Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
317 belopp; så liar E. K. M., enär det syntes billigt att armeens pensions-kassa af staten erhölle åtminstone det ytterligare understöd, som erfordras för att sätta kassan i tillfälle att fortfarande utgöra pensionerna efter nu gällande stat, uti nådig proposition af den 17 sistlidne Mars, behagat föreslå Rikets Ständer att för nämnda ändamål anvisa nödiga medel, så att deraf, intill näst vidtagande statsreglering, ett belopp af högst 22,000 r:dr banko årligen finge i mon af behof användas till betäckande af den brist, som under tiden möjligen kunde uppkomma derigenom att kassans årliga inkomster icke blefve tillräckliga till utgifternas bestridande.
Rikets Ständer hafva till pröfning förehaft detta ärende samt dervid tagit kännedom af arméens fullmägtiges i ämnet aflåtna underdåniga skrifvelse jemte dithörande beräkningar, hvilka handlingar ådagalägga sannolikheten deraf, att arméns pensions-kassa inom en icke aflägsen tidpunkt kommer i behof af serskildt understöd, så vida densamma skall kunna, i öfverensstämmelse med nu gällande grunder, utan anlitande af sin kapital-behållning, verkställa den, kassan åliggande, pensionering; och då, i betraktande af ofvanuppgifna ansenliga bidrag af arméens befäls lönebelopp, hvilka bidrag för närvarande utgöras dels till pensions-kassan, dels till arméens ackords-amorteringsfond och dels till statsverket, fråga svårligen under nuvarande förhållanden iärer kunna uppstå om kassans understödjande genom förhöjning i delegarnes afgifter, hafva Rikets Ständer, i enlighet med E. K.
M:s nådiga framställning, bifallit att, till beredande af utväg för arméens pensionskassa att fortfarande utgöra pensionerna efter nu gällande stat, ett belopp af högst tjugutvå tusen (22,000) riksdaler årligen må, intilldess den vid nästa riksdag skeende statsreglering vidtager, i mån af behof, användas till betäckande af den brist, som under tiden möjligen kan uppkomma derigenom att kassans årliga inkomster icke blifva tillräckliga till utgifternes bestridande.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 2 Augusti 1848. 318 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N.-ris l5j otk 158.
Uppläst och godkändt hos Ridd. oell Adeln den 19 Juli 1848.
Preste-ståndet den 3t — — Borgare-ståndet den 1 Aug- — Bonde-ståndet den o — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelsej om låneunderstöd af allmänna medel till reparation af Domkyrkan i Linköping.
■ (Stats-utsk. Uti., N:ris 198, 221 och 258 samt Först.
Mein. N:o 271.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har framställning blifvit gjord derom, att ett lån af 20,000 r:dr banko måtte af allmänna medel varda till reparation af Linköpings domkyrka, beviljadt; och som Linköpings domkyrk o-församling icke liar sig ålagd skyldighet att bekosta kyrkans underhåll, samt upplyst blifvit att denna kyrkas närvarande tillgångar icke förslå tili betäckande af de oundgängliga kostnaderne för den, till förekommande af byggnadens förfall, erforderliga större reparation derå; hafva Rikets Ständer beslutat, att af allmänna medel ett låneunderstöd, stort tjugutusen riksdaler, må anvisas till reparation af Linköpings domkyrka, under iakttagande af de vilkor i afseende på kapital-afbetalning och ränta, som af Rikets Ständer vid innevarande riksdag blifva i allmänhet bestämda för lån af statens medel.
Hvilket Rikets Ständer härigenom skolat i underd. anmäla.
(Se, i anseende till återremiss, N:o 179, samt Expeditions-Utskottets memorial, N;o 16.) Expcditions-TJtskoltets Förslag till und.
Skrifvelse, N.o ?5p. 31® N:o 159.
Uppläst och godkändt hos Ridd. oell Adeln den 5g Juli 1S48.
Preste-slåndet den 3l — — Borgai e-slåndet den 1 Aug. — Bonde-ståndet den 2 — — Rikets Ständers förordnande för Lagmannen och Riddaren af Kongl.
Nordstjerne-orden Christian Sundin, Riks-arkivarien och Riddaren af Kongl.
Nordstjerne-orden, Bror Emil Hildebrand, Professoren och Riddaren af Kongl.
Nordstjerne-orden, Lars Magnus Enberg, Kyrkoherden och Riddaren af Konung Cart. XDLs Orden samt Ledamoten af Kongl.
