Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O m de någon gång bli försatta i en sådan ställning, att de äro nödsakade härtill, finna de därför endast nödigt --- och möjligt att med en öfverlägsen och medlidsam axelryckning kullkasta den motsatta åsiktens skäl.
Eller också — detta är mycket vanligt — fram- hålla de, att » det gått bra ända hittills, hvar för skola, vi då ändra? » E n skön teori!
Afrikas vildar tycka förmodligen också, att » det går bra », och vilja därför inte alls veta af någon civilisa- tion.
Många anhängare af en förhärskande mening komma för öfrigt aldrig i tillfälle att direkt taga del af de grunder, på hvil- ka en motsatt åsikt stöder sig, utan fa höra alldeles vrängda framställningar af dem och ofta äfven af själfva åsikten, så vrängda, att de icke anse det löna mödan att ens försöka vederlägga densamma.
D e t är egendom- ligt nog en icke sällsynt förekommande upp- fattning af socialismen, att den innebär en, en gång för alla företagen, lika fördelning — eller snarare delning — mellan alla af all befintlig egendom.
D e t vore bpgripligt- vis ingen, som skulle bråka sin hjärna med att vetenskapligt nedgöra de socialistiska teorierna, om de medförde så vanvettiga konsekvenser.
I ett dylikt läge befinner sig våra dagars så kallade kvinnofråga.
D e t är här inne- börden af emancipation och emaneiperad, som ofta tydes på det mest bakvända sätt.
Orden härleda sig från det latinska mauci- pium
Den närmast ordagranna öfversättningen är väl frigörande och fri- gjord.
Men hvad menar man i allmänhet härmed.
Betecknande är följande förklaring i Ekbohrns o r d b o k: » Emaneiperad kvinna kallas den, som ej iakttager kvinnors van- liga lefhadssätt, klädedräkt » o. s. v. Skall man gråta eller skratta?!
O c h detta i ett arbete, som skall under- visa svenska folket om betydelsen af i språ- ket förekommande utländska ord?
Visser- ligen har man satt kallas, men man har icke på samma gång upplyst, att språkbru- ket i förevarande fall är totalt snedvridet.
Saken är emellertid intressant nog och vi- sar, huru allmän en dylik uppfattning af uttrycket emaneiperad kvinna är.
Men många gå ännu längre och mena härmed en dam, som icke blott i sitt yttre uppfö- rande i allmänhet söker likna en karl, utan som dessutom särskildt lägger an på att efterapa hans ovanor, röka tobak, förtära starkare spirituösa, begagna svordomar m. m. sådant.
O m en genomförd kvinnoemancipation hade företrädesvis dylika verkningar, må då alla goda makter bevara oss för den!
Nu kan det tyvärr icke förnekas, att en och annan dam, som utger sig för att vara begreppet emaneiperad kvinna personifie- radt, uppträder på ofvan angifna sätt — nå- got som är i hög grad klaudervärdt och endast bevisar, att hon själf icke förmått fatta den verkliga innebörden af ifrågava- rande begrepp, och som i förbigående sagdt kanske mer än allt annat skadar den goda sakens framgång.
Enstaka fall berättiga emellertid icke till fällandet af ett allmänt omdöme.
F ö r öfrigt kan man j u icke be- strida, att en kvinna naturligtvis, teoretiskt taget, har lika stor — eller liten — rätt att anlägga fula vanor som en man.
Jag vill tydligtvis ej förneka, att det gif- ves motståndare till kvinnoemancipationen, hvilka ha full insikt om deras skäl, som ifra för densamma.
Andamålet med ofvan- stående har ej heller varit så mycket att försvara dem som att protestera mot den lättvindighet, hvarmed talet därom allt för ofta affardas.
Kvinnofrågan har verkligen blifvit af sådan betydelse, att den kräfver allvarlig diskussion mellan alla, som i nå- gon män intressera sig för människosläktets framåtskridande.
