Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att under en sådan mellantid inlåta sig i några, om också blott preliminära underhandlingar om lånet, hade alltså icke kunnat leda till något önskadt resultat.
Penningsfällningen kan, efter hvad en ständig erfarenhet visar, undergå väsendtliga förändringar inom några få dagar, och en klok affärsman kan derföre aldrig, vare sig i penninge- eller andra affärer, låta binda sig på förhand vid vilkor, som ej genast skola gå i fullbordan, eller underlåta att fästa väsendtligt afseende på konjunkturerna, sådana de äro just vid den tidpunkt, då aftalet göres ömsesidigt bindande.
Om således Fullmäktige, under den nämnde mellantiden, äfven hade lyckats inleda underhandlingar om lånet med någon ^ solid affärsfirma, men, sedan alla dithörande, förberedande, omständigheter blifvit uppgjorda, slutligen nödgas förklara, att de, i brist af behöriga fullmakter, likväl bil
Is ^ vidare icke kunde örn lånet afsluta något kontrakt, så hade ju saken, oberäknadt atlöjet för det oskickliga beteendet, icke desto mindre befunnit sig på alldeles samma ståndpunkt, som den intog, efter det fullmakterna koramo Fullmäktige tillhanda.
Mot det af Herrar Revisorer fordrade låneprogram kan, hvad dess grundtanke angår, i det hela detsamma invändas.
Att offentliggöra och utsända ett sådant program, innau ännu omfattningen och vilkoren för Fullmäktiges mandat voro dem bekanta, hade, lindrigast sagdt, närmat sig gränsen af oförsynthet.
Hvad dess uppgörande efteråt angår, visar protokollet för den 8 Oktober 1863, att
Fullmäktige icke förbisett utan tvertom förehaft frågan derom till öfverläggning, men då stannat i det beslut, att något program om lånevilkoren icke skulle i kungörelsen om lånets utbjudande till konkurrens inlöras, eller eljest meddelas.
Ehuru förfarandet varit enahanda, då de två första lånen för jernvägsbyggnader skulle uppnegocieras, utan att af den tidens Revisorer eller Rikets Ständer någon anmärkning deremot blifvit framställd, förklara nu detta års Herrar Revisorer, att motsatsen af Fullmäktiges beslut skall hafva varit det rätta.
Frågan torde dock derigenom icke kunna anses vara afgjord.
Vid första försök att uppgöra ett sådant program såsom basis för förberedande lånenegociationer - - ty om ett subskriptionsprogram är här icke fråga — skall det snart visa sig, att försöket i verkligheten mötes af icke obetydliga svårigheter, mindre dock i fråga om bestämmande af annuitetens belopp, än fastmer med hänsigt till de öfriga omständigheter, af hvilka lånets dyrhet i lika väsendtlig mån beror.
Emellan programmets offentliggörande och lånekontraktets afslutande kommer alltid någon tid att förgå, under hvilken penningställningen i en eller annan riktning kan förändras.
De engång i programmet uppställda lånevilkor skulle emellertid^ ej kunna nedsättas; och om de. äfven just med särskildt afseende härpå, blifvit från början uppställda lägre, än att de af hugade spekulanter ansåges motsvara de anspråk, till hvilka penningställningen då gåfve skälig grund och anledning, och än mindre dem, som kunnat blifva en följd af en under nyssnämnde mellantid möjligen inträffad försämring i penningecirkulationen, eller förändring i penningarnes pris, så skulle programmet såsom sådant i sjelfva verket förlora all betydelse, och negociationerna om bättre vilkor eller om lånevilkoren i allmänhet inträda på samma ståndpunkt, som de intaga om intet program utfärdats.
Dessa synpunkter för bedömande af frågan om programmet torde ej heller förlora något af sin vigt, äfven om de deruti uppställda lånevilkor blifvit betecknade endast såsom »Fullmäktiges önskningar i afseende å räntefot, annuitetsbelopp och amorteringstid», såsom Herrar Revisorer yttra, eller om de blifvit meddelade en eller flera på de större utländska börsplatserna bosatte personer, med uppdrag, att om dem lemna hugade spekulanter närmare upplysning, enär i alla fäll, i följd af de hos oss bestämda former, 18 - 138 hvarje i lånevilkoren föreslagen modifikation icke kunnat undandragas Fullmäktiges definitiva pröfning.
