Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag omkring mig söker dem, hvilka fordom voro mina barndomskamrater, när jag ropar an den » heliga skara », som vi bildat vid inträdet i lifvet, höjer jag förgäfves rösten; knappt någon svarar.
En och annan enstaka röst endast säger: jag är ännu kvar.
Och år efter år blifva de gamla vännerna allt färre, tomrummet blifver större, och för att återfinna mina flydda minnen stänger jag mig inne och öppnar mina böcker.
Mina böcker, de äro också mina vänner från fordom, men vänner, hvilka förblifvit unga, under det jag åldrats.
Dessa kära egoister bry sig ieke om, att mitt hår börjat gråna vid tinningarne.
Jag återfinner dem lika tjusande, lika glädtiga, lika vårliga som fordom, och hvad dem beträffar, hvilka tycktes mig knarriga och dystra med sina olycksbådande förutsägelser och skenbara misantropi, med den bitterhet, med hvilken de dömde lifvet, så vet jag nu, att de hade rätt i att varna mig, och att jag var en dåre, som föraktade deras råd. » Så egoistiskt det låter, men aktom våra böc- ker för låntagare.
De samvetsgrannaste män- niskor liksom tillåta sig undantag, då det gäl- ler att återlemna en lånad bok.
En verklig bokvän lånar aldrig ut s-ina böcker.
Han tän- ker med Charles Nodier: » Tel est le triste sort de tout livré prfité: Souvent il est perdu, toujours il est gåté, » Och som förut nämndes om engelsmännen, att de ej blott rå om böcker, utan begagna dem, så må vi flitigt nedtaga dem från sin plats och med lyftande eller lärorik läsning fylla de stunder, som äfven den rätt mycket upptagne får lediga.
Då skall biblioteket blifva i sin ordning, prydlighet och trefnad en kär plats, där vi tycka oss omsväfvas af gångna tiders stora andar, och där vi känna vår synkrets vidgas samt vårt andliga förråd efter hand ökas, vare sig till hjälp i vår kamp för till- varon eller till vår förkofran som evighetsmän- niskor.
Granrismor.
n a t t l fil|| f g kvinna, som sålde viskor på sta- S^g^l dens torg, hade en liten flicka, som hon var ensam om att försörja.
På ett eller an- nat sätt fick man veta, att ett rikt, barnlöst äkta folk önskade ett fosterbarn.
Hon gick dit och erbjöd sitt.
Den lilla flickan, som var mycket söt oeh vacker, an- togs genast.
H o n skulle blifva helt och hål- let som barn i huset och icke veta af, att hon egt några andra föräldrar än fosterföräl- drarne.
Modren skulle fullständigt utplånas ur hennes lif, och man önskade naturligtvis alltså att vara fri från påhelsningar af denna.
D å en så lång tid förflutit, att modren kunde tänka, att barnet glömt henne, gaf hon vika för sin längtan, tog några viskor med sig oeh gick att knacka på de rikas köksdörr.
H o n blef nådigt mottagen, ombedd att sitta ned och bjuden på kaffe.
Man var intresse- rad af att anställa ett prof. Barnet, som släpptes ut i köket, var fullt acklimatiserade Grannt klädt, förnämt i sitt utseende och seende på sin mor som på en främling.
H u r väl föreställde man sig ej denna, med den rutiga schaletten nedgliden kring halsen, lutande sig framåt på stolen med armbågen stödd mot knäet och den grofva handen ut- sträckt för att locka den lilla till sig.
Tyc- ker man sig ej se det okonstladt tragiska ut- trycket i hennes blick vid åsynen af den så hopplöst saknade och så hopplöst återfunna, se henne svälja tårarne, under det att med det individuella uttrycket af hennes sorg blan- dar sig det uttryck af glädtig välvilja oeh nyfikenhet, som de af grofarbete nedtyngda hafva, då de le mot ett sorglöst, förnämt barn, liksom mot en älfva, hvilken kommit i deras väg, och som de äro rädda att skrämma bort.