Åtminstone böra allra minst de, som ej ha en aning om, hvad denna fråga innebär, med tillbakavisande hån och sofismer bemöta dem, som kämpa för densamma » lösning.
IDUN 1893 Ännu en interiör från Mars.
!Kå denna planet ha kvinnorna i långliga tider.
varit klädda på ett i deras tycke förståndigt och praktiskt sätt.
Under de senare åren ha emel- lertid starka strömningar gjort sig gällande för att åstadkomma genomgripande förändringar i de där slädes befintliga damernas klädedräkt.
På den af » Fru Snorre » föreslagna vägen, d. v. s. per tele- fon, har det lyckats mig att af en bland samhäl- lets i stöttepinder » på denna lycksalighetens pla- net få beskrifning, dels på några af de klädesplagg, som ännu alltjämt bäras af flertalet af den i alla hänseenden bältre hälften af Mars ' befolkning, dels på » de vidunderliga tillställningar », som där börjat införas af några » mer eller mindre abnorma nyhetsmakare ».
I synnerhet två plagg af den senare sorten hade väckt min sageskvinnas undran och — löje.
» Det ena, » sade hon, » är ett slags lifstycke, som kallas korsett, tror jag.
Hufvudändamålet med detta tyckes vara, att det om midjan skall ha en omkrets t minst 20 centimeter mindre än den kropp, på hvilken det skall sitta.
Det är försedt med en mycket praktisk snörinrätlning, prak- tisk så till vida, att man annars inte skulle få igen lifvet om sig.
Men nu snöres det ej till, förrän man satt det på sig, och det blir på detta sätt möjligt för vederbörande att uppnå den äskade minskningen i volymen.
Så knäppes det igen medels en järn- eller stålinrättning, som kallas planschett.
Hvad mig beträffar, skulle jag aldrig kunna reda mig i en sådan där persedel, jag, som är van vid våra gamla modeller.
Ser ni, dessa göras lika vida om midjan som vi själfva äro; de behöfva således hvarken snörning eller planschett, utan knäppas igen helt enkelt medelst knappar och knapphål.
Några af våra damer ha emeller- lertid anlagt de nya modellerna. » " » Och deras erfarenhet? » sporde jag.
» Jo, de påstå, att sedan de utstått de första dagarnas ovillkorliga obehag, vänja de sig lätt vid korsetten.
Vidare säga de, att vi förut ej haft en aning om, hur mjuk i synnerhet vår midja är, och i hur hög grad den låter tränga ihop sig.
I början bröto de af den ena planschetten efter den andra, men de hafva nu gjort den erfarenheten, att en sådan där tingest håller ganska länge, ifall man blott undviker att röra sig ledigt, att böja sig hastigt med mera sådant onödigt.
Somliga påstå, att sedan man en gång vant sig vid det där plagget, kan man ej undvara det.
Så bra tycka de åtsnörda musklerna om att lefva i relativ overksamhet.
» Det andra plagget är ett slags benbeklädnad, som dock sträcker sig till midjan.
Jag har svårt att för er beskrifva denna underlighet.
Ser Ni, tyget är helt enkelt bortklippt på de ställen, där plagget borde vara som mest värmande.
Och så fult det är!
Man kan gärna inte tänka sig något mera smaklöst än ett par sådana där tingestar.
Och så de se ut på sedan!
Men ni kan omöjligt göra er ett begrepp om denna tillställning, utan att se den. » » Nej, naturligtvis inte, » svarade jag.
Jag blygdes att tillstå, det vi härnere på jorden anse dylika plagg praktiska, värmande och vackra.
» Men jag återgår till korsetten!
Kan ni tänka er, att jag hört talas om unga damer, som varit klädda i snörlif till och med på fjäll- vandringar, vid spelande af lawn tennis, på rodd turer o. s. v. Hos oss har det alltid varit bruk- ligt att vid dylika tillfällen bära särskilda, för än- damålet lämpade dräkter.
