Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hade hon mera lust för att bli författarinna — » blåstrumpa » kallar hon det själf numera — men besparade vid närmare besinning sin moder den sorgen att i en framtid se sin dotter insatt på Långholmen eller utvisad TTtgrifningstid: hvarje helgfri fredag.
HELLBERG.
Kjellberg.
F ö r » Platssökande » och » Lediga platser » 25 ö r e för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Utländska a n n o n s e r 70 öre p r n o n p.
ur landet, hvaraf man kan finna, att hennes ten- denser ej gingo åt det samhällsbevarande hållet.
En dag hade hon ritat » en gammal käring med takdropp i näsan », ett konstverk, som gjorde ett djupt intryck på hela fa- miljen, hvilken sålunda visade sig klarsyntare in- för ett realistiskt ämnes- val än mången utbildad smakdomare skulle varit.
Det bestämdes, att flic- kan skulle skickas till Tekniska skolan och ut- bildas till ritlärarinna.
Hit kom hon också, och hennes första triumf — uppflyttningen i en högre klass — firades i hem- met med 5 öre och ett glas öl.
Sedan fick hon 5 kr.
om året af skolan, därför att hon var en snäll flicka.
Efter genomgån- gen lägre kurs gick hon ytterligare tre år i Tek- niska skolan, var fortfa- rande en snäll flicka och fick belöningar och med dem en gränslös ärelyst- nad.
Hon profvade för in- träde i Fria konsternas akademi i afsikt att blifva målarinna och kom in, men kom snart på andra tankar och blef i stället » skulptös », som det heter på det akademiska språ- ket.
Hon var fortfarande en snäll flicka — för-
Ä n det att alltid h o p p a s få Och alltid k u n n a — resignera.
E n dåre j a g den k a l l a må, Som sig af l y c k a n v ä n t a r mera W. JHISTAD.
säkrade hon mig — och fick penningbelönin- gar — » drickspenningar », som det heter eleverna emellan — vid hvarje årsafslutning.
Ar 1889 fick hon till sin stora öfverraskning hertigliga medaljen för en liten statyett, kallad » Maj », och året därpå till sin ännu större öfverrask- ning kungl.
medaljeD, akademiens högsta belö- ning, för prisämnesgruppen » Scen från synda- floden ».
De tre sista åren har fröken Kjell- berg försörjt sig själf på den stora förtjänst hon haft såsom skulptris vid panoptikon i Stock- holm, men på det ingen måtte missräkna sig, var hon angelägen om att jag skulle tala om, att penningarne tagit slut, lika fort som de kommit.
Fröken Kjellberg funderar nu på en studie- resa till Paris.
» Ja », sade fröken Kjellberg med ett mun- tert skratt, då hon slutat detta improviserade, biografiska föredrag, som jag här sökt återgifva så troget som möjligt, » det här var alltsam- man, och nu får ni, som är van att skrifva sådant där, dra ihop det på ett kort och spi- rituelt sätt och behöfver inte låtsas om för allmänheten, att jag öfverväldigas af mina gamla barndomsminnen och sådant där skräp — det är tillräckligt att ni skrattar åt det själf. » Men som jag i mitt värf såsom » intervieware » måste stå på allmänhetens bästa, har jag också tagit ett och annat med, som fröken Kjellberg själf fann öfverflödigt.
Det spirituella i biografien har jag att tacka fröken Kjellberg för, och förkortningarne bestå i hvad jag glömt att medtaga.
Men det var ändå inte allsammans, oaktadt fröken Kjellbergs försäkran.
Det bör tilläggas, att akademien icke på senare tiden haft många så begåfvade elever och säkerligen på den kvin- liga afdelningen icke någon lika framstående sedan fru Hanna Pauli — då fröken Hirsch — utgick därifrån, samt att inom skulpturaf- delningen ingen annan elev än fröken Kjell- berg på de senare åren uppnått den kungl.
medaljen.
