Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antagom imellertid det förra; till hvilka undersökningar, hvilka principbestämningar, hvilken osäkerhet vid pröfningen, hvilken långsamhet vid rättsskipningen skulle icke allt sådant leda, särdeles om man härvid tillika öfverväger svårigheten att uppdraga en skarp gräns imellan den civila och ekonomiska lagstiftningsmagtens befogenhet4)? kommer ej deraf, att myndigheterna, som öfverskridit sin behörighet, alltid Sro Hofrätten underordnade; ty Hofrätten har ingen pröfningsrätt i sjelfva saken, när fråga är om ekonomiska författningars lämplighet eller olämplighet; och laga besvärstid iaktlages icke.
Det tillgår oordentligt med Hofrättens pröfning, så vidt den sträcker sig utöfver frågan om den obehöriga författningens tillämpning i det för tillfället hos Hofrätten anhängiga mål.
Deremot går allt i sin rätta ordning, om äfven underdomaren lemnar den obehöriga (behörigheten öfverskridande) författningen otillämpad.
För att icke skandaliseras deraf, att en lägre myndighet (underrätt) så gör med högre myndighets (Konungens Befallningshafvandes) bud, kan man erinra sig, att väg till högre rätt finnes för den missnöjde, men att om detta icke hjelper, fastställelse!! af underrättens beslut icke är värre, än ett lika beskaffadt, omedelbart Hofrättens beslut. 2) Hvad tycker väl Talaren?
Om t. ex. en författning är alldeles utgammal, så att man icke rätt vet, om hon bör gälla eller ej; så ser man väl, att Talaren icke vill låta domaren pröfva denna författnings giltighet.
Men kan man då veta, om den gäller, utan att giltigheten pröfvas?
Och hvilkctdera skall man utan pröfning antaga, att den gäller eller att den icke gäller?
Är nu pröfningen för svår för domaren, men likväl nödig; hvem skall då anställa den?
Är den lättare för någon annan?
Om domaren icke äger de härtill nödiga kunskaper; hvem är då skyldig att äga dem?
Eller är domaren icke sjelfständig nog; hvem är då skyldig att vara det? 3)
Han har gifvit svar på tal, när han icke tillämpat den åberopade lagen, utan åberopat en annan.
Eller är domaren skyldig att på annat sätt gifva svar på tal?
— Ett exempel för tydlighets skull.
Från Krigsexpeditionen utkom för- längre tid sedan en Kongl. Förordning, som förbjöd lagfart på köp af Skatterusthåll, om deruti äfven inbegreps lös egendom, och icke för denna var betingad särskild andel i köpeskillingen.
Denna förordning innehöll icke, att Kikets Ständer deltagit i dess stiftande; och ingen ting derom liar funnits i något Riksdagsbeslut.
Nu förekommer fråga om lagfart på ett köp, sorn icke tillgått i enlighet med samma förordning, men efter lag deremot är oklanderligt.
Sökanden tillfrågas, hvarföre han icke iakttagit förordningen, och om felet icke ännu kan hjelpas.
Han svarar, att han icke ansett sig dertill skyldig, och att för öfrigt nu mera ingen förändring låter sig göra, emedan säljaren dött och hans arfvingar ej hafva lust att sälja.
Hvad skall nu domaren lyda; den lag, som af Konung och Ständer stiftad och ej af deni förändrad, berättigar till lagfart — eller en deremot stridande författning, tillkommen utöfver Konungamaktens behörighet genom okunniga Rådgifvares förvållande?
Riksdagar hafva efteråt ägt^ rum, och intet klander dervid försports
Men grundlagarne säga icke, att lag uppkommer genom sådan klanderlöshet.
Och huru skulle de säga det, dä Sländerne ej äga makt att afskaffa Konungens förordningar, ulan endast lagförklaringar, utfärdade af Högsta Domstolen?
Hade i något Riksdagsbeslut influtit ett ogillande af den Kongl.
Förordningen; så hade ju endast fråga uppstått, hvilkendera statsmakten gällde mer än den andra.
