Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I år en ryslig förödelse!
skulle vi hafva nytt bord, och nästa år skulle hade naturligtvis hakat fast vid mina knappar golfvet målas, ty med allt kunde vi ej komma och ställt till hela detta kaos.
Nej, den här villan var ännu värre än den ut på en gång; det hade för mycket tagit på första.
löneförhöjningen.
Far skrattar smått skadegladt, ty nog hade Vårt gamla bord var verkligen bra dåligt och illa medfaret.
Så vackert hade det ej det egentligen varit jag, som ifrat för renove- varit från början, men nu funnos där oförsvar- ringen.
» Huru skola vi reda oss med det målade ligt många rispor och ärr.
Där voro märkena efter vår förste lille pys ' små klackar, då golfvet, då redan bordet gör så mycket förtret; pappa för att bättre se de nya kängorna hade då få vi lof att hitta på något slags flygma- Nej, vet du hvad, gum- lyftat honom upp på bordet och han skulle skiner för barnen.
visa, haru han kunde stampa.
Greta hade man min, du är för ordentlig (den smickraren!
begagnat sin nål som ritstift, och Per hade han vet nog, huru gumman skall tagas) för att inte försummat att fylla i konturerna med med lugn se det nya bordet förstöras.
V i bläck.
En hel rad fina små prickar påminte taga hellre det gamla bordet till heders igen, om, då Sven lekte velociped med mammas täcka om dagen skröpligheterna med en vacker mönstertrissa.
Här vid kanten hade Per för- duk och om kvällen, sedan duken aftagits, sökt sin nya knif, där hade sågen sluntit i kunna barnen snida, skrifva, hamra och leka bordet vid de första slöjdförsöken .. På min vid detsamma af hjärtans lust.
Det nya bor- plats syntes nog, hvar syskrufven varit fastgjord, det och renoveringsplanen få vänta, tills barnen och strax brevid fanns en liten svartbränd prick, vuxit stora.
Barn trifvas ej tillsammans med utvisande att far varit så ifrigt intresserad af blanka golf och polerade bordsskifvor, och hellre frid och trefnad i hemmet än den mest ski- boken, att han glömt putsa af sin cigarr.
nande prydlighet och elegans. » Alla de där små olyckshändelserna hade na- Och så flyttades det nya bordet upp på turligtvis varit mycket ledsamma, då de händt, men småningom hade bordet blifvit så medfaret, vinden.
att man ej fäste sig vid en rispa mer eller mindre.
Och nu hade det nya bordet kommit.
V i hade alla stått beundrande omkring, då snickaren burit in det, vi hade undersökt de massiva, präktiga fötterna och försiktigt farit med han- J u l g r a n a r n a.
den öfver den blanka skifvan.
Det var ett utmärkt vackert bord, och vi kände oss riktigt Atterboms själfulla lefnadsteckning öfver smått högtidliga, då vi om kvällen samlades Adolf Törneros läste jag nyligen, huru däromkring.
denne af öfverstinnan Silfverstolpe blef » Inte kan lille Ragnar komma med byggste- bjuden till den julafton, som blef den ädle narna på den blanka skifvan; se här, bygg här mannens sista.
Hon hade då enkom för ho- nom uppdukat ett julbord, vid hvars åsyn på golfvet bredvid mamma. » Lille Ragnar, som med förklädet fullt af han med tårade ögon utbrast: » Ett sådant byggstenar med möda klättrat upp på stolen, hade jag hos min mor! » och nedsatte sig framför grenljusen med barnslig förtjusning.
kryper beskedligt ned igen.
» Här tå mölkt, Ragnar inte se bygga, » mutt- De gamla hederliga grenljusen kommo mig rar han efter en stund, blir ur humör och då före, och ovilkorligt leddes jag i mitt sinne till en jämförelse mellan dem och våra lemnar hela saken.
» Åh, men Sven, tänker du snida vid det julgranar.
