Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den frusna massan hugges i bitar och förtäres till köttet, ungefär som vi spisa bröd.
Stundom kokas bitarne med vatten till en grönsoppa, som förtäres varm.
På samma sätt användes innanmätet af renvomben.
Dessutom ätas alger och flere slag af rötter, af hvilka senare en sorts hopskrumpna knölar, såsom ofvan är anfördt (föregående del, s. 434), hafva en mycket angenäm smak.
Om sommaren äta tschuktscherna hjortron, lingon m. fl. bär, som sägas förekomma i riklig mängd i det inre af landet.
Mängden af matväxter, som under denna årstid insamlas, är ganska betydlig, och man tyckes vara föga noggrann i valet, blott bladen äro gröna, saftiga och utan någon särskild skärpa.
När invånarne till följd af matbrist i början af februari månad bortflyttade från Pitlekaj, medförde de flere säckar med frusna grönsaker, och dock fans åtskilligt qvarlemnadt i källrarne för att efter behof afhemtas.
I tälten vid S:t Lawrence bay lågo högar af löfklädda pilqvistar och säckar fylda med blad och stjelkar af Rhodiola.
De författare, som anföra tschuktscherna såsom exempel på ett folk lefvande endast af ämnen hemtade ur djurriket, begå alltså ett fullkomligt misstag.
Tvärt om tyckas de under vissa tider af året vara mer »gräsätare» än något annat folk jag känner, och med afseende härå synes mig deras smak gifva antropologen en vink om vissa hittills alldeles förbisedda drag ur stenåldersfolkens lefnadssätt.
Att döma af tschuktscherna skulle våra urfäder ingalunda varit så rofdjurslika, som man vanligen föreställer sig dem, och möjligt torde vara, att »bellum omnium inter omnes» infördes först med brons- och jernålderns högre odling.
Tschuktschernas matlagning är, liksom de flesta vilda folkslags, mycket enkel.
Efter en lycklig fångst frossa alla invånarne i tältet på det fångade djuret och tyckas finna särskildt nöje i att härvid nedbloda ansigte och händer så mycket som möjligt.
Omvexlande med det råa köttet ätas bitar af späck och märg samt stycken af tarmar, som endast genom pressning mellan fingrarne befrias från innanmätet.
Fisken förtäres ej allenast rå, utan äfven så hårdt frusen, att den kan brytas sönder.
När tillfälle dertill erbjuder sig, försumma tschuktscherna dock ej att koka sin mat eller att rosta köttbitarne öfver tranlampan – ordet rosta borde dock härvid utbytas mot nedsota.
Vid ett besök, som löjtnant Hovgaard gjorde i Najtskaj, åt man i det tält, der han gästade, till qvällsvard först soppa på sälkött, sedan kokt fisk och slutligen kokt sälkött.
Man iakttog således fullständigt den i Europa godkända spisordningen.
Andra gafflar än fingrarna känna tschuktscherna ej, och äfven bruket af sked är ej allmänt.
Många föra dock en dylik af koppar, jernbleck eller ben med sig (bild 8 å sid. 121).
Ofta drickes soppan omedelbart ur kokkärlet, eller ock uppsörplas den med ihåliga ben (se figuren å sid. 108).
Dessa ben användas äfven i stället för dryckesbägare och bäras liksom skedarna fästade vid bältet.
Såsom exempel på tschuktschiska anrättningar kan jag ytterligare nämna: soppa på grönt, kokt sälkött, kokt fisk, blodsoppa, soppa af sälblod och späck.
Härtill kommer slutligen soppa på fint krossade ben eller på sälkött, späck och ben.
För benens krossning finnes i hvarje tält en hammare, bestående af en oval sten, rundt om försedd med en urgröpning för den skinnrem, med hvilken stenen är fästad vid det korta skaftet af trä eller ben.
De ben, som användas till mat, krossas med detta redskap fint mot ett stenunderlag eller en hvalkota, kokas sedan med vatten och blod för att spisas.
