Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet den 17 Augusti 1738, och Kongl. Förklaringen den 29 November 18^3 » f°r fylleri i kyrka stadga, kommer äfven hädanefter att ega rum , jemte det ansvar , sorn denna Författning för fylleri i allmänhet föreskrifver - LagUtskottets Betänkande N:o 95; Eho, som trugar eller förleder annan att förtära starka drycker, si’ att han deraf blifver öfverlastad , bote hvarje gång Tre Riksdaler Sex 3 ton Skillingar.
Öfvermage, som af starka dryci ker öfverlastar sig, ages af Föräldrar eller Husbonde , i närvaro a£ Krono-, Stads- eller Policebetjent; men den , som till öfverflödig förJ täring en sådan förleder, bote Sex Riksdaler Trettiotvå Skillingar. a $•
Prestman, som under tjenstens utöfning är af starka drycker öfverlastad , vare sitt embete och tjenst förlustig.
Ar någon annan , vid förrättan» de af Kongl. Majus och Kronans tjenst, drucken, bote första gången Sex Riksdaler Trettiotvå Skillingar, och andra gången dubbelt} blifve han ock, i sistnämnde fall , från tjensten skiljd på viss tid , ifrån en månad till ett år , efter omständigheterna.
Sker det tredje gången varde han för alltid fran tjensten afsatt.
I afd LagUtskottets Betänkande N.u 95. 17 I afseende på Prestman, som ratoni tjenstgöringen beträdas med fylleri, galle föreskriften i 19 Cap. a5 §.
Med de till Krigsstaten hörande personer förhålles efter Krigsartiklarne. 3 $• Begär någor brott i fylleri, må hans tillstånd ej lända honom till ursäkt; utan skall han , jemte ansvar efter denna Förordning , vara underkastad alla de påföljder, sorn Lag och Författningar i hvarje fall föreskrifva ; dock att böter för fylleri icke ega rum för den, som för annat brott gjort sig till högsta kroppsplikt skyldig. 4, 5, 6, 7 och 8 §§, blifva lika med 5, 6, 7, 8 och g i nu gällande Förordning.
Blht till Riks-St.
Ig28 och 1829, 7 Sami. l Afd. 3 g:de H'.t z-.dra B.det.
Betänkande Nio g5-, 9 §.
Saknas tillgång till gäldande af dé böter, som efter denna Förordning åläggas, skola de förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, enligt den i 5 Cap. 4 §•
StraffBalken fast-; ställde beräkning.
Äro, jemte fylleri, andra brott begångne, och förvandling af böter; skall ske, förhålles efter de grunder, som uti 11 punkten af Kongl.’ Förklaringen den 23 Mars 1807; utstakas. 10 §.'
Förbrytelser emot denna Fö'rord-3 ning skola åtalas vid allmän Dom-: stol eller Police-inrättning; dock så,! att, om den tilltalade tillika är an-; Iclagad för brott, som till Police-r Kammarens upptagande ej hörer fylleribrottet bör af allmän Domstol behandlas. 11 §.'
Lands- och Stadsfiskaler, samt Kro3 tio-, Stads- och Police-;Betjente j LagUtskottets Betänkande N:o 95. ig åligge atl å fylleribrott hafva nogi grann uppsigt och dem vederbörli-i gen åtala, vid laga ansvar om sådant åsidosattes.
De fylleribrott som ej äro af urbota beskaffenhet och icke inom sex rnånader, sedan de sig tilldragit, hvarje månad till Trettio dagar räknad, blifva hos ver derbörlig
Domstol eller Police-in— rättning anmälde, äro sedermera ic^ ke åtal underkastade. 13 §.
Denna §. blifver lika med 14 §, t nu gällande Förordning. IS §.
Om tid och sätt till ändrings sökan^ de i Utslag, som af allmän Domstol , i mål angående fylleribrott; meddelas, galle hvad i ty fall om brottmål i allmänhet stadgadt finnes.
Huru ändring i Police-Kammares Utslag sökas ma, är serskildt föreJ skrifvet. 14 §.
