Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bågarnes nästan oföränderliga läge har vidare möjliggjort en mängd mätningar af deras höjd, utbredning och läge, hvaraf jag trott mig kunna sluta: att vårt jordklot äfven under ett norrskensminimi-år är prydt med en nästan ständig, enkel, dubbel eller flerdubbel ljuskrans, hvars inre kant vanligen har en höjd öfver jordytan af ungefär 200 kilometer eller 0,03 jordradier, hvars midt, »norrskenspolen», är belägen något under jordytan, ett stycke norr om den magnetiska polen, och som, med en tvärgenomskärning af 2000 kilometer eller 0,3 jordradier, utbreder sig i ett plan vinkelrätt mot den jordradie, som träffar kretsens medelpunkt.
Jag har benämnt denna ljuskrans norrskensglorian med anledning af dess form och dess likhet med strålkronan kring ett helgons hufvud.
Den står i samma förhållande till Skandinaviens strål- och draperinorrsken, som passad- och monsunvindarne i södern till nordens oregelbundna vindar och stormar.
Sjelfva kransens ljus är aldrig stråldeladt, utan snarlikt det ljus, som gått igenom en mattslipad glasskifva.
Då norrskenet blir starkare, förändras ljuskransens omfång: man ser dubbla eller flerdubbla bågar, oftast belägna ungefär i samma plan och med gemensam medelpunkt, och strålkastning eger rum mellan de olika bågarne.
Sällan ser man bågar, som ligga oregelbundet till hvarandra och korsa hvarandra.
Synområdet för den vanliga bågen är begränsadt inom tvenne kretsar, som dragas på jordytan, med norrskenspolen till midt och radier mätta på jordens rundning af 8° och 28°.
Det berör endast obetydligt länder bebodda af folk med europeiskt ursprung (nordligaste Skandinavien, Island, danska Grönland), och äfven midt i detta område finnes ett öfver mellersta Grönland, södra Spetsbergen och Frans Josefs land framgående bälte, der den vanliga bågen bildar endast en svag, mycket utbredd ljusslöja i zenit, hvilken kanske röjer sig blott derigenom, att vintermörkret här blir betydligt förminskadt.
Detta bälte skiljer de trakter, der ljusbågarne företrädesvis visa sig åt söder, från dem, der de företrädesvis framträda på norra synranden.
I området närmast norrskenspolen ser man endast de mindre, i mellersta Skandinavien endast de större, mera oregelbundet bildade ljuskransarne.
Men i sistnämnda trakt, liksom i södra brittiska Amerika, blifva i stället norrskensstormarne, strål- och draperinorrskenen, allmänna, och dessa tyckas
Den vanliga norrskensbågen vid Vegas vinterqvarter.
Norrsken vid Vegas vinterqvarter d. 3 mars 1879 kl. 9 t.e. m.
Dubbla norrskensbågar sedda d. 20 mars 1879 kl. 9 t. 30 m. e. m.
Elliptiskt norrsken d. 21 mars 1879 kl. 2 t. 15 m. f. m.
Elliptiskt norrsken d. 21 mars 1879 kl. 3 t. f. m.
ligga närmare jordytan än bågnorrskenen.
De allra flesta polarexpeditioner hafva öfvervintrat så nära norrskenspolen, att den vanliga norrskensbågen der legat under eller helt nära horisonten, och då strålnorrsken sällan tyckas förekomma inom denna krets, är det lätt förklarligt, hvarför vinternatten vid dessa expeditioners vinterqvarter så sällan varit upplyst af norrsken, och hvarför beskrifningen af detta fenomen spelar en så liten rol i deras reseskildringar.
Långt innan marken blifvit bar och blidväder inträdt, begynte flyttfoglar ankomma: först snösparfven den 23 april, derpå stora skaror af gäss, ejdrar, alor, fiskmåsar, flere arter vadare och sångare.
Den första bland dessa senare var den lilla sirliga Sylvia Ewersmanni, som i midten af juni uti stora skaror slog sig ned på den enda mörka fläck, som ännu syntes i trakten – Vegas svarta däck.