Åt saknaden af program hafva Revisorerue emellertid funnit sig böra tillskrifva två af dem särskildt anmärkta omständigheter: den ena, att, med undantag af två direkta låneanbud, Fullmäktiges kungörelse om lånet endast gaf anledning till förfrågningar och till förslag att emottaga obligationer till försäljning i kommission, den andr:, att i afseende å det lån, som sedan afslutades, ännu vid tiden för dess undertecknande åtskilliga förut icke uppgifna bestämmelser tillkommo.
Den första af dessa två slutsatser utgör uppenbarligen en helt och hållet subjektiv uppfattning hos Herrar Revisorer, hvilken Fullmäktige derföre måste lemna i sitt värde; förbehållande sig att i det följande få närmare redogöra för dessa förfrågningar och kommissionsanbud.
Hvad åter vidkommer den andra slutsatsen, tillåta sig Fullmäktige erinra, att just den omständigheten, att sådane bestämmelser, oaktadt de så långt framskridna öfverenskommelserna, ännu i sista stunden framställdes nogsamt bevisar, huru liten betydelse ett preliminärt program om lånevilkoren i sjelfva verket skulle egt, enär en affärsman, så länge han ej genom sin underskrift är vid ett aftal bunden, ofta kan, med ständigt aktgifvande på de mångfaldiga förhållanden, som inverka på handeln, penningställningen och krediten, finna sig föranlåten antingen att i dag uppställa vilkor, dem han någon dag förut icke hade anledning att begära, eller ock frånträda den förberedda affären.
Uti sin andra anmärkning föra Herrar Revisorer Fullmäktige till last, att desse »inlåtit sig i underhandling med Generalkonsuln Heinemann såsom uppgifvet ombud för ett s. k. cousortium, bestående af tyska bankirer, utan att Heinemann genom aflemnad fullmakt visat sig i sådant afseende behörig».
Revisorer se deruti en »väsendtligt bidragande» orsak till tidsutdrägten med lånets afslutande, ett låneöfvertagarne beredt tillfälle att oupphörligen framkomma med nya fordringar, m. m. d.
Det skall utan tvifvel förefalla mången såsom något eget, att samme Revisorer, som nyss förut tillräknat
Fullmäktige såsom en svår försumlighet, att de icke öppnat underhandlingar om lånet, innan de ännu dertill erhållit behörigt uppdrag och fullmakt, nu förebrå Fullmäktige, att de inlåtit sig i underhandling derom med en man, som uppgifvit sig vara ombud för andra, utan att han derpå företett fullmakt.
Visserligen äro
Revisorerne oförhindrade att göra hvilka anmärkningar och slutsatser, de finna för godt; men icke utan allt skäl torde man dock kunna fordra, att de ej må oriktigt och förvri det framställa rent faktiska förhållanden, ehuru dessa till sin rätta beskaffenhet framstå i de till Revisorernes granskning öfverlemnade handlingar.
Herr Heinemann har i denna lånefråga uppträdt såsom ombud i främsta rummet för principala låneöfvertagaren, bankirfirman John Henry Schröder cfc Comp. i London, och har denna firma uti ett den 14 Oktober 1863 dateradt, den 19 i samma månad hit ankommet, bref hos Fullmäktige introducerat Herr Heinemann såsom sitt ombud härstädes för länenegociationernas preliminära bedrifvande.
Brefvet var för Herrar
Revisorer tillgängligt jemte andra till lånefrågan hörande handlingar, och bland dessa äfven ett af samma bankirfirma redan den 21 Augusti till Fullmäktige atiåtet bref i samma ämne.
Hvad åter angår det med denna högt ansedda bankirfirma i och för denna låneaffär i förbindelse stående s. k. consortium, voro dess medlemmar för ingen del okände för Fullmäktige.
Främst bland dem förekom den välkända bankirfirman Raphael Erlanger i Frankfurt am Main, vidare den mycket gamla och högt ansedda firman Gebrilder Bethmann äfven derstädes samt H. J. Merck &
Comp. i Hamburg, hvilka alla gemensamt tillika med Nordtyska Banken tillförene hade öfvertagit jernvägsbyggnadslånet af år 1860, och den förstnämnde dessutom, i före - — 139 — ning med ett annat consortium. äfven det för samma ändamål år 1858 negocierade lån, Nordtyska Banken äfvensom bankirfirman Salomon Heine hörde ock i början till ifrågavarande consortium, ehuru de, såsom i protokollet för den 17 Mars detta år finnes omförmäldt, likväl sedermera derifrån utträdde.