Så t. ex. ha vi ej för- stått bättre, än att de kvinnor, som äro på väg att blifva mödrar, behöfva en specielt i detta af- seende lämplig såväl under- som öfverdräkt.
Nu ha vi emellertid fått veta, att detta är öfverflödig lyx.
Man skall under sådana omständigheter bära precis lika åtsittande kläder som under vanliga förhållanden, och när man ändock, » å la force des choses », tilltar i volym, så ökar man ut alla linningar medels långa bandöglor och klädnings- lifven med sidenlappar, spetsar, tyllbitar eller på något annat praktiskt (!)
och bekvämt (!)
sätt. » Min meddelerska gaf mig ännu många intres- santa upplysningar om reformifrerskornas på Mars sätt att kläda sig.
Jag skall emellertid ej här ci- tera mer än ett par af hennes sista yttranden.
» Våra s. k ' delade kjolar ', » sade hon, » ha be funnits oestetiska — nåja, den som anser att det där benbeklädnadsplagget, ni vet, tillfredsställer skönhetssinnets fordringar, måste ju komma till det resultatet — och böra därför enligt de nya idéerna, ersättas med tre, fyra tunga plager, som benämnas underkjolar och med all sin tyngd hvila på höfterna.
» Antagligen i förhoppning om att vår Herre ' .11 skal!
skapa människans högra och vänstra fot precis lika samt göra hennes fötter smalare öfver tårna än hälen, har vår reformförening konstruerat en för dessa afseenden lämplig skomodell. » Att vi i de civiliserade länderna härnere på Tellus kommit långt före reformvännerna på Mars, det hade jag under vårt samtal fått utomordent- ligt klart för mig; ty de klädesplagg, som af dem förordas, ha ju varit i bruk hos oss i långliga tider.
Vidare hade det gått upp för mig, att myc- ket i vår klädedräkt ej har annat än vanan att tacka, för att vi tillägga det dessa egenskaper.
Men hvar hade jag förut hört talas om » delade kjolar », » sport- och turistdräkter », » lämpliga skol- dräkter », » hygieniska barnkläder » m. m.?
Plötsligt dök ett minne upp hos mig.
Modeller till sådaua hade exponerats af vår svenska — dräktreform- förening.
Jag har nu tagit reda på, att nämnda förening den 29 mars kl. 7 e. m. håller sitt årsmöte i Fredrika Bremer-förbundets lokal, Drottninggatan 5 4 Samtliga af föreningen utarbetade modeller komma då att utställas.
När nu våra damer fått höra, att kvinnorna på Mars kunna uppträda i dylika kläder, kanske de känna sig en smula mera hågade att bryta med gamla fördomar.
För säkerhetens skull vill jag dock hviska i ert öra, att dräktreformföreningen hämtar åtskilliga af sina modeller från — Paris.
Gurli Linder.
O m sköldmör o c h Valkurjor.
Enligt f o r n k ö l l o r n a af A.
U Bååth.
vem känner ej den stolta Teguérska strofen: Valkyrjor rida på frustande hästar, hel), dödsjungfrur, hell!
I dag skall man strida, i Valhalla gästar en skara i kväll.
Säkert har denna strof bidragit att hos mån- gen framkalla i all klarhet synen af kraftiga, sköna ungmor i skinande rustningar, högresta på sina sadelfria springare, sväfvande öfver slagfält.
För Iduns många läsarinnor torde det må- hända vara af intresse att höra, huru den vackra myten om dessa kvinnor uppstått, hvad verklighet som ligger till grund för den, huru den utvecklat sig i hela sin rika fägring, samt till sist huru den tecknas i själfva källorna, framförallt i de fornnordiska kvädena.
Enligt fornskrifters vittnesbörd fanns hos de indogermanska folken öfver hufvud en lef- vande föreställning om stridsgudinnor, hvilka verksamt ingrepo i slaktningarnas gång, väsen af fjälfständig natur, som ej stodo i beroende af någon högre, öfver dem stående gudomlighet.
