Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På ena sidan synes väl underställning af Under-Rätts utslag i brottmål hufvudsakligen vara nödig, i ändamål att förekomma, det en för grofvare brott anklagad varder straffad oskyldigt eller svårare, än lag bestämmer, hvaraf åter skulle följa, att, då den tilltalade blifvit från ansvar befriad, på åklagaren borde kunna ankomma att, genom besvär draga målet under högre Rätts pröfning; men å andra sidan fordrar samhällsmedlemmarnes gemensamma säkerhet, att, när brott af omförmälde beskaffenhet är begånget, den skyldige, så vidt möjligt är, icke varder strafflös; och i belragtande förnäm - i Lag-Utskottets Betänkande, 2V:o 66, ligast af den ringa lagkunskap, som nu förefinnes bos åklagare viii UnderDomstolarne, samt det ofullkomliga skick, hvari denna del af rättegångsväsendet sig befinner, och hvilket i förslaget till ny brottmålslag sökt afIijelpas, medelst ett på utbildandet af det accusatoriska i rättegången mera grundadt sätt att handlägga brottmål, anser Utskottet, att, för tillfredsställande af det anspråk, sorn det allmänna i ofvanberörde afseende eger, ej vore tillbörligen sörjdt, om, på sätt motionärens förslag åsyftar, vid Under-Rätts frikännelse-dom-1 mål, eler svårare brott åtalas, skulle, utan ovilkorlig pröfning af Öfverdomaren, få förblifva.
Åf sådan anledning kan Utskottet ej understödja motionen, utan hemställer vördsamt, att densamma mätte lemnäs utan afseende Stockholm den 15 Juni 1840, N:o Ö6.
Ant. till Exp. Utsi:, den 18 Juni, kl. 10 f. m» Betänkande, i anledning af vacht fråga om förtydligande af 1 Cap. 2 § Strajf-Balhen och Kongl. Brefvet den 25 September 1777o.
Rikets HöglofL Ständers Justitiae-Ombudsman bär, uti sin afgifna Embetsberättelse, fästat uppmärksamhet derpå, att, sedan, vid sistförflutna Riksdag, framställning blifvit gjord om ett sådant förtydligande af Kongl, Brefvet den 25 September 1777, alt ej någon för brott emot 5 Gap. 1 § Missgernings-Balken anklagad , borde kunna i häkte inmanas förr, än Kongl, Majit, efter erhållen kännedom om forsta ransaknings-protocollet, utlåtit sig, buruvida
Bref, att ej någon må häktas för brott mot 5 Cap. 1 § MissgerningsBalken förr, än efter det Konungen förklarat undersökningen böra fortgå; så hade, enligt från Justilue-Revisions-Expedlitioneii ^erhållen upplysning, Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 63. 5 den af Rikels Ständer, under den 12 Maj 1835, i ämnet aflåtna underdåniga skrifvelse blifvit lagd till handlingarne; och är hemställan af Juslitiae-Ombudsmannen gjord, om icke Rikets Ständer skulle täckas samma fråga nu ånyo upptaga.
Lag-Utskoltet, som, till följd af samtlige Riks-Ståndens remisser, bör med utlåtande häröfver inkomma, får vördsamt tillkännagifva, att Rikets Ständer, uti berörde underdåniga skrifvelse, till stöd för omförmälde beslut anfort: att den uti förenämnde Kongl. Bref uttryckte afsigt endast ofullständigt kunde vinnas, derest en för ifrågavarande brott angifven person kunde i häkte insättas förr, än Konungens svar om åtalets fullföljande ankommit; att det dessutom icke syntes med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att Domaren eller annan underordnad myndighet skulle, oagtadt Kongl’.
Majit ensamt förbehållit
Sig pröfningen, huruvida mål af ifrågavarande beskaffenhet borde nedläggas eller fullföljas, likväl kunna i fängelse låta inmana den, sorn derföre blifvit angifven, och således liksom gå Kongl.
