Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid torde de fyrfaldiga hos Kongl. Majit tid efter annan gjorda, af vederbörande menigheter understödda, och någon gång äfven af de handlande i närmaste stad förordade, underdåniga ansökningar om tillstånd till handelsbods anläggande å landet inom tre mils afstånd från stad eller köping, få anses utmärka behofvet af en mera utsträckt frihet i omförmälda hänseende.
I mån af jordbrukets utveckling, befolkningens tillvext och den industriela verksamhetens större utbredning bildade sig sjelfmant nya varu-afsättnings- och upplags-ställen på landsbygden, och i följd af jernvägs-anläggningarne uppstodo sådana vid hvarje ban-station.
Der landt— mannen aflemnade sina produkter, hade han billigt anspråk att kunna få förse sig med sina förnödenheter af köpmannavaror, och en utvidgad frihet härutinnan utgjorde äfven ett väsendtligt vilkor för ett fullständigt uppnående af det med jernvägsanlägningarne afsedda ändamål.
— Vid Töreboda, inom tre mils afstånd från Mariestad - Allm.
17 stad belägna, jernvägs-station, der vestra stambanan tillstöter Göta kanal, hade det band, som ofvanåberopade stadgande i Handels-ordningen lägger på rörelsen, redan låtit känna sig, och enahanda förhållande måste förr eller sednare inträffa vid en mängd jernvägs-stationer.
Under den öfvertygelse, att de handlande i städerna sjelfve insågo angelägenheten att lossa detta band och att deras rätt blefve tillräckligt bevarad om landthandeln så mycket aflägsnades från städerna, att utöfvare deraf icke må kunna nedsätta sig i städernas närmaste granskap och såmedelst, utan att draga borgerlig tunga, tillgodogöra sig de fördelar städerna hafva att erbjuda, har motionären föreslagit att, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotts vid sistförlidna riksdag gjorda och af två Riks-Stånd bifallna tillstyrkande, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t göra underdånig framställning om den ändring i Handels-ordningen, att öppen salubod å landet må, under i öfrigt stadgade förbehåll, kunna få anläggas på minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping.
Utskottet har tagit de afgifna förslagen i öfvervägande; och hvad angår Håkan Olssons framställning om undanrödjande af nu stadgade inskränkningar i rättigheten att idka handel på landet, så att alla lofligen införda utländska varor finge af Landthandlande försäljas, finner Utskottet, som under sistförlidne riksdag afstyrkt de i enahanda syfte gjorda framställningar, någon anledning ej hafva förekommit till förändrande af Utskottets uti ifrågavarande hänseende då afgifna yttrande.
— Om å ena sidan det är en sanning att frihet i handel och näringar väsendtligen bidrager till landets industriela utveckling och förkofran, torde å andra sidan kunna befaras, att ett lösgörande på en gång af alla de band, som i handels- och närings—lagstiftningen, med afseende på särskilda förhållanden, tillförene funnits nödige, skulle hafva en motsatt och förlamande verkan.
Friheten härutinnan bör medgifvas endast i den mån tidsförhållandena kunna, utan skadligt inflytande, tillgodogöra sig dess frukter.
Det inhemska industriela lifvet, förut bundet inom trängre former, behöfver någon tid att väckas till medvetande af sin tillvaro och af de hjelpkällor, landet sjelf inom sig eger, för att kunna, utan fara att förqväfvas i utvecklingen, täfla med den utländska industriens alster.
Tiden torde således ännu ej vara inne för medgifvande af den vidsträcktare handelsfrihet, som berörde förslag åsyftar, och Utskottet hemställer derföre att detsamma ej må till någon åtgärd föranleda.
I afseende å de \äckta förslagen om upphäfvande eller inskränkning af föreskriften, att salubod å landet ej må närmare intill stad eller köping, än på tre mils afstånd derifrån anläggas, vidblifver Utskottet de åsigter, som under nästförlidna riksdag blifvit, i anledning af enahanda förslag, af Utskottet uttalade; och då den fördel, sona medelst inskränkande af berörde föreskrift skulle beredas den mindre bemedlade allmänheten, genom lättadt tillfälle till erhållande af de för dem erforderliga handelsvaror, måste anses vara vida större, än den olägenhet, som derigenom skulle Bih. till R.
