Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Få äro nemligen de jordegare, hvilka ej utverkat vitén till skydd för deras eganderätt; men följden har, på sätt antydt är, blifvit en olikhet i straffet för åverkan, som ej försvaras ur några rättsgrunder.
Att berörde straff det oansedt är alltför mildt, har emedlertid ofta blifvit anmärkt.
Emellan dem, hvilka påyrkat skärpning deraf, hafva dock meningarne om sättet varit väsendtligen skiljaktiga.
Då man nendigen, å ena sidan, efter hvad här ofvan är närnndt, anser omlörmulda åverkan, såsom innefattande tillgrepp, böra straffas såsom stöld, yrkas å den andra, straffets skärpning, ulan förändring af den karakter brottet i lagstiftningen erhållit, i sammanhang hvarmed man erinrat, om olämplighe - Lag-Ulskoltels Betänkande, JVs 51. 5 ten af domarens rätt att stadga vite mot ej allenast åverkan af skog utan ock annat intrång på annans fasta egendom; och motioner uti sednare syftningen hafva jemväl blifvit vid innevarande riksmöte väckta.
De måste således pröfvas i sammanhang med frågan, huruvida åverkan skall såsom stöld straffas.
Denna fråga är genom särskilda till Vällofliga Borgare-Ståndet ingifna memorial, upptagen af Herrar Retlig, Hasselroth, Wetterbergh och Cassel, hvilken sistnämnde i förening dermed yrkat att ansvaret för brott emot skogslagarne i allmänhet måtte så skärpas, »att ingen, utan vanheder, kan komma ifrån dylika brott», helst någon rationel skogshushållning i allmänhet ej syntes möjlig förr än egare af skog af lagen lemnäs det skydd, som för denna af tjufvar lätt åtkomliga egendom, företrädesvis erfordras.
Öfrige motioner angående ansvaret för åverkan äro väckte inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Hjerta, F.
P. samt inom Hedervärda Bondeståndet af Riksdagsfullmäktige Olof Lagergren från Gottland, Olaus Börjesson från Göteborgs och Bobus Län, J. J. Rulberg från Norrbottens Län, Olof Persson från Westerbottens
Fän, Jöns Andersson från Skåne, Gustaf Bjerkander från Skaraborgs
Län och Magnus Mänsson från Östergöthland, hvilka yrkat: l:o Herr Friherre Hjerta: att, då det ej' allenast skulle strida emot folkbegreppet all straffa skogsåverkan såsom stöld, utan äfven öka tjufvarnes antal till mehn för det allmänna, nu bestämda ansvar måtte höjas så väl genom sjelfva straffets skärpning sorn derigenom alt ersättning kommer alt utgå efter den verkliga skada, sorn medelst åverkansbrott förorsakas; 2:o af Riksdagsfullmäktigen Olof Lagergren: att böterna för andra gången skogsåverkan alltid må förvandlas till motsvarande vatten— och brödstraff, samt att för tredje gången sådant brott bötesbeloppet må förökas med tillägg af uppenbar kyrkoplikt och att jord- och skogsegare!) för den åverkade skogen borde njuta full ersättning; 3:o Olaus Börjesson: alt straffet för skogsåverkan måtte skärpas på så sätt, att lagbrytaren, jemte de redan i lag stadgade böterne, skulle ersätta målsegaren det åverkades dubbla värde, samt dessutom, om han tre gånger blefve beträdd med ifrågavarande lagbrott, dömas lill arbete å korrektionsinrättning eller kronans fäst ning från tre månader till och med ett år; 4:o Olof Persson: och 5:o J. J.