Mäj:ts
Höga pröfningsrätt i förväg; samt, att dertill lomme, att, om någon blifvit, uppå angifvelse, för ofvannämnde brott sin frihet beröfvad, men, på Kongl. Majrts förklarande, att ransakning icke finge ega rum, från häktet lösgifven, det icke kunde betagas honom rättighet alt anställa den reconventionstalan, hvartill han, i händelse af angifvelsens obehörighet, kunde finna sig föranlåten, hvarigenom Domaren åter sattes i villrådighet, huruvida han egde ingå i undersökning öfver tillvaron af och omständigheterne vid en förbrytelse, hvilken Kongl. Maj: t velat åt glömskan öfverlemna; och enär den åsigt, angående nyttan och behofvet af ett lagstadgande uti ifrågavarande, afseende, hvilken å förra Riksdagen hos Rikets Ständer gjorde sig gällande, desto heldre delas af Utskottet, sorn nämnde Kongl. Bref innefattar ett undantag från den för brottmål i allmänhet gällande rättegångsordning, samt i händelse häktande för angifna brott emot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken sker, innan Kongl. Maj:t, enligt nämnde Kongl. Bref, beslutat målets nedläggande eller ransakningens fortfarande, deraf jemväl blifver en följd, att, då Kongl. Maj:t anbefaller undersökningens fortsättning, den tilltalade kommer att före målets slutliga pröfning hållas i fängelse längre tid, än som erfordrats, derest undanlaget ej funnits; så anser Utskottet sig böra tillstyrka, det Rikets Ständer för deras del besluta,. att, genom utfärdande författning, varder, såsom ett af Kongl.
Brefvet den 2.5
September 127 7 föranledt undantag 6 Lag-Utskottets Betankande, N\o 66. från allmänna lagens stadgande i 1 Cap. 2 § Straff-Balken, förordnadt, det ej någon må häktas för brott emot 5 Cap. 1 Missgernings-Bolken, förr än efter det Kongl. Maj.t förklarat undersökningen böra fortgå.
Reservation af Herr Cederschiöld: ”Uti redactionen af den författning, som Lag-Utskottet i förevarande ämne tillstyrkt, kan jag för min del icke instämma, emedan jag ej anser den vara nog tydlig, för att icke gifva anledning till missförstånd vid dess tillämpning.
Då den underdåniga skrifvelsen år 1835 afläts, egde Rikets Ständer ej skäl befara, det en så allmän författning, som den då beslutade skulle kunna tolkas så, som vore den ej tillämplig vid alla de förbrytelser, för hvilka ansvaret borde bestämmas efter 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken.
Nuvarande Lag-Utskott, som, af Justitiae-Ombudsmannens senaste Embetsberättelse inhemtat, att icke allenast en Underdomstol, utan äfven en af Rikets IIof-Rätter, ansett den uti 1777 års Kongl.
Bref anbefallde underdåniga anmälan ej böra ega rum, då det åtalade lastliga yttrandet blifvit uti tryck framställdt, synes deremot häraf hafva egt anledning befara, att en eller annan domstol äfven skulle kunna tolka den nu tillstyrkte författningen så, att den ej borde tillämpas, då förbrytelsen blifvit genom tryck begången.
Till förekommande af allt missförstånd i detta afseende, borde derföre, efter min åsigt, uti den ifrågavarande författningen näst efter stadgandet: ”det ej någon må häktas för brott mot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken,” inflyta orden: ”ehvad den åtalade förbrytelsen blifvit begången genom tal, skrift eller tryck.”
Äfven ett annat missförstånd kan vid denna författnings tillämpning ega rum.
Det är nemligen icke omöjligt, att mången skulle vilja tolka ifrågavarande stadgande så, att den tilltalades inmanande i häkte ovillkorligen skulle ega rum genast, efter det Kongl.
Maj:t förklarat undersökningen böra fortgå.
