Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n såg ut som om hon varit fär- d|c: dig att flyga på den principfasta husföre- stånderskan, som stod där och fastade sin brosch i retsamt och majestätiskt lugn.
» Jag tror inte det finns någon elakare människa i hela världen än tant, » hväste Gärtrud.
» Tant förstör hela vårt lif.
Men jag står inte ut.
Jag ska be pappa att få komma bort. » » Det vill säga, att j a g ska flytta, för jag går hennes nåd i vägen.
Nå ja, det ska nog bli bra med det.
Jag har pinats länge nog m e d leda ungar.
Var så g o d och gå sin väg nu bara. » Flickans ansikte hade strålat upp.
» Tack, håll ord bara, tant, » ropade hon i dörren, som hon slängde igen med en smäll för att skynda sig ut till syskonen och tala o m det lysande resultatet af sin expedition.
Tant skulle flytta!
Det var någonting spännande intressant i denna husliga för- ändring, och både Ester och T o m sågo för- tjusta och beundrande upp till sin morska syster, som drifvit sakerna till denna punkt.
1DUN 1895 XÅk e n s t r ö m f o r s h a n s t ö r t a r f r å n b r a n t e r n a n e r, U t å t dalar, elär s k ö r d a m e AJlt mysa, till j o r d e n h a n s l å r, allt för^srissna m a n s e r, Vici h a n s vingslag: strax b l o m m o r n a frysa.
P u r ' n, b r ä c k t Yid s i n r o t, Nedfaller emot Euiner; o c h mänskorna rysa!
TVndtligft h a r s r e t h a n n å r, s o m l å g - d r ö m m a n d e nyss I ^ e s e r v å g o r till u p p r o r i s k y r a, .jSTär d e e g; g: a s a f k l i p p o r n a s s k u m m i g a kyss.
Ej sin lidelse m ä k t a d e styra.
Med vrålande brak 3De s t o r m a m o t v r a k Och sjunka m e d bördorna dyra!
B å förstörelseverk h a n förslösar sin makt, Blott förödelsens s e g r a r h a n vinner.
B ä s t h a n h e j d l ö s t f r a m i l a r f r å n t r a k t o c h till t r a k t, H a n sin gräns dock p å sistone hinner.
B ä r m a t t a s h a n af, G a r osörjd i graf, O c h ingen vet, h v a r t h a n försvinner!
\ DC » Men du ska få se hon ångrar sig, » sade den skeptiske T o m, som kom ihåg utgången af flere föregående konflikter.
Gärtrud teg och funderade ett tag.
» Jag ska tala med pappa, innan hon hinner in, » sade hon.
Ögonblicket därpå stod hon inne hos sin far bredvid soffan, där han satt och läste tidningar.
Men då han frågande såg upp, fann hon inga ord, utan föll honom bara om halsen.
» Hvad är det, kära b a r n?
» Faderns hand strök smekande öfver hen- nes hår, och denna vänlighet löste hennes tungas band.
Aldrig förr hade hon hittat sådana uttryck för att klaga sin och sina syskons nöd, den andliga hunger och törst efter frihet och ömhet, hvari de lefde, och hur de längtade att komma ur sitt tvång.
Fadern satt helt allvarsam.
Så illa be- ställdt hade han aldrig kunnat tänka sig det var i huset.
Han var j u också så säl- lan hemma för att märka något, och freds- älskande som han var, hade han en gång för alla förbjudit allt skvaller från hvilket håll det vara månde.
Men nu kunde han inte undgå att förstå, det något var på tok, och han klappade sin lilla flicka på kinden och lofvade beskedligt, att o m nu fröken verkligen k o m och sade, att hon ville gå, så skulle han inte öfvertala henne att stanna.
Det knäppte i dörrarna till korridoren utanför.
Gärtrud sprang upp och smög sin väg, tyst som en katt, så att hon ljudlöst var ute i salen, just som en knackning hördes på den motsatta dörren.