Nordstjerna-orden, Doktor Joseph TVallin, Riks-arkivarien och Riddaren af Kejserliga Ryska St.
IFladimirs-ordens 4-'de klass.
Doktor Johan Jacob Nordström, samt Expeditionssekreteraren och Riddaren af Kongl. Nordstjerne-orden, Johan Gabriel Richert, att vara Ledamöter i kommitte'en för tryckfrihetens vård.
Wi efter.skrifne Sveriges Rikes Ständer &c. &c. &c. gore veterligt: att sedan, enligt 108 § Regerings-formen och 65 § Riksdags-ordningen, Wi, genom utsedde Elektorer, valt de män, som, jemte Wår Justitie-ombudsman, böra vårda tryckfriheten, och dertill i laglig ordning blifvit kallad N. N., vilje Wi i kraft häraf, hafva förordnat honom, N. N., att vara Ledamot i komroitteeu för tryckfrihetens vård, och eger han att i utöfningen af denna befattning ställa sig tryckfrihets-förordningen samt rikets öfriga grundlagar till efterrättelse, och för öfrigt noga iakttaga hvad, i öfverensstämmelse dermed, befrämja allmän upplysning, under bevarande af allmänt lugn.
Till yttermera visso hafva Wi detta Förordnande underskrifvet och med Wåra insegel bekräftat.
Stockholm den 2 Augusti 1848. 320 KxpcdUions-Utskottcls Förslag till und.
Skrifvelse, N.o 160.
Uppläst och godkandt hos Ridd. oell Adeln den 3i Juli 1848.
Piesle-ståndet den 3 Aug. -e Borgare-slåndet den 2 — — Bunde-ståndet den 3 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, med förslag till ny lag angående inteckning i fast egendom.
(Lag-utsk. Bet., N:o 57). S. A. K.
I anledning af gjord framställning om beliofvet af förändrade stadganden rörande inteckning af fast egendom, hafva Rikets
Ständer tagit detta vigtiga ärende i noggrannt öfvervägande, samt dervid funnit en förbättring af lagstiftningen vara nödig, för beredande af stadga och säkerket i inteckningsväsendet.
Genom Kongl, förordningen den 13 Juli 1818 äro tvifvelsutan mångå brister i denna del af vår äldre lagstiftning afhulpne; men nyssberörde författning saknar dock, efter Rikets Ständers tanke den fullständighet, bestämdhet och tydlighet, som uti frågor af dylik art företrädesvis torde böra efterSträfvas och hvaraf behofvet tilltagit i samma mån, som ett vidsträcktare anlitande af realkrediten invecklat förhållandena; och Rikets Ständer hafva derföre trott sig böra, i hvad på dem ankommer, söka tillvägabringa den lagförbättring i berörde hänseende, som omständsgheterna synas påkalla.
För sådant ändamål hafva Rikets Ständer låtit utarbeta förslag till ny lag angående inteckning i fast egendom; och då Rikets Ständer till F. K. M. nu i underd. öfverlemna omförmälda af Rikets Ständer, för deras del antagna lagförslag, tillhör det jemväl Rikets
Ständer att redogöra för de grunder, hvarpå de förändringar i nu gällande inteeknings-författningar och de nya stadganden, hvilka Rikets Ständer ansett nödiga, sig stödja.
Uti 9 § af 1818 års författning är stadgadt, att, om gäldenär nekar skuldebref eller annan handling, derå inteckning sökes, eller gör emot sökandens fordran jäf, och rätten förthy finnér den fordran vara tvistig, sökanden skall anvisas att stämma inom viss tid, med skyldighet att inom samma tid, sedan laga kraft egande dom i saken fallit, derest sökanden vinner, åter anmäla ärendet hos inteckningsdomaren.
Härvid hafva Rikets Ständer tillagt, att, Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, X.o 160. 321 alt, om någon söker inteckning för fordran, hvarom tvist redan är anhängig, ansökningen bör livila tills tvisten är afdömtl, med enahanda förbindelse för sökanden om domens företeende, som nyss är nämnd.
Behofvet af ett dylikt tillägg synes derigenom vara bevisadt, att hos domstolar fråga flera gånger blifvit väckt om vinnande af inteekningssäkerhet för fordring, sedan rättegång derom uppstått, men innan rättegången varit slutligen afgjord, samt att olika åsigter dervid bland domare uppstått om den verkan, en sådan ansökning borde medföra.