Då akademien sålunda utmärkt henne såsom en mer än vanligt lofvande ta- lang, skulle det varit i sin ordning, om den också hade kunnat bereda henne understöd för fortsatt konstnärlig utbildning, men äfven om akademien förfogar öfver betydande fonder, så skulle det det dock kräfvas ännu större be- lopp för att tillgodose de många och växande behofven, och fröken Kjellbergs tur har ännu icke kommit.
» Syndafloden » framställdes i fröken Kjell- bergs ofvannämda arbete, hittills det största af hennes hand, genom bilden af en man, som, stigande uppåt en brant, bär i sina armar liket af en ung drunknad kvinna och höjer sitt hufvud mot himlen med ett trot- sigt kast och med dragen präglade af samman- biten smärta.
Det var icke så mycket det aktningsvärda anatomiska studiet af såväl den manliga som den kvinliga figuren, som drog uppmärksamheten till detta konstverk, ehuru det äfven i detta hänseende tålde att skärskå- das, som icke snarare det gripande ojh själ- fulla sätt, på hvilket den mänskliga affekten var skildrad.
I synnerhet i detta afseende stod det vida öfver elevarbetenas vanliga nivå.
Något af denna förmåga att kunna säga något framträder äfven i fröken Kjellbergs smärre arbeten, af hvilka de båda af Konst- föreningen inköpta flickbysterna » Skämt » och » Fjorton år » äro hvar i sin art karaktärsfulla arbeten.
Det är emellertid icke i sådana upp- gifter, som fröken Kjellbergs begåfning tager ut sin fulla rätt, och huru stor fördel fröken Kjellberg och Panoptikon än kunna hafva af hvarandra, så är det dock ej i den jordmånen, som hennes talang skall kunna mogna.
Ty ännu är den blott ett vackert löfte.
Fröken Kjellberg vet själf lika bra som någon annan, att hennes bästa arbeten ännu äro ogjorda.
Men just detta gör att hon kan se mot fram- tiden med gladt mod.
jjdiåt i sommarens doft jag fann dig, mitt barn, och du spann omkring mig de starkaste garn.
Du var stjärna i sky, du var glitter på våg, du var fagraste ros, som i skogen jag såg.
Och när morgonens glans öfver fjärden flöt ut — kring din panna dess skimmer blef samladt till slut.
Du blef skön som ett helgon- kring silkeslent hår en gloria lyste af ungdom och vår.
Du är min, du är min, du skall klinga en gång som den mjukaste ton ur min fagraste sång.
Unga hem.
För Mun af A. W. ed huru mycken hjärtlig omsorg ord- nas ej allt i det nya, i viss mån första hemmet — detta hem, där det unga, förhoppningsfulla paret skall börja sin efterlängtade och ifrigt eftersträfvade sam- varo och hvar i sin mån arbeta gemensamt för trefnad och uppehälle.
För den unga dam, som tages ur ett rikt hem och därför oftast ej behöfver eller ens kanske känner håg och lust att själf öfver- vaka och lägga hand vid allt för sitt blif- vande hem, för henne ter sig gifvetvis be- styren på ett annat sätt än för den flicka, som måste använda sina egna händer till det mesta, som skall iordningställas.
För båda torde väl ändock en viss orolig bäf- van och förbidan samt glad tillfredsställelse öfver väl fullbordadt värf göra sig lika gäl- lande, för så vidt det nu ej gäller en allde- les ohjälpligt tanklös varelse.
Också te sig nu de flesta ganska lika i den första omsorgen för den egna härden: alla vilja nog hafva det så bra och fint som möjligt.
Det som därför hos den ena brister i ekonomiskt afseende bör just där så myc- het mer ersättas af ett förnöjsamt sinne, en klar blick och uppfattning af att rätt lämpa sig efter de yttre förhållanden, i hvilka man måste lefva.
Och en verkligt stor skatt lig- ger uti denna förnöjsamhet, vida större än i ett dyrbart möblemang och liknande förmåner.
