Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nästa dag gick han gärna ut — och hon tillbrakte hela dagen med att i detalj utlägga och vidare utarbeta sina tankar från i går.
Sådant kunde i längden icke göra någon af dem glad.
Ibland kunde han finna henne grå- tande och när han då ville hafva reda på hvarför hon grät, svarade hon med afbrutna satser och halfkväfda syftningar, hvarur det framgick för honom, att hon kände sig ensam och var rädd för att han icke trifdes så väl i hennes sällskap som förr.
Hade han kom- mit in till henne i en glad och lifvad sin- nesstämning, hände det då lätt, ätt han blef otålig och förebrådde henne att vara pessimi- stisk samt slutade med ett: » Hvarför kan du inte vara glad och frisk som förr i tiden? » Och då kände hon sig så tillbakastött, så oändligt fattig.
När han så hade lemnat henne, var det en ny tanke, som började vända sig i evig krets- gång i hennes hjärna.
Hvarför kunde hon inte försöka att locka honom tillbaka till sig genom att vara munter, öfverdådig, frisk som förr?
Ty att han höll på att aflägsna sig från henne, det tog hon numera nästan för gifvet.
Hon gick och tänkte på, huru hon skulle vara glad och uppspelt, huru hon skulle skämta med honom och narra honom att skratta, så att han till sist skulle slå armarne om henne och kalla henne med ett smekord från deras förlofningstid: » Du lilla ekorre! » Hon gick och tänkte på detta, tills hon fick tårar i ögo- nen och tyckte så oändligt synd om sig själf.
Ty det stod med ens så klart för henne, att det endast skulle vara att spela en roll, då hon ju hela tiden gick med sina tunga tankar — och det var inte spelet utan verkligheten, som skulle kunna draga honom till sig.
Med dessa tankar satt hon äfven nu.
Ar- betet sjönk ned i hennes knä och hon började ' räkna öfver huru länge sedan det var som de två tillbrakt en enda timma af dagen, utom måltiderna, tillsamman.
Det var bestämdt hela två veckor sedan.
Egentligen var det alls inte underligt, att han fann det uppfriskande att gå ut en stund på aftonen tillsamman med några vänner, då han suttit vid och arbetat strängt hela dagen förut.
Men förr hade de två kunnat gå ut tillsamman och roa sig en afton.
Det hände nästan aldrig numera.
Hån blef uppfriskad af att tala med sina manliga kamrater och vänner — men icke med henne — det var bittert att tänka!
Tyst, där kommo de efterlängtade, välkända stegen genom matsalen in till henne.
Hennes bjärta slog lika våldsamt som när hon brukade igenkänna hans ringning på för- äldrahemmets tamburklocka.
Hon märkte genast att han bar svart bonjour och såg ovan- ligt bra ut, tydligen i en glad sinnesstämning.
» Anna lilla, jag måste gå ut nu.
Dahlgren bjuder på en liten herrsupé i sin ungkarlsvå- ning.
Tycker du, » tillade han, då hon ingen- ting svarade eller ens räckte fram sin hand, » att det blir trist att sitta bär ensam, så gå hem till mamma eller hälsa på någon väninna.
Jag skulle för resten riktigt gärna ha stannat hemma i kväll, om inte det här kommit. » » Det är så längesedan du var hemma en afton, » sade hon, men afbröt sig, ty gråten satte sig i halsen.
» Ja, kära barn, jag kan sannerligen inte rå för det, » sade han litet otåligt.
» Du kan väl räcka mig handen till adjö, ändå, » tillade han tämligen kort.
Hon beherrskade sig och räckte ut sin hand, men när den kom i hans varma, starka, kände hon en sådan vild lust att hålla honom kvar hos sig.
Tänk, om hon skulle locka honom att sända återbud och i stället gå med henne på teatern eller något annat ställe, lika godt hvad!
» Johan », sade hon litet skyggt, » är det tvunget.
jag menar.
kan du inte i stället ha något roligt med mig i dag? » » Jag förstår inte hvad du menar!
