Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jo, han blef dömd till dö- den, han, men, när han skulle dö, sa ' han så här: liten glädjedans på berget, hvarvid dock hans grofva skor med träsulor icke så litet voro till hinder.
Det insåg han också, hvarför han sparkade först den ena skon oeh så den andra utför berget.
Inom några minuter följde strum- porna samma väg och Trumfen dansade glade- ligen och barfotad uppe på berget.
(Forts.) F ö r Du mästerman, du mästerman, Du bidar litet med straffet Ty jag vill skåda all världen kring, All världen kring!
Med mina kärleksfulla ögon.
Och inte sörjer jag för straffet mitt, Och heller ej för dessa öden; Jag sörjer bara för min lilla vän, Min lilla vän!
Jag tror, hon sörjer sig till döden.
Sörj ' inte du för din lilla vän, För den är allaredan döder!
I himmelen, där råkas ni, Där tranas ni, Uppå den stora domedagen!
* Det summariska sätt, hvarpå både » fången » och hans » lilla vän » affärdades, grep Sjungar- Anna djupt, och det var under tårar och snyft- ningar hon afslutade sången.
Tinnie var också djupt rörd, men hennes yngre syster, som i allmänhet icke var böjd för det sentimentala och för det mesta tyckte, att » det var rätt åt dem », när någon af sångens eller sagans hjäl- tar och hjältinnor råkade ut för tragiska öden, hon var ej så upptageD af visan, att hon ej hade ögon, för hvad som tilldrog sig utomhus.
» Så Trumfen skriker därute på Fågelboms gård! » sade hon.
Mästerlotsen Fågelbom var nämligen icke hemma, och hans hustru och dotter stängde visligen porten och låtsade, som om ingen var inne.
Högst uppbragt häröfver, dunkade Trum- fen vildsint på porten, hojtade och svor på, att han skulle slå in både dörrar och fönster.
Men på en gång kom öfver honom en af de oberäkneliga vändningarna i » ölsinnet ».
Med ens blef han glad och lustig, vandrade öfver den lilla gröna planen, där mästerlotsen på långa bockar hängde upp sina » skotar » — ofantliga strömmingsnät — ut på en bergklack, som sköt fram mellan » prestbacken » och kam- marherrns palats och steg ut nästan ända ned till vattenbrynet.
Denna klippa sänkte sig nästan lodrätt ned till stranden, men ofvanpå var hon slät och något kullrig på kanterna.
Hit marscherade nu Trumfen med stormsteg och slog sig ned på den lilla slätten, där han satte sig.
Därpå drog han upp en butelj ur fickan, höll den mot dagern och såg med be- låtenhet, att den icke var tom, tog sig så en väldig klunk, tittade på buteljen omigen och smekte och klappade den med stor ömhet.
Efter det han upprepat denna manöver några gånger, tog naturligtvis den ljufva nektarn slut, oeh hur han kikade i- buteljen var och förblef den tom.
Men den som då blef ursinnig, det var Trumfen.
Med ett tag slungade han bu- teljen i berget, så att bitarne yrde omkring honom.
Men så blef han glad igen och fick en lysande idé.
Bränvinet var slut, men inte var det värdt att vara ledsen för det!
Trumfen reste sig och började pä vacklande ben en n o r d e n s årt land det har ty på är fattigt, en blef fager rosens glöd, som och blå ögats som ej guldgult fick håret och af men våg ax, fick på rödaste Och å vårt solens sin rodnad hon blef växer strand hon dyr ej Sverige annan boja hennes ljufva band.
brann och striden en blodig den en slagit djupa och och i blomma Sist, hell skänker vi för dig, tändes skog om — blonda de jord, af ord, nord: Gud.
fackla döden höja nordens spår son fjäll går, brud, näst krigels och mot bägarn dig — tro.
blott till e n älskar var, — kärlek svenska en är det sår, och gamla oss hviskar Och sin hopp trohetsed jag bland bo barmhärtighetens som och tårar med ljuft hon skar fältstandar lifvet kvinnan — vårt bedrift.
hvars kär; bär hand till nöd dit flickans sömmade Där och svärdet maning där här — runeskrift, svenska som se ' n — fanns.