Denna $. blifver lika med J 5 §• i nu gällande Förordning. 50 Bil• till LagUtskottets Betänkande N-o 95.
Åtskilliga Ledamöters serskilda meningar bifogas.
Stockholm den a September 182g.
Reservationer: l.-o Af Herr Contracts-Prosten Nordini Välgrundadt synes mig förslaget om urbota straff för ij:de och 5tte gången fylleri; men jag hade önskat, att urbota straff äfven blifvit för de 3 första gångerne fylleri föreslagne.
Och till urbota straff har jag i min motion räknat allvarsamma varningar, af Prester-- skåpet får forsta gången fylleri; — af Pre. ster skåpet och t vänne Kyrko. Rådets Ledamöter får andra gången fylleri, och af KyrkoRådet Jor tredje gången fylleri.
Dessa varningar, nitiskt och kraftigt tillämpade, svida värre, än penninge-böter:
De träffa rätter man, då penninge-böterne orättvist ta-j gas från barn och maka, som äro oskyldige.
Mig synes underligt, att, fastän man allmänt erkänner, hvad ock erfarenheten bevisat, nemligen att penningeböter för fylleri-brott äro på en gång både orättvisa och kraftlösa, man ändå vill bibehålla dem.
Nykterheten , så väl som alla andra dygder, uppkommer ur religionens grund.
Penninge-böter lära väl Bil. till LagVlskottets Betänkande N.n g5< si sällan eller aldrig förbättrat någon storsupareMan invänder, att, då pennige böter i vira brottmals - lagar finnas bibehållne för andra förbrytelser, dessa böter, för likhets skull, böra bibehållas äfven för fylleri-brott.
Jag svarar: om penninge-böter bibehållas der de verka godt; så följer ej deraf, att de böra bibehållas äfven då, när de äro både orättvisa och kraftlösa- Fylleriet är dessutom en serskild sjukdom, som var mindre känd den tid våra brottmåls-lagar uppkommo, men sorn nu blifvit en allmän farsot, och behöfver derföre en serskild behandling.
Tiden är inne att mot denna sjukdom försöka andra medel , än penninge-böter, hvilka hittills blifvit irukclöst använde, Om också de af mig föreslagne varningar ensamt ej skulle anses tillräckliga, så hade de åtminstone bordt förenas med penningeböterne och i Lag befallas.
Sannt är, att en nitisk Prest varnar, äfven utan lagbud, så ofta någon förbrytare blir för honom känd: men, efter nu gällande Författningar, får han ej alltid veta, hvilka bland hans åhörare de äro, som pliktat för fylleri-brott.
Dessutom pläga de skyldigheter, som ej i Lag äro befallde, så gerna komma ur bruk eller glömmas.
En ung Prest skulle önska ett lagbud till stöd, då han med varning vill träda upp mot en förnäm, mägtig eller förmäten stor - 22 Bil. till Laglhskottets Betänkande N.o 95; supare.
Varningar äro i Lag befallde för dem, som aflägga värjemåls-ed; Här har Lar gen funnits god: den skulle afven vid fylleri-brott behöfvas.
Någon har föreslagit mörkt rum till straff för storsupare.
Detta vore åtminstone tjenligare, än penninge-böter; men varningarna borde ändock åtfölja.
I Häradernas fängelser finnas säkerligen rum, som kunna göras mörka; och hvarje Häradsrätt lär väl bestå sig en Vaktmästare, som kunde hålla reda på brottslingen.
Underhåll för sig och Vaktmästaren borde brottslingen sjelf bestå, de dagar, han i mörkt rum sitter.
Skulle, emot förmodan, penninge-böter ensamt blifva bibehållne såsom straff för fylleribrott de 3 första gångerna, och hvarken lagbestämda varningar eller mörkt rum antagasj så föreslår jag vördsamt, att vederbörande, vid ansvar, måtte åläggas att, efter hvarje Ting, åtminstone en gång om året, till den Prest, som har själa-vården, sända uppgift på alla dem, sorn för fylleri-brott blifvit öfverbevisade, på det själa-sörjaren må åtkomma att varna och förmana äfven utan befallning.
