Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just då Han sökes, står han ej till finnandes, Och när som minst han väntas, står han midt Ibland oss. -- Men du får ej lemna oss -- Så gör ej heller någon man med bildning -- Med attisk bildning till på köpet.
I skryten, I athenare, alltjemt
Med eder fina bildning -- men ändå Beten I er som om Boiotien Er fostrat. -- Tron I bildningen väl ligger
I sättet att ett samtal sirligt föra -- Att kunna säga utantill hvad vinsort
Man ställer för er -- göra natt till dag
Och dag till natt?
Låt nu det vara slut
Med dina föreläsningar, min vän.
11 ---- ALKINOOS.
Ja allt må vara slut emellan oss -- Och allt må vara glömdt. -- Det var en tid, Då jag i edert samqväm fröjder njöt Af ädelt slag, då än I lyssnaden Med nöje till min enkla sång -- och du, Kallimakos, en yngling var, så varm
För allt det stora, sköna uti lifvet; Du var en värdig Hellas' son.
-- Så kom Den makedonska pesten med sitt gift Och angrep både ung och gammal; snart Var du ej mer densamma som du varit.
Jag ville väcka dig utur ditt rus; Men du har icke velat.
Derför tack För hvad som varit! -- Våra vägar gå Till skilda håll -- och nu jag lemnar dig, Då jag din glädje blott förstöra kan, Med hoppet och med öfvertygelsen, Att vi ännu en gång som stridskamrater
Må träffas, nar det vilda krigets flammor
Slå upp och speglas i Saronska viken Och Hellas kämpa skall sin sista strid.
-- Till dess ett hjertligt, broderligt farväl! (Går.
Allmän förstämning.)
POLYXENA (till Kallimakos, som blifvt allvarsam).
Hvad vållar denna tystnad -- ej er bryr Hvad denna svärmare nyss profeterat!
Jag tror du blifvit rädd, Kallimakos?
Skall du nu blifva den som glädjen kör På porten ? -- Höj din bägare och låt
Allt grubbleri af Bromiern blåsas bort!
Det var ett sorgligt minne blott, Som med sitt svarta vingpar fläktade
Så kyligt på mitt hjerta; -- nu det gått
12 ---- Förbi... och Glädje, du, som ej vill stiga Hit ned till oss, jag skall dig rycka ned Ifrån din boning, hvar han än må vara.
Ja, om du låge gömd på hafvets botten, Så drack jag hafvet ur för att dig nå!
(Han tömmer bägaren.
Alla dricka utom Kallias.)
Hvi tömmer du ej bägarn, Kallias?
Jag har ej kommit hit att dricka vin.
Men hvarför sitter du så tyst och trumpen?
Du har ej sagt ett enda ord i qväll.
Mig lyster icke edert snöda tal.
Men då min bjudning du tog an, så blef I samma stund också din skyldighet
Att bidra till mitt sällskaps munterhet.
Än har jag aldrig tagit narrens rol.
Hvad skall du, vise man, bland dårar göra?
Mitt ärende var att se -- nu har jag sett.
En lejd spion alltså!
Om du så vill.
Och detta vågar du oss säga!
13 ---- KALLIAS.
Du litat på min gästvänskap för mycket.
Jag börjar nästan tro det.
Håll då opp Med dina vrängningar och svara öppet
I hvilken afsigt du har kommit hit!
Jag kommit hit att se, om ert Athenai I grunden var så uselt som man sagt.
Jag funnit har tyvärr det ryktet sannadt, Och ej en droppe blod skall Sparta spilla För er, när kriget en gång bryter löst.
Hvem tänker väl på krig i dessa tider?
Philippos är ju vänligt stämd mot oss Och är som bäst nu sysselsatt att hämnas Den oförrätt, som drabbat hela Hellas -- Jag menar Delphoi-templets plundring af Phokeerna.
Sen kommer turn till er.
Då har du alltför illa lärt att känna Den store makedoner-konungen, Ty han vill Hellas' bästa -- det är visst.
Och derför vill han också styra det.
14 ---- KALLIMAKOS.
Fullkomligt.
I skullen vilja styras af barbaren?
-- Han är just den man, Som vi behöfva i vår lumpna tid, Då statens skepp för vinden drifver kring -- Han kan med kraftig hand dess roder fatta.
Jag har hört nog!
