Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
tjenstgöringsreglemente, dels för granskning af förslag till härordning, grundad p&amp; utsträckt allmän värnpligt, 1574 ledaniot i en komite för sjö- försvarets ordnande, likaledes grundadt på utsträckt allmän värnpiigt, 1874 - 18 ' 75 ledamot i komiten för granskning af förslag till ny värnpligtslsg, 1879- 1880 ledamot i komiten för uppgörande af förslag till fartygstyper samt 1580 - 1882 ordförande i koniiten för sjöförsvarets ordnaiide.
första uppgift.
För att kunna fylla den, tillegnade lian sig de enklaste lefnadsvanor, afstod från alla köpta nöjen och trotsade opinionens och modets vexlande biid i afseeiide på klädedriigt m. m.
Dessa ynglingens vanor öfvergingo småningom till med- vetna grundsatser.
Att göra sig ekotaomiskt själfständig för att Il2iizna förblifva wzoraliskt oberoende blef småningom en af ' de leclancle grundtankarna i mannens lif.
Det lyckades också, men Sparsamheten hade då blifvit lians andra natur.
Lika sträng, soni han i detta afseende var mot sig själf, var han också mot andra.
* 4tt lefva på kredit var i hans ögon ett moraliskt lyte.
Att använda begränsade tillgångar titan för produktiva ändamål af den mest otvifvelaktiga beskaffen- het - vore det än Litsigten att återvinna en bruten helsa - syntes honom i hög gracl klandervärdt2; och att liiiia af ' lätt- siniie och njutningslystnad betraktsde han som ett brott.
Hans sparsamhet för sin egen persoii gick på senare tider så långt, att det, såsom eii person i hans orngifning yttrar sig, var " nästan farligt " att föreslå honom att köpa ett nytt klädesplagg.
De lian hade vor0 i hans tanke alltid goda nog.
Deremot sparade lian aldrig pii arbetslöner.
Haii blef ond om en arbetare bad honom själf bestämma priset för ett öfverenskommet arbete, ond också om han begärde för litet.
Att känna värdet af sitt arbete och fordra hvarken mer eller mindre än detlta, ansåg han vara en arbetares första skyl- digliet.
e: * v I tjeiisten och i åtagna iippdrag var Stackelberg pedan- tiskt pligttrogen.
Haii gjorde sig tidigt bemärkt för skarpsynt- het och kunskap i sitt yrke och betraktades under sin senare tjenstetid såsom en af vår flottas mest dugande inän.
" Haii var iiiidfallande inför öfverordnade ", liar det sagts efter hans död.
J a, det ansåg lian troligen som cm pligt ' F hvilken han lydde ända till den gräns der en högre pligti vidtog, den att vara sann emot sig själf.
Det fans hos hononi en sällsynt förening af smidighet och fasthet.
Han var villig att göra eftergifter i mindre väsentliga ting, men gälde det lians öfvertygelse om rätt eller oriitt, sto$ han fast som klip- pan.
Om ej SA varit, hade han säkert stigit till den högsta plats man kan nå, på hans bana.
Det föll hononi eiuiellerticl icke in a t t klaiidra en man a f m u a t skaplynne eller bestrida hans rätt a t t fr %n först till sist stii och falla ined sin Öfvertygelse.
Tvärtom hyste lian den rijiipaste högaktning för eii maii af slidan karaktär och stälde sig öppet och trofast vid den mannens sida, äfven när det.
dred mot hans egen fördel eller lians sedvanliga " iindfallenhet ".
* r: * Stackelberg var alltför olik inängden för att någoiisin kuiina bli populär i egentlig mening, äfveii som ung.
Han var dock känd och iilom en och annan mindre krets i liuf- viidstaden eftersökt som en qvick och angeniim kåsör, och lyckades man någon enda gång att afviniia haiis lekande penna ett epigram öfver något iimne för dagen, eii tillfällig- Iietsvers eller ett ' ' tärntal ".
var inaii fört,j ust.
iiioin några fA vänfami1,j er var han en framför alla kär ocli efterliingtacl gast.
