Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och dessutom fick jung- frun äfven erlägga betydliga böter, påhvil- kas största part han också lade sina gri- pande fem.
Naturligtvis grät jungfrun i förstone och klagade för sina föräldrar.
Men snart tor- kade hon tårarna, påtog sin vackraste siden- schalett, gick till stadsfiskalen och frågade, huru hon skulle bete sig för att bli myn- dig och erhålla rättighet att idka nipperhan- del.
Och som skönhet i förening med käck- het alltid gjort sig gällande t. o. m. på så- dana karlar som gammaldags stadsfiskaler — ehuru man, öppet sagdt, hade svårt att tro
dem vara medlemmar af den öfriga kristli- ga församlingen — så lyckades hon verk- ligen få den kitslige K. att för henne skrif- va en inlaga till kungl.
maj:t med begäran om myndighetsförklaring, hvarefter hon se- dermera äfven fick rättighet att idka nipper- handel.
Detta naturligtvis mot kontant vedergällning på alla möjliga håll.
Fiskalen var dock en allt för skarp karl att låta jungfrun slippa för så godt pris.
Den gamla Handelsbalken var, såsom vi redan antydt, laddad öfverallt med försåt och faror.
Hvad innebar nipperhandeln?
Nå, det visste egentligen ingen.
Men stads- fiskalen syntes snart ha så mycket bättre reda på, hvad den icke innebar.
Också stod jungfrun ingen stund säker för att icke denne skulle snegla in med sitt öga och göra sina kap midtför hen- nes nya myndighet och karterade till- ståndsbevis.
Hvad hänfördes under rubri- ken » nipperhandel » och hvad icke?
Denna osäkerhet gaf anledning till en mängd trakasserier, » påföljder » och plikter med konfiskationer.
Men jungfrun var heller inte så dum.
Hon vidtalade sin far, som varit den skickligaste timmer- mannen, innan han upphöjdes till kvarters- man.
Denne gjorde en löndörr, ledande till en vindsskrubb, som låg utanför det inre rummet, och dörren gjordes för väl att kunna uppluktas af en, som ej kände hemligheten.
Så snart fiskalen syntes i gränden, rapporte- rades det genom en bultning i taket nedi- från, då jungfrun fick tid att gömma un- dan allt, som kunde blifva utsatt för spets- fundiga tolkningar.
Att bönhaseriet härvidlag öfverallt var stort, framgår af den omständigheten, att nipperhandlerskorna i Stockholm till slut nöd- gades ingå till kungl.
maj:t med begäran om närmare förklaring, hvad med nipperhan- del egentligen menades, och däröfver har man det utlåtande från kommerskollegium, som förekommer i Svensk Författningsamling hösten 1839.
Hvad nipperhandlerskor, som skulle vara välfrejdade kvinnor och förete betyg om försvarlig kristendomskunskap och, om ogifta, myndiga förklarade, skulle få försälja, var följande: Alla slags tråd och garn, silke, fruntim- mers- och barnstrumpor, fransar, band, snö- ren, uddar, galoner, artificiella blommor; handskar, nålar, knappar, symönster, huf- bonader för fruntimmer och barn, kragar, snörlif och snörlifsben, halsdukar, shawlar och shawletter samt allt till fruntimmers- prydnader hörande kram, såsom hals- och armband, örhängen af sten och äkta metal- ler, pärlor, blomster, cheniller, contiller, m. m.
äfvensom hårduk, brodérduk och cattuner.
Som man ser, kunde vederbörande på den tiden » reglera ».
Emellertid hade nu jung- frun en viss grundval för sitt vetande om skillnaden mellan tillåtet och otillåtet i sitt yrke och behöfde ej löndörren längre.
Under det de finare nipperhandlerskorna framme i staden egentligen slogo sig på tapisserihandel, försökte hon draga mera inbringande fördelar af detta rättesnöre.
Där stod nu t. ex. hufvudbonader för fruntim- mer och barn.