POLYXENA (afbrytande).
Och vi ha ock hört nog Af eder politik! -- Är det väl artigt
Att om så ledsamt ämne orda nu, Då vi till Evansdyrkan kommit samman?
I dag ha alla onda magter svurit Sig samman att min glädjefest förstöra -- Och det är desto mera ledsamt, som Det troligen rätt snart är slut för mig Med dessa glada orgier.
Har jag då aldrig täljt er, att för mig Skall bröllopsfacklan tändas innan kort?
15 ---- POLYXENA.
Och hvilkens gördel skall väl lösas då?
Den gamle Aresprestens sköna dotter Hermione skall bli den lyckliga.
Hur lycklig hon lär bli -- det tör man fråga Den Afrodite, som Pandemos kallas.
Jag ber dig välja dina ord om henne, Som skall min maka bli.
På huru länge.
Din maka?
Säg KALLIMAKOS.
Jag kan icke lida, Att så du skämtar med en vigtig sak, Och ren jag ångrar, att jag nämnde här Det namn som för mig blifvit har så dyrt.
Jag tror du blifvit rent förälskad, gosse?
Men det skall väl gå öfver, hoppas jag, När väl epithalamion är sjungen
Och första natten -- den der mystiska -- Väl öfverstånden är.
(Trumpetstötar och buller på gatan.
Alla springa upp.)
KALLIMAKOS (ser
ut genom ett fönster).
Hvad vållar detta väsen ner på gatan?
Man springer af och an och ropar, tecknar
Som om vår goda stad i lågor stod.
16 ---- KALLIAS.
En demagog förmodligen, som ger Åt pöbeln frispektakel.
Eller ock Ett sändebud från Sparta, som har råkat Bli näpst för sin nyfikenhet.
EN MAKEDONIER (instörtande).
Man vill mig mörda.
En makedonier!
Är freden bruten?
MAKEDONIERN.
Kungen har besatt
Olynthos Så oförmodadt, att jag ej fått tid Att lemna staden, der i allsköns ro Jag uppehållit mig en längre tid, Ej anande hvad komma skulle.
Ej bör du frukta något för den saken; Ty någon blodsutgjutelse lär väl Ej komma än i fråga -- och på motstånd
Ej någon klok lär tänka.
Säg ej så; Ty jag har sett hvad verkan budet gjort.
Berätta då hvad du har sett!
17 ---- MAKEDONIERN.
Men säg Mig först om jag hos er en fristad funnit; Ty man har sett mig gå hitin.
Du är Min gäst -- och det behöfs ej mer.
Jag aktar
För mycket eder store konung, att Jag skulle fegt förråda en utaf Hans undersåter, som i nöd har råkat Helt oförskyldt.
Ditt ädelmod skall ej Bli obelönadt -- derpå kan du lita.
Men nu till saken. -- Strax i skymningen
Kom jag att gå förbi den plats, der stadens Prytaner samlats till att spisa qväll.
De skulle just till bords sig sätta, när Den ödesdigra posten ankom dit.
Då blef det en förfärlig villervalla.
Först skickade man till Akropolis Befallning att upptända eldarne.
Sen skickades befallning att dem släcka.
En ropade »till vapen» -- och en annan Böd folket hålla sig i lugn och stillhet
Och bida, tills den nye herrskarn kom.
Då trädde ibland mängden upp en man -- Jag tror en Aresprest -- och talade till folket
Om deras gamla frihet och bedrifter, Om fädrens ära och om Hellas' storhet, Besvor dem vid de höge Gudar gripa Till vapen för att segra eller dö.
En del af hopen lyssnade till talet, En annan ville tysta honom ned.
Då uppstod strax tumult, och under striden
18 ---- Blef presten varse mig -- då hetsade
Han sitt parti emot mig.
Jag begaf
Mig genast af och kom med möda undan.
Det var min svärfar Kriton troligen -- Han brukar icke vara god att tas med.
(Buller på gatan.
Kallimakos går till fönstret.)
Man stormar porten -- gom dig medan än Det tider är!
Förlåten, mina vänner, Att sådant snöpligt slut det blef på festen; Men jag kan icke mina dörrar stänga
För fadern till min brud -- jag såg han stod Dernere ibland folket -- skynden på!
(Sällskapet drager sig tillbaka till de inre rummen, då Kriton kommer in och varseblifver makedoniern.)
