Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”På grund af nämnda iakttagelser och då, enligt min åsigt, skogens bevarande och jordbrukets framåtskridande bör kunna förenas, helst odlingsbara trakter vanligen ingen duglig skog bära, anser jag att jordbruket i Norrbotten bör fortfarande framför andra näringar befrämjas; att Norrbottens kronomarken ej kunna bättre användas än till nyhemmans-anläggningar, och att skogen säkrast vårdas och ger största behållningen i och med detsamma, som landet blifvit indeladt till hemman, odladt och behygdt, samt öfvergått till enskild skattdragande egendom, och egaren således blifvit intresserad af skogens bevarande.
Jag anser följaktligen att inga tilt nyhemman möjligen användbara trakter böra försäljas eller fridlysas från nybygges-anläggningar, utan att dessa böra fä fortgå vare sig på af vittrade eller oafvittrade kronomarker, helst många nybyggestillfällen ännu torde finnas äfven i de afvittiade socknarm." samt 2:o) af Lands-sekreteraren Eurén, som androg:
"I afseende på förevarande fråga har jag förnummit, att tvänne åsigter Sökt göra sig gällande, nemligen l:o) den kultivatoriska, lika gammal som lagstiftningen, angående Kronans marker inom länet, utgående från den synpunkten, att kronomarkerna böra användas till hemm ans-anläggningar, för landets befolkning och uppodling, samt 2:o) den forstliga, helt ung, sorn söker hylla den satsen, att
Kronan af skogarne kan draga större inkomster genom att taga dess direkta förvaltning om hand, än om markerna användas till hemman samt att markerna således företrädesvis böra användas till skogsodling."
”Då den kultivatoriska åsigten är gammal och i befolkningens medvetande likasom fastvuxen, utbeder jag mig inför Sällskapet få upptaga och besvara de hufvudsakligaste inkasten deremot.” ”l:o).
Anmärkes att Kronan har eganderätt till jorden och eger således full befogenhet att efter godtfinnande dermed förfara.” ”Jag medgifver, att Kronan visserligen på papperet står såsom egare till Norrbottens vidsträckta skogsmarker, men i ett land, der frosten 7 k 8 måna der stänger odlarens hand från jordens sköte, der missvexter ofta inträffa till följd af klimatets hårdhet och landets okultiverade tillstånd, der jordbruket en - Hämmans.
Stats-, Lag- samt Ailm. Besv.- och Ekon.-Vtsk.
79 dast undantagsvis hunnit till den höjd, att bonden kan undvara biförtjenster till sin bergning, der naturen anvisat de stora skogarne och talrika strömmarne såsom medel, hvarmed jordbrukaren skall fylla bristerna uti lefnadsbehofven, der ingen ny bosättning utan skogens tillhjelp är möjlig — i ett sådant land torde man ock med skäl kunna fråga, om skogarne icke hafva något annat ändamål än Kronans direkta intressen och om
Kronans disposition öfver markerna lör och kan alldeles oinskränkt utöfvas.” ”2:o.
Föregifves att skogsafverkning från markerna gifver Kronan större vinst än hemmans anläggningar derå.” ”Att markerna inom Norrbotten af naturen i främsta rummet äro ämnade och lämpliga till åkerbruk och en omfattande boskapsskötsel, derom äro så många bevis offentligen anförda, att jag icke behöfver afhandla detta ämne.
Kronan skall ock af hemmans-anläggningar, om icke för ögonblicket och om ej genom direkta skatter, genast utgående från jorden, inom en kort tidrymd draga långt större och redbarare fördelar uti inflytande direkta och indirekta skatter, än som kunna hemtas från en för Kronans räkning bedrifven, många vanskligheter underkastad, skogshushållning.” ”Ett exempel må jag anföra för sanningen häraf.
Trehundrade tunnland jord belöpa enligt afvittringsförfattningarne högst på | mantal.
En sådan hemmansdel är den vanligaste i orten och derå anses ett hushåll hafva sin bergning.
I reela och personela utskylder samt knektehåll skattas å ett sådant hemman för Statens räkning Yid pass 25 R:dr Runt.
Antag att af berörde 300 tunnland 225 bära skog, hvarifrån den visserligen höga afverkningen af ett träd på hvart fjerde tunnland kunde med skogens bestånd årligen afyttras, så blir försäljningen årligen 56 trän.