Du be- griper väl, att jag inte kan det, » sade han ovänligt och släppte hennes hand.
» Adjö, tag dig nu något för och sitt inte här i mörkret och se ledsen ut! » Han gick.
Hon tyckte det var sä synd om sig själf, där hon satt och längtade tillbaka hvart och ett af hans bortdöende steg, tyckte rent af synd om sin stackars lilla hand, som nyss omslutits af den kära, kraftfulla handen, hvars värme ännu dröjde kvar i dess hud.
Med en nervös rörelse reste hon sig och gick bort och tände lampan samt försökte arbeta.
Men arbetet sjönk ned i knäet igen och tan- karne sväfvade oroligt omkring.
Från det närvarande till det förflutna, till soliga som- mardagar förr i världen, till hemmet, föräl- drarne, syskonen.
Allt stod så klart för hen- nes minne och fick en vemodig glans öfver sig.
Barndomen, sorglös, trots sina barnsliga sor- ger, står så gärna i dylika stunder för vår själs ögon som ett förloradt paradis, vid hvars in- gång ängeln med det bart huggande svärdet för alltid posterat sig.
Hon kom ihåg skoltiden, hur hon och sy- stern från staden, där de under terminerna för skolgångens skull voro inackorderade, längtat till landet och hemmet, till roliga böcker, kälk- åkning och lek.
Huru, när det kom något paket till dem från hemmet, de kunde stå, systern och hon, med tårar i ögonen och trycka de olika sakerna till sina kinder och näsor.
Det var en särskild lukt, som följde med de där sakerna hemifrån, och de njöto af att in- andas den.
Hon fick med ens en sådan längtan att se
och trycka intill sig något föremål från det gamla hemmet, det tycktes henne som om det skulle kunna tillföra henne en smekning och komma henne att glömma huru ensam hon just nu kände sig.
Hon reste sig upp och såg sig omkring.
Alla gamla saker hade så småningom blifvit förvisade från det lilla blänkande nya hemmet — hon fann icke hvad hon sökte.
Med en trött och hjälplös rörelse strök den unga frun håret ur pannan.
Hon såg så späd och blek ut, där hon stod.
Den lilla gestal- ten så vek och rörlig.
En glimt kom i de grå ögonen, som syntes ovanligt stora genom de mörka ringar, hvilka på sista tiden börjat lägga sig under dem — hon hade kommit att tänka på något.
I nästa stund skyndade hon raskt genom rummen och öppnade dörren till en garderob, där en stor, gammal koffert hade sin plats.
Hon låste upp den och lyste med lampan däri.
Det första, hennes blick föll på, var en soff- kudde, tillplattad af flitigt begagnande och med korsstygnsbroderiet i silke och ylle alldeles trådslitet.
Många gånger hade hon öppnat locket till den gamla kofferten och fått ögonen på de där urblekta, slitna, mörkröda och skära rosorna i stort format, utan att känna sig berörd däraf.
Nu däremot fylldes hennes ögon af tårar.
Så många, många minnen stormade inpå henne.
Hon såg så tydligt för sig det trefiiga, stora rummet i det gamla hemmet, där den där soff- kudden förr i tiden tronat på hedersplatsen i stora soffan, ehuru den senare degraderades till schäslongen och mistade sitt skyddande fodral.
Hvarje möbel, hvarje småsak stod för henne som om hon innerst i sin hjärna haft en liten detaljerad fotografi af dem alla.
Och dock var det nu år sedan de splittrats åt alla håll, när hemmet för alltid upplöstes.
En afton kom särskildt för henne — det var efter sedan föräldrarne flyttat från landet in till staden.
Hon hade suttit vid sitt arbete, då hon hörde någon ringa, och strax därpå kom Johan in med stormsteg.
Han tog henne i sina armar och hälft bar henne bort från hennes rum och lade henne tillbaka mot schäs- longen och sköt kudden bakom henne.
