Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stjärnorna i s k y n s t o d o i c k e t i l l a t t se.
H i m m e l e n v a r m ö r k så v ä l s o m j o r d e n.
E n sådan natt ha midvintern o c h kölden mak- ten, v ä r l d e n k a n i c k e ens k v i d a, m ö r k r e t h a r b u n d i t a l l a röster.
E n sådan n a t t v a k a ofta de, s o m h a s o r g o c h äro i n ö d, o c h b ö r - d a n blir d u b b e l t tung, å n g e s t e n d u b b e l t stor.
N u h ä n d e d e t sig så, a t t j u s t d e n n a n a t t fanns där i d e n s t o r a s t a d e n en l i t e n flicka, s o m i c k e k u n d e sofva a f b a r a fröjd, e n l i t e n flicka, s o m h a d e f å t t j u l l o f o c h skulle resa till sitt h e m p å l a n d e t n ä s t a m o r g o n.
H o n l å g l ä n g e t y s t i sin l i l l a b ä d d o c h stirrade m e d s t o r a ö g o n u t i m ö r k r e t, m e n t i l l sist k u n d e h o n i c k e stå u t längre, h o n var tvun- g e n a t t v ä c k a d e n äldre systern, s o m s o f i s a m m a r u m; h o n satte sig u p p i b ä d d e n.
» Anna, » h v i s k a d e h o n så g e n o m t r ä n g a n d e h o n kunde, » vakna, A n n a!
» O c h n ä r s y s t e r n r ö r d e p å sig, f o r t s a t t e h o n: » J a g h a r l e g a t så l ä n g e vaken, o c h j a g ä r t r ö t t a f a t t b a r a se p å m ö r k r e t.
» » V e t d u h v a d k l o c k a n ä r?
» f r å g a d e sy- stern.
» Nej, d e n slår j u orätt, o c h K r i s t i n t o g b å d e s t i c k o r o c h ljus m e d sig ut i g å r kväll, 2 - m e n j a g skall f ö r s ö k a k ä n n a efter h v a d d e n är, o m j a g s e d a n får k o m m a till d i g i d i n s ä n g; här är så tråkigt. » » Ja, det kan d u väl få, » svarade A n n a litet sömnigt.
D e n l i l l a f l i c k a n k r ö p u p p ur b ä d d e n o c h trefvade sig, skälfvande af k ö l d i sin t u n n a n a t t d r ä k t fram till en stol, s o m s t o d v i d väggen under den gamla g ö k k l o c k a n.
H o n klättrade upp på ryggstödet o c h sträckte sig p å tå f ö r a t t m e d fingrarna nå urtaflan o c h k ä n n a efter, v i d h v i l k a n u m m e r d e löf- s å g a d e visarne s t o d o.
D e t t a sätt a t t k ä n n a efter h v a d k l o c k a n var, h a d e barnen o f t a användt under de m ö r k a morgontimmarna.
» D e n l i l l a v i s a r e n står n ä r a 5 o c h d e n l å n g a p å 6, således är h o n h a l f fem, » un- d e r r ä t t a d e G e r d a från sin u p p h ö j d a p l a t s på stolryggen.
» Det var t i d i g t, » sade A n n a betänksa; mt, » o c h vi b e h ö f v a inte s t i g a u p p f ö r r ä n k l o c - kan 6, m e n vi k u n n a j u a l l t i d p r a t a under tiden.
V i l l d u se efter, h u r u d a n t v ä d r e t är, eftersom d u ä n d å är uppe. » L i l l a G e r d a g i c k l y d i g t till fönstret, fast h o n frös, så a t t h o n h a c k a d e tänder.
H o n lyfte p å g a r d i n e n o c h ett r o p a f f r ö j d und- slapp h e n n e: » Anna, d e t snöar, åh d e t snö- a r! » I ett ö g o n b l i c k var s y s t e r n fullt v a k e n o c h satte sig u p p.