Hon lät genast en skicklig » patent » stickerska göra några mo- deller till yllemössor i form af ett slags negligéer, hvilka hon öfvertalade de förnäm- sta morarna i grannsocknarna att anlägga för att reta aptiten hos de andra.
De nappa- de utmärkt.
Och sedan sprungo bondkvin- norna i åratal från ett hälft dussin socknar för att få liknande mössor.
De voro kon- servativa, dessa allmogehustrur och döttrar, för hvilka det icke existerade några » säson- g e r ».
Detta mode spred sig, eget nog, äfven bland stadsmadamerna, som belägrade hen- nes rum för att beställa mössor efter de olika bårdmönstren, hvilka skiftade i alla regnbågens färger med mellanliggande schat- teringar, medan själfva stommen alltid gick i brunt, som » höll så bra med smutsen och som inte färgen gick u r ».
Denna nya industri lämnade under många år arbete åt en mängd unga flickor, som därpå förtjä- nade goda dagspenningar.
T y jungfrun hyl- lade principen » lefva och låta lefva ».
» Svett- systemet » skulle ha förekommit henne vidrigt.
Därjämte lade hon an på sidenschaletter.
Kvinnorna af medelklassen i landsortstä- derna begagnade då allmänt schaletter.
Rangskillnaden iakttogs strängt.
V e den, som vågade sätta på sig hatt och icke var minst borgaredotter!
Allmogen bar ännu i vissa socknar sina s. k. nationaldräkter.
Men så lät jungfrun plötsligt de styfvaste nämdemansmuttrarna profva några granna, präktiga schaletter från Almgrenska siden- fabriken i Stockholm.
Jungfrun var dessa regioners Lundin.
Hon stiftade lagar för moderna i de olika socknarna.
Schaletterna slogo an och så kom rusningen.
Ah, mina damer, » en ann kan vara så god som en ann »!
Naturanlagen förneka sig icke.
Snart skimrade landskyrkbänkarna i de grannaste färger.
Grön botten med röd bård i den ena socknen, vice versa i den andra o. s. v. Hade vårt land haft många sådana jungfrur, skulle vår sidenindustri allt stått på bättre fötter.
Hvad kattunshalsdukarna — • eller rättare hufvuddukarna — angår, voro dessa ännu innan näringsfriheten inträdde hennes stör- sta artikel.
D e m förde hon i marknaden på ett helt annat sätt.
De skulle spridas lika jämnt och allmänt öfver hela det om- råde, hvaröfver hon sträckte sin merkurii- staf.
Till följd däraf valde hon några af de brokigaste mönstren.
Ingen kände så väl sina naturbarns smak som hon.
I dessa högkolorerade dukar uppriggade hon några af socknarnas fagraste tärnor, och sedan gaf hon akt på, hvilket mönster blef det mest efterfrågade.
Landsborna äro mycket noga att få plaggen alldeles lika.
A r det en kvist, som fått en annan form, duger halsduken platt inte.
Den slcatt vara lik Gretas, på- står Kajsa.
Annars » får det vara ».
När nu jungfrun var på det klara med det » i sann mening » populäraste mönstret, afgaf hon ett anbud till extra pris å ett parti så stort, att grosshandlaren baxnade och trodde henne vara galen.
Han hade ej ens så mycket på lager själf.
Men, galen eller icke, var nu jungfrun en gång säker som Sveriges riksbank, och så fick hon hela subberten.
Nu gick försäljningen löst till samtliga socknarna.
Och en månad därefter glänste alla fält, hagar, ängar, landsvägar och kyrkovallar inom sex kvadratmil af de lifliga färgerna från tusenden alldeles lika hufvuddukar, alla stammande från jungfruns tvänne rum därborta på Islandet.
I denna konkurrensens febrila tid, då hvarje fönster åt en gata skyltar med loc- kande etalager, klingar detta som en saga.
Och likväl är denna skildring ingenting an- nat än en serie sakförhållanden, hvilka må- hända ännu många torde minnas i dessa trakter.