Allt för hederlig att lyssna satte hon sig likväl på en stol så nära sin fars rum, att hon kunde höra tonfallen af rösterna där- inne, och T o m och Ester ställde sig bred- vid henne.
Först hade husförestånderskan en lång redogörelse att framföra i afbruten, kort ton.
Så ljöd faderns röst, frågande och mild.
Så forsatte hon att berätta med sti- gande häftighet.
Sedan yttrade fadern nå- gonting i beklagande ton, hvilket framkal- 405 lade ett par små snyftningar och fram- stötta ord från fröken.
Så steg fadern upp och gick öfver golfvet.
Det föreföll, som o m han tagit henne i hand och med sorg- sen stämma tackat henne för » den här ti- d e n ».
H o n brast ut i ännu högre snyft- ningar än förut, och bäst det var sprang hon på dörren, som ledde ut till korrido- ren.
De hörde henne gå in till sig och häf- tigt läsa igen bägge dörrarna o m sig.
Sa- kerna hade visst icke gestaltat sig så, som hon väntat och trott.
Barnen sutto helt orörliga, och då de slutligen började meddela hvarann sina iakt- tagelser, hviskade de.
Det var liksom nå- gonting högtidligt i det där, att de verkli- gen så plötsligt skulle bli af m e d den, som härskat öfver dem m e d järnspira under alla dessa år.
Fadern kom i dörren och vinkade in Gärtrud.
» Ja, nu är det bestämdt, » sade han.
» Hon flyttar redan i morgon. » Och som om han nu tyckte sig ha fått nog af husliga bekymmer för den dagen, gick han suckande ut i tamburen, drog på sig öfverrocken och begaf sig ut i staden.
Men de, som inte suckade, det var Gärt- rud, hennes syskon och till och med jung- frurna i köket, ty nyheten gick som en löpeld huset rundt.
Man skulle velat hop- pa och dansa, men lade likväl grannlaga band på sig och nöjde sig med att gå tyst omkring med glänsande ögon och dryfta och hviska o m glada framtidsplaner.
Gärtrud tyckte emellertid, att hon kväf- des i stillheten.
H o n ville ut i fria luften med sin glädje, och så gjorde hon sig ärende med att gå och säga återbud till de bjudna flickorna, för nu kunde det j u i alla händelser inte bli något af med främ- mandet i dag.
Det var, som o m det kommit full vår i luften, så friskt och härligt kändes det att andas.
Hennes gång blef så lätt.
Hennes tankar fingo flykt.
Och de rörde sig alla om, hur förändradt lifvet nu skulle bli för dem, och hur gladt och trefligt hon skulle göra hemmet för far och syskon.
Då hon kom igen, var det lika tyst o m inte tystare än förut i huset.
Endast en liten hostning hördes inifrån den hemkomne faderns rum.
Men ingen tycktes vara inne hos honom.
I salen fanns icke någon af syskonen.
Till och m e d smågossarne voro försvunna ur sin kammare, och inte ens Ester fanns i flickornas gemensamma rum.
Men dörren mellan detta och husförestån- derskans stod öppen, och därinifrån hör- des dämpade röster.
Gärtrud tittade in och fick se en syn, som gjorde henne stel af förvåning.
I soffan satt fröken med T o m på den ena och Ester på den andra sidan om sig.
I knäet hade hon den yngsta af smågos- sarne, under det den andra stod bredvid och stödde sig emot henne.
Hon lutade sitt hufvud mot Esters kind, medan hon klappade T o m på handen, och hela säll- skapet var upplöst i mer eller mindre stri- da tårar.
» Gråt inte, mina små barn, » sade frö- ken, i det hon själf skakade af snyft- ningar.
» Gråt inte, mina kära, små barn, för jag får j u inte annat än hvad j a g för- tjänar.
Jag är en elak människa.
Ja, jag vet d e t.
Jag har ett så ' nt svårt lynne, ser ni.
Men jag kan inte hjälpa
406 sågo underligt skygga och just som litet skamsna ut, då de upptäckte systern.
Hon frågade dem tyst, hvad som stod på, men fick intet svar.