» Snöar det, a c k så r o l i g t!
Ä r d e t m y c k e t t r o r du, G e r d a?
» » Ja, r y s l i g t m y c k e t o c h så tätt, så tätt, r i k t i g h å r d snö, s o m l i g g e r kvar. » Så v a r d e t o c k s å.
M o r g o n e n h a d e k o m m i t m e d f ö r l o s s n i n g e n, m ö r k r e t s m a k t v a r bru- t e n o c h j u l e n s h v i t a snö h a d e b ö r j a t falla.
De båda barnen kröpo ned i Annas b ä d d o c h b ö r j a d e g ö r a u p p sina p l a n e r f ö r j u l - lofvet.
D e h a d e n o g t ä n k t u t m y c k e t förut, m e n nu s e d a n s n ö n k o m m i t, fanns d ä r j u så m å n g a flere m ö j l i g h e t e r.
D e t a l a d e o m j u l - klapparna, s o m de k ö p t, o m a l l a öfverrask- ningar, o m k ä l k b a c k a r n e o c h s k r i d s k o d a m - m e n o c h s k r a t t a d e åt m i n n e n a från i fjol.
F ö r s t v o r o de t y s t a o c h f ö r s i k t i g a, de vå- g a d e b a r a hviska, t y v ä g g o m v ä g g m e d d e m b o d d e en u n g d a m, lärarinna v i d en a f d e s t o r a f l i c k s k o l o r n a i staden, o c h h e n n e f i n g o de a k t a sig f ö r a t t störa, m e n så små- n i n g o m t o g b a r n a n a t u r e n u t sin rätt, d e g l ö m d e a l l t a n n a t ä n sina hjärtans fröjd, o c h så s t ä m d e d e m e d full hals u p p d e n ena s k o l s å n g e n, f ö r t i l l f ä l l e t m y c k e t l i t e t passande, efter d e n a n d r a o c h A n n a trum- made m e d små hårda händer takten på väggen.
» U p p g e n o m luften, b o r t öfver hafven, » o c h » V i n t e r n rasat u t b l a n d v å r a fjällar » j u s t s o m s n ö n d ä r u t e y r d e s o m bäst.
M e n h v a d g j o r d e v ä l det.
D e t var endast litet af deras ö f v e r f l ö d a n d e l y c k o k ä n s l a, s o m s l a p p u t g e n o m barns v a n l i g a säkerhets- ventil, b u l l e r o c h b å n g.
T i l l sist f ö r e s l o g A n n a, a t t d e skulle sjun- g a m o r g o n p s a l m e n från skolan, m e n d å de k o m m i t så l å n g t s o m m i d t i a n d r a versen, k o m K r i s t i n i n o c h g a f d e m e n allvarlig- skrapa.
» Kristin » v å r deras f ö r e s t y r e o c h hushållerska i staden o c h hade g o d respekt m e d sig.
N u var h o n o r d e n t l i g t ond.
» D e t v a r ett f ö r s k r ä c k l i g t v ä s e n ni h a fört, barn.
H v a d skall v ä l f r ö k e n A l m tän- ka, h o n h a r vaknat, stackars människa, så säkert s o m a t t t v å o c h t v å blir fyra.
N u f å ni g å i n o c h b e h e n n e o m ursäkt, i n n a n ni gå. » Ja, n o g v a r f r ö k e n A l m vaken, m e n d e båda små flickornas glädjeutbrott hade icke v ä c k t henne, h o n v a r v a k e n t i l l o c h m e d före lilla Gerda.
H o n var öfveransträngd af d e t t r ä g n a a r b e t e t u n d e r t e r m i n e n o c h t r ö t t a f sina m å n g a s o r g s n a tankar, där- f ö r k u n d e h o n ej sofva.
H o n v a r h e m l ö s, stackars u n g a kvinna, fader- o c h m o d e r - lös o c h i n a c k o r d e r a d h o s frun, s o m ä g d e huset, där barnen b o d d e.