Att jungfrun dock inte hade så alldeles obegränsadt välde öfver kundernas sinnen som synes framgå häraf, visar en episod från 1856.
Hon följde noga med västmakter- nas krig mot Ryssland 1 8 5 4 — 5 5, troligen emedan det enda nöje hon bestod sig var att läsa stadens tidning, hvilken hon höll i kompani med tio af de närmaste grannarna.
Strax efter Sebastopols fall utkom i mark- naden en duk, på hvars » spegel » syntes Pélissier, Canrobert, Niel, Basquet, Mac-Ma- hon och lord Raglan på eldiga hästar.
Den- na duk föll så i smaken, att hon beställde en oerhörd massa af dessa lysande gubbar.
Men bondstintorna, som antagligen ej så ifrigt studerade tidningarna, brydde sig hvar- ken o m marskalk Pélissier eller lord Raglan, utan hamnade största delen af dessa då så ryktbara krigare nere i en bod på gården, där de tjugu år därefter upptäcktes af arf- vingarne, som sålde hjältarne till lumphand- laren.
* Vi skola icke följa denna märkliga kvin- na längre i detalj efter sedan kungl.
för- ordningen angående utvidgad näringsfrihet d.
18 juni 1864 trädt i verkställighet, då alla möjliga individer få sälja allt möjligt, bara de ha någorlunda rena prästbetyg.
Jungfrun ökade efter denna jättehvälf- ning i kampen för tillvaron visserligen sitt lager med en mängd nya artiklar äfven för den manliga delen af landtbefolkningen, men hon hvarken flyttade eller ändrade sin lokal i öfrigt.
Visserligen fick hon efter de nya tingens inträdande en massa konkurrenter, men de lyckades aldrig taga ifrån henne hennes kunder.
Till jungfrun skulle de, generation efter generation.
Huru kom det sig då, att denna kvinna i en aflägsen vrå, en trappa upp i ett par rum utan lyx, ja utan ens disk — hon hade dock ett slags tingest erinrande om en så- dan de senare åren — huru kom det sig, att landtfolket skyndade förbi de stora, fint inredda bodarne ned till » jungfrun »?
Det k o m sig däraf, att hon var billig och ärlig i all sin handel och vandel.
De visste myc- ket väl, generation efter generation, att de icke på något annat håll kunde köpa en billigare och bättre vara.
Hon öfvertygade sig alltid själf först om tygets goda beskaffenhet, hon tvättade kattunet, innan hon köpte det, och köpte aldrig in en dålig artikel.
Ehuru lögnen tycks i en eller annan form nödvändig i han- deln, gjorde hon sig aldrig saker till en lögn.
Till följd däraf och ehuru hennes största publik bestod af allmoge, tillät hon sig ingen prutmån.
Priset var en gång för alla bestämdt, och hon lärde snart kunderna sin orygglighet i detta fall.
Och den gick så långt, att o m hon icke fick sitt en gång bestämda pris, lät hon hellre varorna ligga ä n.
» realiserade ».
Naturligtvis var detta ett köpmansfel, och ett helt, hopadt lager visade efter hennes död, huru envist hon följt äfven denna sin grundsats, som väl dock talte att prutas på.
Hon hade äfven en annan gammaldags egendomlighet, förklarlig genom en väl miss- trogen natur, men förkastlig ur affärssyn- punkt.
Hon satte aldrig in penningar i en bank.
Kontanterna voro enligt hennes mening säkrare i hennes eget förvar.
Men hvilket för- var!
Hon hade aldrig ens någon kassaki- sta.
När dagens kommers var slutad, knöt
hon in kassan i en af sina tusende bom- ullsdukar, och så lästes knytet in bland de packade kamraterna i en byrålåda.
Ack, denna gamla byrå, som nu äges af en af mig mycket väl känd person, har i sina fem lådor under loppet af ett hälft sekel inhyst skatter å la Monte-Christo, ehuru betydligt verkligare!