Ett barn misstar sig sällan, om någonsin, i sin känsla af, hvem som älskar det.
Den lilla närmade sig snart förtroendefullt den främmande kvinnan, och deras samtal slutade med, att den lilla satt i modrens knä och somnade med hufvudet mot hennes bröst.
Modren satt en stund tyst med barnet i sin famn, därefter reste hon sig tyst, lemnade tyst det sofvande barnet åt tjänsteflickan och gick tyst genom dörren för att aldrig mera återkomma.
D å tjänstflickan skulle bära in barnet i de granna gemaken igen, vaknade det på trö- skeln, såg sig om med en irrande blick, drog en half suck och sade: » Jag satt så skönt hos granrismor 1 » Historien påstås vara fullt sann, och icke innebär den något otroligt.
Huru lyckliga äro ej de rika, som kunna köpa till och med de fattigas modersglädje.
Amalia Fahlstedt.
Höra våra små?
SSjvguiuvida barnet strax efter födelsen är begåfvadt iöljSaf med full hörselförmåga eller icke, har gifvit anledning till skiljaktiga meningsutbyten, och vi vilja här ingå på en kortfattad undersökning härom, öf- vertygade, att ämnet intresserar våra läsarinnor.
Människans andliga funktioner såsom syn, hörsel, talförmåga o. s. v. förmedlas genom hjärnan, och den nyföddes är ännu icke mäktig en dylik verksamhet.
Ännu tarfvas en viss utveckling ocb öfning, som blott med tiden kan uppnås.
Hörseln existerar ännu icke hos den nyfödda; hvarken hjärnan eller det organ, som tjänar att förmedla hörselförmågan, äro ännu så utvecklade, att de kunna funktionera.
Helt naturligt är, att ett månadsgammalt barn ännu saknar hörseln, hvaremot två till tre månader gamla spenbarn redan, enligt hvad erfarenheten visat, akt- gifva på ett intensivare ljud, t. ex. en klingande klocka.
Gifver barnet vid denna tidpunkt icke ännu tecken till hörsel — något som alls icke är sällsynt hos mindre utvecklade barn — växer modrens far- hågor till den förskräckligaste ångest, huruvida bar- net kommer att höra eller icke.
Och med ängslan i sitt ansikte väntar hon på läkarens utslag, helst hon väl vet, att ett doft barn samtidigt är beröfvadt talets gåfva.
Låtom oss för att fullt förstå hörselns funktioner kasta en blick in uti den hemlighetsfulla verkstad, där den har sin upprinnelse.
Hörselorganet, som tjänar till att förmedla hörselverksamheten med hjär- nan, består af två delar: hörselnerven och örat.
Hörselnerven leder sitt ursprung från hjärnan och uppfångar hvarje dallring, som uppstår omkring oss, då luften genom ett ljud försättes i vibrationer.
Hvarje del af hörselorganet, som tjänar till ljudvågornas led- ning till hörselnerven, kallas i vidsträcktare mening öra.
Öronen äro anbringade vid hufvudskålens si- doväggar, och hvad som af dem är för ögat synligt, är snäckan och öronöppningen.
Denna afrundade öppning leder till ett rör, ijudröret, som slutar med en elastisk, genomskinlig hinna, trumhinnan.
Ljud- vågorna, samlade i snäckan, nå genom Ijudröret trum- hinnan, som fortplantar dem förmedels hörselbenen fram till hörselnerven.
Dessa ben, hammaren, städet och bygelD, ligga i ett med luft försedt rum, trum- hålan, som erhåller sitt luftförråd i ocb med hvarje andedrag genom den i munhålan utmynnande eu- stachiska gången.
Existerade icke " detta organ, eller vore det icke så konstrueradt, att det vore egnadt att fortplanta äf- ven den minsta luftvibration, så vore vi icke i stånd att uppfatta de oss träffande ljudvågorna, och ljudet skulle genom våra kroppar återkastas ungefär på samma sätt som en klippa återkastar ett ljud, och ekot uppstår.