U n d e r v i s n i n g e n v a r i c k e endast hennes f ö d k r o k, d e n var hennes ä l s k a d e arbete, h o n g l a d d e sig öfver sina s m å elevers f r a m s t e g o c h sörjde öfver deras fel.
D e skulle b l i f v a g o d a m ä n o c h kvinnor, d e f i n g o i c k e s t r a n d a p å d e m å n g a k l i p p o r n a o c h skären, d ä r f ö r sträfvade h o n d a g ut, d a g in, d ä r f ö r g a f h o n sitt l i f s m o d, sina krafter t i l l k r o p p o c h själ.
P å d e t sät- tet g l ö m d e h o n sig själf o c h s i t t l i t e t m e - l a n k o l i s k a l y n n e, m e n hvarje g å n g s k o l a n v a r slut, a r b e t e t t i l l ä n d a o c h b a r n e n b o r t a, d å s j ö n k h o n i h o p o c h blef l i k s o m sittande o c h stirrade efter d e m, s o m när d e t är h ö s t o c h alla s o m m a r e n s f å g l a r f l y g a.
D e t var a l l t i d en svår dag, d e n sista af hvarje termin, d å de, efter n å g r a k o r t a lek- tioner o c h f ö r m a n i n g a r, a l l a k o m m o f ö r a t t ta afsked.
U n d e r d e l å n g a v a k n a t i m m a r n a g e n o m g i c k h o n d e t a l l t s a m m a n s i sina tan- kar.
F ö r s t k o m m o d e s t o r a f l i c k o r n a; d e m b r y d d e h o n sig i c k e så m y c k e t o m.
D e t fanns- n o g en o c h annan, s o m ä n n u v a r b a r n s l i g t b l i d o c h enkel, o c h f ö r d e m h a d e h o n a l l t j ä m t en s ä r s k i l d v r å i sitt h j ä r t a; m e n d e flesta h a d e r e d a n h a l k a t henne ur h ä n d e r n a o c h v o r o u n g a damer, s o m n e g o m e d en k n y c k i k n ä v e c k e t o c h h a d e b r ä n d a l u g g a r o c h s t o r a p l y m e r p å s t o r a hattar, h v i l k a så g o d t d e n l i l l a s k o l s p e g e l n m e d - g a f p l a c e r a d e s p å e l e g a n t vis bakåt, litet p å ena örat.
D e rusade förbi henne m e d en k n a p p h ä n d i g hälsning, s o m o m » fröken » va- rit en g a m m a l s k o l b o k, s o m m a n m y c k e t v ä l k u n d e förbise, när m a n i c k e v a r m i d t i t e r m i n e n o c h b e h ö f d e den.
S e d a n k o m m o de s m å klasserna.
Filtar m e d b l a n k a s m å stöflar, t r o f a s t a ö g o n o c h h å r s o m k o r t borst, o c h f l i c k o r m e d v e k a s m å fingrar, r o s o r p å kinderna, l e e n d e o c h k l a r ö g d a.
S m å f o l k e t h a d e i c k e så b r å d t o m.
D e stannade litet o c h t a l a d e o m f ö r henne, h v a d d e skulle g ö r a u n d e r lofvet, o c h un- d r a d e h v a d h o n skulle t a g a sig till, o c h m å n g a g i n g o d r ö j a n d e b o r t m e d sina m a m - m o r eller sköterskor.
Sist k o m en liten g o s - se m e d sin fina, v a c k r a u n g a m a m m a, e n k o m p o s i t i o n af s i d e n o c h s a m m e t, spetsar, p l y m e r o c h pälsverk, k o k e t t a l e e n d e n o c h s m å a f f e k t e r a d e skratt.
H o n v a r h e l t älsk- värd m o t fröken A l m o c h sköt fram gos- sen.
» Seså, Erik, säg n u a d j ö o c h b u g a d i g, s o m d e t anstår en b l i f v a n d e l ö j t n a n t.