De följde bara fadern i spåren, då han gick genom salongen och in i frökens rum.
Då förstod Gärtrud plötsligt allt- ihop.
De bägge förrädarne hade varit och bedt om nåd för » den stackars, hemlösa tanten », och nu gjordes allt godt och väl igen därinne.
Och j a g har varit stygg mot er så många, många gånger.
Men någon gång har jag väl också varit snäll.
Säg, lilla Kurt, någon gång har j a g väl ändå varit snäll.
» » Ja-a flera gånger, » svarade lilla Kurt, som satt i knäet och drog till med en lång snyftning.
Han tänkte på karamel- lerna hon brukade sticka in till honom ibland, då hon var vid godt humör och hade gjort besparingar på hushållskassan.
Och Frans snyftade med, för han tänkte också på karamellerna.
Och Ester tänkte på den gången fröken bjudit henne på tea- tern, och T o m tänkte på den etsade fäll- knifven han fått till julklapp.
Och alle- sammans klappade henne och snyftade.
Det var nog sant det, att hon ändå varit snäll emellanåt.
» Håller ni verkligen en smula af er stackars gamla, stygga tant, » frågade hon och såg hvar och en särskildt i ögonen.
Det skulle varit sårande att säga nej, och man kunde väl inte nännas att göra henne ändå ledsnare, än hon var.
Och så svarades det » ja » från fyra små munnar.
» Och förlåter henne för hon har varit så elak emot er? » » Ja, ja, ja.
» Hon tryckte hela barnklungan i sina ar- mar och grät värre än förut.
» I morgon har jag inte något hem längre.
Ska ni någon gång tänka på er stackars, ensamma tant, som sitter och längtar efter sina kära små barn.
» Det blef en riktig konsert af snyftningar.
Till och med stora T o m lät sin manliga värdighet fara och sökte efter sin näsduk.
Men då blef det för mycket för Gärtrud.
Hon förstod inte all denna i hast påkomna ömhet å båda sidor, och hård till sinnes lämnade hon sin utkiksplats för att slänga sig ned v i d en bok, som hon tvingade sig att ägna uppmärksamhet.
Då och då kunde hon likväl inte låta bli att lyssna efter rösterna därinne, och bäst det var tyckte hon, att där blef så märkvärdigt tyst.
Endast ett par enstaka ord från fröken och småbarnen trängde till hennes öra.
Hade Ester och T o m gått ut andra vägen?
Hon skyndade sig ut i salen för att se, om de voro där, men den var tom.
I detsamma öppnades emellertid dörren från faderns rum, och han själf k o m ut, följd i procession af Ester och T o m, hvilka 1895 I D U N Hon greps af en mörk för- tvinan, så häftig och oresonlig, som endast ett barn kan kän- na den.
H o n brydde sig inte ens om att skaffa sig bekräf- telse på sina slutledningar, utan flydde in i en aflägsen skrubb, där hon gömde sig ett hörn.
Att ha kämpat så tappert och ändtligen trott sig fri, sig och de andra!
Och så känna sig omsluten af slafveriet igen!
Och det bara för ett par enfaldiga barnungars skull!
Hon bet sönder sina läppar i raseri.
Först vid middagsbordet träffade hon den församlade familjen.
Det låg en stilla, mild stämning i luften.
Fadern berättade några små tilldragelser utifrån världen, barnen åto tyst och snällt, och tanten sade alltid » lilla » Ester o c h » lilla » T o m, när hon bjöd dem mera af rätterna, och då hon lade för småbarnen af kakan, fingo de dubbla por- tioner sylt.
Där härskade en rent af idyl- lisk frid, tills det med ens for en ond ande i den hittills moltigande Gärtrud.
» Ska tant flytta i morgon eller inte? »; " frågade hon, i det hon lyfte upp hufvudet.
Det lät skarpt, nästan fräckt.
Alla sy- skonen fingo på sig förskräckta miner.
j Tan- ten knep ihop munnen och dröjde med svaret.
