Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var ett evangeliiim, soin icke iilötte döfva öron, allra niinst å kvin-.
nornas sida.
Mali beliöfver icke peka pk stjärnor af första ordningen, betydande kvinnor, sadana soin inadaine Stael och inadame Roland, fös att bevisa, Iiuriisoin de franska kvinnornas intressen blifvit vid- gade och fördjupade under intryck af iipplgsniiigslitterati1ren.
Det sinne för allmänt mariskliga frågor, som under 1700-talets senare hälft beharskade den förnäinare franska kviiinovarldeii, liar fått karakteris- tiska uttryck bland annat i Gustaf IILs brefvaxling med några af dess bättre representanter, särskildt den ryktbara pref vinnan d ' ~ ~ m o n t, soin i tidelivarfvets sentiineiitala ton besvor den iiyblifne ' koniingeii att taga de nya, milda idéerna till rättesnöre vid styrelsen af sitt rike.
Dessa idéer voro också allt för mycket i enlighet wed Gustafs skaplynne ocli uppfostran, för att lian icke skulle iiafva tagit starka intryck daraf, af ven utan franiinande rådgi fverskor.
I sitt eget land hade Gustaf knappast några kvinliga vänner) som i betydenhet kunna jiiiniföras med dessa fransyskor.
s&amp; vida man.
icke vill rakna lians begåfvade, ' härsklystna moder, livars politiska inflytande till Iieiiiies stora liarin, dock visade sig vara fullständigt iörbi.
De svenska liofdamerna med drottningen, den försiktiga, passiva, intresselösa 80fia M.agdaleiia, i spetsen, Ilade för inycket a t t sköta ined nöjen och toalettbestyr för a t t hinna agna många tankar ht politiken, so111 för öfrigt under Gustaf 111: s första regeringstid knappast erbjöd n&amp;gm aiilnen af sspännande), art. Maii roade sig ined w kariiseller&gt;, torneringar och inaskrader, och nian lyckades med inöda dölja sinn gäspuingai.
vid de läsecirklar, som konungen d&amp; och d % envisades a t t ställa, till under någon afton, livilken händelsevis icke var upptagen pk annat satt.
Det tycks Ila förlihllit sig här nngefiir som vid det samtida Iiofvet i Köpenlianin, där en iing otilig svensk diploniat klagade ö h e r, a t t man inte ens genoni damernas indiskre- tioner k m d e få reda på några politiska nyheter:, af naturen indolenta, skulle de ans6 sig fela mot sina m#n, on1 de visste iner an innehallet ' af tio Guds bnd med för1; laringari-m; det iii.
omöjligt a t t fi dem a t t, tala oni annat än on1 sista siipSn på slottets.
Saturligeii partisk för svenska damerna, tillägger lian, att det skulle bli en triiimf för dessas scharme, savoir vivre och savoir faire w, oni danska kronprinsessan iiied sina hofdainer skulle komnia a t t göra allvar af en länge påtänkt soiiimarvistelse vid Medevi.
Det vill dock icke mycket till a t t i hyfsning öfvertraffa dei; danska hofvet, dar man efter middagen kiiiide roa sig ' nied a t t i danieriias narvaro dricka den gamle, sinnessjuke Kristian V i i alldeles redlös eller kittla en af p~iiisarne tills haii formligen vrålade.
Den tilliiiliiiade badresan blef emellertid inte af.
Det stundade oroliga tider, och Sverige fick krig bkde med Daninark och Ryssland.
Sh kom Anjala-förbundet, följden.
af en för dåtidens adel karakteris- tisk konflikt mellan rojalism ocli författningstrohet, mellan foster- landsk#rlek och .frilietskärlekn.
IConfiikten applustes i förrrderi, ocli förräderiet bestraffades af Gustaf.
III icke så inycket genom den laga näpst, hvilkeii drabbade iipphofsniäiineu, soin fastmera genom stats- livalfningen vid riksdagen l789 - ett slag i ansiktet pk liela den svenska adeln.
