Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det väckte mycket uppseende, då hon nyligen följde en förbrytare till järnvägsstationen.
H o n bar en revol- ver i fickan liksom sina manliga kolleger och ser ut att kunna använda deu, om det så blir nödvändigt.
Hermes och Diotima.
Skådespel i fem akter af Lotten von Krcemer.
Så vidt vi veta, är detta första gången fröken von Krsemer framträdt inför publiken med något större, sammanhängande arbete.
Att hon härvid valt skå- despelets form, är måhända icke obetingadt lyckligt.
Hermes och Diotima är en idédram.
Detta är dess förtjänst, men på samma gång dess fel.
T y då personerna hufvudsakligen göras till exponenter för mer eller mindre abstrakta idéer, händer det lätt, att de själfva få öfver sig något af denna abstrakt- het, förlora sitt fotfäste i det lefvande lifvet och blifva blotta typer, i stället för karaktärer.
Så är också i viss mån förhållandet i fröken von Krtemers skådespel.
En annan anmärkning, som med fog skulle kun- na framställas däremot, är den, att dialogen emel- lanåt förefaller betydligt uppskrufvad och stundom till och med faller in i det onaturliga.
Detta är i all synnerhet när det gäller att återgifva känslo- stämningar af mera djupartad innebörd.
Jämför t. ex. Ellens och Vrangels dialog i sista akten.
Men trots dessa ofvan antydda brister är fröken von Krtemers skådespel väl värdt att taga del af.
Dess idésfär är ren och ädel, kompositionen gjuter sig i allmänhet rätt väl kring den fortlöpande hand- lingen, och replikbehandlingen är i det stora hela ledig, stundom till och med af verklig poetisk fägring.
Också en resebcskrifning; af Lovisa Petterkvist.
(Hugo Gebers förlag).
Inom helt kort tid har en andra upplaga af denna » svenska fru Buchholz » — som förl.
ej utan skäl benämner den gemytliga författarinnan • — nödvändiggjorts af en lifiig efterfrågan, hvilken ej kan synas annat än lätt förklarlig för en hvar, som tar del af det originella, friska och underhållande arbetet.
» Tant Lovas » dråpliga skildringar af Stockholmslifvet, sedt genom landsortsbrillor, det är sannt, men ock genom me- diet af ett rent och barnafromt hjärta, gömma vid sidan af mycken omedveten humor äfven så mycken träffsäkerhet och sanning, att de läsas ej blott med nöje, utan med verklig tillfredsställelse.
V i re- kommendera arbetet åt alla våra läsarinnor som en mindre vanligt uppfriskande lektyr.
Särskildt torde det ypperligt lämpa sig till att läsas högt i familjekretsen.
Den brydsamma ställningen vid landets förnämsta scen tillspetsas allt mer.
I Posttidningen för i måndags låta operans samtliga artister med- dela följande dem emellan ingångna förbindelse.
Vi undertecknade förbinda oss härmed på heder och tro, att icke under tiden från närvarande stund intill den 1 juli 1896, i fall hr Conrad Nordqvist i någon egenskap är anstäld vid Operan härstädes, där taga engagement vare sig för längre eller kor- tare tid; och förklara vi tillika, hvar och en, oss pliktige att för öfverträdelse af denna förbindelse utgifva ett vite af Tvåtusen kronor, som tillfalla de öfriga till lika fördelning; och medgifva vi, att vitet får af vår aflöning vid Operan uttagas.
Namnunderskrifter.
Liknande förbindelser hafva ingåtts af operans öfriga artistpersonal, med den skilnad att vitet där- vid satts till 500 kr.
Enligt hvad senast uppgifves lär nu ock direktör Nordqvist vara besluten att träda tillbaka, och när veckans nummer kommer våra lä- sarinnor tillhanda, är antagligen redan hans afskeds- ansökan till finansdepartementet inlämnad.
till hundra för att bli lugn, Henriette tog in nerv- droppar o c h Gina Blixt, Margareta och Aurore E. rabblade sina roller ända in i sista minuten.
» Jag öfverlefver det aldrig, » suckade lilla Gina.
» Henriette, om jag svimnar, så se efter, att jag faller vackert, » h viskade Annie.
» Henriette, gif mig en sked droppar, » bad Mar- gareta.
