Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen anmärkes, att enär Utskottet, vid granskning af 20 Kap. 4 §, ej funnit skäl bibehålla deri förekommande stadgande, att horsbrott ej må åtalas förrän till skilnad i äktenskap dömdt blifvit, den hänvisning, som i 13 § af förenämnde kapitel lemnäs till nyssnämnde §, måtte utgå. 9 Kap. Om Religionsbrott.
Till de religionsbrott, som upptagas i 1734 års lag, höra, bland andra, affall från vår rena Evangeliska lära, samt utspridande af villfarande lärosats; och bestämmes uti 1 Kap. 3 och 4 §§ Missgerningsbalken ansvaret för det förra, till landsförvisning och förlust af arf samt borgerlig rättighet inom Sverges rike, och för det senare, till landsflykt.
Denna ansvarsbestämmelse återfinnes ock uti 1 Kap. 1 § af 1686 års ännu gällande Kyrkolag, derifrån denna bestämmelse således blifvit bemtad af 1734 års lagstiftare.
I förevarande lagförslag äro emellertid omförmälte fall icke omnämnde; och fråga har hos Utskottet uppstått, huruvida dessa brott böra i ny strafflag intagas; men, för besvarande af denna fråga, är nödigt alt
Utskottet först meddelar yttrande i anledning af ett utaf Herr Grefve Stedingk L. framställdt yttrande, att det för affall Lag-Utskottets Betänkande, iV.o 38. 37 från den rena Evangeliska iäran stadgade straff af landsflygt och förlast af arfsrätt här i riket måtte upphäfvas, såsom stridande emot både 16 § i Regeringsformen och den tolerans, som egnar ett fritt och upplyst folk.
Hvad alltså detta hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln väckta och öfrige
Riksstånd delgifna yrkande angår; så enär ifrågavarande ansvarspåföljder hafva till ändamål, att motverka möjliga försök, att undergräfva den här i landet antagna troslära och såmedelst bevara Statskyrkans fasthet och renhet, samt af de diskussioner, hvartill förevarande förslag gifvit anledning inom Riksstånden, visar sig, att allmänna meningen är emot den föreslagna förändringen, anser Utskottet sig ej helier böra densamma understödja.
I frågor af denna art torde allmänna rösten företrädesvis förtjena uppmärksamhet; och lagstiftaren skulle föga motsvara sin bestämmelse, derest han undanryckte de stöd, hvarmed det för svenska folket dyrbaraste i århundraden varit omgärdadt, innan sådant vore öfverensstämmande med folkets täukesätt.
Dess religiösa lif måste omsorgsfullt vårdas, och det vill i lagen so ett uttryck af aktning för den lära, som gör det lyckligt och som Staten åtagit sig att skydda.
I fullgörandet af detta åtagande ligger icke något samvetstvång, men väl ett stöd för den frid, som utgör vilkoret för en fri utöfning af religionen, hvars befrämjande afses i Regeringsformens 16 § och höfves ett fritt och upplyst folk.
Då Utskottet således ej kan tillstyrka upphäfvandet af ifrågastälide ansvarsbestämmelser, återstår följaktligen frågan, huruvida desamma böra i allmänna strafflagen jemväl inflyta.
Om än sådant för närvarande är förhållandet, lärer dock ej kunna förnekas, att det är mindre lämpligt att samma fall göres till föremål för två på en gång gällande lagar.
Ämnets vigt torde emellertid hafva gifvit anledning till denna dubbla lagstiftning; men då fråga är om stiftande af ny lag är nödigt, att tillse det endast sådant deri upptages, som dertill rätteligen hörer.
I följd häraf och då Utskottet, lika med Högsta domstolen, anser oftanämnde ansvarsbestämmelser hafva sin rätta plats i Kyrkolagen, der de ock till en början blifvit upptagne och ännu med full gällande kraft qvarstå, finner Utskottet ej heller skäl, att desamma intagas i den lag, hvarom fråga är.