än Då sken glans, klippig hjärta mö, åkerren som och den af.
ungdomsvarm vild snö Östersjö och munnen på liljans hos af färg smultronet det satt.
falskhet Af slå blå, gaf, spegel vet böljor vårligt blomma henne blef som himmel, Allfader ändå skatt, strand, under m ö!
men härlig den och Ej b l o n d a oeh vägen skålen här snö, bär är mö!
Visan ordagrannt upptecknad och förvarad.
En baklexa.
jiT ' * 7:i gingo från ett aftonsällskap, hvarest Björnstjerne Björnsons » En handske » varit föremål för ett lifligt meningsutbyte emel- lan damerna.
Till en början såg det dock ut, som om äfven herrarne haft lust att deltaga i ordskiftet, men genom ett par yngre flickors hvassa sidohugg på personer, tycktes de man- liga gästerna ba råkat i misshumör, ty de drogo sig tillbaka till rökrummet och spelbor- den; från d e s 3 a senare trängde dock nu och då undertryckta skratt och satiriska anmärk- ningar in till oss i salongen.
Där kom allt mer och mer bitterhet i damernas diskussion.
Vi voro nu — tre i sällskap — ute på de tysta gatorna.
Erik L., som jag sett växa upp till en ung, kraftfull man, hade åtagit sig att ledsaga fru Falck och mig till våra skilda bostäder.
Mot sin vana gick han tyst och trumpen bredvid oss.
» Jag önskade, att I män, i stället för att i smyg sitta och säga dåliga kvickheter i an- ledning af en allvarsam fråga, stannat kvar bland oss kvinnor och ärligt och öppet sagt er mening, » yttrade jag, som trodde mig känna orsaken till Eriks tvära sätt.
» Min bästa ' Ave ', du får verkligen förlåta, att vi män helst undandraga oss att i dam- sällskap allvarsamt behandla dylika frågor, så länge ert älskvärda kön därvid helt enkelt ut- går från den synpunkten, att vi män äro de allena skyldige; att vi alltid, allt ifrån det vi trampat ut barnskorna, utgöra den förledande parlen ».
Hans röst var full af harm.
» Men så sjungen ut dä!
Ut med sanningen, så att vi i flock få höra den! » utbrast fru Falck.
» Mina damer, först och främst skulle ni då behandla oss som jäfviga vittnen, och dessutom skulle ni anropa det passande, konvenansen, goda tonen oeh blygsamheten om skydd mot våra vittnesmål; därför buga vi oss så djupt för eder vishet, att ni ej se, hur vi småle bittert åt eder bornerade ensidighet.
Så länge blott ena parten höres, ömkas, omhuldas och — rättfärdiggöres af ärade damer, så länge få ni alla ursäkta, att vi män betrakta edra åtgöranden för att förbättra sedligheten såsom varande, lindtigast sagdt, opraktiska. » iStO?
» Nå, men detta kunde du ju mycket väl ha sagt till hela sällskapet nyss, » tycker jag.
» Nej, det kunde jag ej, ty så snart en karl inför ett större fruntimmerssällskap bjuder till att försvara sitt eget kön, kan han förut vara viss på, att han själf blir stämplad som ett uselt subjekt med ondt samvete, ty kvinnor hålla sig ogärna länge till en sak, om de få tillfälle att kasta sig öfver en person — ja, förlåt, att jag säger er två detta, men vreden har så i afton kokat i mig, att nu måste jag ha luft — eller tycken kanske ock I, att jag har orätt i detta? » frågade han.
Och utan, att gifra någon af oss tid att svara, fortfor han, dock nu med mera lugn: » Kan något väl vara mara orimligt än att antaga, det ynglingar i allmänhet äro djärfva, fräcka eller listiga rof- djur, då man tvärtom med största lätthet borde kunna öfvertyga sig om, att gossen är långt blygare mot flickor, än dessa äro i sällskap mot oss.