I början trodde vi, att denna anrättning endast var afsedd för hundarne, men sedermera blef jag i tillfälle att öfvertyga mig om, att äfven infödingarne sjelfva åto den, och det långt före den tid, då de ledo brist på lifsmedel.
Hammaren är så till vida af intresse, som den utgör ett af de stenredskap, som hos oss oftast träffas i grafvar från stenåldern.
Att hammaren hufvudsakligast var afsedd för »köket», synes af den omständigheten, att qvinnorna ensamma förfogade öfver densamma och rådfrågades vid dess bortbytande.
Jemte dylika hammare fans i hvarje tält ett städ, bestående af en hvalkota eller en större rund sten, i hvars midt en skålformig fördjupning var utnött eller uthuggen.
Under vintern kom en stor del af befolkningen från Jinretlen, Pitlekaj och ända bort från Irgunnuk dagligen Stenhammare och städ för benkrossning.
1/6 af nat. storlek.
om bord för att tigga eller tillbyta sig mat, och de föddes under denna tid hufvudsakligast af oss.
Härvid vande de sig snart vid våra lifsmedel.
De tyckte särdeles mycket om ärtsoppa och gröt.
Den senare lade de vanligen ut i en snödrifva att frysa och togo den sedan i frusen form med sig till tälten.
Kaffe brydde de sig mindre om, i fall det ej var väl sockradt.
Salt begagnade de icke, men i socker voro alla mycket förtjusta.
Äfven te drucko de gerna.
Eljest utgör vatten deras förnämsta dryck.
Dock nödgades de om vintern, till följd af svårigheten att öfver tranlamporna smälta tillräckligt is, mången gång släcka törsten med snö.
Om bord begärde de ofta vatten och drucko på en gång stora mängder deraf.
Bränvin, hvarpå de äro ytterst begifna, kalla de, såsom redan är nämdt, under samtal med europeer »ram», hvarvid ordets uttalande ofta åtföljes af ett harklande läte, en salig min och en betecknande åtbörd, bestående i den flata högra handens förande från munnen till midjan eller i efterapande af en rusig mans lallande.
Sinsemellan kalla de det eldvatten (akmimil).
Löftet derom var det verksammaste medel att förmå en motsträfvig tschuktsch att foga sig efter ens önskan.
I fall de åtagit sig en skjuts med sina hundspann, voro de aldrig angelägna att taga reda på, om någon matsäck medföljde, men varnade af vår sparsamhet i utdelandet af spritdrycker, ville de ej gerna börja färden, innan de granskat »ram»-förrådet.
Att ruset, ej smakens tillfredsställande härvid var hufvudmålet, visar den omständigheten, att de ofta som pris för ett föremål, hvilket de sågo att jag gerna ville hafva, betingade sig så mycket bränvin, att de kunde blifva fullkomligt rusiga.
Då jag en gång visade mig mycket angelägen att förvärfva en elddrill, som fans i ett tält, bebodt af ett nygift par, öfvertog den unga, ganska täcka hustrun underhandlingen och började genast med den förklaring, att hennes man icke kunde afstå elddonet, med mindre jag beredde honom tillfälle till ett grundligt rus, hvartill enligt hennes påstående, som förtydligades med lifliga åtbörder efterapande rusets olika grader, behöfdes åtta supar.
Först när mannen fått så många, skulle han vara nöjd, d.v.s. dödfull.
Sjelf har jag dock flere gånger sett, att två små supar äro tillräckliga att göra dem ostadiga på benen.
Under ruset äro de muntra, glada och vänliga, men besvärliga genom sin ytterliga smeksamhet.
I sällskap med rusiga infödingar fick man passa väl upp för att ej oförmodadt få sig en kyss af någon gammal flottig säljägare.
Äfven qvinnorna drucko gerna ett glas, men voro tydligen mindre begifna på rusmedel än männen.
De fingo dock sin andel, likaså till och med de yngsta af barnen.