Om nu samma areal blifvit använd till skogsskötsel, så vöre afkastningen derifrån, utan afdrag af Kronans kostnader för skogens vård, 56 trän. hvilka, helst i aflägsna trakter, svårligen lära inbringa 25 R:dr.” ”Men man bedömer värdet af hemmans-anläggningar ur en alltför inskränkt synpunkt, om man uppskattar detsamma efter måttet af Kronans direkta eller indirekta skatter derifrån.
Den derigenom förökade befolkningens verksamhet i alla rigtningar lärer ega långt högre värde såsom medel till all männa välmågans höjande, ehuru frukterna deraf ej låta beräkna sig.
För min del finner jag det således föga konseqvent, att, under det man framhåller natu rens fingervisning på de väldiga emellan Lappmarkernas fjelltrakter och kusten förekommande, till åkerbruk och boskapsskötsel tjenliga markerna, man jemväl söker gifva effekt åt den satsen, att Kronan, sedan skogen numera vunnit ett förut ej anadt värde, icke bör bortskänka sina marker till hemman.
Endast från förhastade omdömen, bildade efter en allt för flygtigt tagen kännedom om ortförhållanden och den uti landets kultur ingående mångfald af omständigheter, kan föreställningen om att Staten härvid gör någon uppoffring leda sitt ursprung.
Tvättom synes
Staten i större mått än den en 80 Samrnns.
Betänkande N:o 50. skilde erhålla en skänk för hvarje hemman, sorn från ödemarken upptages.
Staten uppoffrar en ringa och dertill oftast tvetydig inkomst för att ernå större och redbarare fördelar, den enskilde upptagaren i de flesta fall nära ett helt lifs verksamhet, för efterkommandes bergning och förökandet af Statens krafter.
På tidens rop om fara för skogen och en förbättrad skogsvård må man tillbörligen akta, men deraf icke låta förleda sig att afhugga samhällskroppens starkaste senor.
Eller hvarifrån hafva dessa stora byalag om 50, 60, 70 och 80 grannar uppkommit ?
Voro de icke alla till en början blott ett fattigt nybygge?
och ändå huru många tillfällen till byalag af lika mångå sjelfständigt bönder finnas icke ännu på Kronans marker?
Ingen enda bit jord, duglig till ett nybygge eller ett kronotorp, bör derföre af det allmänna anslås till underordnade, om ock vigtiga ändamål, hvilka derförutan ändock kunna vinnas.” — — —■ —• — — —•.— — - ”3:o.
Såsom skäl att förhindra hemmansanläggningar har äfven blifvit anfördt, att dessa sökas för skogens skull allena.
Att fall visserligen inträffat, under det att från Kronans sida föga uppmärksamhet fästades vid det sätt, hvarpå odljngsskyldiglieterna fullgjordes och under det man såg alVittringsgöromålen blott långsamt nalkas sitt slut — att fall inträffat, då man sökt hemman med hufvudsaklig beräkning på skogen, är tyvärr sannt.
Men jag vågar tillräkna mig sfi noggrann kännedom om förhållandena härvid, att jag kan tillförlitligen vitsorda, att dessa fall höra till undantagen bland massan af anlagda hemman." — "Deremot vore jag i tillfälle uppräkna långt flera exempel än sagde undantag på inom sista 25 fi 50 åren anlagda hemman, hvilka, redan klufna i två, tre, ja fyra delar, gifva uppehälle åt lika många i ganska lyckliga omständigheter stadda familjer.
Begäret att söka hemmansanläggningar för skogens skull har likväl svalnat, sedan man erfarit, att syner återkomma hvart tredje år för odlingens kontrollerande och säkert skall ingen hädanefter finna sig vid att söka flera hemman än han orkar odla.
Ändtligen kan det väl icke heller ligga något ondt deruti, att en person, som dertill eger förmåga, företager sig att uppodla ödeliggande mark, äfven om lian, under eljest öfliga kontroller, använder skogen till sin fördel.” ”Det skäl man från missbruken velat hemta, för att omkullstörta en af lagstiftningens vackraste grundsatser, uttalade i Kammar-kollegii Bref den 14 April 1824, kan således endast tilläggas ringa, om ens någon vigt, aldrahelst som ödesmål högst sällan förekommit.” — — — — — —•.— — "Sedan ödemarkerna öfvergått till hemman, hvars uppodling
Kronan lätteligen kan kontrollera och skogarna sålunda komma i enskild ego, blifva de säkrast förvarade.