Då en sådan tolkning ingalunda öfverensstämmer med Lag-Utskottets afsigt, borde, till förekommande af författningens oriktiga tillämpning, efter mitt omdöme, bestämdt uttryckas, att, sedan Kongl. Maj:t förklarat Lag-Utskottets Betänkandej IV.-o 66, 7 undersökningen böra fortgå, vederbörandes pröfningsrätt, i fråga om den tilltalades häktande, derefter inträder.
På de skäl, jag nu anfört, anser jag Lag-Utskottet hafva bordt tillstyrka Rikets
Ständer att för deras del besluta: att genom utfärdande författning varder förordnadt, det ej någon må häktas för brott emot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken, ehvad den åtalade förbrytelsen blifvit begången genom tal, skrift eller tryck, förr än Kongl. Maj:t, i öfverensstämmlse med Dess Nådiga Bref af den 25 September 1777, förklarat undersökningen böra fortgå, hvarefter vederbörandes pröfningsrätt i fråga om den tilltalades häktande inträder.” STOCKHOLM.
Tryckt hos J. G.
Lag-Utskottets Betänkande, Nio 67. I §. 67. Ank. till Exp. Utsk. den 2a Juni, kl. ? 2 e, m, B et chile ande, i anledning af väckta motioner om åtgär ders vidtagande, för att befordra skyndsamhet vid ärenders handläggning i Rättegångsverken.
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Lag-Utskottet hänvisat följande, i detta anine väckte, motioner, nemligen : 1:0 af Herr Cederschiöld, Robert Theophron, sorn anfört, att det vore en allman och rättvis klagan öfver den långsamhet, hvarmed rättvisan skipades vid nästan alla Domstolar i Riket.
Hof- och Under-Rätterne ansågo sig ej sällan behöfva två år hvardera, för att med slut afhjelpa en sak, och vanligen åtgingo sju till nio år, innan ett tvistemål hunnit af alla fyra
Domstols-instantierne pröfvas; med kännedom hvarom mången fullföljde en orättmätig sak, endast i afsigt att, på vederpartens bekostnad, skörda den vinst, som kunde blifva en följd af ett flerårigt fördröjande med sakens slutliga afgörande.
Hvad Högsta Domstolen serskildt beträffa de, så inhemtades af Justitiae-Stats-Ministerns embetsberättelse för år 1887, att de i Nedre Justitiee-Revisionen balancerade mål, som är 1827 utgjorde 519, deremot vid 1887 års slut vuxit till ett antal af 1,4-27, oagtadt föredragningen i Högsta Domstolen fortgått 5 dagar i veckan.
Motionären, som ansåg, att någon annan åtgärd, ledande dertill, att denna balance minskades eller försvunne, ej kunde vidtagas, än att Högsta
Domstolens arbete fördelades på två divisioner, samt att långsamheten i ärendenas behandling hos Öfver- och Under-Rätter jemväl borde afhjelpas genom ändamålsenlig förändring af desse Domstolars arbetssätt, bar i sådant afseende föreslagit: 1:0 ”att Rikets Ständer mätte anslå eit årligt arfvode åt Hög”sta Domstolens Ledamöter, emot åtagande å deras sida att, åtminstone två ”tredjedelar af året, arbeta på två divisioner, intdldess alla balance-målen, ”med hvilka den ena divisionen skulle uteslutande sysselsätta sig, blifvit ”slutligen handlagde; 2:0 att bestämda tider blifva föreskrifne, såsom de ”längsta, inom hvilka lottning bör ega rum, berättelse utfärdas, samt för’’hör anställas uti de till Justilias-Revisions-Expeditionen, samt Hof- och ’’Rådstufvu-Rätterne inkomne mål; 3:o att likaledes bestämda tider, beräkBih. till R.