Prot. 1859 & 1890. 8 Sami. 11 tläft. 3 18 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 39. förmenas komma att drabba städernas Handlande, hemställer Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad vid sednaste riksdag blifvit föreslaget, att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse, hos Kongl. Majit göra framställning om den ändring i Handels-ordningen, att öppen salubod å landet må, under i öfrigt stadgade förbehåll, kunna få anläggas på minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping, 3:o. Angående 25 §, sådan den lyder i Kongl. Kungörelsen den 7 Februari 1852, o?n ändring i sättet för vinnande af rättighet till handel å landel.
Under åberopande af 2me sockenstiimmoprotokoller, eldigt hvilka motionären anmodats väcka förslag om nödige ansedde förändringar i nu gällande Handels-ordning, har Torkel Nilsson från Christianstads län fästat uppmärksamheten å orimligheten och orättvisan i den föreskrift, att endast landsortens läge skall föranleda olikhet i afseende på rättighet till handelsidkande och att tillfället för landtmannen att erhålla sina förnödenheter af handelsvaror skall vara beroende af den omständighet, huruvida han är boende på längre eller kortare afstånd från stad eller köping.
Från landtmannens sida skulle således handelsfrihet i berörde afseende vara särdeles önskvärd.
Beträffande deremot de handlande inom städerna, syntes äfventyret från deras sida vara ganska ringa, då varorna i alla hänseenden från dem uppköpas och Landthandlanderne på sätt och vis äro deras kommissionärer, oftast egna haridelsbetjenter, som utflyttat.
Då numera frihet i andra näringsgrenar blifvit medgifven, syntes det ej vara skäl att bi behålla monopoliet för städerna i ifrågavarande afseende; hvadan föreslagits, att begränsningen af 3 mils afstånd från närmaste stad eller köping måtte utgå ur Handelsordningen, och rättighet lemnäs att inom hvarje församling på landet anlägga öppen salubod, der de fleste af församlingens röstegande ledamöter sådant bifalla, under iakttagande af de vilkor i öfrigt Handels-ordningen föreskrifver.
Då Utskottet redan vid besvarande af de rörande ändring af 6 § 1 mom.
Handels-ordningen särskildt väckte motioner uttalat sin åsigt i fråga om visst afstånd från stad eller köping, hvarinom handelsbod å landet må anläggas, äfvensom angående de varor, Landthandlande må få afyttra, återstår endast att, i anledning af nu väckte förslag, afgifva yttrande öfver den föreslagna ändringen i afseende pä sättet för handelsrätts erhållande.
På sätt ofvan blifvit förmäldt är genom 25 § Handels-ordningen, sådan den lyder i Kongl.
Kungörelsen den 7 Februari 1852, föreskrifvet att Kongl. Majits Befallningshafvande eger att, efter Socken-nämndens hörande, pröfva gjorda ansökningar om erhållande al rättighet till handels idkande på landet.
Härigenom är väl nämnde rättighets erhållande helt och hållet beroende af Läns-stvrelsen; men genom stadgandet att Kongl. Majit?
Befallningshafvande bör, innan beslut öfver ansökningen meddelas, höra Socken-nämnden i den församling, der handeln skall komma att idkas, är afsedt att Kongl. Majits Befallningshafvande må ega all erforderlig ledning för sitt omdöme i fråga om rättighetens beviljande, utan att likväl af Socken-nämndens af - Allm.
Besv. och Ekon.-TJt skottets Memorial N:o 40.
19 styrkande vara förhindrad att ansökningen bifalla, derest sådant skulle pröfvas skäligt.
— Om åter, såsom någon gäng blifvit ifrågasatt, det skulle inträffa att besluten i omförmälde hänseende föranleddes af godtyckliga åsigter egde den, som förmenade sig hafva befogenhet till klagan, i föreskrifven ordning anföra besvär öfver det meddelade beslutet och dervid förete de skäl, som kunde vara på hans rätt inverkande.
— Vid sådant förhållande anser Utskottet någon ändring af berörde föreskrift icke vara af omständigheterna påkallad; hvadan hemställes att detta förslag ej må till någon åtgärd föranleda.
