Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu mer, den politiska friheten synes mig icke deruppå vinna, att den offenteliga uppmärksamheten drages ifrån sak på person, från det väsendtliga till det mera tillfälliga, från det allmänna till det enskildta.
I någon mån vill dock saken alltid företrädesvis uttaga sin tillständiga rätt.
Så åtminstone skulle jag vara benägen att tyda det faktum, att, om öfver någon tillstyrkt regeringsåtgärd en mörkare skugga velat tilläfventyrs sänka sig, Riksens Ständer gerna, någon kunde säga af en inneboende frihets drift, sett samma åtgärd i sitt sannskyldiga ljus framhafd, men icke någonsin, efter hvad jag kan minnas, tillåtit sig att beträda den bana, som är för dem vidare öppen.
Likväl tvekar jag, om ej härvid må hafva i någon mån inverkat den i mer eller mindre sanning uppfattade föreställning, att icke för någon gren al administrationen en tätare omvexling af konseljens ledamöter vill i sig sjelf vara önskvärd.
Men om nu så är, hvarföre icke i allmänhet, och då icke ett strängare förfarande af serskilta omständigheter påkallas, låta det anmärkta förhållandet, sådant det förekommit Konstitutions-utskottet, förtjena uppmärksamhet och för framtiden kräfva rättelse, framställas för Riksens Ständer, i sin enkla, nakna betydenhet, alltså förutan några personliga tillsatser, likasom hade hittills icke förnekade egenskaper af oväld, nit, skicklighet och drift, eller ett behörigt afseende å rikets sannskyldiga nytta i hast försvunnit?
— Eller skulle väl någon i dessa personliga hänsyftningar vilja finna en afledare, och att de kunde möjligen tjena såsom en fjettra, hämmande en befarad öfverdrift?
— Motsatsen låter dock äfven tänka sig; och tillika är ju den fara nära för handen, att igenom dessa oegentliga, stundom ock nog främmande tillägg, utöfvas en störande och vilseledande inverkan på den lugna utvecklingen af vår fria författning, som — oförskymdt af de blotta utanverken: kontroller och ansvarighet — har till sitt väsendes sanna syftemål, att igenom ett framkalladt och uttaladt national-medvetande bilda emellan styrande och styrde en innerlig lefvande förening, der fördenskull, icke utan missförstånd och våda, en skranka kunde uppställas för en i sådan syftning framburen hemställan.
— I sjelfva verket förmår ingen konstgjord damm i längden hämma den af friheten och ljuset osynligt ledda samhällsutvecklingens gifna rigtning och gång.
Äfven för ifrågavarande ringare fall kan svårligen den återhållande kraften någorstädes finnas, om den icke blifvit funnen och är nedlagd i det pröfvande Utskottets sans, måtta och urskiljning.
Men medan ofvan betecknade, nu sextonåriga, bruk uppväxt och åsigterna derefter alltmer lämpat sig, har, genom ett inre i sjelfva verket nödvändigt sammanhang, inträffat, att Konstitutions-utskottets yttre anseende alltmer aftagit, dess traditionella betydenhet i märkelig mån försvunnit, och man ansett dess bestäm - Konstitutions-utskottets Memorial, N:o 6. melse och hufvudsakliga funktion vara, att granskande uppsöka personliga anmärkningsanledningar, eller utreda andra likartade, som från Riksens Ständers plena blifvit remitterade.
Till denna verksamhet, föga behaglig, än mindre afundsvärd, skulle riksdagers främsta Utskott vara för en längre tid och i första hand utaf Grundlagen i vrångt sinne förvisadt!
I sanning vet jag icke, om ej härigenom en nog ovänlig dager är hardt nära att falla öfver vår statsförfattning, likasom hade der helt andra verkande krafter vunnit inrymme, än de, som utgöra själen i hvarje förening, och böra äfvenväl genomtränga hvarje organisation af samhälle: frihet och kärlek.