Hur de hade kyssts den aftonen!
Och de hade joll- rat som barn och varit så lyckliga.
En och en droppade tårarne ned på den gamla soffkudden.
Hennes ställning på knä med händerna hop- knäppta omkring den gamla kudden och an- siktet belyst nedifrån af den på golfvet stå- ende lampan, så att de mörka ringarne under de tårfyllda ögonen framträdde än skarpare, gaf något djupt röraude åt hela den lilla ge- stalten, som såg barnslig och outvecklad ut i sitt hopsjunkna tillstånd.
I detta ögonblick föreföll det henne som om hon hört en ringning.
Hon spratt först till, men så tyckte hon sig förstå, att hon bara drömt det.
I alla fall kunde det inte vara han och då var det ju henne likgiltigt hvem eller hvad det var.
Tjänstflickan kom väl och tog reda på henne, om det var något viktigt.
Hon fortsatte sina drömmerier, stirrande ut i luften framför sig.
En egendomlig känsla af magnetisk drag- ning, som då man känner sig envist betraktad af någon person, som man själf icke ser, kom henne att göra en rörelse, och nu hörde hon äfven ett svagt buller bredvid sig.
Hon vände på hufvudet och satte sig med detsamma all- deles ned på golfvet i den djupaste bestört- ning — där stod ju Johan ett litet stycke ifrån och betraktade henne.
Han hade, tydli- gen i afsikt att öfverraska henne, gått så sakta som möjligt öfver det mattbelagda, mörka rum- met, sedan han letat efter henne i våningen och slutligen upptäckt ljuset, som strömmade ut från den lilla garderobkorridoren.
Där hade han säkert stått och iakttagit henne en god stund, ty han smålog, i det han frågade: » Hvad gör min lilla hustru där? » Hon kände sig så öfverlycklig öfver att ha honom hos sig igen, så, som hon längtat efter honom, att hennes beherrskning öfvergaf henne, och hon midt i ett leende brast ut i våldsam gråt.
Och när han föll på knä bredvid henne och smekte henne och talade tröstande till henne, framsnyftade hon en liten vältalig be- kännelse om sin tunga stämning och minnena som kommit öfver henne, då hon fann den gamla soffkudden.
Han förstod hennes stämning — det varju egentligen den — eller rättare tonen i hennes ord: » Ä r det tvunget?
— Kan du inte i stäl- let ha något roligt med mig i dag? », som dra- git honom från.
vänkretsen och de ljusa rum- men och fästglädjen hem till hans ensamma, lilla hustru.
Han såg ångerfull på den gamla, lilla soff- kudden och klappade den sakta, som om den varit ett lefvande väsen.
» Kära, min lilla vän, har jag varit mycket stygg nu, som lemnat min lilla fru alldeles en- sam, » sade han vekt.
Hon smög sig intill honom och hviskade endast i innerlig ton: » Äh, älskade, hvad det var skönt, att du kom hem! » » Sesä, » sade han raskt, » vet du, nu ska ' vi företa ' oss något riktigt muntert!
Det är för sent att gå på teatern nu.
Men vet du hvad, det är ett herrligt vinterväder ute med gnistrande snö — vi ta ' på oss och gå ut en stund! » » O, Johan, hvad det skall bli roligt, » bröt hon jublande ut.
» Kunna vi inte åka skrid- sko en stund? » Han skrattade.
» Hvarför inte!
Tag fram dem du, så ska ' vi glömma, att vi ä ' ' gammalt ' gift folk för i afton. » Hon var så strålande och röd om kinderna nu och såg så söt och glad ut, att han plöts- ligt tog henne i famnen, lyfte henne upp och sprang med henne genom rummen — alldeles som han gjort den där aftonen, hon tänkte på, när han nyss ringde.
En stund senare stodo de påklädda och med skridskorna i handen utanför på gatan och gingo framåt med raska, spänstiga steg, glada som — ett par barn, hvilka förlorat vägen till hemmet och återfunnit den.