Men då dessa bestämmelser hittills äfven funnits i allmänna strafflagen, synes en hänvisning till Kyrkolagen i denna del böra i den förra lemnäs; och af sådan anledning har Utskottet tillagt 3 §.
Vid granskning af det Nådiga förslaget har Utskottet vidare deri saknat bestämmelser, motsvarande dem, som innefattas i 5 § 3 Kap.
Missgerningsbalken och Kongl, brefvet d. 7 Okt. 1752, jemnfördt med Kongl, brefvet d. 21 Mars 1728, och som angå de händelser då någon går drucken eller oskriftad till Herrans Nattvard eller begår brott samma dag han varit till Nattvarden; och enär dessa, till allmänna lagen hörande, samt till förevarande kapitel hänförliga fall, lika litet lia— 38 Lag-Utskottets Betänkande, N:o S8. danefter, sora hittills kunna lemnäs utan påföljd, har Utskottet ansett sådan derför jemväl höra stadgas i en ny § eller den 4:de i ordningen, samt ett tillägg till den 6:te, som motsvarar den 4:de i lagförslaget, således böra införas. 10 Kap. Om förräderi; så ock om andra för Rikets säkerhet menliga brott.
Då försök till de brott, som i S, 7 och 9 §§ omtalas, ej utan våda skulle kunna lemnäs ostraffade, har Utskottet, i enlighet med den vid 5 Kap. uttalade åsigt, ansett här böra stadgas, att försök till omförmälte brott böra straffas.
Enär 22 § har till ändamål att förekomma förräderi och sådana brott emot Rikets säkerhet, som förut i detta kapitel omtalas, synes ock lämpligare att bestämdt uttrycka detta ändamål, än att hänvisa till de §§ som afse berörde brott.
Derigenom göres lagbudet mera fattligt; och det är af sådan orsak, som Utskottet an sett redaktionen af denna § böra förändras. 11 Kap. Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse eller Rikets Ständer.
Enligt 4 §, är dråp å Drottning, Enkedrottning, Thronföljare eller annan person af Konungahuset, som kunglig eller furstlig värdighet inom riket åtnjuter, belagdt med dödsstraff i det fall att dråpet skett med vilja eller genom uppsåtlig misshandel, ändå att afsigten ej var att döda, men deremot med fängelse på lifstid eller (rån åtta till tio år, om det skett, genom misshandel af hastigt mod.
Utskottet har dock funnit betänkligt, att för senare fallet göra något undan tag från tillämpning af dödsstraffet.
Då, efter nu gällande lag, hvarje, äfven den obetydligaste misshandel å någon af förenämnde personer medför lifvets förlust, är alt befara, det ett dylikt undantag skulle komma i alltför mycken strid med rådande föreställningar och begrepp.
Svenska folket är rotfästad en djup vördnad för Konungahuset; och denna vördnad, hvarpå samhällets lugn i väsendtlig mån beror, bör icke spillas.
Ju vigtigare ett föremål är för nationen, desto brottsligare blir hvarje angrepp derå; och derför har Utskottet ansett dråp i alla de fall, som ofvan omtalas, böra beläggas med dödsstraff. Enahanda förändring har Utskottet jemväl funnit nödig i 7 §, hvilken handlar om våld emot Riksstyrelse, som, enligt grundlagen, i Konungens ställe förer Lag-Utskottets Betänkande, N:o S8. 39 Regeringen.
Då någon, för att störa friheten i denna Styrelses öfverläggningar och beslut eller för alt dess sammankomster hindra, utöfvar våld och dervid dräper någon af Styrelsens medlemmar, är brottet af den svåra art att det i alla händelser bör medföra lifvets förlast. 12 Iiap.
Om brott mot offentlig Myndighet.
Utskottet anser 3 § böra sammanföras med den i:sta i detta kapitel.