Alla voro
Sångfoglar i Vegas rigg.
Juni 1879.
tydligen ytterligt uttröttade, och det första de små stackarena gjorde var att uppsöka beqväma sofplatser, på hvilka ett fartygs rigg har rik tillgång, när det gäller småfogel.
Jag behöfver väl knappast tillägga, att våra nya gäster, vårens förebud, om bord stördes så litet som möjligt.
Vi började nu flitigt samla material till kännedomen om traktens fogel- och däggdjursfauna.
Samlingarna äro, då detta skrifves, ännu ej bearbetade, och jag kan derför härom endast anföra följande.
Af den bekantskap, jag under egna föregående resor och studiet af andras gjort med den högnordiska fogelverlden, hade jag fått den oriktiga föreställningen, att ungefär samma fogelarter skulle möta oss öfverallt i Europas, Asiens och Amerikas polarländer.
Erfarenheten under expeditionen med Vega visar, att detta ingalunda är förhållandet, utan att Asiens nordöstra udde, Tschuktsch-halfön, i detta hänseende bildar ett fullständigt undantag.
Foglar förekomma här i mycket mindre antal, men med en vida större mångfald af former än på Novaja Semlja, Spetsbergen och Grönland, till följd hvaraf fogelverlden i dess helhet på Tschuktschhalfön har en från de atlantiska polarländernas helt och hållet afvikande prägel.
Visserligen möter man äfven här former ytterst närbeslägtade med Spetsbergens och Novaja Semljas stormås (Larus glaucus Brünn.), ismås (L. eburneus Gmel.), kryckja (L. tridactylus L.), alfogel (Harelda glacialis L.), praktejder (Somateria spectabilis L.)6, simsnäppa (Phalaropus fulicarius Bonap.), fjärplyt (Tringa maritima Brünn.) o.s.v., men derjemte träffas här en oväntad mängd egendomliga arter, t.ex. den amerikanska ejdern (Somateria V-nigrum Gray), en svanlik gås, helt hvit med svarta vingspetsar (Anser hyperboreus Pall.), en gråbrun gås med yfvig gulhvit fjäderbeklädnad på hufvudet (Anser pictus Pall.), en på hufvudet synnerligen grant, i sammetssvart, hvitt och grönt färgad Fuligula-art (Fuligula Stellen Pall.), den vackert tecknade, sällsynta Larus Rossii Richards., af hvilken dr Almqvist d. 1 juli 1879 sköt ett exemplar från fartyget, en liten brun snäppa med skedlikt utvidgad näbbspets (Eurynorhynchus pygmæus L.), samt åtskilliga hos oss ej förekommande sångfoglar o.s.v.
Dessutom utmärka sig, enligt löjtnant Nordqvist, äfven en del af de här lefvande skandinaviska formerna genom mindre betydande olikheter i färgteckning och storlek.
Den besynnerliga skedsnäppan var en tid på våren så allmän, att den ett par gånger serverades vid gunrummets bord, något för hvilket vi efter hemkomsten fått uppbära svåra förebråelser af djursamlare.
Denna fogel finnes nämligen endast i några få museer.
Den beskrefs första gången af Linné i »Museum Adolphi FridericiSkedsnäppa från Tschuktsch-landet.
Eurynorhynchus pygmæus L.
Vid sidan fogelns näbb sedd uppifrån, i naturlig storlek.
, Tomi secundi prodromus, Holmiæ 1764», och derpå af C. P. Thunberg i Vetenskaps-akademiens handlingar för 1816 (sid. 194), der det uppgifves, att fogelns hemland är det tropiska Amerika.
Sedermera har den några få gånger blifvit fångad i sydöstra Asien.
Sannolikt tillbringar den, liksom Sylvia Ewersmanni, vintern någonstädes i den Filippinska ögruppen, men söker sig om sommaren bort till den höga norden.
Liksom åtskilliga andra foglar, som visade sig om våren med de första bara fläckarna, försvann den i juli.
Kanske drog den sig för att häcka till busksnåren i det inre af landet, eller ock, hvilket är sannolikare, längre norr ut till de af europeer ännu ej upptäckta öar eller kontinenter, som enligt all sannolikhet sammanbinda Wrangels land med den Franklinska arkipelagen.