De hade en mycket treflig afton tillsamman, fastän lilla frun därunder förtrodde sin man en hel hop af de dystra funderingar, hon bru- kade gå och bära på om dagarne.
Och när de kommo hem, hvilket inträffade tämligen sent på natten, och stannade vid sin egen dörr, lade han armen om hennes lif och sade något om att han inte känt sig så nöjd och tillfreds med en afton på mycket länge som med denna.
Hon svarade med att slå armarne om honom och hviska något tämligen omotiveradt, hvilket slutade ungefär så här: » Jag älskar dig öfver allt på jorden.
* Nästa dag fann en af fru Annas väninnor, som kom på besök, en gammal, rosig soffkudde upprest mot den nya, eleganta soffaus rygg- stöd.
Hon lade märke till den och förundrade sig öfver, att Anna ville ha den där.
Den var fasligt ful och gammal, tyckte hon.
Men unga frun smålog och kastade en nä- stan öm blick bort till den.
» Ja, det kan allt hända, men — den får allt vara där nu. » Och så kunde den gamla soffkudden trium- fera öfver både träpajazzon och den neapoli- tanska mössan, ty den intog i alla fall riktigt hedersplatsen.
Men det var den också van vid.
Liten efterskörd från svenska skaldinnors blomparterr.
För I d u n af Birger Scliöldström.
Sånger i månestrålar.
ffijjEJjeneralen grefve Hampus Mörner — den ssgga ryktbare » Hampus husar », det redliga- ste hjärta, den tappraste arm, den kvickaste tunga och den störste galenpanna på sin tid i svenska armén — hade en syster, Charlotte Mörner — född 1760 på Gäfvotorp; i sin ung- dom hoffröken vid Gustaf III:s hof; gift med en baron A.
Gyllenkrook på Svenstorp, men skild från honom och omgift med den bekante krigspresidenten, baron Bror Cederström; död i hög ålder i Vexiö — hvilken skildrat sin broder i mycket lik: godbjärtad, frikostig, orädd, musikalisk, vitter, konstnärligt anlagd, humo- ristisk samt ej så litet excentrisk.
En berömd svensk författare * har om henne efterlemnat en liflig skildring.
Hon var — sade han — en af de få, som i Gustaf I V Adolfs tid hade en vitter societet omkring sig.
Krigsrådet Åhlström, den kände tonsättaren, förklarade henne vara denna tids fru Norden- flycht, kring hvilken företrädesvis musici och skalder gärna samlades, och där de af Åhl- ström utgifna » sångstycken » först utfördes och gillades, innan de från nottrycket utgåfvos.
Det var hos Charlotte Mörner, som Åhlströms fru, krigsrådinnan, sammanträffade med fru Lenngren och sade, då hon ej blef gratulerad till sin upphöjelse i titulaturen (mannen hade i dagarne utnämnts till krigsråd): » jag har inte råkat svägerskan, se ' n jag kom i mitt nya stånd », då fru Lenngren med en naiv tillgjord enfaldighet inföll: » kors, h v a r har svägerskan det? » Det var något af fru Stael i Charlotte Mörner, ehuru hon ej fått den undervisning i sin ungdom, att hon kunnat blifva en förfat- tarinna ex professo.
Hon skref dock med lätthet sitt modersmål i både bunden och obun- den stil och hade nästan passion för Sveriges vitterhet.
Sin ungdoms bästa skalder kunde hon ur minnet, åtminstone det bästa af dem, och stapplade minnet, så improviserade hon helt enkelt och obemärkt en öfvergång till ett säkrare hägkommet ställe.
Men hon hade ej stelnat i sin ungdomssångs former, utan hörde med synnerlig glädje nya tonarter af ett nytt sångarsläkte.
Därjämte älskade hon Sveriges hi- storia med mycken eld och visste däri mycket, dömde med urskiljning och lade ofta i själfva uttrycket något originelt.