Deremot hade såsom ny medlem inträdt bankirfirman Emil Erlanger i Paris.
Rättsförhållandet mellan medlemmarne af ett sådant för en viss affär eller spekulation ingånget consortium (socieié en participation, såsom det kallas i fransysk lag, äfven a conto meta') låter lag i alla afseenden bero af öfverenskommelse, och den, som konlraherar med en af dess medlemmar, behöfver alls icke känna de öfriga.
När således Herr Heinemann visade sig vara af bankirfirman J.
Comp. i London befullmäktigad såsom dess ombud för ifrågavarande låneaffärs prasliminära behandling, och denna firma dessutom för sin stora soliditet inom affärsverlden odeladt åtnjuter ett högt anseende, fanns ej något rimligt skäl för Fullmäktige att tillbakavisa honom, äfven om namnen på medlemmarne af det i förening med nämnda finna stående consortium i och för låneaffären hade tillsvidare förblifvit för Fullmäktige okända.
Dessa namn meddelades Fullmäktige redan från början, och de under fortgången af underhandlitigarne från den förstnämnda bland dessa medlemmar ingångna, af Herr Heinemann företedda, bref och telegrammer i frågan bekräftade detta meddelande fullständigt.
Hvad Fullmäktige nu haft äran anföra, gäller principielt äfven till alla delar den af Herrar Revisorer gjorda anmärkning deremot, att Baron R.
Erlanger, då han på egna och öfriga medlemmars af consortium vägnar aflät brefvet af den 10 April rörande kontraktsunderskrifterna o h consortii förklaring att vidblifva de af kontraktet härflytande förbindelser, icke var försedd med fullmakt dertill för de sednare.
Comp. underskrift var emellertid redan för sig allena tillräcklig att göra lånekontraktet ömsesidigt bindande och på samma gång gifva godkännande och bekräftelse åt de deruti upptagna, med ombudet träffade öfverenskommelser; en bekräftelse, som genom nämnda förklaring vinner en förstärkning, hvars effekt är omedelbart bindande för dess utgifvare, och i afseende å de öfriga medlemmarne utgör en emellan dem och utgifvaren validerande specialfråga.
Denna juridiska sida af saken synes hafva alldeles undgått Herrar Revisorers uppmärksamhet; och då i betraktande tagas de slutsatser, Herrar Revisorer från den af dem antagna utevaron af fullmakt för ombudet dragit, och som, sedan hvad af ombudet tilIgjorts, blifvit af principalerna godkäudt, med utevaron eller med tillvaron afen sådan fullmagt icke ega något hvarken logiskt eller annat samband, torde det vara nog att erinra, att samtliga dessa, delvis på flere ställen i berättelsen upprepade, slutsatser äfven från Revisorerues ståndpunkt måste förlora sin betydelse, så snart den för desamma uppgifna grund visats vara ett misstag.
En bland dessa torde dock böra besvaras,. eller anmärkningen, att orsaken dertill, att Fullmäktige funno sig föranlåtne sjelfve utsända ett ombud för lånets slutliga uppgörelse, äfven vore att tillskrifva saknaden af meranämnde fullmagt.
Huruledes härmed rätteligen förhåller sig, utvisar protokollet för den 21 Mars detta år t; 2, jemnfördt med protokollet den 23 §§ 2 och 3; varande deraf att inhemta, att äfven denna anmärkning hvilar på ett faktiskt misstag.
För att i ett sammanhang kunna till bemötande upptaga de anmärkningar af mera generel beskaffenhet, rörande låneaffären, som af Revisorerne blifvit framställda, utbedja sig
Fullmäktige att derförinnan genast här få besvara åtskilliga mot en och annan — 140 — särskild punkt i lånekontraktet riktade ogillande omdömen, hvilka af Revisorerne blifvit vramhållna med den speciela erinran, att förbiseende af de sålunda anmärkta vigtiga fmständigheter »måste i sin mån hafva högst ogynnsamt inverkat på de för lånet utgifoa obligationers gångbarhet och antagligen äfven för framtiden komma att skadligt innerka på försöken att för Sverige öppna den engelska penningemarknaden».
Den ena af de omständigheter, Revisorerne påstå skola medföra denna beklagliga följd, är den, att obligationerna blifvit, jemte den engelska texten, försedde äfven med tysk text, den andra, att de blifvit ställda på amortering genom utlottning, i stället för genom uppköp.
