Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna nödvändighet utvecklas och vinner erkännande steg för steg—såsom allt annat i världshistorien.
Först tvingar sig nödvändigheten att lagstifta mot barnens, de minderårigas och kvinnornas långa arbetstider fram bland dagspolitikens brännande spörsmål.
Senare—men alldeles utan något språng i utvecklingen, ja helt och hållet utan urskiljbar gräns eller öfvergång—vidgar sig denna normalarbetsdagsfråga, tills vi befinna oss i en tid, då krafvet på en normalarbetsdag äfven för vuxna manliga arbetare redan blifvit delvis tillfredsställt i somliga länder samt mer eller mindre energiskt pockar på tillfredsställelse i andra.
Det är i detta skede af den sociala frågans historiska utveckling, vi just nu lefva.
"Insikten i de fördärfbringande värkningarna af en lång arbetstid", skrifver ingeniör J. H. G.
Fredholm i sitt nyligen utkomna arbete om
Arbetarelagstiftningen och fabriksinspektionen i utlandet, "gör sig äfven inom arbetsklassen allt mer gällande, och ingen fråga tager arbetarens uppmärksamhet mera i anspråk än den om förkortad arbetstid.
Den ena sträjken efter den andra företages i sådant syfte, och hvarje arbetarförening har denna fråga på sitt program.
Den utgör ock den förnämsta uppgiften för de mellanfolkliga arbetarkongressernas sträfvan.
Den enda resolution, som den internationella fackföreningskongressen i London 1888 fattade, var denna:
'Kongressen är af den mening, att kapitalets koncentrering och fackföreningarnas relativa svaghet i förhållande till hela antalet arbetare göra det omöjligt att reducera arbetstidens längd utan statens medvärkan'.
Äfven den internationella arbetarkongressen (possibilisternas) i Paris 1889 uttalade sig i samma riktning och yrkade på införandet af en 8 timmars arbetsdag.
Denna kongress räknade 600 medlemmar såsom representanter för 700,000 arbetare, tillhörande 370 olika föreningar i 13 länder.
Den äfven i Paris samtidigt hållna marxistiska kongressen fattade det beslutet, att framdeles skulle på den 1 maj hvarje år öfver allt demonstreras för en 8 timmars arbetsdag."
Agitationen för en åtta timmars arbetsdag för alla arbetare är den nyaste tidens form för normalarbetsdagssträfvandena.
Ingenstädes i Europa har åttatimmarsrörelsen haft en så öfverraskande snabb och storartad framgång som i England.
Spörsmålet diskuterades första gången af fackföreningskongressen (Englands "arbetarparlament") 1887.
På kongressen 1888 upplästes resultatet af en förfrågan bland fackföreningarna beträffande stämningen gentemot en åttatimmarsrörelse.
Det framgick, att af de fackföreningsmedlemmar som röstat, 22,720 önskade en åttatimmarsdag, under det 4,097 ogillade densamma.
Hvad beträffar spörsmålet, huruvida åttatimmarsdagen borde bestämmas genom lag eller förvärkligas genom arbetarnes fria sammanslutning och fackföreningsrörelse, voro svaren så motsägande, att en ny undersökning måste anordnas.
Resultaten af denna framlades för 1889 års kongress. 39,629 fackföreningsmedlemmar hade röstat för och 62,883 mot åttatimmarsdagen.
Kongressen förkastade med 88 röster mot 63 en resolution om lagstadgad maximalarbetsdag på åtta timmar.
Minoriteten sökte dock påvisa, att hela undersökningen utförts på ett missledande och partiskt sätt af några inflytelserika, mot normalarbetsdagen afvogt sinnade fackföreningsledare.
Denna misstanke tycktes besanna sig på 1890 års kongress, hvilken—"den största och mest representativa i de engelska fackföreningarnas historia", talande på uppdrag af 1,500,000 "yrkesskickliga" och "icke yrkesskickliga" arbetare—med 181 röster mot 173 förkastade en resolution om, att åttatimmarsdagen skulle vinnas på fackföreningsrörelsens, ej på lagstiftningens väg, samt med 193 röster mot 155 antog en resolution om, att åtta timmars arbetsdag skulle fastställas på lagstiftningens väg.