Sålunda omtalas i den grekiska mytologien människornas dödsgudinnor, som, enligt Iliaden, äro klädda i blodröda dräkter och kringsläpa på slagfälten de sårade och döde.
Hos den grekiske forntidsskalden Hesiodos gifva dessa kvinnor sig i strid med hvarandra för att få den största drycken af de fallne kämparnes blod.
På etruskiska kampmålningar visa sig be- vingade dämoner inne mellan de stridandes led i synbar afsikt att fatta tag i de stupande.
Och i en sen indisk saga omtalas, hurusom en intagande, högbarmad, himmelsk nymf, en » luftgångerska », efter den skildrade striden hämtar fram ur likhögarne en af de fallne och » betäcker honom med kyssar ».
I de irska hjältesagorna förekommer en krigsgudinna, som, åtföljd af sina två systrar, plägar med allehanda trolldomskonster jaga skräck i härarne.
Ofta visa samtliga syst- rarna sig i kräkgestalter; och kråkors läten tydas därför ofta såsom förebud till blodiga slag och berömda hjältars fall.
I full samklang härmed berättar ett kym- riskt fornkväde om en furste, att han alltid vann seger med tillhjälp af trehundra kråkor, som städse lydde hans befallningar.
Hos sydgermanerna, i de bekanta Merse- burgerdikterna, påträffa vi äfvenledes kvinn- liga gudomligheter, som gripa in i stridande härars öden.
Den ena af dessa hedna dikter — hvilka egentligen äro ett slags trollformler, hvarmed man tänkte sig kunna lösa en fånge ur hans fjättrar — beskrifver rätt utförligt dessa kvin- noväsens verksamhet under en drabbning.
De äro delade i tre skaror.
Den ena gör åtskilliga kämpar till fångar och håller dem fjättrade bakom den här, hvars värn denna flock vill vara, under det att den andra ska- ran kastar sig på sina löddriga hästar och kämpar emot denna här; men då sväfvar den tredje skaran ned till de fångna, rör vid ked- jorna och uttalar den lösande formeln: » springe banden och flykte fienderna. » Till sist hafva äfven anglosachserna, enligt hvad den gamla hjältedikten Beowulf gifver vid handen, känt till kvinnor, som » väfva stridslyckans väf ».
Hos de indogermanska folken möter oss alltså från skilda häll tron pä kvinnliga gu- domsväsen, som taga verksam del i krigarnes öden.
— Vi skola nu se, hurusom af dessa i största allmänhet tänkta väsen blifvit inom den nor- diska mytologien de klart tecknade Valhalls- gestalter, som fått namnet valkyrjor.
* / * * Forngermanernas öden voro allt igenom kri- giska.
Ständigt voro männen stadde med sina fa- miljer på vandringståg; och härigenom gafs åt kvinnan en friare, vidsträcktare » verknings- krets ».
Hon fick tillfälle att, äfven hon, del- taga i utvecklingen af sitt folks, sin stams öden.
Förhållandena gjorde henne till man- nens ledsagerska vid färders faror, vid neder- lag eller segrar.
Hon försvann icke i den tränga kretsen af ett stilla husligt lif.
Den värld, i hvilken forntidskvinnan lefde, skapade i allmänhet namnen ät henne.
Sålunda fäste sig inderna hufvudsakligen vid det veka hos kvinnan; och hon jämfördes därför hos dem med blommor.
Hos dem äro kvinno- namn ur blomstervärlden inhemska.
Sådana namn kände forntidens germaner icke till.
Deras kvinnor buro däremot ofta namn, som stodo i samband med strid och seger.
Jag vill blott påminna om ett, sädant det ideligen uppenbarar sig i den fornnordiska världen, namnet Hildur, hvilket betyder strid, eller de sammansatta så karaktäristiska Gunn- bild och Hildegunn, hvilkas bägge led betyda detsamma — strid.
Det var i kampens värld den germanska kvinnan lefde.