Det humoristiska var hos henne, liksom hos brodern Hampus, det öfverlägsnaste och visade således, då hon talade i historien, ett märkligt inflytande.
Man kom — säger Wieselgren — ofta att tänka på Ehrensvärds bekanta ritningar.
Själfve den allvarlige artisten Johan Holmbergsson omtalade för Wieselgren, att han vid en supé en gång blef oförmögen att tömma sitt ölostglas utaf * P. Wieselgren.
det löje grefvinnan Mörners beskrifning af loc- karne i en viss biskoplig peruk väckte hos ho- nom.
I den rodnad, hennes djärfva infall kunde någon gång väcka, låg dock ej - — » åtmin- stone då jag hörde d e t », säger Wieselgren — något osedligt.
H o n tvärtom besvärade sig, när hon tyckte, att någon bröt mot den vörd- nad, de gamle erkände sig skyldiga ungdom.
H o n hade äfven stor förmåga att teckna; äfven häri framstack oftast det löjliga.
Här visar sig ett släkttycke med hennes brorson, den b e - r ö m d e målaren o c h tecknaren Hjalmar Mörner.
Wieselgren berättar vidare, huru det var som 12:årig gosse han k o m att första gången göra grefvinnan Charlotte Mörner-Cederströms be- kantskap.
Jämte en sin väninna, en lagmanska Leander, brukade hon ofta besöka V e x i ö skola, un- der det undervisningstimmarne i historia pågingo.
D e n unge P e h r fick en dag en fråga, om hvad som vore att säga om K a r l X I I, o c h lemnade därpå ett längre svar, hvilket så frapperade grefvinnan Cederström, att hon strax efter- hörde gossens namn o c h födelseort, o c h när denna senare händelsevis var hennes egen hem- ort, ökades hennes glädje, o c h hon erbjöd gos- sen hjälp under hans studietid i V e x i ö; detta erbjudande behöfdes ej, utan afslogs tacksam- ligen, men togs tolf år därefter i anspråk för en annan fattig yngling, * som i V e x i ö gjorde sina förberedande studier, och accepterades också af den välvilliga grefvinnan.
H o n fick en gång se tryckt ett p o e m, sin författares, en nyss blifven magisters, första försök, o c h den gamla krigspresidentskan skref strax till ho- nom ett tacksägelsebref på vers.
H o n trifdes bäst bland snillen, konstnärer och vetenskaps- män: » D e t är Guds verkliga a d e l », sade den högborna grefvinnan, o c h hon öfverflyttade denna åsikt om konstens o c h vetenskapens id- kare på sina barn.
* K o r t före sin d ö d be- gärde hon ljus in i rummet, men då man sade henne, att det j u vore dag, suckade h o n: » mitt eget ljus har slocknat » o c h uppgaf andan.
H e n n e s sånger ha aldrig samlats o c h af trycket utgifvits, men flere af dem banade sig under hennes lifstid väg till folket, s. t. e x.
hennes i de flesta landsorter då allmänt sjungna (hon har själf satt melodien till den melanko- liska utgiutelsen; Välkommen, o måne, min åldrige vän, du ende, som delar min smärta.
Du sjunker i molnen, men lyser igen lik hoppet i uslingens hjärta.
Du lyser i mörkret min ensliga gång bland grifter, som höljt mina vänner, du blickar sä ömt vid min sorgliga sång och tyckes förstå, hvad jag känner.
Af då du att himlen förskjuten, från människor skild, nöden i plågor sig vrider, flyter ur molnen så ljuflig och mild trösta den usle, som lider.
I grafven din anblick jag mera ej får, ty mörkret blott herskar därinne.
Så lys då den vännen, som sorgsen där står och skänker en tår åt mitt minne.