Af förstnämnda omständighet finna Revisorerne, det låneöfvertagarnes mening varit att under formen af ett engelskt lån placera obligationerna såväl på den engelska som på den tyska penningmarknaden, ehuru de sistnämnde dervid sko^a hafva förbisett, att obligationer af sådan beskaffenhet icke på någondera marknaden kunde blifva rätt begärliga.
Emot deras placering i Tyskland, skulle liqvidernas verkställande i London blifva ett hinder; och åter mot deras spridning i England skulle deras amortering genom utlottning verka väsendtligen hindrande.
Afven Revisorerne torde emellertid medgifva, att ingen egde ett större intresse vid en ymnig spridning af de till det afslutade lånet hörande obligationer, än just låneöfvertagarne sjelfve; och då desse uti den additionela artikeln af den 10 April derjemte uttryckligen förbehållit sig att få bestämma, på hvilka andra orter, än London, räntekuponer skulle kunna, utan ansvar och särskild kostnad för Riksgälds-kontoret, till inlösen företes, fanns för Fullmäktige intet tillräckligt skäl att afslå låneöfvertagarnes begäran, att till den engelska och svenska texten äfven en tysk text i obligationen skulle fogas, helst de sjelfve deruti sågo ett medel att för obligationernas spridning öppna ett större fält, och sådant för öfrigt svårligen torde kunna i verkligheten visas vara hederligt för obligationernas placering i England.
Vidkommande frågan om fördelarne för låntagaren af amortering genom uppköp i stället för utlottning, eller tvertom, kunde derom, då frågan betraktas endast i allmänhet och principielt, vara till och med ännu mer att säga, än hvad den af Revisorerne afgifna deduktion innehåller.
Protokollet för den 17 Mars detta år gifver ock vid handen, att denna fråga icke undgått Fullmäktiges uppmärksamhet, utan deremot varit föremål för öfverläggning, hvarvid skälen för och emot användandet af uppköpsmethoden för amortering af ifrågavarande lån blifvit framställda, och af hvilken öfverläggning
Revisorerne sannolikt hämtat närmaste anledningen att yttra sig i ämnet och påstå, att hvad som skedde icke hade bordt ske.
Till en på uppköp ställd amortering hade emellertid äfven låneöfvertagarnes samtycke varit erforderligt; och som detta af dem, på fråga, vägrades, kunde redan af detta skäl uppköpsmethoden för amorteringen ej fastställas.
En sådan amorteringsmethod kan visserligen för låntagaren blifva fördelaktig, om obligationerna kunna inköpas efter kurs under pari, och i fråga om sådana inrikes upptagna statslån, som bilda perpetuela räntor, eller äro inrättade på återbetalning inom obestämd tid, är den derföre väl användbar.
På en sådan fot är t. ex. i England och Frankrike den fonderade inhemska stats-skulden ordnad, och amortering deraf, så vidt en sådan ifrågakommer, sker derföre genom uppköp, hvaremellertid obligationerna, eller med dem lika betydelse egande bevis under andra namn, bibehålla karakteren af endast räntepapper.
Då fråga deremot är om lån, som en stat upptager utrikes mot förbindelse, att i bestämda årliga qvoter efter en viss procent eller en viss plan återbetala eller amortera dem inom viss tid, skulle en sådan amorteringsmethod icke kunna användas, så vida ej på samma gång särskilda, med icke obetydliga kostnader förenade, anordningar vidtoges i — 141 — ändamål, på ena sidan att gifva långifvarne säkerhet för amorteringens verkliga fullgörande, och på den andra, att äfven för låntagaren bereda möjlighet till nödig kontroll i sådant afseende; och som detta allt ej häfver sig så lätt, är utlottningsmethoden för amortering af utrikes upptagna lån, hvilkas obligationer egentligen på främmande orter söka sin marknad och omsättning, den enligt all erfarenhet allmänt använda.
Yore i afseende å ett utrikes upptaget lån amortering genom uppköp låntagaren förbehållen för obestämd tid, skulle dertill hörande obligationer knappt blifva begärliga, så vida ej en förhöjd ränta, antingen direkt eller i form af ett betydligt under pari stående emissionspris eller kurs, erbjöde köparen någon ersättning för den vinst, han genom skilnaden emellan inköps- och nominalbeloppet vid årlig utlottning kunde påräkna; och åter om en bestämd qvot af lånet vore till årlig amortering genom uppköp fastställd, kunde spekulationen, med kännedom derom, utan allt för stor svårighet, i synnerhet i fråga om relativt mindre lån, förekomma den utländske låntagaren och genom inköpskursens höjande efter behag försvåra det bestämda uppköpet.