KALLIMAKOS (går emot honom).
Välkommen, fader Kriton, i mitt hus!
KRITON.
Du blygs ej ta emot mig med en lögn!
Jag ser nog att jag icke kommer lägligt -- Men lägligt nog ändå att finna den Jag önskat icke finna här.
Du hyser En fiende uti ditt hus -- jag hoppas Han obedd kommit in bland dina gäster.
Här äro mina vänner blott tillsammans.
Den makedoniern der är dock din ovän.
Han är din fiende Och hela landets fiende, så snart
19 ---- Hans konung brutit freden.
Derför fordrar
Jag ock, att han som gisslan lemnas ut.
Du talar bra förmätet.
Tror du jag
En gästvän skulle svika -- till då han Så oförvållandes i nöd har råkat!
Du säger: oförvållandes.
Du vet Då ej kanhända i hvad afsigt han Sig uppehållit här?
Det bryr mig ej.
Men mig det bryr rätt mycket, att han har Bland folket värfvat vänner åt Philippos.
Det var förståndigt gjordt -- så tyckes mig!
Betänk ditt ord, o yngling!
Betänken edra handlingar, I män!
I viljen offra edra landsmäns lif Uti en fåfäng strid mot öfvermakten Och störta hela staten i förderfvet.
Nu hör jag hvar du hemtat dina läror.
Ej är det uti Agoran, ty der Man söker dig förgäfves -- nej, dernere Uti Peiraieus' jungfruhus, i sällskap
Med citterspelerskor och danserskor, Som under skämt och glam helt oförmärkt
20 ---- Båd' mörda sinnets kraft och släcka känslan
För allt det stora, höga som du förr
Med håg och lust till lefnadsmål har satt.
Och på rakstugan nöta dagen bort
I prat med dessa själamördare, Som kalla sig sophister, -- det är fyllest
För att af landets ungdom bilda slafvar.
Men nog med lexor nu -- ty det är fåfängt
Att tala vid en drucken.
Lemna blott
Den mannen der i mina händer nu, Så skall du få förlåtelse i morgon, När ruset gått ifrån dig och du ångrar
Ditt sätt att tala vid en gammal man.
Jag är ej rusig -- nej, med full besinning
Har jag min tanke sagt och blir dervid, Och jag vill se den man, som vågar tränga In i mitt eget hus och bruka våld.
Jag börjar tro, att det ditt fulla allvar är Att ställa dig på fiendernas sida.
Så skyll dig sjelf, förrädare!
Min svärson blir du ej -- se der mitt ord.
Så grym får du ej vara, fader!
Förlåt min obetänksamhet och yra!
Du tar tillbaka då hvad nyss du yttrat
Och vidtar ingen åtgärd att försvara Den makedonske mannen?
Skall ske.
Som du vill
21 ---- KRITON.
Och du går också ut i striden Emot barbarerna?
Allt hvad du vill Jag underkastar mig blott för att ega
Den herrligaste qvinna under solen.
Det är en värdig kärlek kan man säga!
Allt offrar du för din Hermione -- Ej så?
Ack jo! KRITON.
Din öfvertygelse Också?
Jag har hört nog för att dig känna, Och min Hermione blir aldrig din.
Nej, blott, en man skall hennes make bli, En man som älskar med förnuft och ej
Är redo för en kärlig blick uppoffra Sin pligt som man och borgare i staten.
Och nu för ut den makedonske hunden, Att han som pant må hållas qvar och ej Med sina granna ord må fresta folket Till affall!
För hans lif går jag i borgen -- Tills vidare.
Du talar i Den tonen, gubbe, då skall jag ock veta Att stämma om.
Gå genast ur mitt hus, Ty jag ej längre tigga vill af dig Hvad sjelf jag krafter har att ta.
22 ---- KRITON.
Väl se, om Kriton låter narra sig --
Vi få
(Öppnar dörren och ropar utåt:)
Hitåt, I männer!
Tagen fast den skurken!
Din möda är förgäfves, fader Kriton, Ty fogeln redan hittat ut ur buren.
Vid Zeus!
Det skall en dag dig stå rätt dyrt!
(Hastar ut.
Ja, flamma upp du krigets vilda brand, Min bröllopsfackla skall du endast bli -- Och störta samman Hellas! -- Din ruin Skall blifva grunden till min kärlekslycka.