Rulberg: att böterna för skogsåverkan måtte betydligen förhöjas, såsom t. ex. för timmer eller sågstock till minst tjugo Riksdaler Banko och för mindre träd i förhållande derefter samt att skogsförfatlningarne i allmänhet och deras lämpanda efter tidens förändrade förhållanden och fordringar målte undergå en noggrann granskning; samt de tre öfrige: att domarens rätt att stadga vitén emot så väl åverkan som annat ohägn måtte upphöra, alla sådana vitén upphäfvas och åverkansstraffet skärpas genom ett i lag bestämdt, för hela Riket gällande vite, till belopp af 10 Riksdaler eller mindre.
6 Lag-Utskottets Betänkande, M SI.
Hvad nu vidkommer den hufvudsakliga frågan huruvida skogsåverkan bör så som stöld straffas, så torde det icke kunna motsägas, att ju detta brott, så vidt dermed förstås tillgrepp af växande träd på annans egor, i sjelfva verket har sam ma karakter, sorn annat olofligt tillgrepp eller det, sorn vår lag betecknar såsom tjufnad.
Man har viii hört invändas all, då blott lösegendom kan vara föremål för stöld, delta brott ej kunde begås genom skogsåverkan, enär skogen vore alt anse såsom en del af fast egendom; men sedan skogen blifvit fälld upphör den att sammanhänga med jorden och är då fullt hiinförlig till lösegendom.
Skulle man ej erkänna detta, så kunde tillgrepp af växande säd ej eller anses lör tjufnad; men derom torde dock olika meningar ej finnas; och derföre synas fullt giltiga skäl saknas för den skillnad vår lag gör emellan omförmälda särskilda tillgrepp.
Genom båda alhändes nemligen en annan hvad honom tillhörer; och genom båda kränkes en annans egande rätt, den der ej är mindre helig i ena, än andra fallet.
Det torde visserligen anmärkas alt säden är en produkt af nedlagdt arbete; men samma förhållande kan vara med växande träd, och lagen gör destomindre afseende derpå huruvida fröet lill trädet varit nedlagdt i jorden af menniskor som åverkan å planterade fruktträd ej hänföres till stöld.
Man har emedlertid emot brottets stämplande efter dess rätta karakter, lika med Herr Friherre Hjerta, åberopat det allmänna folkbegreppet; och derpå grundade jemväl Lagberedningen sin åsigt i Irågan.
Den fruktade nemligen alt handla i strid mot detta ur fordna förhållanden utbildade begrepp; men bör lagstiftaren längre söka bevara detta irriga begrepp?
Derpå har en af beredningens ledamöter lemnat följande svar: »Under de förhållanden, som i en förfluten tid måste förutsättas, då skogarne knappast voro tagne i enskild besittning och deras effekter egde ringa värde, har i lagstiftningen kunnat antagas en viss ofullständig eganderätt till växande vilda träd, och dessas fredlysning mot tillgrepp derföre stadgas mindre sträng, än lagen (ill fredande af annan egendom.
Örn nu en sådan lagstiftning, hvilken icke låter förena sig med en framskriden bildnings mera bestämda rättsbegrepp, ej dess mindre alltför länge bestått, under det bildningen fortgått och andra förhållanden uppkommit, hvarigenom äganderätten till skog blifvit lika fullkomlig och nödvändig med all annan äganderätt; så följer häraf endast, att lagens förändrande nu är destomer af nöden, ju mera ett alltför långvarigt fördröjande af en sådan ändring kan hafva framkallat förhållanden, som försvåra dess verkställande.
Ty lättare skulle den utan tvifvel försiggått, om den längesedan blifvit företagen, under det skogsbristen, i förhållande till folkmängden, ännu var mindre i de orter, som för närvarande deraf besväras.
Denna brist skulle troligen, i detta lall, ej heller nu varit så stor, som den är, och straffen för skoggshygge blifvit i samma mån sällsyntare, som de varit allvarsammare och mera svarande mot brottens natur.
Det kan säkerligen ej varä annat än lagens slapphet, som förledt så många att blifva Lag-Utskottets Betänkande, M 51. 7 iörbrytare; och det är dessa, som genom lagens kraft måste ledsna att trotsa den, icke lagstiftaren, sorn af deras mängd skall låta afskräcka sig från utkräfvande af rättvisans fordran».