Den förra innefattar nemligen endast en difinition eller närmare bestämmelse af hvad med embetsman, som i den senare nämnes, förstås; och denna bestämmelse synes alltså lämpligast deri hafva sin plats.
Att i lag inlägga stadganden, hvilka blott innefatta difinitioner bör så vidt möjligt är undvikas.
Då deputerade vid markegångssättning böra åtnjuta lika skydd vid utöfning af deras åliggande, som ledamöter i taxerings- och pröfningskommitteer, har Utskottet funnit en bestämmelse derom böra inflyta i 4 §.
Statens väl är i hög grad beroende på utöfningen af de befattningar, den uppdragit dess embets- och tjenstemän; men derföre måste ock Staten skydda de senare i fullgörandet af deras uppdrag.
De brott, som emot desse under sådana förhållanden föröfvas, hafva jemväl alltjemnt varit af våra lagar allvarligen bestraffade.
Så stadgas i 18 kap. 8 g Missgerningsbalken, att hvilken, som bär hugg och slag ä någon domare eller Konungens embetsman i embetsärende eller hämnas derför å honom, håfve förverkat lifvet.
Det medgifves visserligen att häri. ligger en långt drifven stränghet; men å andra sidan kan icke förnekas, att det vore en vådlig mildhet att stadga, det man hädanefter kan dräpa en embetsman i och för hans embete utan att förlora annat än personlig frihet.
I denna händelse anser
Utskottet den brottslige äfven framdeles hafva gjort sig förfallen till dödsstraff.
Det är väl sannt att man ej utan i högst trängande fall bör använda denna påföljd; men, enligt Utskottets öfvertygelse, inträffar ett sådant fall, då embetsmannen dödas i och för utöfningen af sitt kall.
Om t. ex. en anklagad, missnöjd med domarens åtgärd, dödade denne på domstolen, synes en sådan gerning vara för Statens säkerhet så farlig, att den ej kan försonas med mindre än lifvets förlust.
Hvarje brott af denna art kan anses såsom riktadt emot Staten sjelf; och ehuru af stadgandet i 6 Kap. följer att, om våld eller förolämpning emot embets- och tjensteman, i och för utöfning af hans befattning, är af den beskaffenhet, att svårare straff derför i allmänhet är i lag utsatt, detta straff skall tillämpas och den omständighet att brottet begås emot embetsman såsom en försvårande omständighet anses, likväl och som, vid be - 40 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. traktande af ordalagen i förenämnde kapitels 1, 2 och 5 §§, sådant kan synas tvifvelaktigt, finnér Utskottet nödigt att här, likasom i andra likartade fall, en ledning lemnäs för bedömande af nyssberörde förhållande.
Hvad sålunda är anfördt innefattar skälen till 6 § i Utskottets förslag.
De bestämmelser, som i detta kapitel förekomma rörande uppror och olofliga folksamlingar, öfverensstämma hufvudsakligen med det förslag till lag emot dylika brott, som redan öfverlemnats till Rikets Ständers pröfning, och som i allmänhet blifvit godkändt.
Således torde någon vidare motivering för de smärre förändringar i förslaget, som Utskottet härutinnan verkställt, ej vara af nöden.
Uti detta kapitel har Herr Grefve Spens, J.
M. föreslagit införande af ett så lydande stadgande: »Bryter man emot påbud, som gifvet är af Konungen eller offentlig Myndighet, som Konungen berättigat, att slikt påbud utfärda, i mål rörande Rikets allmänna hushållning och styrelse, förutan hvad i denna lag omförmäles; straffes med fängelse eller böter samt förlust af visst gods, såsom särskild påföljd, allt efter ty samma påbud innehåller».
Detta stagande öfverensstämmer i det närmaste med 28 g af delta kapitel uti Lagberedningens förslag, den Kongl. Maj:t, i följd af Högsta domstolens anmärkning, i Sin proposition uteslutit; och som Utskottet biträder den åsigt Kongl. Maj:t i denna del uttalat, torde Utskottet endast behöfva åberopa de skäl, som föranledt §:s uteslutande.
