Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En dag kort före hans afsättning genombläddrade konungen tankfull en portfölj, hvari förvarades en samling porträtter af Wasafamiljen.
Han får dervid se, att den förste Wasaregentens, Gustaf I:s, porträtt fattades.
Efter mycket letande hittar man det slutligen i en liten låda af svart ebenholtz i form af en likkista.
Gustaf föll häröfver i stor förvåning samt drog af denna händelse den slutsatsen, att den urgamla Wasaätten nalkades sitt slut.
Uti de apokalyptiska grubblerier, som blifvit hos honom väckta genom den svärmiska Jung-Stilling, hade han fått den fixa idén, att han vore den, som skulle besegra det i Johannis Uppenbarelse förekommande “vilddjuret“, öch detta vilddjur ansåg han ej vara någon annan än Napoleon, hvilken han också måste bekriga, trots alla föreställningar som då gjordes honom.
Gustaf Adolf anföll också verkligen 30,000 fransmän med 10,000 svenskar, och blef inom några dagar drifven från Tyskland, så att han måste hals öfver hufvud segla till Sverige.
Under konungens vistelse i Boizenburg i Tyskland gjorde han bekantskap med den då på höjden af sitt rykte stående doktor Gall, som sannolikt af Armfelt hade förmåtts att der infinna sig.
I Bergman- Schinkelska minnena läses härom följande: “Gall var en person af ett gåtfullt utseende, klädd i en lång svart rock, med skallig hjessa och en viss stelhet i uppsynen, en viss förbehållsamhet i sitt sätt att vara, hvilken sannolikt var tillgjord, för att dermed beslöja det som på sätt och vis kunde förefalla löjligt i hans befattning.
Han fick den äran att spisa vid kungens bord, och erhöll genast tillåtelse att börja sina föreläsningar, hvilka flitigt bevistades så väl af konungen, som af flera bland officerarne.
Hufvudskallar af gips utdelades, hvilkas yta var fördelad i en mängd små numrerade rum, som motsvarade en utförlig tafla, innehållande siffrornas förklaring.
Ehuru professorn ogerna gjorde tillämpning af sitt system på de närvarande, öfvertalade honom dock flera härtill, deribland äfven konungen, liksom om, för att upptäcka utomordentliga egenskaper i detta kungliga hufvud, det hade behöfts att vidröra några tillfälliga hufvudskålsojemnheter, hvilka undangömdes af en hårklädsel à la Carl XII!
Vi lemna derhän, hvilka märkliga upplysningar och erfarenheter härunder kunna hafva blifvit gjorda, men visst är, att Gall vid afresan erhöll af Gustaf Adolf ett dyrbart ur jemte flera dukatrullar, förutom det arfvode, han ur konungens egen kassa uppbar för sina kollegier.
Otvifvelaktigt sökte och fann konungen i dessa problematiska förutsägelser ett hopp om en framgång i verkligheten, hvilken syntes allt för oviss.
Men han var dock ej den enda, som trodde på denna nya vetenskaps lärdomar.
Drottningens förste stallmästare, grefve Frölich, som eljest var en af de minst begåfvade i hela den kungliga omgifningen, skröt åtminstone sjelf af att han visste mera än de andra och hade lärt sig utantill betydelsen af alla numrorna på Galls gipsskallar.
Detta gaf Armfelt anledning till ett skämt, som var ganska roligt; men också mycket djerft.
Han medgaf, att Frölich var den lärdaste, men fordrade, att han bevisade det i kungens närvaro.
Sagdt och gjordt: om en stund fick man se nämnde grefve trefva i den kungliga skallen samt uppgifva de stora egenskaper, som han der upptäckte, enligt anvisning till siffrorna på gipsskallen, hvilken hölls af någon bland officerarne, som skulle uppläsa namnet på den motsvarande egenskapen.