Det blef en pinsam paus.
Men så gaf fadern henne en lång, tillrättavisande blick.
» Fröken stannar kvar hos oss, » sade han.
Det gick en het rodnad öfver Gärtruds ansikte.
Hon kände så väl, hur både han och de andra tyckte, att hon hade ett hårdt och elakt hjärta, som kunde nännas att vilja köra ut den stackars hemlösa tanten på gatan.
Nå, de fingo tycka hvad de ville.
H o n slöt sig åter inom sig själf och sade icke ett ord åt någon på hela eftermiddagen.
Men i skymningen gick hon in till sina småbröder och satte sig att berätta sagor för dem.
De kröpo intill henne, som fågel- ungar till sin mor.
Det var en sällspörå lycka för dem att få sin ensamhet skinfjj-, rad, och de ville inte tro, att klockan var I så mycket, då tanten v i d half åtta-s.
' • tiden kom in med lampan i hand och deras påbredda smörgåsar på en tallrik.
Nu skulle gossarne äta och läg- ga sig, sade hon.
O m tjugu minu- ter komme hon igen och toge ut lam- pan.
Och så tittade hon skarpt på Gärtrud.
Tillsägelsen åt gossarne inne- bar äfven en befallning åt henne att aflägsna sig.
» Jag ska ta ut lampan, när j a g går, » sade Gärtrud kort.
De båda fienderna mätte hvarann m e d blickarna.
Men fröken, som kände att hon för tillfället var den svagaste, gick utan protest och kom icke ens igen, då de tjugu minuterna voro förbi.
» Kan du inte alltid sitta hos oss om kvällarna, » frågade lilla Kurt, då systern omsider kysste honom till godnatt och stop- pade täcket omkring honom.
Men han en- visades inte länge med sin bön.
Han visste lika väl som Gärtrud, att tanten icke skulle tåla, att hon tog sig af dem, och att sy- stern måste begagna tiden för att läsa sina läxor, ty lampan togs j u äfven ifrån henne.
Men han höll henne kvar om hals och om arm denna enda kväll, som var deras, och till sist hviskade han i hennes öra, så tyst, att hon knappast hörde det: » V e t du, j a g tror.
Jag tror det hade varit bäst, o m hon flyttat. » Gärtrud lade sin kind emot hans, och hennes tårar vätte den lilla kinden.
Hen- nes hårda hjärta, som i förmiddags icke kunde vekna tillsammans med de andras, gjorde det nu.
Det blödde för dessa stac- kars små moderlösa fångar, som måste växa upp i mörker och ensamhet.
Och hon hade lika svårt att skiljas från dem, som de från henne.
Men nu hördes steg i rummet bredvid och så en bultning på dörren.
Det var signalen, att lampan skulle ut.
Hon måste resa sig och lämna två par vakna ögon att stirra sig trötta i mörkret.
Anna (Illustratör: Jenny Nyström.)
Wahlenberg.
1895 I j^oeas D U N ansar.
ell dig, som trogen oss ammade opp « p Med kraftig hälsa I själ och kropp Och kärlek i modig barm!
Skam den, som sig vågar kalla dig arm, När allas hjärtan och armar du har Till skydd för kommande dar.
Hur än det brusar i tidernas flod, Du rik och ärad skall stå, där du stod, Så länge vårt hjärta slår.
Så länge vi andas, ej stormen dig når: Med bröst och skuldror vi värja den af Från dig, som lifvet oss gaf.
Vi slumrat alla som barn I ditt sköt, När modersöm du till barmen oss slöt I ro vid ditt hjärtas slag.
Så vilja vi bjuda dig trygghet en dag, När pansarflottor i skären vi lagt Till fredens väldiga vaht.
(Illustratör: D.
3ul Ljungdahl.)
i s k o g e n.
Efter en folksägen.
t Trifliiof Holmgren.