När, såsom hände ett par gånger under vintern, ett tältlag varit nog lyckligt att från Beringssund få sig tillsändt ett större bränvinsförråd, var ruset allmänt och, såsom jag förut omnämnt, bevisade blågula ögon den följande dagen, att stridslystnaden äfven hos detta fredsamma folk framkallades af deras kära akmimil.
Under vår härvaro förekommo i byarna närmare Beringssund till och med två dråp, af hvilka åtminstone det ena begicks af en rusig man.
Så ytterst ringa beröring tschuktscherna än hafva med den verld, som nått till bränvinsindustriens ståndpunkt, tyckes dock detta njutningsmedel bland dem vara föremål för en regelmessig byteshandel.
Många af de tschuktscher, som foro förbi oss, voro rusiga och skakade med stolthet på en ännu ej fullt tömd kagge eller sälskinnssäck för att låta oss genom sqvalpet höra, att den innehöll våtvaror.
En af manskapet, som jag bedt taga reda på hvad slags bränvin det var, stälde sig väl med egaren och förmådde honom slutligen att afstå ungefär så mycket som en fingerborg deraf; mera bestods icke.
Enligt matrosens utsago, var det ofärgadt, utan bismak, kristallklart, men svagt.
Det var således troligen ryskt sädesbränvin, ej gin.
Under ett besök, som löjtnanterna Hovgaard och Nordqvist om hösten 1878 gjorde hos ren-tschuktscherna i det inre af landet, utskänktes deremot mycket utspädt amerikanskt gin, och tältets egare visade sina gäster en tennpokal med inskrift: »Capt.
Ravens, Brig Timandra 1878».
Några af infödingarne påstodo med bestämdhet, att de vid Beringssund året om kunde få tillhandla sig bränvin.
Alla männen i tältbyn och de flesta qvinnor, men ej barnen, hade vid tillfället tagit sig ett grundligt rus för att fira främlingarnes ankomst, eller kanske snarare bränvinsförrådets.
Då några europeer icke finnas bosatta vid Beringssund, åtminstone ej på den asiatiska sidan, framgår af denna bränvinshandel det oväntade förhållande, att det verkligen gifves infödingar återhållsamma nog att kunna syssla dermed.
Tobak är i allmänt bruk, så väl till rökning som tuggning.27 Hvarje inföding bär på sig en pipa, snarlik tungusens, jemte en tobakspung (fig. 7 å sid. 121).
Tobaken är af mångahanda slag, så väl rysk som amerikansk, och när förrådet deraf är slut, användas inhemska ersättningsmedel.
Företräde tyckes gifvas åt den söta, starka tuggtobak, som sjömän vanligen begagna.
För att göra den tobak söt, som ej förut är genomdränkt med melass, pläga männen, då de erhålla ett stycke socker, söndersmula det och lägga det i tobakspungen.
Ofta tuggas tobaken först, hvarefter tuggan torkas bakom örat och förvaras i en särskild pung om halsen för att sedan rökas.
Piporna äro så små, att de, liksom japanesernas, utrökas med några kraftiga andedrag.
Röken sväljes.
Äfven qvinnorna och barnen röka och tugga, och början sker vid så späd ålder, att vi hafva sett ett barn, som visserligen kunde gå, men i alla fall ännu diade sin moder, både tugga tobak, röka och taga sig en »ram».
Några bundtar Ukraine-tobak, som jag tagit med mig för byte med infödingarne, satte mig i tillfälle att till den etnografiska samlingen anskaffa en mängd bidrag, som jag i brist på andra bytesvaror eljest icke kunnat förvärfva.
Penningar förstå tschuktscherna sig nämligen ej på.
Detta är så mycket besynnerligare, som de förmedla en ganska vidsträckt byteshandel och ögonskenligen äro goda handelsmänTschuktschiska redskap. 1.
Garfskrapa 1/7. 2.
Prylar ½. 3.