» Henriette, hvar är min fadermördare? » ropade Torsten.
» Herre Gud, Henriette, ha räfsvansarne blifvit glömda hemma? » frågade Emil.
ropades öfverallt.
Det var tur för Henriette, att hon hade så mycket att göra, hon fick därigenom knappast tid att tänka på sin rädsla.
Skolhussalen var öfverfylld af väntansfull publik.
Henriette och Gina hade redan utfört orkester- numret.
Det sorlade i » salongen ».
Publiken var i spän- ning.
Skulle då ridån ej gå upp!
Andtligen ljöd signalen.
Långsamt och mot- villigt rörde sig den hvita ridån, det såg ett tag ut, som om den ämnat trilskas, men så ändrade den sig o c h löpte lätt.
» Hemkomsten » stod först på programmet.
Pjäsen gick bra, man hade redan spelat en god stund, när Otto, förste älskaren, kände en kall kåre löpa utefter ryggraden, då han märkte, att hans svarta, eleganta mustacher midt under brin- nande kärleksförklaringen började vackla — han blef osäker o c h rabblade på, men läpparnes hastiga rörelser bragte mustacherna ännu mera på fallre- pet.
Med en drunknandes krampaktiga rörelse grep han Annies hand och förde den mot sina läppar för att trycka fast mustacherna, obekymrad o m, att handkyssningen där var malplacerad — det började rycka i den stackars Annies mungipor, men situationen fordrade allvar, i stum rörelse lade den olyckliga flickan handen öfver ögonen ett ögonblick för att synas rörd: då hon åter vågade se upp, fann hon Ottos mustacher med högra spetsen pekande uppåt örat, den venstra nedåt hakan; ännu en omotiverad handkyssning med motsatt verkan — nu var det den högra som pekade nedåt.
Kväfda skratt och fnissningar förspordes från salongen.
Men då Otto beslut- samt och lugnt lossade den vackra läpprydnaden och stoppade den i västfickan, ville jublet aldrig upphöra.
Torsten, som var gammal och van på tiljan, slapp ifrån missöden, spelade bra och var en illu- sorisk dum bonde.
Visserligen hände det, att han i ifvern utropade: » Jag skall ge er för att grumla i fiskigt vatten, » K.
Dramatiska teatern gaf i går skådespelet » Ära », men det var också det enda.
hvari Almas roll då för första gången utfördes af fröken Henriette satt inne på scenen, väntande på Gö Seelig, i dag och i morgon gifves fem-akts lustspelet stas knackning på dörren.
Den kom.
» Krig i fred&gt; och om söndag åter » Ära ».
» Hvem där? » » Jag. » » Stig in! » Han skulle så göra, men dörren ville inte; kan- ske Torsten visste, hvarför dörren inte ville.
» Nå, hvarför kommer du då inte? » skrek Hen- riette hjärtängslig, något måste hon j u säga.
&gt;Den förb.
dörren har gått i baklås, jag går köksvägen, » fnittrade Gösta Drakes nasalröst, och som ingen köksdörr fanns, klef han ogeneradt in genom sidkulissen.
Novell Nog gick » Magister Bläckstadius » glänsande, men inte lär författaren ha kännt igen magisterns roll, af om han haft det nöjet att öfvervara representa- tionen.
Åmg Palm.
Gösta var i det uppsluppnaste lynne och im- proviserade på det mest ohejdade sätt, Annie- Belönad med hedersomnämnande vid Iduns sista skolfrun rycktes med af hans munterhet och späc- pristäfling.
kade sin text med en massa infall.
(Forts.) Emil var ovanligt lyckad och Maurice i krino- har vidare en gång, som ni kanske läst i lin och blårutig nettelduksklädning en ståtlig skol- V botaniken, på historiskt ställe, som jag flicka.
inle minns, utan svärdslag besegrat, jag det Inga, som nu vid tre års ålder debuterade, sade var ryssarne eller också var det några andra så klart och tydligt hennes späda röst det tilllät Det var nämligen någon general eller kapten, eller sitt: » Uljica Elenoja, » då magistern frågade, hvilken hvad han nu var, som jag ej minns, hvad han kung det var, som stupade i slaget vid Liitzen.
hette, som kommenderade sina svenska gossar att Magistern öfverflödade af snusdosor, glasögons- bara gapskratta fienden midt i ansiktet, och rys- fodral och storrosiga snusnäsdukar.
sarne, eller hvilka de nu voro, blefvo så f ö r b.