O t t o L i n d v a l l s löyloola.örslXtS.xicloX Jfamngatzzi För mig, som tillhör en senare uppsätt- ning, hafva grenljusen icke samma minnets tjusning som julgranen.
Julgranen har för mig och många med mig blifvit kär genom barndomsintryck; den har smält samman med så mycket ljuft i flydda dagar, att det nog skall förefalla en och annan af våra läsarin- nor oädelt, ja, otacksamt, att jag vill stiga fram med en del betänkligheter mot den.
Emellertid, och trots min egen oreflekterade sympati för julgranarna, tror jag icke det vore rätt att sticka under stolen med några tvifvelsmål om deras förträfflighet.
Med litet eftertanke fann jag snart, att det var minnet, som gjorde julgranen till hvad den blifvit, och att detta minne med samma kärlek kun- nat fästa sig vid och gjuta purpur öfver nå- got annat, ty tinget julgran var naturligtvis i sig själft likgiltigt för alla de genier från barnaåren, som omsväfvade det.
Detta visar sig däraf, att hvad julgranen är för ett vår tids människobarn, hafva grenljusen varit för en föregående tids, och hvad dessa ljus en gång varit för föregående släkten, kunna de blifva för kommande.
Julgranen har ingen helgd af ålderdom i vårt land.
Den har blott några få tiotal af år varit i bruk hos oss, och detta bruk är hit infördt från Tyskland, där » der Christbaum » imponerar med många flere lefnadsår.
A t t vidröra den är därför icke att förgripa sig på en fornsed, som redan genom sin ålder- dom kunde kräfva respekt.
Men utom denna så till sågandes ideela sida har saken en annan, en prosasida, som i sanning förtjänar att blifva betraktad.
Jul- granarne hafva merändels i rättsligt afseende ganska tvifvelaktig tillkomst.
I de flesta fall kan man säga, att det icke är med för- ståndiga egendomsegares medgifvande, som unga träd gratis fällas på deras mark, ja, från flere egendomar i Stockholms grannskap hafva vi hört, att särskild bevakning anses nödvändig dagarne före jul, då, om icke egna underlydande vilja taga sig friheter med sko- gen, i deras ställe fullkomligt obehöriga per- soner infinna sig och skatta den.
Och hvil- ka äro de senare?
Antagligen i icke få fall sådana personer, som icke hafva stadigva- rande sysselsättning, utan tillgripa än den, än den tillfälliga förtjänsten, korteligen, dessa samhällets svåra fiender, som betecknas med ordet lösdrifvare.
Grenljusen, för att återgå till dem, beredde i motsats härtill en till ju- len synnerligen välkommen ökning i arbets- förtjänst hos många enkla människor, som såsom yrke sysslade med ljusstöpning, och ingens rätt blef genom deras arbete trädd för nära.
Julgranarna göra sitt till att uppehålla detta våldsamma sätt att behandla skogen, som kunde försvaras i tider, då skogen var ett ondt, ett hinder, hvilket den för längesedan upphört att ' vara i tider, då den utgör en ständigt dyrbarare del af en egendom, och vedprisen äro sådana de nu äro.
Ingen skall på allvar kunna påstå, att det » icke gör nå- gonting » att unga träd i tiotusental fraktas till städerna, framför allt när de tagas från mer eller mindre nära omgifningar till dem.
Man behöfver icke vara skogsman för att af skogarne eller hagarne i Stockholms omgif- ningar röna ett mycket nedslående intryck.
Här och där skymtar heden i all sin sorg- lighet för ens blickar.
Julgranarna hafva visst icke gjort allt, men de och löfmarkna- den göra sitt till som frätmedél på naturen kring vår sköna hufvudstad.