Reservationer: Af Herr Selggren: deremot att Utskottet ej velat tillstyrka det rättighet måtte lemnäs åt Handlande på landet att, i likhet med dem i städerna, få försälja alla inhemska och till införsel lofliga varor.
Af Riksdags-fullmägtigen Jöns Persson från Blekinge län: emot samtlige Utskottets hemställanden i ämnet, med undantag af det om att salubod å landet må få anläggas på minst en mils afstånd från stad eller köping.
M:o 40.
Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Mais 1860, kl. 1 e. m.
Memorial, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut rörande Betänkandet N:o 19.
Förenämnda Betänkande har, enligt Utskottet tillhandakomne Protokolls-utdrag, blifvit af Ilöglolliga Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet bifallet, af Högvördiga Preste-Ståndet afslaget, samt af Vällofliga Borgare-Ståndet bifallet med uteslutande utur Utskottets hemställan af orden »uppdraget och»; i anledning af hvilka skiljaktiga beslut Utskottet, då den olikhet, som emellan Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets beslut, å ena sidan, och Borgare-Ståndets, å den andra, förefinnes, 20 Allm.
Besv. och Ekon.-Ut skottets Memorial N:o 40. icke inverkar på sjelfva beslutets omfattning eller syfte, anser sig böra vördsamt inbjuda Borgare-Ståndet att i Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets omförmälda beslut instämma.
Rumstedt, isgo.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JYi 41. 1 N:o 41.
Auk. till Exp.-Utsk. den 8 Mars 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående sättet för tillsättande af lediga pastorat, om hvilkas delning fråga blifvit väckt först efter förre innehafvarcns afgång.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskoltet har blifvit remitterad en inom Högvördiga Preste-Slåndet af Prosten Arrhenius väckt motion, deruti motionären fästat uppmärksamhet å den olägenhet, som, när fråga om pastorats delning först vid inträffad pastors-ledighet väckes, oftast uppstår derutinnan, att pastoratet kommer att stå ledigt en längre tid efter nåd-årens utgång.
Det vore icke utan exempel, att ett pastorat af sådan anledning stålt ledigt till och med tre år utöfver den lagliga tiden.
Alt ett sådant uppskof med tjenstens tillsättande medförde stor olägenhet för församlingen, som under så lång tid måste vara i saknad af ordinarie pastor och äfven för Presterskapet, helst inkomsterna af pastoratet under denna tid blefve dragna till främmande ändamål, vore något så i ögonen fallande, att det vore tillfyllest alt endast antyda detsamma.
Blefve åter, när, under omförmälda förhållanden, fråga om pastoratets delning väcktes, den utväg vidtagen, att tjensten väl ansloges ledig, men med tillkännagifvande, att blifvande pastor måste åtnöjas med den minskning i löneförmåner, som kunde blifva en följd af den ifrågasätta delningen, så afskräcktes mången att söka tjensten, då han icke kunde på förhand veta, hurudana tjenstgöringen och löneförmånerna vid densamma komme att blifva.
Till förekommande af dessa olägenheter och på det församlingarne icke måtte uppskjuta till inträffande ledighet att väcka fråga om pastorats delning, der sådan Bih. till B.
Prof. 1859 å 1860.
8 Sami, 12 Baft. 1 o A - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-U t skottets Betänkande Jtf 41. kunde anses nödig, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer ville ingå till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan derom, alt Kongl. Majit täcktes förordna, att, om fråga angående ett pastorats delning blefve väckt först vid inträffad pastorsledighet, pastoratet utan afseende derpå komme att tillsättas i laga tid och ordning samt utan något vid ansökningen fästadt vilkor.
Yid besvarande af nämnda motion får Utskottet erinra, alt motionärens förslag icke angifver något annat sätt än det, hvarpå Domkapitlen, enligt de, beträffande kungörande till ansökning af lediga pastorat och deras återbesättande, i allmänhet gällande föreskrifter ega att jemväl i den särskilda händelse, hvarom motionärens framställning handlar, förfara.
Endast till följd af Kongl. Maj:ts, Domkapitlen särskildt meddelade, befallning kunna undantag i förevarande hänseende ega rum samt de särskilda åtgärder, motionären omförmält, komma att vidtagas.