Isskrapa, afsedd att framlocka sälen till sitt hål, med vidfästad amulett af ben ½. 4.
Knif af ben ½. 5, 6. Amuletter af ben 1/1. 7.
Pipa och tobakspung 1/3. 8.
Skedar af metall 1/3.
. Enligt von Dittmar (anf. st. s. 129) existerar, eller existerade ännu 1856, en ständig, långsam, men regelbunden varutransport längs hela Asiens och Amerikas nordkust, genom hvilken varor från Ryssland forslas till de innersta delarne af Polar-Amerika, och skinnvaror derifrån i stället söka sig väg till basarerna i Moskwa och S:t Petersburg.
Denna handel bedrifves på fem marknadsplatser, af hvilka tre äro belägna i Amerika, en på öarna i Beringssund och en vid Anjui nära Kolyma.
Den sistnämnda kallas af tschuktscherna »femte bäfver-marknaden»28.
Tschuktschernas förnämsta handelsartiklar utgöras af sälskinn, tran, skinn af räf och andra pelsdjur, hvalrosständer, hvalbarder m. m.
I stället inköpa de tobak, jernsaker, renskinn och äfven renkött samt, när det kan fås, bränvin.
En affär uppgöres med stor betänksamhet, efter långvarigt rådslående i hviskande ton mellan de närvarande.
Bränvin använde jag endast i yttersta nödfall som bytesvara, men de märkte snart, att begäret att blifva egare af en ovanlig tschuktschisk konst- eller fornsak var mäktigare än min vackra föresats, och de lärde snart begagna sig häraf, i synnerhet som jag i alla fall alltid betalade varan till fullo och gaf eldvattnet på köpet.
Lampan (se bilderna å sid. 24 o. 25), med hvilken eld och ljus underhållas i tältet, består af ett platt tråg af trä, hvalben, tälgsten eller bränd lera, bredare baktill än framtill och medelst en fristående tandad kam deladt i två afdelningar.
I den främre lägges veken af mossa (Sphagnum-arter) i en lång tunn rad längs hela kanten.
Brännmaterialet utgöres af tran.
Under lampan finnes alltid ett annat kärl, afsedt att upptaga den tran, som möjligen spilles.
Om sommaren kokar man äfven med ved i fria luften eller i yttertältet, om vintern endast i yttersta nödfall i det senare.
De finna nämligen den rök, som veden sprider i det täppta tältet, outhärdlig.
Oaktadt drifved finnes i riklig mängd på stranden, ansågs tydligen brist på tran af infödingarne för en lika stor olycka som brist på mat.
»Uinga eek», intet bränsle (egentligen: ingen eld), var den ständiga klagan vi hörde äfven af dem, som släpade lass af drifved om bord för att tillbyta sig bröd.
Den omständigheten att deras bränsle icke sprider någon rök medför emellertid den fördelen, att tschuktschernas ögon ej pläga vara på långt när så angripna som lapparnes.
I tältet har qvinnan alltid ett vaksamt öga på lampans putsning och eldens underhållande.
De träpinnar, hon använder att putsa veken, och hvilka naturligtvis äro genomdränkta med tran, begagnas vid behof såsom ljus eller fackla i det yttre tältet, till att tända piporna med o.s.v.
På samma sätt användas andra i tran doppade pinnar29.
Lerlamporna förfärdigas af tschuktscherna sjelfva, hvarvid leran knådas väl och genomdränkes med urin.
Bränningen är ofullständig och utelemnas väl ofta helt och hållet.
Tran och andra flytande varor förvaras ofta i säckar af sälskinn, bestående af hela hudar, från hvilka kroppen blifvit uttagen genom den vid hufvudets bortskärande bildade öppningen, och hvarå denna samt alla andra naturliga eller vid djurets dödande förorsakade hål blifvit hårdt tillknutna.
I ena framlabben anbringas derpå med stor skicklighet en luft- och vattentät träkloss med svickhål och tapp.