Den roll, de i detta fall spela, är nog icke oviktig; också rekommenderar sitt nya välsorterade lager af S y b e h ö r samt artik- midt för Kungsträdgården, Ållm.
rten expedieras mot postförskott eller iärnvägsefterkraf.
hafva vi hört sägas, att i skogsvårdens hem- land, Tyskland, allvarsamma åtgärder blifvit vidtagna för att stäfja förstöringen af unga träd för att användas till » Cbristbäume ».
Om man åtminstone nöjde sig med granar af så anspråkslös storlek, att de bekvämligen kunde få sin plats på julbordet, men nu har man kommit därhän i öfverdrift och lyx, att träd, som vidröra taket i ganska höga rum, blifvit ett mode!
Och äro verkligen julgranarna så poetiska?
Åtminstone skall man medgifva, att deras poesi är ytterst kortlifvad, framför allt då, när i rummen tillika finnes en kamin.
Efter ett par dagar börja de skräpa med sina fal- lande barr, och efter ännu några dagar se vi dem, trista och ängslande att skåda, ligga utkastade på gården och liksom anklaga oss, att vi förkortat deras unga lif.
De skulle fått stå kvar i skogen, och på våren skulle trasten glammat i deras topp eller den ljuf- liga gransångaren från dem låtit höra sina flöjttoner.
N å g o t o m t v ä t t o c h t v ä t t - a n s t a l t e r.
» I p n god tvättinrättning — det vore en riktig [i | £ välsignelse! » hörde jag en dag en ung hus- y 7 moder utropa.
» T y sedan rotborstar o c h amerikanska tvättbräden kommo i bruk, kan man då aldrig mera få någon tvättgumma, icke ens om man lemnar bort tvätten till landet, för att icke tala o m, huru man får bortbytt näsdukar och dylikt. » » Men finns det då ingen bra tvättinrättning i hela Stockholm? » frågade jag.
» Ja — jag vet inte.
Jag har försökt ett par sådana — den ena gången blef det bra — den andra inte. » » Nå, än ' gummorna ' då?
Blir tvätten alltid bra hos d e m?
» » Ja, ibland misslyckas det också, förstås.
Jag hade en gumma, som tvättade så utmärkt bra, men sista gången skämde hon alldeles bort hela tvätten. » » Har du försökt Inedal? » frågade jag mera för namnets skull, som tycktes mig ha en vacker klang, än af egentligt intresse för saken, då jag j u själf var nog lycklig att bo i en landsortsstad, där utrymmet medgaf att » tvätta hemma ».
» Nej — somliga säga nog, alt det är bra, men andra säga, att det är där som på andra håll, ibland bra, ibland illa. » » Låt oss följas åt ditut och bese inrättningen, » föreslog jag.
» Det är en af de nyaste anstalterna i den vägen, så att den bör väl hafva tillgodo- gjort sig de nyaste uppfinningarna. » » Det är väl en sådan evighetsväg ditut, » sade min väninna dröjande, » annars kunde det nog vara roligt att se » » Vi åka på ringliniens spårvagn till Kungsga- tan, » afgjorde jag, » där stiga vi på Kungsholms spårvagn, och så måste vi väl komma åtminstone i närheten af tvättanstalten. » Sagdt och gjordt.
Då vi åkt ett tämligen långt stycke på Flemminggatan, fästes vår uppmärksam- het på en hvit husgafvel, där med ofantliga svarta bokstäfver stod: » Inedals färgeri o c h blekeri. » Här i närheten måtte det i alla fall vara.
Vi stego ur o c h gingo utför en bred, icke stenlagd gata, förbi ett par plank o c h till en port, s o m ledde till en föga inbjudande gård.
Bortom denna lyste ett stort hvitt hus, på hvars vägg i alns- höga bokstäfver lästes: Kungsholms tvättinrätt- ning.
Nå, nu voro vi där.
Gården var, som sagdt, icke just treflig o c h en argsint, tigerfläckig, lyckligtvis bunden hund ru- sade skällande emot oss.
Men vi hade knappt hunnit in och för den fryntlige direktören fram- ställt vår önskan att bese tvättanstalten, förrän intrycket blef helt annat.