H a n skall b l i officer d e n h ä r g o s s e n, ser fröken. » D e n l i l l e g o s s e n såg u p p p å sin f r ö k e n m e d ett ä n g s l i g t u t t r y c k i sina ö g o n.
H o n v a r hans b u n d s f ö r v a n t o c h h v a d skulle d e t n u b l i a f h o n o m, när h a n blef e n s a m?
H a n h a d e en svår f i e n d e a t t s t r i d a e m o t, d e n fula v a n a n a t t i c k e t a l a sanning, o c h d e t u p p t ä c k t e f r ö k e n A l m, innan h a n varit i s k o l a n m å n g a dagar.
F ö r s t a g å n g e n f i c k h a n straff, m e n d å d e t ej alls h j ä l p t e o c h d e t v a r t y d l i g t, a t t h a n ej b e g r e p, hur illa h a n g j o r d e, t o g h o n h o n o m f ö r sig själf o c h frågade, o m h a n visste h v a d sanning o c h l ö g n var.
N e j, d e t v i s s t e h a n inte.
» Marie har sagt, a t t d e t är fult a t t narras, m e n h o n g ö r d e t j ä m t själf, » u p p l y s t e h a n o m sin sköterska.
F r ö k e n A l m t a l a d e d å o m f ö r h o - n o m o m sanningen, h u r u n ä r a d e n står G u d o c h hans vilja, h u r u r e n o c h b l a n k d e n är, en spegel, s o m i m ä n n i s k o r n a s själar u p p -
— 3 — t a g e r återskenet a f d e t h ö g s t a l j u s e t; huru den g ö r d e m fria o c h i s t å n d a t t g å sin v ä g r a k t - f r a m å t i lif vet.
M e n l ö g n e n, d e n var ful o c h svart, s o m g i f t i g a djur, s o m smut- sen p å gatorna, m ö r k a r e ä n n a t t e n.
Den b a n d m ä n n i s k a n m e d snärjande garn, så a t t h o n var t v u n g e n a t t g å o n d a stigar.
D e n lille g o s s e n f ö r s t o d endast delvis, som barn göra, men han förstod n o g för att darrande försäkra, a t t h a n v i l l e inte narras, h a n ville t a l a sanning, b a r a h a n kunde, o c h så s l ö t o d e e t t f ö r b u n d, a t t h o n skulle hjälpa h o n o m o c h påminna honom.
Han s t o d s o m en t a p p e r l i t e n man, m e n segrar- n a v o r o i c k e m y c k e t ä r o r i k a i början.
F r ö - ken A l m s t o d h o n o m kärleksfullt o c h t r o - g e t bi, o c h så s m å n i n g o m l ä r d e h a n sig a t t g å m e d vissare steg, m e n n u v a r s k o l a n slut o c h h a n skulle en l å n g t i d v a r a h e m m a, d ä r i n g e n b r y d d e sig o m, h v i l k e t h a n g j o r - de, o c h där » Marie o f t a narrades själf ».
D ä r f ö r v a r hans l i l l a h j ä r t a h e l t b e k y m - radt, o c h därför såg h a n så ä n g s l i g ut.
D e n u n g a k v i n n a n b ö j d e sig ned.
» D u - skall v a r a en d u k t i g g o s s e n u u n d e r lofvet, Erik, vill du inte f ö r s ö k a d e t?
» sade h o n o c h klappade den lena barnakinden.
» Jo, » h v i s k a d e h a n s k y g g t, o c h m o d e r n t o g h a s t i g t adjö, ö n s k a d e g o d j u l o c h fra- sade b o r t m e d sin l i l l e son.
I hennes s a m - vete, t y alla m ä n n i s k o r h a e t t samvete, h v i s k a d e en r ö s t: » V ä n d o m o c h t a l a m e d henne o m d i n g o s s e.