Skadliga yttre inflytelser på mödrarna eller själsli- danden, enligt mångens åsikt äfven äktenskap mellan blodsförvanter, kunna r:dan i moderlifvet åstadkomma, att embryots hörselorgan eller den del af hjärnan, som är oumbärlig för hörselfunktionen, är oregel- bundet utvecklad; barnet kommer då, utan att i många fall ytterörat visar en abnorm skapnad, döf- stumv: till världen.
Såsom vi redan nämnt, är den nyföddes hörselor- gan äfven under normala förhållanden ändock icke så utveckladt, att det är egnadt att förmedla hörseln.
Utvecklingen börjar först efter födseln, och år förgå, innan den är fullt afslutad.
Ljudröret, som vid en mera framskriden lefnadsålder omgifves af benväg- gar, består hos spenbarnen af ett trångt, af hud och brosk bildadt rör.
Trumhinnan är mycket tjockare ocb mindre elastisk än hos fullvuxna och befinner sig dessutom alls icke i ett sådant läge, att det med hela sin yta skulle kunna uppfånga ljudvågorna.
Vidare är trumhålan hos spenbarnen fylld med en salivartad vätska, som först måste så småningom upp- sugas för att skaffa rum åt den oumbärliga luften.
Dessa afvikelser visa, att den nyfödda öfverhufvud saknar hörselförmåga, och att spenbarn först i senare hälften af tredje månaden och ofta ännu senare få öra för och uppfattning af ljuden.
lduns julklappsbazar, För att i någorlunda god tid stå dem af våra läsarinnor till tjänst, som i dessa dagar helt visst bry sina hjärnor med julklappsbe- kymmer, börja vi redan i dag duka upp af de nouveautéer, som året bjuder, och invitera enhvar att taga utställningen i benäget skär- skådande samt göra sitt val efter bästa för- stånd.
Ä n n u taga vi dock för gifvet, att många af våra läsarinnor skulle kunna insända goda bidrag till vår lilla utställning, och hoppas vi, att dessa nu ej längre förhala tiden, utan ihågkomma bazaren med nödig tillökning.
A l l t hvad som under november månad ingår eger rätt deltaga i täflingen om det utsatta priset, 2 5 kronor.
(Se närmare tillkännagif- vandet i n:r 4 3.)
Redaktionen har naturligt nog bland hopen af insända beskrifningar svårt att afgöra, hvilken är den bästa och därmed har förtjänat priset.
V i ha därför beslutit efterhand med- dela af samtliga insända bidrag i numrerad följd och komma framdeles, då våra läsarin- nor väl praktiskt pröfvat än den ena, än den andra, att vädja till deras sakkunniga om- döme och utslag.
Och så begynna vi då promenaden bazaren.
genom * I. Herrväst, sydd på stramalj med zefirgarn.
Som det alltid är förenadt med stort bryderi för oss fruntimmer att af våra egna arbeten finna lämp- liga och praktiska julpresenter till manliga med- lemmar inom familjen, vill jag härmed föreslå lduns läsarinnor ofvan antydda persedel, som med nytta förenar utseende o c h tillika är en: &gt;bjärtevärmare ».
På ett tillräckligt stort stycke mellangrof stramalj aftecknas efter någon passande väst mönster för båda framstyckena, hvilka utklippas och öfver- kastas, hvarvid märken för fickor och knapphål tecknas.
Innan inskärningar härför göras (hvilka måste utföras fullkomligt raka öfver endast längd- trådarne), bör man tillse, att stygnen, som lem- nas emellan hålen för knappar och fickor, kunna afräknas i 3-tal, för att mönstret skall blifva re- gelbundet, hvarvid iakttagas, att fickan kommer i samma stygnrad med motsvarande knapphål.
Om- kring alla inskärningar för fickor och knapphål sys med ankartråd languette öfver två stygn (eller 4 trådar) för att förekomma upprispning.