Oupphörligt ser man dock, huru tidsandan gör sig lika gällande hos snart sagdt de flesta unga människor därutiunan att alla vilja hafva lika modernt och dyrbart, ej säl- lan trots bristande egna tillgångar.
För att kunna nå sin önskans mål måste den min- dre bemedlade sättta sig uti kanske rätt stor skuld och på sådant sätt börja sitt nya lifsskede i stället för att låta sig nöja med det lilla, det efter hand förståndigt tillkomna och skuldfria boet.
Månget hem skulle utan tvifvel blifva mycket gladare och ej så fort sköfladt, om blott hvar och en visste att allt ifrån första början af sin bosättning sätta sina anspråk och utgifter i full öfverensstämmelse med till- gångarne.
Därför borde hos hvar och en det ordet förnöjsamhet och dess djupa betydelse så noga inskärpas, att det blefve till en mått- stock så vid början som fortsättningen af lif- vets väg.
I många fall torde den unga husmoderns inflytande kunna mycket betyda, särskildt i fråga om ändamålsenlig och i öfverensstäm- melse med förmögenhetsvilkoren lämpad bo- sättning; men rättvist torde vara att härvid också ställa stora anspråk på mannens egen urskiljning och — takt.
Så borde aldrig en person, som vet sig sakna tillräcklig inkomst för att underhålla ett hushåll, eller om han det ock för tillfäl- let kan, dock ej eger säkerhet för huru länge, binda en ung, måhända ytterligt oerfaren kvinna vid sig med äktenskapets band och därigenom i förtid draga öfver både henne och sig själf bekymmer och umbäranden.
Vida aktningsvärdare är då den, som väntar med sitt giftermål och sin i hvarje fall kost- samma bosättning, tills han är man nog att kunna bära de ökade utgifterna, utan att därför i väsendtlig mån komma i ökad för- bindelse till sina fordringsegare.
T y i och med detsamma sådant sker, börjas det äkten- skapliga lifvet med bekymmer, som i flere fall kunnat undvikas.
Följden häraf blir ej den glädje och lycka, man väntat i det nya hemmet, utan ganska ofta motsatsen.
Därtill komma nu stundom umbäranden af mycket, som kunde kallas nödvändigt för dagen, men nu måste försa- kas, och ofta får då förnöjsamheten vika från mången, som ej under de mörka, oroliga stun- derna förmår att i skickelserna se en finger- visning till något bättre och nyttigare och häraf taga lärdom för framtiden.
Det är väl då utan tvifvel bättre att i sitt eget lilla hem lefva lugn, utan oro för stora afbetalningar, och att så småningom se sitt bohag tillökas med den eller den önskade artikeln, än att sitta på obetalda divaner och möta ett oroligt, misslynt ansikte uti en dyr- bar, likvisst obetald trymå.
Med denna förutseende sparsamhet vid bil- dandet af det unga hemmet är naturligtvis ej att förblanda girighet eller omåttlig snål- het, ty äfven detta förtar på sitt sätt oänd- ligt mycket af hemlifvets behag, ja, kanske ofta i högre grad än den andra ytterligheten — för mycken liberalitet.
Det är ej nog med att den unge maken vill bjuda sin utvalda •ett hem och efter bästa tycke inreda det- samma.
Lika visst som att hemmet kan ord- nas med för mycken lyx i jämförelse med tillgångarne, lika visst kan man äfven i mot- satt hänseende gå till öfverdrift.
Alltså gäl- ler här såsom i hvarje annat fall att finna medelvägen, hvilken för den stora mängden är den mest passande och den lyckligast Tålda.
Om en man i sitt hem sammanför en hop smaklösa, illa medfarna, af andra kasserade möbler, blott därför att det tillfälligtvis stod att för godt pris erhålla, så skall en sådan anordning otvifvelaktigt kännas obehaglig för hvilken kvinna som helst, om hon eger nå- got grand af ordnings- och skönhetssinne.