Armfelt hade i hemlighet låtit utplåna alla Galls siffror på Frölichs gipsskalle samt ditsatt andra, på så sätt, att de delar af skallen, som borde utmärka de stora egenskaper, Frölich tillskref konungen, nu befunnos bland dem, som tillkännagåfvo dumheten, envisheten och dårskapen o. s. v.
Man begriper lätt följden af denna tillställning.
I allmänhet var, såsom förut blifvit antydt, slutet af förra århundradet utmärkt för sin böjelse för det mystiska.
Vi skola här nämna några af de svärmare, som ådrogo sig en större uppmärksamhet.
Björnram, titulerad protokollssekreterare, född i Finland, en man, som förde ett stilla, indraget lefnadssätt, och utmärkte sig hvarken genom omvexlande öden eller talanger och snille, blef likväl på sin tid namnkunnig, såsom föregifven andeskådare och besvärjare, såsom stående i förbindelse med den osynliga verlden och beherrskande den.
Hans födelse- och dödsår, sjelfva hans dopnamn, äro obekanta.
I Biografiskt Lexikon och Svenskt Pantheon finnas berättelser om ett par af honom tillställda andebesvärjningar, hvilka utvisa, att de, liksom alla sådana, hvilade på ett bedrägeri, och utfördes genom någon kunskap i kemien och fysiken.
Om ett mystiskt uppträde i Lofö kyrka, hvarvid denna person spelade hufvudrollen, se Syner.
I de bref, som Schröderheim skref till konung Gustaf III under dennes vistelse i utlandet, finnes denne Björnram omnämnd.
I ett af dessa bref, af den 22 Augusti 1780, som visar, huru vidt utbredd lusten för andeskåderi och hemliga vetenskaper var i slutet af 18:de århundradet, särdeles bland de högre stånden, heter det:
“Då jag i går afton kom till staden, mötte mig underrättelse om Björnrams återkomst.
Han var i högsta måtto nöjd med sin resa, och har blifvit väl emottagen af sin superieur.
Uti ett urgräft träd förvarar han en dryck i en flaska, som gubben preparerat.
Den smakar lik sur limpa.
Men ingen af oss må bruka den; emedan vi ej äro smorda.
Han hade sagt honom E.
M:s sjukdom, men tillika att dervid vore ingen lifsfara, visat honom korrespondensen emellan E. M. och enkedrottningen vid kronprinsens födelse, och visste äfven att en brefvexling förefallit vid E. M:s afresa.
Björnram har han yrkat tillgift för enkedrottningen, men gifvit E. M. rätt i sjelfva saken.
Han hade yttrat, att E. M. med en mera allvarsam uppfostran förr skulle ha uppnått den fullkomlighet, som nu endast senare vinnes, när tiden afkylt hågen för prakt och flygtiga nöjen.
Han spår E. M. en säll regering och mycken glädje af kronprinsen.
Enkedrottningens intention hade ej varit så elak, som oförsigtigheten hade visat den.
Längre fram ville gubben derom gifva upplysningar.
För hertigen får Björnram sjelf berätta hvad han sagt åt Adlerbeth och åt mig.
Men hertigen måste nödvändigt ignorera allt arbete (i dessa hemligheter), †
Orden (frimureriet?) vore ännu ganska litet betydande, men skall framdeles under E. M. vinna sin fullkomlighet.
Ännu få inga stora kunskaper oss uppenbaras, men efter arbetet lärer det ske.
Ack, om Oxenstjerna och jag nu egde den nåden, att få gå med E. M. en natt i pelaresalen, och tala om dessa saker, som blifva allt mer besynnerliga ....
På Svartsjö (hos enkedrottningen) är allt oförändradt – samma önskan och samma indecision.“ ...
Angående sin mor är konungen tveksam.
Han skrifver (Spa d. 11 Aug. 1780): “Enkedrottningens ånger inquieterar mig lika mycket som hennes ondska.
Det är mitt öde, att aldrig vara på den sidan tranquil.
Antingen är det mitt förstånd som lider, eller mitt hjerta“ ...