Af de fall, som härutinnan kunna inträffa, får Utskottet, enligt vid handen gifna upplysningar, anmärka såsom allmännast förekommande, att Kongl. Majit, vare sig med föranledande allenast af den väckta delningsfrågans egen beskaffenhet, eller ock derjemte till följd af ingångna förfrågningar från Domkapitlen eller med bifall till gjord ansökan af vederbörande pastoratsboer, föreskrifver, antingen att alla åtgärder för återbesättande af pastoratet i fråga skola hvila, intill dess delningsfrågan blifvit i behörig ordning afgjord, eller ock att, utan hinder deraf, med nämnda åtgärder, ehvad de mer eller mindre långt framskridit vid den tid, frågan om pastoratets delning blifvit vederbörligen anhängiggjord, fortfaras samt, i sammanhang härmed, underrättelse meddelas vederbörande sökande, att de ega åtnöja sig med den förändring i löne-inkomster och öfriga förhållanden, som kunna af Kongl. Majits beslut i delningsfrågan blifva en följd, och att sökanderne, derest de häruppå ej vilja ingå, må återtaga sina ansökningar eller afgå från förslag, der sådant redan blifvit upprättadt, hvilken sistnämnda rättighet särskildt blifvit genom Kongl. Cirkuläret den 29 April 1847 erkänd och medgifven.
I betraktande af omförmälda omständigheter finner Utskottet de af motionären åsyftade lagbestämmelser dels icke innefatta någon af behofvet påkallad förändring i gällande föreskrifter i ämnet, dels, sådana de blifvit föreslagna, vara af egenskap att medföra en inskränkning uti den Kongl.
Majit i mål af ifrågavarande beskaffenhet tillkommande rätt att pröfva hvad för hvarje särskildt fall kan synas bäst och nyttigast samt derefter besluta; och då en förändring i nyssberörde syfte icke synes lämplig, hemställer Utskottet: att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 6 Mars 1860.
Biskop Millén har begärt få^antecknadt, att han ej i detta ärende deltagit.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Jt/t 42. 3 N:o 42.
Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Mars 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om upphörande af skyldigheten för resande inom Sverige samt för Norrmän vid resor lill Sverige att vara försedde med pass.
Uti detta ämne hafva hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln två motioner blifvit väckte och till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnade, nemligen af Herr Ehrenheim, Pehr, och Herr Friherre Creutz, Stephan.
Herr Ehrenheim har anfört, hurusom de föreskrifter, hvilka för närvarande gälla i fråga om skyldighet att vid resor inom Sverige vara försedd med pass, både till följd af sin olämplighet och den glömska, hvaruti de råkat, syntes i högsta grad påkalla förändring.
Förordningen den 14 Augusti 1812 stadgade i detta afseende hufvudsakligen: att en hvar resande bör vara försedd med pass, undantagande endast allmogen, som bör ställa sig förra författningar till efterrättelse, samt de, som till sina personer äro allmänt kände i den ort, der resan sker; att den, som bort innehafva pass, men ej kan detsamma uppvisa, eller finnes stadd å väg till annan ort än passet innehåller, eller för hvilken den i passet bestämda tid är tilländalupen, skall, om icke trovärdiga personer i orten kunna intyga, att han är väl känd, anhållas och genast beledsagas till Konungens Befallningshafvande, om han på stället är, eller ock till Borgmästaren i staden eller till närmaste kronobetjent; att inga pass gälla, som icke äro utfärdade af Statsministern för Utrikes Ärendena, Öfverståthållaren, Konungens Befallningshafvande eller Magistraterne i de stä - 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 42. der, der Landshöfding ej residerar; — egande dock Landshöfdingarne att förordna fyra eller fem män i hvarje län, som utfärda pass; att gästgifvare, som lemnar' den resande, som obehörigen färdas utan pass, skjuts, skall böta 25 R:dr, samt att den, som utan att derom göra anmälan hos krono- eller statsbetjent eller uppsyningsman, hos sig hyser någon person, som bort innehafva pass, men ej dermed är försedd, är till enahanda bot förfallen
Vid jemförelse af de flere författningar i detta ämne, som röra allmogen, syntes deras passfrihet »efter förra författningarne» bestå deruti, att kronobetjeningen för dem kan utfärda pass, hvarförutan de, enligt Kongl. Kungörelsen den 18 Maj 1824, vid utvandringar till arbetes förrättande i aflägsna orter, endast behöfva vara försedde med prestbevis; varande för öfrigt i Kongl. Brefvet den 25 November 1817, utgifvet för särskildt fall, den grundsats uttryckt, att allmoge, lika med alla, som färdas från en ort till en annan, böra förse sig med vederbörliga pass.