Denna § skulle nemligen, på sätt Högsta domstolen yttrat, medföra ej allenast begränsning för framtiden af Konungens, jemnlikt 89 § Regeringsformen, ägande lagstiftningsrätt i mål, som röra Rikets allmänna hushållning, utan äfven rubbning af åtskilliga i nu gällande författningar, rörande sådana ämnen, meddelade straffbestämmelser.
I förra hänseendet, eller hvad angår Konungens lagstiftningsrätt, hvaraf de honom underordnade myndigheters beror, skulle bestämmelsen, såsom innefattande ändring eller förklaring af grundlagen, här ej vara på sitt ställe; och hvad åter beträffar de uti nu gällande ekonomiska författningar stadgade straffpåföljder af annan beskaffenhet, än här sägs, synes det ej vara nödigt att sålunda upphäfva desamma, i utbyte emot det för en mängd skiljaktiga förhållanden alltför allmänna och obestämda stadgande, som här blifvit föreslaget.
Dessutom torde det vara mest lämpligt, att straffbestämmelser för öfverträdelser af påbud i ekonomimål utsättas i sjelfva påbudet eller författningen. 13 Kap. Lag-Utskottets Betänkande, JS:o 58. 41 13 Kap. Orri fridsbrott.
Att den, som dräper annan vid Gudstjenst eller religionsförrättning, bör mista lifvet, torde ej behöfva bevisas.
Äfven härutinnan finner Utskottet betänkligt frånträda nu gällande lag, samt anser således ett tillägg i sådan syftning böra ske vid detta kapitels 1 §.
Den, som söker, men ej gitter med våld till annan intränga, för att honom misshandla, har dermed uppenbarat en sådan brottslighet att rättvisan derföre kraf— ver straff.
En bestämmelse derom finner alltså Utskottet nödig i 9 §. 14 Kap. Om förfalskningsbrott.
Uti 4 § stadgas straff å den, som falskeligen i annans namn, sig eller annan till nytta eller för att dermed skada göra, skrifver köpebref, kontrakt, skuldebref eller andra dylika handlingar.
Erfarenheten bar emellertid visat, hurusom bedrägerier föröfvas genom handlingar, skrifna i diktade personers namn; och då en dylik gerning ej är mindre brottslig än den förra, har Utskottet ansett sådant böra i denna § uttryckas.
Då de förfalskningsbrott, som omtalas i 7, 11 och 14 §§ äro för allmänna säkerheten af en högst vådlig art, måste man ock på allt sätt söka förekomma desamma, Lemnades emellertid den, som börjat att förfalska stämplar, eller att ef tergöra mynt eller sedlar ostraffad, derest han påträffas innan han hunnit fullborda sitt brottsliga företag, vore ej allmänna säkerheten omsorgsfullt bevarad.
Det är derföre som
Utskottet anser försök till omförmälte brott böra straffas, och alt ett tillägg derom således bör göras till nyssnämnde §§, Om någon söker utprångla en falsk sedel, men hans bedrägeri varder upptäckt innan kan lyckats, att någon skada, torde ej heller ett slikt försök böra aflöpa utan påföljd.
Det brottsliga uppsåtet hade redan uppenbarats i handling; och af sådan orsak har Utskottet funnit en bestämmelse för detta fall böra inflyta i 15 §.
Då förlust af medborgerligt förtroende ej bör drabba andra andem, som gjort sig sakre lill svårare brott, och Utskottet ansett flera af de förbrytelser, som äro föremål för delta kapitel, ej vara af svårare beskaffenhet, än att de kunna försonas med fängelse eller böter, har Utskottet ansett 21 § böra så förändras, att omförDih. till B.