Jämför blott skolflickor och skol- gossar med hvaraodra!
Hvilka af dem, tron I, inleder ' småkurtisen '?
Eller äron I, bildade damer, naiva nog till att tro gossar och ynglingar blott vara blyga, otympliga eller skygga gent emot bildade flic- kor, men — raka motsatsen mot pigor och deras gelikar?
Nej, jag skall nu säga eder, som möjligen ha förmåga att skilja sak från person, att gossar och ynglingar ha flere yttre lockelser att undvika, än de ha inre frestelser att bekämpa.
Detta skulle väl också hvarje förnuftig kvinna själf kunna se, om hon ej ville blunda för allt, som ej smeker hennes antagna föreställningar om kvinlig oskyldighet.
Men fråga t. ex. mödrar, som ega sina söners förtroende, eller spörj en smula närmare efter orsaken till, att den och den dygdädla jung- frun eller ock dotterns väninna o. s. v. kom så hufvudstupa ur den eller den tjänsten eller familjen!
Men mödrarna äro ju, förstås, jäfviga, om de anklaga medlemmar af eget kön.
Och hur har väl donna damvärld, som nu, i egenskap af medelålders dygdemönster, domfäller oss, handlat emot den manliga ungdom, som på deras tid var med i sällskapslifvet?
Var det kanske de sedligaste bland de unga män- nen, som företrädesvis vunno damernas beun- dran eller kärlek?
Månne det ej var just de värst beryktade, som blefvo mest eftersökta i den högre societeten liksom ute i mera taifliga sällskapskretsar?
Men så, på en gång, vraket- kvinnan ifrån sig allt ansva„ i detta fall och kastar det på oss, kräfvande att vi, som hit- tills hvarken egt skydd i allmänna meningen eller stöd hos våra kvinliga jämlikar och jämn- åriga, skola se och höra alla lockelser ute i lifvet, utan att beröras af dem.
— Kära, bästa tant Falck, » tog han åter uti, dä hon försökte ett forsvar, » tala då i det sunda förnuftets namn ej om förslaget att förbjuda utställandet af mer eller mindre påklädda fruntimmerskon- terfej i cigarrbodarne, så länge här finnes half- klädda damer att beskåda på balerna samt ut- manande kvinnofigurer på gator, i hem och hvart vi vända oss!
Jag önskar nu, att jag gått ut i salongen i afton och sagt fröken Amanda och fröken Adele, huru de just i sina utstuderade dräkter kunde tjäna till modeller för de omtalade cigarrbilderna! » Vi stodo nu vid fru Falcks dörr.
» Det är sannerligen ord och inga visor, som vännen Erik bestått oss två till desert, » sade hon.
» Förlåt, kära tant, att jag kommit med allt detta till er två; jag borde ha sagt det där inne i flocken! » Hon tryckte hjärtligt hans hand till god natt och gick tyst in till sig.
Erik oeh jag fortsatte vägen mot mitt hem.
Han gick tyst en stund, jag likaså.
Därpå började han plötsligt: » Ave, mamma har en gång nämnt, att du i din ungdom varit bekant med von Hejkels familj, och mamma har också någon gång nämnt fröken Lavinia.
Säg, är månne ej denna se- dermera så egenrättfärdiga dam ej indirekt orsaken till hans moraliska förfall?
Mamma har omedvetet skildrat henne som en simpel kokett.
Hon dog ju ärad som ett dygdemönster. » Jag slapp att svara på Eriks fråga, ty vi voro nu vid trappan till min tillfälliga bostad, men Lavinias namn — det verkliga, förstås — frammanade med ens för minnet det gamla herresätet, där jag först såg henne och så ofta med ungdomens vaknande undran sett hennes lek med hvarje ung man, som kom i hennes närhet.