Mycket tidigt föreligga också bevis för, att hennes karaktär utvecklat sig till sådan själf- ständighet, att hon kom att stå likberättigad i de krigförande männens leder.
Under Marcus Aurelii fälttåg emot marco- mannerna funno romarne på slagfälten liken af germanska kvinnor i rustningar.
Och i kejsar
IDUN 92 Aureliani triumftåg sågos tio fångna gotiska kvinnor, hvilka gripits med vapen i hand.
Vida flera, berättar en romersk historie- skrifvare, hade huggits ned i själfva slaktnin- garna.
Dessa krigiska kvinnor, som naturligtvis ej längre förekommo under mera ordnade sam- fundsförhållanden, uppträdde emellertid ånyo i en icke ringa mängd änder vikingatiden.
De kvinnor, som då följde nordmännen på deras härnadståg i Europa, utmärkte sig genom ett sant manligt mod.
En frankisk krönikeskrif- vare utropar på tal om en nordmannahär: » Där såg jag icke blott de käckaste strids- män, utan äfven kvinnor, hvilka liksom desse skötte sköldar och spjut. » När de irska annalerna i det tionde århun- dradet omtala ankomsten af en rad utaf nord- mannaflottor, skildra de, hurusom till sist hennes skepp kommo till landet, den högresta kvinnans med det röda håret.
Måhända är det samma kvinna, som hos den gamle bi- storieskrifvaren Saxo grammaticus bär namnet Russila, stridsmön med det gyllene hårsmycket Härmed ha alltså gifvits fullt historiska bevis för kampkvinnornas verkliga tillvaro i forntiden.
öfver dem faller sedan helt naturligt en rätt värdefull belysning ifrån allt, hvad sång och saga meddela om de s. k. sköldmörna.
Så- lunda omtalar hjältesångernas Gudrun i den gamla Eddan, hurusom hon i ungdomstiden töljde, glad i håg, sin Sigurd på hans här- färder.
Hon säger: Tre syskon vi voro, trotsiga sinnen; vi foro ur landet, och Sigurd vi följde.
Vi styrde en hvar vår starke drake.
Vi leddes af lyckan till fjärran land.
En kung vi dråpo, hans land blef vårt, och höfdingar alla tillhanda oss gingo.
De tredskandes makt vi trampade ned.
Vi skyddade dem, oss skydda lyste!
Alltså synes Eddans Gudrun — liksom Russila — ha på vikingatåg fört kommandot öfver skepp.
I de mera sagolika fornkällorna på prosa, hvilka skildra vikingatidens förhållanden, spe- lar sköldmön en mycket framstående roll.
Bland alla dessa fornskrifters talrika sköld- mör står Hervar i den sköna Hervararsagan klarast tecknad i all sin obändighet.
» Då hon växte upp, vardt hon fager, » he- ter det.
» Hon värjde sig vid att handtera kast- och skjutvapen, sköld och svärd.
Stark och stor var hon, och så snart hon något för- mådde, gjorde hon snarare ondt än godt.
Då hennes morfader Bjartmar sporde detta, lät han gripa henne och föra henne hem.
Så stannade hon hemma någon tid.
En dag trädde hon inför sin morfader och sade: jag vill bort härifrån, ty jag trifves här icke.
Kort därefter försvann hon allena, väpnad och klädd i karlkläder.
Hon gaf sig i följe med några vikingar.
Bland dem trifdes hon en tid och kallade sig Hervard.
När något senare deras höfding dog, tog Hervard befälet öfver dem. » I Rolf Krakes saga säges det om en annan sköldmö, Aluf: » Aluf tedde sig alldeles såsom en härkonung; hon bar hjälm pä hufvudet, brynja kring barmen, svärd glänste vid höften, och hon bar den stora skölden lika säkert som en man.
Hennes anletsdrag voro sköna.
Kraftig var hon i lynnet.
I sina låter var hon storslagen — hon skonade ingen.
Och allmänt gängse var det talet, att hon var det yppersta gifte i alla nordlaoden, så vidt man det visste.