Och i dessa åsigter instämmer Utskottet, som således anser skogsåverkan eller tillgrepp af växande träd böra anses och straffas såsom tjufnad, hvilket nära tvåhundra år varit förhållandet i brödrariket.
En sådan ändring i gällande lagstiftning skulle dock ej kunna tillvägabringas, utan en nära nog total omarbetning af hvad om åverkan i allmänhet finnes i lag stadgadt.
Lika med tillgrepp af växande friid hänföras nemligen, efter hvad ofvan är antydt, åtskilige dermed beslägtade ingrepp på annans fasta egendom till åverkan; och skadegörelse ä träd och skog straffas så som sjelfva tillgreppet.
Om man nu bland ljufnadsbrotten upptoge allenast sednare arten af tillgrepp och läte lagen om åverkan i öfrigt blifva oförändrad, rubbades enheten i denna del af lagstiftningen; hvartill kommer att särskilde öfvorträdelser af speciella, till beredande af en ändamålsenlig skogshushållning, gifno föreskrifter ock såsom åverkan bestraffas, deraf åter följer att en mera omfattande förändring af de till allmän strafflag hänförlige sladganden om åverkan svårligen kan verkställas utan att de ekonomiska lagar, som bafva afseende på skogshushållningen, i sammanhang dermed revideras.
Flere af motionärerne hafva, på sätt anmärkt blifvit, jemväl i förening med yrkandet om skärpt straff å skogsåverkan gjort framställning om en sådan revision; hvarom särskild fråga dessutom vid innevarande riksmöte blifvit väckt, hvilken fråga dock ännu beror på Ständernas pröfning.
Nu har emedlertid ingen af dem, som yrkat det skogsåverkan malte såsom stöld anses, framlagt något förslag till de (lere förändringar i brottmålslagstiftningen, som Liefve en följd af principens antagande och tillämpning; och ett dylikt förslag är af den beskaffenhet samt kräfver deri omsigt och precision, ali detsammas utarbetande i första hand icke gerna kan företagas af ett Rikets Ständers Utskott, åtminstone i bredd med dess öfriga göromål.
Men då saken, efter Utskottets omdöme, är af den vigt, alt den icke bör falla, och frågan om upphörande af den åt domaren i S § af Byggningabalkens 10 kapitel lemnade rätt att emot åverkan af ifrågaställde art stadga vite, är beroende på den tillämpning förenämnde princip kan erhålla, lår Utskottet, med jemväl fästadt afseende å sammanhanget emellan brottmålslagen i denna del samt den ekonomiska lagstiftningen, i anledning af förestående motioner, vördsamligen tillstyrka det mätte Rikets Ständer besluta en underdånig skrifvelse, hvari Rikets Ständer, med tillkännagifvande att, efter deras åsigt, skogsåverkan eller tillgrepp af växande träd bör såsom tjufnad anses och bestraffas, anhålla det täcktes Kongl.
Maj:t i Nåder låta utarbeta och för nästkommande
Ständer framlägga förslag ej mindre till en 8 Lag-Utskoltels Betänkande, Ni SI. lag i sådan syftning, utan äfven till de flera förändringar, som med anledning deraf blifva nödige i lag och författningar.
Stockholm den 30 October 1854.
Reservationer af Herr Carleson E. »I anledning af den redan långt före detta väckta frågan om att bestraffa åverkan å skog lika med stöld, yttrade Lag-Commitéen, att »lagstiftningen funnit betänkligt att tillämpa straff för tjufnad å handlingar, som efter det hos menigheten allmänt rådande begrepp icke äro nesliga och hvilka så ofta inträffa att åtminstone till en början allt för många förbrytare kornmo att stämplas med en vanheder, hvars följder blefvo i alla afseendeu menlige».