På säckar, ämnade för torra varor, bortskäras äfven labbarne, och öppningen, genom hvilken innehållet inlägges och uttages, anbringas tvärs öfver bröstet strax nedom framfötterna.
Elden uppgöres dels på det ännu för några årtionden tillbaka bos oss brukliga sättet medelst eldstål, flinta och fnöske, dels genom ett drillredskap.
Eldstålet består oftast af en filbit eller något annat gammalt stålredskap eller ock af jern- eller stålstycken, som äro smidda särskildt för ändamålet.
Vanligen angifver dessa redskaps form ett europeiskt eller rysk-sibiriskt ursprung, men jag förvärfvade mig äfven klumpigt tillhamrade jernbitar, hvilka tycktes utgöra prof på inhemsk smidesskicklighet.
En tschuktsch visade mig ett stort eldstål af sistnämnda slag, försedt med ett särskildt fingertag af koppar, vackert glättadt genom långvarig nötning.
Han betraktade det tydligen som en stor klenod, och jag kunde ej förmå honom att bortbyta det.
I förmodan att metallen till de otympligt tillhamrade jernbitarne möjligen kunde vara af meteoriskt ursprung, tillbytte jag mig så många jag kunde öfverkomma.
Men den undersökning, som efter hemkomsten blifvit på dem utförd, har visat, att de ej innehålla spår till nickel.
Jernet var således ej meteoriskt.
Flintan utgöres af en vacker kalcedon eller agat, som bildats i hålrum på de i nordöstra Asien rikligt förekommande vulkaniska bergarterna och sannolikt äfven här och der förekommer som klappur i tundrans elfbäddar.
Såsom sköre användas dels ullhåren af åtskilliga djur, dels hvarjehanda torra växtdelar.
Stålet och en mängd flintbitar förvaras jemte tobaken i en skinnpung, som hänges om halsen.
Inuti denna pung finnes en annan mindre, innehållande sköret.
Detta hålles sålunda genom kroppsvärmen varmt och skyddas genom det dubbla höljet för väta.
Derjemte bära männen ofta på sig ett slags lunta af hvita, väl torkade och krossade vidjor, hvilka äro hopflätade och lagda i jemna rullar.
Denna lunta brinner långsamt, jemnt och väl.
Det andra slaget elddon består af en torr träpinne, som medelst en vanlig bågdrill gnides mot en trästock af torrt, halfmurket trä.
Öfre delen af den pinne, som drillas omkring, löper i en med ett rundt hål försedd drillbricka af trä eller ben.
På ett af de elddon, jag tillbytte mig, var språngbenet (astragalus) af en ren härtill begagnadt.
I tändstocken finnas hak anbragta för att gifva stöd åt drillpinnen och kanske för att underlätta bildandet af det halfförkoladeElddrill. 1/8 af nat. storl.
trämjöl, som vid drillningen lösslites från tändstocken och i hvilket glöden uppstår.
Då med detta redskap eld skall uppgöras, bestrykes nedre delen af drillpinnen med litet tran, ena foten håller tändstocken stadigt mot marken, bågsträngen slås om drillpinnen, venstra handen trycker med drillbrickan pinnen hårdt mot tändstocken, och derpå föres bågen af och an, ej synnerligen hastigt, men jemnt, stadigt och oafbrutet, tills eld uppstår.
Ett par minuter pläga härtill åtgå.
Qvinnorna tycktes vara mer vana än männen att begagna detta redskap.
Ett förbättradt slag af detta elddon bestod af en träpinne, på hvars nedre del en linsformad och genomborrad träklump var fästad.
Denna klump tjenade som svänghjul och tyngd.
Öfver träpinnen löpte en genomborrad tvärslå, som med tvenne senor var fästad vid dess öfre ända.
Genom att föra denna tvärslå af och an kunde pinnen kringvridas med stor hastighet.
Redskapet synes mig så till vida anmärkningsvärdt, som det visar ett nytt användningssätt för de genomborrade sten- och tegellinser man så ofta finner i grafvar och på gamla husplatser från stenåldern.