Prot. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 21 Haft. 6 42 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. malde särskilda påföljd ej, efter förenämnde kapitel, må tillämpas i andra fall, än att någon för de i samma kapitel omtalade brott gjort sig förfallen till straffarbete. 16 Kap.
Om spridande af pest eller annan för menniskor smittosam sjukdom; så ock om allmänt farlig förgiftning.
Jemte det Utskottet ansett försök till det i 1 § omnämnda brott böra straffas, bar Utskottet funnit ett tillägg i 5 § af nöden.
Här talas om det fall att någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, men, sedan han det varseblifvit, faran deraf ej afvärjer, Om då annan af förgiftningen får svår kroppsskada, skall den förre, enligt lagförslaget, straffas med fängelse från två till sex år, utan att straffet ökes, derest döden följer.
Utskottet finner deremot denna omständighet i hög grad försvåra brottsligheten, och i följd deraf, att straffet i detta fall bör sättas till straffarbete från åtta till och med tio år.
Då menniskolif spilles antager förbrytelsen en eftertänkligare karaktär; och den yttre följden af en handling får lagstiftaren icke förbise.
Af enahanda anledning har Utskottet inlagt en bestämmelse i 6 § för den händelse att någon får död af gift, som, mot föreskrift, utleinnats af den, som är berättigad sälja sådan vara; hvarförutan Utskottet vid denna § hänvisat till de särskilda stadganden, som äro gifna eller framdeles komma att gifvas emot oloflig1; innehafvande af arsenik.
Erfarenheten har ådagalagt de olyckor, som föranledts af lätt tillgång på gift, och behofvet af kraftiga medel till afvärjande af dessa olyckor; och af denna orsak anser Utskottet en erinran i denna del böra finnas i allmänna strafflagen.
Enär den förbrytelse, som omnämnes i 3 §, efter Utskottets omdöme, ej är af ärekränkande art, har Utskottet ej heller funnit förlust af medborgerligt förtroende böra ådömas den, som varder förfallen till straff, jemnlikt berörde §.
Hänvisningen till förevarande § bör således uteslutas. 17 Kap. Om mord och dråp; sä ock om annan misshandel å person.
Till 1 §, som bestämmer straff för mord, anser Utskottet böra göras ett tillägg i afseende på straffet för försök till dylikt brott. Lag-UtsJcoltels Betänkande, N:o 58. 43 Utskottet föreslår uteslutandet af 3 §.
I gällande brottmålslag saknas något motsvarigt stadgande; och fara är, att dess införande kunde komma alt främja verkliga mord, medelst förbrytaren lemnad anledning att beräkna och påyrka befrielse från det svårare straff, som sådant förljenar.
För det högst sällsynta fall, då hän delser af den beskaffenhet, som omförmälde § afser, skulle kunna komma i fråga, lärer någon särskild ansvarsbestämmelse icke mera hädanefter än hittills vara behöflig.
Uti 7 § af lagförslaget stadgas strängare straff för dråp å skyldeman i rätt uppstigande led, än för dylikt brott å maka, stjuf- och svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde, lärare eller annan, under hvars lydnad man står.
Så be stämmes straffet för sådant dråp, som omtalas i föregående 4 och 5 §§, å den förstnämnde till lifvets förlust, men, om det sker å de senare, till endast förlust af friheten på vissa år eller lifstiden.
Utskottet anser emellertid någon olikhet i denna del ej böra äga rum.
Att dråp å föräldrar städse måste betraktas såsom ett af do svåraste brott kan ej förnekas; men att den, som dödar sina svärföräldrar, sina fosterföräldrar eller sin lärare o. s. v. skall hafva rätt att mildare af lagen bedömas, kan Utskottet ej antaga.
Ju heligare och betydelsefullare de band äro, hvarmed menniskor äro förenade, ju närmare deras inbördes förhållanden äro, och ju större fara kränkningen af dessa förhållanden kan medföra för samhället, desto mera måste de af lagstiftaren skyddas.
