Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan denna framställning blifvit af Beredningen bifallen, ingaf Riksdagsmannen Bengt Svensson från Östergöthland följande skrifteliga yttrande: »Det skulle väl synas, som frågan om Tryckfrihetens inskränkning vore utan allt interesse för Landets allmoge, och derifrån torde äfven möjeligtvis den förledande slutföljd kunna hämtas, att allmogen aldrig har något att förlora utan häldre att vinna genom en obegränsad Tryckfrihet.
Men den sunda eftertankan erkänner såsom sanning, att det Samhälle icke är lyckligt, der oroliga uppträden och politiska skakningar lätteligen kunna uppkomma; der Regeringen saknar dess fullkomliga styrka i allt hvad som 'tillhörer allmänna säkerheten; der de visaste och bästa afsigter få en vrång förtydning af ilskan och smädelsen och der desse lasters bestraffning är förenad med så mycken omgång och ovisshet, att den nästan icke lönar mödan att påkalla.
Sådan visar sig ställningen med nuvarande Tryckfrihet, och, om det sjelfsvåld den åstadkommit ännu icke 328 Riksdagen 1812. förmått att, likasom den någon gång stört Rikets lugn, äfven kasta hela Statsförfattningen öfver ända, är det likväl mycket sannolikt, att Dagbladens oförsynta språk, påtageligen tillkommet af utländsk inflytelse, sent eller bittida skall tända oenighetens och anarchions låga och öfver allt utbreda dess förskräckelse.
Att Landets innevånare deraf skola hafva deras dryga del och till äfventyrs i ett ögnablick stöttas i slafveri och undergång, är lätt att inse.
Men den förmon, allmogen af en obunden Tryckfrihet skulle hämta, är icke lika lätt att beräkna.
Förmodeligen skulle den bestå i en viss fruktan hos Embetsmännen att se deras personer och förhållande blottstälde för det allmännas uppmärksamhet.
Men när hålles den elake och egennyttige tillbaka af fruktan för vanära, när har man sett deras förhållande klandras, som, yppadt af andra tillfälligheter, värkeligen medfört ofta betydligt ansvar, och huru har mau icke deremot funnit Rikets mest förtjenta och vördnadsvärde män, hvilka på branten af Fäderneslandets fall vågat allt för dess räddning, efteråt klandras och tadlas för blotta former i uttryck likasom för brott emot Staten?
Och den mest rättvisa och uppmärksamma Domare-Corps utgör ett ofta förnyadt föremål för vissa tidningsskrifvares ilska?
Och huru opåliteligt måtte ett sådant omdöme vara, när det ställes i bredd med anklagelse i laglig väg och Domares deröfver fallande Utslag?
Huru ofta skall det icke härflyta af misslyckad uträkning, af hämd och af bitterhet?
Och hvad annan verkan skall deraf inträffa, än att hvarje redlig
Embetsman så tillsägandes förslappas i dess verksamhet för att icke ådraga sig en skymfande förföljelse och under ett ständigt missnöje sluteligen ledsnar vid Embeten, som likväl fordra den djupaste kunskap, den största erfarenhet och för dessa egenskaper så länge som möjeligt är böra bibehållas?
Regeringen skall derigenom sakna de kraftigaste och mest påliteliga stöd för Riksstyrelsen och denna småningom förfalla i en vanmagt, som efter naturens gång skall åstadkomma de mest våldsamma brytningar.
På dessa grunder och då de i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition andragne skäl, i afseende på Författares skyldighet att genast i svaromål ingå, äro lika väl utförde som grundade, bifaller jag Kongl.
Maj:ts Nådiga Bilaga D till Mern.
N:q 3. 329 Proposition af den 26 sistledne Maji angående Tryckfriheten utan inskränkning eller vilkor.»
Skulle äfvensom
Doctor Hedréns ofvanstående anförande tagas i öfvervägande, då Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till öfverläggning förekomme.
Herr Grefven och Ordföranden lemnade sitt rum, hvarefter upplästes från Höglofl.