Man säger, att de första bekantskaper blif- va de varaktigaste.
Så äfven i fråga om det nya hemmet.
Mötes blicken af en snygg och nätt, om än enkel och anspråkslös in- redning, så skall denna första bekantskap med det unga hemmet och dess särskilda föremål alltid komma att blifva ett kärt minne.
Ett varmt och ljust rum väcker gla- dare och behagligare känslor än ett kallt och dystert, det må för öfrigt vara prydt med huru dyrbara artiklar som helst.
I samband härmed föres tanken lätt på enskilda delaljer i det unga boet.
I denna punkt är det dock alldeles gifvet, att man knappast kan uppställa en norm, passande för många eller alla.
Liksom tycke och smak äro olika hos hvarje individ, så vexla - de lokala förhållandena jämte liknande om- ständigheter och inverka på utgången af det hela.
I hvarje fall torde dock alla kun- na i bästa mån lyckas, om man alltid fast- håller såsom mål att göra hemmet propert och ordentligt, utan att därför ängsligt jäkta efter att ha allt modernt och fullt ut lika elegant som grosshandlare A.
eller B., hvil- ken dock kanske, väl att märka, eger in- komst och förmögenhet i vida högre grad än de flesta nybörjare.
Som rättesnöre för alla unga, som kring sig bilda sitt eget hem, vilja vi därför upp- ställa denna ordningsföljd: Det nödvändiga.
Det nyttiga.
Det ange- näma.
Först när man hunnit att så gruppera före- målen, vet man ock, huru man har råd att fördela sina inköp.
Naturligt är, att man ej för ensidigt får hålla på denna indelning, men såsom regel torde alltid väljas att först och främst tänka på nödvändighetsartiklarne framför prydnadsföremålen.
Så mycket bättre är, när alla delarne kunna förenas uti en sak, och med nutidens utvecklade fabrikat torde det ej vara en olöslig uppgift.
För bibehållande och förökande af tref- naden och glädjen i hemmet faller alltid drygaste lotten på husmodern.
Det är hon, som först och sist skall framkalla nya an- ledningar till fröjd, bereda man och barn an- genäma öfverraskningar samt med noggrann- het iakttaga, att den ursprungliga ordningen bibehålies och tillgodoses.
Hur många hin- der och afbräck gifvas dock ej härför uti nästan alla hem!
Ej mången torde sakna erfarenhet af exempelvis de ledsamheter, som beredas husfrun af okunniga, slarfviga eller pliktförgätna tjänarinnor.
Men därvid gäller att ej låta modet falla och så små- ningom låta ordningen därmed försvinna, utan om och om igen måste man upprepa sina fordringar och önskningar och ej tröttna re- dan vid några fruktlösa försök.
Med tiden skall nog en verkligt ordentlig och konse- kvent husmor vinna seger öfver svårigheter- na och till sist kanske ock lyckas att vänja den slarfvigaste tjänstflicka att af pliktkän- sla och ej blott på befallning uträtta sina åligganden på någorlunda nöjaktigt sätt.
Så länge det finnes små barn, som hålla modern mycket aflägsnad från de yttre göro- målen, blir nog ofta ett eller annat mindre väl utfördt; dock får man med lugn och för- sakelse finna sig uti tillfälliga brister, blott det väsendtliga skötes, och själf får man vid alla tillfällen så mycket som möjligt är mönstra och granska sysslorna samt ej vara alltför rädd att själf ingripa i hvarjehanda göromål, undervisande och hjälpande, då tjä- narinnan har sig ålagdt så mycket, att det för tillfället ej annars kunde medhinnas.
T y äfven i fråga om fordringar på våra tjänare bör man göra klart för sig förnöjsamhetens nödvändighet.
Till sist och som en sammanfattning vill jag med blott ett par ord söka påpeka ?tt- ringarne af det inflytande, som förnöjsamhe- ten eger.