I ett Schröderheims bref heter det: “Angående Björnram täcktes E. M. tillåta mig att lemna en utförlig berättelse.
Jag fruktar att jag glömt nämna att i grannskapet af Spa finnes en Rose-Croix (Rosenkreutzare) och flera värdige bröder.
– Björnram arbetar, men ensam.
I dag för fjorton dagar sedan kom han till mig bittida om morgonen, och, sedan vi försäkrat oss om ensamhet, bedyrade han för mig sanningen af hvad han sagt och bekräftade ytterligare, att enkedrottningens lifstid icke kunde bli särdeles lång, ehuru dess slut icke inföll på detta året, men att hon nu vore helt tranquil, och att inga stämplingar från det hållet voro att befara.
I afseende till de dödstecken, som alltid förekommit om mig, ville han företaga ett arbete angående mig, i tre nätter å rad, om jag dertill ville samtycka och hade styrka att emottaga utslaget.
Ondagsmorgon återkom han och berättade, att arbetet börjats, och att ett klart sken öfvertygat honom om min värdighet.
Sedan han frågat, om jag brukade bränna ljus om nätterna, frågade han, om ljusen brinna ut.
Då blef min förundran stor; ty nu på en tid ha ljusen flera gånger slocknat midnatten.
– Derpå sade han mig mina fel, och att min lifstid icke skulle bli så kort.
Jag har misstagit mig deri, sade han.
Ni skall lefva länge och njuta eder konungs nåd, som hvarken skall förloras genom afund eller förtal, om ni håller er vid sanningen.
Dödstecknen af ljusens slocknande båda er förlusten af er hustru.
Efter hennes död försvinna edra bekymmer.
Ni kommer i ett fullkomligt lugn; men en hjertfrätande förargelse tillfogas er af någon person, hvars namn börjas med B.
– Tisdagen förtäljde han mig, att han dagen förut fått tillsägelse om ett arbete i en kyrka; att han kallat Plommenfelt till sitt biträde, men icke kunnat admittera någon annan, och att det skulle följande natten ske i Johannis kyrka.
Fredagen återkom han och berättade, att han kl. half 12 begifvit sig till kyrkogården i Plommenfelts vagn, hvilken, tillika med drängarne, blifvit lemnad ett litet stycke derifrån.
Då de kommit till kyrkogården hade Björnram gått öfver muren, men Plommenfelt, af fruktan att i det starka månskenet bli gripen som kyrkotjuf, ej gått öfver.
Björnram hade då på en gång ändrat utseende, fått en kort andedrägt, befallt
Plommenfelt lägga armarne öfver kyrkomuren, och begifvit sig under läsning af Fader
Vår in i kyrkan.
Så snart han avancerat nio steg, hade första annonsen gifvits i kyrkan med ett pistolskott, när han var midt på kyrkogården, den andra med ett dylikt dån, och ändtligen den tredje som ett kanonskott, då kyrkodörrarne öppnat sig, och Björnram gått in.
Efter en kort stund och lika många annonser af samma dån, återkom han till sin vän, stoppade honom i munnen ett oblat och sade: “3–9–12 – sucka till Gud och läs Fader Vår.“
Knallarne hade varit så starka, att, då de återkommit till vagnen, drängarne varit förfärade.
– Plommenfelt erkänuer både riktigheten af berättelsen och sin förundran.
– Samma Fredag berättade mig Björnram, att han börjat ett arbete angående E. M., och i går kom han, alldeles hänryckt af glädje, och omtalade att arbetet går väl, men att den uppenbarelse han fått borde han sjelf frambära.
Det kunde han säga, att det skulle lända till E.
M:s satisfaktion och alla rättsintas förnöjelse.
– Munck har begärt en visit af Björnram, och jag har i högsta måtto styrkt honom dertill.
Sjelf vill han göra bekantskap med baron Axelsson, och studerar nu dagligen Svedenborg.
Med hertigen tyckes han ej komma fort“ ...
Öfversten friherre C. G.