Men det tycker jag mig med nog visshet finna, att berörde af mig icke delade åsigt slagit djupa rötter, enär i icke få uppställda och offentliggjorda representationsförslag jag ser Konstitutions-utskottets namn utplånadt, och i stället infördt antingen ett Gransknings-utskott, eller en Gransknings-nämnd, för att såmedelst än uttrycksfullare beteckna, att den verksamhet, sorn förelägges Riksens Ständers främsta afdelning, bör vara •— ett fiskaliskt arbete, och dess uppdrag, att dels uti svårare fall förordna om ett juridiskt aktorat, dels uti andra sjelf utföra en art, om jag så får säga, af moraliskt.
Annorlunda har jag tänkt mig Konstitutions-utskottets bestämmelse: dess pligt och dess ära.
Detta Utskott tillhör, att upprätthålla, värna, tyda, granska, förbättra, utbilda den samhällsförfattning, sorn velat åt Sveriges folk försäkra ett rum bland de fria folken, och ansetts till sina grunddrag ega det värde, att de borde med all omsorg omhuldas, och fördenskull, så ofta Rikets Ständer sammankommo, med pröfvande varsamhet och lugn renas, utföras i allt större fullständighet och i enlighet med den fortskridande tidens fordringar.
Häruppå tyda Utskottets funktioner, sådane de uppgifvas, icke blott i R. 0;s 29 § 1 och 2 morn., utan jemväl i R. 0:s 37 § 2 mom. samt §§:ne 55, 44, 36 i R. O., tillika med 29 §:s 3 mom.
Härom tala äfven dess betydelsefulla namn, och icke minst den plats, som det fått intaga ibland riksdagens Utskott.
Dess utmärkta kall är, meo voto, att under begag nande af alla de medel, som Grundlagen äfven såsom serskildta prerogativer det tillerkänt, alltså genom förordnande om laga tilltal inför Riksrätt, offenteligt uttalade omdömen och anmärkningar, skiljedomar i vissa riksdagstvister, grundlagsförbåttringar och ändringsförslag, såsom ock — hvad minst borde kunna ifrågastållas — genom ändamålsenliga framställningar till afgörande i Riksens Ständers plena, tillse och vaka deröfver, att Konstitutionen må varda en lefvande sanning.
I öfvertygelse, att hvad jag här framställt, innefattar en sanning, har jag ej kunnat afhålla mig ifrån att den uttrycka, vissj att, om så är som jag menar det, skall deröfver framdeles falla en gynnsammare dager.
Hvad ytterst beträffar de serskilta momenter, hvari detta memorial sig förr delar, så har, sedan min ofvansagde hänsyftning icke låtit sig utföra, det icke va?
Konstitutions-utskottets Memorial, N:o 6. rit för mig görligt, att helt och hållet ansluta mig hvarken till den stränghet i äsigter och omdömen, som förmått göra sig understundom gällande, ej eller till den mildhet, som synts mig å andra sidan nära att löpa ut i den rigtning, der den konstitutionella samhällsformens alfvar står i fara att förflygtigas, och vår redan hårdt tadlade ståndsförfattning äfventyras att ytterligare misskännas, såsom skulle den sakna den spänstighet och energie, som icke kan saknas i ett friskt lif.
Jag har, gående, efter mitt sinne, ånyo en medelväg, biträdt de anmärkningar, som förefinnas under N:ris I, 2 och 4, hvaremot jag i afseende å de 3:ne öfriga förnyar min reservation.
De skäl, som härvid uppå mig inverkat, blifva, efter hvad jag förmodar, af andra reservanter i tillräckligt ljus framlagda.
Af de på grund af R. 0:s 37 § 2 mom. gjorda hemställanden, som till Riksens Ständers upplysta afgörande öfverlemnas, har jag, som icke tvekat att deltaga i det till ordningen första och sista deribland, icke deremot trott mig lika befogad att ingå på det medlersta eller andra.