Ä n n u ett p r o f af Charlotte Mörners skald- skap må anföras, hemtadt ur en handskrift i * * Det var Karl Magnus Ekbohrn, sedan fil.
d:r och på sin tid mycket bekant poet och publicist, död för omkr. 20 år sedan såsom tullinspektor vid Blockhusudden.
* * * En af hennes söner var öfverstekammarjun- karen Axel Gyltenkrook, på sin tid känd som fram- stående zoolog, mecenat och filantrop.
a. anlade ban, 1857, det bekanta räddningsinstitutet vid Eåby för vanvårdade barn.
bibliotekets samlingar.
Å r 1811 hade det s. k. bondeupproret i Skåne utbrutit, o c h man vet, att det var chefen för Mörnerska hu- sarerna, som fick den sorgliga plikten att vid Klågerup låta hugga in bland den förvillade, förgäfves till skingring befallda bondhopen — det bittraste ögonblicket i den redlige Hampus husars lefnad.
V i d regementet red då som kornett en hans unge systerson, T h.
Gyllen- krook, o c h till honom skref nu modern ett litet poem, som i all sin korthet, all sin en- kelhet, så rörande tolkar den sorg, som vid denna tid gripit ett svenslit kvinnohjärta: Det var ej tungt, det hvässta, skarpa stålet, som blixtrade uti din unga hand, då du fick skynda till det stora målet att strida för ett älskadt fosterland.
den stund, då nu trumpeten skallat!
— Medborgare!
hvi blef det emot er?
— Nödvändigheten våra vapen kallat; må tårar droppa på din sabel ner.
* D e t är väl icke många af dem, som behaga dröja vid dessa rader, hvilka ej någon gång i sitt lif hört sjungas, — til!
en af dessa ton- gångar, som af den » musikaliska » fåkunnighe- ten kallas: » slagdängor », men af den verkligt musikaliskt bildade igenkännas som genljud ur folkhjärtat — själf gnolat eller åtminstone läst: När månen vandrar pä himlen blå och tittar in genom rutan, då tänker jag understundom så och knäpper sakta på lutan: hvad dn är lycklig, du måne klara, som får så högt öfver jorden fara och blott se på!
Väl ser du dårskaper utan tal, det vill jag nog hålla troligt: bäd ' älskande, som förgås af kval, och älskande, som ha roligt; väl ser du tåren, från ögat rinner, men sorgen aldrig upp till dig hinner — det är för högt.
O, kära måne, tag mig till dig från denna världen så trånga!
Här skulle visst ingen s a k D a mig, ty så ' na ha de så många.
Jag längtar till dig upp i det höga: där skall väl en gång mitt trötta öga ej gråta mer.
O m författarinnan till detta väl fyra gene- rationer kära barndomsminne vet jag blott, att hon hette Kristina Lagerlöf o c h skref visan i sin ungdom till en gammal folkmelodi, som sjöngs i Värmland i slutet af 1700-talet, samt att hon 1855 i en ålder af 68 år afled å B o - fors ' bruk i Karlsskoga bergslag.
H o n hörde till samma släkt som den unga författarinna, hvilken i våra dagar genom Idun blifvit så bekant.
K a n s k e får man se måne klaras skaldinna skymta fram bland de gamla vermlandsgestal- terna, när Gösta Berlings saga en gång före- ligger fullbordad.
Kvinnorna leda o s s; låt oss söka att göra dem fullkomliga; j u mera insikt de fä, desto mera upplysta skola de blifva.
P å kvinnor- nas själsodling beror männens v i s d o m.
H v a d är barndomen lyckliga illusioner?
Sheridan.
annat än en tid af S. Smith.
F ö r Idun af Helena Nyblom.
(Forts.) Ila de vänner, som äro oss sympatiska, ha, något af den medfödda begåfning i en eller annan riktning, som gör att vi kunna glömma eller förlåta deras fel.
Men däri ligger också en frestelse — den att icke bry sig om de- ras fel, att förlåta o c h beständigt förlåta, till dess vi slutligen riktigt till grunden ha för- stört en sådan sympatisk vän m e d vår blinda hängifvenhet.