Med en af dessa familjer bildade lian omsider ett saiiifäldt hem, som blef medelpunkten för lians inre lif ocli i rikt måtf fylde det behof af ' ostörd arbetsro och sympatiskt tankeutbyte.
samt icke minst det behof af att verka för.
och p å atiidra be- fryndade väsen, som tillhör alla &amp; Ilare iiatiirer.
och hvilka hehof det enst,öriga iingkarlslifvet icke knnii at tillfretisstiilla, På Stackelberg verkade detta heinlif synbart iitvecklaiide och förädlande.
Nii först synes hans iiitresst.
för det offeiit- liga lifvet hafva vaknat och haiis abstrakta fiinderaiide ha.
lemnat ruin för handling.
Så lär lian i siii inåii.
såsoin ledamot af riddarhuset, ha verkat för re1) reseiitatioiisföiäii- clringens antagande; så ock för geiioiiif6randet af den af Plateii och Adlersparre utarbetade reformen iiioiii flottan.
Tid sainiiia tid skref han sin berömda skrift öfver John Elrikson och frani- triidde några år senare äfveii soin diktare.
i det lian.
iiiider I) seeiidoiij-inen Olof stig, utgaf sitt stora satiriska poem, T~iiko7, Det var.
som titelii aiityder.
idel glödande kol, som uiidci.
måiiga år samlats och nu, sprrtkaiiclt.
och giiistraiicle a f iiiiie- boende eld, utkastades i en af ticleiis brännbaraste frrslgor, ql; lnnofi.åynii.
Sedan Fredrika Breiner med siii Hmtha, hade irigen slagit ett, sådant storslag för qviiinans ratt.
" ' l ' riikol " viickte dock inom pressen icke det niotstånd eller den mora- liska stenkastning, som tjugo år tlidigttre drabbat Hertha.
Men de lästes och köptes ined så mycken ifver, nt,t en 11: - upplaga inoni kort påkallades, något8 soin inom v&amp;i.
literatiii-
ir niistaii ohördt.
Qvinnofrågans vänner jublade öfver tipp- tackteii af en ny dittills okänd biindsförvandt.
Den nyss bildade föreningen för gift qvinnas eganderätt invalde Stac- kelberg till ledamot af sin styrelse, i hvars arbeten han deltog; inda till året före sin död.
Tillfrågad hurii.
länge han hyst sina frisinnade åsigter i qvinnofrågan, svarade han: " sii långt jag Z.un minnas tillbuka. "
En dani af hans närmaste iinigängesvänner, frii M. G-11 liar benäget meddelat följ ande: " Qviniiofr %gan var ett ämne, soin Stackelberg med stor förkärlek behandlade.
Han utgick från den åsigteii, att det var saknaden af frihet, eller rättare hennes egenskap af slaf?
som gjorde yvinnan till tyrann.
Och värst af allt var, enligt lians åsigt, att hon iilskade sin ofrihet, ty hon fruktade an-.
; varet, och utan ansvarskanslan blefve hon aldrig fullt ut- vecklad människa.
Och tlenna käiisla kiinde endast friheten förskaffa henne.
: ' Han ville att qviniians och maniieiis andliga j änilikhet $kulle erkännas och tillämpas i det praktiska lifvet.
Hennes arbete skulle t. ex. lönas fullt lika högt som hans.
Men också ville han icke i mannen ensam se familjeförsörjaren, utan lade i deras samfälda arbete eller förmögenhet vilkoret för famil- jens välstånd.
- - - " Den värsta niannstinån haii visste var inkräktandet gå t n a u a n s frihet.
Deruti skg han skiilet till iiiångrt olyckliga iiktenskap: deraf ' också hans ifrande för gift qvinnas egande- rätt, m. m.
På den ofta hörda invändningen, att inom äkten- skapet kräfvas oupphörliga oEer af egen vilja, och egna tyckeii hade han det högstämda svaret: " leärleken vet icke af n&amp;got ofer; en kärlek, som leä9ane.l.
sdsom o f e r hvud den verka ?.
och försalcur, iir icke liit-lek.