» Kommer du julafton? » hade den gamle farfadern sport, när de råkades vid guds- tjänsten sista adventssöndagen, och Stinas blå strålande ögon upprepade samma fråga utan ord, men ändå med ett vältaligt till- lägg, att hon längtade efter vännen.
ulaftonen var inne.
Julstämning låg öfver stad och land.
Man växlade jul- hälsningar och julönskningar.
Hjärtat var fullt, handen öppen, man gaf hvad man kunde, man var glad.
Släkt och vänner samlades.
Klockan slog tio gälla slag i köket, just som gröten bars fram, och när den sedan efterträddes af tårtan, var ytterligare en halftimme liden.
Klockan var nära elfva, då Erik tog sin mössa och gick ut ur herr- gårdsköket med de andra drängarne.
På herrgården gick det ståtligt till.
Uppe i salongen var julgranen tänd, och kring densamma kretsade damer i snörda korsetter och pudradt hår, uppvaktade af kavaljerer m e d röda klackar och prydligt uppbundna stångpiskor.
De dansade i ring, de ordna- de sig i sirliga menuetter.
Man sade små epigram o m julens betydelse, såsom det höfdes under upplysningens tidehvarf.
» Tänker du gå till Sjövik så sent på kvällen? » sporde en af kamraterna.
Men nere i köket flammade grenljusen och tjänstfolket skämtade kring sina högar af julbröd — stora staplar af olika slags kakor.
Här hade man andra åsikter, man sjöng julpsalmer och lekte jullekar.
I ladu- gården hade man redan lagt för kreaturen otröskad säd, och hästarne i stallet hade rikligen blifvit undfägnade m e d hafre, och på stallskullen ångade tomtens julgröt i en prydlig skål.
Det var blott en af herrgårdens folk, som m e d en viss oro följde visarens gång på den gamla dalkarlsklockan.
Det var Erik, stalldrängen.
Han var yngst af drängarne och han hade en fästmö i torpet, djupt inne i skogen.
» Men ute i skogen står det inte rätt till om julnatten, » — • kom det tvekande från en gammal gubbe.
Erik gaf icke akt på varningen, han sade godnatt åt kamraterna, tryckte sin mössa fastare på hufvudet och gick.
På morgo- nen skulle han med blosset i handen stå bak på släden, där Stina åkte med sin far- far till julottan.
Helt säkert skulle de sedan komma först hem af allt kyrkfolket, ty till våren skulle det blifva bröllop i det lilla torpet, och Erik visste nog, hvilka starka armar därefter skulle hjälpa till med skör- den vid Sjövik.
Och visst skulle sedan en gladare tid randas för Stina, och visst skulle nu gamle farfar få slå sig i ro på ålder- domens dagar.
Så tog Erik af från lands- vägen inåt skogen.
Snön låg i höga drifvor öfver barrträdens rötter och nedtyngde grenarne.
Månen lyste klar på den djupblå himlen, och skuggorna från de 407 resliga stammarne lågo slumrande sida vid sida på den mjuka hvita snön liksom i en syskonsäng.
Mellan grenarne blixtrade stjär- norna fram likt himmelska julljus.
Så k o m vinden.
Sakta, liksom töfvande, gled den in emellan skogens träd, och dessa böjde sina hufvud och framsusade sin hälsning till vinden och till den enslige vandraren.
Det var en suck, som talade o m längtan, och den fann genljud i Eriks bröst.
Obestämda känslor vaknade, under- liga drömmar föresväfvade honom, där han gick framåt den kända leden.
Röda och gröna dansade dess flammor öfver himlen och sände fantastiska dagrar i skimrande bleka färger öfver den hvita snön.
Men hvad var det för en brokig fladdrande tingest?
Fjäril eller fågel?
Den glimmade som guld, den gnistrade som ädelstenar.
— Där var den!
— Nej där!
— Nej, nu var den försvunnen.
Men Erik kunde icke besluta sig för att gå till Stina, utan att medföra denna under- bara varelse, och han skyndade framåt.
Först tycktes det honom, som skymtade dessa färger framför honom, men sedan såg han ingenting vidare.