Att slita kollisioner dem imellan, är ju icke domaremaktens värf; och den Kongl, författningen kan således icke derföre lemnäs af domaren otillämpad, att Ständerne ogillat den.
På ingen grund och på intet sätt kan tillämpningen uteblifva, om oj på den grund, att allmän lag blifvit ändrad i annan ordning, än som lagligen ske kunnat.
Delta, säger man, gäller dock endast om fall af kollisioner.
— Nå väl, jag vill icke mer.
Ty kollision är alltid för hand, när en befallning utkommer från den, som i ämnet ej lagligen äger befalla.
Hans befallning, om den skall innebära någonting, står då alltid i strid med hvad i ämnet förut gäller, d. v. s. med hvad som verkligen är lag.
Man kan ej tillämpa den -ogiltiga, utan att fela mot den verkliga lagen.
Men på detta sätt kommer ju domarmakten att stå öfver hela den lagstiftande makten.
Domaremakten är då en förfärlig makt.
— Visserligen; men är det bättre, att den står öfver sjelfva lagen?
Eller huru skall det undvikas?
Hvad duger lagen, om domaren icke följer den?
Och hvad uträttar lagstiftningsmakten, om dess vilja icke af domaren aktas?
Eller huru skulle det vara, för att vara bättre?
— Bättre vore kanhända att göra sig denna fråga och tänka något derpå, än att högt förvånas öfver saker, som man aldrig betänkt. 4)
Men hvarthän leder det då, om domaren icke afhjelper dessa svårigheter?
Eller kunna de väl oafhulpne lemnäs?
Eller hvem skall hafva besväret i domarens ställe?
(se här ofvan).
— Lagstiftaren kan ju af - Sådana skulle de för rättstillståndet menliga följderna, i korthet tecknade, blifva, om den af Justitiä-Ombudsmannen yrkade läran vore en praktisk sanning8).
Att den lyckligtvis icke är det, är förut visadt; och i de länder, der den såsom rättsregel vunnit praktiskt erkännande e), har man noga aktat sig, att lemna tillämpningen deraf åt hvilken domare som helst.
Man har tvärtom varit ytterst angelägen om, att förbehålla handhafvandet af densamma åt en enda hög statsinstitution, på det likformighet i besluten måtte vinnas, och derjemte stadgat, att de af denna institution gifna utslag öfver sådana frågor borde betraktas såsom stående prejudikater ’).
Men det torde vara nog härmed.
Jag upprepar hvad jag redan sagt: äfven denna del af Utskottets betänkande försvarar en stor och fundamental grundsats: den gäller rättssäkerheten och den stadgade rättsordningen i samhället, hvars bestånd skulle sättas i fara, derest Justitiä-Ombudsmannens lära skulle få slå rot, så löst och så obundet, som han framställt den.
Man må tänka om satsen, betraktad såsom en idé, hvad man vill, men de, som förklara den såsom positiv sanning vara oförenlig med nu gällande grundlagar och lagar8), torde åtminstone få anses handla med lika mycken kärlek för en lagbunden samhällsordning och för landets verkliga väl, som någonsin deras motståndare. hjelpa trasslet med ny lag eller afskaffande af den gamla.
— Nej, thy värr!
Det hjelper för framtiden, (derest nemligen domaren då får följa lagen) men ger icke svar på frågan.
Ty frågan är, hvad rätt man har efter den lag, som var, innan den nya kom. 6) Man har nu sett beskaffenheten af de grunder, på hvilka denna slutmening hvilar.
Det axiom, som dermed påstås vara undanröjdt, men som jag sökt förfäkta, är tilläfventyrs eftej striden hvarken mer eller mindre klart än förut; att den, som skall kunna döma efter lag, också mäste veta, hvad lag är.
Han stiftar icke lagen; men han måste urskilja, om den är stiftad eller ej; eljest dömer han icke.
Domaremakten blir härigenom förfärlig.
Men icke kan det vara detta, sorn man förut ej vetat.