Detta visar sig bäst, der laga skiften öfvergått byar och hemman.
Ingenstädes vårdas skogen så väl som å sådana ställen.
Man tänker ej så mycket Sammans.
Besv.^och Ekon.-Utsh.
Betänkande N:o 50. 81 mycket på skogarne, då hvar och en fått sin. man behöfver ej skynda sig att nedhugga hvad andra ostraffadt icke få röra, hågen vändes åt jordbruket, hvilket ger säker vinst, man inser att skogens värde vinner med åren och man tänker att detta värde är godt att finna vid påkommande missvext och nöd.
Undantag skola här som i allt annat finnas.
Men dessa få icke upphäfva regeln.
Den mera klokes och omtänksammes exempel återför den obetänksamme till sans; och hvarföre skulle slutligen den enskilde skogsegaren frånkännas all förmåga att inse det skogen vunnit och vinner allt högre värde, helst odling och upplysning öfver allt är i tilltagande? ”Att Kronan icke har af nöden att sörja för framtidens behof genom att sjelf blifva skogsodlare slutar jag vidare deraf, att ehuru skogsalstren redan i många decennier innehaft det högre värde, man förmenat böra framkalla förbud mot hemmansanläggningar och Statens befogenhet att öfvertaga direkt skogsskötsel, skogsbrist icke är förhanden uti länets uråldriga kustsocknar, der skog af ålder funnits, änskönt dessa socknar äro de största och mest befolkade samt ega lättaste tillfällen att afyttra skogsprodukterna.
Fastheldre ega de flesta byar der sitt behof af timmer och ved. och mänga derutöfver, och tillgången ökas med hvarje utfördt laga skifte.” ”Men ehuru jag, af redan anförda skäl, måste förkasta hvax-je hinder mot hemmans-anläggningar å Kronans marker, såsom för det allmänna och orten skadliga och förlustbringande, och ehuru jag anser ändamålsvidrigt, oklokt samt obehöfligt, att Kronan, med anställande af en massa tjenare i de stora ödemarkerna, inblandar sig i direkt skogsskötsel, är jag likväl långt ifrån att vilja lemna Kronans skogar åt sitt öde, utan tillsyn och vård.
Tvärtom är jag beredd att uppgifva utvägar, hvilka, efter mitt begrepp, säkrare och med minsta uppoffring leda till besparande åt framtiden af såväl Kronans nuvarande som enskildes skogar, och dessa utvägar beder jag att i korta ord få antyda.” ”Kronan bör hvad görligt är påskynda afvittringen, underlätta och befordra laga skiften, uppmuntra nyhemmans-anläggningar, bispringa nybygges-upptagaren med arbetsplaners upprättande, med uppmärksamhet följa uppodlingen samt utkräfva ansvaret för eftersatta odlings-skyldigheter, noggrannt bestämma vilkoren för k ro nojords omföring till skatte, bestämma ansvaret för åverkan af skog enligt tidens fordringar, befordra kännedom om skogarnes värde, vård och skötsel jemväl genom smärre populära skrifter, för att dermed verka på öfvertygelsen, anställa en efter lokala förhållanden väl ordnad bevakning, der och hvar förse denna med boställen, hvarest skogen på ett för orten rationelt sätt vårdas och skötes till allmänhetens föredöme, och ändtligen göra de mera aflägsna skogarne genom förbättrade flottleder åtkomligare än hittills, på det den närmaste skogen ej för hårdt må anlitas.”
Prof, 1862 é 1863. 4 Sami. 2 Afä. 19 Hafi. 11 82 Sammans. Stats-, Lag- samt Allm.Besv.- och Ekon.-Utsk.
”På detta sätt anser jag en ändamålsenlig skogsvård kunna gå hand i hand med landets obehindrade uppodling och befolkning, utan att störande ingripa uti denna dess naturliga utveckling, hvarigenom Statens och ortens gemensamma intresse befordras.” ”Hvarpå Handlanden Bodell uppträdde och betygade bemälde Herrar Eurén och Nyström sin tacksamhet för deras värderika och i hufvudsaken sammanstämmande anföranden, och hemställde om icke nämnde Herrar hade uttalat alla de närvarandes åsigter i ämnet, hvilket enhälligt med ja besvarades, och yrkades att anförandena måtte i protokollet fullständigt intagas och sålunda till trycket befordras. — — — — — — — — ”Sålunda förelupet, betygar.