Med denna anmärkning förklarade beinälde Commitée, som ej blifvit beskylld för någon öfverdrifven undfallenhet för folkets irriga rättsbegrepp, att den »ej ansett rådligt att bedöma åverkansmål efter en med allmänna tänkesättet ännu stridig åsigt».
Annorlunda tilltrodde sig ej heller Lagberedningen kunna förfara och, då de förhållanden, som nödgade densamma att afstå från försöket att å skogsåverkare!) lägga tjufvens namn och straff, ännu äro för handen, så anser jag mig, ehuru under erkännande af vigten af de skäl, som tala för Lag-Utskoltels nu framställda förslag, likväl böra afstyrka detsamma.» af Herr Riksarkivarien Nordström, som instämde i förestående särskilda mening. af Herr Asker. l.ag-lUskatlets IteliinJiotidn, N:o ->i. 1 \T: o Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Nov. 1854, kl. 11 f m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande af borgen såsom för egen skuld.
Ridderskapet och Adeln har Herr Reutersvärd, P. O., föreslagit, »att all borgen såsom för egen skuld måtte förklaras från och med 185G års början vara till kraft och verkan lika med full laga borgen»; varande, tili stöd för detta till Lag-Utskottets utlåtande remitterade förslag, anfördt: att omförmälde, under sednare decennier i bruk komna art af borgen mäktigt bidragit att ruinera många välmående och hederliga män samt derföre vore i hög grad skadlig; äfvensom att den stod i strid emot sjelfva begreppet af borgen, enär den lemnade borgenären rätt att i första hand hålla sig till borgesmannen, ehuru det läge i berörde begrepp, att den som borgar ej skall betala förr än gäldenären dertill är oförmögen; och häraf följer således att moti#nären med »full laga borgen» menar den borgen, hvarom talas i 10 Kap. 8 §.
HandelsBalken, eller den, som ej berättigar borgenären att söka borgesmannen för vidare, än hvad gäldenären sjelf ej gitter gälda, då han deremot, derest någon åtagit sig annans gäld såsom sin egen eller sig lika med gäldenären förbundit, enligt samma Kapitels 9 §, äger söka hvilkendera han helst vill.
Att förbjuda ingåendet af förbindelser utaf sistnämnde art vore dock en , inskränkning i aftalets sedliga frihet, sorn ej tillkommer lagstiftaren, hvilken blott har att så ordna förhållandena i verkligheten, att de öfverensstämma med rättvisa och ordning.
Men än mindre kan han, på sätt jemväl är vordet förest/». till II St.
Prat. *853 åt 18S i. 7 Sami. t Afd. 29 Haft. 2 Lag-l’tskoltet$ Betänkande, N:o Si. slaget, upphäfva verkan af de aftal, hvilka under skydd af lag blifvit ingångna.
Det kan väl vara sannt, att mången ruinerats genom borgensförbindelser såsom för egen skuld; men om denna omständighet vöre ett tillräckligt skäl för förbud mot dylika förbindelser, så borde alla andra aftal, som kunna medföra förluster, på samma grund förbjudas.
Det är dock ej på så sätt man förekommer obetänksamma och lättsinniga aftal.
Att förbjuda något i sig sjclft lofligt derför att det kan missbrukas, vore i allt fall något för friheten så vådligt och för det sunda förståndet så nedslående, att ett sådant förbud ej lärer kunna komina i fråga; och derföre får Utskottet vördsamligen tillstyrka alt Herr Reutcrsvärds ifr ägas tällda förslag cj matte bifallas.
Herr Riks-Archivarien Nordström liar cj deltagit i behandlingen af förestående ärende, hvilket, på hans begäran, här antecknas.
Lag-Utsknltels Betänkande, N.n ö3. 3 3W:o ä»S.
Ank. till Exp.-Utsk. d. C Nov. 1854, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion angående räntans frigifvande.