Sedan ofvan anförda noga iakttagits, kan man börja sy mönstret sålunda: Man syr korsstygn öfver 6 trådar (3 stygn) på höjden, hvarvid alltid 2 trådar (1 stygn) lemnas emellan och 2 trådar (1 stygn) tagas på nålen, så att stygnraderna ligga fyrdubbla öfver hvarandra.
Då ny mönsterrad börjar, iakttages, att de första stygnen beröra samma längdtrådar som de första stygnen i före- gående rand; sedan falla de öfriga ränderna af sig själfva.
Där längdtrådarne äro för fickor och knapphål afskurna, tagas stygnen öfver Ianguetten.
Slutligen markeras de sista korsstygnsränderna med stickstygn af filosellsilke, hvarigenom arbetets utseende förhöj es.
Vår modell är af svart zefir- garn med ljusgula silkesstygn.
Svarta sådana taga sig äfven väl ut.
Andra färger i garnet kunna naturligtvis äfven användas, 2 ä 3 nyanser i sam- ma färg.
De färdigsydda framstyckena pressas väl på afvigsidan, fickorna fastsys, framstyckena fodras, så att fickorna sitta mellan fodret och yttertyget.
Västen kantas med sidenrockband, äf- vensom fickorna; dessa senare kunna ock döljas under 1 | cm.
bred broderad remsa.
Ryggstycket förfärdigas som till vanlig väst.
Knapphålen sys sedan med knapphålssilke.
(Afsydt prof kan efter önskan erhållas, om vid begäran fogas 5 sparmär- ken.
Halmstad p.
r.)
Tonn.
Julklapp till mamma och baby (af äldsta syster eller tant).
Af brunt hästtäcktyg, som vanligen har en bredd af 1 | m., utklippes ett stycke a f l * ä 2 mtrs längd — vill man hafva finare material kan j u fris användas — för att häraf förfärdiga en varm och tillika roande matta åt baby.
Öfriga behöfliga material utgöras af ett stycke stramalj o c h brokigt ullgarn, hvarvid gamla rester och från andra broderier öfverblifna ändar komma väl till pass.
Stramaljen kan j u lämpas efter hvars o c h ens egen smak, dock är gröfre bättre att använda.
Till min matta använde jag stramalj af den grof- lek, att 2 stygn utgjorde en längd af 1 cm.
; fina- re gör arbetet tyngre.
Efter vanliga s. k. kors- stygnsmönster, föreställande djur, lek- och husge- rådssaker m. m., broderas nu på mattan sålunda, att man af stramaljen utklipper stycken, i stygn- antal litet öfverstigande mönstrets, samt fasttråck- lar bitarne på mattan, placerande därvid bilderna i en mångbrokig blandning, och syr sedan med en finare stoppnål.
Bildernas oregelbundna an- ordning gör, att det hela får utseende af att ett helt förråd leksaker blifvit utströdt på mattan.
Af erfarenhet kan jag intyga, att en dylik matta är högst intressant för småttingarne, som med de sydda leksakerna kunna hafva mången munter stund.
Då tillgången på behöfliga mönster är sär- deles knapp, må här nämnas ett sätt att förskaffa sig sådana.
Ur en vanlig barnbilderbok afritade jag passande föremål, kopierade af dem med s. k. blått kopiepapper på färdigrutadt (finrutigt) mön- sterpapper, som erhålles i bokhandeln, hvarefter jag med blyerts och målpennor fullständigade o c h färglade mönstren.
Arbetet låter svårare, än det i själfva verket är.
När så mattan fått sitt tillräck- liga antal bilder, af sydde jag hela alfabetet med svart garn, ströende in bokstäfverna här och där mellan bilderna.
Så snart hvarje särskild bild är färdig- broderad, sprättas naturligtvis tråckeltrådarne bort, och stramaljen utrifves tråd för tråd.
Mattan fordras med jutetyg och förses i kanten med ett tjockt snöre.
* III.
Arbeten af gummimassa.
Massan köpes i Finland på Beijers bokhandel i Helsingfors, men fås i Stockholm hos Kuntze och komp.