År och dag som ofvan.” In fidem C. L. Wallmark.
Utom hvad Läns-styrelsen, såsom här ofvan är anmärkt, yttrat till förmån för bibehållande af nyhemmans-anläggningar, hafva så väl Kongl.
Kammar-kollegium som d. s. Skogs-komitéen — hvilket Utskottets Betänkande jemväl utvisar — afstyrkt allt hinder för nyhemmans-anläggningar.
Dessa äro dock auktoriteter, hvilkas omdömen man svårligen kan så frånkänna allt afseende, att desamma icke skulle väga någonting emot Kongl.
Skogs-styrelsens åsigt, och det så mycket heldre, sorn Läns-styrelsen torde vara den myndighet, hvilken är i tillfälle att bäst utreda och säkrast bedöma saken.
Skogs-komitéen säger visserligen uti sitt år 1856 afgifna utlåtande, att den har anledning antaga, att föga mark, passande för ytterligare nyhemmans anläggande, finnes i de norra länen, men bästa beviset på att så icke är förhållandet erhålles från ofvan anförda officiela uppgifter om den mängd nyhemman, som derefter blifvit anlagda; och ingen kan med fog påstå annat, än att det ännu finnes lämpliga lägenheter för anläggande af ett oberäkneligt antal nyhemman å så väl afvittrade som oafvittrade kronomarken i de norra länen, likväl förnämligast i Wester- och Norrbotten samt Jemtland.
Den grundsatsen, att jordens odlande varit af största vigt har varit och lyckligtvis är allmänt erkänd, och man har hittills alldeles icke, hvad denna grundsats beträffar, gjort något undantag för de norra provinserna.
Denna grundsats vill dock, hvad de norra länen angår, Kongl. Skogs-styrelsen, hvars förslag motionären Herr Ljungberg framlagt, omintetgöra genom samma förslag, som afser ett totalt förbud för hemmansanläggningar och odlingars verkställande å de ifrågasatta kronoparkerna, om ock lämpliga lägenheter dertill funnes å sådana parker.
Genom ett penndrag vill man sålunda taga bort en institution, som Santmans.
Betänkande N:o 50. 83 sedan äldre tider visat sig vara särdeles god. oell hvarur de norra länens kultur till en stor del framgått.
Personer, som icke haft tillfälle med egna ögon inhemta kännedom om de egendomliga förhållandena i de norra länen, göra orätt, då de tro sig kunna sluta dertill från förhållandena andra delar af riket, samt derjemte anse förslager af ifrågavarande beskaffenhet vara ofelbara.
Född vesterbottning, har jag tillbragt 19 år i Norrbottens län, derunder jag mångfaldiga gånger, så väl sommar som vinter, vandrat och rest i olika rigtningar genom de aldra flesta delar af detta vidsträckta län, hvarjemte jag, i egenskap af föredragande hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, dessutom haft tillfälle inhemta åtskilligt, som med dessa frågor häfver gemenskap.
Detta torde måhända göra mig befogad fälla det yttrande jag nyss haft.
Såsom skäl för antagande af det utaf Herr Ljungberg, i form af motion, framlagda nu ifrågavarande förslag, anföres af honom, att derigenom bör förekommas skogarnes sköfling.
Från kronomarkerna i de norra provinserna afverkas visserligen skogseffekter, men dock efter tillstånd af Läns-styrelsen, grundadt på jägeribetjeningens förslag med hänsyn till skogens återvext.
Och torde det således icke vara så vådligt med den ”sköfling”, sorn motionäre nomnämner.
Åtminstone hvad Norrbottens län beträffar upplyser Läns-styrelsen i sednaste femårsberättelsen, att någon anmärkningsvärd åverkan af skog icke eger rum.
Till detta resultat kommer man äfven, om man jemför hvad sorn förädlas och utskeppas med det som efter tillstånd afverkas från Kronans skogar, samt hvad som herntas från egna skogar.
Den från Westerbottens län utgående ersättning för afverkning från kronomarkerna är visserligen mycket mindre, men det torde väl hafva sin orsak deri, att Westerbottens län är till omkrets mindre än Norrbottens län, samt sannolikt derjemte har mindre kronomarken
Man säger, att det vore lättare bevaka Kronans skogar, om vidder, derå icke hemman, eller åtminstone icke många, finnas anlagda.