V e t du, h v a d h o n g ö r f ö r h o n o m?
V e t du, a t t h o n a r b e t a r p å h v a d d u i c k e ens försöker, a t t h a n skall bli en g o d o c h ä d e l människa, en man, s o m d u en g å n g skall b l i s t o l t öfver a t t k a l l a din son.
Ö p p n a d i t t h e m, h o n har intet.
G i f henne m e d af d i n j u l f r ö j d, d u k a n j u ä n d å i c k e betala, a t t h o n gifver sin andes b ä s t a kraft åt d i t t barn. » M e n d e n v a c k r a frun h ö r d e i c k e ens lju- d e t af rösten, h o n b r u k a d e i c k e h ö r a p å d e t örat.
S i d e n e t frasade, s a m m e t e n g n i s s l a d e sakta, h o n s t r ö k öfver sin k i n d m e d den n y a sälskinnsmuffen o c h l o g a f v ä l b e h a g öfver d e n m j u k a b e r ö r i n g e n o c h d e n egen- domliga doften.
De små blanklädersstöf- larna t r a s k a d e b r e d v i d henne, m e n deras ägare t e g envist.
Hans b a r n s l i g a sinne v a r b e k l ä m d t.
F ö r hvarje s t e g h a n t o g b o r t från s k o l a n k ä n d e h a n sig m e r a e n s a m o c h till sist u n d s l a p p h o n o m en s n y f tning.
M o - d e m stannade.
» H v a d f ö r slag, p o j k e, gråter d u?
Ja, m i n s a n n tror j a g inte h a n gråter, h v a d nu.
fryser d u?
» » Nej m e n — m e n j a g v i l l inte g å ifrån skolan. » M o d e r n s k r a t t a d e m e d sina v a c k r a r ö d a l ä p p a r o c h sina h v i t a tänder.
H o n s k a k a d e h o n o m lekfullt v i d armen.
» M e n E r i k då, se p å m i g!
D u v i l l v ä l inte säga, a t t d u är l e d s e n öfver a t t s l i p p a den g a m l a d u m m a s k o l a n.
N u k a n d u j u få leka h e l a d a g e n o c h g å u t m e d M a r i e o c h lilla Elsa o c h k ö p a julklappar — o c h tänk se ' n a l l t v a c k e r t d u får till jul, sablar o c h t r u m m o r, o c h se, Erik, se, där g å r en löjt- nant.
Så s t å t l i g h a n ser ut, så skall d u o c k - så se ut, när d u blir stor. » H o n h ä l s a d e n å d i g t p å d e n u n g e krigs- mannen o c h gick vidare m e d gossen, s o m t o r k a d e sina tårar v i d t a n k e n p å de m å n g a härligheterna.
F r ö k e n A l m s t o d v i d s k o l f ö n s t r e t o c h såg efter d e m.
O c h h o n såg d e n lille E r i k för- svinna, så s o m h o n s e t t a l l a d e a n d r a bar- n e n t r o p p a a f till sina v a r m a h e m, där dör- ren slöts efter d e m o c h h o n s t o d e n s a m kvar ute i m ö r k r e t.
A n g e s t e n b e t o g henne, läng- tan efter h e m m e t, efter ett ställe i värl- den, där de v ä n t a d e henne, dit h o n hade r ä t t i g h e t att g å o c h få sin d e l a f h v i l a o c h o m v å r d n a d, m e n det fanns ingenstädes, — i n g e n s t ä d e s ett fäste.
Så l å g h o n t i m m e efter t i m m e o c h vände sina t u n g a t a n k a r af o c h an.
H o n h ö r d e f l i c k o r n a i r u m m e t näst intill b ö r j a r ö r a p å sig, vakna, h o n h ö r d e deras i f r i g a p r a t o c h k v ä f d a skratt, h o n visste h v a d deras allt högljuddare munterhet gällde o c h det blef henne ej l ä t t a r e o m hjärtat.