Lagstiftaren har i 1778 års Förordning om barn* mord, otillbörligt hindrat Läraren ifrån alt varna dem, som synda emot sjette budet:
(Läraren har ej ena rätt att fråga efter namnet Bil. till LagUtsiottets Betänkande N:o 95'.
33 på modren för det oäkta?barn han döper).
Jag kan väl aldrig tro, att 1829 års Ständer skulle vilja följa samma mildhets-princip i bestraffningar mot fylleri, och tillåta storsuparen hädanefter, såsom hittills, bil okänd för sin själa-sörjare.
Otukts- och dryckenskaps-Iasterne, dessa söta samsyskon, sorn äro så frugtsamma i det onda, och sorn hota att förstöra folk och sam-, hällen, borde väl ej till den grad gynnas att icke ens Läraren åtkommer med christi!— ga varningar.
Denna min reservation må åtfölja Be-; (tankandet. 3 Jo. Af Lars Larsson från Ca lina re Län* Emot Höglofl.
Lag-Utskottets afgifna Betänkan-, de, rörande strafflag för fylleri och dermed förenade flera brott, såsom derunder utöfvade slagsmål, och allmänt väckta förargelser, får jag i så måtto reservera mig , som jag icke med stillatigande och liknöjdhet kan se, att den brottsliges oskyldiga och i armod samt stor fattigdom försatta maka
Och barn skola, tillika med den skyldige, plikta för ett brott, som de aldrig begått; emedan erfarenheten har tydligen visat, att böterne alltid af samfäldt bo uttagas; och det är på denna grund jag i min yäckta motion yrkat, att sådana förbrytelser 24 Bil. till LagUtskottets Betänkande N:o 95! alltid skulle med kroppsstraff försonas.
Och anser jag ingen rättvisare strafflag i dessa fall, än att fylleri och öfverflöd, med hunger, eller vatten och bröd, samt att stryk med stryk bör försona* , dä stockstraff för det förra ej kunnat anses lämpligt, Jag anhåller, att detta må, såsom min enskilda tanka , få åtfölja Betänkandet till de Respective RiksStånden. 5;o Af Herr Professoren Bexell'.
Klagomålen öfver missbruk af rusgifvande drycker tillhöra väl icke uteslutande vår tid.
De ära nära jemnåriga med häfdernas första anteckningar, och bland jordens lagstiftande församlingar hafva redan före oss många välmenande röster höjt sig för att yrka domar emot det framrusande förderf, hvilket med fradgande vigor och störtadt fall mer än en gång hotat att rycka ali samhälls-trefnad med sig, Lagstiftnings-bistorien upplyser, att, till förekommande af detta anda , man ömsom med skärpta, ömsom åter med mildrade straffbestämmelser redan genomgått en serie af alla möjliga lagstiftnings - försök, Men härjaren framgår, detta oaktadt, med en förvånande fart.
Och hvilken förmår väl räkna stegen, Till skydd för den samhällsordning, hvilken det öfver allt omkring oss utbredda onda hotar att rubba eller upphäfva, går jag att teservera mig emot dea Lagstiftnings-thenri, Bil. till LagUtskottets Betänkande N:o 95.
25 som trängt sig emellan rootionerne om bibehållen eller skärpt str afbestämmelse ocb detta betänkande.