Ridderskapet och Adeln anföranden af, Herr Heijkenskjöld, Ludv. Detlof., innehållande följande anmärkningar:
Att Utskottets förslag till redaction af 4 § 2 och 3 Mom. är stridande mot 86 § Regerings-Formen och ledande till det tvång, som 1809 afskaffades.
Att vådan af en oinskränkt Tryckfrihet är afvänd, om smädaren ej får tillfälle att dölja sig under anonymen.
Herr Spaldencreutz, A. J.:
Att de missbruk, hvaröfver Constitutions-Utskottet i Ingressen klagar, äro obetydliga.
Att tilläggningen i 1 § 2 Mom.
2 Punkten bör försvinna.
I 1 § 5 Mom. böra orden »Svenske och inom Sverige boende» förändras till:
Svenske medborgare, som lo och vistas inom Sverige; samt tillägget »eller ock Författaren ej kunde till svaromål inför
Domstol inställas» alldeles försvinna.
I 3 § bör sista föreslagna ordet »Nämnden» utgå, enligt anmärkningarne vid 5 §.
Förändringen af 4 § 2 Morn. öfverflödig.
Böterna för Boktryckares eller Utgifvares uraktlåtenhet minskas till 100 R:dr och böra ej bero af Domarens pröfning.
Förändringen af 4 §:s 3 Mom. antaglig, allenast att Dagblad och Veckoskrifter icke särskildt omnämnas.
Den i 5 § föreslagne Nämnd eller Jury afstyrkes, såsom ej uppfyllande ändamålet under närvarande Samhällsinrättning.
Tillstyrkes, att Namnsedeln alltid finge öppnas, så snart ett instämdt mål befunnes af den minsta brottsliga beskaffenhet.
Grefve Löwenhjelm, Gustaf, föreslår jemte de ändringar, som i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition finnas upptagna, ännu följande: 330 » Riksdagen 1812. l:o Grunden för Tryckfrihets-Lagen förblifver Constitutionens ordalydelse. 2:o Rättas »klart uttryck» i 3 §:s 1, 2 och o Morn., och straffen skärpas. 3:o Sättes en Jury på Engelska sättet att, då en skrift icke uttryckeligen utmärker en person, med
Ja eller Nej besvara 2:ne frågor:
Den Nämnd Utskottet föreslagit förkastas, emedan Parterna ej böra känna sina Domare, förr än målet är instämdt. 4:o
Att, då den åklagade skriftens innehåll hör under Lagens åtgärd, anses Författaren alltid som smädare, så framt han ej före skriftens publicerande gjort målet anhängigt vid vederbörlig domstol. 5:o
Att böter efter denna
Lag afpassas efter förbrytarens förmögenhet och förvandlas efter allmän Lag.
Friherre Stael von Holstein, Corf. Ludv.:
Att då en förfördelad vill anställa laga tilltal, namngifver sig Författaren eller öppnas Namnsedeln genast.
Obehörigt att enskilta personer i allmänna papper införa omdömen om Rikets relationer med främmande Magter.
Grefve Schwerin, F. B., föreslår Tryckfrihets-Lagens närmande till likhet med den Brittiska, samt att 2:ne Jurys måtte inrättas: den ena att pröfva om skriften bör komma under åtal, den andra att bestämma straffet, som, då det består i böter, afpassas efter den brottsliges förmögenhet.
Ätt i den mon friheten är stor, bör missbruket deraf strängare straffas.
Att de 2:ne Punkterna i Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition fordra särskildta Betänkanden.
N:o 3. 331 Bilaga E till Mern.
Utdrag af Brotocollet hållet i liihscns Högloft.
Ständers Constitations-Utshott den 8 Junii 1812.