I oktober 1888 var det en stor demonstration uti Birmingham för åttatimmarsdagen; i början af 1889 diskuterades spörsmålet med utomordentlig ifver af prässen i Nordengland, hvarest grufarbetarne i stor myckenhet sällade sig till rörelsen; den 4 maj 1890 gjorde den engelska åttatimmarsrörelsen London till skådeplats för den kolossalaste demonstration man skådat; i juni detta år bildade i London ett stort antal fackföreningar samt radikala och liberala klubbar en Legal eight hours' league (förening för ernåendet af en lagstadgad åtta timmars arbetsdag), hvilken slutit sig samman med en motsvarande fransk förening.
Det är omöjligt att på ett par rader gifva en klar föreställning om den framstående roll åttatimmarsfrågan spelat i Englands intellektuella och politiska lif under de sista två åren.
Tidningarna och månadsskrifterna hafva varit fulla af utredningar och meningsbyten rörande spörsmålet.
Välbekanta politiker hafva funnit det nödvändigt att afge principutlåtanden.
Frågan har under olika former redan varit före i parlamentet, och flera inflytelserika liberala och konservativa ledamöter af underhuset hafva uppträdt som reformens förkämpar.
Arbetarnes politiska ledare hafva lyckats göra reformen till en pröfvosten vid ett stort antal parlamentsval.
Tydligt är, att näppeligen någon liberal eller konservativ parlamentskandidat hädanefter kan påräkna de i många valkretsar högst viktiga arbetarrösterna utan att förklara sig vilja värka för en åtta timmars normalarbetsdag.
En eljes ytterst populär demokrat (den nu aflidne parlamentsledamoten Ch.
Bradlaugh) blef nedhyssjad på ett jättemöte i London, därför att han uppträdde mot reformen.
Den broschyrlitteratur, som den engelska åttatimmarsrörelsen framkallat, är mycket rikhaltig; intelligenta arbetare, lärda nationalekonomer och erfarna politiker höra till författarne.
Särskilt intressanta äro flera, sorgfälligt utarbetade lagförslag8.
Slutligen förtjänar framhållas, att man i England ägnat särskild uppmärksamhet åt en massa svårare, praktiska detaljfrågor—såsom t. ex. normalarbetsdag för bodbiträden och andra fall, då flera arbetarskift om dygnet kunna bli af nöden.
Den nyaste Solförmörkelsen på publicismens himmel
Sista acten i Går-an-dramat.
Så har då, inom en kort tid, den tredje stjernan slocknat på publicismens himmel, – den tredje och mäktigaste, den mest firade härföraren för radicalismens svenska friskaror tagit sitt afträde på ett sätt som vi allmänt veta ; de båda sista irrblossen efterlemnande ett af brott och bedrägerier bränmärkt namn.
Detta sista stjernfall har, på ultraliberalismens natthimmel, varit briljantare än något af de föregående, i samma mån som Almqvist i grundligt framåtskridande öfverträffat Elof Lindman och Sandvall, och i samma mån som
Aftonbladets actier på frisinnighetens marknadsplats står öfver Dagligt Allehandas och den Götheborgska Handelstidningens.
Hittills hade de båda förra propheternas plötsliga försvinnande icke, som det tyckes, gjort sjelfva läran någon betydlig skada.
Man hade i alla fall öfverstepresten qvar: så länge hans orakel ännu talade, flödade den högsta vishetens ord från mångfaldiga canaler, ty den frejdade siaren talade genom många språkrör, uti Romaunter, Mabinogier, Komedier, Originalbibliotheker, Perlböcker, skol- och folkskrifter, och uti landets största tidning.
Såsom den lärdaste bland de olärde, den snillrikaste bland de hufvudlöse, den djerfvaste, mest conseqvente och sjelfmedvetande bland den stora skara, som gifver sig ut för liberale, frisinnige, framtidsmän, nationens män o.s.v., var med ett ord denne Eugène Aram själen, tanken, kärnan i hela detta sällskap, i det Stockholmska reformsällskapet, i den röda propagandan, i Sveriges „erkändt första tidning.„
Då de flesta inom sekten endast famla, endast äflas om att nedbryta det nuvarande samhället, utan att hysa minsta klara medvetande om hvad derpå skall eller bör följa; så var Almqvist en ibland de få, som interesserade sig för något mer än förstörelsen blott och bart, ty redan vid sitt första uppträdande hade han ett bestämdt mål, ett syfte, för hvilket han oaflåtligen arbetade: han hade uppgjort en lära, hvaraf han styckevis utsläppte särskilda capitel bland allmänheten.
Till vinnandet af detta mål var visserligen förstörelsen och upplösningen en nödvändig förberedelse, och så till vida hörde han till Radicalerna; för spridandet af dessa läror behöfde han Aftonbladet lika mycket som Aftonbladet behöfde honom.
