Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förord ningen den 10 April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna innehölle en allmän till efterrättelse gällande föreskrift, Kongl. HofRätten ansåge dess yttrande i denna fråga icke vara af nöden; och kunde ej eller å hvad Konungens Befallningshafvande för öfrigt andragit något afseende hafvas, utan ankomme på Konungens Befallningshafvande att i detta af dess egen embetsåtgärd beroende mål lag och beskaffenheten likmätigt förfara.
Men då häraf torde utan allt tvifvel inses, att Kongl. HofRättens förklarande om allmänligheten af den i 1810 års Kongl Förordning meddelade föreskrift endast afsåg qvinnas bestraffning för lägersmålsbrott, hvarom vid tillfället var fråga, och för hvilken förbrytelse den brottsliga ej borde, i afbidan på bestraffningens verkställighet, i häkte hållas, syntes deremot af detta i det särskilda fallet meddelade och sålunda bestämda förklarande ingen anledning förekomma, det Kongl. HofRättens mening varit, att högstberörde Författning skulle tillämpas i andra mål, minst i sådana, der den brottsliga 72 vöre häktad; hvadan det förmenta stöd, Konungens Befallningshafvande af Kongl. HofRättens omförmälda bref velat hämta, alldeles förfölle.
Uppå dessa jemte de flera i min förrnämnda skrifvelse andragna skäl och då härtill kom, att Konungens Befallningshafvande, enligt särskilda författningar, ägde makt att föranstalta om vårdande af spädt eller minderårigt barn,, hvars moder vore häktad och skulle undergå kroppstraff eller afföras till allmän arbets- eller korrektionsinrättning, ansåg jag mig föranlåten alt fullfölja anmärkningen emot Konungens Befallningshafvandes förfarande vid ifrågaställda tillfälle, såsom emot lagens bestämda föreskrifter stridande, på det att rättelse deri för framtiden i lika beskaffade fall måtte iakttagas, samt ersättning till den enskilda, för hennes lidande, och till staten för bennes underhåll längre tid i häktet än vederbort, i laga ordning beredas; hvarföre jag ock, i skrifvelse den 30 Mars 1841, med öfverlemnande af de till målet hörande handlingar, anmodade Advokatfiskals-embetet i Kongl. HofRätten att, i omförmälde afseende, inför Kongl. HofRätten emot Konungens Befallningshafvande anställa och utföra den talan, hvartill lag och målets beskaffenhet gåfvo anledning.
Efter Advokatfiskals-embetets, till fullgörande häraf, föregångna åtal emot Landshöfdingen och Landssekreteraren, hvilka för den i ofvanberörde måtto anmärkta åtgärd voro ansvarige, har Kongl. HofRätten, genom utslag den 11 Oktober 1842, jemte förklarande, att då, efter hvad upplyst vore, landshöfdingen under rättegången allidit, åtalet i hvad det honom angeck komma att förfalla, beträffande
Advokatfiskals-embetets talan emot landssekreteraren sig utlåtit, att emedan Kongl. HofRättens öfver Catharina Larsdotter den 19 Juli 1839 fällda utslag, hvilket, sedan hon dermed förklarat sig nöjd, jemlikt stadgandet i 23 Kap. 5 § Rättegångsbalken, varit den handling, som vid verkställighet af det Catharina Larsdotter ådömda straff bort lända till efterrättelse, icke innehöll, att med sådan verkställighet skulle uppskjutas ett år efter det hon framfödt barn, hvadan ali verkan af HäradsRättens i det afseendet gifna föreskrift förfallit och med ärendet bort förfaras efter hvad lag och författningar derutinnan stadgade; Ty och som 3 Kap. 6 § Straffbalken förmådde, att då qvinna, som skulle undergå kroppsplikt, vore hafvande, med straffet borde uppskjutas sex veckor efter det hon födt hade, samt undantaget derifrån genom Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 endast hade afseende å kroppsstraff för qvinna, som med lönskaläge sig försett, och således ej lagligen kunnat på förevarande fall lämpas, hvartill Kongl. '73 Kongl. HofRällens åberopade skrifvelse af den 28 November 1831 icke eller gifvit skalig anledning; Alltså ocb enär, i följd häraf, Catharina Larsdottter, som redan i November månad 1838 blifvit förlöst, bort, genast efter