Och utan kärlel; intet äktenskap, " - - - iLlnn erinre sig de vackra o d e n i " Träkol ': " I äktenskapet är miii politik lyde honom och huri lyde henne!
7io9a -- en rättvis paragraf och kärleksrik, hvarmed jag hoppas få: endera dagen, se giftasbalken prydd i svenska, lagen. "
För clvinnofrågaiis clåvarande organ, Tidskrift för Hem- met, visade Stackelberg stor vänlighet ocli leiiinade till henne de få mindre stycken, som finnas utgifna af lians hand.
210 yppersta af clem är deii i var poesi alleiiastieiide dikten " Min mummas föi * klädsbafid ".
Den är ett uttryck af hans häiigifveii- het för sin mor.
Till hans egenheter hörde, att han endast) sällan och clå på några få dagar besökte denna nfliålliia mor.
Men en gång hemma hos lieniie, vek haii icke från hennes sida, och slägten betraktade liaiis korta besök som efterlängtade högt ider.
I Tidskrift för Hemmet skref han ilfveii det vackra stycket, " Mitt barn "; en kritik lir etisk synpunkt af Kronbergs ta ' fla Jagtiiyinfeii in.
Soin riksdagsman och koiiiinuiialman yttrade sig Stackel- berg sällan och då vanligen med en finhet och en lialft, för- hållen humor, som knappast uppfattades af den stora mäng- den; men genom sin personlighet öfvade han ett ej ringa inflytande.
Män af alla partier insågo ocli erkände värdet af lia-ns omutliga redbarhet, hans skarpa iirskilning mellan vä- sentligt och oväsentligt, samt hans förmåga att sätta sig iu i andras tankegång och gora äfven olika tänkande rättvisa.
Öppet framträdde dessa den politiske mannens förtj en- ster i hans arbete inom de stora försvarskorniteerna samt vid framläggandet af lians bekanta motioner för förändrad lag- stiftning rörande gift qviiinas eganderätt.
Innerst var Stackelberg en abstrakt teoretiker af det mest radikala slag.
För honom var det klart som solen, att ingen.
rättvisa kunde komma för tidigt, att ingen mänsklig rätt borde förhållas, vore tiden!
än så olämplig och mälnni- skorna sjelfva än så liknöjda för dess erkäiiiiande.
Rätt var och förblef rätt och kunde icke lida något uppskof.
Han dref bl.
a. på fullt allvar den satseiz, att npphäfvandet af alt lag rörande gifta makars inbördes förhållande var det enda ratioiiela sättet att lösa frågan om gift qviiinas egaiide- rätt.
Men vaksam som alla s,jöinäii märkte han snart, att vinden var emot ocli verklighetens farvatten fullt af brän- ningar, i hvilka han och lians teorier ofelbart skulle gått i qvaf.
Han tog då in några ref p5 sina stolta segel och vände af inåt en mindre farlig farled: för att långsammare ineii säk- rare nå sitt mål.
Det var helt och hållet frivilligt, utan samband med föreningen för gift qviiinas eganderätt, men dock först efter
21 1 stor tvekan och i känslan af att vara nödgad till en uppoflring för sin id6 som han 1883-84 framlade inför riksdagen sina ofvaii nämcla motioner.
*) Och det var helt visst inflytandet af hans personlighet, som tillvann saken en iippmärksamhet och en all- varlig behandling, sådan som aldrig tillförene kommit den till del.
Så, var det näppeligen någon annan än Stackelberg som med sig kunnat förena så många af 2: dra kammarens yppersta män eller utverka det gyiisamma utlåtande af utskottet, som framkallade beslutet oni en skrifvelse i ämnet till k. maj: t.
När omsider på griincl af denna, i jämförelse med rnotio- nena syfte redan mycket begränsade skrifvelse, Nya lagbered- ningen iippgj ort sitt ännu långt mindre liberala fiErslag till föriiidrad lag och detta förslag (Iiskuterades i föreningen för gift qvinnas eganderätt under Stackelbergs ordförandeskap, yrka (le lian.
i motsats till styrelsens öfriga niecllenimar, att föreningen måtte anslntn sig till förslaget; detta icke emedan det var i allo tillfredsställande.
utan eniedaii det innebar ett fjät i den rätta riktningen.