En egendomlig dragningskraft på polarfararen utöfva de högre djurformer, som jemte honom våga trotsa den arktiska nattens köld och mörker.
Rörande dessa har löjtnant Nordqvist meddelat följande:
»Det om vintern vanligaste däggdjuret på Tschuktsch-halföns nordkust är haren.
Den skiljer sig från den i Skandinavien förekommande fjellharen (Lepus borealis Lillj.) genom sin ansenligare storlek och de icke så hastigt afsmalnande näsbenen.
Oftast träffas den uti flockar af 5 eller 6 stycken på de endast af ett tunnt snölager täckta kullarne i granskapet af tälten, trots de hungriga hundskaror som der kringstryka.
Ganska talrika äro fjellrackorna (Vulpes lagopus L.).
Vanliga räfven (Vulpes vulgaris Gray) tyckes äfven vara allmän.
En röd räf, som löjtnant Brusewitz sköt från fartyget i oktober, afvek betydligt från den vanliga räfven och närmade sig fjellrackan.
Räfvarnes föda tyckes om vintern utgöras af harar, snöripor och lemlar.
Jag har ett par gånger sett omkring en meter djupa, vid mynningen icke öfver 30 centimeter vida hål, hvilka enligt tschuktschernas uppgift voro gräfda af räfvar under sökande efter lemlar.
Af lemlar har jag här sett tre arter, nämligen Myodes obensis, M. torquatus och Arvicola obscurus.
Dessutom skall här, enligt tschuktschernas utsago, förekomma en liten mus, efter all sannolikhet en näbbmus.
Myodes torquatus erhölls för första gången den 12 januari, Myodes obensis den 13 februari.
Båda arterna bragtes derefter ofta om bord af tschuktscher, och icke sällan sågos under vintern lemlar springa på snön.
Myodes obensis tycktes förekomma betydligt talrikare än den andra arten.
Egendomligt är, att alla de nio exemplar af Myodes torquatus, som jag under vintern erhöll, voro hanar.
I motsats mot dessa båda lemmelarter tyckes icke Arvicola obscurus om vintern visa sig ofvanom snön.
Af den senare hemtades åtta stycken från den mellan Jinretlen och Beringssund belägna byn Tjapka den 8 maj.
Derpå erhöll jag ännu en från den 5 engelska mil öster om Jinretlen belägna byn Irgunnuk.
Sällsyntare i dessa trakter öfvervintrande landdäggdjur äro vargen, som af oss blifvit sedd ett par gånger, samt vildrenen.
Fotspår efter den sistnämnda sågos den 23 mars uti bergstrakten 15 –20 engelska mil söder om Jinretlen.
Enligt tschuktschernas utsago stanna några få renar qvar vid kustbergen, då deremot största delen mot vintern flyttar längre söder ut.
Dessutom lefva här om vintern ytterligare tvenne däggdjur, ehuru man endast ser dem om sommaren eller hösten, emedan de den öfriga tiden ligga i dvala.
Dessa äro landbjörnen och murmeldjuret (Aretomys sp.).
Någon Murmeldjur från Tschuktsch-landet.
landbjörn sågo vi icke, men väl funno löjtnant
Hovgaard och jag den 8 oktober spår af detta djur omkring 2–3 engelska mil från kusten.
Tschuktscherna säga, att landbjörnen icke skall vara sällsynt om somrarne.
Murmeldjuret förekommer talrikt.
Den 26 maj bragtes det för första gången om bord af en tschuktsch, och följande dagen såg jag sjelf ett sitta på toppen af en liten kulle, uti hvilken det hade sin boning.
Utom de anförda djuren hafva infödingarne talat om ett djur, som af dem kallas »nennet» och säges lefva vid åstränder.
Enligt deras beskrifningar tyckes det vara den vanliga uttern.
Liksom på de flesta ställen, der lemlar äro allmänna, så träffas äfven här småvesslan (Mustela vulgaris Briss.), af hvilken jag genom tschuktscherna erhållit tvenne skinn.