För öfrigt och då Rikets Ständer i sitt beslut om ifrågavarande lån bland annat förklarat, att »till räuteliqviders och kapitalskuldens amortering ett särskildt årligt anslag anvisats å det belopp, som hvarje år erfordras för sagda liqviders och amorterings behöriga verkställighet», och deraf uppenbart följer, att årlig amortering borde ega rum, förmoda Fullmäktige, att i afseende å detta lån det icke varit Rikets Ständers önskan, att amorteringen skulle annorledes verkställas, än vid de två föregående lånen, eller medelst utlottning; hvarjemte Fullmäktige föreställa sig, att låneöfvertagarne sjelfve med sin om förhållandena på platsen egande större sakkännedom bäst förstodo att bedöma, huruvida amortering genom utlottning, hvilken de sjelfve vidhöllo, skulle för obligationernas spridning i England blifva hinderlig och således för deras intresse skadlig eller icke.
I sin berättelse hafva Revisorerne upprepade gånger anmärkt den i deras tanke långa tidsutdrägt, som vid låneuppgörelsen egt rum.
De hafva likaså klandrat, att ej något ombud på Fullmäktiges vägnar blifvit utsändt för att uppsöka hugade spekulanter på lånet, — ett steg, som efter deras tanke skulle hafva ledt derhän, att »lånespekulanterne i täflan med hvarandra skulle funnit sig föranlåtna att nedpruta sina vilkor och göra det möjligt att långt tidigare, än sorn nu skett, och med större fördel bringa låneaffären till stånd».
Huruledes en täflan med så lyckliga resultat, som de af Herrar Revisorer förespeglade, skulle kunnat i verkligheten åstadkommas, är emellertid en sak, som de lemnat utan närmare utredning.
Det utsända ombudet hade väl möjligen kunnat anträffa flere än ett bankirhus, som varit villiga att skänka uppmärksamhet åt låneaffären; men huru han skulle kunnat samla dem till täflan med hvarandra uti att »nedpruta» sina anbud, är verkligen ofattligt.
En hvar med någon kännedom om bruk och reglor i frågor af förevarande art vet, att en affärsman ej gerna ser, att med honom förehafda underhandlingar om en affär, som ej omedelbart ledt till resultat, blifva föremål för raeddeianden åt andra, och en täflan i »nedprutning» d. v. s. att den ene skulle vara villig nedsätta sina anbud lägre än en annan derföre, att denne andre redan bjudit lägre, än den förre, innebär en förutsättning, som icke öfverensstämmer med de bruk, hvilka vid uppgörelser af ifrågavarande art höra till ordningen.
Hvad tidsutdrågten angår, — hvarigenom likväl, efter hvad förut är erinradt, ej någon olägenhet eller skada för det allmänna uppkommit, — föreställa sig Fullmäktige, att en oväldig granskning af alla till saken hörande omständigheter skall finna den fullt — 142 förklarlig.
Det var en för alla slags penningnegociationer synnerligen ogynnsam tidsperiod, sora, efter hvad allmänt kändt är, under hösten 18f 3 inträdde, och de efter ingången af November månad till Riksgälds-kontoret inkomna anbud om lånets öfvertagande buro redan vittnesbörd derom.
Lika litet som någon annan, — ej ens de med de financiela horoskopen mest förtrogne undantagne, — kunde Fullmäktige förutse, att denna ogynnsamma tidsperiod skulle ega ett så långvarigt bestånd, som verkligheten sedermera ådagalagt, och det var derföre ganska naturligt, att de till en början skulle söka att, så vidt möjligt, afböja följderna deraf i mån som dessa uppenbarade sig i de erbjudna lånevilkoren.
Större delen af de rörande lånet inkomna anbud gick ej ut på direkt öfvertagande till större eller mindre del, utan egentligen på öfvertagande af obligationernas försäljning i kommission mot viss provision och andra afgifter.