Senare i lifvet fick jag se de vidt- gående följderna af denna, för hvarje människa ovärdiga lek med själar; det är dödsbringande smittstoff i oa dylik.
n ^ Männen filosofera bättre öfver människo- hjärtat än kvinnan, men hon läser däri bättre än de.
När våren kom.
S k i s s af Elisabeth 5 s Kuylensljerna.
[TV * * ådant litet blekt barn, » sade förbi- gående.
wfi En och annan ryckte på axlarna och talade i öfverlägsen ton om brist på sol, dålig luft och otillräcklig föda.
Många gingo väl också förbi, utan att kasta en enda blick till lilla Majas fönster.
Men nu, när våren snart skulle komma och stängda hjärtan öppnades för att släppa in den lifgifvande solen, när hvarenda halfutsprucken blåsippa har sin egen lilla saga, som sedan lefver i minnet hos skogens vaggande gräs- strån, då göra sådana där stora, glänsande barnögen som lilla Majas ett vemodigt intryck på vekhjärtade idealister, och de möta den sorgsna, längtande blicken med ett litet små- leende och en vänlig nick.
Och lilla Maja nickade igen och talade om för sin stackars bleka mamma, som satt till hälften begrafd bakom en hög bländande hvitt linne, att stora herrar nickade åt Maja, och modern drog ur en tråckeltråd, lyfte litet på hufvudet och log.
Ett stackars stelnadt leende, som hårdfrusit i vinterns köld på de färglösa läpparne.
Sedan sattes hjulet i gång på nytt: tick-tick- tick-tick — en lång, rak söm arbetade sig fram under nålstygnen; den växte och växte, blef färdig och lades undan; så kom en ny, ännu en — • det skulle ej taga slut förrän sent i afton.
Det visste den gamla maskinen så väl och gjorde ej ens ett försök att stanna.
Så hade den pustat och surrat under de långa, mörka vinterkvällarne, då den låga ar- betslampan spred ett sömnigt skimmer öfver det lilla, fula rummet med sitt nedsvärtade tak.
Sedan blefvo kvällarne kortare, dagarne ljusare.
Arbetet började då klockan fem på morgonen, men lampan tändes icke längre, ty nu skulle det bli vår.
Dubbelfönstret togs ur, trasmattan skakades oeh lades upp på vinden.
Kakelugnen eldades bara en gång i veckan.
Maja sprang omkring oeh var förtjust.
» Nu är det vår, mamma!
Då får Maja gå ut i det gröna, » ropade hon.
» Ja, älskling, » sade modern oeh drog en djup suck.
Blotta tanken att få lemna den nötta stolen och flytta fötterna från maskin- järnet gaf färg åt hennes bleka drag.
Ögonen slöto sig ett ögonblick.
Hon tyckte sig ligga utsträckt i det späda, mjuka gräset.
Himme- len var så blå, solen så varm och fåglarne sjöngo så vackert.
Från furuskogen kommo starka, lifgifvande ångor och skänkte henne ny kraft.
Kraft!
Ja, det var hvad hon behöfde för sin lilla flickas skull.
Och så gick hjulet igen — till dess det en dag stannade — — — Den magra handen rörde det icke längre i kvalfull strid.
Den stora, hvita linnehögen lades i ordning af andra händer, färdiga att börja samma kamp, tills också de förlamades som lilla Majas bleka mamma En vilsekommen solstråle föll nyfiket på de aftärda dragen, smekte de slutna ögon- locken oeh sökte att värma de kalla läpparne; men det var förgäfves.
Lilla Maja visste icke rätt, hvad som me- nades med döden.
Hon satt tyst och stilla vid fönstret.
Ibland frågade hon: » sofver mamma än? » Men då endast den gamla klockan svarade med sitt entoniga knäppande, blef Maja rädd och började gråta.
•Aré
Så kom där en tarfligt tillyxad, svart kista, moderns sista bädd.
Locket skrufvades på och den bars ut i vedboden.