Herr Grefven och Ordföranden uppläste: l:o Ett af Theologi* Doctorn och Kyrkoherden Herr J. J. Hedrén ingifvet Memorial, hvaruti föreslås den ändring af Tryckfrihets-Förordningens 1 § 2 Morn., att skrifter i Religionsämnen före utgifvandet skulle af vederbörande autoriteter undergå granskning, men att desse autoriteter i intet fall måtte äga rätt att förbjuda allmängörandet af deras innehåll utan ondast i' vissa fall, så ofta arbetets beskaffenhet det fordrade, såsom ett vilkor dervid föreskrifva nyttjandet af latinska språket:
Med anledning af 81 § i Regerings-Formen vägar hos Riksens Höglofl.
Ständers Constitutions-Utskott undertecknad föreslå en förändring af Tryckfrihets-Förordningens 1 § 2 Morn., i afseende på religions-skrifter af större vidd och allvarsammare beskaffenhet.
Jag skattar oss lyckliga att lefva i en kyrka, hvars hufvudpelare är frihet från allt menskligt tvång på öfvertygelsen; jag tillbeder den visheten, som bjuder oss pröfva allt och behålla det bästa.
Men denna kristeliga frihet är gifven till allmän uppbyggelse och endast för ett sådaut ändamål dess bruk lofligt.
Jag antager ock såsom en afgjord sak, att hvar och en som skrifver öfver Religionens läror åsyftar att hos allmänheten ställa dem i ett bättre ljus, att rena dem från vidlådande fördomar och villfarelser, att lifva och stärka religionskänsla!! i alla bröst.
Om någon skulle beträdas med andra afsigter, med kitslighet, med törst efter ett vidunderligt rykte, med begär att smäda och förnedra heliga ting, så sker honom ingen orättvisa, om han hålles till tystnad.
Kanske svarar han, att ingen dödlig eger att dömma hans afsigter.
Ja, derföre antager jag dem såsom goda och ädla, och han hör ej vara missnöjd att efter denna förutsättning bedömmas.
Han vill uppbygga en hel menighet med förklaring, tillämpning, utvidgande af läror, som äro 332 Riksdagen 1812. allmänt kända; i denna berömliga afsigt eger han all frihet och hör behålla den.
Men han tror sig ock hafva upptäckt ett klarare ljus uti ett eller annat inveckladt dogme; ledd af ett ädelt nit vill han deraf meddela strålarne åt sina likar.
Jag vill antaga möjligheten af en sådan upplysning.
Men huru många elementer presupponeras icke hos en läsare för att kunna fatta en undersökning af denna art och deraf blifva verkligen upplyst, då deremot, i saknad af den nödiga underbyggnaden, han skall draga deraf falska, orimliga slutsatser och ofta föras till obotliga villor.
Det skulle synas, som en välsinnad författare af sig sjelf utväljer det föreställningssätt, som bäst är afpassadt efter de läsare, dem han väntar sig och vill upplysa, men i ett så högst vigtigt och ömtåligt ämne som Religions-läran ville jag, att Samhället vore likasom genom en uppenbar akt försäkradt om den rättsinniga afsigten, och tror att han icke hör anse sin yttrande-rätt förnärmad, om han förpligtas skrifva på ett språk, hvars kännedom vore ovilkorligen förenad med en sådan underbyggnad, som ofvanföre är nämnd.
Och då latinska språket, enligt det skick vår Religions läror tid efter annan iklädt sig, är i det närmaste af sådan beskaffenhet, skulle vissa afhandlingar, på detta språk skrifna, bäst uppfylla sitt ändamål och minst åstadkomma de enfaldigares missförstånd och bekymmer.
Författaren vinner sin önskan att upplysa, rätta, förbättra: ty hans läsare hafva inhemtat de preliminaira kunskaper, som fordras att följa gången af hans tankar.
Han undviker att blifva missförstådd och vrängd, hvilket ofelbart skulle hända ibland läsare, som ofta måhända icke ens känna sjelfva termerna af hans föreställningar, ännu mindre kunna följa dem till deras yttersta synpunkter.
Men, invänder man, skall då den allmänna hopen icke ega samma rätt till ljuset, som de höglärda?