Redogörelse för dessa förhållanden förekommer i protokollen år i 863 för den 5 November r 2, den 12 November § 4, den 17 December § 2, samt 1864, för den 7 Januari § 3, jemnfördt med protokollet för den 7 April § 2. äfvensom i protokollen för den 13 Februari § 3 och den 10 Mars § 2, men att Fullmäktige icke funno sig benägna att ingå på dessa kommissionsförslag jemte dermed förenade flerahanda äfventyr, åtminstone så länge möjligheten att uppgöra lånet på direkt och ordentlig fot stod öppen, torde för hvar och en vara klart, utan att skälen derför behöfva närmare utvecklas.
De låneanbud, som innehöllo förslag om direkt öfvertagande voro tre: ett från Stockholms Enskilda Bank (protokollet för den 5 November § 2), ett från några engelska bankirhus, meddeladt genom en af de förnämsta handelsfirmor i Stockholm, (protokollet för den 17 December § 2), och det af bankirfirman J. H. Schröder &
Comp. i London genom dess befullmäktigade ombud, Generalkonsuln Heinemann, först afgifna låneanbud (protokollet den 5 November).
Genom ett till Ordföranden bland Fullmäktige aflåtet telegram, hade äfven Grosshandlanden i Göteborg W.
Röhss meddelat (protokollet den 5 November), att bankirfirman Baring Brothers i London skulle yttrat sig vara benägen att ingå i underhandling om lånet; dock utan att sedermera något vidare derom afhördes.
I sistnämnde protokoll finnes ock intagen en af Fullmäktiges Sekreterare berättelsevis meddelad underrättelse derom, att »enligt flere honom förevisade bref och för öfrigt meddelade underrättelser, baukirhusen C. J.
Hambrö i London och Rothschild &
Söhner i Frankfurt arn Main förklarat sig äfven önska för Svenska Statens räkning upptaga ifrågavarande lån», »ehuru de icke funno sig föranlåtne att inkomma med bestämda låneanbud»; och vid den med Konungens Ombud den 13 Februari hållna konferens berättade äfven detta Ombud, att han af en på resa i Tyskland under sommaren 1863 stadd framstående svensk diplomat erfarit, det chefen för bankirhuset Rothschild &
Söhne till denne på tillfrågan yttrat sin benägenhet att underhandla om det nya lånet.
En tredje till Fullmäktiges kunskap kommen berättelse innehöll, att en numera afliden riksdagsman af Borgare-ståndet uti ett i Oktober månad ankommet bref från Paris, der han då vistades, meddelat, det chefen för den derstädes domicilierade grenen af huset Rothschild, tillspord af korrespondenten, äfven yttrat, att det kunde vara skäl att reflektera till det svenska lånet.
Huruvida nu de bref och underrättelser, hvilka Fullmäktiges Sekreterare för sin den 5 November meddelade och sedermera af honom i protokollet införda berättelse åberopat, äro andra, än nyssnämnda bref och underrättelser, och huruvida de ordalag, i hvilka berättelsen framställes, fallit så som de återgifvas, må lemnäs derhän; visst är, att då Herrar Revisorer kategoriskt yttra, att »redan den 5 November ingått underrättelse, att bankirhusen Baring Brothers och C. J. Hambrö i London, Rothschild &
Söhne i Frankfurt arn Main» etc. ville ingå i underhandlingar om lå - — 143 — net, ehuru dessa firmor — — »icke gjort några bestämda anbud», de åt dessa berättelser gifva en alltför positiv betydelse, som ej kan tillerkännas dem efter behörigt uppvägande af sättet, huru de tillkommit.
Man kan artigt under ett samtal yttra ett och annat äfven örn affärer, utan att dervid fästa egentlig vigt, hvilket visar sig derigenom, att derpå något vidare ej följer.
För att nu återgå till ofvannämnda tre direkta anbud, egna Herrar Revisorer specielt klander deråt, att anbudet från Stockholms Enskilda Bank ej antogs (protokollet den 10 och 12 November).
Anbudet innehöll ett lån af 5 å 6 millioner Riksdaler Riksmynt med 4£ procents ränta, att inbetalas med 91 procent och återbetalas med en annuitet af 51 procent under 38 5 år, och visar sig således, då det jemföres med den här ofvan meddelade utredning om hvad det med bankirfirman Schröder &
Comp. i London slutligen uppgjorda lånet, efter amorteringstidens reduktion till 381 år och då motsvarande rabatt, hade skolat kosta, vara i sjelfva verket icke billigare, såsom Revisorerna påstå, utan tvertom något dyrare, än det sistnämnda.