Utskottet, utgående frän ett bestämdt tillkännagifvande, att det ej instämmer i de Motionairers mening, hvilka föreslagit skärpning i Strafflagen emot fylleri och dryckenskap af den 24 Augusti 1813, förklarar först, ”att fylleri brott ej i allmänna; omdömet meclför vanfrejdoch vidare, ”alt ”dryckerjskaps-lastens utöfvande ej kan befraktas som egentligt brott, (?) utan sä vidt ”andras säkerhet och frid derigenom Störes, ”eller oro och förargelse i allmänna lefver”net åstadkommes , hvarföre straff derå en”däst i dessa fall kan anses rättsenlig!.” Utur Lagförslaget är stadgandet, ”att en hvar må fylleri-brott angifva,’’ uteslutet, likaledes det måhända mindre lämpliga stockstraffet och herntnings-påföljden; deremot qvarstå de den brottsliges maka och barn direct träffande penninge-böterne, Äfven från den besvärande behandlingen såsom Police-mål befrias fylleribrotten, och öfverflyttas i följd deraf ifrån handläggning hos Konungens befallningshafvande till Domstol, Den hittills gällande strafflagen har sökt att i allmänhet ändamålsenligt sträcka sig till åtal och ansyar för fylleri-brott, hvar helst de utöfvades.
Närvarande Lagförslag deremot, hyllande motsätta åsigter, fredar den inom a6 Bil, till LagUtskottets Betänkande N:o 95, liem-lifvet af fylleri sanslöse, oell ställer honom der utom strafflagens tillämpning.
Då först, når han sätter foten utom egen tröskel, faller hans vansinnighets-tillstånd inom åklagare-magtens område.
Der inne må han fritt och så ofta han behagar försätta hela sin husliga omgifvelse i ett bäfvande tillstånd.
Der inne supa bort förstånd, sansning och medvetande.
— Der inne fortfara att ostörd vara ett föremål för den olyckliga makans jämmer, de qvidande barnens tårar.
Det är då endast till krog- och marknadslifvet, dit den berusade hädanefter af Lagens lindrigt nog straffande hand bör följas!
Lagförslaget synes innefatta ett erkännande deraf, att allt hopp redan är förloradt, alla bemödanden redan lemnade, att inom det enskilda lifvet införa en förbättrad ordning.
Jag har sagt, att härjaren framgår med en förvånande fart.
Jag får härvid tillägga, att deras antal , hvilka sista quinquennium folio såsom offer för berusning, hvilka söpo sig till döds var 56, det näst föregående quinquen. nium deremot endast 15 *).
På en tidrymd af endast 5 år är antalet således mer än fördubb-' ladt.
Om man annars icke vill, icke kan be. strida den enskildes rättighet och pligt att rycka giftbägaren ur handen på den sanslöse^ *) Kongl. Tabcll-Commissiouens underdåniga berättelse 132b, Bil' lill LagTJl&iouen Betänkande N:o 95. 57 iom dermed ernar sluta sitt lif; så torde äf, ven Lagstiftningen ega en viss rättighet, ett visst åliggande att, till hejdande af det samhället öfversvämmande onda, kraftfullt och alfvarligt ingripa i alla de förhållanden, dit det onda inträngt sig, och att, då till detta ändamål rakt syftande Lagstadganden redan finnas, åtminstone icke i en ny
Lag offentligen ogilla och undanrödja dem.
Men, invänder man : den inom det husliga lifvet berusade hör ej vara ett föremål för strafflag.
Väl! men se desse derinne försupna, kraftlösa och gulbleka lik-gestalter.
Främlingar för det ac tiva lifvet äro de det äfven för sina närmaste omgifvelser, för samhället, för fäderneslandet och menskligheten-
Ar icke det högsta ändamål för Lagen, att allestädes, och således äfven här, om möjligt är, hämma lasten.
— Se desse raglande folkmassor, hvilka på allt upptänkligt satt både oförrätta hvarandra och dem, sorn icke kunna undvika att med dem på vägar och stigar och i större folksamlingar komina i contact — och jag frågar: är yäl tiden inne att emot fylleri-brott inskränka och minska angifvare- och åtalare-personalen ?
Äfven för en i möjligaste måtto fri pch obehindrad passage på resan genom det med obehag ofta nog ändå uppfyllda lifvet, j-åder försigtigheten att helt enkelt afslå den» ga Lagförändring; a8 LagUlskoitets Betänkande N\o 96.
Utskottet den 17 Sept. 1829.
Betänkande, i anledning af Herr Professoren Bolméers motion, om ett tillägg till sista momentet af 6 §. i 23 Capitlet Rättegångs-Balken.