Annie såg med häpnad, att han hade fickor öf- rysligt cirkumflexa, som gumman sa ', så de vände verallt, och att han ur dem framplockat minst ryggen till och gnodde puts weg, hvilket är det ett hälft dussin snusdosor, den ena kolossalare samma som ajö eller borta.
Om bara människorna än den andra och af de mest bizarra former, vi- visste, hur nyttigt det är att skratta, så skrattade dare åtta stycken näsdukar o c h fem glasögonsfo- de ihjäl sig, » slöt han sitt af grimaser och gester dral med innehåll; allt detta afprofvades o c h be- späckade tal.
gagnades med tillbörliga anmärkningar o c h gri- maser.
» Om herr magistern inte lär sig sin roll, skall jag ge h o n o m en läxa, som han inte glömmer, » En gång var magistern nog olycklig att falla i lofvade Annie.
häftig nysning, han beklagade sig öfver den » fadala sduard », som kom så oförhappandes, och sökte ef- Sujetterna hade rampfeber, isynnerhet de kvinn- ter en näsduk, fann en och grep den med ifver, Annie gick fram.
och tillbaka och räknade Familjen p å Annedal.
Ckratt liga.
något tror men sorgligt nog lyckades han just få fatt i en » sommarsval » en, som han sade, d. v. s. en, s o m bestod af hål.
Till slut trasslade Gösta in sig — han kom ej ihåg ett ord af den hastigt genomögnade rollen — men det generade honom ej, han klef fram till sufflören, böjde sig ned och frågade med en min, omöjlig att beskrifva: » Hur var det det var? » Emellertid hade det hela varit mycket lyckadt, man hade haft roligt, ofantligt roligt både utom och inom scenen, o c h resultatet blef en god be- hållning för föreningen, de fattigas hjälp.
På aftonen församlades de uppträdande och några af grannarne på Annedal, som låg närmast skolhuset.
Man hade så mycket att prata om, så många små anmärkningar att göra och förtroenden att utbyta.
Gina Blixt var riktigt i extas öfver allas deras framgång o c h funderade på att ge sig in vid teatern.
» Söta Henriette, snälla Henriette, bästa Henri- ette, så bra det o c h det gick, » hette det oupp- hörligt.
Otto beskref för åtminstone tionde gången sina känslor, då mustacherna höllo på att öfvergifva honom.
N:R 58 LÖRDAGEN (633).
UTGIFNINGSDAGAR: P R E N U M E R A T I O N S P R I S PR Å R: IDUN - KR.
IDUNS OCH HANDARB.
MODETID, UTAN R E D A K T Ö R O C H 22 JULI 12:TE ÅRG.
U T G I F V A R E: KOMMISSIONARER BYRÅ OCH E X P E D I T I O N i ANTAGAS 5: — FRITHIOF HVARJE O N S D A G I D U N S M O D E T I D N.
M E D PLAN- SCHER DEN OCH » 5: — PL.
» 3: — SÄKRAST KL. 16, KL.
ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- 1 TR. DELES ÖPPNA L Ö R D A G.
TRÄFFAS — HELLBERG K L A R A S.
K Y R K O G A T A SÄRSKILDT FÖRMÅNL.
STOCKHOLM, LÖSNUMEMRPRIS: GREFVINNAN MINA BONDE, FÖDD LEWENHAUPT.
61 47. n o r a K r i s t i n a, b r e d e r sin r o m a n t i s k a s l ö j a ö f v e r det Beck-Friiska namnet.
» D e n F a n g n e Greff- winne L e o n o r s e Kristinse l a m m e r s Minde », e g e n h ä n d i g t b å d e p å vers o c h prosa af h e n n e själf u p p t e c k n a d e u n d e r å r e n 1 6 6 3 - 8 5, d å h o n s a t t i f ä n g e l s e i d e t s. k.
B l å t o r n e t i K ö p e n h a m n, ä r o g r i p a n d e.
D e a n d a s så m y c - k e n k v i n n l i g h e t, så m y c k e n u n d e r g i f v e n h e t o c h t a c k s a m h e t m o t G u d, s o m g e n o m sitt nå- d i g a bistånd hjälpt h e n n e bära sitt hårda ö d e.