I fall man vill hafva det annorlunda; hvarföre fordrar man då, att lag skall råda?
Troligen har man dock icke haft orätt uti att underkasta sig denna förfärliga makt, i stället att underkasta sig någon ting annat ännu mera fruktansvärdt.
Imedlertid tyckes dot bland annat just derföre icke vara skäl att förkasta den offentliga granskning, som utgör en så behöflig kontroll på domaremaktens utöfning. 6) Förmodligen alla de länder, som äga en sjelfständig domaremakt.
, 7)
Om den enda höga statsinstitutionen är någonting annat, än domstolarna, (bland hvilka tillgång alltid är till den högsta); då är »rättsregeln», domarens behörighet att urskilja, hvad lag är, icke »praktiskt erkänd».
Den höga statsinstitutionen utgör då i sjelfva verket ingenting annat än en ingredients af lagstiftande makten. o 8) Om satsen äger någon grund; så måste den ligga i dessa lagar.
Endast fran den är den hämtad.
RIKETS HÖGLOFLIGE STÄNDERS JUSTITIA-OMBUDS MANS Berättelse TI Bili RIKSDAGEN ÅK 1§56, alf ii lid af MScräUeise från Trychfrih efs-MÄo mmilféen. ■—— STOCKHOLM, 1850.
Inledning ^ Lagreformen.
Anmälan om
Kommitléen för afgifvande af förslag lill stadganden i ordnings- och hushålls mål för släderne .
Om underordnad myndighets behörighet att stadga vitén, der ansvar icke är i lag bestämdt Förslag till ändring i gällande slängsellag
Tillägg till 1 kap. 12 § Rällegångs-Balken och 9 kap. 5 § Utsöknings-Balken, om ansvar för andra tjenstefel än orätt dom 6.
Tillägg till 24 § i Kongl. Förordningen d. 13 Juli 1818, om intecknings dödande . . — Ändring af öfvcrskriften till 61 kap.
Missgernings-Balken samt 2 § af nämnde kap., rörande delaktighet i brott och förseelser 7. Granskning, i vissa delar, af Kongl.
Maj:ls Nådiga Instruktion för Landshöfdingarne m. fl. d. 10 Nov. 1855 8.
Granskning af de lagstiftningsgrunder, från hvilka våra gällande skifleslagar utgått ... 11.
Hulvudgrunder för en förbättrad skifleslag 15.
Motifver för öfriga delar af det i bihanget upptagne förslag till Lag om Landtmäteriförrätt ningar . 24.
Om uppmuntringar till vårdande af enskiltes skogar 30.
Om religionsfriheten och dermed sammanhängande frågor 35.
Underdånig hemställan om inventeringar af fourrage vid värfvade Kavalleri- och Artilleri— Regementen 49.
Lagskipningen.
Betraktelser öfver Tryckfriheten 51.
Förfarande med tillståndsbeviset till en viss periodisk skrift 66.
Redovisning för åtal, anställda emot: 1) Domkapitlet i Lund, i fråga om dess behörighet alt varna emot konvcntiklars hål lande 67. 2) Borgmästaren i Thorshälla, för ofullständiga domböcker 68, 98. 3) Landshöfdinge-Embetct i Östergötlands
Län, rörande öfverträdelse af de om cholera farsoten utfärdade författningar. 70. 4) Kämners-Rättens i Borås ledamöter, för stadgande af obehörigt dröjsmål med straffets verkställande å en för tjufnad dömd barnaföderska 72. 5) Magistraten i Borås, för vägrad tillåtelse att idka hembryggeri — 6) Domhafvanden i Norrbo Härad, för felaktigt gravationsbevis 73. 7) En länsman i Östbo Härad, för vållande till fördröjd bestraffning å häktad person, genom anmälan om besvär, som icke blifvit fullföljde — 8) Rådslufvu-Rätten i Engelholm, för dröjsmål med ransakning, angående häktad person f4, 98. 9) En tillförordnad Domhafvande i Westra Göinge härad, för origtig förvandling och sam manläggning af straff 76. 10) Amiralitets-Krigsrätten i Carlskrona, för bestämmande af origtig straffart för stöld, be gången af krigsman — 11) Consistorium Academicum i Lund, för Mag.