Prot. 1840. 7 Sami. 1 Afd. 19 Häftet. 1 2 Lag-Utslcotlets Betänkande, N:o 67, T’nade från den dag, då målen, såsom utagerade, till Domstolens afgörande ”öfverlemnas, eller kunna till slutlig,pröfning företagas, varda utsatta, inom ”hvilka det skall åligga Domslolarne att, så vida laga hinder deremot icke ”möter, meddela sine domslut, hvilka af Härads-Rätter och Lagmans-Rät”ter alltid höra afkunnas vid samma Ting, då saken blifvit utagerad; samt j’4:o att stadgas måtte, det förteckningar öfver alla oafgjorda elier oexpe’’dierade mål på bestämda tider böra insändas, från Justitire-Revisions-Ex’’peditionen och alla Öfver-Rälter till Rikets Ständers Justitiae-Ombudsman, ’’samt från alla Under-Domstolar till vederbörande Öfver-Rätler, uti hvilka förteckningar i serskilde columner borde upptagas tiden, när målen ’’till Domstolen inkommit, samt blifvit utagerade, och till Domstolens alagera nde öfverlemnade, äfvensom hvad hinder, som mött för målets afgörande eller beslutets expedierande; hvarefter det skulle tillkomma J u/stitiae-Ombudsmannen, samt vederbörande Actorer uti Öfver-Rätterne att /tillse, det icke något ärendes afslutande, utan laga hinder, blefve utöfver »Jden föreskrifna liden fördröjdt;” 2:0 af Grefve Löwenhielm, Gustaf, hvilken med åtskillige exempel' sökt visa, att brottmåls-rättegångar handlades med en i flere afseende» skadlig långsamhet, sora dock ej härrörde af brist på god vilja och förmåga hos embetsmiinnen, utan borde tillskrifvas felagtiga institutioner; yrkande motionären, att något medel måtte utfinnas till nämnde rättegångars förkortande; 3:o af P.
Sundström från Wester-Norrland, sorn för befrämjande af jrättegångs-ärendenas skyndsammare handläggning och afgörande, dels åberopat ett å förra Riksdagen framstäldt, men då ogilla dt förslag, att Högsta
Domstolen borde arbeta på två divisioner, dels hemställt, att underdånig anhållan mätte Iros Kongl. Maj:t göras ora" upprättande af ny arbetsordning, ej mindre för Nedre Juslitiae-Revisionen, i händelse hinder af Grundlagen mölle för en ny organisation af Högsta Domstolen, än ock för Hof-Rä lierne; 4:o af Olof Lindbäck från Halland , hvilkens memorial, bland flere deruti sammaudragne ämnen af olika beskaffenhet,, innehåller yrkanden, sorn, i hvad de med förevarande fråga ega sammanhang, gå derpå ut, att viss tid bör bestämmas, dels för skriftliga berättelsers ulgifvande i mål, som äro anhängige i Öfver-Rätterne och Högsta Domstolen, dels ock för sådaae måls afgörande,, samt att Under-Rätt i stad skull, inom en månad ef - Lag-Utskottets Betänkande, JV:o 67. 3 ter det ett mål öfverlemnas till pröfning, utgifva dom till parterne å dag och timma, som genom anslag och serskild kallelse dem eller deras ombud kungöras; men att, om hinder derföre möter, sådant bör genom anslag tilikännagifvas, samt anmälas för Öfver-Rätlen, som skall ega att utsätta tid för domens utlemnande; äfvensom denne motionär ansett Rådstufvu-Rälterne böra befrias från åliggandet att skriftliga berättelser i målet utgifva.
Utskottet har tagit i öfvervägande innehållet af desse motioner, jemte ett skriftligt anförande utaf Herr Friherre Cederström, Anders , som, i anledning af Herr Cederschiölds motion, yttrat, att det med yrkandet i första punkten af samma motion åsyftade ändamål kunde lämpligen vinnas genom tillökning i Revisions-Secreterarnes antal.
Hvad först angår frågan om fördelning af Högsta
Domstolens arbeten på två divisioner; så får Utskottet vördsamt erinra, att Regerings-formen, som efter ordalydelsen tolkas bör, stadgar i 17 §., att Högsta Domstolen skall utgöras af 12 Ledamöter, samt i 22 att af desse ledamöter minst sju skola öfvervara vigtigare saker, men endast åtta på en gång tjenstgöra; och då den i berörde måtto yrkade förändring af Högsta
Domstolens organisation således ej kan tillvägabringas utan ändring af Grundlagen, hvartill det ej tillkommer Lag-Utskottet att förslag uppgöra, hemställer Utskottet, att motionerne i denna del ej må till någon åtgärd föranleda.