Om dråp å svärföräldrar och fosterföräldrar ej af lagen anses annorlunda, än dråp å en person, till hvilken dråparen ej haft ringaste förbindelse, fruktar Utskottet, att denna lag ej gillas af allmänna rättskänslan, hvars tolk lagen likväl måste vara; och på sådan grund har Utskottet ansett del straffhot, som denna § uttalar mot dråp å skyldeman i rätt uppstigande led, böra utsträckas till öfriga nu ifrågavarande fall.
Enligt förslagets 19 § skall den, som uppsåtligen utsätter barn, hvilket han pligtig var att vårda och som sig ej sjelf kunde hjelpa, eller det i hjelplöst tillstånd försätter, straffas, derest det skedde å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att barnets räddning ej med sannolikhet kunde väntas, med fängelse i fjerde och tredje grad, och, om barnet får svår kroppsskada, med fängelse i första och andra grad; och skulle denna senare påföljd, jemnlikt 42 §, tillämpas, äfven i den händelse att barnet omkommer.
I denna händelse synes likväl rättvisans fordran ej uppfylld genom tillämpning af stadgade straffet, ty, på sätt Utskottet redan anmärkt, måste lagstiftaren, vid bestämmande af straff för gerningar, afse deras yttre följder.
Här har man dessutom, å ena sidan, en uppsåtlig gerning, och, å den andra, såsom följd deraf uppoffring af en menniskas lif.
Huruvida denna uppoffring varit gerningsmannens afsigt torde väl oftast blifva svårt att utreda, men ett ostridigt faktum är dock att ett menniskolif blifvit genom en uppsåtlig gerning spildt, 44 Lag-Ulskottets Betänkande, Nio 38. och brottsligheten deraf ökes genom den hjertlöshet och hårdhet samt den pligtförgätenhet, som gerningen ådagalägger.
Med afseende härå och i öfverensstämmelse med de grundsatser Utskottet i allmänhet följt, har Utskottet stadgat att, om i förevarande fall, barnet omkommer, gerningsmannen äfven skall mista lifvet.
Att nedsätta påföljden i detta fall, kunde leda till vådliga försök.
Hvad Utskottet sålunda anfört gäller ock såsom skäl för den ökning af straffet, som i nästpåföljande § blifvit föreslagen derest lif spilles i det fall, denna § omtalar.
Sedan i lagförslagets 52 § blifvit stadgadt huru den, som, i uppsåt all skada, gifvit annan gift eller annat lifsfarligt ämne, skall straffas, derest deraf kommersvår kroppsskada eller ringare eller ingen skada följer, bestämmes ansvar för den händelse att någon i samma uppsåt tillredt gift eller lifsfarligt ämne, utan att gitta uppsåtet fullborda eller dertill försök göra.
Då man ser på töregående bestämmelser synes uppenbart, att sistnämnde stadgande blott har afseende på det fall, att gerningsmannen ej lyckats få föremålet för sitt brottsliga uppsåt att förtära giftet, emedan brottet då är fullbordad t antingen skada följer eller ej.
Genom tillägget »eller dertill försök göra» blir meningen emellertid dunkel, ty derigenom skulle man tilläfventyrs kunna draga den slutsats, att föregående ord »men gitter ej sitt uppsåt fullborda», afser det fall, alt giftet blifvit ingifvet, utan att skada skett.
Men då, på sätt nämndt är, meningen ej är sådan, har Utskottet funnit orden: »eller dertill försök göra» böra utgå.
IS Kap. Om brott emot annans frihet.
Då Utskottet i 3 kapitlet ej bibehållit skilnaden emellan fulländadt och ofall— ändadt försök, kan den hänvisning till senare arten af försök, som i 5 § af detta kapitel lemnäs, ej heller af Utskottet bibehållas.