Den mening har emedlertid i allmänhet gjort sig gällande, att i detta fall borde förfaras efter enahanda grunder, sorn då fordran förklarats tvistig när inteckningsansökan göres, hvaraf följt, att, om ansökningen blifvit gjord luftande och sökanden i rättegången vunnit samt derom gjort anmälan inom rätter tid, lian erhållit inteckning med förmånsrätt från ansökningsdagen.
Och då förhållandet är detsamma, antingen inteckning sökes före eller efter rättegångens början; finnes icke något skäl att i förra fallet medgifva borgenären större rätt än i det sednare.
Gällande inteckningslag föreskrifter att, om gäldenär, efter det inteckning i hans egendom af någon borgenär är sökt, men ej fastställd, gör konkurs, den rätt, som eger konkursmålet upptaga, skall pröfva den sökta inteckningens verkan.
Då det likväl synes vara af vigt, att hvarje inteckningsansökan från början till slut behandlas af den domstol, hvarunder egendomen lyder, emedan det är der, sorn alla upplysningar böra vara att tillgå örn de åtgärder, som i anledning af en sådan ansökan vidtagas; der, som det säkrast kan undersökas om gäldenären har så beskaffad rätt till egendomen att den lagligen må intecknas; så hafva Rikets Ständer trott det vara lämpligast att, om egendom afträdes till borgenärer sedan inteckning deri är sökt, ansökningen slutligen pröfvas af den rätt, till hvilken den från början hört, hvaremot bestämmandet af inteckningens verkan i fråga om förmånsrätt, tillkommer konkursdomstolen; och enär härigenom den olägenhet äfvenledes förebygges, sorn eljest skulle kunna inträffa, att intecknings-ansökningen, om konkursen af en eller annan orsak komule att förfalla, blefve alldeles opröfvad, derest den icke ånyo gjordes anhängig vid samma domstol, som förut behandlat densamma, hafva Rikets Ständer i 14 § af sitt förslag infört en härmed öfverensstämmande föreskrift.
Prot. 1847 oc^ 10 Sami. i dfd. 41 322 Eocpcditions-Utskoliet Förslag till imd.
Skrifvelse, N-o 160. 18 § af Rikets
Ständers förslag innefattar stadgande för ett fall, hvarom uttrycklig föreskrift för närvarande saknas.
Då en gäldenär eller, den som utgifvit en skuldsedel, hvilken blifvit intecknad i hans fastighet, sedermera sålt fastigheten och köparen åtagit sig intecknade gälden, uppstår ovilkorligen den fråga: är skuldebrefvets utgifvare derigenom befriad från personlig ansvarighet för samma gäld, eller, med andra ord, har fordringsegaren dymedelst förlorat sin rätt emot den förre?
Men i det fall, att köparen af fastigheten utfärdat sin förbindelse å skulden till inteckningshafvaren, utan att likväl denne återställt intecknade skuldebrefvet, hafva skiljaktiga åsigter i omförmälda hänseende varit rådande.
Å ena sidan har man antagit, att, då borgenären af en annan person emottagit en ny förbindelse, han såmedelst låtit den sistnämnde träda i en förre gäldenärens ställe, samt i och dermed befriat denne från personlig ansvarighet,- och man har funnit detta så mycket billigare, som det eljest kunde inträffa, att, enär borgenärens krafs-rätt kan förvaras genom inteckningens förnyelse, gäldenären kunde blifva ålagd att infria sitt skuldebref efter mer än tio års förlopp, utan att han under tiden erfarit det ringaste om fordringens tillvaro; — men, å den andra, har deremot blifvit anmärkt: att den omständighet, att borgenären emottagit nya egarens förbindelse ej kan antagas såsom ovilkorligt bevis om medgifven befrielse för förre gäldenären, så länge hans å skulden utfärdade förbindelse af borgenären icke återställes eller denne formligen bifaller en dylik befrielse; att ett sådant antagande destomindre kan erkännas af lagstiftaren, som tredje mans rätt derpå är beroende, enär den intecknade förbindelsen oförändrad sedermera kan af borgenären öfverlåtas till annan man, hvilken, derest förbindelsen i öfrigt i hans hand är betalningsgild, ej rättvisligen bör kännas skyldig att lida af ett för honom obekant förhållande, samt att gäldenärer i allmänhet kunna komma att åläggas infria förbindelser, om hvilkas tillvaro de ej blifvit erinrade förr än efter tio års förlopp från utgifvandet, emedan, för bibehållande af förbindelsers gällande kraft, enligt lag, ej erfordras annan åtgärd, än att å vissa tider uppvisa desamma inför rätta eller hos Konungens befallningshafvande.