Genast fördes vi in i tvättstugan, en mycket stor sal med stora fönster på två sidor, ljus och hög — mycket hög — och så pass luftig o c h treflig, som en sådan lokal kan vara.
S C H U M A Eongl.
Hoilcver:intör.
C Allt utfördes här med maskinkraft.
Hjul snur- rade, remmar svängdes, pumpar stönade — ett vådligt larm, som min väninna anmärkte.
Och tvättkläderna — livar voro de?
Inneslutna i ame- rikanska tvättmaskiner, där de oaflåtligt svängdes omkring i varm såplödder.
Dessa maskiner bestå af en med en mängd hål försedd vid cylinder, i hvilken kläderna inläggas; dessa cylindrar åter befinna sig i en stor trätrumma fylld med såp- vatten och kringsvängas däri.
En och annan har den föreställning, att kläderna genom denna vagg- ning skulle slitas mera än vid gnuggning mellan händerna, men detta är tills vidare obestyrkt och förefaller otroligt.
Några af dessa tvättmaskiner voro afdelade med mellanväggar, så att flere min- dre tvättar på en gång kunna inläggas, o c h man slipper den extra märkningen af tvätten.
Från tvättmaskinerna k o m m o kläderna i skölj- karet — ett kar ungefär så rymligt som en me- delstor sängkammare i en vanlig stockholmsvå- ning — i hvilket rörde sig en maskin, närmast liknande vingarne på en af de små väderkvarnar af bleck, som för 30 — ä0 år sedan ännu hade förmåga att förtjusa 6 — 7-åringar, men hvilka nu- tidens avancerade ungdom antagligen redan i vag- gan skulle med förakt betrakta.
De fyra något böjda vingarne eller skoflarne vredo sig omkring i långsam takt och med en viss försiktighet, att icke säga grannlagenhet i sina rörelser.
Detta var också behöfligt, då det var dessa vingar, som skulle varsamt skjuta framåt de tvättade kläderna så att dessa gingo omkring i karet, i hvilket en ström af friskt vatten oupphörligt strömmade in.
Rinnande våta, som kläderna nu voro, lades de i vridmaskinen, som kanske var den listigaste af alla de illpariga maskiner, vi hade besett, och ytterligare fingo bese.
Alla känna vi den vanliga vridmaskinen med sina kautschukcylindrar, mel- lan hvilka vattnet pressas ut ur tvättade kläder.
Men detta var helt annat.
Föreställ er en stor, rund gryta — så ungefär såg den ut — med fullt med hål rundt väggarne.
Här inlades de våta kläderna intill grytans väggar, så att ett tomrum uppstod i midten, en duk breddes öfver öppnin- gen, någon drog i ett handtag eller vred på en skruf eller hvad det var för hokus pokus, och grytan sattes i en på en gång vaggande och kring- svängande rörelse.
Efter tio minuter stannades denna, och kläderna upptogos förträffligt urvrid- na, utan alt dock vara det ringaste » vridna », la- des i hissen o c h skickades upp i torkrummet.
Intet fläckvatten får någonsin begagnas annat än till uttagning af fläckar, ocb den såpa, som användes, är uteslutande s. k. oleinsåpa, som vid fabriken kokas af bästa ingredienser.
Allt vatten pumpas upp ur sjön och filtreras.
Den gamla tvättinrättningen — här har förut varit sådan anstalt — är omändrad till färgeri och kemisk tvättanslalt, där ljusa sommarkappor, rockar, dukar, gardiner o. d. tvättades och bok- stafligen blefvo som nya.
Gardinerna uppsattes på en väldig spänndyna, garnerad med knappnå- lar eller hvad det nu var för taggar, som stucko ut från dess kanter.
På en s. k. ångbräda (där- af fanns två) pressades herrkläder, och det såg lustigt ut.