Silfverhjelm var känd såsom utöfvare af den tidens magnetism.
Efter återkomsten från en utländsk resa 1786 inrättade S., hvilken säges ha varit väl bevandrad i fysik och kemi, i Stockholm en harmonisk societet, samt öppnade en stor Banquet, hvilken dagligen besöktes af talrika patienter.
I allmänhet voro i hela Europa de harmoniska sällskaperna förnämsta medlen till magnetismens utbredande.
Om aftonen den 28 Februari 1789 samlades hos hertig Carl enligt vanan flera af hans närmaste vänner, hvaribland utom hertiginnan denna gång märktes baronerna J. J. De Geer, Carl Bonde, G. A.
Reuterholm samt öfverste Silfverhjelm.
Ett visst högtidligt allvar syntes lägradt öfver alla de närvarandes anleten, liksom bebådande att något synnerligen vigtigt förestod.
Gåtan erhöll snart sin lösning, då Silfverhjelm om en stund närmade sig hertigen, som satt tillbakalutad i en soffa, samt började att magnetisera honom.
Klockan var omkring half 9 på aftonen, och efter 2 och en half minuts magnetisering befanns hertigen hafva insomnat.
En djup tystnad herrskade i rummet, då Silfverhjelm begynte att göra hertigen följande frågor, hvilka alla med utmärkt redighet och klarhet i rösten besvarades af den tillfrågade.
Silfverhjelm.
Sofver hertigen än?
Bör Reuterholm ge in sitt papper uppå riddarhuset, sådant som han nu ändrat det?
Jag skall fråga.
– Nu har jag frågat.
Hans far vill ej, att han skall ge in något papper mer.
– Hans far vill, att han skall vara alldeles passiv.
– – Om han alldeles afhåller sig från riddarhuset, är det så mycket bättre.
Kan hertigen säga oss, huru vi skola göra samhället den största nyttan?
Är det såsom medborgare eller såsom hörande till brödraskapet ni frågar det?
Såsom medborgare.
Det är intet värdt att spjerna emot udden.
Det som är förutsedt skall ske.
Jorden skall hafva en renselse.
Denna tiden skola alla riken ändras.
Det som sker på ett sätt i Sverige, sker på ett annat i Ryssland innan kort.
Det som sker framdeles är länge förutsedt, förutsagdt och stadfästadt.
– De som sätta sig deremot, springa endast till sin egen olycka.
Kan hertigen säga oss något mera i detta ämne?
Jag har redan kanske sagt mera än jag borde säga.
På hvad sätt kunna vi begagna oss af de upplysningar vi nu fått?
De upplysningar
I fått skolen
I behålla för eder sjelfva, till dess riket kommer i det lugn, då de få blifva uppenbara.
De skola gagna eder sjelfva; men om de blifva uppenbarade i förtid, skulle det kasta en skugga på er andra och på mig, och det skulle profanera saken.
– Att jag talar så här i sömnen sker för att gifva eder försäkran om visshet på de saker, som förut varit kända, och att bevara mina vänner, hvilka onda andar sökt att föra på onda vägar, och hvilka med mig en dag skola hjelpa att återupprätta riket.
Här har varit mycket buller af ett stort arbete här uppe.
Onda andar hafva velat förföra mina vänner till våldsamheter, och att spjerna emot udden, på det de skulle blifva förgjorda, och det sammanband förstördt mellan mig och dem, hvilka äro utsedda, att jemte mig tjena verlden till upplysning, och just derför att hindra sådant, talar jag nu detta.
Men det som är förutsedt, det måste ske, och står icke att hindras.
– – De sex smorda hafva förklarat, att de som vilja vara och bibehållas i detta samband, ej skola spjerna emot udden, ty då allting går förbi och blir lugnt igen, skall deras tid komma.
Hvad är det för en ande som nu talar genom hertigen?
En god ande.
Blir här eldsvåda snart i staden?
Jag får ej säga verldsligt.