Men ingen man ville hon hafva. » (Forts.) B ö h m i s k a f o l k b i l d e r.
Tecknade för Idun af Sigrid Elmblad II.
Lenko.
t h, hvad jag är rädd, jag är så för- färligt rädd, » och ännu hälft rysande skrattade Lenko till, så att hennes hvita tänder blänkte i solskenet, ty länge kunde hon aldrig vara allvarsam eller fiuna något sorgligt.
Och så flåsade den stora ånghästen, som skulle föra henne milsvidt bort från barn- domshemmet, in på stationen.
Lenko kastade sig om moderns hals, kysste gång på gång Anninka, och så kom hon hälft inknuffad i en kupé, med en liten korg i handen och en svartmålad träkista i bagage- vagnen.
Mer hade hon ej i världen utom sitt föräldrahem, och det måste hon nu också lämna för att tjäna sitt bröd bland främ- mande människor, en hård lott vid sexton års ålder.
Anninkas och moderns gestalter försvunno, landsvägen, skogssluttningen, kyrkan, den sista skymten af det sista huset i byn, allt för- svann, och tåget brusade vidare.
Om två timmar skulle hon vara i Prag och inom tre hos sitt nya herrskap, som stadt henne på förord af hennes därstädes bosatta faster.
Hon satt och stafvade på adressen: Fru Brich, Palaskystrasse n:r 4 5.
Å h, hvad hon und- rade på den där fru Brich och ännu mer på gossen, som hon skulle bli barnflicka åt: hon hoppades, att det var ett vackert barn, ty hon kunde ej hjälpa det, men hon visste bestämdt, att hon skulle tycka mer om det, ifall det vore vackert.
Inom tre timmar var hon som sagdt redan i sin nya tjänst, och den första granskningen af hennes person hade utfallit gynnsamt.
» Hon ser barnslig och snäll ut, » afgjorde frun.
» Präktiga ögon, » tillade herrn, och lille Kurt hade sträckt armarne emot henne och strukit sina små händer öfver hennes kind.
Och Lenko kände sig också belåten.
Fru Brich såg ej alls sträng ut, och ett vackrare barn än lille Kurt kunde hon då aldrig ön- ska sig.
Och så fint det var i den granna salen sedan.
Lenkos ögon lyste, som när hon första gången i sina barnaår såg det tända julträdet.
Att börja med käpde hon sig dock litet ängslig och bortkommen, och de första da- garne grät hon ibland i smyg af hemlängtan, men snart tog hennes glada lynne ut sin rätt, och man hörde både från barnkammaren och köket hennes tillrande skratt och barnsliga, något högljudda röst.
Lenko gick om morgnarna och hämtade nysilad mjölk åt lille Kurt, och då kom hon i sällskap med en mängd tjänstflickor, som voro ute i liknande ärende.
Nej, hvad de allt hade att berätta, dessa 1893 flickor, om baler, förlustelser, fina kläder och fina älskare.
Det började gå rundt i Lenkos lilla svartlurfviga hufvud, men då de frågade, hvad hennes skatt hette, skrattade hon rik- tigt uppsluppet och svarade hemlighetsfullt: » Kurt. » Om det fanns någon egenskap, som Lenko hade utpräglad framför andra, så var det skönhetssinne, hennes enkla härkomst till trots.
Hon var förljust i lille Kurts silkes- lena lockar, i det vackra möbeltyget på sa- longssoffan, i blommor och färger, och hon kände sig alltid gladare än vanligt, då solen lyste genom den gråa dimma, som gärna sti- ger ned från höjderna kring Prag ocb lurande lägrar sig öfver Btaden; ty den har mycket fejukdomsgift i sig denna tjocka, fuktiga luft, isynnerhet hÖ3tar och vårar.
Då dö de små barnen i difteri, då sjukna blomstrande unga människor in i tyfus, och då äro lasarett- sängarne tätt fyllda med smittkoppspatienter.