Biståndet var ömsesidigt; enda skillnaden, att då Aftonbladet i sina föreställningar om staten, förmente, att huset skulle bära sig, ja först då blifva rätt trefligt, bastant och comfortabelt, när endast man nedref taket och öfvervåningen; så begrep Almqvist ganska rigtigt, att ett hus, som blott består af en taklös undervåning, är obeboeligt och måste snart sammanstörta, och derför ville han att huset skulle nedbrytas ända till jorden, platsen jemnas, samt en annan byggnad i stället uppföras.
Och hvilken var denna byggnad?
Ett socialt luftslott; ty Almqvist var Socialist, — ingenting mer, ingenting mindre, och dermed är allt sagdt.
Och Socialist var han redan på en tid, då knappt någon i Sverige ännu visste hvad denna sekt egentligen var.
I hufvudsaken har Almqvist således icke originalitetens ära, ty upptäckten var redan gjord, systemet redan färdigt långt före honom; i snille och tankestyrka står han långt tillbaka för Proudhon, den mest genialiske i hela sekten; och så långt
Almqvist än hunnit på det conseqventa framåtskridandets väg å denna bana , så tvifla vi dock på, att han hann fram till det yttersta målet – den rena, obetingade Satans-dyrkan.
Det är blott få, som ha mod dertill, men dessförinnan är man, inom denna spher, endast en præliminarist, en feghjertad, som studsar tillbaka för de sista resultaterna.
Radicalismen, blott och bart, är ett stympverk, en blott negativitet; den kan icke, sedan den en gång proclamerat folkviljan såsom samhällets högsta och enda lag och såmedelst bannlyst förnuftet och rätten, sluta annorlunda än med att uppgå i Socialismen, d. v. s. antaga köttets Evangelium, den råa, crassa materialismen.
Emedan Socialismen åter är en krigsförklaring emot Christendomens Gud, kan äfven hon ej sluta annorlunda än dermed, att hon antingen med Max Stirner förklarar menniskan för Gud, eller med Feuerbach o. a. förnekar honom, eller med Proudhon väl antager honom, men i egenskap af menniskoslägtets urfiende, den der måste besegras; ty först då, heter det, är menniskan fullkomligen emanciperad och frigjord från den urgamla traditionens och auctoritets-trons fjettrar.
Läsaren finner, att Almqvist var långt ifrån att vara uppfinnare af den lära, hvars första apostel i Sverige han var, men detta oaktadt bestrida vi ej, att den form, han åt henne gaf, på sätt och vis var ny.
Almqvist var den enda poet, som (oss vetterligen) sekten hittills haft 1, och tillika till en viss grad tänkare, således hvad
Fransoserne kalla poète – philosophe.
Han hade för mycket förstånd, för att ej inse att den rena radicalismen antingen blott är en sjelfförvillelse eller ett uppsåtligt bedrägeri; han begrep att den absoluta folksuveräneteten i Europa förutsätter antingen ett nytt slägte af till Englar förvandlade menniskor, eller ock, i fall den råa massan, sådan nu är, skall få oinskränkt frihet att grundlägga en ny, efter sina lustar inrättad stat, förutsätter detta en helt ny lära, ett nytt Evangelium, en fullkomlig upp- och nedvändning af de sedliga och religiösa begreppen, eller med andra ord en ny statslära, en ny religion, i rak motsats mot Christendomen, en lära, hvaruti last kallas för dygd, arsenik för hvithet och oskuld.
Men han var nog mycket fantast, för att begripa, att Socialismens förhoppningar om uppbyggandet af en ny stat, der mjölk och honing skulle flöda liksom i Kanaan, endast grundade sig på en omätlig förvillelse, ett fullkomligt misskännande af menniskonaturen samt en förundransvärd obekantskap med de moraliska och physiska lagarna.
Hvad som egentligen var nytt hos denne Köttets Apostel var det ästhetiska elementet.
Liksom alla socialismens särskilda sekter, stödde sig också den Almqvistska på tillfredsställandet af de djuriska lustarna; men han ville, liksom Epikurus, krydda och förädla njutningen med poesi, musik, plastik; han ville med blomster betäcka osedlighetens hemska, djupa afgrund, och gaf fördenskull lasterna namn af dygder.
Man kan visserligen invända, att detta (uppsåtliga eller medvetslösa) taskspeleri icke heller är främmande för Fourierska systemet, ty äfven i phalanstèren skulle de särskilda arbetarflockarna rycka ut på fältet, beledsagade af sång och spel, och på lika sätt vid hemkomsten emottagas 2.