Beträffande härefter Herr Cedersehiölds och Olof Lindbäcks gjorde förslag örn viss tids bestämmande för måls lottning, berättelsers utfärdande , förhörs anställande och domars utfärdande; så enär den tid, som för dylika åtgärders vidtagande erfordras, kan i serskildta mål vara mycket olika, såsom beroende dels derpå, huruvida handlingarne förr eller senare varda complette, dels af målens större eller mindre vidlyftighet, skulle, efter Utskottets tauka, några allmänna bestämmelser i dessa afseenden icke vara lämplige, hvadan Utskottet ej eller härutinnan kan å motionerne tillstyrka bifall.
Den af motionärerne anmärkte olägenhet, att för rättegångsärendens behandling och slutliga afgörande understundom åtgår längre tid, än som skäligen bör behöfvas eller synes förenlig med parters billiga anspråk att skyndsamt varda till sin rätt förhulpne, lärer, med undantag af enstaka fall, ej kunna anses vållad af bristande nit och arbetsamhet hos lagens 4 Lag- Utskottets Betänkande, N:o 67. handhafvare; utan torde orsakerne egentligen böra sökas i ett mindre tjenligt arbetssätt hos Domstolarne, hvilket åter är beroende, dels på den i Lag stadgade Rältegångs-ordning, dels på äldre bruk , eller serskildte föreskrifter.
Utskottet hyser ock den öfvertygelse, att rättelse kan till stor del tillvägabringas, om, jemte stadgande al lämplig conlroll emot obehörigt uppskof med rättegångars afdömande, arbetsordningar upprättas, derigenom, utan mehn för rättvisan, göromålen i Domstolarne må kunna påskyndas; hvarföre Utskottet, som anser nämnde controll kunna åstadkommas, medelst åläggande för vederbörande embetsmän att, rörande anledningar till uppehåll med ärendens afslutande, offentligen redogöra en gång hvarje år, då sådant, utan hinder af andre göromål, beqvämligast ske kan, men deremot ej eger den närmare kännedom om förhållandena vid hvarje embetsverk serskildt, som för arbetsordningars uppgörande erfordras, vördsamt föreslår, det Rikets Ständer hos Kong/.
Maj:t i underdånighet anhålla: 1:0 att stadgas måtte, som följer: Under-Domstolarne A landet och i staden skola , inom den 1 September hvarje år, ull vederbörande
Öf ver-Rätter insända förteckningar öfver alla den 1 nästföregående Juli oafgjorda mål; börande dessa förteckningar, i serskildte columner , upptaga parternas namn, en kort rubrik af målen, när de blifvit anhängige gjorde, om och när desamma ärq vordne complette till afgörande, samt hvad hinder, sorn för doms eller utslags utfärdande mött.
I^eda/nöterne i Öfver-Rätterne samt Revisions-Secreterarne skola, en hvar Jon sin rotul, inom samma tid, lika beskaffade förteckningar till JustiticeStats-Ministern , Justitia:-Canzler en och Justitice-Ombudsmannen jemväl aflemna ; 2:0 att förslag till ändamålsenliga arbets-oräningar för alla Domstolar varda upprättade och, sä vidt de afse förändringar af allmänna Lagen, vid nästkommande Riksdag till Rikets Ständers pröfning öfverlemnade.
Stockholm den 18 Juni iS/jo.
Reservation af Herr Cederschiöld: ”Lag-Utskottet har dels vitsordat m'n uppgift om det oskäliga dröjsmål, hvilket i allmänhet eger rum vid Rättegångsären - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 67. 5 dens afgörande, dels icke motsagt mitt påstående, itt, hvad Högsta
Domstolen serskildt beträffar, den betydliga tillökning, sorn årligen derstädes eger rinn 1 antalet af balancerarle mål, är ett säkert bevis derpå, att rättsökande hädanefter icke skola skyndsammare än hittills blifva förhulpne till sin rätt, så framt ej Högsta
Domstolens göromål komma att fördelas och handläggas på 2 divisioner.