Uti ett till Välloil.
Borgare-Ståndet ingifvet memorial har Ilerr JVallenberg anfört: att lika litet som mynt kunde i längden bibehålla något annat värde, än af den metall, hvaraf det blifvit prägladt, lika fåfängt vore lagstiftningens bemödande att fixera räntan å penningar.
Sådant borde äfven bero på kontrahenternes öfverenskommelse och priset bestämmas efter tillgång och efterfrågan, såsom vid öfverlåtelse af andra varor; och största sannolikhet vore äfven, att denna frihet skulle verka till räntans nedsättning, hvilket nu ej kunde komma i fråga utan vid en våldsammare påtryckning.
De utmärktaste Stats-Ebonomer voro ock ense derom, att fixerad ränta är förkastlig i alla andra fall än för fastighetslån; hvartill bomme, att alla band uti ifrågaställa hänseende visat sig vara fullkomligt overksamma; och det är på grund häraf, som Herr Wallenberg föreslagit: att uti revers, uthändigad till rinnehafvaren" eller till ”viss man eller order-’, att betala på viss tid, sednast nio månader efter utgifningsdagen, må hvilken ränta som helst kunna, med laga verkan, förskrifva»; men att, om, lör så beskaffad revers, intecknings-säkerhet sökes, räntan från den dag inteckning beviljats, endast må utgå med 6 proc., minskad med bevillningsafdrag, äfven om högre ränta yarit i förskrifningen utfäst, Lag-Utskottet, som, i följd af Borgare-Ståndets remiss, till behandling förehaft omförmälte motion, har dervid inhemtat att, sedan fråga om räntans frigifvande i allmänhet vid liera riksmöten varit väckt, men afslagen, samma 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o .it?. fråga åter upptagits vid sista riksmöte sä begränsad, som uti nu ifrågavarande förslag.
Det yrkades således då endast frihet i oinförmälte hänseende för reverser med bestämd förfallodag samt högst nio månaders löpningstid; men ehuru det erkändes att en frihet i denna del vore minst vådlig om den inskränktes inom det egentliga aflärslifvet, hvilken inskränkning äfven syntes vara åsyftad, vann likväl förslaget icke Ständernes bifall.
Man ansåg nemligen att ett dylikt bifall skulle medföra verkningar långt utom det beräknade området, emir reverser al förenämnde beskaffenhet äro lika vanliga utom sorn inom affärslifvct; och derföre gjorde sig samma betänkligheter gällande, som förut mött emot räntans fullkomliga frögifvande.
Det borde ej eller kunna bestridas, att den payrkade iriheten skulle underlätta ocker; och om än sådant hittills ej kunnat hindras, måste dock medgifvas att det är värdigare lagen att ogilla ett missbruk, än att deråt gifva stöd.
Förhållanden inträffa tilläfventyrs, som förändra den allmännna opinion, som stiidsc rest sig mot ifrågaställde frihet; men tillvaron af en sådan opinion innefattar grundad anledning för Utskottet att vördsamt afstyrka bifall till Herr IVallenbergs motion.
Ii åser valton af Herr Carleson, E., med förklarande att lian, på de af motionären anförde skäl, understödjer det af honom framställda förslag.
Att Herr Riks-Archivarien JSordström ej deltagit i behandlingen af ofvannämnda ärende, varder, pä begäran, här anmärkt.
Lag-itskollcls Betänkande, N.-o Si.
IV:© 54.
Ank. till lixp.-Utsk. d. C Nov. 1854, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående verkan af korgen såsom för egen skuld, dä borgenären förlorat sin rätt emot gäldenären.
Denna motion är väckt inom Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr Schwan, hvilken deri anmärkt, hurusom inom lagskipningen den grundsats gjort sig gällande, att löftesmäns ansvarighet i vissa fäll bedömes helt och hållet oberoende af hufvud-gäldenärens.