Lagberedningen har hyllat den förra åsigten, och alltså förklarat, att om inteckningshafvare tagit ny egares förbindelse för sin fordran, förre gäldenären är från sin förbindelse fri, der ej annorlunda aftaladt är.
Den sednare åsigten är åter den, som, vid tillämpning af nu gällande Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N.o 160I 323 lag, hufvudsakligen varit rådande; och det är äfven den, som hos Rikets Ständer gjort sig gällande.
Rikets Ständer hafva nemligen, vid öfvervägande af de å ömse sidor anförda skäl, funnit de, sorn tala för sednare åsigten, ej kunna utan våda, af lagstiftaren förbises.
Om endast dens rätt, som emottagit den nya förbindelsen, kunde komina i fråga, så vore visserligen billigheten för lagberedningens mening; men då ett förklarande i den syftning, som beredningens, kunde enligt hvad anmärkt blifvit, medföra en menlig, med grundsatserna i gällande lagstiftning oförenlig, verkan på tredje mans rätt; lärer vådan af omförmälda förklarande jemväl vara uppenbar.
Ett stadgande angående ifrågavarande fall, är emellertid al bebofvet påkalladt.
Att den åsigt, som Rikets Ständer biträdt, på sätt nämndt är, redan gjort sig i lagskipningen gällande, utesluter icke ett dylikt behof, j Lagen skrifves icke blott för domaren, utan äfven för folket, som deri måste linna en ledning för dess åtgöranden; och en sådan ledning är i synnerhet af vigt i frågor, som sammanhänga med det allmänna affarslifvet.
Då nu erfarenheten visat hurusom mången gång säljare af fastighet, då köparen öfverlagit intecknad gäld, ansett sig befriad från all vidare ansvarighet för gälden, men efter längre lid blifvit nödsakad att den godtgöra; hafva Rikets Ständer, till förekommande af sådana misstag, och anvisande af det sätt, hvarpå befrielsen lagligen befästes, derest aftal derom verkligen sker, uppställt det stadgande, som utgör föremål för 18 § i Rikets Ständers förslag.
Bland de stadganden uti 1818 års intekningslag, som i synnerhet varit föremål för anmärkningar, äro 18 och 19 §§, hvilka afse de händelser, att någon fått inteckning i flera fastigheter för samma fordran, utan att uppgifvet är för luiru stor del hvarje fastighet svarar, samt att en elier annan af dessa fastigheter samtidigt eller sedermera blifvit serskildt intecknad.
Utgående från den princip, att, då odelad inteckning i flera fastigheter blifvit meddelad, samma fastigheter alla för en och en för alla häfta för denna inteckning, ansågo 1818 års lagstiftare blott nödigt att bestämma den odelade inteckningens inflytande på serskilda i fastigheterna beviljade inteckningar eller rättare de sednares på den odelade; och blef, i sådant afseende stadgadt, att den, som eger odelad inteckning i flera fastigheter, må icke, derest andra borgenärer å samma tid, med eller efter honom, erhållit inteckning i en eller annan af fastigheterna, låta sin inteckning i någondera fastig - 324 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, N.O 160. heten förfalla eller, utan cle sistnämndes samtycke, dödas, vid påföljd att han eljest ej njuter annan rätt, än efter sista inteckningshufvaren; eller ur ssrskildt intecknad fastighet taga betalning för mer, än som i de andra fastigheterna brister.
Otn det å ena sidan måste medgifvas, att dessi» stadganden i någon man och under vissa förhållanden voro billiga; så kan deremot, å den andra, icke bestridas, att verkningarna deraf varit af en serdeles menlig beskaffenhet.