23 ----
Agoran i Athenai.
Kriton sitter på en stenbänk.
EPHEBEN (inkommer, talar utåt).
Vi råkas åter på palästran
Att pröfva oljesmorda armars styrka, Sen vi en bägare korkyriskt tömt.
Hvarthän så brådt, o yngling?
EPHEBEN.
Ah, se Kriton!
Hvad gör du här så tidigt, gubbe?
Vet du Då ej, att här på Agoran skall kämpas
Den sista striden om vårt Hellas' öde Emellan Aischines, den gamle räfven, Och vår Demosthenes, Athenais lejon?
De tro sig kunna krossa Philippos' öfverlägsna krigarskaror
Med tal så långa, att med dem man kunde Omgjorda Pnyx sju gånger, och med gester Som ville de Olympos famna om.
Du talar fåvitskt.
Månne äfven du, Utaf Philippos' gyllne pilar skjuten, Ditt fosterland vill sälja?
24 ---- EPHEBEN.
Gubbe, tyst!
Kan du väl tro att jag, Lysikrates, Af Eupatriders slägt, åt fienden Min frihet sälja ville?
Man hört förut.
Sådant har EPHEBEN.
Jag tror dock ej om mig!
Jag vill ej tro att det är så -- derför En stund jag ber dig stanna här, ty snart Församlas folket hit, och då behöfs Det män, som, ej sitt höga ursprung glömt
Och sina fäders tapperhet och dygder.
Jag ber dig -- stanna!
Gerna skulle jag
Till viljes göra dig, om ej ett löfte Mig bunde.
Nå hvad kan väl då för vigtig Förrättning hindra dig att med din röst Bidraga till ditt fosterlands försvar?
Derom jag ej behöfver ge besked:
Ett löfte är väl nog!
Ett gästabud
Helt säkert väntar på dig.
Skynda då!
För all del maten blir ju kall -- Philippos Nog väntar tills
I blifvit druckne.
25 ---- EPHEBEN.
Du skall ej säga så.
En hederssak
Mig kallar till Palästran.
Timmen re'n Har runnit.
Hån och smälek vänta mig, Om längre här jag dröjer.
Till bättre värf än uti dårlig lek Blott för en lumpen pöbels bifallsrop
Ditt lif på spel att sätta.
Spar din kraft
Nu jag måste
På väg mig ge.
Om jag får tid, välan, Då skall du se mig åter här, när Phoibos Sitt spann emot Okeanos styr ned.
Vid de Olympiske jag dig besvär!
O Gudar!
Sådan är den ungdom, Som stammar från Erekteus ned, och det Är den som blifva skall ditt värn, o Hellas!
O låt mig aldrig se ditt fall!
Må förr Den hulda modern Jord min aska gömma, Än jag må se Athenas helga borg
Utaf barbarers råa händer skändad!
DEMAGOGEN (inkommer).
God dag, medborgare!
Den Kriton är Minsann försigtig.
Hermione.
26 ---- KRITON.
Här blir mycket folk DEMAGOGEN.
Vill hoppas det.
Nå säg mig nu, Hvad är din mening om vår stat?
DEMAGOGEN.
Jag menar att vi snart få krig.
Min mening?
Så spörjs det.
Men säg, hvad är din åsigt om den saken?
Jag anser att Philippos skall få stryk.
Det fägnar mig.
Du sluter då dig till DEMOSTHENEs, som folkpartiets talan Skall föra?
Jag behöfver ingen talman -- Det bör du veta, som så ofta hört
Mig föra ordet uti Agoran.
Visst det!
Men offra nu en gång den äran
För statens bästa.
Prata tok, min gubbe!
Vi lefva i en kritisk tid, då man Behöfver karlar som ha hufvudet
På rätta stället -- och Demosthenes
27 ---- Är ej den rätta mannen till att styra, Ty han begriper ej det minsta grand
Hur man skall taga folket.
Du har hört
Hur han far ut mot dem och skäller ner dem Och säger dem otidigheter midt I synen, och då stå de der helt slagna.
Men bara jag står upp och öppnar munnen, Då blir det visserligen tyst i början; Men när jag se'n begynner att helt vackert
Om deras dygder och förtjenster orda
Och kallar dem det största folk på jorden, Då blir det jubelskrän förutan ända, Och ser du då är öfvertaget mitt; Då kan jag få dem göra hvad som helst Och tro att svart är hvitt och hvitt är svart.