Munck af Rosenschölds relegation . . . 77. 12) K.
Bflule i Elfsborgs
Lån, för obehörig åtgärd att verkställa understäldt utslag 79, 103. 13) Rådslufvu-Rällen i Gefle, för dröjsmål med afgörande af ett konkursmål .... 81. 14) Medelstad Härads-Rält, för det ett under allmänt åtal hörande brottmål blifvit lem nade beroende på framtida anmälan af parterne — 15) Stockholms Rådstufvu-Rält, för eli i lag bestämdt urbota straffs nedsättande i enlig het med de för förvandling af böter stadgade grunder sid. 82. 16) K.
Bfhde i Norrb.
Län, för obehörigt dröjsmål med straffets verkställande å en för horsbrott dömd barnaföderska 83. 17) En tillförordnad domhafvande i Gottlands Norra Härad, för förfarandet med en in tecknings dödande 84. 18) En tillförordnad Domhafvande i Åhs Härad, för dröjsmäl med ransakning, angående häktad person 87. 19) K.
Bfhde i Malmöhus
Län, rörande långvarigt qvarhållande af en okänd qvinna å
Kor rektionsinrättning (forts, från 1852 års berättelse.) — 20) Direktören vid Stockholms Södra Kronohäkte, för vägran att till fånges ombud ut lemna en honom enskildt rörande rättegångsskrift 89. 21) Borgmästaren i Philipstad, för ofullständiga domböcker 90.
22) K.
Bfhde i Jemtlands Län, för ogillande af en ulmätningsauktion (forts, från 1853 års berättelse.) . — 23) Domhafvanden i Askims Härad, för behandling af ett mål om pinande till bekännelse 92. 24) D:o i Nordmalings och Bjurholms Tingslag, för orätt förvandling af böter .... 93. 25) Rådstufvu-Rätten i Lidköping, för obehörigt dröjsmål med anhängige måls afgörande — 26) Stadsfiskalen i Westervik, för olaga häktning 94. 27) Kåmners-Rättens i Gefle Ordförande, för underlåtenhet att upprätta saköreslängder lill Kämners-Rältens domböcker 95. 28) Domhafvande i Snefringe
Härad, för dröjsmål med ransakning öfver häktad person (forts, från 1853 års berättelse) 96. 29) Rådstufvu-Rätten i Vennersborg, för dröjsmål med afgörande af anhängige mål . . — 30) Kongl. Styrelsen öfver Fängelser och Arbets-Inrättningar, för öfverträdelse af Tryck frihetsförordningen — 31) Domhafvanden i Hellestad och Tjellmo tingslag, för origtig förvandling af böter . . 99. 32) Krigs-Rätten vid Kongl. Maj:ts Flotta i Carlskrona, för bestämmande af origtig straff art för stöld, begången af krigsman från kamrat — 33) Domhafvanden i Marks Härad, för häktade personers lösgifvande, efter det de blifvit sakfällde, men innan de undergått straff (forts, från 1853 års berättelse.) . . . 101. 34) Domhafvanden i Carlstad Tingslag, Kihls och Grums Härader, angående för högt beräk nad lösen för ett gravationsbevis — 35) Rådstufvu-Rätten i Arboga, för dröjsmål med afgörande af ett konkursmål. . . . 102. 36) K.
Bfhde i Stockholms Län, för underlåtenhet alt pä domares requisition föranstalta om häktad persons utsändande till ransakning — 37) En tillförordnad Domhafvande i Södra Möre
Härad, för orätt dom i ett konkursmål (forts, från 1854 års berättelse) 103.
Kan ett kontrakt af domaren tillämpas, utan att pröfva Svarandens invändning om kontraktets ogiltighet?
Är författningen om s. k. lösöreköp ett hinder för tillämpningen af 15 § i konkurslagen?