När de blefvo för fulla, gick hon till de stora kontoren och växlade in sedlar, hvilka begrafdes i dukar af siden.
Det var klart, att jungfrun blef rik.
Efter föräldrarnas död ärfde hon huset, så att lokalen kostade ingenting.
Hennes person- liga lefnadskostnader voro ytterligt ringa.
Hon lefde uteslutande på kaffe och dopp.
Någon annan näring sågs hon ej intaga.
Hon måtte ha haft en formlig järnkon- stitution.
Nöjen bestod hon sig aldrig annat än en kort stunds tidningsläsning.
Däremot var hon otvifvelaktigt den regelbundnaste kyrkobesökerskan i hela staden — hon och hennes syster, hvilka man under hvarje årstid och väderlek kunde se i femte bän- ken från predikstolen, ottesång, högmässa och aftonsång.
Till skrift gingo de två gån- ger, påsklördagen och Mikaelisaftonen.
I själfva verket var denna » outvecklade » kvinnas enskilda lif det enligt vår vanliga mondäna uppfattning sterilaste och glädje- lösaste man gärna kan tänka sig.
Endast arbete och hvila.
Att tillvaron äfven har något, som heter fröjder, tycktes hon aldrig ha vetat af.
För kärleken var hon otill- gänglig.
Hon saknade ingalunda friare.
Dem svarade hon blott med ett egendomligt, kallt skratt.
För vänskap var hon lika kylig.
Sin enda syster, som kämpade med stor fattig- dom och tidigt blef änka, saknande alltför sina barn, bistod hon aldrig, ehuru de följ- des till och från kyrkan hvarje söndag under minst 35 år.
Men hon var artig och jämn- modig, så att säga glatt som en älfenbens- boll, och denna kyliga glatthet gällde alla.
Hon hade också mångåriga biträden.
Hon var artig emot dem, men intresserade sig för ingen.
Profryttarne, som blefvo allt talrikare och närgångnare med åren, visade hon dock in- gen synnerlig artighet, och det var nog svårt att få henne till att göra affärer.
Det be- höfdes blott, att en sådan där elegant, smickersam herre k o m in och hälsade henne med » fröken ».
Adjö med den herrn.
Det var att k o m m a af sig vid ingången.
Men de af detta efterhängsna släkte, som för- stodo sig på hennes egenheter och gammal- dags sätt att se, kunde med jungfrun » göra poster », hvilka en grosshandlare i våra kon- kurrensdagar skulle anse omöjliga, och lik- väl skulle några Stockholmsfirmor kunna visa honom » siffrornas mångfald » i sina gamla böcker, så vidt de ej äro förstörda.
Länk-charad.
Visst kan det ens hjärta mitt sjun- de (456) Att höra mitt helas (123456) öde, Ty räddas hon icke kunde, Och ligger nu kall bland de döde.
Mitt andra (2345) hon var, stackars unge, Gick ensam i skogen att svärma, Men dold af en tätvuxen dunge Mitt första (12) fick tid att sig när- ma.
Han kastar sig öfver den lilla — Hvars femte (3456) bland tallarna klingar — På sådant mitt fjärde (345) han illa Fördärfvar vårt hela.
Öm vingar Hon haft, hon nog rädda sig kun- nat; Då hade mitt tredje (34) gått miste Om sagan: » jag nu fått förära ».
Och om nu i tårar vi briste Mitt sjätte (45) ej mer skall besvära.
L. Ordgåta.
Tag 10 ord, hvilkas begynnesebok- stäfver bilda namnet på en stad, då de läsas uppifrån och ned.
Slut- bokstäfverna lästa.nedifrån och upp bilda samma ord.
Orden äro: 1) tonbeteckning, 2) ett mått, 3) en ryktbar man, 4) » för- djupningar », 5) ett djur, 6) en » bör- da », 7) finnes i böcker, 8) luftfeno- * Planschen för juli åtföljer, i utbyte mot det vanliga romanarket, detta nummer och utgöres af en reproduktion i autotypi efter den framstående finske konst- nären Alb.