Om hermelinen förekommer i den del af Tschuktsch-landet vi besökt, kan jag icke med säkerhet säga.
Det är dock troligt, emedan tschuktscher berättat mig, att här skall finnas en vessla, som har svart svansspets.
Endast tvenne hafsdäggdjur hafva under vintern blifvit sedda i trakten, nämligen snadden eller ringlade sälen och isbjörnen.
Ett par gånger hafva spår af den senare iakttagits i närheten af land.
Den tyckes dock egentligen hålla sig vid öppningar i isen längre utåt hafvet, der under vår härvaro två stycken blifvit dödade af tschuktscher från grannbyarna.
Snadden är troligtvis den enda sälart som förekommer nära kusten under vintern.
Den fångas i stor mängd och utgör jemte fisk och åtskilliga växtämnen tschuktschernas hufvudföda.
Af landfoglar öfvervintra i trakten endast tre arter, nämligen en uggla (Strix nyctea L.), en korp (Corvus sp.) och en ripa (Lagopus subalpina Nilss.); den sistnämnda är den allmännaste.
Den 14 december såg jag under en slädfärd inåt landet, ungefär 10–12 engelska mil från kusten, tvenne stora flockar ripor.
Den ena räknade troligtvis öfver 50 stycken.
Närmare kusten träffas deremot, i synnerhet mot våren, för det mesta endast enstaka foglar.
Korpen förekommer allmänt vid tschuktsch-byarna och bygger sitt bo uti närbelägna klippbranter.
Det första korpägget erhölls den 31 maj.
Fjellugglan sågs för första gången den 11 mars, men skall, enligt tschuktschernas utsago, träffas under hela vintern.
I april och maj sågo vi äfven några fjellugglor, den 21 maj såg jag två.
På öppna ställen uti hafvet skola här, enligt tschuktschernas påstående, vintern om förekomma tvenne simfoglar, nämligen alkan (Uria Brünnichii Sabine) och tejsten (Uria grylle L.).
Af den förra erhöllo vi exemplar första gången den 1 maj, af den senare den 19 i samma månad.
Möjligen öfvervintra i öppna ställen af hafvet utom dessa foglar äfven en Mergulus-art, af hvilken ett exemplar kom till Vegas öfvervintringsplats den 3 november, och en Fuligula, hvaraf ett exemplar åt oss såldes den 9 mars af en tschuktsch, som sade sig hafva dödat det vid en rening utanför kusten.»
Efter flyttfoglarnes ankomst började jagtutflygter bilda ett välkommet afbrott i vårt enformiga vinterlif och jagtutbytet en ej mindre angenäm omvexling i konservfödan.
Dessutom utbjödo tschuktscherna dagligen åt oss en mängd olika slag af foglar, i synnerhet sedan de märkt, att vi betalte ett högre pris för mången sällsynt; men liten och föga matnyttig fogelart, än för en stor fet gås.
Småfoglar dödade tschuktscherna antingen med stenkastning eller genom att skjuta dem med båge och pil, hvarvid må anmärkas, att de flesta voro mycket klena skyttar.
Äfven fångade de dem med rännsnaror af hvalbarder, hvilka spändes öfver bara fläckar vid stranden, oftast mellan två hvalkotor.
Kullerstenar äro nämligen sällsynta, men hvalben träffas, såsom ofvan är anfördt, flerstädes i mängd på de strandvallar, der tälten äro uppförda.
I juni började vi få ägg af måsar, ejdrar, alfoglar, gäss och lommar i tillräckligt antal för bordets behof.
Tillgången var dock ingalunda så riklig som under häckningstiden på Grönland, Spetsbergen eller Novaja Semlja.
Ett stycke bortom fartyget bildade sig i slutet på maj tvenne råkar af några famnars bredd.
Jag utsände den 31 maj några man för att dragga på detta ställe.
De återkommo med rikt utbyte, men beklagligen slöt sig öppningen å nyo den följande dagen, och då jag jemte löjtnant Bove den 2 juni besökte stället, var en stor nybildad toross uppskjuten längs kanten af den forna rännan.