Men Almqvist visste bättre än någon annan (om vi kanske undantaga E.
Sue, som vida står öfver A. som romanskrifvare, men icke som socialistisk tänkare), att kläda systemet i en brokigt skimrande poetisk drägt.
Han uppträder i hundrade olika costumer, men alla öfversållade med rubiner, turkoser, smaragder, chrysopraser, af hvilka några äro verkligen äkta (vi hafva alltid erkänt det), men det vida större antalet bestående af färgadt glas och Fahlubriljanter, innefattade i kattguld; föröfrigt behängde han sig med allt möjligt bjäfs, icke ens försmående de barnsligaste Nürnberger-prydnader.
Oaktadt allt det löjliga, pjollriga och barnsliga, som mer eller mindre förekommer i nästan alla hans compositioner, oaktadt orimligheten i hans plananläggningar, förmådde dock denna grannlåt sprida ett sådant magiskt bländsken, att allmänheten en lång tid – och till en viss grad ännu – höll alltsammans för äkta, och för öfrigt alls icke märkte, under denna rikedom på ädelstenar, af hvad ränning och inslag klädnaden egentligen bestod.
Det finnes nemligen knapt någon enda af de Almqvistska produkterna, äfven de skenbart oskyldigaste och frommaste, i hvilka ej en röd tråd går igenom den öfriga snodden, och denna tråd, omärklig för svagare ögon, är just sjelfva hufvudsaken, allt det andra endast blå dunst, poetiskt biverk, eller ock rentaf barnsligt joller och pjoller.
Denna röda tråd består i någon ur den nya läran hämtad sats, som skall framlurendrejas och oförmärkt inpreglas, och hvar och en af dessa satser går ut på att insinuera, att hvar och en mensklig eller gudomlig lag endast vore en tillfällig convention, utan någon förbindande kraft, så vida den ej gillas af förnuftet, – men som hvarenda en tror sig vara i besittning af det rätta förnuftet, måste utslaget i yttersta instansen bero af det individuella godtycket.
Ungt folk, fruntimmer, de enfaldiga, således den stora allmänheten – förstodo (som sagdt är) högst sällan hvarom frågan var; man höll sig blott till utanverken, beundrade eller klandrade det ästhetiska i compositionerna.
När åter syftningen (såsom i Går-an-boken) var alltför genomskinlig, eller af granskare lades i dagen, begagnade Förf. den utvägen att förklara: det är icke jag, Carl Jonas Ludvig Almqvist, som så säger och påstår, utan det är Sara Widebeck, – eller Richard Furumo – eller Hugo Löwenstjerna, som förfäktar denna sats.
De tala hvar efter sin art; hvad rår jag, författaren, derför?
Ett af de medel, hvarmed A. fångade hopen, var det, att han icke på en gång, utan blott styckevis, framlade sin lära, och mestadels alltid i så dunkla och sväfvande uttryck, att läsaren förtärde giftet utan att ana det, ja mången gång med den inbillningen – så vackra voro oblaterna, som gömde det – att de spisade ett himmelskt manna.
Detta mystiska halfdunkel, detta prophetiska taskspeleri, denna långsamma utspisning, i småportioner, af de (förment) nya sanningarna, höllo allmänheten i en viss spänning och ökade verkan af de mystagogiska konststyckena.
Vi lemna derhän, om dessa gradvisa uppenbarelser af den esoteriska läran föranleddes af nyssnämnde kloka beräkning eller af insigten deraf, att om den genast och på en gång hade blifvit framlagd, skulle allmänheten med fasa och afsky studsat tillbaka.
Varsamhet var således af nöden: det var först sedan 1848 års revolutioner och sedan de radicala bladen, med Aftonbladet i spetsen, hos de okunniga och enfaldiga förvillat begreppen om hvitt och svart, om lagar och rätt, om kyrka och stat, som Törnros-Aposteln tyckte tiden vara inne att rycka ett par raska steg framåt.
Ett tredje medel, hvarmed A. förvärfvade popularitet, var puffsystemet, hvilket han till en i Sverige oerhörd grad utbildade.
Vi skulle kunna berätta curiösa ting om de praktiker han använde, för att få sina „Fria Fantasier„ anmälda, någorlunda enligt önskan, i Sv.
Fören.
Tidning, på en tid, då den större allmänheten, och den liberala pressen isynnerhet, betraktade honom som en halfförryckt fantast.