Eller äro de enfaldigas heliga opinioner så riktiga, så fria från alla villfarelser, att de ingen rättelse behöfva?
Böra icke, i en protestantisk kyrka, alla sinnen omsider föras till en fri och fullkomlig upplysning?
Ja, men detta sker ej med dialektiska afhandlingar; det skall grundläggas i våra lärohus, det skall fullföljas af våra religionslärare.
Jag har ej kunnat finna något enda skäl mot denna sakernas gång, om icke, att den är långsam; men detta är så skickadt af vårt slägtes grundläggare, och Bilaga E till Mern.
N:o 3. 333 jag tror oss alla förpligtade att i tålig möda framhärda, utan att fordra en hastigare flygt åt våra uppfinningar eller en större ryktbarhet åt våra namn.
I stöd af det anförda vågar jag för den skull föreslå i Tryckfrihets-Lagens 1 § och 2 Moment ett undantag för skrifter i religionsämnen, hvilka borde före utgifvandet granskas af vederbörande auctoriteter, som skulle uti intet fall ega att förbjuda deras utgifvande, men blott att föreskrifva latinska språkets nyttjande dertill, så ofta arbetets beskaffenhet det fordrade.
Då, enligt nyssnämnde förordnings 2 § 4 Morn., alla handlingar i ministeriella, regerings- och commando-mål äro, med allt skäl, stälda under en ännu strängare tillsyn, förmodar jag, att denna i min tanka nyttiga'föreskrift ej medförér något orättvist tvång på författares frihet eller kan af någon billig granskare klandras; hvilket allt jag vördsamligen underställer Högloft.
Utskottets upplysta ompröfning.
Örebro den 1 Junii 1812.
Riksdagsman för Preste-Ståndet, från Stockholm.
Herr Borgmästaren Norström begärde, att detta Memorial måtte läggas på bordet.
Herr Grefven och Ordföranden proponerade, och Utskottet beslöt, att nu förehafde
Memorial skulle öfverlemnas till den för Tryckfrihets-Lagens granskning nedsatte Beredning.
Herr Grefven och Ordföranden anmälte: att, då någre anmärkningar i anledning af Constitutions-Utskottets sistlidne Riksdag, under den 10 October 1810, sammanfattade Betänkande rörande Tryckfriheten från Högv.
Preste- och Välloft. Borgare-Stånden ej ännu till Utskottet inkommit, vore härigenom den Afdelning af Utskottet, som fått sig uppdragen behandlingen af alla till Tryckfriheten hörande eller dermed gemenskap ägande frågor, numera hindrad att med detta ämne taga befattning och deröfver ingå i några öfverläggningar förr, än Beredningen i ett sammanhang och i hela dess vidd kan komma i tillfälle att börja dess förrättning. 334 Riksdagen 1812.
Herr Assessor Arosenius tillkännagaf, att desse anmärkningar med visshet nästföljande dag från Stånden kunde inväntas.
Ständers Constitutions-Utskott den 10 Junii 1812.
Upplästes, remitterade från Vällofi. Borgare-Ståndets Plenum den 9 dennes, anmärkningar af Assessor Arosenius, Lagman Sandberg och Lagman Landberg vid Constitutions-Utskottets från förra Riksdagen i Örebro framlagde Betänkande angående förbättringar i Tryckfrihets-Lagen (se nedan n:o 1).
Upplästes Utdrag af Protocollet, hållet hos Högvördige Preste-Ståndet den 9 dennes, innefattande Doctor Hedréns, Biskop Faxes, Doctor Almquists och Professor Forssells anföranden i nyssnämnde ämne, hvilka blifvit till Constitutions-Utskottet remitterade med förklarande att Ståndet instämmer i de af Doctor Hedrén gjorde anmärkningar samt, i likhet med hvad Biskop Faxe föreslagit, önskar, att Utskottet må utlåta sig öfver de af Ståndet vid Tryckfrihets-Lagens antagande gjorda anmärkningar och förbehåll (se nedan n:o 2).