— Hvad ansvarighet ikläder man sig, när man på annan öfverlåter ett af 3:e man utgifvet skuldebref? 107.
Har Rusthållare äganderätt till de för rustningens fullgörande af honom anskaffade hästar och munderingspersedlar?
Gäller ej rätt till qvittning af gäld, utan särskildt förbehåll derom? lil.
Har en åklagare framför en annan rätt till böter derföre, alt hans talan blifvit upptagen, ehvad den bordt upptagas eller ej? 112.
Lägger fastebref särskildt hinder för pröfning af en talan, som icke af åkommet laga stånd hindras, eller kan laglig hembudsskyldighet eljest anses tillintetgjord derigenom, att lagfart utan klander för sig gått?
Fråga om skadestånd, i följd af uraktlåten vård om medel, som genom inbrott i ett embetsrum blifvit bortstulne sid. 115.
Embetsresor åren 1855 och 1856, jemte reflexioner om entreprenadskjuts och väghållning 118.
Huru arbetet med fånglistornes granskning fortskridit 119.
I anledning af arbetets instundande slut — Bilagor:
Förslag till lag för landtmäteriförrältningar 131.
Uppgifter från Kongl. Stats-Deparlementcrne på Rikets Ständers underdåniga skrifvelser och i anledning deraf vidtagna åtgärder 139.
De i föregående uppgifter förekommande ännu oafgjorda ärenden 168.
Anmälan, att sedan sistförflutna riksdags början icke några lagförklaringar blifvit meddelade 169.
Tabell öfver förestående förteckningar.
. . . 170.
Berättelse af Kommitterade till Tryckfrihetens vård 171.
Sid. 4 rad. 23 star: bestämdt läs: bestämdt » 17 » 29 » enda, möjliga läs: enda möjliga » 22 » 37 » bosattas läs: bosätta sig » 42 » 23 » hvad de borde blifva ett läs: hvad det borde blifva, ett » 47 » 12 » oundgängliga.
Till läs: oundgängliga, till » 72 » 26 » hos Kongl. Maj:t afgjord läs: hos Kongl.
Majit olika afgjord » 112 » 29 » inölst läs: inlöst » 123 » 5 » Rikets Ständers Ombudsman läs: Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman.
Instundande
Riksdag skall börjas en månad tidigare, än de näst föregående; och den berättelse, som jag då har att afgifva, måste vara i samma mån tidigare färdig.
Då nu en särskild embetsberättelse för år 1855 i allt fall ej skulle kunna utkomma förr, än några månader af innevarande år förflutit, hade tiden för uppsättande och utgifvande af Riksdagsberättelsen blifvit kort, och arbetet dermed mera brådskande, än som låtit förena sig med det ytterligen försvagade helsotillstånd, hvaraf jag nu en lång tid lidit.
Jag har derföre vågat vidtaga den utvägen, att sammanslå dessa båda berättelser till en och till nedanstående tid fördröja dennas utgifvande.
Dess innehåll skall, jemte den för år 1854 utgifna berättelsen, innefatta min redovisning för den tid, som förflutit från sista Riksdags början.
De ämnen, jag har att behandla, blifva nu åter efter vanligheten fördelade under tvenne hufvudtitlar, hvaraf början göres med R.
Emb.-Berätlelse lill 1856 års riksdag.
1 Lagreformen
Uti min embetsberättelse för år 1851 upptages innehållet af en till Kongl. Maj:t den 31 Oktober 1850 aflåten underdånig skrifvelse, hvaruti jag bland annat hemställt, att Kongl. Maj:t måtte täckas i nåder låta företaga en allmän revision af befintliga påbud och stadganden i såkallade ordnings- eller polismål, utfärdade af lokalmyndigheter för särskilda orter, samt i anledning deraf förslag uppgöras, till bibehållande, afskaffande eller förändrande af dessa påbud och stadganden, allt efter hvartderas beskaffenhet; hvarvid jag förmodade i möjligaste måtto böra tillses, huruvida lokala förfoganden i ämnen, sorn för hela riket äro gemensamma, kunde öfvergå till allmänna författningar, samt af de öfriga så få som möjligt bibehållas och hvartdera blifva gällande för så stort distrikt, som lämpligen ske kunde; och trodde jag att till detta arbete, i afseende på dess vidd och svårigheter, behöfde användas två eller tre sakkunnige samt i polisstyrelse praktiskt erfarne män, med hvilka dessutom Kongl. Majit torde i nåder finna godt att låta Dess Justitiä-Kantsler och Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman i arbetet deltaga, så vidt desse senares öfriga göromål det medgåfve.