Det var i sjelfva verket dessa recensioner 3, som lade grundstenen till A:s poëtiska ärestod och väckte den beundran han från denna tid började röna hos ungdomen och damerna.
Vi kunde ock berätta, huru mannen insmickrade sig hos den beskedlige Utgifv. af Eos, för att af honom erhålla berömmande kritiker.
Men sedan A. inkom i Aftonbladet, var det han sjelf, som utdelade de vittra kransarna, och ville någon erhålla en sådan, var det ej rådligt att uppträda som en motståndare till Törnros-böckerna och Törnros-idéerna.
Satte man sig dessutom emot Aftonblads-Utgifvarens politiska åsigter, så kunde en sådan författare vara säker att antingen smädligt eller med tystnadens vältalighet blifva bemött i den stora tidningen (expertus loquor).
Hr Hjerta, som aldrig betraktade litteraturens alster annat än som varor, lät A. fritt schalten und walten inom det ästhetiska gebietet, och fann det troligen högst naturligt, att A. skref berömmande sjelfrecensioner, liksom egaren sjelf lät i bladet utbasuna sina förlagsartiklar, och tog mycket illa upp, när någon af de öfriga tidningsskrifvarne, med hvilka han stod i vänligt förhållande, något skarpt nagelfor med hans bokvaror4.
Med ett ord: från denna tid kom vexelbeprisnings-systemet rätt i gång: A. beröktes från alla håll och var i allmänhet ej otacksam, ehuru vi känna ett par fall, då den lofvande vedergällningen uteblef.
Vi åberopa, såsom det sednaste, oss bekanta exemplet, den storpuff mannen nyligen erhöll i Carlstads-tidningen, hvarest det bland annat heter, att „först om hundrade år skola Svenskarne begripa Almqvists öfverlägsenhet och gifva rättvisa åt hans stora förtjenster„: ord, hvilka, (i fall vi minnas rätt), den beprisade tog till motto för den lofsjungande, sjelfskrifna orlofssedel, han kort derefter lät införa öfver det sednaste häftet af sin perlbok.
Svårligen kan den oinvigda delen af allmänheten göra sig en rätt föreställning om det presstyranni, den mer än ryska censur, som A.B. utöfvat, och till en del ännu utöfvar.
För flera år sedan uppgafs i offentligt tryck, huru åtskillige bokhandlare i landsorterna återskickade eller undangömde skrifter (vi minnas ej mer hvilka), som voro rigtade mot Hr Hjerta, men icke funno minsta betänklighet i att sälja den af honom förlagda Straussboken, rigtad mot Christendomens gudomlige stiftare.
Men jag vill anföra några drag ur egen erfarenhet.
Sedan jag 1838 upphörde att ega eget boktryckeri, vände jag mig rörande förlaget af åtskilliga af mina nyare skrifter till flera förläggare, men förgäfves, äfven då fråga var om rent vetenskapliga eller vittra, i hvilka alls ingen polemik förekom.
Länge förstod jag ej orsaken till denna ogenhet, till dess en af de större förläggarne, som var alldeles partilös både i politik och litteratur, upplyste mig om anledningen dertill; han sade mig helt upprigtigt, att när en bok af mig utkommit, skulle den, i följd af min kända politiska och litterära antagonism mot Hjerta och Almqvist, antingen blifva alldeles nedljungad i deras tidning och afsättningen derigenom qväfd – eller ock dess existence alldeles ignorerad, hvadan intet anständigt honorarium kunde bjudas; annat vore förhållandet med en Braun, Orvar Odd, Kullberg, Ridderstad, Albano m. fl. hvilka hade lyckan att, såsom frisinnige, stå väl på allrahögsta ort, beprisas och derföre gouteras och köpas af allmänheten, hvadan hederliga honorarier till dem kunde betalas.
Läsaren finner, huru belönande det är att med en smula talent vara frisinnig, och huru välbestäldt det är med vår publicism, i det att en conservatif ställes på svältdiet.
Väl hafva mina skrifter ändock brutit sig väg till allmänheten, så godt de kunnat, men de radicala bladen kunna icke förebrå sig minsta åtgörande i den saken 5, ty det har tills dato gått till punkt och pricka som den erfarne bokhandlarn förutsade.
Men, tillade han, icke nog härmed: förlade han en af mina skrifter, vore anledning att befara, att hans öfriga blifvande förlager skulle i A.B. med ogunst anmälas eller åtminstone komma att med tystnad förbigås.