Alla dessa handlingar skulle till Utskottets öfver Tryckfrihetsmål nedsatte Beredning öfverlemnas. 1.
Utdrag af Vällofi. Borgare-Ståndets Protocoll hållet vid Urtima Riksdagen i Orebro den 9 Junii 1812.
Till ytterligare åtgärd upptogs nu ConstitutionsUtskottets vid sista Riksdagen författade och till denna Riksdag på bordet hvilande utlåtande, med förslag till ändringar i Tryckfrihets-Lagen.
Nio 3. 335 Herr Assessoren Arosenius yttrade:
Det gifver verkligen anledning till sällsamma betraktelser, att i vår nu gällande Tryckfrihets-Förordning inom de sju första månaderne af dess tillvarelse icke mindre än 46 ställen blifvit af sjelfva Constitutions-Utskottet föreslagne till ändring och rättelse, och deremot endast 15 af alla dess Momenter lemnade utan någon anmärkning.
Af detta förhållande vill jag dock för närvarande icke framställa någon annan slutföljd än den, att en så ofullkomlig reglementarisk
Författning ingalunda bör anses utgöra sjelfva hufvudgrunden eller ens någon väsendtlig del af sjelfva Tryckfriheten, hvilken senare är i RegeringsFormens 86 § lika så tydligen som fullständigt definierad, och att således de vid föregående Riksdagar anmärkte felaktigheterne i detta Reglemente ofelbart denna gång måste afhjelpas, ehvad sättet dertill och sjelfva ändringarne blifvit vid föregående Riksdagar föreslagne eller nu först uppgifne, endast dervid iakttages, att sjelfva puncten eller Momentet, som de angå, varit ifrån förra Ständerna till förändring anmäldt.
Med förutsättande af detta yrkandes rättmätighet öfvergår jag till den väckta frågan om de vilkor, som böra fästas vid rättigheten att utgifva Dagblad och alla slags Periodiska skrifter.
Det af förra Constitutions-Utskottet föreslagne försigtighetsmått, nemligen att af Dagblad och Veckoblad, tre timmar innan deras utgifning, ett exemplar må till Hof-Canzleren eller dess Ombud till granskning öfverlemnas, på det att i vissa fall hela upplagan må af honom kunna med qvarstad beläggas, anser jag alldeles olämpligt, emedan, äfven, om det vore physiskt möjligt för Hof-Canzleren att genast medhinna all denna granskning, ett slikt tvång att på bestämda timmar dagligen igenomläsa alla våra bättre och sämre
Dagblad väl vore det hårdaste straff, som möjligen kunde åläggas en bildad menniska.
Jag kan derföre icke annat än önska, att denne upplyste och högaktade Embetsman måtte ifrån slikt oförtjent och oerhördt lidande rättvisligen förskonas.
Men ännu vigtigare skäl föranleda mig att på det högsta bestrida detta Constitutions-Utskottets förslag; det innebär nemligen icke mindre än ett undergräfvande af sjelfva Tryckfrihetens grundval, ett upphäfvande af sjelfva dess betydelse och anda, ett förnekande af all den 336 Riksdagen 1812. rättighet, som i Regerings-Formens 86 § förbehålles hvarje
Svensk man att utan några af den offentliga magten i förväg lagda hinder utgifva skrifter.
Må straffet ovilkorligen drabba förbrytaren, må lömska anfall och försåtliga framställningar ej undgå Lagens hämmande arm, men må intet otidigt förmynderskap, intet' nedtystande hot hindra den frimodige Medborgaren att upphöja sin röst emot hvarje missbruk, hvars tillvarelse han känner och till hvars bevisande, enär det fordras, han sig förbinder.
Till vinnande af all möjlig uppsigt öfver Dagbladen och af ali önsklig lätthet att inför laglig domstol kunna framställa och tilltala den, som missbrukat Tryckfriheten, får jag nu föreslå följande stadganden: l:o Utgifvare af Periodiska skrifter skola vara pligtige anmäla sig hos Hof-Canzleren, likasom för anläggare af Boktryckerier redan stadgadt är.