Sedan Kongl. Majit, på sätt som äfven af omförmälde berättelse synes, i anledning af denna min underdåniga hemställan, under den 22 Augusti 1851, förklarat
Sig framdeles vilja, när förre Landssekreteraren Lagmannen Carlson, i följd af ett åt honom gifvet uppdrag, att med detta ärendes ordnande och beredande till föredragning gå Chefen för Civildepartementet tillhanda, hunnit fullborda det åt honom sålunda uppdragna arbete med utsträckning till Rikets samtliga städer, i Nåder pröfva, om och huru en ytterligare granskning af vederbörandes underdåniga förslag borde, före målets slutliga behandling, äga rum; så har Kongl. Majit, enligt nådig skrifvelse af den 19 Oktober 1855, deruti omförmälas de förut i detta ämne tillvägabragta förberedelseåtgärder, hvilka föranledt Lagmannen Carlsons berörde förordnande, nu funnit godt att, på skedd anmälan, det bemälte Lagman kort före sin vid början af år 1855 inträffade död till Civil-Departementet aflemnat dels ett af honom utarbetadt sammandrag af samtliga Magistraternas uppgifter och anföranden samt Kongl. Majits
Befallningshafvandes förslag i ämnet, dels ock ett utkast till
Nådig kungörelse angående åtskilliga stadganden i ordnings- och hushållningsmål för Rikets städer, i Nåder förordna en Kommitté med uppdrag att, efter tagen kännedom af alla handlingarna i målet, uti frågan afgifva underdånigt utlåtande och förslag i det fullständiga omfång, som Kongl. Majits nådiga Cirkulär af den 26 September 1840 utmärkte; och ville Kongl.
Majit, som i Nåder uppdragit åt Sin Justitiä-Kantsler, att vara Ordförande i denna Kommitté, hafva i Nåder förklarat mig berättigad, att, såsom Ledamot i Kommittéens arbeten deltaga, när mina öfriga göromål det medgåfve.
Denna Kommittés verksamhet har tagit sin början den 1 sistlidne December och sedermera fortgått. - flyn ; Medan på detta sätt en viss uppmärksamhet blifvit egnad åt sjelfva mitt förslag eller någon del deraf, synes å en annan sida något afseende svårligen vara fästadt vid en i detta förslag ingående grundsats, hvars vigt ej medgifver, att den här förbigås.
Uti en af mig den 8 Maj 1852 aflåten ytterligare underdånig skrifvelse, föranledd af särskilda företeelser vid utöfning af underordnade myndigheters lagstiftningsmakt, har jag nemligen ansett mig böra stödja ipig vid den grundsats, att underordnad embetsmyndighet ej kunde vara behörig att förelägga annat än verkligt vite för öfverträdelse af hvad i lag eller allmän författning är förbudet, när i vissa fall det stadgade ansvaret visat sig otillräckligt, och således behöfde genom vitet förhöjas, men att deremot ingen laglig tillåtelse funnes för underordnad myndighet att stadga böter och ansvar för hvad i lag (gällande författning) icke är förbudet.
Häremot väntade jag mig åberopande af hvad Kongl. Brefvet den 10
Maj 1815 förmäler vara af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Skaraborgs län uti en underdånig hemställan uppgifvet, nemligen att Kongl. Maj:t vid pröfning af flera genom besvär inkomna mål förklarat bemälte
Beiällningshafvandes rättighet att stadga vitén i politimäl vara inskränkt till de fall, då något ansvar uti lag eller författningar icke vöre bestämdt.