det Konungens Befallningshafvande den 7 Augusti 1839 eniottagit Kongl. HofRätlens utslag, på bestraffningen insättas, derest särskilde hinder derför icke mött, men lill sådana hinder icke kunde hänföras de af landssekreteraren åberopade omständigheter, att Catharina Larsdotter sjelf gifvit sitt barn di, och att hon saknade försvar och näringsfång, äfvensom det af Catharina Larsdotter uti ett af henne utgifvel, hos Kongl. HofRätten företedt betyg uppgifna förhållande, att bestraffningen, tidigare verkställd än som skett, kunnat medföra våda för både hennes och barnets lif, om en sådan uppgift äfven den tid, hvarom vore fråga, varit af benne gjord, icke bort utan undersökning af läkare lill uppskof med straffet föranleda, funne Kongl. HofRätten skäligt, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla landssekreteraren att, för det olagliga uppskofvet under tiden från den 7 Augusti till den 8 November 1839 med verkställigheten af det Catharina Larsdotter ådömda kroppsstraff, böta femtio daler silfvermynt med 16 R:dr 32 sk. banko samt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan hvad, enligt vederbörlig uträkning, åtgått till Catharina Larsdotters underhåll i häktet berörde tid med 12 R:dr 4 sk. banko; Men då Catharina Larsdotter i förrberörde betyg förklarat sig anse åtalade åtgärden ej hafva bringat henne i något lidande, förfölle frågan om den yrkade ersättningen till henne.
Efter underdåniga besvär, hvilka af landssekreteraren öfver Kongl. HofRättens utslag blifvit anförda, beror äfven detta mål på Kongl. Majtts pröfning.
Genom utslag den 25 Juli 18.37 hade G i Hbergs HäradsRält, under åberopande af 40 Kap. 1 och 3 §§ Missgerningsbalken, Kongl.
Förordningen den 24 Augusti 1813, dömt Eskil Andersson från Åshammar att böta för första resan stöld utan inbrott till värde af 11 R:dr 38 sk. tredubbla beloppet, som beräknats till 34 R:dr 36 sk., för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk. och fylleri första gången likaledes 3 R:dr ig sk. samt undergå uppenbar kyrkoplikt, eller att, vid saknad tillgång till böterna, i stället straffas med tjugofyra dagars fängelse vid valten och bröd, hvilken bestraffning ock kommit till verkställighet; Och som, jemlikt 40 Just.'Ombudsmans 74 Kap. 1 § Missgerningsbalken, kroppsplikt för stöld ej finge beräknas högre än efter det stulnas värde, hvilket i förevarande fall utgjort 11 R:dr 3S sk., samt detta belopp, jemte de för sabbatsbrott och fylleri ådömde böter6R:dr 32 sk., eller sammanräknade 18 R:dr 24 sk. banko, som motsvarade mera än 40 men icke öfverstege 60 daler silfvermynt, rätteligen bort, enligt 5 Kap. 4 § Straffbalken sådant detta Lagens rum lydde innan förändringen deraf år 1841, förvandlas till sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, samt den sakfällde sålunda, till följd af HäradsRättens mot tydlig lag stridande utslag, undergått den vida svårare bestraffningen af tjugofyra dagars dylikt fängelse, anmodade jag, i skrifvelse den 15 September 1838, Ad vokatfiskalsembetet i Kongl. Svea HofRätt att mot häradshöfdingen, under hvars ordförande omförmälda olaga dom blifvit meddelad, anställa talan om ansvar och ersättning, enligt lag och sakens beskaffenhet.
Öfver det af Advokatfiskals-embetet, af sådan anledning, anställda och i behörig ordning utförda åtal har Kongl HofRätlen den 24 Januari 1843 meddelat dess utslag af innehåll, att då HäradsRätten, genom ofvanberörde utslag, vid bestämmande af Eskil Anderssons bestraffning förfarit oriktigt i så måtto, att, ehuru Eskil Andersson, jemlikt stadgandet i 40 Kap. 1 § Missgerningsbalken, bort, för första resan stöld af gods till värde af 11 R:dr 38 sk., böta tredubbla beloppet deraf med 35 R:dr 18 sk. eller, vid bristande tillgång, för tjufnaden plikta med kroppen dock ej högre än efter stöldens värde, samt följaktligen och då Eskil Andersson, som tillika gjort sig skyldig att böta för sabbatsbrott 10 daler och för fylleri 10 daler, skolat, enligt de uti 5 Kap. 4 § Straffbalken och Kongl.