Så har t. ex. den som gått i borgen, såsom för egen skuld, ansetts fortfara i sin ansvarighet oansedt hufvudgäldenären befriats från sin, i följd af borgenärens försummelse att hos den förre bevaka sin och löftesmannens rätt.
En sådan grundsats syntes dock ingalunda vara riktig.
Borgen vore nemligen endast ett accessoriskt kontrakt, sorn ej kunde vara giltigt i vidsträcktare mån, än hufvudkontraktet, hvadan, då det sednare upphört att gälla, det förra ej heller kunde förbinda.
Detta öfverensstämde ock med andra upplysta länders lagstiftningar, och vore jemväl, efter motionärens åsigt, det enda rätta; men som, på sätt nämndt är, en motsatt åsigt gjort sig inom lagskipningen gällande, bär Herr Schwan föreslagit, det måtte, genom en författning, stadgas: watt, i fall en förbindelse, för hvilken löftesman iklädt sig ansvarighet, såsom för egen skuld, genom borgenärs försummelse eller vållande emot gäldenären förlorat sin gällande kraft, äfven löftesmannen är ifrån all ansvarighet för sådan förbindelse fri».
Då Lag-Utskottet, hvars yttrande öfver denna motion blifvit infordrad!, sökt göra. sig reda för de förhållanden, hvilka i motionen af.ses, har Utskottets 6 Lag-L'(skoltcts Betänkande, A.o M. uppmärksamhet i första rummet fästats vid det fall, att en borgenär försummar att bevaka sin fordran i gäldenärs konkurs, men, det oansedt, häller sig till den, hvilken borgat för den fordran såsom för egen skuld.
Och detta förhållande synes ock vara det, som isynnerhet gifvit anledning till förslaget.
I detta fall hafva nemligen doinstolarne i allmänhet ansett borgenärs berörde underlåtenhet ej förringa hans rätt emot löftesmannen, utan ålagt denne att uppfylla sin borgensförbindelse, derest borgenären i öfrigt iakttagit hvad honom ålegat för bevarande af sin omförmälte rätt; och denna uppfattning af gällande lagstiftning torde ej kunna stämplas såsom oriktig.
Enligt 10 Kap. 9 § Handels-Balken, eger borgernär utsöka sin fordran hos den som borgat för densamma såsom för egen skuld, utan att förut vända sig till gäldenären.
Löftesmannen betraktas nemligen lika med gäldenären; och genom sin förbindelse har han jemväl gjort gulden till sin egen eller rättare för densamma sig med gäldenären solidariskt förbundit.
Skulle emedlertid borgenärs rätt bero på föregången bevakning i gäldenärs konkurs, så förfölle denna förbindelsens egenskap, sådan den i vår lag är erkänd och med ordalydelsen eller sjelfva aftalet öfverensstämmer.
Till en dylik förändring i gällande lagstiftning torde dock skäl ej förefinnas.
Löftcsmannens förbindelse förändras icke genom gäldenärens iråkade obestånd, och detsamma bör derföre lika litet lända honom till fördel, som borgenären till skada.
Den är icke underordnad gäldenärens, utan lika med dennes; och då han vet sin förbindelse, bör han sjelf söka bevara sin rätt hos gäldenären, ett åliggande, som aldrig kan tillhöra borgenären.
Annorlunda har ej heller Lagberedningen betraktat saken; och sådant kunde ej heller lända den allmänna krediten till fördel.
Då emedlertid ett stadgande af det innehåll, som nu ifrågaställde, skulle leda till inskränkning i borgenärs rätt uti ofvan omiörmälde fall, torde Utskottet hafva grundad anledning, dä Utskottet vördsamt afstyrker bifall till förevarande mation.
Herr Itiks-Archivarien Nordström anmäler, att han ej deltagit i Utskottets förestående beslut. Lag-Vtskotlels Betänkande, M:o SS. 7 H: o ä;j».