H os Högvördige Preste-Ståndet har , vid föredragning af Lag-Utskottets, den 23 sistl.
Julii, afgifne Betänkande, N:o 80, öfver Riksdagsfullträgtigen Anders Danielssons från Elfsborgs Län motion, o/n förklaring Öfoer 5\te ochfr.te //. t 23 Cap. Rättegångs-Balken, Herr Professoren Bolméer, i sammanhang dermed andragit, att, ehuru den föreslagna förändringen af 1 Mom. i 6 J. af nyssberörde Capitel och Balk vore tjenlig att förekomma åtskil 1 ige, i synnerhet vid förslags upprättande, förefallne missbruk, hvartill samma moment i dess förra skick föranledt; så kunde Herr Professoren likväl icke undertrycka den önskan , att äfven det senare momentet af ifrågakomne , som handlar om ändring eller justering af ett redan afgifvet votum, matte, för dess likaledes möjliga missbruk just vid förslags uppsättande, vardaän^ La^Utskottets Betänkande N:o g6. a9 dradf, eller åtminstone erhålla ett inskränkan. de tillägg.
Om man äfven förbisåge den förmodligen endast till upplysningar syftande justering , då man en följande session efter målets behandling insmyger långa anföranden, hvilkas innehåll under egentliga öfverläggningen knappast varit antydt, och om äfven den justering eller ändring,som i omförmälte §. åsyftas, fast den i allmänhet syntes ganska betänklig, kunde någon gång medgifvas5 så vore likväl rättigheten dertill vid omröstningar till förslag alldeles olämplig.
Och som Motionairen erfarit, huruledes ifråvarande §. blifvit åberopad till stöd för det förfarande, att en Ledamot i ett Collegiurn, vid tillfälle af ett förslags upprättande, efter slutad omröstning och sedan resultatet deraf blifvit kändt, ändrat sitt votum, samt dymedelst tillvägabragt ändring i förslaget,- så, eliuru en dylik tydning och tillämpning af berörde lagrum, efter Motionairens tanka , ej kunde anses annorlunda, än såsom en våldsam misstydning, yrkade Motionairen, till förekommande af dylika händelser, att nämnde §. måtte i senare momentet erhålla följande tillägg: ”Dock md ej någor vid fördags upprättande, sedan resultatet af voteringen är kändt, sin en gäng afgifna röst ändra.” Lagutskottet, till hvars granskningoch utli-' tande denna, utaf flere bland Högvördige Pre - 30 BagUtslottets Betänkande N:o 96. steStåndets Ledamöter understödda motion ^ blifvit öfverlemnad, har, vid öfvervägande deraf, å ena sidan, funnit, att det anmärkta förfarandet, vid förslags upprättande, icke stir tillsammans med den oväld , eller deri säkerhet i omdöme, som hos en rättrådig i skicklig och erfaren Embetsman bör vara atc påräkna ; men, å andra sidan, så mycket hell'» re instämt i Motionairens mening, att ifrågaställde §. ej kan, utan misstydning, på det a£ Motionairen åberopade sätt tillämpas, som den endast angår omröstning i rättegångsärenden hos Domstol, vid hvilket förhållande
Utskot» tet anser det yrkade tillägget ej vara behof» ligt, och får derföre hemställa om icke Herr Professoren Bolinders omförmälde motion må förfalla.
Stockholm den g September 1829, LagUtsÅottets Utlåtande Nio <^7 31 N:o 97.
Utskottat den 18 Septemb. 1829* Utlåtande, i anledning af åtskilliga anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o 38, om ändring af 3 $. i 21 Cap. Rättegångs-Balken.
Borgare-Ståndet samt Hedervärda Bonde-Ståndet, som till Lag-Utskot*j tet återremitteradt ofvanberörde af Höglofl.'