D e t är dock en trygg o c h g o d känsla att ha en vän med karaktär!
Men jag kan icke välja en till vän, endast därför att han har karaktär; är sympatien icke med, så blir det en kylig vänskap, en af dem som jag en gång hörde benämnas med den kvicka titeln: » ett resonnemangsparti ».
A t t veta att en vän är att lita på är en härlig sak, att veta att han kan tiga, vänta, förlåta är styrkande för ens lif.
E n vän med karaktär är som oftast en vän, som ger, en sympatisk vän är ofta en vän, som fordrar.
N u beror det på, hvad man tycker mest om — att ge eller att få.
Lyckligast är det, när båda delarna äro för- e n a d e; när man icke vet, h v e m som ger o c h hvem som får.
D e n som har något andligt eller lekamligt godt, delar med den andre, lik- giltigt från hvilken af parterna det kommer.
L y c k a n ligger just i att dela.
E n vän måste kunna tro på m i g.
Ofta, ack, allt för ofta tvingar lifvet en att skiljas från en kär vän.
H a f o c h land o c h, hvad värre är, många människor gå emellan.
D e t kan bäras många bud, sägas många ord, som för evigt skulle kunna förspilla min väns vänskap för mig, om han trodde därpå.
Det beror på, hur m y c k e t han från början har trott på mig, pä mitt verkliga o c h innersta väsen.
E n verklig tro står så oberörd af allt för- tal som en klippa i hafvet, när böljorna spruta och hoppa omkring den m e d larm o c h dån.
D e kunna aldrig tränga in i den, de kastas alltid tillbaka.
Men står denne vän mig nära, o c h ser och vet han, att jag är på väg att göra något orätt, då kan ban icke bära det, icke tiga därmed.
H a n beklagar sig i c k e för andra, han talar till mig själf, o c h den som talar i kärlek kan säga märkvärdigt svåra saker, utan att såra.
H a n förstår mig så väl, att han till och med förstår, hvarför jag vill bära mig dumt o c h orätt åt.
Han ser kanske däri, liksom alla som se djupt, att det dåliga i mig just är ett slags öfverdrift af något godt han håller af.
H a n hvarken hatar eller föraktar mig därför.
D e t finnes icke mycket på en gång så starkt och mildt som det tag hvarmed en g o d vän griper en i armen o c h säger: » B e t ä n k dig!
G ö r inte detta! » A t t en vän icke öfverger en i olyckan, följer nästan af sig själft.
D e människor, som hålla af en, därför att man är rik, förnäm eller har andra fördelar att bjuda på, förtjäna icke ens namnet af ens vänner.
D e äro som vännerna till soldaten i H.
C. Andersens saga: » E l d d o n e t », — • de k o m m o till honom o c h tyckte så m y c k e t o m h o n o m, då han hade m y c k e t pengar, men öfvergåfvo h o n o m alldele?, då han flyttade upp på vin- den.
» d e t var så många trappor. » Inga trappor i världen skola kunna hindra en g o d vän att k o m m a till en, o c h ingenting skall öfver hufvud hindra h o n o m, om man verk-
ligen behöfde hans hjälp.
Det är ett sannt ord, att man alltid får tid till hvad man har lust till, oeh i kärleksaffärer ser man bäst hvilka omöjligher människorna göra möjliga för att nd sin längtans mål.
Men en vän i den meningen är icke lätt att finna.
De flesta ha någon eller några el- ler något, som hindrar dem, när det gäller att tjäna en vän, och allra mest när det gäller att, som engelsmännen säga: » Pay with ones per- son ».
(Betala med sin egen person.)
En hvar.
känner nog exempel på, att rika människor, ja, till och med mindre förmögna ädelmodigt och beredvilligt ha delat med vän- ner, som voro mindre lyckligt lottade.
Väl- görenheten i alla former är gudskelof icke en ovanlig dygd.