Genom vridning på en kran, eller hvad det var, insläpptes ånga under strykbädden, som pöste upp som en dyna, och därpå pressades det tvättade, icke söndersprättade plagget (det jag såg var en fin nattrock af ljusbrunt kläde med bro- derier).
; Jag uttryckte till vår vänlige ledsagare min för- våning, öfver att anstalten icke kunde erhålla fullt arbete.
» Fruarne vilja ej skicka hit sin tvätt, » sade han småskrattande; » de lita mera på sina gum- mor med rotborste, zinkbräde o c h klappträn. » » Törhända, » invände jag, » att många också tveka att afskeda sina » gummor », som väl be- höfva sin arbetsförtjänst. » » Det bryr jag mig inte o m, » sade min väninna med kraft.
» Min » gumma » nästan totalt förstörde hela tvätten sista gången.
Nästa tvätt skickar jag till Inedal, » Och det gjorde hon.
Och jag har inte hört, alt hon ångrade sig, Men jag tänkte inom mig, att det ändå är på tok, alt ett arbete, som kan utföras af maskiner, skall lemnas i människohänder, när det är så tungt och hårdt som tvätt.
Jag tänkte på mina » gummors » uppsvällda, ofta blödande, söndergnug- gade händer, på huru det kännes att liggande på knä — låt vara i klapphuset — skölja de tvät- tade kläderna i det iskalla vattnet draga upp dem bly tunga af vatten o c h sedan » klappa » dem af alla krafter, själf våt och genomkyld af berö- ringen med det kalla vattnet, och med » nagel spricka » i fingrarne — ja, det är just inte något afundsvärdt arbete för våra tjänande systrar.
Skulle vi ej kunna genom något lättare arbete af dem och något större uppoffring af oss förskaffa dem tillfälle till den » förtjänst », hvarmed de må- ste öka de knappa tillgångarne, genom en liten minskning af öfverflödet i våra hem öka det dag- liga brödet i deras?
Och det utan att de stac- kars » gummorna » behöfde slita ut sina krafter och sina rotborstar på våra tvättkläder — eller huru?
Vi följde med — det vill säga icke i hissen — utan uppför trappan till en annan sal, ändå lju- sare och större och utmärkt treflig.
Salen var i ena ändan afdelad till torkrum, där kläderna torkades i varm luft (så snart väderle- ken tillåter, torkas likväl ute på en stor rymlig tomt på andra sidan huset.)
I denna sal stodo långa bord, där kläderna drogos ut och hoplades till mangling.
Vi gingo omkring och synade de torra kläderna och luktade också på dem — ty, påstod min väninna, om tvättkläder också se rena ut, äro de det icke, om de ej rent.
Vi no- sade på handdukar och näsdukar och hvad det nu allt var, men måsle sanningsenligt erkänna, att alltsammans hade, om ej en söt, så åtmin stone en ren lukt i vår näso.
lukta Så bar det af ännu en trappa upp i en tredje sal, stor, ljus o c h treflig, den också.
Här mang- lades på amerikanska manglar, bestående af två cylindrar, en af metall och en beklädd med filt.
Dragna af maskin, de också.
En enda rullning — och så var det gjordt.
Att » valsa » servietter och handdukar gick som en dans — på mindre än en fjärdedels minut var det gjordt.
Att detta skulle mindre nöta kläderna än den vanliga rull- ningen, var nu alldeles ögonskenligt.
Längst fram i salen stod en ofantlig strykugn med ett par tjog strykjärn, och vid strykbord och bräden sysslade flitiga händer med all slags stryk- ning.
Stärksaker strökos med maskin.
Det låter underligt, men så var det dock.
En blank järn- cylinder, i hvars inre gaslågor glimmade, vandra- de, drifven af osynlig makt, fram och åter öfver ett ställbart strykbräde, som efter behof höjdes och sänktes; på detta utbreddes fyra, fem herr- kragar i bredd, cylindern gick öfver dem två, tre slag, och de voro färdiga; därpå gingo de emellan två smalare cylindrar — ett enda lag och de voro både glättade och krökta.