U r dessa låna v i följande rader, författade af henne i maj 1674 och benämnda » Guds Goed- h e d i m o d m i g at i h u e k o m m e ».
» O p, o p min Sisel o c Sinde!
Guds G o e d h e d til at m i n d e, Som rsscker mig sin Haand, Som Byrden m e d mig bserer-, S o m mig sin Wille lserer o c selffwen lindrer miine Baand.
Betenck m i n staere Trsengsel, Mit länge haarde Fengsel, Min l a m m e r s elffwe Aarl Eij saa, att det bedraffwer; G u d er den s o m proffwer, H a n kiender best, h w a d d a förmaar. » H e n n e s halfbroder, k o n u n g Fredrik d e n tred- je i Danmark, inspärrade henne i Blå tornet den 8 augusti 1 6 6 3, o c h hans son Kristian d e n f e m t e befriade h e n n e ur f å n g e n s k a p e n d e n 18 m a j 1 6 8 5.
o A T E R H A R EN H U S F R U, ädel o c h h ö g - boren, af d e n i Sveriges häfder v i d t f r e j d a d e B o n d e s l ä k t e n s k a t t a t åt f ö r g ä n g e l s e n, o c h f ä d e r n e g r i f t e n h a r ö p p n a t s i n a p o r t a r för att m o t t a g a grefvinnan M i n a B o n d e s stoft.
G e n o m sin m o d e r, friherrinnan W i l h e l m i n a Kristina Beck-Friis, härstammade grefvinnan B o n d e i rätt n e d s t i g a n d e led från k o n u n g Kristian d e n fjärde i D a n m a r k o c h h a n s andra g e m å l, K r i s t i n a M u n c k, g r e f v i n n a till S c h l e s - w i g o c h Holstein, af dansk adlig b ö r d.
Deras d o t t e r, d e n af sin f a d e r så h ö g t ä l s k a d e L e o - nora Kristina, var gift m e d d e n m y c k e t b e r ö m d e o c h m y c k e t k l a n d r a d e r i k s g r e f v e n C o r f l t z Ulf- e l d, o c h d e r a s d o t t e r L e o n o r a Sofia b l e f g i f t m e d Lave Beck, stamfadern för d e n B e c k - Friiska familjen.
E t t s a g o s k i m m e r, e t t å t e r s k e n från d e n ä d l a danska k o n u n g a d o t t e r n, d e n för sin trofasta k ä r l e k m o t sin m a k e så h å r d t straffade L e o - D e n s j u n d e ättlingen från k o n u n g Kristian d e n f j ä r d e, f ö d d e s W i l h e l m i n a Sofia Char- lotta L e w e n h a u p t den 10 juli 1 8 1 7 p å Klaes- torp.
Föräldrarne voro öfverste kammarjun- karen m.
m., grefve Klaes Kasimir Lewenhaupt o c h hans m a k a W i l h e l m i n a Kristina Beck-Friis.
T v ä n n e af S ö r m l a n d s f ö r n ä m s t a h e r r e g å r d a r hafva varit hennes h e m.
Det gamla Klaes- torp, hvars corps de logis grefve Klaes Ström- berg u p p b y g g d e p å ruinerna af det 1 7 5 4 ned- brunna, o c h hvars jordbruk han förkofrade i h ö g ' g r a d o c h g j o r d e, s j ä l f b a r n l ö s, till fidei- k o m m i s s åt s i n h u s t r u s s y s t e r s o n, g r e f v e K l a e s Axel Lewenhaupt, var hennes barndomshem.
O c h p å det storartade Eriksberg, där förde grefvinnan Mina B o n d e d e n charmanta värd- i n n a n s o c h d e n v e r k s a m m a, o m sitt f o l k s v ä l omsorgsfulla h u s m o d e r n s spira o m k r i n g ett hälft s e k e l.
M e n innan fröken Mina Lewen- h a u p t b l e f friherre C a r l J e d w a r d B o n d e s m a k a, v a r h o n u n d e r t v ä n n e år h o f f r ö k e n h o s drott- ning Josefina.