Han drefs blott af en underlig, obestämd längtan framåt.
Han glömde Stina, torpet, den stundande jul- ottan.
Han tänkte ingenting, men så ljödo underbara toner för hans öron.
Det lät som en sång under jorden, men på samma gång som ett sorlande vattensprång.
Erik visste icke mera, hvar han var, men han kände hvarken trötthet eller oro.
Han liksom bars framåt, och så började det med ens att ljusna.
Den mark, han gick på, var ej mera snöhölj d, ett fint grönt gräs be- täckte den.
Öfver hans hufvud hvälfde sig trädens kronor, men det var icke längre en nordisk barrskog.
Det var träd m e d glän- sande mörkgröna blad, med blommor i brännande rödt och blått, och en berusande vällukt fyllde luften.
Nu stannade Erik.
Han stod vid ett stängsel, hans händer vidrörde det.
Det var af en hvit, skimrande metall, som lik- nade silfver.
Det var ett fast, men genom- skinligt gallerverk, som spärrade hans väg, och inom denna inhägnad blommade en trädgård af underbar fägring.
Gyllene fruk- ter tyngde träden, rubinröda bär skimrade fram från buskarne, blommor af en aldrig anad fägring prunkade där, hvita som snö eller röda som blod.
I träden sjöngo fåg- lar, gnistrande i alla regnbågens färger, och från den ena blomman till den andra fladd- rade fjärilar, hvilkas färgprakt öfvergick all beskrifning.
Midt i denna trädgård sände ett vatten- språng upp en klar stråle i luften.
En klang som af fallande pärlor beledsagade fågelsången.
Nu höjde sig ur vattensprånget ett kvinnligt väsen, vanare än en dröm.
Hon stod ett ögonblick stilla midt i vatten- strålen, hvilken bildade liksom en slöja, fallande ned omkring henne.
Men därpå slog hon med en rörelse, full af behag, till- baka vattenslöjan, och hennes lilla fot trådde marken.
I samma ögonblick omgafs hon af en skara varelser af samma hänförande slag som hon själf, men hon var dock den vänaste.
De voro alla klädda i genomskin- liga dräkter af skiftande färger, som höljde deras fagra lemmar, utan att dock dölja dem.
Deras hår var som spunnet guld, deras ögon som stjärnor, och de lyfte sina.
408 hvita armar öfver sina hufvud och svar- vade i behagfulla dansar omkring i träd- gården.
Där de gingo fram, böjde sig knap- past gräset, de stodo gungande på blommor- nas kalkar, och de höjde sina röster och sjöngo.
Intet välljud på jorden kunde likna deras sång, och vattenstrålen stannade i för- tjusning och fåglarne tystnade.
Det förekom Erik, som stannade tiden på samma sätt som vattenstrålen, och som hade evigheten förflutit obemärkt, medan han mättade sina ögon med denna under- bara syn — — I torpet brann julbrasan med mattadt sken, grenljuset hade lång veke.
Farfar sof i sin säng, men Stina satt framför elden, täljande timmarne.
Emellanåt steg hon upp, andades på rutan och tittade ut.
Hon såg ingen.
Hon öppnade sakta dörren och gick ut på trappan.
Skogen stod rundt omkring, mörk, men smyckad med snögirlander, hvilka glimmade i norrskenets flammor, och vinden suckade sakta.
Då gick en susning genom skogen.
Träd hviskade till träd, men Stina förstod icke, hvad de sade.
Hon gick åter in, putsade grenljuset och öppnade psalmboken.
Hon bad, men Erik kom icke.
IDUN 1895 Fram emot morgonen spände farfar den skäckiga hästen för skrindan.
Stina steg i släden med tårar i ögonen, ingen stod på meden med julbloss.
Och så gick färden genom skogen.
Farfar blottade sitt kala hufvud och bad en tyst bön, och Stina upprepade halfhögt: » Ära vare Gud i höjden och frid på jorden! » Men skäcken trafvade fram genom skogen.
Han ville ej gå fram.
I snön låg en mörk skep- nad.