Dennas förbittring var graiislös, icke minst.
d&amp; konuii- gen nödgades arrestera några af dess förnamsta man för a t t riktigt eftertryckligt %dagalagga, livad lian eu gång i vredesiiiod yttrat: wjag a,.
kung och jag vill bara det, och jag skall vara det!
- Xen nu var det slnt ined tålamodet afveii Iios de svenska adels- damerna.
Den milda prinsessan Sofia Albertina gick i spetsen för deras opposition.
?id det stormiga pleiiuin, där Gnstaf III tog adeln ':)
i upptaktelse, berättas Iion Iia varit närv+rande på rikssalen och efteråt Ila sändt sin bror en allvarlig.
skrifvelse med föreställningar mot lians uppträdande vid detta tillfälle.
Koiiiingen blef mycket ond öfver brefvet, och hennes senare åtgärder ' voro knappast ägnade a t t återställa det g o d a förh&amp;llandet mellan syskonen.
De af prinsessans tjänare, som förut varit löntagare äfven hos koniingen, i-ifvergingo vid denna tid .helt, och liållet till prinsessans tjänst och mottogos ined ö p p k armar af denpa.
Den Il-årige kronprins Gustaf Adolf blef e j inpttagen af sin faster, så laiige någon af konungens folk följde lionoin.
Hon undvek all beröring med hofvet, ' umgicks endast med Iiertiginnan af Södermanland ' och ' förklarade rent af, att ' hon äninade flytta till sitt stift i Tyskland, Qvedlingbiirg, från ' ett land, där våld ginge för rätt.
Land trnarskalken Liljeliorn, koiiiingens trogne liandtlangare vid riksdagen, blef naturligtvis föreinål för den största förbittriiqg.
B e t berättas, att riksrådinnan Falkenberg rent iit iindanbedt sig hans visiter » för a t t undvika däroin inblanda sina drangar)).
- » H a n Rom ändå dit ocli gick iipp i salena, sägkr %erättaren, rmen ' blef af di: ängarae bortvist, eliiirii en af dem gick in att fråga ocli fick samma svar ».
E n annan k sa ges in an, biskop TVallqvist, säger o111 deiinatidpiinkt: ~Koniiiigens stallning var öinklig.
Efter vaiiligheten lefde clrottningeii i sina rim, såg sin lierre s#llan och kiinde visserligen icke gifva honom n8gon tröst.
Cour kunde icke gifvas, ty konungen; autade, a t t inga damer skulle infinna sig.
h,minstone var allt hof-frt~n- timret niissnöjdt och vredgadt.
E n börsasseinbl6 gafs, dit kiiiigeii ock kom, inen där fliniios ej flere friintiminer än till två qvadriljer, och asseinbl6n var i själfva verket mest lik en riksdagsklnbb, på Iivilken föga fanns annat än rojalister iir alla st&amp;sd !r - Möjligeii var det efter henikoinsten från denna assem ' ul6, som den munviga frii 8cIiröderl1eiin, tillfrågad o111 dar varit mycket f k, ined Iiansyftning på en grefviiiiia Riiiitli, svarade: » Nej, endast ruter frii och några hackor,.
Gustaf III, som var ytterst ömtålig äfven i sinåsalcer, förlät henne aldrig detta uttryck.
Hvilken vikt han lade vid da- niernas upptradande finner nlan af vissa äinbets~annautnainningar efter riksdagen.
Det troddes, a t t Liljecimtz och Ridderstolpe fått sina respektive presidentplatser i kammar- och bergslrollegiernrt, emedan d ' eras fruar aldrig iippliört a t t visa sig på teatern, äfven då alla andra f ö r n ä m damer skiljt sig från koniingens sällskap.
Detta, oaktadt bhan farut alltid visat ett tydligt förakt för damernas '.
opposition och med skämt sökt dölja sin förcirgelse öfver livad han kallade » det femte ståndet, för hvilket han hade mera respekt an för de andra fyras.