Edelfelts sommar friska bild: » Si- sta af skedet ».
Hvad jungfruns kredit beträffar, så torde ett så » fin-fint papper » näppeligen ha fun- nits inom manufakturhandeln norr om Stock- holm.
Egentligen hade hon dock ingen kre- dit, emedan hon — aldrig ville ha någon.
Hon betalade allting extra kontant och hen- nes vinst bestod egentligen i rabatten.
Detta förhållande jämte de ytterligt låga lefnads- kostnaderna förklarar äfven hemligheten af, att all täflan med hennes priser voro omöj- liga för de manliga handelsmännen inom samma område.
Inn ehållsforteeknin g.
Tidningen kostar B yrå: Klarabergsgatstn 54, en tr. endast 1 krona för qvartalet.
TTtgifningrstid: Prenumeration sker: h v a r j e b e l g f r i fredag.
I landsorten: å postanstaltema.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i boklådorna samt å tidningskontoren men, utaf flit och omsorg frambesvuren, en riklig skörd ur mödan växa skall.
En hvar bland menniskor har blifvit buren till verksamhetens mödosamma kall; ' JReirili.
Efter M a t i a s S k a r d s föreläsningar.
(Senare artikeln.)
^ " / emmel eller skolan?
— se der en tviste- ' fråga, som oupphörligen dyker upp på nytt för att finna en nödtorftig » lösning », läggas å sido och inom kort åter framställa sig.
— hur kan man dock ens ett ögonblick stå tvekande här inför!
Det tyckes väl ligga bestämdt rent af i den gudomliga ordningen, att hemmet i hvarje fall måste vara det främsta, stå som nummer ett, och att skolans plats aldrig kan bli nå- gon annan än balcom hemmet.
Skolan är med nödvändighet dömd att i hufvudsak verka med ord.
Detta är dess stora svaghet.
Ord, ord, tomma omskrifnin- gar för barnets outvecklade sinne, som i allt fordrar realitet — det är slöa verktyg.
Ord äro ej fakta, äro ej sak, endast ett vilkorligl ting.
Men hemmets roll förblir en helt annan.
Hemmet är den verklighet, öfver hvilken sko- lan använder sina ord.
Ur hemmet har bar- net hemtat de begrepp, de föreställningar, det lärt sig förbinda med det och det ordet, det och det namnet.
När så läraren eller lärarinnan från katedern söker bibringa de små en kunskap genom att kläda den i ordets drägt, är han eller hon till det oundvikliga, mången gång till det förtvifladt nedslående, bunden af de ingifvelser, hvarje särskildt barn burit med sig från sitt hem.
För att fullt klargöra, hvad vi här vid lag mena, låt oss välja ett exempel från ett en- kelt, föga kompliceradt fall.
Tvänne barn, som sitta vid hvar andras sida på skolbän- ken, äro uppvuxna i skilda hem.
Det ena har egt den lyckan att fostras af en fader, livars hela sträfvan genomsyrats af innerlig kärlek till barnet.
För detta barn har faders- 2:dra årg.
namnet blifvit uttrycket för allt hvad kärlek heter, fadersbegreppet fyldt af all den skön- het, endast kärleken förlänar.
Det andra barnet deremot har i hemmet mötts af en fader, hvilken hufvudsakligen gifvit det intrycket af fruktan och räddhåga.
Ty slika fäder äro ty värr allt för vanliga.
Börjar så läraren tala med barnen om Gud och nämner honom inför dem som fader.
Huru himmelsvidt skilda begrepp skall icke detta framkalla hos de två I Under det att det ena för visso får ett varmt och lifligt begrepp om all den kärlek, som bor hos det högsta väsendet, ' ryser det andra endast till baka för den stränghet, fadersordet för det samma betecknar.
