhang med frågan om skyldigheten alt gifva skadestånd.
Vid Häradsrätterna kan i vanliga fall nämnden lätteligen verkställa denna mätning af skadan.
Om också härvid stundom skall inträffa ali en af lägre rätt till skadestånds- ingifvande dömd part af högre rätt frikännes frän denna skyldighet, och värderingen af skadan sålunda blefve utan påföljd så är likväl olägenheten häraf vida mindre än dejagantydl. af herr Carleson E., som biträdt herr Grefve Sparres serskilda mening.
Brot. 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afd. 12 Haft. 10 Lag-Utskottets Memorial, N:o 22, 23.
Ank. till Exp. Utsk. den 19 April 1851, kl. 11 f. m.
Memorial i anledning af återremiss utaf Lag-utskottets betänkande N:o 9, öfver väckt motion om förändring af det uti 17 kap. 16 § Bättegångs-balken föreskrifna formulär till vittnesed.
På grund af framställda anmärkningar bar berörde Betänkande blifvit af Vällofl.
Borgare-ståndet till Lag-utskottet återremitteradt; men som, enligt till utskottet ankomne protokolls-utdrag, öfrige riksstånd samma Betänkande bifallit, och tre Stånds mening i frågor af förevarande art utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande i anledning af omförmälde anmärkningar icke erfordras; hvilket för Vällofl.
Borgare-ståndet vördsamt tillkännagifves.
Ank. till Exp. Utsk. d. 11 April 1851, kl. 11 f. ra.
Memorial i anledning af återremiss utaf Utskottets Betänkande N:o 13, Öfver väckt fråga angående dels förändring i ordningen för val lill Häradsnämnd, dels ock minskning i del antal nämndemän, sorn fordras för fullsuten rätt.
Berörde Betänkande, hvilket Vällofl.
Borgare-ståndet den 5 dennes bifallit, liar, på grund af deremot framställde anmärkningar, samma dag blifvit till Lag - Lag-Utskottets Memorial, N:o 23.
| \ utskottet återremitteradt af Hederv.
Bonde-ståndet ; men som detsamma är vordet afslaget af Höglofl.