Med hänsyftning p&amp; allt politiskt skackeln vid Sofia Albertinas hof, lär han ha döpt detta till s hönshuset », och en rojalistisk sautida säger liäroin: » ej långt därefter såg man ocksH i våra dagbl.ad åtskilligt satyriskt skrifvet om hönor, tillika med deras klassifikation uti gumm-höns, pärl-höns, gall-höns m. m.&gt; A t t den gladaste tiden vid Gustaf 111: s liof n u oåterkalleligen flyktat, var emellertid ett faktum, och med dylika fakta för ögonen, försthr man så innerligt väl det djupa allraret i konungens bref till en ung adelsfröken, hvilken bedt honom om nPd för sin fästman, en i onåd falren diplomat.
Gustaf III skrifver liar bland annat: ~ J ' a i trop lieu de soiihaiter que votre sexe en gCn6ral redevienne ce qu ' il doit &amp; tre: aiinable, tendre, leger, charmant, et laisse cette vilaiiie politique, surtout dans un temps, ou je ne suis pas glit6 des belles daines s.
Men om kungen var missnöjd med les belles damess, sk voro dessas manliga släktingar desto belåtnare.
Deras beundran öfver de aflagda profven p&amp; kviiiligt mod tog sig stundom uttryck i verser, soin kanske rört v %ra morinors-mödrar ands till tårar, men för oss saker- ligen Ila mera liistoriskt an poetiskt värde.
E n profbit må har med- delas.
För kuriositetens skull bibeli %lles den ursprungliga stafningen, soin a r tämligen inkonsekvent. '
» Du täcka kiön, ditt öm9iza hiertcr ser e j med köld en grynhet m.
Du anser med förakt ock snzitrta de slafttnr dzc ej tdla kan.
Ditt blod som i di % i d r a li.i,itner, har visat denrta kewedcrg, Izur Zijligt i ditt hiertn bri ' iltmw rent nit för frihet, dygd och la,q.
Du dyrckas zuist af F r i j a Siiililar, de gee dig ock en akrestod, de 7icrtar- alln kiöpta trählnr, ch als7; as vill utaf ett blod, d&amp;- a h r m sig jued ömhet delrir.
Då är det viillzlst ulskad blii, då 7ioos dig ingen ka.ns.10 .felar, som k m oss tltsend ' wöjetz g e e.
~ 3:: i:.
89 Adelns dofva, outsläckliga hat mot Gustaf III, - ett hat som en gång skulle komina a t t söka sig utlopp i lians mord, - slår alltjämt forskaren till mötes i de gulnade handskrifterna från denna tid, hvilka ännu har och där förvaras på v i r a gamla herresätkn.
Vi kunna nu endast förvhna oss öfver den ifver, Iivarmed vara fäder för 100 hr sedan i stora anteckningsböcker i skinnband och kvartformat afskrefvo de smh politiska nidvisor och satirer, som aldrig skulle ha sluppit igenom censurens skärsehl.
Bland de, så vidt jag vet, ännu otryckta alstren af detta slags oppositionslitteratur från tiden närinast efter riksdagen 1789, finns en liten skrift, som i ' ' all sin menlöshet är upplysande nog för historien om den svenska kvinnans politiska intressen vid denna tid. '
Den bär titeln: ~6 ' arntal mellalz en prelat, en fi ' uu, en landtnzan.
ock en hand- lande, upptecknadt zctzcr minnet af e,z ~zäruarade.
(Hädelsen tir ej diktnd) ~.
- De samtalande, patagligen representanter för de fyra stånden, livarvid ~ f r u n n ~ betecknande, nog, föreställer adeln, - äro allesami~mns bekymrade öfver de svhra tiderna.
Men då prelatens klagon&amp; hnfvudsakligen gäller mask på säden, utbrista landtmannen och Iiandlanden i silckar.
öfver det pågående kriget med Ryssland, livaruti friin » p&amp; ömmaste sätt » instämmer.
Prelateii, soin ä r den ende rojalisten i sällskapet och därför iiaturligtvis måste draga kor- taste Strået, framställes sboin en kritiklös optimist, som i stället för skal använder ironiska utfall och lihwisningai till auktoriteter.