Det ser ut som ett segt, brunt papp och har en stark gummilukt.
Vid användning sättes en bit däraf i kokhett vatten (fördelaktigast att hela tiden hålla vattnet hett på ett petroleum- kök) då den genast blir mjuk och låter böja och forma sig efter behag.
Man formar blad, stjälkar, blommor (blombladen tills vidare h v a r t f ö r sig) och kastar, så snart man format ett blad färdigt, detsamma i ett fat kallt vatten.
Då man fått det erforderliga antalet blad och stjälkar, tager man upp dem ur vattnet och börjar foga ihop dem till blommor och hela blomslingor.
Detta sker genom att vid ett ljus värma den spet, ssom skall fästas vid.
Sedan arbetet stått till andra dagen för att något hårdna, bronseras det i skilda färger o c h fästes på det föremål, som därmed skall prydas; härvid begagnas samma förfaringssätt s o m vid hopfogandet af de skilda bladen.
Materialets utmärkta böjlighet gör arbetet myc- ket trefligt, o c h med någon öfning kan nära nog konstnärligt arbete uppnås.
Den största utsikt att uppnå ett vackert resultat har man, o m man är i tillfälle att begagna naturliga blommor o c h grenar som modell.
Fästa på glas, bleck eller porslinsburkar, som sedan antingen helt bronseras utvändigt eller, o m det är glas, invändigt målas med svart lackfärg, göra de burkarna till prydliga vaser.
Ett slätt dricksglas, måladt på yttre sidan med svart lackfärg, omslingradt af en enkel kvist med glesa blad och sedan helt o c h hållet (både glaset utvändigt ofvanpå den svarta färgen och hela kvisten) bronseradt med kopparbrons, användes till cigarrhållare.
På med plysch beklädda askar, paletter, kalen- der och fotografiramar tager sig arbetet mycket effektfullt ut.
T. ex. mörkröd plysch, en äppel- gren med blommor, blad och små kart, bronserad i grönt och koppar; mörkgrön eller bronsfärgad plysch, ekollon o c h löf i brons o c h guld; grå plysch, neckrosor och säfblad i silfver och stål.
Fotografiram af gummi.
Man utskär ett stycke uppmjukad gummimassa i form af en större fografiram.
Ordnar sedan härpå en ranka af gummiblad, blommor o c h grenar.
De fästas en och en i sänder på ramen, som nämndt, genom att man håller kanterna eller baksidan af dem öfver lågan och trycker dem sedan fast på gummiramen.
Man bronserar sedan lätt öfver Otto IiiudLvalls Sy " fc&gt;©la.örs !tlLa,ll.ca.ol r e k o m m e n d e r a r sitt n y a v ä l s o r t e r a d e l a g e r a f S y b e h ö r s a m t a r t i k H a m n g a t a n 14, midt för Kungsträdgården, Allm.
D &lt;f~ Order t i l l landsorten expedieras mot postförskott eller iärnvägsefterkraf.
hela ramen, men är gummit terracottafärgadt, är detta onödigt.
det Drottning Charlotta af Wurtemberg.
* helt visst måste glädja hvarje kvinno- hjärta att förnimma, att bär det yttre mot- svaras af den inre skönhet, sem består, ännu när den jordiska blomstringen förbleknar och V. Väggdekoration af gummi.
Man utskär fyr- kantiga stycken uppmjukadt gummi, böjer dessa tillsammans, så att det ena hörnet kommer rätt upp o c h det motsvarande bildar botten lik- som på en strut.
Sidorna närmast det nedre hör- net hopfästas, och däröfver sättes en blombukett e. d. af gummi.
I det öfre hörnet göres ett litet hål att hänga struten i på väggen; o m sommaren kan man slå vatten uti dem och sätta blommor uti, o m vintern sättes i stället litet grönt och nå- gra röda bär e. d.
Många andra nätta julklappar af detta slags material kan man göra, o m man blott är litet uppfinningsrik.
hvissnar.