Samma svar erhöll jag nyss af en annan förläggare, som först lofvade att taga denna lilla brochure på sitt förlag, men åtrade sig, sedan han sofvit på saken, förmodligen skrämd af en orolig dröm.
En sådan buse är A.B. för svenska förläggare, publicister och bokhandlare!
Troligen är Czaren icke mer fruktad af litteratörerna i sitt stora rike.
Jag känner blott tvenne förläggare, som äro frie från Aftonbladsskräcken: den ena det boktryckeri, der denna brochur tryckes och förlägges, den andra firman Lindh i Örebro, till hvilken jag hållit mig, alltsedan jag blef upplyst om den annorstädes grasserande räddhågan.
Men, invänder man, till allt detta – så vidt det rör politiska åsigter – är A. oskyldig; ty
Hr Hjerta har uttryckligen och mer än en gång (efter katastrophen) förnekat, att denne hans medhjelpare hade ringaste del i redactionen (utom då egaren var på resor), utan blott befattade sig med litteraturen.
En af mina vänner, som till sin förvåning läst denna försäkran, har berättat mig hvad som vederfarits honom sjelf, med tillåtelse att detsamma i tryck omnämna.
Ett af Consist.
Minus i Upsala fäldt utslag rörande en för andra resan föröfvad stöld, blef af Hofrätten upphäfdt och sedan af Justit.
Cancelleren åtaladt.
Detta åtal blef i A.B. med särdeles fägnad omtaladt (hvilket var Red:s fulla rätt), men i referatet om saken inflöto, vare sig med eller utan uppsåt, ett par factiska misstag, som gåfvo utslaget en väsentligen förändrad charakter.
En af domrarne inskickade då, i Maj förl. år, en helt kort belysning, utan ett enda ohöfligt ord mot tidningen, med begäran om dess införande i bladet.
Ombudet, en Kyrkoherde i Stockholm, träffade begge herrarne på bureaun, begge genomläste den lilla skriften, men gåfvo skiljaktiga svar:
Hr Hjerta beviljade, men Almqvist nekade dess införande.
Slutligen gick det, icke som Hr Hj., utan som A. deciderat: – skriften inkom icke.
Den blef väl sedan införd både i Posttidningen och Tiden, men de jurister, som väl läst A.B., men ingendera af de bada sistnämnde tidningarne, äro än i dag ej i tillfälle att pröfva huruvida Consistorii utslag hvilade på giltiga grunder eller ej.
Vi hafva varit vidlöftiga i denna sak , men vi anse ett slikt missbruk af den större publicitetens monopolium, ett slikt ockrande på en vidsträckt circulation, en slik trafik med enskildes och autoriteters goda namn och anseende, såsom ett af de skamligaste och brottsligaste näringsyrken – ett af de mest verksamma sätt att förnedra en nations bildning och moral.
Inför Inquisitionen och Jakobinernes Revolutions-tribunal fick den anklagade, åtminstone för formens skull, försvara sig:
A.B. dömmer ohördan och sätter munkafle i mun på den förtalade och smädade.
Vedergällningens dag har kommit:
Hr Hjerta behandlas sjelf enligt samma grundsats, med stegrad brutalitet, af sin egen andeliga fosterson, Folkrösten, som nu vunnit populacens öra – och alla A.B:s protester och verop tränga icke till den hop, inför hvilken han anklagas.
Men vi återgå till A:s enskilda litterära personalier.
Emedan vi ofvanför kommo att nämna Albano, den Almqvistska rökpilten i Wermland, om hvars identitet och oegennyttiga motiver ingen kan misstaga sig, vilja vi rätta ett af honom begånget groft uppsåtligt eller ouppsåtligt misstag.
Han försäkrar neml. käckt, att Tegnér hörde till A:s beundrare.
Ur säker källa ha vi dock hört, att Tegnér in totum et tantum ogillade hela det Almqvistska skriftställeriet.
Likaså Geijer.
Den, som skrifver detta, var närvarande då en af mannens dåvarande mest brinnande beundrare föreläste inom en liten utvald krets den då nyss utkomna Signora Luna, som hör till A:s bättre producter.
Skådespelet, föreläst med eld och en särdeles vacker declamation, gjorde på sällskapet ett i det hela ganska fördelaktigt intryck.
Efter ett par acter inträdde en paus, da åhörarne uppmanades att yttra sina omdömen.
Atterbom och vi andra berömde hvad med mer eller mindre skäl och rätt kunde berömmas, men gjorde några anmärkningar emot de många orimligheterna i planen.