Under afvaktaii, att den stora rättvisaii en gåiig af egen kraft skulle göra sig gällande!
mottog han således villigt äfiren sinå, partiela reformer.
Stackelberg motionerade äfven för ändring af qvinnaiis myncliglietsiilder till likhet ined mannens, biträdde förslagen att tillerkänna qviiiiian politisk valrätt, öppna för henne statens elementarskolor ni.
Qvinnofrågaiis viinner knncle vara af olika tankar om, hurnvicln ticlen ännu var inogen för allcc dessa reformer och de svenska qvinnorna mäktiga att tillgodogöra sig dem; men om viirdet af en sådan förkämpe för saken, som Stackelberg rådde blott en tanke, likaaoni alla förena sig i erkännandet att ingen kan f. n. fylla den plats i förkämparnas led, som han lemnat tom.
* 9 * %ackelberg var hvad man kunde kalla en passionerad arbetare; knappast fans det nhgot i verlden, som hain älska.de *) De förnämsta punkterna i motionen vid 1883 års riksdag voro: Lag skulle bli, att hvardera maken egde och skötte sin egendom.
Förord rörande egendomsgemenskap skulle deremot bli undantag.
Måls- inanskapet sknlle upphäfvas, gift qvinnas myndighet erkiinnas och skyldigheten för makarne att bidraga till hushållet och barnens uppfostran vara, gemensam för båda ma.ksrne ni.
212 högre iin sitt arbete.
Också var han sanivetugrann och pligt- trogen som få.
Att störa honom i arbetet var hvad man kal- lade " farligt ".
Han kiinde aldrig rätt förlåta en vän att hon en gång förmått honom att utebli från en sammankomst af föga betydenhet för att med henne se Ibsens " Ett dockhem '.
Han glömde det aldrig och återvände ofta till ämnet, sägande i förebrående ton: ?Du, som borde styrka mig i utöfningen af min pligt, just du har en gång förledt mig att svika den!
: ' Han arbetade tungt och ytterst långsamt, åtminstone rnwl pennan.
De biografier, som han under många år hade i iippdrag a t t slirifva för Krigsvetenskapsakademiens årshögtid kostade honom årligen veckor, ja månader a3f träget arbete.
Men så aiises också många af dem vara små mästerverk af koncis franist&amp;llniiig och fin karaktäristik.
* * 3r: Stackelberg hade en a f g j ordt idealistisk lifsåskådniiig Hans gudsbegrepp närmade sig unitarismens, af hvars tolkare, Parker och Channing, han sade sig ha lärt mycket.
Kyrk- sam var lian icke.
Gudstjeristtiderna använde han i inånga Ar till besök hos en åldrig moster, för hvilken han hystje en sonlig tillgifvenhet och med hvilken han, sedan hon lemnat Stockholm, förde e n liflig brefväxliiig.
På senare tid använde lian söndags förmiddag till samspråk i allvarliga ämnen med en väninna, hvars stflägsna bostad han icke gaf sig tid att upp- s6ka under veckans arbetsdagar.
Inom hemmet vistades de senare åren ett par yngre damer.
bland deni en qvinlig gymnast, med hvilkeii han ofta samspråkade i syfte att bringa henne att tänka öf ' ver lifvet #) ch dess mångskiftande företeelser.
" Aldrig, ' 7 säger hon, " hade n@on förr så talat med mig, framlockande niina skygga tan- kar i ljuset, och aldrig har j a g lärt så mycket afnågon; som af honom. "
Såsom umgängesvän hade Stackelberg iriåiiga älskvärda egenheter, såsom människa många.
fina skiftningar i karaktär och lijärtelag, hvilka utom hemmet trädde i dagen endast f6i.
en liten trång vänkrets, hvilken krets gradvis sammansinälte, tills iiiider hans sista år blott) några få vänner återstodo.