K o n u n g Oscar den förste utnämnde 1844, utom de hos hans gemål förut varande hoffröknarna, Charlotte Skölde- b r a n d o c h C h a r l o t t e M ö r n e r, L 8, s o m d e n sist- RIKS 1646 IDUNS KUNGL.
n ä m n d a i b r e f v e n till s i n a v ä n n e r s k ä m t s a m t b r u k a d e t e c k n a sig, härtill fröknarna Mina L e w e n h a u p t o c h S i g r i d S p a r r e.
S o m ett m i n n e från d e n t i d e n p r e s e n t e r a r I d u n i d a g f ö r sina l ä s a r e e n r i t n i n g af p r i n s e s s a n E u g é n i e s e g e n h a n d o c h p å h v a r s b a k s i d a h o n s k r i f v i t föl- j a n d e: » G r e f v i n n a n M i n c h e n p å E r i k s b e r g år 1900 ».
D e t var 1 8 4 5; fröken L e w e n h a u p t var då förlofvad.
D e n enkla blyertstecknin- g e n v i t t n a r o m e n s ä r d e l e s fin u p p f a t t n i n g o c h är m y c k e t t a l a n d e.
D a m e n i länstolen m e d d e n lilla f a v o r i t e n i k n ä e t, b e l y s t a a f s k e n e t från d e n g a m l a s k ä r m s t a k e n, en af dessa härliga g a m l a stakar, s o m g e n o m sin b l o t t a å s y n f r a m m a n a r så m å n g a m i n n e n från förgångna tider, d e n belyser o c h berättar för Eriksbergs vördnadsvärda härskarinna o m det stolta herresätets legender, hvarpå hon t y c k t e s stilla l y s s n a.
D e n 1 5 f e b r u a r i 1 8 4 6 firades p å K l a e s t o r p hoffröken Mina Lewenhaupts o c h öfvercere- m o n i m ä s t a r e n friherre C a r l J e d w a r d B o n d e s bröllop.
Brudens fader hade en längre tid varit allvarsamt sjuk, hvarför det ägde r u m i n o m den närmaste familjekretsen.
Liksom b r u d e n s, så h ä r s t a m m a d e ä f v e n b r u d g u m m e n s förfäder från landet hinsidan det blåa S u n d e t.
R e d a n år 1 0 6 0 f a n n s i D a n m a r k e n h ö f v i t s - m a n, b e n ä m n d C a r l B o n d e, o c h från h o n o m a n s e s ä t t e n l e d a sitt u r s p r u n g.
N o r d e n s t r e n n e k o n u n g s l i g a s k y d d s h e l g o n, den svenske Erik, den norske Olof o c h den danske Knut, samt S v e r i g e s f ö r s t e krönte k o n u n g, E r i k d e n t i o n d e, f ö r m e n a s v a r a af B o n d e s l ä k t e n.
O c h Carl V I I I K n u t s o n b a r j u B o n d e n a m n e t, h a n, s o m kla- g a d e, att S v e a s k o n u n g a k r o n a t y n g d e h o n o m så h å r d t.
P å kvinnosidan hafva de äktat jarlar o c h konungar.
F j o r t o n år efter h e n n e s b r ö l l o p u t n ä m n d e k o n u n g C a r l X V g r e f v i n n a n M i n a B o n d e till sin g e m å l s öfverhofmästarinna, hvilken makt- p å l i g g a n d e befattning grefvinnan B o n d e inne- h a d e u n d e r n i o år.
M e d sitt e l e g a n t a o e h förbindliga uppträdande o c h o v a n l i g t stora p r a k t i s k a f ö r m å g a v a r g r e f v i n n a n B o n d e här- till d a n a d, o c h m å n g a f ö r e n a d e e g e n s k a p e r g j o r d e h e n n e till e n p r y d n a d f ö r sällskapslif- vet.
V a c k e r o c h ståtlig v a r h o n s o m u n g, m e n d e t v a r d e n s l a g s s k ö n h e t, s o m ej å r e n skördade, snarare u t v e c k l a d e o c h gjorde, o m möjligt, mer intagande o c h tilltalande.
M e d s a n n o c h v e r k l i g t i l l g i f v e n h e t v a r gref- v i n n a n B o n d e fästad v i d konungaparet, en vänskap, s o m deras dotter, Danmarks kron- p r i n s e s s a, i sitt m i n n e s g o d a h j ä r t a b e v a r a t, lik- s o m h o n aldrig v i d sina b e s ö k här i S t o c k h o l m f ö r s u m m a d e att p e r s o n l i g e n i n f i n n a s i g h o s henne.