Du är en trollkarl, det är sant.
Men hvarför ej begagna din förmåga Till bättre än att vinna folkets dyrkan
Och stiga upp till magt och ära?
Kan du ej egen vinst åsidosätta, När det för hela statens bästa är Att män med större insigt föra styret?
Ha vi ej jemnlikhet uti vår stat?
Ej är jag sämre jag än någon annan, Och det skall jag bevisa uti kriget, Då hederskronan skall bli min belöning.
Nu går jag ut och läser öfver
Mitt tal och förbereder folkets sinnen.
(Går.) HERMIONE (inkommer och blir varse Kri-
ton, som sitter helt tankfull).
En skön och lycklig dag må Gudarne Beskära dig, min far.
28 ---- KRITON.
Hvad vill du här, HERMIONE.
Ack, jag vill höra blott Hvad slutet blir på striden.
Den ej börjat Ännu; men här är ej din plats, Hermione, Bland männers skara.
Alltför väl jag vet det.
Men jag ej hade någon ro att sitta Derhemma, när så vigtig sak bedrefs Härute.
Ditt fosterland.
Du förstår att älska högt HERMIONE.
Hvem gör väl icke det!
Men säg mig, fader, hvi har sorgen lagt Uppå ditt änne detta mörka moln?
Hvi skådar du så dystert för dig?
Kanske De gamla såren ha gått upp igen Och plåga dig?
O dotter, ej de sår Jag fått på Mantineias fält, mig smärta.
De äro nu för mig blott minnen Af tider, då det än fans kraft och merg Hos Hellas' män och gladt man offrade
Den sista droppen blod för frihet, dygd Och fosterland.
29 ---- Nu skrattar man åt allt som fordom var Berömvärdt, stort och heligt.
Ej fins en
Som våga vill ett hår för landets väl.
O säg ej så, min far!
Ditt tal är hårdt; Ty min Kallimakos är dock ej feg.
Nämn aldrig mera detta namn!
Kallimakos ej är Dig värdig.
Usling och förrädare -- Så är hans rätta namn.
Hur skall jag väl Förstå ditt tal?
Har ej han priset vunnit I knytnäfskamp och diskoskastning?
Fins i Athenai en som sig berömmer
Att honom ha i vapenkonst besegrat?
Och honom kallar du för feg!
Hermione, att modet uti lansens Förgylda spets, i hårda näfven sitter.
Nej, flammar icke Ares' helga låga
På hjertats altare, då duga vapen Till intet.
Blott kring fåfäng lek och skämt
Den ynglingen sin håg nu vänder.
Vin Och flickor, spel och dans och gästabud, Se der hans lefnads högsta mål!
Tro ej,
30 ---- HERMIONE.
Ej tro att min Kallimakos är sådan, Som du nu skildrat honom, nej!
Af ungdom Och skönhet strålande, blir han helt visst Den förste ibland ynglingsskaran, som Till Prytaneion går och ger sitt namn, När väktarne på Pallas' borg till vapen
I hornen blåsa.
Då förlåter du Helt visst hans obetänksamhet och yra.
Min dotter, tala icke mer om honom, Ty han förtjenar ej de goda tankar Du hyser om hans sinnelag, och vet:
Han sålt sig åt vår fiende -- Philippos!
Dock, om så Det vore, är det ej för sent ännu
Att rädda honom; jag det vill försöka.
Det blir förgäfves, hoppas jag, ty aldrig Skall han dig ega, om han ock på knä
Om min förlåtelse mig bad.
Det är Mitt sista ord.
Och nu, Hermione, Är tiden inne att du vänder åter hem, Ty solen sina hästar vändt mot vestern, Och snart det blåser kylig hafsvind från Peiraieus.
Fader, låt mig stanna qvar En stund, att jag betrakta må den store Demosthenes!
Jag ser att folket nalkas Hitåt.
(Folk börjar samlas.)
31 ---- EN HÄROLD (går fram och ropar:)
Gif plats vid talarstolen der!
Se der den store mannen!
Se hur mörk
Han framgår och ur ögat skjuter blixtar, Som om han ville genomforska hvarje Af hjertats hemligaste vrår.