På söndags- middagen, efter gudstjänsten, fick Maja sätta på sig en gammal, svart kjol, som blifvit upp- sydd enkom för tillfället, och sin lilla nätta sommarkappa.
Hade modern lefvat, skulle hon nog fått en liten fin hatt också i stället för den grofva svarta munkbrohatten, som ref hennes ljusa lockar i oordning och gjorde röda märken i pannan.
Men hade ej den barmhertiga värdinnan varit, kanske Maja hade fått gå utan hatt.
Hon hade tagit vård om lilla Maja och låtit henne ligga och äta i köket, men hon fick vara inne och leka med lille Frans ibland, när han var vaken och skulle roas.
Lille Frans ' nya leksal var likväl ej af van- lig leksaksfabrikation, och det kunde hända, att den illa konstruerade dockan började gråta och ropa efter mamma.
Då skickades hon i köket igen, till dess mekaniken blef lagad och hon på nytt kunde skratta och sjunga och leka tittut med den tjocke, blåögde pojken.
Men i dag skulle Frans sofva, och Maja hade tillåtelse att gråta.
Frun hade till och med bestämt sig för att låta henne få smaka litet af efterrätten till middagen.
Herrn tog Maja vid handen, och frun knäppte sina svarta handskar.
I porten var gårdsfolket samladt och såg på, hur kistan lyftes upp på vagnen.
Den döda hade aldrig i lifstiden undanbedt sig kransar och blommor, men ändå låg där bara en fattig lingonriskrana oeh sökte breda ut sina risiga kvistar för att täcka den simpla målningen.
Frun steg upp i droskan.
Herrn satte sig bredvid, sedan han lyft upp lilla Maja på bak- sätet.
I barnets stora, blå ögon glänste tårar, och läpparne sköto ut, fuktiga och röda.
» Kommer inte mamma med? » frågade hon bedröfvad.
Då tog den välgörande frun på sig en värdig min och sade allvarligt: » Lilla barn, det är din mor, som ligger i den blomstersmyckade kistan, oeh du följer henne till grafven. » » Tag fram henne!
Jag vill se henne, » snyftade Maja.
» Det får du, om du blir snäll och from, så att Gud kan vilja ha dig bland sin utvalda änglaskara. » Maja förstod ej, hvad den fina damen me- nade, men hon lugnade sig ändå, och i hennes lilla hjärna vaknade ett tyst hopp, när hon såg solen stråla oeh kände de ljumma vår- fläktarne, och hon sade gladt: » Det är vår, då får Maja gå med mamma ut i det gröna. » Frun skakade missnöjd på hufvudet: » en sådan liten enfaldig stackare det barnet var. » » Se hit Maja!
Ser du, i det där stora, fina huset ska ' du få bo och få många små lekkamrater, blir det inte roligt? » Maja såg på det ståtliga, röda huset med de spegelklara fönsterrutorna, såg på alla de små flickorna i klumpiga, blårandiga klädningar, som gingo in genom porten, oeh undrade, endast undrade, hvem döden egentligen var, oeh hvar- för han inte kom igen med hennes mamma.
Vagnarne stannade nu vid den s. k. fattig- gropen.
Presten kom fram, helsade oeh klap- pade lilla Maja på hufvudet, som om han tänkte skydda henne för alla lifvets faror.
Men den omsorgen kastade han på Herren och nöjde sig med att göra sin plikt mot det lif- lösa stoftet.
» Af jord är du kommen oeh till jord skall du åter varda », ljöd det högtidligt genom den ljumma, balsamiska vårluften.
En liten fågel kvittrar i ett nyknoppadt träd o m vår o e h uppståndelse.
Maja hade häpen blickat upp i den svarte mannens ansikte, tills hon invid grafven fick sikte på tvänne maskrosor, som snart syssel- satte hela hennes uppmärksamhet.
När ceremonien var slut, tog frun henne vid handen och ledde henne upp till grafven.
» Tag nu adjö af mamma.
Hon ligger här- nere.
Du kan aldrig få se henne mera. » Maja började bittert gråta.