Det var nemligen billigt, att, då man förklarade, det iilla de fastigheter,, som häfta för odelad inteckning, äro utan inskränkning, soldariskt ansvariga, och således hvar för sig kunna tillgripas för inteckningens gäldande * förbjuda innehafvare af sådan inteckning, att låta den dödas eiler förfalla i nådera fastigheten, emedan den med serskild, men senare, inteckning besvärade fastigheten eljest helt och hållet skulle kunna komma att användas för odelade inteckningen; men genom detta förbud och genom påföljden af dess öfverträdelse lades nä ra nog oöfvervinneliga hinder ej allenast för gäldenären sjelf, i händelse haia ville försälja en af fastigheterna, utan äfven för köpare deraf, att göra den från inteckning fri, enär, äfven om hela fastighetens värde eller den utfästa köpeskillingen öfverlemnades till innehafvaren af den odelade inteckningen, denne likväl icke kunde samtycka till dödande af inteckningen iden serskilda fastigheten, utan att tili större delen, om ej fullkomligt, förlora den säkerhet, han i de öfriga fastigheterna vunnit; — och om det stadgande, att, för odelad inteckning, betalning ej får tagas ur den fastighet, som häftar för serskild inteckning, för mera än i de andra brister, skulle kunna stå tillsammans med rättvisa i det fall, att alla egendomarne äro i gäldeuärens hand; så leder det åter, efter hvad erfarenheten visat, till motsatsen, vid det förhållande, att fastigheterna kommit i serskilda personers ego.
Om då egaren till en af fastigheterna låter inteckna densamma, så hvälfver han dymedelst, i enlighet med den tydning detta stadgande i tillämpningen erhållit, hela ansvarigheten för den odelade inteckningen på de andra, och fredar derigenom sig, på öfriga egares bekostnad, intilldess sig visat om de sistnämndes fastigheter förslå till gäldande af den odelade inteckningen eller ej, i hvilken sednare händelse blott bristen må ur hans fastighet tagas.
Men utom de tryckande band, som således genom denna lagstiftning blifvit lagda på den fria egande- och dispositions-rätten, utom de förluster
Och lidanden, som, under skydd deraf, kunna tillskyndas enskilde, gifven förevarande lagbud anledning till de mest invecklade liqvidations-frågor emellan köpare och nya egare af serskilda, med odelad inteckning graverade Expcditions-UtskoUets Förslag till and.
Skri/velsej IV.o 160. 325 fastigheter, hvilkas lösning derförutan försvåras genom saknaden af all bestämd grund för inteckningens fördelning på samma fastigheter.
Att angifva en sådan grund, alt bereda möjligheten för innehafvare af fastighet, som gemensamt med andra är intecknad för samma fordran, att kunna lossa densamma från inteckningen samt att förekomma det inflytande, sorn en senare inteckning uti endera fastigheten, på sätt visad t blifvit, anses utöfva, äro således de hufvudsakligaste vi ikoren för tillvägabringande af den förbättring utaf lagstiftningen i denna del, som hehofvet påkallar; och det är i sådan syftning,' sorn Rikets Ständer öfverenskommit om de bestämmelser, hvilka upptagas i 19—27 §§ af Rikets Ständers förslag.
Härvid hafva hos Rikets Ständer i öfvervägande kommit följande frågor: a) hvad rätt må en i flera fastigheter beviljad odelad inteckning rätteligen medföra ? och b) hvilken verkan bör en samtidig eller senare i någondera egendomen fastställd inteckning tillerkännas? eller, med amira ord, kan en förbättrad lagstiftning i detta ämne byggas på enahanda grunder, hvarpå den närvarande livilar, och således det åsyftade ändamålet vinnas vid tillämpning af den oinskränkta solidaritets-principen, som för närvarande, gäller?
Emot denna princip står den så kallade delnings-principen, enligt hvilken, vid intecknings meddelande, bör bestämmas för hvad belopp eller del af fordringen inteckningen skall i hvarje del af fastigheten gälla; och under de öfverlägguingar, som vid föregående riksmöten hos Rikets Ständer i detta ämne egt rum, hafva röster äfven höjt sig för införande af omförmälda princip; men ehuru sådant skulle leda till en serdeles förenkling af uppkommande rättsförhållanden, har det ej kunnat undfalla Rikets Ständer, hurusom alltför tunga band derigenom kom me att läggas på friheten i aftal: en frihet, som i kreditfrågor, om någonsin, är af yttersta vigt.
Att för den utbildning och förbättring af lagstiftningen, som är i fråga, helt och hållet frånträda förstnämnda grundsats, hafva således Rikets Ständer ansett betänkligt, men deremot hafva Rikets Ständer trott en sådan modifikation deraf kunna ega rum, att, utan minskning af den rätt innehafvare af odelad inteckning för närvarande tillkommer, reda och säkerhet i frågor af denna art må vinnas.