Ant. till Exp.-Utsk. d. G Nov. 1854, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af vuckt motion om löftesmäns rättighet att uppsäga och betala gäld.
Uti ett till Vällofl. Borgare-Ståndet ingifvet Memorial har Herr Schwan föreslagit, att Rikets Ständer måtte besluta en författning, hvarigenom stadgas, dels att löftesman eger lika rätt som gäldenär att göra uppsägning af gäld samt å förfallotiden densamma betala, dels ock att, i fall aftal om viss förfallotid ej blifvit gjordt, löftesman står fritt betala när han vill, ändå att borgenär det ej fordrar, eller medgifver gäldenär anstånd med betalningen.
Lag-Utskottet, hvars utlåtande häröfver blifvit infordradt, inser äfven behofvet af ett stadgande i föreslagna syftningen.
Man kan t. ex. tänka sig den händelsen, att den, hvilken gått i borgen för gäld, som skall betalas efter uppsägning eller vid anfordran, ser huruledes gäldenärens tillgångar småningom minskas och försvinna, utan att borgenären bryr sig derom, enär han nogsamt vet, att han får sitt åter hos löftesmannen.
Skulle nu denne ej kunna mellankomma och hindra tillgångarnes försvinnande, så vore hans förlust gifven.
Han mäste nemligen betala, utan hopp om ersättning.
Enligt vår lag är emedlertid en löftesman helt och hållet betagen tillfället att i omförmäldte hänseende mellankomma och hindra den hotande förlusten; och obilligheten af detta förhållande har Lagberedningen äfven sökt förekomma genom att lemna en löftesman den uppsägnings- och betalnings-rätt, hvarom nu är fråga.
Beredningen har likväl ej ansett löftesman i detta fall kunna tillerkännas större rätt än gäldenären.
Den grundsatts är ock redan i lagskipningen gällande, att, om förfallo - s Lag-Vtskollets Betänkande, A:o 53. tid skall beräknas efter uppsägning, gäldenären är lika berättigad som borgenären att uppsäga skulden, i händelse annorledes ej är aftaladt; men om man ser på innehållet af 4 § i Ilandelsbalkens 9:de Kapitel, kan den gäldenär, som förbundit sig att betala vid anfordran, ej antagas ega någon ovilkorlig rätt att betala förr än borgenären fordrar.
En större rätt i detta fall synes dock ej kunna inedgifvas löftesman, än gäldenär; och beviljandet af en sådan rätt för den sistnämnde står således i oskiljaktigt sammanhang med dem, som motionären föreslagit.
I båda fallen är den jemväl af vigt tor ordning och säkerhet inom affärslifvet; och då den rättighet, som blifvit ifrågaställd, jemväl öppnade ett tillfälle för löftesmän att befria sig från långvariga borgesförbindelser, hvilkas olägenheter så ofta blifvit öfverklagade; får Utskottet vördsamt tillstyrka det måtte Rikets Ständer besluta en författning af följande innehåll:
Skall får fallo tid får gäld efter uppsugning beräknas; håfve löftesman lika rätt, som gäldenär, att uppsägning göra och gä/den å förfallodagen betala.
Ar ej aftal om förfallotid gjordt, ege oek gäldenär eller löftesman rätt att betala när han vill, ändå att borgenär det rj fordrar.
Reservation: af Herr Carleson, E., hvilken ansett den uppsägnings- och betalnings-rätt, som uti förestående lag-förslag blifvit tillerkänd löftesman i allmänhet, ej böra medgifvas annan än den, som borgat för egen skuld.
STOCKHOLM, typografiska fouenikukns boktkyckebi, 4JJö4.
Lag-Vtskollets Betänkande, N:o S6. i ]%;«> 50.
Arilt, till Exp.-Utsk. den 13 Nov. 1884, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående förändring i lagstiftningen om preskription af Jordringar.