De stånde Författareansvar för hvad å deras blad åtalas, så framt de ej genom behörigt företeende af namnsedel kunna angifva verkliga Författaren. 2:o
Då någon vill åtala en anonym skrift, anmäle han det hos Tryckfrihets-Committéen, som dömme om något åtal bör äga rum, i hvilket fall namnsedeln genast af Committéen skall hrytas. 3:o Åklagaren instämme då Författaren till Svea Hof-Rätt och rubricere genast målet.
4:o Hof-Rätten sammankalle då till viss dag en Nämnd, bestående af hela Tryckfrihets-Committéen samt dessutom af 12 upplyste och välfrägdade män, hvaraf åklagaren och den anklagade välje 6 hvardera. o:o Denna Nämnd skall efter flesta rösterna utlåta sjg om skriften är brottslig eller icke, efter den rubrique, Åklagaren densamma åsatt.
Dervid skall
Nämnden icke allenast hafva afseende på skriftens ordalydelse utan ock på dess, enligt Nämndens samvete, omisskänneliga åsyftning. 6:o Då någon Periodisk skrift blifvit af Regeringen åtalad och af Nämnden brottslig befunnen, upphöre genast all vidare fortsättning af samma skrift.
Att de af mig nu framstälde anmärkningar och förslag måtte få åtfölja återremissen till Högloft. Constitutions-Utskottet, ifall densamma af det Högtärade Ståndet beslutcs, anhåller jag sluteligen ödmjukast.
N:o 3. 337 Herr Lagmannen och Vice Talmannen Sandberg:
Då för det närvarande icke är fråga om besvarande af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer angående Tryckfriheten, utan endast om de förändringar uti Tryckfrihets-Lagen, som Högloft.
Constitutions-Utskottet vid sista Riksdag, uti Betänkande af den 10 October 1810, till Riksens Högloft.
Ständers pröfning och afgörande vid denna Riksdag framstält: så har jag, sedan flere anmärkningar vid nämnde Betänkande uti de öfrige Respective Riks-Stånden redan blifvit afgifne, hvilka föranledt till detsammas återförvisning till Constitutions-Utskottet, der de nu under vidare granskning förekomma, endast velat fästa mig vid den föreslagne förändringen uti 5 § af nämnde Tryckfrihets-Lag — och den delen deraf, som innehåller Skrifters bedömmande af en Jury eller Nämnd.
Detta förslag innehåller hufvudsakligast: att lagligheten af Skrifters och Böckers innehåll hädanefter bör pröfvas, icke af ordinarie Domstol, utan af en Jury eller Nämnd bestående af 36 personer; att utom Tryck - frihets-Comittéens Sex Ledamöter, hvilka i denna Nämnd borde vara sjelfskrifne, de öfrige Trettio skulle tagas af Prester, Lagfarne samt andre för kunskap och medborgerlig dygd kände män, af hvilka den ena hälften skulle nämnas af Konungen, den andra väljas af Riksens Ständer, tillika med Tolf Suppleanter, att i händelse af jäf fylla de afgåendes ställen; att den, som vid Domstol tilltalar annan för brott emot Tryckfrihets-Lagen, hör uti stämnings-ansökningen tydligen bestämma brottets beskaffenhet och den § eller det Moment i Tryckfrihetseller Allmänna Lagen, hvarefter Åklagaren yrkar brottet böra anses, utan att han sedermera under Rättegången äger att denna Rubrik förändra; att Parterne emot Nämndens Ledamöter äga rätt anföra jäf, dem Domaren pröfvar, men att, om Parterne vägra att genom jäf utesluta någon af Nämndens Ledamöter, höra, innan de tillträda sin befattning, Tolf af dem genom lottning utgå.