Prelaten börjar således med följaiide uppniuntraiide förnlaiiing:.
» Mine Herrar, låtom oss siisom trogne undershtar icke föreställa oss allt så svårt.
E t t rättskaffens nit för kuiig och fädernesland gör bördan lätt.
Lasen biskop Wingårds vackra bref för sitt stifts präster i detta ämne!
D: s Detta var dock att väcka en ovantad opposition.
Frun be- finnes ha läst brefvet i tidningen och finner det vara, ett sällsaiiit lierdebref, a t t v a r a det tomta i ett andligt ämbete.
rFöreställnings- sättet däri var politiskt mer ' än bibliskt, och livad jag med visshet i@rt af bbde tänkande och välment folk, skall verkan däraf ej svarat mot författarens afsikt och oandliga egenkärlek. » * Johan Wingard, biskop i Göteborg 1780, död 1818, .en typ för den gustavianska tidens rojalistiska och ratioiialistiska prelater, fader till den be- kante ärkebiskop W. - Det har omniiniiid6 brefvet saknas p&amp; förteckningen öfver biskopens - tryckta skrifter.
Retad af denna skarpa doin, liar prelaten dock ingenting att säga till försvar för biskopens opus, utan förklarar endast: .ufrun- timme: se geinenligeii saker efter ett kort ögoniuått eller de intryck som de först fått om ett ämne.
J u kvickare af naturen, desto en- visare gemenligen.
Deras infliience i viktiga inB1, siisom statssaker ni.
in., är darför farlik och niå hellre förekommas I n befordras.
Nar livar och en sin syssla sköter;) etc.
Detta angrepp bevgrdigas dock icke nied niigon större nppinärk- sainliet, utan frnn öfvergår i stället till en ntredning rörande folkets rättighet att kritisera styrelsens företag::, liar folket uppdragit åt nigon att befordra dess val, så sknlle ju samhället alldeles g5 under, on1 aldrig rättelse följde på det, soni niot det meniga basta handladt blifvit&gt;.
Prelateii ar då till Iiands med den ganila vanliga invandningen: mycket val och ratt sagdt, men ingendera af oss och minst frun- timmer äro berättigade oeh förbnndna att &amp; anska och afgura sbdana d l.
En statsstyresman ar Grid allena ansvarig för sina gärningar.
Om alla ville styra, skiille liela världen förstöras utan ordning^.
Friin, som påtagligt blifvit djarfvare genoin motståndarens svaghet, återtager nn med tydlig hänsyftning p&amp; den sista statshvälfningen: » Hör det till ordningen, att .de solleiinaste löften och afta!
samt iiininaste plikter saklöst kränkas?
Det later som min Herre med all möjlig kallsiunighet ansett alla de för2ndringar i styrelsesätt, soni förefallit, sedan niin Herre uppnktt eftertankens hr::.
Men nii.
har ocksa den stackars prästen alldeles tappat kon- cepterna: sMen, niin Fru, ni vill j u tala ensam; man far ju intet saga lit sin mening.
Hvar slöt jag?
- Min Fru, fr&amp;ga historien, om staterna knnnat föra rättegång nied regenter om det, soni borde anses nytt!
s Detta var dock en nppnianing, som prästen gärna kiinde ha låtit bli, ty det visar sig, att historien just ar den slagfärdiga fruns starkaste sida.
Ned förnämt förakt svarar hon: wXin Herre lärer tala oni de Österländska statei ', där emot all inäniiiskorätt regeringen gör livad lian vill.
J a g fasar for ett skdant tänkesätt Iios en andlig man och sveiisk medborgare ..) - Och sk följer ett liögtrafvande resonliemang i den dåtids s iilosofiens: ~ anda om » oföranderliga lagar i den fysiska och moraliska viirldeii D, on1 &gt;Aei.tzllets lycksaligiiet: &gt; etc., hvarpk hon skoningslöst fortsätter::) livad historien beträffar, gom min Herre åberopar; så tycks min Herre ha läst den på samma sätt som biskop Wingård.