– Jag talar här endast för att upplysa eder, mina vänner.
Det kan vara eder lika mycket om I veten eldsvådan förut eller icke.
Jag får icke säga mera än jag redan sagt.
– – Mitt kall är att ännu en kort tid vaka för allas säkerhet här i staden, att ingen ofredas i sitt hus.
De öfriga affärerna bryr jag mig ej om.
– Jag får ej tala om mig sjelf.
Det här enda bör jag veta för att rätta mig derefter.
(Efter en stunds tystnad:)
En sak till skall jag säga till min egen upplysning, nämligen att jag ej får blanda mig i riksdagssaker, hvarken hvitt eller svart, utan vara helt passiv.
Men skulle våldsamheter förefalla, skall jag deremot göra föreställningar och sedan vara helt passiv vid allt hvad som händer.
Detta bör ord ifrån ord skrifvas upp till min upplysning, när jag vaknar.
Skulle icke hertigen göra föreställningarne emot våldsamheterna till konungen?
Jag sade jag borde göra föreställningar emot våld.
Dessa föreställningar skall jag helt ensammen göra till konungen, med försäkran att jag ingen del vill taga i något sådant; men sker det icke destomindre, så skall jag genast draga mig undan och hålla mig tyst i mina rum så länge.
Jag vet att ni skrifver upp detta, men läs det nu upp för mig, att jag får höra om det är allt riktigt skrifvet.
(Häruppå uppläste först
Reuterholm, som förde protokollet, ofvanstående artikel;
men som hertigen det ej hörde, upplästes den sedan af Silfverhjelm, då her-
tigen genast hörde hvart ord och yttrade sig slutligen.)
Har hertigen för öfrigt några råd och förmaningar att gifva sina vänner?
Ja – Reuterholm skall ej vara het.
– Han skall akta sig för högfärd, på det han ej må falla i samma fel, som de, hvilka varit utkorade, men blifvit förbannade.
De Geer skall akta sig för att vara het – skall sätta i ordning sina affärer, ty af ordning kommer lycksalighet.
Han skall sätta i ordning för sina små barn.
Bonden skall kontinuera som han börjat, draga sig ifrån det politiska, sköta sin egendom, icke gå ifrån kronprinsen, ty han är den enda ärliga karl der finnes.
Han måste nödvändigt bli qvar hos kronprinsen.
Han är den enda af alla der är, som älskar sitt fädernesland, och som kan gifva honom principer i religionen.
Han är än ett barn och bör uppfostras i religionen, och han får derför skörda belöningen, då han blir hänryckt härifrån.
Jag lägger detta på hans samvete.
Men detta får ej sägas mig när jag vaknar.
Mitt och kronprinsens öde är för nära förenadt.
Kan Silfverhjelm gifva
Reuterholm några råd, som äro honom nyttiga?
– De gå ut på att vara kall, och derför bör han alltid emottaga dem såsom gifna af en vän.
Blir Reuterholm någonsin i betydlig mån sitt fädernesland nyttig?
– Den tiden kommer, då han blifver det rätt nyttig.
Jag sade det i går.
Men mina och hans öden äro så nära förbundna, att jag ej får veta något deraf när jag vaknar.
(Efter en liten tystnad fortfor hertigen:)
Jag skall nu säga eder förut, huru det skall gå till, när jag vaknar.
– Det kan hända, att jag då blir kurjös att veta hvad jag talat; men det bör ni för ingen del visa mig.
Jag frågar då derefter.
Då skall ni läsa upp de stroferna för mig som jag begärt att veta.
Mera skall ni ej låta mig se, utan derefter skall någon börja en indifferent konversation, då jag straxt glömmer bort att mera fråga; derefter stiger jag straxt upp och går ut.
Ni borttager då protokollet, men skrifver det sedan af och gör det in duplo, så att i det som visas mig de strofer äro uteslutna, jag ej bör se.
Förvara sedan väl detta protokoll.