Maj 1827 stadgade grunder, i saknad af tillgång att gälda böterna så väl för tjufnaden som öfriga förbrytelserna, undergå sexton dagars fängelse vid vatten och biöd, HäradsRätten beräknat stöldens tredubbla värde till 34 R:dr 36 sk. samt stadgat, att Eskil Anderson skulle, i brist af böter, undergå tjugofjua dagars fängelse vid vatten och bröd; och Eskil Andersson, i följd af HäradsRättens utslag, som blifvit lill verkställighet befordradt, kommit att straffas med åtta dagars fängelse vid vatten och bröd mera, än å hans förbrytelser bort följa, blefve häradshöfdingen, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dömd att, för hvad honom, såsom HäradsRättens ordförande, sålunda till last läge, böta etthundrade daler silfvermynt med 33 R:dr 16 sk. banko samt ersätta den skada, Kongl. Maj:t och Kronan fått vidkännas derigenom, att Eskil Andersson i häkte förblifvit åtta dagar längre än vederbort, med 1 R:dr 4 sk. samma mynt; men då, enligt hvad upplyst vore, 75 Eskil Andersson aflidit, innan han i anledning af åtalet blifvit börd, komme
Advokalfiskals-embetets gjorda hemställan om ersättning lill Eskil Andersson för hans lidande att förfalla.
Af Wadsbo HäradsRätts vid lagtima ting i Binneberg den 14 Juni 1839 afkunnade utslag hade jag inhämtat, huruledes bemälde
Rätt ansett försvarslöse manspersonen Anders Olofsson från Sköfde saker att hafva genom inbrott föröfvat stöld till värde af 16
R:dr 20 sk. banko; hvarför och enär han blifvit, medelst RådstufvuRättens i Sköfde utslag den 22 nästförutgångna
Maj, förklarad skyldig till ansvar för det han innehaft dyrk, HäradsRätten, med tillämpning af 40 Kap. 1 och 6 §§ Missgerningsbalken, 5 Kap. 1 § Straffbälken, Kongl. Förordningen den 9 December 1756 och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt Anders Olofsson, hvilken ej tillförne bevisligen varit för olofligt tillgrepp lagförd, att i en bot straffas med tretiofem par spö och derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilken bestraffning äfven blifvit till verkställighet befordrad.
Vid granskning af detta utslag och ehuru HäradsRätten underlåtit att deri, på sätt 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 föreskref, utsätta de olika straff af böter med penningar och kroppsplikt, som, enligt dess mening, lagligen kunde följa å de särskilda brott, hvarför den brottslige dömdes, för att sedan uträkna och förvandla de olika bestraffningarne till det slag af straff, som var svårast, förekom likväl otvifvelaktig!, att, då stöldens värde icke utgjort mera än 16
R:dr 20 sk. banko, som motsvarade sjutton par spö, och det tillika föröfvade inbrottet skolat straffas med nio par spö, tillhopa tjugosex par, HäradsRättens afsigt varit, att dessutom, i anledning af Sköfde RådslufvuRätts utslag, hvarigenom den brottslige blifvit pröfvad skyldig till ansvar för innehafvande af dyrk, till närande st ralf ytterligare skulle läggas det af nio par spö, som Kongl.
Förordningen den 9 December 1756 för sistberörde fall stadgar, och att sålunda borde i en bot å dö mas den bestraffning af tretiofem par spö, som utslaget innehöll.
Ett domslut, härled t från sådana grunder, syntes mig uppenbarligen vara stridande emot lag.