H o n steg u p p o c h l e t a d e sig f r a m till f ö n s t r e t f ö r a t t dra- g a u p p r u l l g a r d i n e n o c h o m m ö j l i g t komma, u n d a n d e t t r y c k a n d e m ö r k r e t eller f å se en o c h annan stjärna, m e n d e t var förgäf- ves, d e n svarta n a t t e n s t o d t ä t t u p p efter rutorna.
Hennes r u m l å g åt en b a k g å r d, o c h i c k e ens snön, s o m f r ö j d a t d e b å d a bar- nen, t y c k t e s v a r a i s t å n d a t t l y s a u p p där.
M e d en s u c k släppte h o n n e d g a r d i n e n igen, s v e p t e n a t t d r ä k t e n t ä t a r e o m k r i n g sig o c h g i c k t i l l b a k a t i l l sin b ä d d.
D ä r satte h o n sig p å sängkanten, s t r ö k e l d p å en s t i c k a o c h t ä n d e ljuset.
N u såg h o n å t m i n s t o n e inte m ö r k r e t.
H o n h ö r d e barnen därinne s j u n g a sina skolsånger.
E ä t t s o m d e t v a r s t ä m d e de upp d e n g a m l a m o r g o n p s a l m e n, s o m h o n hört så o f t a u n d e r t e r m i n e n: » D i n klara sol g å r åter u p p.
» K l a r t o c h tvärsäkert s j ö n g o de, s o m efter b e s t ä n d i g öfning.
D e v ä c k t e alla s t r i d i g a k ä n s l o r till l i f i hen- nes hjärta, vrede, förtviflan, bitterhet.
K u n - de d e inte l å t a b l i a t t s j u n g a så här d a g s?
H o n f i c k j u i n g e n ro, i n g e n ro.
O c h så d e n p s a l m e n, när d e t v a r så b e c k s v a r t n a t t — m e n så s m å n i n g o m g j o r d e deras säkerhet, den visshetens ö f v e r t y g a n d e kraft, s o m l å g i orden, i n t r y c k p å hennes o r o l i g a sj 11.
H o p - p e t k o m f l y g a n d e m e d t o n e r n a d i t in.
D e t l a d e t i l l s a m m a n s sina v i n g a r o c h satte sig till r o f ö r a t t s t a n n a; ö d m j u k h e t e n s m ö g sig efter o c h d e t b ö r j a d e v ä r m a därinne.
H o n satte h ä n d e r n a f ö r a n s i k t e t o c h g r ä t så m y c k e t h o n o r k a d e.
D e t lättade, d e svå- ra t a n k a r n a g i n g o sin k o s, o c h d e t b l e f stilla efter s t o r m e n.
H o n f i c k s l ä p p a kraf- vet p å e g e n l y c k a, e g e n fröjd, m e n h o n v i s - ste, h v a r h o n k u n d e g i f v a g l ä d j e, d i t skulle h o n gå.
N ä r h o n k o m m i t så l å n g t i sina funderin- gar, h ö r d e h o n t r i p p a n d e steg öfver svalen utanför, d e t k n a c k a d e p å hennes dörr, o c h s o m h o n t y d l i g t h ö r t Kristins order, visste h o n g a n s k a väl, a t t d e t v a r d e t v å s m å flic- korna, s o m k o m m o f ö r a t t g ö r a afbön.
» Stig i n!
» D e ö p p n a d e f ö r s i k t i g t o c h s t e g o in m e d de b a r n s l i g a a n s i k t e n a fulla af leenden, m e n d å d e f i n g o se d e n u n g a k v i n n a n sitta där med det vackra håret vårdslöst hängande, h e l a g e s t a l t e n l i k s o m b ö j d o c h m e d för- g r å t n a ö g o n, b l e f v o de i h a s t h e l t allvar- s a m m a o c h s t a n n a d e t v e k s a m t.