Förr än efter 6 år får det icke visas för mig.
Hör ni nu väl hvad jag säger eder om detta.
Det är högst angeläget att det noga iakttages.
Nu får jag icke sofva längre, ni måste väcka mig.
Kanske är det också sista gången jag mera får sofva.
Skynda eder nu att väcka mig.
Hertigen uppväcktes genast och vaknade straxt kl. precis 10 om aftonen.
En annan gång, då Silfverhjelm magnetiserat hertigen, talade han följande märkliga ord: “När riksskeppet håller på att förgås i stormen, då tar den gamle styrmannen i rodret, och för det in i säker hamn.“
Reuterholm, som var närvarande, upptecknade genast orden, hvilka på hertigen gjorde ett outplånligt intryck.
Bland de mystici, hvarmed Carl XIII såsom hertig omgaf sig, intog någon tid Ulfvenklou främsta rummet.
Denne man var löjtnant vid finska afdelningen af arméns flotta.
Han föregaf sig till den högsta grad af fullkomlighet ega i sin makt alla möjliga hemliga vetenskaper och konster, hvarför han genast vid sin ankomst till Stockholm, hösten 1783, blef utmärkt väl emottagen af hertig Carl.
En gång lät han inkalla denne i “sanktuarium“, då han öfvergöt hans hjessa med den heliga oljan, samt förklarade under ett slags extas, att han smorde honom till konung öfver Sverige och Norge!
Märkvärdig förutsägelse om 1809 och 1814!
Ulfvenklou vissa, skriftligen affattade vilkor, såsom att hertigen skulle vara sin “broder underdånig och honom lyda, så länge han visligen regerar och lefver“, när han blef konung befordra riksrådet Fr.
Sparre till rikskansler m. m. “Sörj icke“ – så talade Ulfvenklou i Herrans namn till hertigen – “sörj icke mera för Gustaf, den nuvarande konungen, ty jag hafver förkastat honom och hans afföda, eftersom han hållit sig till det, som af verlden är, och förkastat mig; derför skall jag hämnas uppå honom.
Och jag hafver satt honom sitt vissa mål före, deröfver han intet skrida skall, han har gjort sig andra gudar, de honom intet hjelpa kunna, derför skall jag icke mera tänka på honom, utan genom menniskohand skall han utaf verlden gå, såsom den sitt välde genom list, konst och bedrägerier genom menniskohand sökt befästa.“
Ulfvenklou hade till och med den djerfheten att tillskrifva konungen och varna honom för den olycka som förestod honom i Mars månad, framför allt borde han taga sig till vara för personer klädda i rödt.
Genom dessa och dylika spådomar intogs emellertid konungen allt mer af mörka misstankar.
Det berättas, att han kallat Ulfvenklou upp på slottet, då han låtit honom, i kronprinsens närvaro, ställa dennes horoskop.
Ulfvenklou skall då till konungens stora förvåning ha förklarat: “Gustaf Adolf skall blifva konung!
Han skall blifva krönt, han skall blifva gift, han skall få barn!“
Det förmäles, att konungen härvid skall hafva afbrutit profeten med dessa ord: “Det är nog“, men att denne sednare dock vidhöll, att hertig Carl skulle blifva konung.
Ulfvenklous glansperiod blef dock föga långvarig.
Det välde, han lyckats tillskansa sig öfver hertigen, var för stort, att kunna tålas af en bland dennes förtrogne, den namnkunnige Reuterholm, som syftade att intaga hans plats.
Detta skulle dock sannolikt icke ha gått så lätt, om ej
Ulfvenklou i sitt charlataneri öfverskridit alla gränser.
Intet synes mera egnadt att derom afgifva vittnesbörd, än de s. k. skattgräfningarne i ett visst hus på österlånggatan.
Ryktet, att ofantliga skatter här skulle finnas nedgräfda, var väl gammalt, men syntes nästan bortglömdt, sedan ingen menniska derom talat på flera år, tills Ulfvenklou framkom.