Visst och säkert är att där den stora skat- ten finnes i boet, där saknas ej hemmets sol, glädje, frid och ljusa ansikten, vänliga ord och svar, hjälpsamhet och inbördes tacksam- het.
Där hemmet är bygdt på förnöjsamhetens grundval, skall man alltid finna lyckliga män- niskor, som ej låta tidsandans sjuklighet men- ligt inverka på sig till afund emot med jor- diskb håfvor bättre lottade.
Vår grefvinna.
Af A v e.
• • ® stanstormen for stötvis med skarpa, hvi- nande ljud genom slottsparken, och kring det gamla slottets torn och tin- nar förde vinden ett sådant väsen, som om den råkat i raseri öfver att byggnaden mot- stod dess väldiga tryck.
D å och då lycka- des stormen att rifva upp ett taktegel, störta det utför takens afsatser, krossa det i spill- ror och slunga skärfvorna ned som ett för- ödande stenregn öfver blomsterrabatternas kro- kus och snödroppar.
Parkens gamla träd vredo och böjde sig, suckande och kvidande, medan deras gun- gande och vaggande bladknoppar stundtals glänste till, när någon frambrytande solstråle strök öfver deras bruna, glänsamde hylster.
Hvem skulle segra, den förödande stormen eller solstrålen, som kämpade sig fram ge- nom molnen för att kyssa bort ångesten ur de gamla trädens nyknoppade vårlif?
Hackspetten inställde sitt arbete och tryckte kroppen tätt intill det sviktande trädets stam, de gamla tomtormarne, hvilka i går solat sig på bäddar af blå och hvita sippor, gömde sig åter under de bruna löfhögarne.
Slottets borggård var tom och öde.
Ingen hästfot hördes slå mot den gamla stenlägg- ningen där ute, och intet ljud af människo- steg eller människoröster kom från slottets många trappgångar och korridorer; hela den gamla borgen hade fått en stämpel af graf och förödelse, sedan lagens handhafvare gått ut genom slottets hvälfda portgång.
Därinne i de höga gemaken hade lagens män företagit det slags inventering, under hvilken så mången människosjäl vridit sig, tryckt af en börda, sammanhopad af känslor af skam, ångest för kommande dagar och af kärlek till liflösa föremål, hvilka, människan omedvetet, fastgrott vid hennes hjärta och blifvit förtrogna vänner och vittnen till flydda dagars fröjder och lycka.
En sista utmätning hade nu företagits i slottet; grefvinnans enda barn, sonen, hade aflidit i främmande land, efterlemnande flere skulder än godsets alla tillgångar förmådde gälda.
Alla tjänarne hade blifvit uppsagda, alla hade de lemnat slottet, skrämda och förvir- rade af den hemskhetens ande, som slår ned i ett hem, upplåtet till lagenlig sköfling.
Alla, utom två, hade de skyndat att lemna mat- modern under tårar och välsignelser; de två, som icke hade instämt i den allmänna jäm- mern, sutto nu i den öde borgstugan, tysta och stumma stirrande genom fönsterna ut på de sviktande, jämrande träden och de kros- sade vårblommorna.
» Ingrid, har du tänkt på vår framtid? » Frågan kom i låg ton, liksom skamsen, och frågaren, en karl i arbetsdräkt, tycktes själf finna en dylik fråga tarflig och liten midt i denna stora förödelse, ty han vände sig åter hastigt mot fönstret.
Kvinnan svarade ej.
» Så hiskligt stormen far fram, » började han åter.
» Nu igen ett taktegel midt i ra- batten!
Jag känner mig ännu vara så mycket trädgårdsmästare här, att jag ända tills i dag vårdat och skyddat anläggningar- ne.
Men hvad tjänar det nu till?
När auktionsdagen kommer, möbler och allt föres bort af folk, som kommer att rusa hit, då blir allting nedtrampadt. » Kvinnan, som suttit och tryckt sitt ansikte mot en af glasrutorna, sjönk plötsligt tillsam- mans, hufvudet föll ned på armarne, som lågo i den breda fönsterkarmen.