Några fruntimmersmmnen.
Upptecknade af En * gammal pennfäktare.
Imiterade applikationsarbeien.
Följande ar- bete, som med fördel kan användas till en hel mängd olika föremål, såsom antimakass, fönster- eller dörr-lambrequin, beklädning af s. k. lecture- bord m. m., är lätt o c h roligt att utföra, men till- lika af en mycket dekorativ effekt.
De material, som därtill användas, ä r o: Ljusgrå eller crémegul linneväf (icke linnestra- malj).
Olika kulörer af oljefärg, Siccativ.
En lagom grof oljefärgspensel.
S. k. brilliantgarn.
Vid utförandet tillgår på följande sätt: På ett ritbräde eller icke ömtåligt bord spännes det stycke linneväf, som skall användas.
(Flere olika sorters linneväf, lämpliga för detta arbete, finnas i handeln.
Jag har själf användt en sort inväfd med guldtrådar, hvilken tagit sig utmärkt väl ut.)
Därefter öfverför man härpå medels blåpapper konturerna af det mönster, man vill utföra.
Detta mönster bör naturligtvis vara afpassadt efter ar- betets ändamål.
Adliga vapen, olika landskaps- och riksvapen, rediga och tydliga gammaldags or- nament, äro mönster som bäst passa, och hvilka ej äro svåra att åstadkomma och sammansätta.
Härefter kommer målningen.
På en palett, eller, i brist däraf, på en porslinstallrik, upplägger man de oljefärger, som skola begagnas.
Men innan man börjar måla med en färg, måste man först däri inblanda så mycket hett (ej brun) siccativ, att vid profning på tyget oljan i färgen ej flyter omkring.
Härmed får nian vara mycket noga o c h aktsam, ty flyter oljan ut öfver mönsterkonturerna, blir det hela förstördt.
Det är detta som inbland- ningen af siccativ förebygger.
Terpentin får man ej använda till något annat än penselns rengöring.
Men skulle det misslyckas så, att någon färg kommer på arbetet utom mönstret, så kan man försöka att få bort den genom att med en ren, hvit lapp, doppad i ren terpentin, försiktigt gnida på fläcken.
Hvilka färgsamnansättningar som bäst passa och taga sig ut, får ens egen goda smak säga en.
Men o m man nu till exempel målar ett fan- tasivapen med ett lejon i midten, så är det vac- kert att måla lejonet i guldgult o c h halfva vapen- fältet i högrödt, halfva i svart.
Vid målning af landskaps- eller andra vapen bör man naturligt- vis taga de färger, som tillhöra dem.
Hvar gång man byter o m färg, skall man, som nyss nämn- des, rengöra penseln i terpentin.
Sedan målningen är afslutad och fått fullkom- ligt torka, påsys i alla konturer, med omärkliga stygn, vackert o c h tjockt brilliantgarn.
jvfven när en färg alldeles omslutes af andra färger, skall dess konturer sys med brilliantgarnet, så att alla färger och figurerna afskiljas från bottnen eller hvarandra, Det är detta förfaringssätt, som så märkbart höjer den illusoriska och effektfulla ver- kan af applikation.
Vid alla de olika användningar, som detta ar- bete kan få, måste det naturligtvis monteras på olika sätt, o c h härpå kan ej någon vidare beskrif- ning behöfvas.
Dock om man t. ex. bar förfär- digat en antimakass eller en beklädnad för en Iecturebordsskifva, så lämpar det sig synnerligen väl att därpå göra en infattning af ett eller annat slag med någon vacker plysch i en med det hela öfverensstämmande färg.
Några förkunskaper i målning fordras ej för detta arbete, och därför kan det också med lätt- het utföras af hvem som helst.
Men för att det skall bli så vackert som möjligt och komma till sin fulla rätt, måste det dock, likasom alla dylika arbeten, utföras med litet skönhetssinne och god smak.
Maria Eleonora.
(Forts.) C.
Konst natur.