Under samma lagsökning anklagad dels för olofligt innehafvande af dyrk och dels för inbrottsstöld, hade ofvanbemälde person blifvit inställd inför Sköfde RådstufvuRätt, som endast ägde att upptaga 76 frågan om förstnämnda brott och i denna del, på sätt som skett, pröfva den anklagades ansvarighet, utan att dervid kunna eller behöfva betrakta följderna af det emot honom äfven angifna brott, som tillhörde annan domstols upptagande och pröfning.
Denna domstol åter, eller HäradsRätten, som likaledes ansåg den anklagade saker till inbrottsstölden, borde slutligen bestämma det straff, hvartill han, för sina brott, lagligen var förvunnen.
I sådant hänseende tillhörde det HäradsRätten att öfverväga hvartdera brottets beskaffenhet och tillse, det icke, emot hvad lag stadgar, likartade brott särskildt bestraffades, utan att dervid RådstufvuRältens föregångna pröfnings utslag lage i vägen.
Om till exempel RådstufvuRätlen pröfvat den anklagade skyldig till ansvar för inbrott i afsigt att stjäla, hade HäradsRätten, der han blifvit förvunnen till annat, jemte stöld, föröfvadt inbrott, säkerligen icke tillåtit sig att ålägga honom särskildt straff af nio par spö för hvartdera inbrottet, utan funnit begge rätteligen kunna med berörde straff en gång försonas, emedan brotten voro likartade.
Men såsom brott af lika art måste utan tvifvel anses fullbordadt brott och uppsåt dertill, helst då de af lagen lika bestraffas.
1 annat fall åter, eller om uppsåtet ansågs mindre straffvärdt än dess fullbordan, gällde den allmänna regeln, att' det större brottet inbegrep det ringare.
I den af HäradsRätten tillämpade Kongl. Förordningen den 9 December 1756 stadgades, att, ”på det dyrkar och förändrade falska nycklar, till stölders utöfvande, icke må brukas, Kongl. Majrt funnit godt förordna, att det tjenstehjon eller den lösa person, som dädanefter blefve funnen att hos sig hafva dyrkar eller falska nycklar, skulle, fastän ej någon skada skett, ändå afstraffas, mannen med nio par spö och qvinnan med sju par ris eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd”.
Då lagstiftaren således antagit, att blotta innehafvandet af dyrk i vissa fall utmärkte uppsåt att begå inbrott, och att enahanda ansvar derför, som för verkstäldt inbrott, skulle äga rum, måtte äfven deraf, med tillämpning af hvad redan sagdt vore, oemotsägligen följa, att för dessa begge, lika ansedda och med lika ansvar belagda, brott, om de under samma lagsökning emot en person förekommo, de särskilda bestraffningar, hvilka för hvartdera i särskilda fall voro stadgade, destomindre kunde lagligen beräknas, som, genom en sådan beräkning, i strid emot lagens tydliga mening och dermed instämmande allmänna rättsgrunder, måste inträffa, att svårare straff skulle drabba den, som i mindre mån sig förbrutit, än det, hvartill den gröfre, till två eller ännu flera inbrott förvunne, brottslingen kunde anses förfallen.
Och emedan, enligt dessa grunder, ofvannämnde persons bestraffning rätteligen 77 bort bestämmas sålunda, att lian, som för den af honom begångna stöld, efter dess värde 16
R:dr 20 sk. banko, var skyldig till straff af sjulton par spö, skulle derjemte, för inbrott och olofligt innehafvande af dyrk, straffas med nio par samt följaktligen umgälla sina förbrytelser i en bot med tjugosex par spö och uppenbar kyrkoplikt; Men HäradsRätten, uti dess ifrågavarande utslag, emot sådana, af lagen tydligt angifna grunder, beräknat särskilda straff för hvardera af de tvenne sistnämnda förbrytelserna och pu detta sätt kommit att stadga den svårare bestraffningen af tretiofem par spö, genom undergående af hvilken bestraffning den sakfällde alltså blifvit ett otillbörligt lidande tillskyndad; fann jag mig föranlåten att, genom skrifvelse till Advokatfiskals-ernbetet i Kongl. Götha IIofRätt af den 18 November 1840, uppdraga åt bemälde embete att emot den särskildt förordnade domhafvanden, hvilken med HäradsRätten fattat lagstridiga domslutet, föra den talan om ansvar derför och ersättning till den sakfällde, som af lag och sakens beskaffenhet påkallades.