Och läraren har här — som i tusende sinom tusende liknande fall — oaf- sigtligt, omedvetet med samma ord dragit till sig den ene och stött den andre till baka.
Det är hemmet, hemmet, som i allt står bakom detta, bakom hvarje lärdom, skolan kan bibringa, och återverkar på hennes sträf- vanden i yttersta grad hämmande eller främ- jande.
Intet i verlden kan derför ersätta ett godt hem, der moder som fader fyller sin pligt.
Modern lägger faktum till faktum i barnets lif och bygger dermed upp hela dess lifsinne- håll.
I hemmet ock sätter barnet sjelft in allt sitt lifsintresse.
Och dess makt öfver barnets sinne skulle icke vara större än alla andra verldens magter förenade, onda eller goda?!
* * * En icke minst vigtig sida i uppfostran, der hemmet obetingadt måste vara förste man, är barnets fostrande till samhällslif.
Det vill till att begynna i tid och från roten för att till kommande dagar dana verkligt dugande och gode medborgare för vårt fosterland.
Hem- met är framför allt egnadt härtill.
Hemmet är, så att säga, ett » mikrokosmos », ett sam- Wintei: hälle i smått.
Det är dess pligt att hos bar- net utveckla de sidor, som äro af natur att göra oss skickelige i samhällslifvet med med- menniskor, dess pligt att undertrycka eller förädla de egenskaper, som strida häremot.
Djupt in i det växande barnets sinne skall det inprägla läran om den försakelse, som vet att slå af på egna personliga kraf, när dessa ej godt stämma med de andres, det allmännas — inprägla, ej med tomma ord och munnens fraser, utan med föredömets lef- vande kraft.
Det första kapitlet är lifvet i hemmet, det andra kapitlet blir lifvet i samhället.
Och det skall aldrig vara värdt att söka » fuska sig igenom » kapitel 2 för den, som ej med allvar och under förståndig och kärleksfull ledning fått gå igenom det l:sta.
Lägger icke hemmet grunden, hvarpå skall då sam- hället bygga?
Ouppfostrade eller illa fost- rade sinnen äro som lösan sand: den glider under byggnadens murar.
Så småningom — men en dag störtar det hela samman med stor förödelse och förfäran!
Och den dagen skall det sägas, att det var fåkunniga mö- drar och kärleksljumma fäder, som lade den förrädiska sanden, der de hade bort bygga på hälleberg.
* Men för att här nå ett godt resultat for- dras först och sist ett: lär ditt barn att vara nyttigt, verkligt prakt-iskt nyttigt i hemmet.
Hur ofta är det icke fallet, att unge junkeru på 1 0 — 1 2 år betjenas och krusas vida mer än sjelfve fadern i huset!
Ett barn får så oändligt lätt det intrycket, att hela hemmet är till egentligen endast för att betjena det samma.
Der vändes upp och ned på sysslor och ordning för unga herms lexa; han får vana, att allt skall foga sig efter hans be- qvämlighet.
Hans rock putsas och borstas af tjenarinnan eller så ock af mamma sjelf, hans is
Idun utkammar I hufvudsiäden hvarje helgfri fredag och kottar för qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— skor stå alltid blankade till reds.
Hvart tanken I, att detta sist skall leda?
Nej, lär först och främst ditt barn att bli sin egen dräng, i stället att det sitter som herre innan det ens vet, hvad herre är.
Vill du fostra din son till en god medborgare, din dotter till en prydnad för sitt fosterland, bringa dem i tid att inse, att de äro satta här i verlden att på verkligt allvar vara tje- nare ... » Den ej kan bygga sitt eget hus, hvad än han bygger, går snart i grus. » Men då nu hemmet skall vara grundtypen för allt samhällslif, följer naturligen af sig sjelft, att det måste vara bygdt som ett godt samhälle, det är — på auktoritet och på kär- lek.
Låt kärlekens starka vind blåsa genom ditt hus, arbeta med all flit på att dana ädla traditioner, och det skall vara dina barn godt att i en sådan luft växa upp åt ett offentligt lif.