(Forts.) f Den mäktige herskare, för hvilken furstars hufvuden måste böja sig lika djupt som de svages och ringes, har kallat ännu en af vår världsdels monarker hädan, då konung Karl af Wurtemberg den 6 oktober afgick med döden.
Den gamle regentens äktenskap var barnlöst, och hans brorson, hvilken nu under namn af " Wilhelm I I bestigit Wiirtembergs tron, hade redan från späda år ansetts som tronföljare och erhållit en uppfostran, i allo egnad att förbereda honom för hans maktpå- liggande värf.
Konung Wilhelm är nu en 43~årig man.
Under det senaste tiotalet år har i själfva verket en väsentlig del af den Wurtembergska regeringsbördan hvilat på hans skuldror, då hans farbroder af sjuklighet hvarje år tvangs att långa tider vistas fjärran från sitt rike.
Konung Wilhelm förmälde sig år 1 8 7 7 med prinsessan Maria af W a l d e c k oeh Pyr- mont, en syster till drottningen-regentinnan af Holland.
Samma år föddes honom en dotter, prinsessan Pauline af Wurtemberg.
Redan år 1 8 8 2 slets emellertid af döden detta äktenskapsband.
Fyra år senare, den 8 april 1 8 8 6, fann enklingen en ny maka, det moderlösa barnet en ny moder, då Wilhelm för andra gången trädde i äktenskap, nu med prinsessan Char- lotta till Schaumburg-Lippe.
Med henne de- lar han som konung Wiirtembergs tron.
Drottning Charlotta är född den 1 0 okto- ber 1 8 6 4 samt äldsta dotter till prins W i l - helm, innehafvaren af den furstliga besittnin- gen Nachod i Böhmen, och dennes maka, prinsessan Bathildi af Anhalt.
Drottning Charlotta åtnjuter i Wurtemberg en synnerlig popularitet lika mycket för sin strålande skönhet och sitt kvinliga behag som för sitt goda hjärta, hvilket aldrig upphör att ömma för de lidande och betryckta.
Goda gärnin- gar äro hennes största glädje.
I sitt hem är hon ett mönster som maka och — ehuru någon egen bröstarfvinge ej ännu förunnats henne — som moder för den unga prinsessan Pauline.
Den bild af Euro- pas yngsta drottning, vi i dag velat bringa lduns läsarinnor, torde kunna gifva dem en föreställning om hennes yttre fägring, liksom w. S C H U M A C H E R K o n s I. Uoflevcrsintör.
oeh (För I H l l S Sveriges 1X1 Ö d T St T I Spisbröd försändes m jag hade rätt häri, skulle hon blifva en olycklig människa; ty vår Herre har gif- vit oss lifsglädjen som det rätta elementet, under det att sorgen och dysterheten endast äro inslag i väfven för att vi skola dess bättre kunna förstå » saligheten i att vara saliga ».
Den, som går i sorg för sorgens egen skull och ej vill andas lifsglädje, får slutligen denna ogiltiga syn på lifvet, som drifver så många till antingen andligt eller fysiskt själfmord.
N e j, sanning i allt, san- ning äfven i lynnet och karaktären, först ge- nom sanning skulle hon kunna bli en god skådespelerska och äfven en god och andra fängslande mänsklig varelse.
N u var hon en förtvinad liten lögnerska, som ljög både för andra och sig själf, och därför, hon måste för sanningens skull förlåta mig utrycket, fann hon ej behag för någon, ej ens för sig själf.
Ja, hon måste låta det falla litet sol- sken öfver sig och det omkring henne.
En- dast så skulle det bli glädje och ljus, oeh det älska likväl människorna mest.
Hon satt tyst och hörde på min straffpre- dikan, men om j a g ej alldeles misstog mig, så glimtade det dock fram i hennes blick något, som angaf, att i straffpredikan låg äf- ven ett evangelium, ett glädjebudskap, något som skulle lösa, befria.
Och då bon reste sig, räckte hon mig med ett ljuft leende sin hand och tackade mig.