O c h att v å r t n u v a r a n d e k o n u n g a h u s hyste v ä n s k a p för grefvinnan B o n d e, synes
— 2 — FÅNGEN.
J A G S Å G h e n n e stå b a k o m så p y n t a d, n ä p e n o c h disken fin, än ung, m e n m e d färglösa k i n d e r och s j u k l i n g e n s trötta m i n.
Jag såg, h u r u blickarna » M e n, kära en m e d e l v ä g.
skall v ä l ä n d å täljde för gatans m ä n n i s k o f l o d om från längtan dit ut till d e t fria kvalmet i instängd b o d.
Jag g i c k, m e n så k o m j a g att v i d f ö n s t r e t i nästa stanna hus; d ä r m ö t t e s j a g o c k utaf b l i c k a r, som » GREFVINNAN MINCHEN TECKNING AF PÅ ERIKSBERG PRINSESSAN ÅR b å d o o m s o l o c h ljus.
1900 ».
EUGÉNIE.
I hvarenda b u t i k v i d gatan b ä s t af d e t s t o r a d e l t a g a n d e, d e v i s a t u n d e r hennes sjukdom och vid hennes frånfälle.
T i l l o c h m e d ä n d a n e r från R o m, från k r o n - prinsessan Victoria, hafva bref o c h hälsningar h u n n i t till g r e f v i n n a n B o n d e s s j u k l ä g e r.
jag möttes af s a m m a Sina talrika underhafvande och tjänare ägnade såväl grefvinnan B o n d e s o m hennes f ö r u t a f l i d n e m a k e s t o r o m s o r g, o c h e t t patri- arkaliskt förhållande r å d d e emellan h u s b o n d - folk o c h tjänare.
Efter sin m a k e s d ö d, hvil- k e n inträffade julafton 1 8 9 5, har g r e f v i n n a n B o n d e d e sista s o m r a r n e b o t t p å s i n e g e n d o m Gustafsvik, o c h dit längtade b o n n u under s i n sista s j u k d o m, u t till d e s s l u g n o c h v å r - grönska.
D ä r afled h o n o c k d e n 1 0 d e n n e s, sörjd o c h saknad af nära anförvanter, vänner, tjänare o c h underhafvande.
Jag S o m en afslutning på ofvanstående minnes- runa foga vi följande vers, h v i l k e n för öfver tre h u n d r a år s e d a n s k r e f s a f J n g e b o r g J ö n s - d o t t e r B o n d e, g i f t m e d d e n från h e r t i g C a r l s och k o n u n g Sigismunds fejder n a m n k u n n i g e r i k s r å d e t O l o f S t e n b o c k till Ö r e s t e n, K r o n o - b e c k o c h K u n g s l e n a o c h d ö d 1 5 8 7.
D e n är d i r e k t a f s k r i f v e n f r å n o r i g i n a l e t, s o m finnes för- varadt bland autograferna i K u n g l i g a Biblio- teket o c h lyder sålunda: » Aff biärtett haffuer iagh thett fljk Att thin g o d h e t h prijaa Thu herre mildh ij himmelrijk T h u allthings tröst o c h lijsa I thine nåådh iagh haffuer fridh Thet iagh bekienne m å n d h e Och achter eij på världzens stridh Och all thes o n d e våndhe.
Och thå mig lijfzena lycht är nähr I thenne wrånghe landhe Befaller iagh o Gudhi kiär J thine handh min A n d h e Amen.
Skriffuit ij L e n a then 24 Junij A h r Ohristii 1580 af£ I n g e b o r g h Jönsdotter Bonde. » S k r i f t e n är så k l a r t o c h t y d l i g t b i b e h å l l e n, s o m v o r e d e n s k r i f v e n d e n d a g, s o m i d a g är, o c h d e s s i n n e h å l l p a s s a r f ö r alla t i d e r o c h alla s l ä k t e n.
ADELAIDE NAUCKHOFF.
E m e l l a n natt o c h m o r g o n lifvet blänker, en stjärna halfvägs öfver s k o g e n s t o p p.
H v a d veta vi o m o s s?