Frågan är nemligen der till sin natur egentligen blott ekonomisk och civil, icke konstitutionell, således ej eller liggande inom Konstitutions-utskottets värjo.
Men jag erkänner fullkomligt vigten och betydenheten af den gjorda framställningen, i synnerhet sådan den blifvit i memorialet lyckligen utvecklad, och vill äfven, efter närmare eftersinning, medgifva, att den icke saknar sin politiska betydelse, så vida som lagen för aktie-bolag, i det skick den befinnes och blifvit tillämpad, öppnar en rymlig dörr för till namnet alldeles okände utlänningar, att komma i besittning af Sveriges jord och dess bördiga malmfält."
Herr Domprosten Reuterdahl: ”Min inom Konstitutions-utskottet vid 2:ne föregående riksdagar yttrade mening, att 107 § Reg.
F:n endast bör tillämpas i högst vigtiga, allmänna frågor och afse det hela af de Kongl, rådgifvarnes åtgärder och tillstyrkanden, bör jag vid förevarande tillfälle vidhålla.
I olikhet dermed har Konstitutions-utskottet uppsökt några enskilta mål, inlåtit sig i ett bedömande af den behandling, dessa erhållit och på hvart och ett af dem tillämpat nämnde grundlagsparagraph.
Häruti har jag icke ansett mig kunna instämma.
Hvaremot jag icke heller, sedan 107 §:n var på enskilta mål tillämpad, och 106 §:n icke ansetts böra tillämpas, kunnat anse något annat total-omdöme böra om Konungens rådgifvare uttalas, än det, sorn redan kunde vara uttryckt genom redovisningen för omförmälte enskilta mål.
Icke heller i omdömena om dessa mål har jag kunnat deltaga.
I afseende på dem anmärkes:
Vid det 1 :$la:
Att inredning och någon nybyggnad för straff-fångars förvarande å Warbergs f. d. fästning var af det högsta behof påkallad, medgifves enhälligt; Till så beskaffadt arbete var icke nybyggnads-anslaget till läns- och hä - Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. 45 radsfängelser bestämdt.
Knappt tillräckligt för eget ändamål, hade det ej anmärkningsfritt kunnat användas till ett annat.
För Styrelsen fanns ingen annan utväg, än att antingen anlita det under den rymliga titeln: fångars vård och underhåll beviljade förslags-anslaget, eller ock att låta ett stort antal straff-fångar sakna den nödiga vården.
Konungens rådgifvare tillstyrkt den förstnämnda åtgärden, kan jag så mycket mindre finna anmärkningsvärdt, som anslag af samma beskaffenhet förut utan klander blifvit användt till liknande ändamål.
Att hänskjuta ärendet till Rikets Ständer, hvilka vid afgörandet voro församlade, var icke af sakens beskaffenhet påkalladt och skulle hafva varit detsamma, som att lemna det under en längre framtid oafgjordt.
Målet förekom till afgörande i Malmö den 11 Juli 1848.
Riksdagen led vid denna tid till sitt slut.
Regleringen af statens utgifter hade genomgått sina hufvudstadier.
Behandlandet af en ny utgiftsfråga skulle hafva upptagit betydlig tid, och derigenom vållat kostnader måhända större, än de af arbetet erfordrade.
Deremot kräfde den för fångarne nödvändiga vården skyndsamhet.
Att detta kraf inom Konungens Statsråd vann afseende, kan jag icke finna klandervärdt.
Vid 2:dra målet:
I anmärkningen angående underlätet indrifvande af böter, ådömda norrska undersåter af svensk domstol, skulle jag hafva deltagit, om ett sådant indrifvande varit möjligt, utan en föregående reglering af en del ännu icke fullt bestämda unionella förhållanden, eller om en sådan reglering kunnat ske när som helst och utan allt hänseende till den med Sverige unerade statens önskningar och anspråk.