HofRälten af Ad vokatfiskals-embetet anställda åtal, har tillförordnade domhafvanden blifvit hörd och, uti afgifven förklaring, hufvudsakligen andragit, att sedan Sköfde RådstufvuRätt pröfvat Anders Olofsson skyldig till det ansvar, Kongl.
Förordningen den 9 December 1756 för innehafvande af dyrk bestämmer, HäradsRätten icke skulle hafva ägt att upphäfva eller tillintetgöra verkan af RådstufvuRättens så beskaffade domslut, helst, då den ena Underdomstolen ansett den tilltalade skyldig till ett visst brott och utsatt den lag, hvarefter han borde dömas, den andra Underdomstolen hvarken skulle vara berättigad eller pligtig att ingå i undersökning om grunderna för en sådan åtgärd, hvarföre tillförordnade domhafvanden destomindre tvekat att, vid meddelandet af HäradsRättens anmärkta beslut, jemväl tillämpa det af RådstufvuRätten, för det speciela, inom dess jurisdiktion fullbordade brottet af dyrkens innehafvande, bestämda ansvar, som, utom det att i förevarande fall icke vore fråga att utsätta straff för särskilda inbrott, i hvilken händelse lagens föreskrift i 40 Kap. 6 § Missgerningsbalken, i afseende på iteration af sådant brott, gjort tillämpningen tydlig och klar, HäradsRätten, derest den förfarit enligt en annan åsigt, skolat helt och hållet förbise den i RådstufvuRättens utslag åberopade Kongl. Förordningen den 9 December 1756, hvilken, efter tillförordnade domhafvandens förmenande, icke antydde, att innehafvandet af dyrk beträffades såsom ett uppsåt att begå inbrott, men deremot utgjorde en speciel lag, hänförlig endast till en viss folk-klass och innehållande, att 78 den skulle utan skonsmål lillämpas.
Hvaremot Advokatfiskals-embetet fullföljt, hvad först anmärkt blifvit, och slutligen yrkat, att tillförordnade domhafvanden för sitt åtalade förfarande måtte meddelas den tillrättavisning, som Kongl. HofRätten efter grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken pröfvade rättvist bestämma; med hemställan tillika, att som, enligt hvad Landshöfdinge-embetet i Skaraborgs län tillkännagifvit, Anders Olofsson icke kunnat anträffas, för att affordras yttrande om och hvad upprättelse han äskade för uthärdad hårdare bestraffning, än vederbort, samt underrättelse hvar han sig uppehölle ej heller kunnat vinnas, Anders Olofsson måtte bibehållas vid rättigheten till rekonventionstalan, när han sig till utförande deraf kunde anmäla.
Och har Kongl. HofRätten, medelst utslag den 22 Juli 1842, sig utlåtit och funnit det varit mot lagens grund och mening stridande, att, då en person under samma lagföring tilltalades för dyrks innehafvande och för inbrott i afsigt att stjäla, å honom tillämpas särskildt straff för hvartdera brottet; hvarföre och du tillförordnade domhafvanden af uttrycken i RådstufvuRättens utslag ej bort anse sig förhindrad att lagenligt bestämma den bestraffning, hvartill Anders Olofsson för alla sina förbrytelser gjort sig skyldig, samt domhafvanden således oriktigt förfarit derutinnan,att han, utom de för inbrottet stadgade nio par spö, jemväl ådömt Anders Olofsson särskildt nio par spö för innehafvande af dyrk, Kongl.
HofRätten velat domhafvanden om detta sitt misstag, till rättelse vid dylika fall i framtiden, erinra; äfvensom Anders Olofsson lemnats öppet, att särskildt väcka fråga om ersättning för honom, utöfver lag, öfvergånget lidande, i -fall han funne sig dertill befogad.
Det resultatet, hvartill HofRätten sålunda kommit och hvarigenom den tilltalade domaren undgått allt ansvar för sin olagliga åtgärd, syntes mig lika litet slå tillsammans med HofRättens öppet uttalade omdöme om denna åtgärd, som något stöd derför vore att hämta ifrån lagens stadgande i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken.