Tviinne af ' dem hafva benäget för oss upptecknat några a f .iiria minnen från umgänget med den bortgångne.
(7. skrifver: " Dzt jag forst, för omkring tio 8r sedan, gjorde hans be- kant skap, snarare stötte han mig rnecl sina paradoxa fiinrle- ringar i alla möjliga ämnen.
Jag kom fiån mina8 examens- studier i TTpsala ocli tyckte!
att ~naiineii var en oskolad rä- sonnör in caz.t % rebii9, som stod och stainpa (1e i paradoxer.
Något, ' oskoladt ' fann jag j u anda till slutet i haris ' filosofe- ringar ' och 112111s diktning.
Men j a g lärde snart att sätta viircle på en intelligens, soni så innerligt sj älfstäiidigt hade sitk hiifviiil f6r sig, 11 % samma gång j a g lärde mig a t t h&amp;lla af hans alldeles ovanligt aclla personlighet.
J a g lärde mig snart?
att det paradoxala i mycket var en mask, som det ro- ade honoin att sätta iipp tor att slippa i tic1 och otid föra sina innersta tankar och känslor till torgs.
Ty rnecl all sin demokratism - och fördomsfriare människa har jag icke känt - var hai: i botten en aristoltratiskt finkäiislig natiir.
Och maskeii var genoniskinlig.
Aqfveii lians humoristiska trygghet och siifliga liigii dolde ett ytterst ömtåligt nervsystem, som kunde kiinna ända iit i fingei.syetlsarna.
Och till hjälp för sig och andra - och Iiiir mycket hjälpte lian ej andra!
- tillkäm- pade han sig d e t h trygga väsen, som blef hans andra natur, och som eridast en bruten fysisk kmfh tidtals förmådde rubba - på slutet '.
Derforut var lian oriibbligt godniodig.
E n mindre ' lyniiig ' inänniska kiinrle niaii icke se.
" Han kunde, som haii sade, gå och ' filosofera ' öfver de iiiinsta saker, soni koinino i hans väg, ijfver blad och niossor, iifver färger och linier, öfver liiis och diken, och han ville deraf forklara, att, soni han eii g&amp;ng vemodigt sade, det ej blifvit något, orclent,ligt a8f honoin.
En sak hörde j a g honoin aldrig yttra - anniarkningar ijfver andra människor, åtniin- stone aldrig med bitterhet.
Lika skarpt satirisk som han kunde vara mot människor och förhållanden i allmänhet (se " Träkol "): lika, skonsamt förtegen var han om ilen enskilde.
Han hade absolut intet af detta så vanliga ' intresse ' för sina medmänniskor, hvilket blott är tomnis själars - nyfikenhet och slnclder.
; \ len ytterst menniskovänlig var lian; och osjelfvisk, af natur, m m än iiiera af niedveten vilja.
Han hade mycket, litet respekt för erkiinda storheter eller auktoriteter på Iivilket område soni liälst ocli iijöt af sin s,jälfstä,ndighet i inre ocli yttre mening.
Nen lian var alltid Iqjal.
* I likhet nied SA in5ng.a at ' tle h M a, miinniskoriia hade
214 han en viss skygghet för att muntligen gifva direkt titttryck å t sin etiska känsla och sin religiositet, inen de fuiiiios oclt.
skeno igenom allt hvad han gjorde.
" Han var en hedersman i allra bästa mening. "
- - - - - - - - - - - _ _ _ _ _ _ _ __ F r u M. G-n framställer i sina ineddelaiideii andra sidor af hans personlighet. "
Stackelberg ", skrifver hon,: ' var filosof, icke sh mycket en spekulerande som icke nier en lefvaiide filosof.
Han var en vis man.
Han var road af a-tt säga paradoxer, men van- ligen endast för att få diskussionen i gång, och sedan deii väl kommit till lifs, var han den behagligaste inotståiidare man kunde höra i dispyt, aldrig personlig, alltid logisk, och visste alltid att nied skämtets udd väja ett för häftigt utfall.
" Stackelberg var fritänkare om inan s&amp; vill kalla det.