Då förhållandet är ett annat och den nämnda regleringen erfordrar den största grannlagenhet och varsamhet, hvartill kommer, att de oindrifna böterna, för den tid, som af närvarande Konstitutions-utskott får afses, utgöra mycket obetydliga penningebelopp, har jag måst afhålla mig från allt deltagande i anmärkningen.
Vid 3:dje målet:
Till last lägges chefen för landtförsvarsdepartementet och Konungens rådgifvare i kommandomål, att beväringsynglingar blifvit kallade till vapenöfningar från ett län till annat, hvilket Rikets Ständer icke skola hafva medgifvit.
Häremot vill jag hafva anmärkt, att Rikets Ständer ingalunda förbehållit beväringsskyldige rättighet, alt dessa skulle inom sina län få undergå vapenöfningar.
Med samma skäl, som man fordrar vapenöfningarnes anställande inom de respektive länen, kan detta fordras inom häraderne, socknarne, byarne.
Icke heller utom dessa har öfvandet i vapen af Ständerna blifvit medgifvet.
För de beväringsskyldiges förmenta rätt att inom sina län få i vapen öfvas, kan icke ens äldre ordning åberopas.
Kungörelsen den 27 Oktober 1812 innehåller i detta hänseende blott följande:
Beväringsmanskapet skall antingen införlifvas med indelda arméen eller med båtsmanshållet, eller ock utgöra serskilta korpser under 46 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 6. serskilt befäl.
Fästes en noggrannare uppmärksamhet på Rikets Ständers sednaste beslut, uttryckt i den underdåniga skrifvelsen den 8 Juli 1848, så finnes detta beslut derutinnan innebära ett antagande af Kongl. Maj:ts nåd. proposition, att beväringsmanskapet skulle med stamtrupper, så väl värfvade som indelde, förenas, att vissa områden af landet skulle utgöra områden för arméens och vissa andra för flottans behof, samt att mönsterherren skulle vara berättigad att utse, hvilka bevåringsskyldige skulle tilldelas artilleriet, kavalleriet eller sapör-depoterna inom beväringsområdena; men derutinnan ett afslag, att öfningstidcn skulle utsträckas till 31 dagar, att blott en del af lista klassen årligen skulle till öfningar inkallas, och att antalet af de till denna öfning årligen inkallade skulle inskränkas till 14,525 man, jemte några andra härmed sammanhängande bestämmelser.
Om orten för vapenöfningarnes anställande förekommer ingen föreskrift.
Således är genom intet Rikets Ständers förbehåll Konungens rättighet att hvar som helst anbefalla vapenöfningar för beväringen inskränkt.
Då beväringen får förenas med stamtrupperna, och då den skall öfvas ej blott till infanteri-, utan äfven till artilleri-, kavalleri- och sappörtjenst, men denna öfning icke Jean ega rum i alla län, följer häraf en nödvändighet att förskicka någon del af bevärings-ynglingarne på längre afstånd från deras hem.
Af de general-ordres för sednare år, som Konstitutions-utskottet haft tillfälle att se, visar sig tydligt, att detta afstånd alltjemt blifvit förminskadt och att de bevärings-skyldiges beqvämlighet och fördelar i möjligaste måtto tagits i betraktande.
Jag finner således icke den ringaste anledning till anmärkning mot hvad Konungens rådgifvare i detta hänseende tillgjort.
Vid 4:de målet:
Den tjenstledighet, som åt Majoren och Riddaren Åkerstein var beviljad, skulle tilländagå den 30 Mars 1850.
Då general-befälhafvaren i 4:de militär-distriktet förordnade, att den bemälde Major ådömda suspension skulle taga sin början med den lista Februari nämnde år, förvandlades den återstående tjenstledigheten till suspension.
Något annat skedde icke, n då Kongl. Majit, på radgifvarnes tillstyrkande, och med hänseende till Major Alcersteins ansökan, föreskref, att suspensionen skulle redan den 1 Januari 1850 anses hafva tagit sin början.