H o n för- s ö k t e le g e n o m sina tårar o c h l å t s a o m in- tet, m e n b a r n äro i b l a n d i c k e så l ä t t a att bedraga.
De stodo tysta o c h förstämda o c h s å g o d e l t a g a n d e p å henne, tills d e n ä l d s t a ä n d t l i g e n erinrade sig, h v a r f ö r d e k o m m i t, o c h s t a m m a d e n å g o t o m, att de v o r o leds- na, a t t d e k a n s k e v ä c k t henne, o c h a t t d e skulle s ä g a farväl nu, o c h så ö n s k a d e d e » god jul » o c h n e g o sedesamt.
F r ö k e n A l m önskade d e m d e t s a m m a o c h satt o c h s å g efter dtem, där d e g i n g o sin v ä g m e d steg, s o m i c k e ens å s y n e n af s o r g e n k u n d e g ö r a tunga.
E n h a l f t i m m e därefter rusade t å g e t m e d d e m m o t h e m m e t.
A n n a satt f ö r d j u p a d i » F l i c k a n m e d b l å floret », G e r d a l å g p å knä I D U N 1899. p å soffan m i d t e m o t o c h s å g ut g e n o m f ö n - stret.
E ä t t s o m d e t var satte h o n sig ned.
» A n n a du » » Ja. » » Det var s y n d o m fröken A l m.
H v a r f ö r g r ä t hon, tror d u?
» » Jag v e t i n t e; h o n var väl ledsen, » svarade Anna förströdt.
» Har h o n i n g e t h e m, t r o r d u?
» » Jag v e t inte. » » A c k j o, d u v e t visst, l ä g g b o r t b o k e n ett ö g o n b l i c k o c h svara m i g.
» » H v a d är d e t d u v i l l v e t a?
» » Jo, » sade l i l l a G e r d a fundersamt, » jag undrar, o m f r ö k e n A l m h a r n å g o t h e m.
J a g tror nästan, a t t h o n m å t t e h a gråtit, f ö r a t t h o n i n g e t har. » » Ja, k a n s k e det.
H o n har i n g a föräldrar eller syskon, d e t v e t j a g, o c h d å h a r h o n förstås i n g e t h e m heller. » » Men byrån, s o m h o n h a r i sitt rum, är hennes o c h d e n v a c k r a s p e g e l n o c h sängen, d e t h a r K r i s t i n sagt. » » Ja, » sade A n n a, » det k a n v ä l hända, m e n tänk, h v a d d e t ä n d å m å t t e v a r a t r å k i g t a t t i n g e t a n n a t h a af sitt e g e t h e m än e n b y r å m e d s p e g e l o c h d e n sängen, m a n s of ver uti, o c h så a t t b o i n a c k o r d e r a d t i l l o c h m e d öfver j u l.
J a g önskar, vi h a d e t ä n k t p å a t t g i f v a henne n å g o t.
V i k u n d e h a t a g i t d e t m e d oss in i m o r g s e o c h b e d t henne inte ö p p n a d e t förrän i m o r g o n kväll. » » Men vi h a d e k n a p p t n å g o t, s o m vi kunde g i f v a henne, k ä r a A n n a.
M a m m a s j u l k l a p p, s o m vi h a sytt, k u n d e vi inte h a tagit, o c h till g o s s a r n e h a vi j u bara p i s k o r o c h trum- peter. » » Ja, d e t förstås, m e n d e s m å skorna, s o m vi k ö p t e till Signes d o c k a, k u n d e vi j u l a g t in t i l l henne.
D e ä r o d å så nätta, v e t du.
D e m k u n d e h o n haft p å sin b y r å.
D e t v a r b r a d u m t, Gerda, a t t vi inte t ä n k t e p å det. » » Ja, så d u m t, » sade l i l l a Gerda, o c h d e s å g o p å h v a r a n d r a h e l t n e d s l a g n a öfver sin tanklöshet.