Om ni icke '
läst liolländhrnes?
roiqiriies, .venetianerhes 0011 eiige1sinän~ens ' in.
kiiniia lära ' er " - %.
otländska folks historia, s å borde erfarenliete&amp;.
Berättaren tillägger: '.
Laiidtrnann ' en och Iiandlanden sågo, iindp ' detta på livakndra; rynkade pk pannan, och nar frun tystnat.
togo ihop 1iänderna; anckade djupt och Yttiade en ' innerlig önskan, att; vi silait måtte få slut pA.
kriget.
Y Detta yttrande blef för ' frun en vink att hålla ett längre tal öfver kungens orätt&amp;tiga tilltag att börja krig.
Härvid utropar den belåtne landtinaiiiien: &gt;Det var mycket sagdt, min Frii, något sådant liar jag viil ock tänkt, som Frun omständeligen anfört, men icke vågat yttra det i l w ï ' prelatens närvaro; men ett frnntimii.ier » - - - - R&amp; afbryt&amp; honom.
Iiandlanden:)) ja ett friintimner kan tala mera fritt,.
Den eaker.
var hon ocksk genast färdig att visa genom ett försvar för Anjalaförbundet, som föranleder prästen att kalla ' lienlie, god ryssp.
Men hon låter sig inte bekoinina, ' utan svarar endast:)) Min Herre måste ha brist på grundeliga skäl, nar lian nödgas vidtaga så l %ga iilidflykter ».
Prelaten tycks iiiistan gifva henne rätt häri geaoin ' följande yttrande: » Det toide vara tid att sllita detta ämne, son1 tjänar till intet annat, &amp; ii att iipprQa en så artig fru, Iivilken i min tanke borde frikallas frhi alla fruntimmers göroinkl och väljas till taleii~an for det femte ståndet %.
- Men i lilrliet med ganile Munter)) aldrig ängslig och förlägen B,.
svarar hon genast:)) Skiille jag vara taleniaii, så skulle jag, som iniii Herre säger, dfirtill vara vald ».
Alldeles förbryllad öfveï detta fyndiga svar, som förutsätter detaljkannedoin oin dåvarande riksdagsförliållaiiden ' - Gli- staf III brnkade nämligen sjalf, liksom konungen ännu.
i våra dagar.
utse talinaii för riltsdagicrna -, kan prelaten.
endast utropa: &gt;Huad tycks eder, mine Herrar, om ett sådant f r o, ~ t i m m e r?
~ Laiidtniannen, som härvid patagligen representerar författarens mening, svarar dA nied ett verkligt loftal öfver bildade kvinnor i.
allniäiiliet och.
denna i synnerhet: min högaktning för könet blifver iipplifvad livarje gång jag ' hörer fruntimmer tala med vett och ledikliet.
Sådana fruntimmer äro ock gemenligen raska i nyttiga friintimmers yrken.
Denna frii sköter sitt hiislik11 och uppföder barn med den klokhet, att hoii~förvarfvat sig '
hederligt folks aktning.
Om oförmögne barn drager hon en synnerlig vård, att de grundligen matte underviks i religionens grundsanningar - ' mig roar att höra fruntimmer tala med förstånd och en adel fri- modighet.
De utgöra efter Guds egen vishet och vilja en angenäm och angelägen hälft af niänniskoslaktet.
a Vid genomläsningen af dylika resonnemanger tycker man sig nästan finna, hurusom själfva teorierna rörande kvinnofrågan, om de afkladas det rika omhölje af konkreta exempel och praktiska erfaren- heter, hvaruti 1800-talets sociala förhållanden draperat dein, visa sig vara ungefär de samma nu som för 100 &amp; r sedan - aitniiiistone i allmänna konturer.
Nog torde det ännu i dag finnas icke s % fk personer, som hålla med den gamle landshöfdingen i Gefle i den klam, hvarined denne slutar sin berättelse om en bondhustru f r b Helsingland, som en &amp; ng under 1790-talet ensam slagit i bjäl en björn, hvilken länge utgjort traktens plågoris, en kläm som, citerande Gyllenborgs ord, lyder: - s En madig hurtighet jag ej hos kviwan prisar, jag vill en svaghet se, ' som köilets skillnad visan.