Om i sednare hänseendet ville åberopas Advokatfiskals-embetets yttrande i slutpåslåendet, att domaren, ”för sitt anmärkta förfarande, måtte meddelas den tillrättavisning, som HofRätten, efter grunderna i nyssnämnda lagrum pröfvade rättvist bestämma”, kunde med skäl deremot invändas, att detta yttrande, om det än mindre omsorgsfullt och bestämdt uppfattade min föreskrift i remissen, att talan om ansvar borde utföras, likväl genom yrkad tillämpning af det lagens rum, som handlade om domares embetsfel, afsett den tillrättavisning för den tilltalade, som instämde med grunderna i samma lagrum, deri icke omtalades någon annan tillrättavisning, än den som vore åtminstone med bötesansvar förenad.
Att efter 79 sådane grunder HofRätten bort bedöma dea tilltalades embetsfel, måste äfven vara otvifvelaktigt, belst dea au begagnade, mea i lag icke omtalade utvägen, att endast varna honora för ett förnyad t misstag af samma art, hvarken uppfyllde lagens fordran, eller medförde dess kraft, så vida tilläfventyrs den tilltalade ansåg sig icke förbunden att en sådan varning efterkomma.
1 följd häraf och då, såsom under rättegången blifvit ådagalagdt och HofRätten äfven antagit, Wadsbo HäradsRätts angående Anders Olofsson meddelade beslut i anmärkta del befanns uppenbarligen stridande emot lag, ansåg jag mig böra, genom besvär af särskildt förordnad! ombud, hos Kongl. Maj:t i underdånighet öfverklaga HofRättens utslag och, med anhållan om ändring deri, framställa det påstående, att domhafvanden, som med HäradsRälten fattat det lagslridiga beslutet, derför måtte på det sätt tillrättavisas, att, enligt de i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken stadgade grunder, han blefve fälld att böta med penningar det belopp, åtalade embetsfelet pröfvades kunna förtjena; öfver hvilken besvärstalan domhafvanden sig i underdånighet förklarat samt HofRätten underdånigt utlåtande afgifvit.
Majrts med Dess Högsta Domstol beslutade Utslag af den 19 sistlidna Mais innehåller, att Kongl. Majrt funnit skäl icke hafva förekommit, som kunde föranleda till ändring i HofRättens öfverklagade utslag; om hvilket beslut Högsta Domstolens deri deltagande Ledamöter, Hrr JustitieRåden Themptander, Stråle, Bredberg, Nyblceus , Nordenstolpe och Grefve C. Sparre si2 förenat.
O Likasom i nästföregående mål bade jag, i anledning af Jerfsö HäradsRätts å urtima ting den 16 Januari 1840 meddelade utslag, anmärkt, att HäradsRätten, som ansett torparesonen Anders Andersson Larm förvunnen att hafva dels gemensamt med annan person begått inbrottsstöld medelst begagnande af dyrk, hvilken sedermera skulle förkommit, dels ensam vid annat tillfälle föröfvat olofligt tillgrepp, dels ock förfärdigat och innehaft fem stycken falska nycklar eller dyrkar, med hvilka han, enligt eget erkännande, på eLt och annat ställe gjort försök att bereda sig ingång till lästa rum, i afsigt att stjäla, derför, under åberopande af 40 Kap. 1 ocb 6 §§ samt 41 Kap. 1 § Missgerningsbalken, Kongl.
Förordningen den 9 December 1756 och Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, pröfvat Larm skyldig till sträft’ af spö, för inbrott nio par, för innehafvande af falska nycklar eller dyrkar 80 nio par och för stöld till värde af 7 R:dr 22 sk. 8 rst. åtta par, samt i följd deraf dömt honom att i en hot straffas med tjugusex par spö och derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilket utslag, hvarmed den sakfällde låtit sig nöja, till verkställighet i vanlig ordning kommit.
Enligt redan angifna grunder och då i förevarande fall, der icke ens det förmenta stödet af annan domstols förutgående beslut i någon del af målet kunde anföras, utan målet i allo berott på IdäradsRättens pröfning, ofvanbemälde persons bestraffning rätteligen bort bestämmas på det sätt, att han, som för begångna stölder, efter deras sammanräknade värde 7