Detta kan visserligen i viss mån vara sannt, men icke bör man väl bota ett ondt med ett annat, som är sju resor värre, eller söka hindra oloflig skogsafverkning med förbud för odling.
Det finnes andra medel att förekomma detta onda, der det existerar, och det är att utöfva strängare kontroll medelst ökadt antal jägeribetjente.
Att bevaka Kronans skogsmarker, utan att indela dem till kronoparker är, efter min tanke; icke omöjligt.
Det går dessutom icke så lätt, som kanske mången tror, att med yxa förstöra skogen i aflägsna och otillgängliga trakter, der oftast beqvämliga flottleder saknas: kostnaden för elfrensningar och tinnnerutdrifning blir å sådana trakter ofta allt för stor, att sådant skall kunna med fördel ega rum.
I Norr- och Westerbotten samt Jemtland, och sannolikt äfven i de öfriga norra länen, finnas betydliga skogar, der ingen afverkning ännu skett, och icke 84 Santmans. Stats-, Lag- samt Allm.
Betänkande N:o 50, kan ega rum, förrän flottleder blifva rensade oell dammar uppförda, hvilket mången gång kostar mera än det smakar.
Ja det finnes trakter, der den resliga skogens afverkning, eller timmerutdrifningen icke är verkställbar med vanliga eller nu brukliga medel.
Någon skogsbrist i de sex norra länen lärer man väl i verkligheten icke kunna befara.
Naturligt är, att derstädes, liksom i andra delar af riket, lägenheter och hemman finnas, som hafva mindre tillgång på skog. än andra, till följd dels af misshushållning, dels ock af det naturliga läget eller markens beskaffenhet, men sådana omständigheter lära väl icke kunna antagas utgöra skäl för Staten att anlägga kronoparken för att derifrån förse de mindre skogrika delarna med hvad de möjligen kunna behöfva förskaffa sig från de skogrikare trakterna.
Af samma skäl borde väl Staten söka förvärfva sig skogsmark i mellersta och södra Sverige, för att anlägga kronoparken der sådana icke finnas och derigenom underlätta det besvär och de kostnader, som innebyggarne i de skogfattigare orterna hafva, för att erhålla hvad de i den vägen kunna behöfva.
De i södra Sverige nu befintliga kronoparker torde hafva tillkommit af helt andra orsaker, eller för Kronans eget behof; men numera behöfver Kronan för egen del ingen kronopark, ty vid örlogsvarfven, der eken förut användts. lärer väl jernet numera vara det material, som skall förbrukas.
Om Kronan också vid sina varf skulle behöfva något furu, så torde det lilla partiet kunna köpas i södra orterna lika billigt, som hvad det skulle kosta Kronan att låta afverka och transportera virket från en kronopark i norra orterna.
Och huru skulle det utfalla, om Kronan skulle låta afverka, utdrifva och i vattendragen leverera skogsprodukterna från kronoparker i de norra länen, der på många ställen timret, för att komma till sin bestämmelseort, måste flottas under 2, 3 ja 4 somrar, samt under tiden förvaras i bommar?
Kostnaderna för allt detta arbete i Kronans hand skulle otvifvelagtigt blifva så stora, att föga skulle återstå såsom behållning.
Icke heller må man tro, att kronoparkers afsättande skulle göra sågverksegare någon olägenhet, om man derigenom skulle vilja stäfja denna för de norra orterna naturliga näring.
I Norr- och Westerbotten åtminstone äro verksegarne till en god del beroende af hemmansåboer och nybyggare, hvilka utsyna timmer från kronomarkerna, hvilket sedermera levereras till verksegaren.
Under sådana förhållanden kan denne icke med säkerhet beräkna, huru mycket timmer lian på sådant sätt kan få levereradt utöfver hvad han hemtar från egna skogar.
Om deremot kronoparker inrättades, så torde, ehvad Kronan sjelf verkställde afverkningen eller icke, ett visst antal timmer, såsom förslaget äfven synes antyda, komma att säljas för några vissa år i sender.
Ingen bonde eller nybyggare skulle förmå att inropa eller köpa sådan afverkning, som, derest parken vore af någon betydenhet, säkerligen blefve ganska stor.