Han påstod, icke blott att saken verkligen så förhöll sig, som ryktet uppgaf, utan narrade äfven hertigen att dyrt inköpa huset, der diverse skattgräfvare, direkt förskrifna från landsorten, sedermera i flera år arbetade under Ulfvenklous auspicier.
Hertigens förtrogna voro under arbetet närvarande, enligt följande arbetsordning, uppgjord af Ulfvenklou: 1) Hemliga rådet:
Ulfvenklou, Håkan Persson; 2) Uppsyningsman vid arbetet: hertig Carl, Fr.
Sparre, Ruuth, Oxenstjerna, Stenbock; 3) dito vid finansverket:
Bonde, Chierlin; 4) Adjutant vid hemliga rådet:
Reuterholm.
Utstyrda i särskilda uniformer, och tågande efter särskildt ceremoniel, såg man nu, så länge arbetet varade, dessa herrar reguliert infinna sig i källaren och intaga de dem anvista platser.
Vi behöfva ej tillägga, att alltsammans blef utan resultat.
Dessa och dylika bedrägerier af Ulfvenklou blefvo emellertid de vapen, hvaraf Reuterholm betjenade sig för att störta honom.
Han sönderref härmed det lättrogenhetens tjocka täckelse, hvari han förstått att insvepa sin höge gynnares förstånd, och Ulfvenklou måste begifva sig bort, i egenskap af en afslöjad charlatan.
Reuterholm hade emellertid vunnit sitt syftemål, att besegra en farlig motståndare till hertigens gunst, hvilken senare han från nu styrde nästan lika enväldigt som Ulfvenklou.
Men minnet af Ulfvenklou och hans spådomar stod alltid med eldsdrag inristadt i hertigens själ; han kunde ej glömma honom.
Såsom svärmare och Svedenborgare väckte under Gustaf III:s regering J. G.
Halldin, e. o. kanslist och bokhandlare, såsom han kallas i ett aktstycke från denna tid, stort uppseende.
Han var invigd i tidehvarfvets alla mystiska spekulationer, men måhända också begagnad af hemliga sällskaper och andra personer till politiska syftemål.
Detta senare antager man förnämligast på grund af några skarpa “straffbref“, som han tillskref så väl Schröderheim som Gustaf III, och sedermera äfven Gustaf IV Adolf, men hvilka utan tvifvel ock voro förestafvade af en uppriktig välmening, som icke af någon menniskofruktan lät sig afhållas från att göra anmärkningar mot de högt uppsattas fel och oriktiga handlingssätt.
Han trodde på själavandringen och sökte derom öfvertyga andra.
“Vid ett tillfälle“, skrifver Schröderheim, “kom han till mig, för att bevisa korrespondanserna emellan denna och andeverlden, och huru i vårt helgamannasamfund, der han likväl icke var något annat än värden, hos hvilken påskalammet skulle förtäras, konungen vore Kristus, att vårt antal vore 12, att hvar och en af oss vore en apostel, att deras roller ännu icke vore utdelta mellan oss, men att grefve Oxenstjerna likväl vore Johannes, som låg vid Mästarens bröst.
Han fortfor sedan i mera än tvänne år att skrifva oupphörligen, ofta flera gånger om dagen, dels till kungen, dels till Oxenstjerna och mig, och förmodligen till flera.
Vi båda hade stora packor.
När kungen sista gången var uti Paris, lemnade honom Vergennes ett bref ifrån Halldin, som var kommet under hans adress, och när kungen, som igenkände stilen, emottog det småleende, förtäljde Vergennes att han tid efter annan varit hedrad med hans bref.
Riksrådet Sparre upptäckte i Neapel, att Halldin äfven öppnat en korrespondans med general Acton, och jag bedrager mig mycket om Pius saknat denna förmån.
Efter det märkvärdiga plenum plenorum på rikssalen 1789 fick kungen ett bref ifrån Halldin, som innehöll en jemförelse med Gustaf Adolf.