De öfrige 24 skulle derefter träda tillsamman för att taga den ifrågavarande Skriften under pröfning och sedermera efter aflagd Ed, enligt ett särskildt uppgifvet Formulaire, icke åtskiljas innan omröstning med slutne sedlar blifvit verkstäld öfver den frågan:
Då 15 338 Riksdagen 1812. 2/3-delar af Nämnden eller derutöfver rösta Ja, anses Skriften brottslig, och
Domaren äger att med saken vidare lagligen förfara; men i annat fall har han endast att pröfva den tilltalades reconventionstalan; och slutligen att, der Nämnden förklarar Skriften så brottslig, att Författaren gjort sig skyldig till urbota ansvar, Namnsedeln genast bör brytas, hvarefter Justitise-Ombudsmannen ålåge att fordra vederbörandes handräckning till Författarens gripande och insättande uti häkte.
Sådant är i korthet det rättegångs- och behandlingssätt, Constitutions-Utskottets Betänkande innehåller, i mål, som angå förbrytelser emot Tryckfrihets-Lagen.
Det är i min tanka af mycken betänklighet att i vår Svenska Rättegångs-Ordning, enligt hvilken en anklagad endast genom laga skäl och fulla bevis kan pröfvas förvunnen till brott, införa en Opinions-Nämnd eller så kallad Jury, hvilken utan annat rättesnöre eller annan grund för bedömmandet än sin blotta öfvertygelse skall kunna ansvarsfritt bestämma denna så vigtiga fråga, om en anklagad är skyldig eller ej till det honom tillvitte brott, eller, som detsamma är, om en åklagad Skrift är brottslig eller icke brottslig.
Oaktadt all den fullkomlighet, man tror sig finna uti Engelska Lagen och dess rättegångssätt, och det bifall man skänker detsamma, är det likväl min på någorlunda erfarenhet grundade öfvertygelse, att Svenska Lagen fullkomligen skyddar en anklagads oskuld, och att, med betänksamt iakttagande af dess föreskrifter, en oskyldig aldrig bör kunna anses förvunnen till brott.
Detta oaktadt medger jag likväl fördomsfritt, att uti mål, som angå åtalade förbrytelser emot Tryckfrihets-Lagen, sådane omständigheter kunna förekomma, att med afseende dels på Skriftens innehåll och föreställningssätt, dels ock på dess vidlyftighet, densammas bedömmande af en Jury eller Nämnd kan vid flere, fast icke alla tillfällen, vara nyttig och nödvändig, sedan likväl Författaren genom Namnsedelns öppnande vid Domstolen blifvit känd och haft tillfälle att sig förklara, hvarförinnan hans bedömmande till urbota straff skulle vara en uppenbar orättvisa.
Men, om uti allmän Skrift brott emot Samhälls-Ordningen skulle bemantlas, försvaras eller med ett slags gillande framställas, om Regeringens vidtagne anstalter skulle oförsynt häcklas eller vrängt misstydas, eller enskilde medborgares beder Bilaga F till Mern.
339 och existimation klart och tydligt angripas, hvilken Domstol skulle väl då behöfva anlita Nämndens yttrande, om Skriften är brottslig?
Vid Domstolarne förekomma ej sällan angifvelser om lastligt och förgripligt tal eller smädelser och förklenliga yttranden, som på allmänna ställen eller uti samqväm förefallit, då sjelfva utlåtelserne ej annorlunda kunna ledas i bevis än genom vittnen, hvilkas olika fattningsgåfva, minne och omdöme ofta göra deras utsagor sins emellan stridige, men der Domaren likväl måste utleta sanning samt på den angifne och brottslig befundne tillämpa Lagen och dess föreskrifne bestraffning.
Uti en Skrift deremot äro åtminstone orden och uttrycken gifne och bestämde, och Skriftens bedömmande i flere fall mindre svårighet underkastad.
I andra fall åter och om en Författare, utan att nämna någons namn eller någon viss sak, skulle nyttja ett allegoriskt skrifsätt för att utösa sin bitterhet, smäda och häckla; då tror jag att Skriftens bedömmande af en Jury eller Nämnd skulle vara rätta sättet att få den frågan besvarad, om Skriften är brottslig.