En annan råk bildade sig några dagar derpå, men slöt sig åter genom en ny rubbning i isens läge, hvarvid åter en hög isvall, bildad af lösa, öfver hvarandra hopade isblock, angaf den forna öppningens läge.
Äfven det starkaste fartyg skulle vid isens sammanskjutning hafva blifvit krossadt i en dylik ränna.
Af olika slag med dessa båda tillfälliga råkar var en vidsträckt öppning, som visade sig en eller två kilometer norr om fartyget.
Antagligt är, att den med få, ehuru kanske svårpasserbara afbrott sträckte sig ända till Beringssund, der enligt tschuktschernas utsago flere hvalfångare redan infunnit sig.
Omkring sjelfva fartyget låg isen dock fortfarande fast och obruten.
Ej heller tycktes tschuktscherna vänta, att den så snart skulle lossna, att döma af den mängd foror, dragna af hundar och renar, som fortfarande passerade förbi oss, så väl mot öster som vester.
En bland dessa förbiresande måste här särskildt omnämnas, enär hans färd varit omtalad såsom en till oss utsänd undsättningsexpedition.
Det var den 19 juni.
En mängd förbiresande tschuktscher kommo såsom vanligt om bord, dels för att uppbära den gästfrihetstribut, hvartill de ansågo sig berättigade, dels för att tillfredsställa en lättförklarlig nyfikenhet och smått sqvallra om de föregående dagarnes vigtigaste händelser.
En bland dem, en medelålders man, som vi ej sett förut, med välvilliga och något sjelfbelåtna drag, hvars ansigte var en samling af idel skrynklor och hvars päsk var öfverdragen med en gammal sammetsskjorta, presenterade sig med en viss anspråksfullhet såsom höfdingen Noak Elisej.
Allt sedan misstaget med den ståtlige Tschepurin, och sedan till och med
Menkas förmodade träl förklarat sig vara minst lika god som Menka sjelf, hade vi börjat taga tschuktschisk höfdingavärdighet temligen likgiltigt.
Noak Elisej blef derför, oaktadt han sålunda framstält sina anspråk, mottagen allmogen likt, hvaröfver han syntes litet stött.
Men vårt beteende ändrade sig snart, då Notti eller någon annan af våra dagliga gäster, som blifvit väl förtroliga med våra tycken, böjelser och svagheter, upplyste oss, att Noak Elisej hade med sig ett stort, ett mycket stort bref. Gubben Noak medförde således post, kanske europeisk post.
Med ens blef han i våra ögon en vigtig man.
Sedan han Stegocephalus Kessleri Stuxb. naturlig storlek.
Sabinea septemcarinata Sabine. naturlig storlek.
Evertebrater från hafvet vid Vegas vinterqvarter.
Acanthostephia Malmgreni (Goës.) 2 ggr förstorad.
Ophioglypha nodosa (Lütken). 2 ggr förstorad.
en tid blifvit bestormad med frågor, framtog han från en om halsen hängande påse de vanliga hopsurrade brädlapparne, hvilka här tjena som postväska.
De befunnos dock innehålla endast ett bref på ett par rader från en rysk embetsman i Nischni Kolymsk, utan några underrättelser från Europa, men med tillkännagifvande, att furst Noak Elisej Noak Elisej.
vore sänd till oss för att bistå oss, om så erfordrades.
Till en början skakade Noak på sin mage för att tillkännagifva, att han var hungrig och äskade mat, samt harklade och pekade med fingret på strupen för att ange, att en »ram» skulle smaka bra.
Derpå berättade han något som vi ej så noga begrepo, men som vi numera hafva skäl att tolka såsom ett tillkännagifvande, att Noak ledde en af de sibiriska myndigheterna för vår undsättning utsänd expedition, och att han derför vore villig att mot lämplig ersättning till oss lemna några renar.
Jag begagnade mig äfven af anbudet och tillhandlade mig tre djur för socker, te och litet tobak.
Noak var för öfrigt en vänlig och gemytlig man, som, så kristen han var, reste omkring med två hustrur och en mängd barn, hvilka naturligtvis alla skulle se fartyget och få sin välfägnad af tobak, lerpipor, socker, ram m. m.