Att stärksaker på så sätt utsättas för betydligt mindre nötning, än när man med strykjärn glättar och filar därpå, kan j u hvar och en inse.
Äfven skjortbröst stry- kas på maskin, men denna såg jag icke i verk- samhet.
I öfversta våningen märktes o c h räknades tvät- ten och kontrollerades tvättnotorna.
Ditupp från bottenvåningen fördes de orena kläderna förme- dels hiss.
H " E 5 " i (^ H ö u r s S v e r i g e s m ö d r a r!
Spisbröd P å f r ä l s n i n g s e s t r a d e n.
Bilder ur nutidslifvet, tecknade för Idun af W i l h.
(Sista artikeln.)
G e n e r a l e n s d o t t e r.
^ / p \ f v e r den gamla Fyrisstadens gator sänkte A^J höstkvällen sin tunga slöja, och rundt omkring utbredde sig den enformiga Uplandsslätten, än mera enslig och dyster än vanligt i sin ruggiga höstdräkt.
Långt uppe vid Skolgatan i Svartbäckens utkanter, där ännu för icke så många år sedan knappt ett hus var till finnandes, reser sig nu bland annat en underlig byggnad, från hvars tak en röd flagga svajar — det är » Arken », frälsningsarmens kvarter i Upsala.
En brokig skara strömmar som oftast om kvällarne vid åttatiden in genom dess portar, men den höstkväll för icke så länge sedan, till hvilken vi nu i tankarne vilja försätta oss, var skaran, om möjligt, talrikare än någonsin förut.
Och när man trädde in i den stora samlingslokalen, förvånades man öfver att se den fylld en half- timme före den utsatta tiden.
Och hvilken publik!
Eljes är det mest medlemmar af arbets- Cakes o. Biscuits) S T O C K H O L M, j 17 Norrlandsgatan 17. öfver hela riket.
klassen och samhällets elända man här brukar möta, och nu — nu säg man den ena raden efter den andra af stadens fashionablaste damer och herrar och framför allt en väldig massa hvitmössor, den ena bänken efter den andra.
Och många voro försedda med kikare, och alla anleten buro uttryck af spänd väntan.
Men så var det också ingen mindre än » öfverste » LucyBooth, » generalens » dotter, som, föregången af ryktet om ungdom och skönhet, i dag skulle träda upp på estraden.
Sakta gå väntans stunder, och man söker förströ sig, så godt man k a D; af andakten, som man kunde vänta på en gudstjänstlokal, för- märkes föga eller intet.
Så småningom fylles estraden af » soldater » och » officerare », de upp- stämma en sång, och strax därpå inträder den väntade med sina båda » adjutanter », helsad af frenetiska amen- och halleluja-rop från sina trogna och af en dånande trumhvirfvel från orkestern.
allmänt innehåll, hälft kvasifilosofiskt.
Så småningom blifva uttrycken mera konkreta, tonen blir varmare, åtbörderna liffigare, och ähörarne fattas af denna egendomliga känsla, som man alltid erfar, dä man hör en kvinna predika.
Den ena berättelsen ur lifvet aflöser den andra, slutligen stannar hon vid sin moders dödsbädd.
Det är tydligen hennes älsklings- tema.
Stämman blir så vek och uttrycksfull, ett djupt vemod lägrar sig öfver de bleka dragen, leendet på läpparne försvinner för ett ögonblick.
Den späda gestalten lutar sig fram öfver räcket på estraden, liksom ville hon hviska åt hvar och en af de närvarande; hon lägger hela sin själ i orden, då hon berättar om sin moders sista stunder, om hennes lugna trosvisshet, och upprepar de ord, som hon dö- ende hviskade i den vakande dotterns öra: &gt;Remember ihe eternity.
': kom ihåg evig- heten!