Och den lilla handen slängde harmset ned blommorna i den djupa, mörka grafven, under det hon snyftade: » Maja — får aldrig — aldrig gå ut — med mamma — i det gröna.
m " Tj ugonde århundradet ".
K å s e r i a f Richard Kaufmann.
ariserlifvet på societetens höjder, på bou- •S^ levarden, som berömmer sig a f a t t vara tummelplatsen för denna högsta sällskaps- krets, är p å väg a t t undergå en ny, genom- gripande omstörtning.
Det nedgående århun- dradets kvällsskuggor sänka sig a l l t djupare.
Med dem har den nuvarande lefnadsfilosofien, pessimismen, antagit en allt mörkare färg- t o D, ha smak och vanor ytterligare skärpt den karaktär af förfall, som århundradet företer.
Efter » chic » och » pschult » blef man » fin de siécle ».
Man hade sett allt, pröfvat allt, och man lekte icke längre kurra gömma med sitt hjärta, man satte till slut sin ära i att synas lika gammal och blaserad, som mau i verkligheten var.
Riktigt comme il faut blef man först, d å man, andligt utlefvad, lik en urkramad citron gaf den inre tomhe- ten en motsvarande yttre skylt.
Modets, den goda tonens obevekliga lag föreskref det så.
Men det gamla seklet lutar till sitt slut, morgonrodnaden a f ett nytt uppgår, oeh, om det nittonde århundradet ännu ej formligen hör till de förgångna, har det likväl spelat ut sin roll.
Det tjugonde höjer sig ur fram- tidens brodd.
Och Paris har, för a t t ej u p p - hinnas, skyndat sig att helsa det första svaga skenet a f morgongryningen.
Man är i Seine- staden icke längre • » fin de sieele »; vill man räknas till de tongifvande, måste man vara » vingi iéme siécle ».
Detta är raka motsatsen till, hvad man förut var.
I Paris ligger en gång för alla kvintessensen i a t t direkt öfvergå från en yt- terlighet till en a n n a n.
Ännu i går skulle en pariserdam ha varit rädd för a t t utsätta sig för hela världens åtlöje och hån, o m hon icke p å sin hatt bar en monumental plym- och blomsterbyggnad, påminnande o m Eiffeltornet; i dag stirrar folk efter henne p å gatan, o m inte hatten är platt som en pannkaka.
Och en ej mindre grundlig omdaning har äfven den inre människan undergått.
Skillnaden är blott den, a t t medan man vis å vis hatt- modet öfvergått från den yttersta högern till den yttersta venstern, har rörelsen i lefnadsfilo sofien gått i motsatt riktning, från venster till höger.
Man var förut vid tjugu å r ut- lefvad och trög s o m en gubbe, n u är man med snö p å hjässan idel eld och lågor, i n - tresserad för allt, full a f glödande entusiasm.
Den pessimistiska lifsledan är som bortblåst, och med öppna armar och hjärtat svällande af förhoppningar dansar man nu framtiden till mötes, full af tillförsikt om de framsteg, om den paradis-aera den skall medföra för jorden.
TJngherrarne, som från » fin de siécle » öf- vergått till » XX:me siécle », ha, i stället för att flanera på Paris ' asfalttrottoarer, tagit på sig sjumilastöflarne, resa med iltåg till Sa- markand och skrifva böcker om sin vaggon- färd, de hålla offentliga föreläsningar, de bygga laboratorier för att utrota bacillerna, med ett ord, de äro idel rörelse, idel verksamhet och finna lifvet värdt att lefva, endast om det blir en oafbruten kedja af öfvervunna svå- righeter.
De göra ännu mera, de gifta sig för att bli lyckliga familjefäder och skaffa Frankrike söner, på hvilka det, såsom ofta klagas, lider brist.
Det är högsta fashion inom den för- näma världen att hålla bröllop, innan de första skäggstråna knappast börjat visa sig på hakan.