Det hade nu börjat samla sig så mycket flödvatten på isen, i synnerhet nära land, att det var ytterst svårt att gå från fartyget till stranden och åter.
Mången tilltänkt landutflygt blef afbruten derigenom, att man, strax sedan man lemnat fartyget, klef ned i något djupare hål på isen och fick sig ett kallt bad.
Utflygterna i land började dock blifva af mycket stort intresse för botanisterna och zoologerna, och jag lät derför, för att undgå de nämnda olägenheterna, uppslå ett tält vid sidan om den stora lagunen mellan Pitlekaj och Jinretlen och ditföra en lätt båt.
Lagunens botten var ännu upptagen af is, öfver hvilken dock vattnet stod så högt, att båten flöt deri.
Naturforskarne slogo sig turvis ned i tältet och gjorde härifrån dels i båt dels till lands utfärder åt olika håll, efter hvad jag hoppas med det resultat, att omgifningen af Pitlekaj numera är den bäst kända trakt af Asiens nordkust, hvilket i det hela ej vill säga så mycket.
Den första blomman (Cochlearia fenestrate R. Br.) sågs den 23 juni7.
En vecka derefter började marken att grönska och blommor af olika slag visa sig i allt större och större antal8.
Några flugor sågos en solskensdag redan i maj (den 27) hoppa på sjelfva snön, men först i slutet på juni började insekter visa sig i något större antal, deribland en mängd Harpalider, ett par stora Carabus-arter och en stor Curculionid.
De här förekommande insekterna äro dock, i afseende på så väl art- som
Leucanthemum arcticum (L.) DC.
Artemisia arctica Less. * » vulgaris L. f.
Tilesii Ledeb.
Cineraria frigida Richards. * » palustris L. f. congests Hook. * Antennaria alpina (L.) R. Br. f.
Friesiana Trautv. * Petasites frigida.
* Saussurea alpina (L.) DC. f. angustifolia (DC.) * Taraxacum officinale Web.
Valeriana capitata Pall.
Gentiana glauca Pall.
Pedicularis sudetica Willd. » Langsdorffii Fisch. » lanata Willd. f. leiantha Trautv. » capitata Adams. * Polemonium coeruleum L. * Diapensia lapponica L. * Armeria sibirica Turcz.
Primula nivalis Pall. f. pygmæa Ledeb. » borealis Duby. * Loiseleuria procumbens (L.)
Desv. * Ledum palustre L. f. decumbens Ait. * Vaccinium vitis idæa L. * Arctostaphylos alpina (L.)
Spreng. * Cassiope tetragona (L.)
Hedysarum obscurum L.
Oxytropis nigrescens (Pall.)
Fisch. f. pygmæa Cham.
» species.? * Rubus Chamæmorus L. * Comarum palustre L.
Potentilla fragiformis L. f. parviflora Trautv. f. villosa (Pall.) * Sibbaldia procumbens L. * Dryas octopetala L.
Spiræa betulæfolia Pall. f. typica Maxim.
* Hippuris vulgaris L. * Saxifraga stellaris L. f. comosa Poir. » punctata L. * » cernua L. * » rivularis L. * Rhodiola rosea L. * Empetrum nigrum L. * Cardamine bellidifolia L.
Cochlearia fenestrata R.
Br. f. typica Malmgr. f. prostrata Malmgr.
Ranunculus Pallasii Sehlecht. * » nivalis L. * » pygmæus Wg. * » hyperboreus Rottb. * Aconitum Napellus L. f. delphinifolia (Reichenb.)
Claytonia acutifolia Willd. * Wahlbergella apetala (L.)
Fr. * Stellaria longipes Goldie. f. humilis Fenzl. * » humifusa Rottb. Cerastium maximum L. * » alpinum L. f. hirsuta Koch. * Halianthus peploides (L.)
Alsine arctica (Stev.) Fenzl.
* Sagina nivalis (Lindbl.) Fr. * Polygonum Bistorta L.
individantalet, icke synnerligen talrika, hvilket ej är så besynnerligt, då marken året om på ett ringa djup under jordytan är frusen.