Hidderskapet och Adeln samt Högvördige Preste-Ståndet gillade Betänkande, hafva föl-j jande anmärkningar deremot blifvit gjorda: i:d att Utskottet frångått den i nu gällande
Lag stadgade rättvisa grundsats, att, i de fall» då saken finnes hafva varit så mörk~ och tvifvelaktig, att den tappande till rättegång skälig orsak haft; rättegångskostnaden bör emellan parterne qvittas, hvilken grundsats dock så mycket hellre borde bibehållas, som! händelser förekomma, i hvilka dels fullkomlig anledning är till rättegång, ehuru saken! slutligen tappas, dels rättegång ej kan undvi-! kas, såsom då en Förmyndare måste, för befarande af sin myndlings rätt, anställa en så-’ 5i LagUtskottets
Njo gy. dan talan, som han anser sig icke utan ansvar kunna underlåta, eller då emellan arfvingar, bland hvilka omyndig finnes, tvist uppstår om lösen eller utbrytning af arffallen fastighet, eller då Bouppteckningsed äskas , eller då arfvinge stämmer testamentstagare, med påstående om dennes förpligtande att styrka testamentets tillkomst m. m.; 3:0 att ersättning för rättegångskostnad ej bör kunna af OfverDomare åläggas den part, som har Underrätts Utslag för sig, emedan parten derigenom lomme att plikta för Lagens otydlighet, eller UnderDomarens oförstånd eller vrångvisa , hvarföre första momentet i 4 §. af 21 Cap. Rätte: ångs-Balken i nu gällande
Lag borde bibehållas; 3:0 att, då det icke vöre möjligt för Do\ maren alt rigtigt uträkna, till hvad belopp rättegångskostnaden uppgår, örn han icke vägledes af en uppgift från den fordrandes sida, någon annan ersättning , än för stämning, vade-penningar och domslösen, ej bör kunna af Domaren åläggas, utan att skriftlig förteckning å rättegångs-kostnaden blifvit till Domstolen ingifven, eller uppgift derå inför Rätta muntligen gjord ; 4:0 att, då 6 §. i Utskottets förslag vore ett återgifvande a£ 3 mom. i 2 §, af 4 Cap. Rätte - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 97.’ 33 Bättegångs-Balken, detta moment syntes kunna utgå ; samt 5J0 att den i 7 §i föreslagna profning af Gode Män, till bestämmande af skadestånd, som den tappande parten borde gifva,1 vöre främmande för vår nu varande lagskipning; hvarföre, i fall en sådan pröfning kleive införd, det borde föreskrifvas och bestämmas, efter hvilka grunder skadeståndet skall mätas, huru många de Gode Männen böra vara, på hvad sätt de skola nämnas, huru, vid omröstande, dem emellan skall förhållas o- s. v. Hvad nu de tvänne forsta annrårkningarne angår, eå har Utskottet icke af dem funnit sig föranledt att ändra sitt ifrågavarande Lagförslag.
Den part , som genoraf slutlig dom vinner, måste anses hafva rättvisligen vunnit, och den, som har rätt, bör iå det oköpt.
Utskottet har från denna regel gjort det enda undantag, som skäligen bör ega rum, nemligen då bevisningen berott på endera partens edgång, emedan endast i detta fall, der sakens utgång beror på endera partens samvete och rättskänsla, bevisning gen kan anses hafva varit mörk och oviss.
Utskottet fortfar derföre så mycket hellre att Bih. till Riki-St.
Prot, lftiS oth 1829, 7 Sami, t Atd. 3 9 de H.t- 2 B.det. Lflg-Utskottets Utlåtande N'.o 97. tillstyrka antagandet af de 4 första §:ne i Ut^ skottets förslag, sorn det nog allmänna bru~ let att, så snart någon anledning finnes, qvitta rättegångs-kostnaderne emellan parterne, utan tvifvel, varit orsak till många oskaljga rättegångars fortsättande.
I I anledning af tredje anmärkningen, får Utskottet endast erinra, huruledes frågor a£ långt större vigt och svårare beskaffenhet, än den att urskilja beloppet af en parts rättegångs-utgifter, miste öfverlemnas åt Donia» arens pröfning.