» Ingrid, börjar du nu också att gråta, hur skall det då slutas? » sade mannen vekt.
» V i veta ju, att allt skall säljas och bortföras. » » Den synen kommer att taga lifvet af mig! » bröt hon ut med en snyftning.
» Hvad skall då hon känna?
Ingrid, hvar- ken du eller jag äro födda inom dessa mu- rar, vi hafva ej i fäderne- och mödernearf fått detta minnesrika slott, dessa gamla skö- na träd, som snart skola falla för yxan; vi hafva ej egt de gamla utskurna skåpen, gyl- lenläderstolarne, sofforna, kristallkronorna, det gamla porslinet, silfret och alla de andra skatterna, som finnes här.
» Hvad tror du det gör mig, att det ej är
mitt? » utbrast hon, i det hon häftigt lyfte upp hufvudet och strök bort tårarne från kinderna.
» Jag har sedan mitt sjuttonde år — och nu är jag trettiofyra — vårdat, put- sat, handterat och sett på alla dessa ting, och mera kunde jag j u ej gjort, om allt va- rit mitt.
Jag har haft lika stor fröjd af dessa rikedomar som grefvinnan själf. » » Har du talat med henne om denna flytt- ning?
När tänker hon fara härifrån. » » Fara härifrån! » Ingrid for upp från » bän- ken och grep sin trolofvade kring armen.
» Hvart tror du, att hon skall fara hän?
Jag vet, hur hon dag efter dag väntat bref.
I dag på morgonen kom det.
Nog känna både du, Lars, och jag det vapnet i sigillet, men namn behöfva ej nämnas, när de ej uppbäras med heder. » H o n släppte sin fästmans arm, drog djupt efter andan och fortfor i lugnare ton: » Lars, du vet, hvad vår matmor gjorde för den familjen för flere år sedan, och innan vår unge grefve blifvit myndig.
Och sedan kan det nog vara, att det är hans galna godtro- genhet, som de ha att tacka för, att deras två gårdar nu kunna kallas för deras.
Hvad grefvinnan hoppats från det hållet, kan jag ju icke veta, men aldrig förr än i dag har jag sett henne svikta under sitt kors, icke ens då, när budet om att unge grefven ge- nom en olyckshändelse — » » Olyckshändelse! » af bröt trädgårdsmästa- ren.
» Tror grefvinnan på den historien? » » Nej, hon genomskådade allt, det hörde jag, när hon i sin sorg bad högt till Gud för den olyckliges själ — — Men i dag, då hon läste det efterlängtade brefvet, då blef hon blek och stel som en död.
Jag trodde, att hon skulle svimma; jag tog henne i min famn och talade till henne.
Då, Lars, hörde jag från hennes läp- par ord af bitterhet mot människor, och då kan du föreställa dig, hur hård kampen stod i hennes själ.
— — Hon bad mig föra henne in i sängkam- maren och lemna henne ensam, ensam med Gud.
För ett par timmar sedan ringde hon på mig, och jag återsåg henne lugn och un- dergifven. » Ingrid tystnade och vände sig bort, gråten ville åter bryta fram, och hon finge ej gråta, ty det skulle göra Lars modlös och öka gref- vinnans lidande.
» Hade de där nekat henne en fristad hos sig? » » Jag vet ej, Lars, men grefvinnan sade mig, att hon ämnade hyra sig ett par små rum i staden och till betjäning nöja sig med en uppasserska, som gick från och till. » In- grid talade fort, hon kände hur rörelsen åter hotade att kväfva rösten.
» Blir det då ingenting öfver åt henne, som hjälpt och tröstat så många? » » Ingenting.
Sonen och hans stallbröder ha plundrat henne; hon kunde j u ej låta namnet höljas af vanära. » E n tung tystnad inträdde i rummet, men därute hade vårstormen öfvergått till en or- kan, som tycktes skaka slottet i dess grund- valar.