Meri deremot har Utskottet med 8 röster emot 7, förklarat milt förslag till en sådan fördelning ej kunna ega rum, utan ändring af Grundlagen, enär, jemlikt 2?. § Regerings-Formen, utaf Högsta Domstolens 12 Ledamöter minst 7 skola öfvervara vigtigare saker, men endast 8 må på en gång tjenstgöra.
Emot detta beslut får jag härmedelst mig reservera; och torde det, med afseende å denna frågas allmänna vigt, ursägtas, att min reservation blifver något vidlyftig.
Då jag'algat' min ifrågavarande motion, var det mig ej obekant, att man redan förut velat åt 22 § Regerings-Formen gifva en sådan tolkning, sora den, Utskottet nu uttryckt; men jag föreställde mig då, lika sorn jag ännu föreställer mig, att man skulle komma till en motsatt åsigt emot den, sora al Utskottets majoritet blifvit gillad, derest man närmare granskade nämnde Grund lags-§, hvilken är af följande innehåll; ’ Uti Högsta
Domstolen kunna ringare mål pröfvas och afgöras af fem Ledamöter, så ock af fyra, der alla äro om slutet ense.
Ej må flera än ålla Ledamöter, fyra frälse och fyra ofrälse män, påen gång tjenstgörande vara.
I alia mål skola minst två frälse och två ofrälse Ledamöter vara närvarande.”
Af ordalydelsen uti denna § bar jag ej kunnat finna annat, än att afsigten dermed endast varit att bestämma, så val det lägsta som äfven det högsta antal Ledamöter, som rriå öfvervara hvarje förekommande mål.
Uttrycket: ”ej må flere än åtta Ledamöter på en gång tjenstgörande vara”, kan derföre, efter mitt omdöme, ej rimligtvis betyda annat, än att högst 8 Ledamöter må uti ett och samma måls afgörande deltaga.
För rigtighe . ..
, O O ten af denna min åsigt, hemta c jag ytterligare stöd af Regerings-Formens 20 §, hvilken, jemte föreskrift derom, att de mål, som från Krigs-Domstolarne dragas under Konungens pröfning, skola uti Högsta
Domstolen företagas och afgöras, innehåller följande stadgande: ”dock må Domarenas antal icke öfverstiga åtta.”
Emot min tolkning af 22 § Regerings-Formen lärer hufvudsakligast endast en invändning kunna göras, nemligen, att Grundlagarne skola tilläm - 6 Lag^Utslcoltets Betänkande, JY:o 67. pas efter deras ordalydelse.
Men härvid bör man dock ej förbise, att en •sådan tillämpning nödvändigt mäste något modifieras, om den i annat fall bomme i uppenbar strid emot sunda förnuftet och Lagstiftarens tydliga afsigt, eller om någon tillämpning, strictissime efter ordalydelsen, icke blefve verkställbar.
Väl låter det förnuftsenlig! länka sig ett lagstadgande, som åt Högsta Domstolens Ledamöter medgåfve rättigheten att ej vara tjenstgörande flere än åtta i sender.
Men månne något rimligt skäl finnes till stöd för den mening, att Lagstiftarens afsigt skall hafva varit alt, genom 22 § Regerings-Formen, förbjuda desse
Domare att til! det allmännas båtnad utöfva sin tjenst äfven någon del af den tid, som de egt rättighet att påräkna ledighet?
Hvad åter verkställigheten beträffar, så torde det lätt inses, alt meranätnnde § ej kan tillämpas strängt efter ordalydelsen, utan att medföra stora olägenheter.
Om man blott tänker sig möjligheten deraf, att två eller tre af de tjenstgörande åtta Ledamöterne blifva jäfvige uti något eller någre förekommande mål, så måste bland de återstående fyra Ledamöterne andre ojäl vige inkallas till tjenstgöring uti desse ärenden.