Han hufvudet och helsar värdigt, lik En Gud till sätt och later.
Stora tankar
Arbeta tyckas under pannans sköna Olymposlika hvalf.
Farväl nu, fader!
(Hermione går, då Demosthenes och Aischines uppträda.)
DEMOSTHENES (från talarstolen).
Atheniensiske män!
Olympens Gudar Uppväcke edra sömnförsjunkna sinnen, Att I må höra hvad jag tala vill Och mina ord ej flyga bort i rymden Som tomma ljud!
Ur hjertat tagen nu Min helsning!
Väl I veten alla, att vår stat
Är sjuk i sina lemmar, undergång Och död är nära.
Det er kunnigt är; Men ändå tänker ingen på dess räddning.
Ej någon sig besvärat med att forska
Om detta ondas orsak, art och medlet Att bota det.
I glädjens, då man prisar Förfädrens stora dygder, räknar upp De segrar som de med sitt hjertblod köpt; Men kommen ock ihåg, att de ha gjort Allt detta, ej på det
I blott beundran
Dem skänka skullen, utan att I måtten Dem likna uti deras manlighet.
32 ---- Nu är just tiden inne till att visa, Det I ej ha'n vanslägtats och att Hellas Ännu har män och svärd.
Välan, Philippos Är namnet på det onda som oss plågar, Och botemedlet heter krig.
Ej fred
Som hans bestuckne vänner vilja ha.
I minnens huru de Phokeer bygde Kring Delphoitemplet sina hus.
Det var så gräsligt brott ej, som man trodde, Ty ej så småsint är Apollon Phoibos; Men för »den der»
Philippos dock det var En präktig förevändning att få krig
Och split emellan våra städer väcka, Och sjelf på lur han låg, tills snart i flammor
Han lyckats blåsa upp det vilda krig.
Då störtade han fram, schakalen lik, Som sjelf ej mäktar ta' sitt rof i öppen Och ärlig strid.
Nu har han Elateia Besatt, som nyckeln är till Hellas' städer, Och snart skall han på Kadmos' gamla borg
Ge förespelet till det som vi sedan Få skåda på Akropolis.
Och nu Han bjuder ädelmodigt fred.
Kantänka
Den der er bjuder fred, som redan segrat!
Tron honom ej!
Han ondt i sinnet har Och fikar efter att af Hellas' folk Få kungadiademet.
Skulle vi Åt en barbar den ära gifva, som Se'n Kodros ingen ansetts värdig bära, Och lida detta namnet konung, som Ej nämns af hellasborne män, om ej Som skymford mot en fiende?
Må förr Athenas stad och helgedom
Från jorden plånas ut, än att vi honom Som konung hylla må.
I minnens väl, Till hvilken skymflig fred
I läten eder
33 ---- Af perserns guld och löften narras, då Helt fegt I lemnaden åt honom allt Som edra fäder uti Mindre Asien Tillkämpat sig i mången blodig strid.
Vanära, skymf och smälek se'n af persern
I lida fått till tack för eder flathet.
En annan perser nu I fått på halsen, Som I dock ansen farligare än Han är; ty genom eder sorglöshet, Athenare, ej genom egen kraft Till denna höjd han vuxit.
Derför kunnen I hoppas honom störta, då han bygt
Sin storhet uppå lösan sand.
Jag vet, Här finnas fiender ibland oss.
Ja, Den sluge Aischines Philippos tjenar
Och rösta vill för fred.
Athenare!
Jag beder, jag besvär vid alla Gudar, Att ej I lyssnen till hans fala tunga, Ty fred är död, men strid är lif för oss! O! att jag här nu kunde mana fram De store hjeltars skuggor ifrån Hades, Som vid Platää, Marathon och Leuktra, Vid Salamis och Mantineia offrat
För fosterjorden sina lif, att de En gnista blott af sina stora sinnen
I edra själar ville kasta ned Och väcka upp till lif de slappa andar Som nu om statens öde köpslå! O!
Med glädje gick jag då till Akerons Af skuggor fylda stränder ner att tälja
För fallne hjeltarne, hur Hellas' män Den sista striden kämpat mot barbaren Och fallit man för man, som förr de brukat.
34 ---- Kronion, fader! gif min tunga kraft
Att han med tusen stämmors ljud må tala Och med ett enda ord upptända Hellas' I sömn försjunkna andar!