Att bestämma, det sådant brott, som i denna § afses, skall straffas såsom försök, efter de grunder som Utskottet uppställt i förstnämnde kap., kunde emellertid leda till för mycken stränghet; och derföre har Utskottet, med hufvudsakligt godkännande af den åsigt, som legat till grund för stadgandet i denna del af förslaget, trott lämpligast att i omförmälde § bestämdt utsätta straffbestämmelsen.
Ur 9 § har Utskottet uteslutit orden »för olaga häktning», enär dessa ord förutsätta bestämmelser, som för närvarande saknas och ej höra till strafflagen.
Uti en särskild § (14) har Utskottet föreslagit huru den skall straffas, som i uppsåt att med qvinna öfva otukt begagnar våld, hot eller list, utan att likväl upp - Lag-Ulskollets Betänkande, N:o 38.
45 såtet fullborda.
Försök af denna beskaffenhet är redan i gällande lag belagdt ined straff.
Genom 17 § i lagförslaget stadgas straff om man bortförer omyndig qvinna, med hennes vilja, men utan samtycke af målsman.
Då nu en mängd qvinnor dels sakna målsmän, dels ock äro öfverlemnade åt sig sjelfva, äfven om målsmän finnas, synes det vara alltför bård t, om den, som begifver sig bort med en dylik qvinna med hennes vilja, alltid skulle derföre kunna dragas till Rätta.
Dertill kunde emellertid ifrågavarande § gifva anledning.
Försiktigare hafva 1754 års lagstiftare varit i denna del.
De hafva nemligen endast stadgat straff för den, som bortförer qvinna från fader och moder eller dem, som i deras ställe äro; och som dermed blifvit lemnadt det skydd, som af lagstiftaren härutinnan kan fordras, har Utskottet ansett ifrågavarande stadgande böra i omförmälte hänseende bringas till öfverensstämmelse med gällande lag. 20 § torde helt och hållet böra utgå.
Densamma synes så obestämd, att den sannolikt skulle föranleda till obefogade rättegångar.
Behofvet af ett dylikt stadgande har hittills icke visat sig; och detta behof måste än mera undanröjas, då man i lagen söker inlägga ansvar för alla upptänkliga brott.
Att lemna domaren tillfälle att såsom brott slämpla en, såsom sådan, i lagen icke upptagen handling, har städse ansetts vådligt; och dertill kunde ifrågaslällde § gifva anledning.
Då, efter Utskottets omdöme, den, som till slafbandel utrustar fartyg, fastän fartyget ej kommer att för ändamålet begagnas, eller begår sådant brott, som i 12 och 13 §§ sägs, gjort sig ovärdig medborgerligt förlroende, har Utskottet funnit ett tillägg i sådan syftning af nöden i 23 §. 19 Kap. Om falsk angifvelse; så ock om annan ärekränkning.
Då ärekränkning mot föräldrar alltid innebär en större brottslighet, än då den riktas mot annan person, kan Utskottet ej inse hvarföre denna brottets svårare art blott bör komma i betraktande vid det förhållande, att ärekränkningen i allmänhet är med böter belagd, på sätt 13 § i lagförslaget innehåller.
Den skilnad gällande lag gör emellan brott af denna art emot föräldrar och andre torde ej kunna förbi ses.
Då smädeord emot oskyld man är belagdt med sexton skillingar böter, stadgas åter derföre spö eller ris derest det blifvit fälldt emot fader eller moder.
Att frånträda den grundsats, som således är gällande kan ej vara rådligt; och då den erhållit full tillämpning i 17 Kap., i afseende på misshandling, synes man i fö - 46 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 88. revarande fall ej böra derifrån afvika.
Utskottet finner alltså att förhöjning af det för ärekränkning i förslaget stadgade straff i alla händelser bör ske, då ärekränkningen är riktad emot skyldeman i rätt uppstigande led, och följaktligen att 13 § i öfverensstämmelse härmed måste ändras.