De båda tjänarne märkte det ej, ty inom dem stormade det högre, farligare än därute i naturen.
» Och vår framtid, Ingrid? » Åter slog hon från sig med handen; därpå sade hon dämpadt, men med blicken fäst på sin trolofvades upprörda ansiktsdrag: » Innan jag gick hit ned för att tala med dig, såg jag, hur vår grefvinna vandrade från rum till rum, smekande hvarje där uppstap- ladt föremål.
Hon sade i sitt hjärta tack och farväl till de liflösa ting, bland hvilka hon lefvat. » » Hvilka af dem — de minst värderika menar jag — håller hon kärast? » » Lars, du ämnar ropa in något åt henne?
Gud välsigne dig! » » Jag är ingen rik man, men det minsta jag bör göra för henne, som först bekostade min undervisning och sedan gaf mig träd- gårdsmästareplatsen här, är väl att ropa in några möbler åt grefvinnan. » Lars talade med ansträngning, och rösten bröts, då han för tredje gången sade: » Vår framtid, In- grid?
» Ej heller nu svarade hon honom på denna fråga, utan sade nästan tvärt: » Ja, det är det minsta, som vi böra göra för henne, men vi kunna göra något mera. » » Hvad då? » frågade Lars med aningsfull rädsla.
» V i kunna gifva henne ett eget hem och själfva blifva hennes tjänare. » Hänförelsens eld strålade ur Ingrids ögon.
Han hade anat Ingrids tanke, och dock ryggade han häftigt tillbaka vid hennes ord.
» Hon, den förnäma damen, bo, inhysas hos sina förra tjänare, som blifvit man och hustru och med tiden kunna få barn i stugan!
Dristar du dig till att framställa ett sådant förslag till vår grefvinna, jag vågar det san- nerligen icke. » Saken, så framställd, tedde sig omöjlig äf- ven för Ingrids blick, och hennes tanke fäste sig för en stund vid det egna hemmet, som nu hägrade för henne i den närmaste fram- tiden.
Lars andades djupt.
» Jag skall eljes göra hvad jag kan, » sade han med en skygg blick på Ingrid, som hastigt spratt till.
» Gud styrke dig och mig i striden mot frestelsen! » bröt det fram öfver hennes läp- par.
Hon grep häftigt efter mannens starka händer, hvilka hon krampaktigt tryckte emel- lan sina.
» Hvad är det, kära vän? » sade han dar- rande.
» D u vet det.
D u har tänkt detsamma.
Men vi ville friköpa oss.
Pråla med falsk välgörenhet mot henne.
Lars, du förstår, du vet hvad vi kunna och måste göra! » fram- pressade hon i afbrutna satser.
» Vill du, vill du, Lars? » » Jag har dig så kär, » ljöd det sakta från arbetarens läppar.
» Jag har sträfvat så hårdt, för att vi två skulle kunna bygga eget bo.
Och så fick jag nu det där arfvet efter min morbror.
Ingrid, kunna vi ej på annat sätt skaffa henne ett hem? » Hans blick var bön- fallande, och den starke m a n D e n s lemmar skälfde.
» Fresta mig inte, Lars, jag frestas nog ändå af mitt svaga hjärta!
Ett hem för vår grefvinna, med en vanlig piga, en Itrjd.
lik- nöjd varelse.
Och vi, du och jag, skulle slå oss i ro med hvarandra!
Tror du, att vi blef ve lyckliga så? » » I Guds namn då!
Låt det bli, som du vill och jag tänkt; här är ej något val, ty du har lärt att gå rätta vägen, lärt det af henne, vår egen kära, välsignade grefvinna. » Ingrid släppte hans händer, tog med båda sina armar den bleke mannen om halsen och kysste honom så innerligt, som man i af- skedsstunden kysser den käraste, man eger på jorden, och som man aldrig mera hoppas att få sluta i sin famn.