När dimman skingrat sig, ser man i vårsolen så många sorgklädda, att man blir beklämd, och det ena begrafningståget efter det andra drar förbi med musik, brinnande vaxljus, ornatprydda präster och små kjolklädda kor- gossar.
Lenko bekymrade sig emellertid ej om de sjukdomssiffror tidningarna uppvisade.
Hon drog förnöjd Kurts sittvagu omkring i stads- parken och fröjdade sig åt de beundrande blickar man äguade hans eleganta plysch- täcke.
Den vackra röda blusen, som herr- skapet skänkt henne i födelsedagsgåfva, gjorde henne också mer än vanligt belåten med till- varon.
Lenko hade betydligt stilat upp sig, sedan hon kommit till Prag.
A f den lilla trinda tösen i hemväfd klädning, uppstruket hår och två tjocka öfver hjässan kranslikt upplagda flätor hade blifvit en smärt flicka, med lugg i pannan, engelsk knut i nacken, klädd i spetsiga Wienerskodon och modernt tillskurna klädningar.
Men oafsedt den lilla fåfängan att vilja kläda sig fint, var Lenko alltjämt oförderfvad, sann, flitig och pålitlig, som hon varit den tiden hon hjälpte modern hemma att göra ostar och pressa vin, utan någon aning om storstadslif och storstads- frestelser.
Hvad de andra flickorna berättade henne, medan hon väntade utanför stallet i Cana- lische Garten på den nysilade mjölken, var hennes natur så främmande, att det ej alls berörde henne.
Det var henne motbjudande allt deras skryt om hur de bedrogo sitt herr- skap.
Hur en bjöd sin fästman konjak och sedan slog vatten på buteljen, för att ej till- greppet skulle märkas, och hur en åter tog tamburnyckeln och smög sig bort på bal, sedan frun gått och lagt sig.
Och när den långa koppärriga huspigan Mari gaf henne det rådet att aldrig stanna i någon tjänst längre än två månader, emedan herrskapets fordringar annars b ' .i alltför stora, lät hon orden gå in genom ena örat och ut genom det andra.
Nej, hon var så kär i sin vackra » Bubi * », att hon ej för mycket godt velat lämna ho- nom i någon annans vård, och fru Brich be- handlade henne hälft som eu medlem af fa- miljen i sin tillfredsställelse att en gång ha fått en tjänarinna, som hvarken ljög eller höll sig älskare, och som hon kunnat behålla i redan öfver åtta månader, en alldeles ny erfarenhet i hennes kall som husmoder.
Men vårdimman lurade alltjämt öfver Prag.
* Smekord för Bub, gosse.
IDUN Lenko var sedan några dagar ej så glad som vanligt.
Hon klagade öfver hufvud värk, var matt och håglös, och så en morgon hade hon stark feber.
Fru Brich blef orolig och sände bud på läkaren.
Följden blef, att Lenko i största hast fördes till sjukhuset.
Det var smittkoppor, mycket allvarsamma smittkoppor, den stackars flickans lif sväfvade i största fara, men hon fördrog smärtorna tåligt, ängslan att bli vanställd plågade henne låugt mer.
» Komma ärren att synas mycket? » frågade hon sjukvårderskau väl tio gånger om dagen, och denna svarade medlidsamt: » Åhnej, » men Lenko anade dock oråd och begärde envist en spegel.
lossade hon fönsterhakarna och sprang upp på fönsterbrädet.
» Lenko, för Guds skull! » ropade fru Brichs upprörda stämma inifrån rummet, men det var för sent, Lenko kastade sig redan med förtviflaus mod ut i den mjuka dimman och ned på den hårda stenläggningen.
Som vanligt blef gatan utanför huset fylld af en liknöjdt nyfiken folkhop.
Frivilliga räddningskåren allarmerades och kom i fly- gande sträck med sin sjukvagn, men Lenko behöfde ingen hjälp, hon hade gått för att tillfredsställa sitt skönhetsbegär i en bättre värld än här nere.