Ur den kärlekens anda, som de der med hvarje andedrag insupa, skall för visso i sin tid födas den kärlek till fosterlandet, som är det innersta vilkoret för hvarje ordnadt sam- hälles lyckosamma bestånd.
En tjenst, som man ofta kunde vara be- nägen kalla för en otjenst, har staten gjort hemmet, då den genom sitt skolväsen tagit barnens uppfostran på entreprenad, till och med den religiösa.
Ty så ofantligt missbru- kas af föräldrarne denna det offentligas om- sorg, att de ofta känna sig rent af frikallade från hvarje omsorg för egen del.
Och olyck- ligare kan det knappast gå.
Ty hvad är det väl då, som skolan kan gifva?
Litet, allt för försvinnande litet.
Der- hän ha vi fört det, att inom skolans område ej längre lifvets allmänna lagar gälla.
Ofta en tom, själlös utanläsning, ett inpluggande af ord, der det lifliga barnasinnet fordrar sjelfva verklighetens gestalt.
Hvad ser den lille, der han sitter böjd öfver sin lexa, låt oss exempelvis taga: sin historia?
Det är icke de händelser, som för- fattaren i sin framställning velat åskådlig- göra, som nu i liflig realitet stå för hans syn.
Det är den och den sidan, som lexan omfattar, som skall läsas in, och från hvil- ken han ej kan abstrahera.
Så fäster sig boklig kunskap sida från sida som bilder i barnets sinne.
Men detta är ej verklighet.
För att belysa saken: du minnes kanske, kära läsarinna, ännu i dag slaget vid Ltitzen ur din lärobok; slaget vid Liitzen — j a, väl, på den högra sidan midt i boken, och så med den stora bläekplumpen der uppe i det venstra hörnet!
Och aldrig, aldrig kan du höra detta namn nämnas, än i denna dag, utan att ögonblickligen du har den framför dig — • der. '
— den högra sidan och den svarta plumpen.
Men vi fråga eder: är detta att lära för lifvet?
Nej, för visso ej.
En tom lexläsning, en andlig gymnastik — utan anda.
Det borde ej gälla hur många sidor jag lärt, utan hur djupt jag lärt.
Men det är ej ofta vårt mo- derna skolväsen räknar efter den synpunk- ten.
Om det endast verkligen vore förhål- landet, att barnet visste, hvad det kan göra reda för, och icke visste, hvad det ej kan redogöra för.
Men tro vi detta, falla vi i en farlig förvillelse.
Ofta får barnet i sjelfva kristendomens namn lära sig att säga den rena motsatsen, mot hvad det sjelft erfarit och tänker.
Det öit DUN Tidningen innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif a närmaste postanstalt namn och adress s a m t erlägg en krona, sa er- sitter der på examen och svarar på lärarens fråga med sin inpluggade fras, att » jorden är en jemmerdal ».
Det är en lögn, det tvin- gas att säga, ty det tror det ej sjelft — dess bättre!
De flesta barn förmena ej, att jorde- lifvet dock är så jemmerligt; man ser tingen i ett skärare ljus i de åren.
Men bevars väl, vi tvinga på de små våra egna, utvuxna begrepp.
Och så skola dessa » andliga småttingar » så att säga gå och bära på » fars stora kläder », hans stora ord, som de slätt icke passa i.
Modern pedagogik har insett det skadliga i detta själlösa pluggsystem.
Man har sökt undvika Schylla, men man stötte på Cha- rybdis.
Man har lemnat ett ondt för att råka hufvudstupa i ett annat.
Se här, hvar man trott sig finna vägen.
Läraren lemnar boken å sido och berättar i dess ställe för barnet.
Derigenom vinnes visserligen mera lif, större åskådlighet.
Men märk väl — nu fordrar han, att barnet, da- gen derefter t. ex., skall återupprepa det, berätta det samma igen.