P å j u l a f t o n, när de s m å s k o r n a k o m m o fram o c h l i l l a Signe j u b l a d e a f förtjusning, m ö t t e s d e b å d a ä l d r e systrarnas b l i c k a r all- deles ofrivilligt, o c h A n n a a n f ö r t r o d d e se- d a n åt Gerda, a t t » det k ä n d e s så u n d e r l i g t i bröstet. » » Ja, » sade d e n l i l l a s y s t e m, » det v a r s o m o m vi t a g i t s k o r n a u t a n lof, d e t var förarg- ligt, a t t vi inte g a f d e m åt henne. » » Ja, det var f ö r a r g l i g t.
» M e n i n g e n af dem förstod, att detta var första gången s o m en » d r o p p e af likars kval » f ö l l i deras g l ä d j e b ä g a r e, o c h a t t d e t v a r s m a k e n där- af, s o m g j o r d e, a t t d e t k ä n d e s » så under- l i g t i b r ö s t e t », när de t ä n k t e p å henne, s o m intet a n n a t ä g d e af h e m än sin b y r å o c h sin bädd, o c h s o m b o d d e i n a c k o r d e r a d o c k s å öfver jul.
af IDUNS REDAKTION.
tens o l y m p, m e n där h o n vistas i n o m hvar- d a g s v ä i I d e n s gränser, ser hennes ö g a skarpt o c h p å s a m m a g å n g kärleksfullt.
D ä r f ö r värmer o c h v e d e r k v i c k e r hennes l ö j e p å samma sätt som den sprakande björkveds- brasan i en h e m t r e f l i g herregårdssal.
Säkert har den s v e n s k a l ä s v ä r l d e n beräk- nat, a t t b l a n d årets l i t t e r ä r a j u l f l ö d e n nå- g o n b o k skulle b ä r a L o v i s a Petterkvists namn.
I n g e n h a r v e l a t s ä t t a full t r o till, h v a d h o n m e d d e l a d e i slutet af sina i Idun i somras p u b l i c e r a d e europeiska resebref att » L o v i s a P e t t e r k v i s t n o g ej skulle k o m m a i g e n vidare. » TILL LOVISA PETTERKVISTS PORTRÄTT.
D E T Ä R N Ä G O T särskildt f ö r k n i p p a d t m e d j u l e n f r a m f ö r a l l a andra hälger.
D e n liar j u sedan g a m m a l t varit förbröd- dringens h ö g t i d, d e n g ö r m ä n n i s k o r n a g o d a, glada, öppenhjärtiga, den rycker för några t i m m a r f ö r k o n s t l i n g e n s m a s k från våra an- sikten o c h låter våra h j ä r t a n k l a p p a a f den l y c k o k ä n s l a, s o m l e d e r sitt ursprung från julljusens skimmer och barnaskrattens klang inom hemmens väggar.
J u l e n ä r f r a m f ö r a l l t de m u n t r a f a m i l j e - festernas h ö g t i d, livarvid det s o l i d a sven- ska s k ä m t l y n n e t slår g ä c k e n lös o c h då livar o c h en p l ä g a r få en liten g a d d stucken i sin A c h i l l e s h ä l, u t a n a t t l y n n e n a b l i m i n - dre r o s e n r ö d a f ö r det.
E n representant, o c h en f u l l ö d i g sådan, för j u s t d e t t a fria, b r e d a s k ä m t l y n n e här- uppe p å » H c i m s k r i n g l a s p a n n a » är Lovisa.
Petterkvist, de svenska h e m m e n s a f h å l l n a v ä n i n n a o c h diktarinna.
D e t är således i c k e ett t i l l f ä l l i g t s a m m a n t r ä f f a n d e af t i d o c h person, d å I d u n v i d julens g r y n i n g träder öfver de s v e n s k a h e m m e n s tröskel, m e d d e s y m p a t i s k a d r a g e n af d e n n a f ö r f a t t a r i n n a b l i c k a n d e fram ur sina spalter.