Hela antalet af de på en gång tjenstgörande Ledamöterne kommer således då att öfverstiga åtta, så vida ej föredragning af alla andra ärenden skall inställas de dagar, då nyssnämnde mål förehafvas, men sistberörde antal blifver dock alltid det högsta, som får vara tjenstgörande uti ett och samma mål.
På detta sätt har 22 § Regerings-Formen äfven blifvit tillämpad af Högsta Domstolens Ledamöter sjelfve.
Det lärer nemligen stundom inträffa, att samtlige Ledamöterne äro tjenstgörande på en och samma dag, ehuru uti olika ärenden, deruti Ledamöterne hemtagit acterne till genomläsning, innan domslut meddelas.
Den, som af de skäl, jag nu anfört, ej finner sig öfvertygad derom, att Högsta Domstolens Ledamöter Grundlagsenligen kunna samtidigt tjenstgör på 2tne Divisioner, skall dock ej kunna anföra någon Grundlags-§, som hindrar Högsta Domstolens Ledamöter att, fördelade på 2:ne Divisioner, alternerande tjenstgöra, t. ex. antingen hvarannan vecka eller ock 3 dagar uti hvarje vecka.
Emot detta förslag, hvilket jag äfven inom Utskottet framställt, skall måhända invändas, alt någon egentlig fördel medelst ärendenas skyndsammare afgörande derigenom ej vunnes, enär föredragning ej kommer att ega ram mer än på en Division i sender.
För mig åter visar det sig klart, Lag-Ulskotlets Betänkande, IS:o 6 j. 7 alt denna skyndsamhet skulle genom en sådan åtgärd väsendtligen Befordras, dels emedan föredragningen då skulle kunna, åtminstone några dagar i veckan, fortgå äfven på eftermiddagarne, hvilket nu ej billigtvis kan fordras, då samma Ledamöter äro fortfarande tjenstgörande under loppet af flere månader, dels äfven emedan de mål, uti hvilka en eller flere Ledamöter anse sig böra laga närmare kännedom om handlingarnes innehåll, innan yttrande deruti afgifves, då skulle kunna under den från föredragning lediga veckan af hvarje Ledamot serskildt granskas, och handlingarne läsas så, att uti de fleste mål beslut i påföljande veckan kunde meddelas.
Dessa mål skulle då icke, såsom nu ofta lärer vara händelsen, efter skedd föredragning, åter blifva hvilande ett halft eller belt år, eller intilldess Ledamöterne, under näst inträffande semester, fått tid att genomläsa handlingarne.
Urd er förutsättning, alt åtminstone det senare alternativet af mitt förslag till Högsta Domstolens fördelning på 2:ne
Divisioner, ej skall af någon anses slå i strid emot Grundlagarne, har jag ansett mig böra här på förhand till besvarande upptaga de anmärkningar, som jag har anledning förmoda blifva framställde emot förslagets lämplighet och ändamålsenlighet i öfrigt.
Då jag nu tillkännager, det min mening är, att hvardera Divisionen skulle beslå af fem Ledamöter, och att de återstående 2:ne
Ledamöterne skulle alternerande tjenstgöra på båda Di visionerne, när der förekommer sådane vigtigare mål, hvaröfver minst j skola dömma, så mötes jag måhända af den invändning, att hvad den ene anser för vigtigt, det finner den andre vara af motsatt beskaffenhet, och tverlora.
Härå vill jag endast svara, att den, som ej lika med mig tror', att Lagstiftaren med vigtigare mål afsett endast sådane, som gå å lif eller ära, likväl synas böra åt samma personer, som afdömma sjelfva bufvudsaken, medgifva rättigheten att förut äfven bedömma dess mer eller mindre vigtiga beskaffenhet, och detta så mycket hellre, som de redan lagligen utöfva en sådan rättighet.
Den anmärkning, som Herr Friherre And.