En sådan förvandling, i och för sig icke för militärbefäl otillåten, har sin tydliga förklaring i krigsförvaltningens behof att icke alltför länge sakna en duglig militärtjenstemans verksamhet.
På det till förlust af visst lönebelopp bestämda ansvaret för tjenstefel har bestämmelsen af tiden för suspensionens begynnelse icke det ringaste inflytande
Vid 5:te målet:
Då endast sådana statens lägenheter, som för tillfället voro lediga, upplätos till boställen åt
Departements-cheferna, och då upplåtandet blott skedde tills vidare och intilldess frågan kunde blifva afgjord, anser jag anmärkningen i formelt hänseende sakna erforderlig grund.
Än mera ogrundad måste Konst itutions-Vt skottets Memorial, N:o 6.
M den anses, om man med en departements-chefs samhällsställning och lefnadsbehof sammanhåller hans löneinkomster.
Vid 6:te målet:
Hvad, som af Konu igens rådgifvare tillstyrktes, har sin fulla motsvarighet i hvad som tillförene utan klander skett och kan så mycket mindre sägas vara i strid med det behöriga, som inga andra medel anlitades, än dem, Kongl.
Maj:t har rätt att använda.
Att arfvode för den ifrågavarande befattningen icke blott af omständigheterna påkallades, utan ock, så vidt befattningen skulle skötas, hvilket nu lika så litet som tillförene lät sig göras genom generalfålttygmästare-tjenstens ordinarie innehafvare, var alldeles oundvikligt, visar sig af ärendets hela beskaffenhet.
Jag har således ej kunnat deltaga i den mot rådgifvareåtgärden gjorda anmärkning.
Mot den rättighet, Konstitutions-utskottet ansett sig ega att på grund af 37 § 2 mom.
O. hos Rikets Ständer göra anmälan om regeringsärenden, som väl icke funnits vara af den beskaffenhet, att de med hänsyn till 107 § R.
F. kunnat tagas under pröfning, men dock i någon mån anmärkningsvärda, måste jag mig serskildt reservera, dervid till alla delar åberopande hvad af Herr Professor Lindgren anföres".
Uti denna reservation instämde Friherre Cederström i afseende å Usta, 3:dje 5:te och 6:te; Professor Lindgren i 2:dra, 3:dje och 5:te; Doktor Broman i Usta, 2:dra, 3:dje, 4:de och 5:te; Prosten Ljungdahl i Usta, 2:dra och 5:te samt Prosten Tegnér i 3:dje ech 4:de punkterna.
Friherre Adlercreutz: “37 § R.
O. berättigar icke Utskottet, i min tanka, att för Rikets Ständer anmäla ett i Statsrådet fattadt beslut, som det funnit mindre lämpligt, och att med anledning deraf föreslå rättelse för framtiden.
Denna § förbjuder hvarje Utskott, med undantag endast af Konstitutions- och Banko-utskotten, att väcka frågor till afgörande i Riksens Ständers plena, och detta undantag kan, för Konstitutionsutskottet, endast hafva afseende på dess rätt enligt 29 § R.
O. och 81 § R.
F. att taga initiativet, då det anser någon förändring eller förklaring af grundlagarne behöflig.
Jag reserverar mig således mot alla de punkter, som åberopa denna §. 107 § R.
F. berättigar
Utskottet att pröfva, om Statsrådets ledamöter i sina rådslag iakttagit rikets sannskyldiga nytta, eller om föredraganden med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat, och har derigenom gifvit Konstitutions-utskottet en hög bestämmelse, ett dyrbart förtroende; men Utskottet förbiser denna bestämmelse och missbrukar detta förtroende, om det för Riksens Ständer anmäler saker af ringa eller ingen vigt, och som det sjelft icke anser kunna föranleda till den påföljd, denna § förutsätter.