Under en tid, då lättade kommunikationers utomordentliga vigt dagligen blifvit allt mera insedd och då jernvägar i flera rigtningar gjorde det möjligt att på några timmar tillryggalägga den väg, som förr var en dagsresa, borde de olägenheter, som dessa passföreskrifter skulle medföra, der de tillämpades, lätt kunna fattas.
För den, som är bosatt på landet, skulle anskaffandet af pass stundom medtaga mera tid, än sjelfva den resa, derför passet skulle användas, om tillfälle funnes till begagnande af jernvägs- eller ångbåts-lägenhet.
Hinderlige, såsom föreskrifterna skulle vara, der de efterlefdes, voro de nu, då de endast undantagsvis tillämpades, så mycket äfventyrligare; ty hvarje resande, som, i förlitande derpå att pass ej skall honom affordras, begaf sig utan pass utom den trånga krets, der han visste sig vara känd af gästgifvaren, lopp fara att, om denne antingen of brist på hästar eller andra tillfälliga anledningar dertill funne sig föranlåten, blifva uppehållen och förd ur sin väg.
Man har ansett passföreskrifterna såsom medel att ertappa förrymda brottslingar; men erfarenheten har visat att, om än någon enda brottsling blifvit anhållen såsom saknande pass, så bereda sig de fleste tillgång dertill genom köp, stöld eller förfalskning, samt äro just genom innehafvandc af en sådan handling mera fredade för misstanka.
För andra kringstrykande vore passväsendet visst icke något hinder, utan är passet för dem, såsom en gång förut yttrats i denna fråga, ett medel att få anropa medlidsamheten om hjelp, »på den långa resan», under det den vandrande bettlaren eljest troligen icke skulle undgå den alfvarsamma behandling, hvartill 20 8 i Kongl. Förordningen om fattigvården i riket af den 13 Juli 1853 föranleder.
Att bibehålla, men ytterligare inskränka ifrågavarande skyldighet skulle svårligen leda till något resultat och i ingen händelse upphäfva den ovisshet, som nu utgör en så stor olägenhet, hvaremot skyldighetens fullkomliga borttagande ej syntes kunna framkalla någon, med fördelen jemförlig, svårighet; och då en närmare beröring Svenskar och Norrmän emellan mera skulle bidraga till ett förtroligt förhållande Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 42. 5 emellan de båda folken, än någon annan åtgärd, samt följaktligen äfven små hinder derför borde undanrödjas, syntes Norrmän jemväl böra befrias från skyldigheten att vid resor till Sverige vara med pass försedde.
Yid resor i England, Schweitz och Danmark funnes, så vidt motionären kunnat utröna, ingen skyldighet att vara med pass försedd och pass efterfrågades ej en gäng vid ankomsten till de två förstnämnda länderna.
I Norrige hade Regeringen till Storthinget framställt förslag om upphörande af nämnde skyldighet så väl vid resor inom landet som för inträde i landet.
I enlighet med hvad Utskottets Betänkande JV2 75 vid sista riksdagen upplyser, hade Kongl, Majit redan för flere år sedan visat sig vara betänkt på förändringar i passväsendet, och vore det under sådana förhållanden lämpligt att Rikets Ständer, om de ansågo att väsendtliga förändringar borde ske, derom uttalade sin åsigt.
Med anledning af hvad sålunda blifvit anfördt har motionären föreslagit, alt Rikets Ständer måtte i skrifvelse till Kongl.
Majit i underdånighet anhålla, att skyldigheten att vid resor inom Sverige vara försedd med pass måtte upphöra, samt Norrmän vid resor till Sverige jemväl från sådan skyldighet befrias.