Man steg ur.
Det var " Erik — Erik frusen till döds under den kalla " julnatten.
Farfar och Stina lyfte honom i släden och vände åter till Sjövik.
» Hvad han ser lycksalig ut, farfar! » sade Stina och blickade på det stela ansiktet framför sig, öfver hvilket de sista synernas fägring bredt ett skimmer af hänförelse.
Och så höljde hon sitt ansikte och grät — grät, som om hennes hjärta velat brista.
Stackars Stina!
Du förstod icke, att det var bäst så.
T y den som en gång blickat in i trollens värld — honom kunna icke mer jordens mör tillfredsställa.
Mathilda Lönnberg.
(Illustratör: Gerda Tirén.)
Rtevf unnen.
^Då himmelens fäste en stjärna brann, * han höl henne kärast af alla.
€n nat i rymden h o, n plötsligt försvann — mot jorden tycktes hon falla.
» jMin vackra stjärna, t \ var blef du af? » han ofta med vemod tänkte, när han såg hur djupt i blånande haf de andra gnistrande blänkte.
Så fann han bland rosor i junikväl en hvithylt och guldblond tärna.
J) å föll det från gossens ögon som hon var hans förlorade stjärna!
Och sin arm han smög kring ett smidigt lif, han kysste kinden, den mjäl a.
» pitt namn — ditt namn, o, flicka, mig gif! » — rjon log och svarade: » Stel a! » Daniel (Illustratör: Gerda Tirén.)
Gerda!
H E M M E T I KONUNGABORGEN.
Strödda a n t e c k n i n g a r af h o f p r e d i k a n t e n J.
V A L L I N.
Illustrationerna utförda dels efter teckningar af Victor Andrén, dels efter fotograiier ur kungl.
slottets folografisamling.
- m dessa murar kunde tala, huru mycket skulle de ej ha att förtäl- ja 1 » Detta är ett uttryck, som ofta fälles, då man ser en gammal, äre- vördig historisk byggnad.
Och det är nog så.
Hvad den ärevördiga historiska byggnad, som utgör Stockholms slott, beträffar, så har dock platsen, där det reser sig, långt äldre minnen att berätta än det nuvarande slottet själft, ty detta är, historiskt taget, af jämförelse- vis ungt datum — det räknar nämligen ännu knappt halftannat sekel, sedan det stod fär- digt för beboende, och det är ju i historien en ringa tid.
Men platsen har gamla, gamla minnen att tälja allt ifrån den stund, då den mäktige Bjälbojarlen trampade densamma och bestämde, att där skulle sättas ett lås för Lögarens sjö, till den stunden, då » Adelshuset », som den af Birger Jarl byggda borgen kallades, till- byggd, ombyggd, reparerad, förfallen, utsatt för förödande eldsvådor, den 7 maj 1697, under det » den store rikshushållaren » Karl X I där stod på bår, lades i fullständiga ruiner.
Man- nen att ur aska och ruiner framkalla den stolta byggnad, som söker sin like i världen, var dock född och till sitt värf utbildad — den odöd- lige byggmästaren Nikodemus Tessin den yngre.
Det beslöts nämligen strax efter branden, att efter hans ritning och under hans ledning ett nytt slott skulle byggas på det gamlas plats.
Företaget sattes också i verket, ehuru det dröjde öfver femtio år, innan den nya byggnaden var färdig för den kungl.
familjens inflyttning.
Denna inflyttning skedde nämligen först den 7 december 1754.
Adolf Fredrik » den milde » och hans gemål, » snilledrottningen » Lovisa Ulrika, voro således de första, som togo den nuvarande konungaborgen i besittning.
— Hvilken mängd af minnen äro icke sedan den dagen förknip- pade med Stockholms slotts murar, från detta konungapars dagar, från deras sons, » tjusar- konungens », från hans olycklige sons, från hjältens från Högland och Svensksund, från vårt konungahus ' stamfaders, den snillrike fält- herrens, från hans sons och förstfödde sonsons dagar.