Först och främst ha likväl damerna med passion störtat sig öfver det nya modet, och ju högre den sköna står på den sociala trapp- stegen, d e s 3 väldigare äro hennes ansträng- ningar att i en handvändning bli imngiiéme siécle- ».
Till och med sällskapslifvet offras på den större verksamhetens altar.
Med det parisi- ska sällskapslifvet var det visserligen redan för länge sedan ganska klent beställdt, men Madame hade likväl ännu alltid » son jour ».
Om än alla besök under hela veckan utan förbarmande afvisades från hennes dörr, var hon likväl på en bestämd sjunde dag hemma för alla, som önskade bringa henne sin hyll- ning.
Huset fejades från golf till tak, tjä- narne ifördes all den ståt, familjen ansåg oskiljaktig från sin ställning, och strax efter frukosten tog Madame plats i sin salong i fåtöljen närmast chéminéen.
Där förblef hon sittande ända till tiden för dinern, med det mest älskvärda leende inbjudande den till- strömmande skaran af väninnor till de dubbla stolraderna.
Efter tur och ordning aflägsnade man sig, och så länge man inte hunnit i Madame ' s omedelbara närhet, såg man sig oundvikligt dömd till att spela en stum figur; d. v. s., det gällde att visa sin goda upp- fostran genom att, med framåtlutad öfverkropp, låta sitt ansikte förråda det lifiigaste intresse för samtalet vid kakelugnen, äfven om man satt för långt bort för att kunna höra, hvad som talades.
Då man ändtligen hann till stolen bredvid Madame, belönades man för sin långa väntan med den huldaste förfråg- ning om ens välbefinnande och inleddes i sam- tal om den sista operarepresentationen, man bevistat, och, om slumpen ville, att klockan emellertid närmade sig fem, trakterades man, innan man fick gå, med en kopp te och nå- gra tårtor.
Det är endast kvinnorna, som aldrig lös- göra sig från olyckan.
Naturen har gifvit deras själ så mycken välvilja och medkänsla, att de tyckas vara ställda som skyddsväsen mellan mannen och ödets vexlingar.
Alibert.
Det är i hjärtat, som Gud placerat kvin- nornas snille, emedan detta snilles verk alla äro kärleksverk, Lamartine.
» H m — det går inte så ' bussigt ', i n t e, » sade hon snopet, » jag får nog lilla b ändå. » HemlifJ.
Af Lisseg.
Jelma lilla, se till, att bordet är i ord- ning o c h ser prydligt ut; du vet, att pappa sätter värde på d e t.
» » Ja visst, m a m m a.
» Selma gick småsjungande där i n n e; hon hade haft så brådt hela förmiddagen att sy en ny klädning åt lilla systers d o c k a; nu stod hon också färdig i all sin glans.
Grå sidendräkt med spetsar af mammas gamla förkläde.
Måtte nu lilla I d a snart k o m m a hem ur skolan!
Fru Stålblad sprang röd o c h svettig mellan köket o c h matsalen; hon ville själf lägga hand vid sin mans favoriträtt, så att han fick den just sådan ban ville.
N u kunde han k o m m a när som hälst, o c h hans hustru ville innan dess ordna sin toalett.
» V ä l k o m m e n h e m, gubben min! » honom i tamburen med en kyss.
H o n mötte D o k t o r n såg trött ut och var fåordig till en början.
I n g e n störde h o n o m; han satte sig stilla i gungstolen.
» H v a r äro b a r n e n?
» D e ä ' inte hemma än, men jag förmodar vi få höra dem i trappan snart, » sade hustrun leende.
» Å h j a, det brukar höras, när de k o m m a; än Selma då, är hon borta o c k s å?
» » Nej d å; g o d middag, käre f a r!
» H o n gick fram o c h räckte sin kind åt h o n o m till smek- ning.
» I n t e t telegram från såg orolig ut.
Hjalmar? » — doktorn » N e j, ingenting alls. » » H m — sudd oeh slarf och trassel!
Han har väl inte gått igenom sin tentamen nu heller.