Ur E l i z a Orzeszkos judeberkittelser.
, Jag var 20 &amp; r&gt; - skrifver Eliza Orzeszko sistlidne december i ett bref till ' den, som tecknat dessa rader - ~ d k jag började lida och tanka.
Dittills hade mitt lif förflutit gladt och lätt utan sorger och mödor.
J a g hade fatt en god uppfostran, blifvit gift vid 16 å r, var rik och ha * många kara släktingar och vänner.
, S % kom Ar 1863 mitt lands stora olycka.
JIin man blef för- visad till Sibirien, min förmögenhet gick förlorad, mina ränner och släktingar landsförvistes, dödades eller emigrerade.
D&amp; var det soni ' jag, öfvergif ven, ruinerad och försänkt i sorg började skrifva.
Xog- iiad i smärtans sol, fick jag intresse och känsla för hvarje mänsklig smarta.
Se där orsaken hvarför jag kände mig så dragen till de lägre samliällsklasserna, de äro ju de rikaste på olyckor och elände.
Detta - mr också första skälet till mitt intresse för judarne, det andra var den konstnärliga nyfikenhet, som dref mig att studera något; som endast få författare studerat, ' att söka, framställa niigot, som få af mina kolleger framställt.
något- som för flertalet af mitt folk var okändt.
och oförstådt.
Som människa och tänkare in- tresserade jag mig för judarne, de lidande, olyckliga och förtryckta, som konstnär försmidde jag de redan ' trampade .stigarlie på littera- turens mark., » J a g började stadera judarnes ställning, deras ' historia, deras religion, deras seder, egenheter, goda och dåliga egenskaper.
» Fängslad af en mängd dramatiska situationer och upprörande händelser i det judiska lifvet.
har jag skrifvit flera romaner och no- veller med judiska ämnen.
J a g gör det judiska folket full rättvisa och jag önskar att hela välden vill göra det rättvisa.
Men först och fräirist är jag polska till lif och själ ocli jag skall forblifva det till min död, dess mer passioneradt och troget, ju olyckligare mitt fäder- nesland gr. » Med dessa sista ord har Eliza Orzeszko helt säkert velat påpeka, att hennes varma, fördomsfria medkänsla för alla olyckliga, föraktade och förföljda, hennes innerliga förstående af hvarje lidande människa, hvilket folk, hvilken ras och Iivilket stånd Iion an in % tillhöra, alltid innerst har sin grund i hennes patriotiska kanslor.
Det är sorgen öfver Polens olyckor, öfver de .orättvisor och förföljelser, för hvilka hennes folk är utsatt, som från första stund inspirerat hennes dikt- ning: Meii då hon icke klart ocli tydligt kan få uttala denna sorg, gifver hon sina patriotiska känslor uttryck i de mest gripande skil- dringar af ett annat lika förföljdt och föraktadt folks lif.
Intet folk kali.
i %Ider och lifskraft mäta sig med det judiska.
Detta ständigt hatade ocli föi * följda, öfver hela jorden spridda folk, som raknar sina representanter bland Wiens och .Paris1 mäktige börs- magnater lika val som bland tiggarne p % polska landsbygden, bland berömda veteiiskapsrniin och konstniirer lika väl som bland de okun nige, kringvandrande scliackrarne, har genoni tidernas lopp bevarat ' sin ras ' egendoiriliglieter, sina religiiisa tractioiier, tron på sin mis- sion.
Detta folks öde liar varit tragiskt.
An liar det spelat ' en roll i varldshistorien, an liar det lefvat obemärkt och tillbakadraget.
, Ä n liar dess iitveckling gått, raskt framåt och än liar det envisats a t t i långliga tider hänga fast vid föråldrade läror, åsikter och seder.
Det trogna fastliållandet af de religiösa traditionerna, soin under lidanden och förföljelser bidragit $t bevara Israels sedliga kraft, liar ofta, d % det öfvergått till tom bokstafstro varit just den mur, som skiljt Israeliterna från andra folk, gjort dem löjliga, föraktade och orättvist bedömda.