Af sådan beskaffenhet anser jag anmärkningarne, som Usta, 3:dje, 4:de, 5:te och 6:te punkterna omförmäla, och 48 Konstitutions-Utskottets Memorial, IV:o 6. företer dessutom anmärkningspunkten N:o 3 den besynnerliga omständighet, att en Konungens rådgifvare ställes till ansvar för en åtgärd, vidtagen i full öfverensstämmelse med ett af Konung och Ständer vid sista riksdag gemensamt fattadt beslut.
Af dessa skäl reserverar jag mig emot lista, 3:dje, 4:de, 5:te och 6:te anmärkningspunkterna —■ och instämmer, hvad den 2:dra angår, i Herr Tersmedens anförande, samt med Doktor Reuterdahl i lista, 3:dje, 5:te och 6ite“.
Herr Biskop Holmström, som icke biträd! någondera af de nu hos Rikets Ständer, enligt 107 § R. F., anmälda anmärkningspunkter, har förklarat sig till alla delar instämma i Domprosten Rcuterdahls reservation, äfvensom i den af Kapiten af Petersens och Professoren Lindgren emot en del af dessa punkter framlagda motbevisning.
Likaså delade
Biskopen den af sistnämnde reservant utvecklade mening om Konstitutions-utskottets obefogenhet, att, med åberopadt stöd af 37 § 2 mom. R. O., utöfver instruktionen i lista mom. af 29 § uti samma grundlag utsträcka sin motionsrätt.
— Hvad de 3:ne mot Konungens rådgifvare i kommandomål riglade anmärkningspunkterne serskildt beträffar, ville Biskopen tillägga, det han ansett dém äfven af det formella skäl obefogade, att denne rådgifvare, ehuru nämnd i 106 § R. F., icke finnes i 107 $ upptagen, — ett bevis, att den konstitutionella ansvarigheten för rådslag i kommando-ärender, till hvilkas bedömande vissa speciella, i Riksens Ständers utskott sällan befintliga, insigter erfordras, af grundlagens stiftare ansetts tillhöra endast riksrätts lagenliga pröfning, icke en ofta nog vanskelig opinions domslut.
Såsom auktoritet för denna åsigt kunde åberopas en utmärkt grundlags-forskares, frami, grefve C. G.
Spens’ reservation mot Konstitutions-utskottets memorial
Nio 13 vid 1840 års riksdag.
— Slutligen tillkännagaf Biskopen, det han, ehuru instämmande i den af Professor Lindgren tillkännagifna mening om beskaffenheten och grundlagsenliga påföljden af den utaf Friherre A. W.
Stjernstedt och Doktor Chr.
Stenhammar till Utskottet remitterade anmärknings-anledning, likväl tvekat om sin grundlagsenliga rätt att med reservation i ett af Utskottet underkändi anmärknings-ärende till Rikets Ständer ingå.
Deremot fann Biskopen det vara så väl emot andan af 107 § 11. F., som emot det i 4:de momentet 2:dra §in Tryckfrihetslagen stadgade undantaget från tryckning af statsrådets protokoll, uppenbart stridande att sådane anmärkningar, hvilka endast inom Utskottet väckte der förfallit, reservationsvis hos Rikets Ständer anmäla.
Uti hvad Herr Biskop Holmström i slutet af sin reservation anfört, i afseende å sådana anmärkningar, som blifvit inom Utskottet väckta och der förfallit, instämde Friherrarne Adlercreutz och Cederström, Biskop Hallström och Professor Lindgren.
Herr Konst i t u Hons-Utskottets Memorial, N;o 6. 49 Herr Billström: <lDå den åt Konstitutions-utskoltet uppdragna granskning af Konungens rådgifvares handlingssätt har till ändamål, att Rikets Ständer må kunna bedöma, huruvida dessa rådgifvare böra hos Konungen anmälas till entledigande från deras embeten, bar jag ansett och anser, att Utskottet bordt, i likhet med hvad Rikets Ständers öfriga Utskott rörande dem tillhörande ärenden iakttaga, meddela ett bestämdt omdöme öfver rådgifvarnes hela verksamhet, för beredande af enhet i ämnets behandling hos de serskildta Stånden och till ledning för Sländernas slutliga pröfning af frågan.