Där blir för en stund dödstyst i salen, en Det är militarism i det minsta, amasonen fläkt af allvarlig religiös stämning har gripit helsas med trummor och trumpeter, illusionen alla.
Och lutad öfver balustraden, hänförande i skön i sitt oändliga vemod, upprepar den unga är fullständig!
Och nu riktas alla blickar på den unga kvin- kvinnan nästan hviskande orden: » Remember nan där framme på estraden.
Och hon möter the eternity ».
Den allvarliga stämningen varar ett ögon- dem utan förvåning, utan försagdhet; i åratal har hon ju dag ut och dag in stått inför skaror, blik, men snart är den åter försvunnen.
En större än de nu församlade, och sett alla ögon sång i danstakt tar vid, och så talar miss Lucy ånyo.
Och nu är det åter i den vanliga stilen, riktade mot sig.
- Där går ett sorl af beundran genom försam- det förnöjda leendet finns åter på läpparne, den lingen: den bleka unga kvinnan med det in- lilla handen knytes lika kokett som nyss.
Och så fortgår det ännu en stund.
Slutligen sjunkna bröstet, den smärta midjan och det kolsvarta håret, som jämte bonneten likt en tröttnar den unga flickan, en af hennes » adju- ram omslutar de regelbundna anletsdragen, har tanter » rycker i stället fram, medan hon själf tydligen utmattad — hon lär vara mycket sjuk- i ett ögonblick intagit alla.
Och man tjusas också verkligen af denna lig, och resan till Sverige skulle vara en re- eldiga, genomträngande blick, detta lifliga väsen kreationsresa — sjunker ned på en stol och och dessa fina, regelbundet sköna drag, som låter blicken, nu tämligen slö och trött, glida påminna om en madonnas.
Men så småningom ut öfver församlingen.
Så samlar hon ännu försvinner det första öfverväldigande intrycket; en gång sina krafter, utbrister i en inspirerad man frågar sig själf, om dessa vältaliga, behag- bön och försvinner.
Och från estraden tillkännagifver den man- fulla gester icke ibland äro beräknade, och om detta hälft skälmaktiga, hälft koketta leende lige » öfversten », att mötet är slut.
någonsin gått öfver en madonnas anlete.
Men » mötet » begynner.
Det är likt alla andra frälsningsarmens möten, endast med det undantaget, att den unga flickan här är medel- Det finnes ögonblick i människolifvet, då man punkten, kring hvilken allt rör sig.
» Öfverste » mer än eljes skulle vilja ega förmågan att pejla Lucy — - likt de världsliga furstarne oeh furst- ett människohjärta, skåda ned i dess djupaste innorna namnes hon endast med förnamnet — djup och analysera dess skiftande känslor.
Och är här drottningen; hennes minsta vink är lag på sådana ögonblick var denna afton rik.
för alla de trogna på estraden, hennes minsta Hvad rörde sig på djupet af detta intres- rörelse följes med uppmärksamhet af hundratal santa, unga kvinnohjärta — det var en fråga, därnere i salen, hvarje hennes ord uppfångas som ovilkorligen trängde sig på den tänkande af lyssnande öron.
åskådaren?
Var det verkligen endast och alle- Och nu börjar hon tala.
Såsom tolk nast hänförelsen att verka för kristendomens står vid hennes sida » arméns » högste manlige heliga sak, som tände glöden i dessa mörka officer i Sverige.
Det är icke så länge sedan ögon, som kom hela den späda varelsen att han tillhörde denna samma studentkår, af hvilken liksom bäfva af fröjd?
Eller var det-tjusningen nu så många medlemmar äro samlade där ne- att se sig firad och uppmärksammad, att vara danför estraden, och nu står han som » öfverste » allas drottning, som kom detta anlete att stråla på frälsningsarmens röda platform.
Such af sällhet, och som födde detta förnöjda, ' seger- vissa leende på läpparne?
Eller var det icke is life!
Men » öfverste » Lucy talar.