I vkra dagar tycks det judiska folkets iitveckling hålla jämna steg med kdturfolkens.
Öfverallt i den civiliserade världen finner man bildaile, lärde, inflytelserike judar, visserligen ännu ofta, utsatta för förföljelser, men oftast nyttiga, fördomsfrie och verksamme med- borgare i det samhälle de tillhöra. '
94 Dessa jirdar Sr det icke soin Elim Orz~.szko, Polens, ja kanske Europas nii lefvande forn51iista författariniin, skildrar i sina berättel- ser.
Hon liar sett ett a n n a t slags jiidxt-, ore lirilkas tillvaro deras trosförvaridter i de $tora kulttirstiiderna val knappast 1iá en aning.
s / de djupa dalarna », Eliza Orzeszkos första till weiiskaii iifversatta ronian, Br en skildring af Iifret i en liten iindangöiiid polsk-rysk jndestad, belägen lhngt utom civilisationens råmiisken, i en af Eiiropas inest isolerade trakter.
Denna siniitsiga, torftiga, mellan Iiöga kullar iiitriingda stad, som bestar af 1iågi.a f&amp; smala, leriga gator med ett huiidratal ' l.Z,oa Iiiis kring en åldrig synagoga, detta Szybow, hmrs invånare äiinii i sliitct af nittonde, hrhiindradet lefva i ett nästan medeltidsaktigt mörker, onitalas af alla jriitar vidt omkring ined from vördnad, nästan som en helig stad.
Det är den Kabbali.
stiska laran, enligt hvilken Israel bör lefva i st.rang afsöndring frhi alla andra folk och icke tillägna sig nigon världslig lardoiii, soiii sedan ~rliiindradeii rader i Szybow.
Rabbiiien Isak Todras, den i trasor höljde mystikern, som aldrig h t aiidra böcker an Taliiind och Kabbalan, soin icke förstår något annat spr %k au hebreiskan och aldrig sett några andiba inaniiiskor an judar, denne i förgångna tiders före- ställningar lefvnnde man är det, soni styr det Szybowskiz samhället.
Ingen vågar öppet trotsa hans niakt, nog finnas de, soin knota, inen de flesta ara och frukta honom, och hans vishet iir vidn berömd.
Genom hans och.
lians föregångares bemödanden hafva jiidariia i Szybow uppfostrats i en död bokstafstro, i d ~ u p .oktinnighet, i niisstro och hat till allt i fram man de^.
Nu har emellertid inom slakten Ezofowicz - den inest ansedda familjen i S z y b w -- uppst %tt en inau, Neir, soin i sitt hjärta bar en brinnande Ungtan efter frihet och kunskap.
Hans högsta: önskan är att f B fara ut i världen och bli en vis man för att sedan hterrhda till Szybow och undervisa dess stackars okunniga invanare.
Han Ilar hört att i de stora städerna lefva icke judarna afskilda från aiidra inanniskor utan lära sig detsainma, kläda sig och tala so111 de.
Han vet att dessa judar icke betrakta allt, soni är förbjudet i Talmud soin synd, att de icke längre anse att den bästa garning en iniiiiniska kan utföra är att fördjupa sig i iir %ldriga skrifter, utan att de koinmit till insikt om att Gud begär något annat och bättre af sitt utvalda folk.
Han kan icke tiga, när lian ser alla de oförrätter, som begis; hur stadens styresinän förtrycka folket, hur de äldre förtrycka de yngre, de rike de fattige, allt tinder förevändning att s % står befaldt i de heliga stadgarna.
Han kan icke se hur de små barnen plkgrts för att lära Talniuds obegripliga och oräkneliga biid, lian riiddar dem undan Melamedens (religionslärarens) slag och tvekar icke att so111 vidskepelse beteckna en mängd af denne såscm sanua och lieliga be- rattade historier.
Meii folket först@ 1iono.iii icke, det a r för djupt nere.