Deremot voro verksegarne de, som kunde, och voro närmast tillhands, att förvärfva sig sådan afverk - Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekm.-Utsk.
Betänkande N:o 50. 85 ningsrätt, och skulle ofta nog komma att bestämma priset på timret, på samma gång de slippa kostnaderna för de årliga utsyningarne samt derjemte undgå all skyldighet att odla jorden.
Med verksegarne, som sålunda visste hvad de årligen kunde påräkna, vore det ganska svårt konkurrera, helst man vet, huru svårt det är, att flotta timret i de norrländska, af forssar uppfyllda bielfvar. der verken vanligen äro belägna.
Fördelen af kronoparken ligger således på verksegarjies sida, då deremot hemmansåboen och nybyggaren i allmänhet gå miste om den biförtjenst de nu hafva derigenom, att de få utsyning på 1, 2 å 300 trän.
Man kunde härvid invända, att nybyggaren i allt fall får verkställa sjelfva hygget af timret; men det är icke sagdt, ty verksegarne kunna, såsom nu stundom sker, taga arbetsfolk från kustlandet.
De, som lägga sig emot motionärens ifrågavarande förslag, tala således icke i verksegarnes intresse, såsom några måhända tro.
Frågas nu, och efter min uppfattning, med skäl, hvarföre de ifrågasatta kronoparkerna i de norra länen böra inrättas, och hvartill de skola vara nyttiga?
Att de icke äro af behofvet påkallade och icke heller för landet nyttiga tror jag mig hafva ådagalagt.
Vore det för öfrigt rättvist och Staten värdigt, att, sedan de öfriga provinserna i riket fått fritt utveckla sig, och till skatte förvärfva mark af krononatur, nu föreskrifva lagar, hvarigenom man skulle undergräfva och förstöra i stället för underlätta och befordra de norra provinsernas vidare framåtskridande, och det just vid den tid, då odlingen är i starkt till tagande.
Man har visserligen sagt, att meningen icke är att aftaga några så stora vidder till kronoparker, men för min del befarar jag motsatsen, och såsom bevis derpå må anföras, att Kongl.
Skogs-styrelsen i Maj 1861 inkom med ett underdånigt memorial, deri Styrelsen anhåller att Läns-styrelsen i Norrbottens län måtte anbefallas låta upprätta förslag till afsättande af en ansenligare kronopark invid Muonio eif inom.Pajala socken, ungefär tre mil lång fogelvägen.
Bredden är visserligen icke angifven, men en mil eller pär och kanske också tre, ända till Lainio eif, torde kanske begäras.
Denna trakt är visserligen nu litet bebygd, och ehuru densamma icke torde vara så rik på odliugsjord, som vissa andra trakter i öfre delen af länet, så lärer det väl ändå icke lida tvifvel, att tillfällen till många hemmansanläggningar förefinnas i berörde trakt.
Öfver detta förslag hafva Pajala socknemän, kronofogden i orten, förste landtmätaren och styresmannen för Afvittringsverket, Läns-styrelsen och Kongl.
Kammar-kollegium blifvit hörda; och hafva alla dessa afstyrkt bifall till förslaget, bland annat, på det skäl, att detsamma skulle förhindra vidare nybyggesanläggningar å trakten.
Vidare undersökning härom genom landtmätare är i nåder föreskrifven.
Detta har jag inhemtat från handlingar, tillgängliga i Kongl.
Finans departementet.
Om man nödvändigt vill hafva kronoparker i de norra länen, så är ju tillfälle att inrätta sådana å de i Afvittrings-stadgans 9:de § omtalade krono-allmän* 86 Sammans.
Stats-, Lag- Samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 50. ningar, eller sådana trakter, som återstå efter afvittringens slut och sakna odlingslägenheter.
Sådana finnas redan och utan tvifvel skola flera sådana af icke ringa omfång snart uppkomma, allt efter som afvittringen fortgår, och hvilket nu sker, jemförelsevis till fordna tider, med raska steg.
Härvid torde kanske den vanliga anmärkningen göras, att skogen dessförinnan blir förstörd å dessa trakter —• men derå svaras, att. om man nödvändigt vill antaga det skogen skall förstöras, densamma likaväl kan hinna förstöras å de oafvittrade marker, som nu afses till kronoparken hvilka man alldeles icke kan genast taga i besittning för sådant ändamål.