Naturen var för honom Giids förnämsta iippenb&amp;else, meii han älskade den ocksä som sådan och icke blott som en tafla.
Följande händelse är i det) ta afseeiide betecknande.
Då haii en vårmorgon slagit sig iied på en bänk i Stockholms oingif- ningar och der blef tilltalad af en 8. k. läsare, som började predika för honom, svarade han: ' Tyst iniii goda herre!
Ser icke herrn att jag sitter i kyrkan och icke vill bli störd i min andakt? '
" Hans hela religion, lag och evangelium, sainniaiiträngdes i en enda sats: Gud är kärleken.
Hvaci göres oss mera beliof ' äii att veta och känna detta!
Men detta trodde han ock så, att det blef grundtonen i alla hans tankar och i hela lians lif.
Och deruttir hemtade lian också sin förmåga att trösta i det oändliga.
Det fans ingenting så absolut mörkt, att han icke visste vända fram dess ljusa sicla.
Ända till om man klagade öfver att det regnade, var lians syar: ' så mycket bättre, då skiner solen i niorgoii. '
Äfveiiså visste haii att tala om, hurii i hvar människas lif funnes flera solskens- än regndagar, blott hon ville räkna de förra, i st. f. att hon all- tid räknar de senare.
Talade man om faran för ungdomen att träda ut i den onda verldea, svarade lian: ' clii kan icke tro hvad det vill mycket till, att en yiigling skall gå helt förlorad; de försöka nog men det går icke! '
o. s. v. " Såsom tröstare och hjälpare hade han ock de sista 17 åren stält sig vid en lidande väns sjukbädd, der lian var outtröttlig.
Alla stiiiider, han kunde iiiidaiidraga sin offentliga
2 15 verksamhet egnacles åt denna, de första åren tinder läsning och ntvecklande samtal, på senare tider under af sjukdomen bet ’ ingad, tystnad, inen en tystnad, hvarunder tankar mog- nade, som sedermera bröto ut i verkande kraft.
I allmänhet ansåg han tystnad och stillhet såsom vilkoreri för den inten- sivaste verksamheten.
Han dvaldes då på höjderna, derifrån han, med oändligheten till horisont, tyckte sig se tingen i deras ratta dimensioner.
- - - ” Så långt våra meddelare.
Efter att förliden höst och vinter hafva varit sängliggande sjuk, gick Stackelberg vid mid- sommartiden åter uppe, men som en skugga af sig s,jelf.
Ehuru vilrdacl af sin omgifning med en ömhet och en omsorg?
som stå öfver allt beröm, förvärrades hans tillstand mer och mer.
Den sista tanke han hördes yttra under plågorna, innan ett slaganfall band lims tunga, var denna: ’ Här förslår ingen j i l o ~ o f;!
~ Efter sju veckors oaflhtligt lidande afsomnade han den 4: de September, aktad af alla, saknad af många, cljiipt sörjd af dem hvilka egt honoin som vän.
Till X.
Ni spörjer oss: “ Hvad är er mening om en dansk f6rf: s yttrande om V. B.
‘ I l e t I-W hennes n %tt ntt taga sitt lif dd hon c j 7 i i n p - e f6rrnddde lqfru, ’ Vi svara att detta yttrande innebar en villomening af farligaste slag, soni ej nog kraftigt kan bekämpas.
Afsedt att ursäkta den aflidna k r h k e r det hennes niinne ge; iom att antyda, att hon handlat i följd af en falsk grundsats, då hon i sjelfva verket handlat af ytterlig svag- het, riiot sitt bättre vetande.
Ti17 7 i i.
s ~ r e n.
Sedlighetsfrågan, I-ivilken under innevarande år gjort oväntade framsteg i norden, skall beliandlas för sig i en liten skrift soni i form af ett y) * ntishl«tZ i särskildt omslag koinrner att till- säiidas Dagnys prenumineranter.
Rec7: n.
216 Fredika-Bre.mer-Förbundets meddelanden.
Årsberättelser från qvinnoföreningar.
Dansk ICrindesamsftcm7s arsberät telsc risar att föreningens nied - lemsantal nu är 1026 (förlidet Ar 820).