Ett dylikt allmänt omdöme är, efter min tanka, så mycket mer behöfligt, som icke blott de serskilta anmärkningar, hvilka blifvit framställda i anledning af Konungens rådgifvares tillgöranden i vissa uppgifna fall, böra vid frågans slutliga afgörande komma under betraktande.
Ständernas beslut beror derjemte till hufvudsaklig del af rådgifvarnes ådagalagda nit för befordrandet af de för nationen vigtigaste reformer; helst, i annat fall, en fullkomlig overksamhet i dessa hänseenden å rådgifvarnes sida, skulle vara det säkraste medlet att förblifva i ostördt åtnjutande al ett förtroende, som de aldrig gjort sig mödan att förvärfva.
Om än Rikets Ständer äro i tillfälle att inse, det nationen, genom regeringens underlåtenhet att behandla landets vigtigaste angelägenheter, alitjemnt qvarhålles i ett tillstånd, som hindrar dess fortskridande i materiell och ideell utveckling, så eger dock icke Utskottet att undandraga sig att, beträffande rådgifvarnes förfarande, i sagde hänseende meddela yttrande.
Ständerna kunna ej heller annorledes erfara, huruvida rådgifvarne, hvar för sig, sökt att inför thronen göra gällande nationens billiga anspråk på förbättringar, såsom i representationssättet, i lagstiftningens olika grenar, i försvarsverket, i sättet för skatternas utgörande och mera dylikt.
Jemte det jag, på grund häraf, reserverar mig mot Utskottets beslut, i följd hvaraf Utskottet underlåtit att på ofvanomförmälde sätt fullgöra den åt Utskottet uppdragna granskning, anmäler jag tillika reservation deremot, att Utskottet ogillat de anmärkningsanledningar, som hos Utskottet förekommit rörande Konungens rådgifvares handlingssätt i nedannämnde hänseenden. i:o Litt.
A punkten IV i Utskottets memorial.
Beträffande Majoren och Riddaren N. 11.
Akersteins utnämning till Öfverste-löjtnant i arméen.
Till denna befordran har hos Kongl.
Majit chefen för landtförsvars-departementet, jemväl såsom chef för Konungens general-stab, understödd af Statsrådets öfrige ledamöter, anmält Majoren Åkerstein under en tid, då det honom för begånget tjenstefel ådömda suspensionsstraff icke kunnat vara utståndet, derest Högsta domstolens meddeldta utslag blifvit i laglig ordning verkstäldt ehuruväl, i följd af departemrnts-chefens på nådig befallning utfärdade general-ordres, suspensions?- Bih. till R.
Prot. 4850 & 4854. 5 Sami. 5 Hiift. 7 50 Konst it ut ions-Ut skot tets Memorial, N:o 6. tiden fått retroaktivt beräknas, så att den hunnit förflyta fyra dagar, innan berörde befordringsanmälan hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjordes. 2:o Litt.
B punkten lil mom. 2 t Utskottets memorial.
Hvad angår flere andra befordringar till militär-embeten, synnerligast sådana, från hvilka icke, utan ransakning och dom, afsättning kan ega rum.
Statsrådet och chefen för landtförsvars-departementet, som i dylika mål icke sällan tillstyrkt frånträdande af ej mindre vederbörande regementschefs, än ock general-befälhafvarens lemnade serskilta förord, har för dessa sina tillstyrkanden icke uppgifvit något skäl och, så vidt utredas kunnat, icke i slika befordringsfrågor följt någon allmän, från godtycke synbarligen skiljd, princip.
I motsatts till hvad Utskottets pluralitet härom i memorialet yttrat, finner jag, för min del, vida mer betänkligt att lemna ett så beskaffadt förhållande utan uppmärksamhet, än att derom hos Rikets Ständer göra anmälan. 3:o Litt.