Upp till strid!
Till strid, då tid än är, att ej en, gång
I skåda fån hur fienden Athenas, Vår skyddsgudinnas, bild från templets tinnar I stoftet störtar ned!
Då skolen I Från edra barns och qvinnors läppar höra
Det fasansfulla rop: för sent, för sent!
Tills deras röster, qväfda utaf röken Från edra brända härdar, tystna bort.
När i en framtid se'n en främling vandrar Uppå Ilissos' gröna strand och ser Athenas sekelgamla oleastrar
Bland grus och spillror skjuta rötter ned, Och sunnan ifrån hafvet sorgligt sjunger
Inunder deras kronors gröna hvalf, Då skall han tyda vindens tysta klagan:
Här stod en gång Athenai i sin glans, Nu ligger det begrafvet uti mull -- Athenare det sålde åt barbaren.
(Går ned från talarestolen.) KRITON.
Vid Zeus, det får ej ske!
Nej, upp till vapen!
Och ropen: hell Demosthenes, vår fader!
Demosthenes, vår fader, hell!
Till vapen!
AISCHINES.
Hvad vållar dessa rop: Till vapen!
Månne fienden är här?
35 ---- EN BORGARE.
Låt ej den skurken tala!
Förlåten, vänner, att jag glömde bort
Först bedja er om tillstånd att få orda; Men när på spel står landets välfärd, då Är det förlåtligt, om man krus och smicker Förglömma skulle.
Än en gång -- förlåten.
EN ANNAN BORGARE.
Låt höra hvad han att förkunna har, Men fort!
Men jag kan ej
Så vackert lägga mina ord, som nyss Den störste ibland talare har gjort.
Derför begagnar jag med edert tillstånd
En tolk, som saken i sin enkelhet
För er förklara skall.
Kom fram, du yngling, Och läs för oss det bud Philippos sänder.
(En frigifven athensk yngling framträder.)
Philippos' namn!
Man aldrig annat hör, Då Aischines sin tandgård öppnar.
DEN FRIGIFNE (läser).
»Philippos, kung af Makedonien, Athenais folk sin helsning sänder.
I veten att vi tagit Pylerna Och nu mot Thebais murar med vår här På väg begifvit oss.
För er att gripa Till vapen ju en dårskap vore.»
36 ---- FÖRSTA BORGAREN.
Den skurken hånar oss!
Hör,
EN RÖST ERÅN FOLKET.
Emot den öfvermodige tyrannen!
Till vapen upp
EN ANNAN RÖST FRÅN FOLKET.
Låt höra ett förnuftigt ord!
DEN FRIGIFNE ATHENAREN.
»Derför vi bjuda eder fred på vilkor, Att I blott oss som höfding tagen an, Ej fordrande att I oss gifven skatt, Som förödmjukande
I skullen finna.
Vi vilja deremot betala eder Hvad kriget kostat.
Lefven väl!» ANDRA BORGAREN.
I hören, Han vill ej konung nämnas och betalar Omkostnaderna sjelf.
I sanning vackert!
Du ser då ej försåtet här bakom!
I viljen redan taga från mig ordet?
Nu ha'n
I hört Philippos' tankar, Och jag vill hoppas, att I icke tveken Ett sådant ädelmodigt anbud taga
Med bifall upp.
Betänken väl, I sparen Båd' edert blod och edra hus och hem
Som eljest skulle blifva fiendens, Och icke nog dermed -- Philippos ger
Ju er förläningar, att I må glömma Hvad ondt som fiende han måst er göra.
37 ---- Och vidare är eder kunnigt: persern Blott väntat har på detta för att gripa
Oss uti ryggen, då Philippos vi På halsen fått.
Derför det mycket bättre
Mig synes att en sådan vän oss skaffa Som denne är.
I ha'n ej honom sett Tyvärr.
En ädlare och större hjelte Ej någonsin I skåda fån.
Från fot Till hjessa äkta krigare.
För öfrigt, I veten ju, han är Epaminondas', Den store fältherrns, lärjunge, Och uti Thebai har han fostrats upp.
Alltså hellen som jag och I han är Och lär dessutom, som man säger, leda Från Herakles sitt höga ursprung.
Nog!
Jag läser uti edra anlet re'n, Att I hans bön uppfylla viljen.