Creutz har ansett lagen om skyldighet för resande att vara försedde med pass böra upphäfvas af två skäl, dels emedan den i våra dagar vore otillämplig, hvilket bäst bevisades deraf att den oupphörligt och ostraffadt blef öfverträdd, såsom exempel hvarpå anfördes den mängd af resande, hvilka årligen ifrån det ena hållet af landet till det andra reste på ångbåtar och diligenser, och dels emedan lagen kunde åstadkomma mångfaldiga obehag derigenom att hederlige och oförvitlige personer, om de, föranledde dertill af den allmänna plägseden att färdas utan pass, försummade att förse sig med en dylik handling vid resa utom den ort, der de voro kände, äfventyrade att blottställa sig för råa och kränkande spörsmål af hållkarlar, gästgifvare och andre, hvilka i denna omständighet ville finna en anledning till personers förnärmande.
Om någon härvid skulle invända att genom upphäfvande af passlagen statskassan ginge i mistning af derför påräknad inkomst, har motionären anfört att, likasom Staten afslått förtjensten på titlar och lotterier, emedan fåfängan och vinningslystnaden derigenom underhålles, så borde den äfven afsäga sig alla sådana inkomster, hvilka endast kunde vinnas genom den enskildes kränkning, helst
Statens styrka i ej ringa mån berodde af individernas hederskänsla.
Denna känsla sårades emellertid i hög grad, då man lörpligtades alt vara försedd med andras intyg, om hvad och hvem man är, för att fritt få färdas, hvart man behagade.
I England vore passväsendet afskaffadt, och i det fria Amerika skulle ett försök alt med tvång få veta, hvem eller hvad en resande är, så länge han hederligt uppför sig, blifva betraktadt såsom den grofsta förolämpning.
Med föranledande af hvad sålunda blifvit yttradt och på grund af den åsigt, i enlighet hvarmed dessa länder ansett sig icke böra lagstifta i detta hänseende, eller att ingen hvarken hög eller låg, fattig eller (i Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 42. rik borde vara underkastad skyldigheten att för sin person, ålder, stånd eller vilkor göra reda förr, än han genom ett brottsligt uppförande dertill gifvit anledning, har motionären hemställt, att hela passväsendet måtte upphäfvas.
Hvad sålunda blifvit anfördt har Utskottet tagit i öfvervägande och finner, lika med motionärerne, erfarenheten hafva bekräftat det uppgifna förhållandet, att de strängare passföreskrifterna numera i allmänhet icke tillämpas i annat fall, än då särskilda omständigheter dertill gifva anledning.
Orsaken härtill torde få sökas i den lifligare beröringen folket emellan, som lättade kommunikations-tillfällen föranledt, och som jemväl bidragit alt öka förtroendet.
Man har derföre redan för längre tid sedan insett att, i den mån kommunikationsmedlen ökats och i följd deraf tilloppet af resande blifvit år från år större, en revision af passförfattningarne vore af noden.
Enligt hvad Utskottet under sista riksdagen uti afgifvet utlåtande angående denna fråga upplyst, har jemväl en sådan revision blifvit på Kongl. Maj:ts nådiga befall ning verkställd, hvarefter förslag i ämnet redan år 1852 till Kongl. Majit inkommit.
I öfverensstämmelse med den äfven af Utskottet delade åsigt, att förändringar i nu varande pass-lagstiftning äro af närvarande tidsförhållanden påkallade, anser Utskottet sig derföre böra hemställa, att Rikets Ständer måtte i skrifvelse till Kongl. Majit i underdånighet anhålla att, vid afgörandet af den på Kongl. Majlis nådiga pröfning beroende frågan om utfärdande af förändrade passförfattningar, matte tagas i nådigt öfvervägande, dels huruvida icke skyldigheten för inländske resande, äfvensom för Norrmän, vid resor inom Sverige, att vara försedde med pass må kunna inskränkas, dels ock hvilka lättnader i detta hänseende böra utländske resande beredas.
Millén har begärt få antecknadt, att han ej i detta ärende deltagit.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 43. 7 N:o 43.
Ank. till Exp.-Utsk, den 8 Mara 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändringar dels i Kongl. Stadgan den 2/ Januari 4855 om mått och vigt, och dels i Kongl. Majlis under samma dag utfärdade nådiga Instruktion för Justerare af mätt och vigter.