Under året hafva på föran- staltande af samfundet Iizillits nära 100 föredrag angående qvinnofrBgan.
Föreningen har för att verka för sitt rnål fördelat sig p i flere utskott, hvaraf niå framhållas tviinne: ett, som satt såsom sitt niål utbildandet af qvinliga handtverkare och ett annat, hvars syfte är införandet af un- dervisning i husliga sysslor i folkskolorna.
Det likaledes under ledning af ett utskott stående och under året upprättade ' F m t e Kontoret " (för tjänstfolk) har af allmänlieten oinfattats med mycket förtroende och flere arbetsgifvare än arbetssökande hafva der anmält sig, då dereinot ett motsatt förhallande egt rum vid " Engageringskontoret for Kvinder. "
Föreningen har arbetat för åstadkommandet af en adress till regerinc och riksdag om qvinnans deltagande i det kommunala lifvet.
Och slut- ligen må nämnas att föreningens arbete äfven oinfattat drägtreformen och på dess föranstaltande hafva modeller varit utstälda å sommarens stora utställning, der de tillvunnit sig hedersanit omnämnande.
Eronko ?.din-föi.bulzdet i Finland arbetar för samlandet af penniii- gar till en stipendiefond för att dernied bistå de qvinnor.
som utbilda sig för ett yrke eller lefnadskall, der vetenskaplig underbygnad fordra ..
Enligt dess senaste årsberättelse utgör förbundets kapital nu 41,589,io finska mark.
Finsk q2: L ' nnof6veicing, som räknar 95 inedleiiirnar.
liar h5llit föredrag på olika orter, vidtagit (itgärder för en landtdagspetition on1 afskaffande af den reglementerade prostitutionen in.
n2.
Den liar till fröken Lucina Hagman utdelat ett pris för Iieiines afliandling rörande bristen i qvinnans uppfostran och medlen att afhjälpa densamma.
Föreningens arbetsbyrå liar under året anlitais af 7 76 arbetsgifvare.
hvaraf 346 husmödrar samt 922 arbetssökande, iriberäknadt 599 tjä- narinnor.
Wiborgs qvinnoföreniiig har iiiider riret anslutit sig sRsoni filial till finsk qvinnoförening.
" Hvarjehanda i qvinnofrhgan. "
$3 reizinyoi 1- sjukuå ?d i fattiga hewi är namnet på en förliden vår i Stockholi.ii bildad förening, Iivilken likasom sin förebild " East London nursing Society " har tagit till sin uppgift att ombesörja vård åt fattiga sjuke i deras egna lieni.
Denna förening anställer och aflönar i sjukhus utbildade sjuksköterskor, livil ka hafva att, hvar och en inom sin krets, dagligen besöka de sjuke, till livilka de kallas.
Det åligger sköterskan att ordna patientens bädd, hålla den sjuke ren, ventilera sjukrummet, använda hehöfliga desinfektionsmedel m. m.
N:r Fredagen den 18 mars 1892.
12 (222) Prenumerationspris pr år: I d u n m e d M o d e t i d n i n g och kolorerade planscher kr.
• 6: 50 Idun ensam » 4: — Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
P r e n u m e r, sker i landsorten å post- a n s t a l t, i StockJwlm h o s r e d a k t i o n.
Vera I et är en af värt gamla systerland Finlands mest bemärkta och dugande kvinnor, hvilkens bild i dag de svenska kvinnornas blad i kort- het vill teckna.
År 1877 inskrefs vid Ekenäs ' lärarinnesemina- rium en elev, som genom sitt sympatiska väsen och sin begåfning blef all- mänt afhållen.
Denna elev var fröken Vera Hjelt, född i Åbo den 13 angusti 1857 och dot- ter af konrektorn vid Åbo lyceum, Karl Vil- helm Hjelt.
Föga anade lärare eller kamrater, hvilken lifsgär- ning som blef henne förbe- hållen.
Man tänkte vid den tiden knappt på möjlighe- ten af, att kvinnor skulle lära sig slöjda.