O c h o m m a n tänker på det tillkommande — h v e m vet dess l o p p?
Tidssvallet oss s o m bubblor kring sig stänker, d e g a m l a brista, n y a d y k a o p p, världsvälden lyfta sig en stund — o c h stupa därefter s o m ett böljslag i det djupa.
LORD BYRON.
(C. V. A.
Strandberg.)
frihet såg, att när vi följas v i uti s o l s k e n förbi, af t u s e n d e b l i c k a r, så bittra s o m s m ä r t a n s skri.
Vi vandra därute och det s k ö n t o c h g o d t: hafva vi ana från i ljuset ej alls, att m a n tusende ser oss fångaslott!
EMIL MOR OCH NANS VÄRLD.
DOTTER.
UR LINDERS.
KVIN- AF RIEN.
J A, K Ä R A M O D E R, d u har fullkomligt r ä t t uti, att h ä r i v å r t h e m e j allt är, s o m d e t b o r d e, att j a g a l l d e l e s s l ä p a r u t m i g o c h följaktligen ej kan vara den a n g e n ä m a värdinna o c h sällskap, j a g ö n s k a d e o c h ville.
M e n d e t faller s i g s v å r t att m e d i n t r e s s e f ö l j a m e d ett samtal, d å j a g tänker p å, h u r u m y c - k e t s o m b l i r f ö r s u m m a d t, u n d e r d e t j a g sitter o c h liksom leker herrskap.
T y den, s o m egent- l i g e n får v a r a allas t j ä n a r e o c h är ö f v e r h o p a d m e d a r b e t e från m o r g o n till k v ä l l, m i s t e r s n a r t sin h å g för läsning o c h m u s i k o c h åstundar mest kroppslig hvila. » » J a, m e n, barnet mitt, ej b e h ö f d e d e t v a r a s å, d e t m å s t e d å finnas n å g o t m i s s f ö r h å l l a n d e, h v i l k e t v i m e d f ö r e n a d e krafter skola försöka afhjälpa. » » O m ö j l i g t, det har en djupare g r u n d, än att v i s k u l l e k u n n a r u b b a d e n.
H a r d u tåla- m o d att h ö r a p å, så s k a l l d u s n a r t f ö r s t å, att j a g har rätt. » » M e n j a g har tjänare o c h barn; tad s o m d u.
» » Ja, kanhända, m e n n o g har j a g misslyc- k a t s.
D u s k u l l e b å d e h a f v a s k r a t t a t o c h grå- tit, o m d u s e t t m i n p r o f k a r t a.
Jag har n u för l ä n g e sedan öfvergifvit d e där fullkomlig- heterna, hvilka gåfvo sig ut för att k u n n a allt; t y de k u n d e aldrig uppskattas n o g i pe- kuniärt afseende, o c h våra begränsade inkom- ster t å l d e e j v i d d e r a s f ö r ö d e l s e a f m a t v a r o r.
D e t v a r u n d e r d e r a s v ä r d i g h e t att s p a r a eller t a g a v a r a p å d e t, d e fått o m h ä n d e r.
Och d å j a g försökte ingripa, d r o g j a g alltid kor- taste strået. » » Sedan slog j a g o m o c h t o g unga, okunniga f l i c k o r från l a n d e t; m e n d e v o r o m ä r k v ä r d i g t t r ö g a till att f ö l j a m i n a l ä r d o m a r o c h f ö r m a - n i n g a r; m e n d ä r e m o t t o g o d e m y c k e t fort efter kamraternas oseder.
T y i en sådan här liten småstad, där pigfröknarna ständigt samman- träffa, lära d e h v a r a n d r a s n a r t n o g d e t, s o m är m i n d r e g o d t.
N o g t y c k a d e d e t v a r a a n g e - l ä g n a r e att k r u s a l u g g e n o c h p y n t a s i g ä n hålla rent o c h ordentligt.
Natten anse de ej alls v a r a n å g o n l ä m p l i g t i d f ö r s ö m n, d å d e t y c k a d e n b ä t t r e k a n a n v ä n d a s till b e s ö k o c h p r o m e n a d e r; i stället g ö r a.
d e sina å l i g g a n d e n o m d a g e n h a l f s o f v a n d e, o c h d e blifva följakt- ligen därefter.
o c h färg p å f ä n g e l s e h y n.