För detta ändamål hafva Rikets Ständer antagit : att hvarje serskild fastighet ovilkorligen skall häfta for en viss del, och derutöfver endast för hvad ur de andra fastigheterna ej kan erhållas, samt i öfverensstämmelse dermed föreslagit: att då, vid intecknings beviljande, ej är utsatt för hvad 3'26 Expedilions-Utskottets
Fur sia g till lind.
Skrifvelse, Tfio 60. belopp eller tiel af fordringen hvarje serskild fastighet häftar, ansvarigheten devi emellan skall beräknas efter förhållandet af hvardera fastighetens värde till sammanlagda värdet af dem alla, äfvensom att, om, vid någondera fastighetens försäljning, köpeskillingen ej leninar full tillgång till gäldande af det ansvarighets-belopp hvarför denna fastighet häftar, den uppkomna bristen skall falla de öfriga fastigheterna till last efter nyssnämnda grund.
Eli bestämd måttstock är härigenom gifven för ansvarigheten och borgenären tryggad i sitt anspråk på full betalning, så vidt den kail erhållas ur alla fastigheterna, utan att dessa behöfva hvar för sig belastas med den solidära ansvarigheten för fordringens hela belopp; hvaraf åter härflyter den fördel, att en innehafvare af odelad inteckning, som, efter nu gällande inteckningslag, ej vågar medgifva relax af någon bland de intecknade fastigheterna, skulle kunna göra det utan annat äfventyr, än att frånsäga sig rättigheten att för brist, som skulle utgå ur den relaxerade fastigheten, njuta ersättning i de andra, hvilken rättighet utan våda kan eftergifvas i de flesta fall, då sällan någon fastighet för odelad fordran är öfverintecknad, och då dessutom den, som söker relaxen, alltid bör kunna, om det äskas, skaffa annan säkerhet för något mindre betydligt belopp, som må antagas för det högsta, pvartill den blifvande bristen möjligen kan uppgå.
Den modifikation i solidäritets-principen, som Rikets Ständer således härutinnan tillstyrkt, är redan af lagberedningen föreslagen; och, i öfverensstämmelse med beredningen, hafva Rikets Ständer jemväl antagit, att, örn ej gäl— denären i sjelfva inteckningshandlingen utsatt visst värde å hvarje fastighet, grunden för ansvarighets-förhållandet skall hemtas från fastighetens uppskattning till bevillning eller taxeringsvärde året näst före det, då inteckningen meddelades; men härvid hafva Rikets Ständer dock ansett nödigt tillägga, att, 0111 för det år, någon uppskattning ej skett, den, som först derefter skedde, skall tjena till efterrättelse, enär det fall kan inträffa, att uppskattning till bevillning å hvarje serskild fastighet ej skett året näst före det, då inteckningen söktes: såsom då en fastighet varder styckad och flera smärre egendomar i flera egares händer uppstå.
Om nu hela fastigheten varit intecknad och fordringen skall uttagas ur de serskilda egendomarne, så saknas i lagberedningens förslag ali grund för bestämmande af hvardera fastighetens ansvarighet, emedan något taxeringsvärde ej kunnat åsättas desamma före styckningen och således än mindre före inteckningen.
Sådant kan ej ske förr än efter styckningen; och för denna och andra händelser af enahanda beskaffenhet hafva Expeditions-Utskottets Förslag till lind.
Skrifvelse^ N.o 160. 327 Rikets Ständer ansett den uppskattning, som skett näst efter inteckningen Tara den lämpligaste fördelningsgrunden.
Men härefter a ('vi k er Rikets Ständers förslag helt och hållet från beredningens.
Rikets Ständer hafva ansett sednare, serskild inteckning i fastighet, som gemensamt med andra är graverad för odelad inteckning, ej böra medföra rätt till vidare än det öfverskott, som finnes, efter det den andel, som på odelade inteckningen sig belöper, ur fastigheten utgått.
Så länge den grundsats gäller, att innehafvare af odelad inteckning får hålla sig tili hvilken af intecknade fastigheterna, sorn han finnér för godt, skulle serskild inteckningshafvares rätt helt och hållet kunna tillintetgöras, utan den inskränkning till hans fördel, som lagen nu innehåller; men förhållandet blir annorlunda då innehafvares af den odelade inteckningen rättighet fått den begränsning, Rikets Ständer föreslagit.