Erfarenheten har ock visat, huru liten tillförlitlighet parternas egne upp-', gifter i detta afseende förtjena, och att de föga eller intet kunna tjena Domaren till rättelse, hvarföre Domaren har lika svårt, eller lika lätt att, med eller utan ledning af en lostnads-räkning, bedöma hvilka utgifter den {vinnande parten varit nödsakad att göra.
I föijd häraf fortfar Utskottet att tillstyrka antagande a£ 5 §, i förslaget.
Beträffande fjerde anmärkningen, éllér den, som är rigtad emot förslagets 6:te så, ehuru Utskottet anser det stadgande, sorn den* r.a §. innehåller, lämpligare hafva sitt rum i Capitlet om ersättning för rättegångskostnad , än i Capitlet om serskildt eller urtima Ting, medgifver dock Utskottet, att, så länge sam-, asa stadgande qvarstår i 4 Cap, 2 §.
Kätta^ Lag'Ulskottets Utlåtande N:o 97. 35 gångsBalken, det icke behof ver här upprepas j hvarföre Utskottet föreslår, att ifrågavarande må erhålla följande redaction i Om kostnad för ur Lima Ting skiljs i 4 Cap. 2 §, Vidkommande slutligen femte anmälningen, så anser val Utskottet det icke kunna med skäl påstås, att Gode Mäns pröfning är främmande för nu gällande lagskipning , helst detta påstående vederiägges af Lagens stadganden i 4 Cap. i5 §.
UtsökningsBalkera och 24 Cap. 2 §.
KättegångsBalken.
Men, fastän den ersättning, sorn kan yrkas i de uti 7 (jj. af Utskottets förslag omförmälde fall, är af den beskaffenhet, att, då fråga ej är otti bevisning, den lika lätt och lika säkert kan bedömas af Gode Män, som af Domaren, inser Utskottet likväl, att ifrågavarande §. kars leda till villrådighet om gränsen emellan Domarens och Gode Mäns pröfriingsrätt j och får Utskottet derföre hemställa, om icke 7 §. i förslaget, hvilken gj står i det samband med de fö - 36 LagUiskottets Utlåtande N:o 97 regående, att den ju fean, utan rubbning af förslagets öfrige delar, uteslutas, må helt och hållet förfalla.
Elméns och Granbergs Tryckeri, 1829. Lag-Utskottets Betänkande N:ö 98. f N:o 98.
Ankom till Exped.-Utsk, den 23 September 182g.
Betänkande öfver Herr F. L.
Rosenqvists motion om stadgande, att för skrifningar skala, för att vara gällande, ställas till viss man, m. m.
Såsom elt medel, om icke att fullkomligt utrota ocker, dock att hindra ockraren ifrån att så öppet, som hittills, drifva sitt i moraliskt afseende dåliga handtverk, har Herr F, L.
Rosenqvist föreslagit, att icke några förskrifningat på större eller mindre penningesummor skola få ställas till sedelhafvaren, eller till viss man eller ordres, utan, för att vara gällande, endast ställas på viss man, hvilken, med utgifvarens samtycke, men ej annars, må på annan viss man desamma transportera.
Derigenom vunnes, att låntagaren finge den behöfliga summan utur första hand, utan att anlita 3!dje och ij:de mans biträde.
Då låntagare och “långifvare kände hvarandra, blefve billiga negociationer möjliga.
JBih. till Rikt.St.
Prat. 1828 ««* 1829. ^ Saul.
I Afd- U io:de H:t svära B:det. i Lag-Utskottets Betänkande N'.o 98.
Denna till Utskottet remitterade motion, hvilken Herr Arvid Ribbing ansett böra afstyrkas, har Utskottet ofver vägat.
Och hvad fdrst angår frågan om sedlar till innehafvaren, så inser Utskottet visserligen, det Lagstiftaren, med tillåtelsen af desse förskrifninpar, såsom gällande i hvilkens hand de finnas, utan att innehnfvaren deraf är skyldig att sin åtkomst styrka, haft det välmenta syftemål, att under» lätta enskildes penningetransactioner och särnedeist bereda en utvidgad creditrdrelse inom landet.