Då äfven det föga mäktiga lager, som om sommaren tinar upp, är hårdt fruset om vintern, måste alla de insekter, som här förekomma, kunna i en eller annan utvecklingsform uthärda att under någon tid vara stelfrusna.
Med skäl kan i anledning häraf anmärkas att, om lifvet i en organism kan under månader så att säga suspenderas genom stelfrysning utan att förintas, hvad hindrar då, att denna suspendering utsträckes öfver år, årtionden eller århundraden?
Den vanliga föreställningen, att allt animaliskt lif skulle upphöra, då den inre djurvärmen sjunker under 0°, är för öfrigt ej fullt riktig.
Detta bevisas af det rika evertebratlif, som träffas på Ishafvets botten, äfven der vattnet året om har en temperatur af –2° till –2°,7 C, äfvensom af den märkliga iakttagelse under 1872–78 års öfvervintring i Mosselbay, att små krustaceer i milliontal kunna
* Polygonum viviparum L. » polymorphum L. f. frigida Cham.
Rumex arcticus Trautv. * Oxyria digyna (L.)
Salix boganidensis Trautv. f. latifolia.
» Chamissonis Anders. » arctica Pall. » cuneata Turcz. * » reticulata L. » species ?
Betula glandulosa Michx. f. rotundifolia Regel.
Elymus mollis Trin. * Festuca rubra L. f. arenaria Osb. * Poa flexuosa Wg.
Arctophila effusa J. Lge.
Fr. » vaginata J. Lge. f. contracta J. Lge. * Catabrosa algida (Sol.) Fr. * Colpodium latifolium R. Br.
Dupontia Fischeri R. Br. * Trisetum subspicatum (L.)
P. B. * Aira cæspitosa L. f. borealis Trautv.
* Hierochloa alpina (Liljebl.) Roem. & Sch. * Carex rariflora (Wg.)
Sm. * » aqvatilis f. epigejos Læst. * » glareosa Wg. * » lagopina Wg. * Eriophorum angustifolium Roth. * » vaginatum L. * » russeolum Fr. * Luzula parviflora (Ehrh.) Desv. * » Wahlenbergii Rupr. * » arcuata (Wg.)
Sw. f. confusa Lindeb. * Juncus biglumis L.
lefva i en vattendränkt snö, hvars temperatur är –2°,0 till –10°,2 C.
Jag säger härom i redogörelsen för 1872 –73 års resa9:
»Om man under vintertiden framgår längs hafsbandet på den snö, som vid ebbtid är torr, vid flodtid mer eller mindre genomdränkt af hafsvatten, så uppstår för hvarje steg man tager ett ytterst intensivt, praktfullt, blåhvitt ljussken, som i spektroskop gifver ett enfärgadt labrador-blått spektrum.
Det vackra ljusskenet uppstår i den förut fullkomligt mörka snön då den omröres, varar endast några ögonblick, efter det snön åter lemnas orörd, och är så Skalbaggar från Pitlekaj. a. Carabus truncaticollis Eschensholtz 1 ½ af nat. storl. b.
Alophus sp. 1½ af nat. storl.
intensivt, att det ser ut, som om ett eldhaf skulle öppna sig för hvart steg man tager.
Det gör i sanning ett egendomligt intryck att under en mörk och bister vinterdag (lufttemperaturen var ibland i närheten af qvicksilfrets fryspunkt) framgå i denna blandning af snö och lågor, hvilken för hvarje steg man tager stänker åt alla sidor, lysande med ett sken så intensivt, att man vore färdig att befara, det skodonen och kläderna skulle förbrännas.»
Vid närmare undersökning visade det sig, att detta ljusfenomen härrörde från ett litet kräftdjur, hvilket, enligt bestämning af professor W. Lilljeborg, tillhör arten Metridia armata A. Boeck, och hvars rätta element tyckes vara en betydligt under 0° afkyld, med saltvatten genomdränkt snösörja.
Först vid en temperatur under –10° tyckes dessa små djurs förmåga att lysa upphöra.