Men om ock i denna uppgift ej något misstag förelupit; så syntes mig dock de omförmälta nådiga besluten icke hafva varit lagbud, och den der uttalade mening således ej kunnat hafva annan verkan, än den tillämpning, som densamma erhållit på de under pröfning då varande mål.
Huruvida denna mening åter vore med lagens förenlig, ansåg jag vara en lätt utredd fråga.
Att förelägga vite för hvad af lag ej är med ansvar belagdt eller förbudet, vore nemligen ej blott att under namn af vite stadga ett nytt straff, utan det vore ock att till brott qualifieera, hvad af lagen ej är för brott ansedt.
Uppdrag härtill i mål, som röra rikets allmänna hushållning, vore lemnadt åt Konungen och innebure en makt att utvidga strafflagarnes område till nya föremål.
Lika stor som denna makt hos Konungen finnes, skulle den öfvergå till underordnade myndigheter, i läll dessa tillätes att stadga vitén för hvad i lag eller gällande författning icke är förbudet och bestraffadt.
Dessa myndigheter komme då att utöfva ej blott den redan äfventyriiga makten att förhöja lagligen bestämda straff, utan ock den ännu vådligare, den företrädesvis vigtiga delen af kriminallagstiftningen, att afgöra, hvad som skall för straffbart anses, förbjuda hvad som icke är förbudet.
Så har jag ej trott det rimligen kunna förhålla sig.
Den i allmänna hushållnings-ärenden stiftade särskilda lagstiftningsmakt vore genom Regeringsformen öfverlemnad åt Konungen, men endast för att af Konungen Sjelf utöfvas, icke för att öfverlåtas åt någon annan, vare sig person eller myndighet.
Möjligtvis hade någon gång en sådan öfverlåtelse inträffat; men utan tvifvel hade häri legat en oordning; och äfven om den föreskrift, hvarigenom öfverlåtelsen skett, skulle synts äga all möjlig tydlighet, torde dock rättigheten till efterlefnad af en sådan föreskrift knappast någonsin bordt af den underordnade betraktas såsom nog bestämd för att kunna utöfvas, utan att lagstiftningsförslagen först blifvit
Konungamakten underställda och gillade.
Oordningen skulle i annat fall endast alstra äfventyr af nya oordningar.
Skicklighet att uttänka lagstadganden kunde hos embetsmän i allmänhet icke begäras, änskönt de i öfrigt ägde nödig skicklighet för sitt kall.
Misslyckade försök vore således att förvänta.
Att låta ett sådant gälla och efterlefvas såsom lagbud, vore illa och oförsvarligt.
Det borde således ändras och upphöra, och till besväret att upphäfva det komme äfven besväret att upphäfva alla de tillämpningar deraf, som imedlertid kunde vara gjorda, och hvaraf olägenheterna icke alltid efteråt stöde att afhjelpa; oberäknad all förbistring, som vore att befara, i händelse lokalmyndigheter, vid utöfning af slik lagstiftningsmakt, hvar för sin ort olika förordnade i ett och samma ämne.
Hade afsigten med öfverlålandet af lagstiftningsrätten varit att spara Regeringen det så kallade småaktiga bestyret att reglera obetydliga ämnen; så skulle väl sällan någon afsigt hafva sämre lyckats.
Maj:ts numera under den 10 Nov. 1855 utfärdade nådiga Instruktion för Landshöfdingarna innehåller uti 10 §., det Konungens Befallningshafvande äga att för handhafvande af allmän ordning och säkerhet, uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, stadga erforderliga vitén.
Genom detta förordnande tyckes vid första påseendet ej blott den förut antagna egenskapen af verkligt vite numera vara utesluten från föremålen för Konungens Befallningshafvandes åtgärd, utan det är ock ostridigt, att Konungens Befallningshafvande kunna under namn af vite stadga ansvar, der sådant icke är i lag bestämdt.