Hos tschuktscherna, liksom hos många andra vilda folk, hafva tändstickorna fått äran att vara det första af bildade folks påfund, hvars företräde framför deras egna obetingadt erkännes.
Anhållan om tändstickor var derför ett af de vanligaste tiggerier, hvarmed våra vänner vid Beringssund under vintern plågade oss, och de voro villiga att för en enda låda offra jemförelsevis ganska dyrbara saker.
Beklagligen hade vi icke någon öfverflödig tillgång på denna nödvändighetsvara, eller kanske man snarare bör säga lyckligtvis, ty om tschuktscherna under några år skulle kunna tillbyta sig ett par tändsticksaskar för en hvalrosstand, så tror jag, att de med sin vanliga sorglöshet snart skulle alldeles bortglömma bruket af sina egna elddon.
Bland husgerådssaker vill jag vidare nämna följande:
Garfskrapan (fig. 1 å sid. 121) är af sten eller jern och fästad vid ett träskaft.
Med detta redskap rengöres mycket noga den fuktade huden, som derpå gnuggas, töjes och knådas så omsorgsfullt, att flere dagar åtgå för att bereda ett enda renskinn.
Att garfningen äfven är ett ansträngande göromål synes deraf, att qvinnan, som i tältet sysslar dermed, dryper af svett.
Hon sitter härvid på en del af skinnet och spänner ut den öfriga delen med händernas och de blottade fötternas förenade hjelp.
Sedan huden blifvit tillräckligt arbetad, fyller hon ett kärl med egen urin, blandar denna med söndersmulad videbark, som torkats öfver lampan, och rifver den kroppsvarma blandningen in i renskinnet.
För att gifva detta på ena sidan en röd färg inblandas i garfvätskan barken af en Pinus-art (?).
Skinnen blifva på detta sätt mycket mjuka och på inre sidan nästan sämsklika.
Stundom garfvas renskinnen äfven till verklig sämsk af ganska utmärkt beskaffenhet.
Ishackor. 1/9 af nat. storl.
Tvenne slags ishackor; skaftet är af trä, bladet i den spadformiga af ett hvalben, i den andra af en hvalrosstand; det är medelst skinnremmar med stor skicklighet fästadt vid skaftet.
Någon gång äro både skaft och blad af ben och sammanfästningen anbragt på ett något afvikande sätt.
Brynstenar af inhemsk lerskiffer.
Dessa äro ofta genomborrade i ena ändan och bäras, jemte knifven, skeden och sugröret, fästade med en elfenbensklyka i bältet.
Hemgjorda kärl af trä, hvalben, hvalbarder och skinn af olika slag.
Knifvar, borrar, yxor, grytor af europeiskt, amerikanskt eller sibiriskt ursprung.
Härtill komma fat, bitar af ankarkettingar, jernskräp, konservburkar, glas, flaskor m. m., erhållna från skepp, som ankrat vid kusten.
Fartyg hafva först under de senaste årtiondena regelmessigt besökt hafvet norr om Beringssund, och beröringen mellan matroserna och tschuktscherna har ännu ej utöfvat något betydligare inflytande på de sistnämndas lefnadsvanor.
Infödingarne beklaga sig dock öfver, att hvalfångarne förstöra hvalrossfångsten, hvaremot de gerna se, att handelsfartyg någon gång besöka deras kuster.
Vid vårt uppehåll utanför den betydliga tältplatsen Irkaipij trodde vi oss, såsom jag förut berättat, hafva funnit en höfding i en inföding vid namn Tschepurin, som, att döma af drägten, tycktes vara något förmögnare än de andra, hade tvenne hustrur och ett ståtligt yttre.
Han undfägnades med anledning häraf i gunrummet, erhöll de vackraste skänkerna och blef på mångahanda sätt föremål för en särskild uppmärksamhet.
Tschepurin fann sig utan svårighet i upphöjelsen och visade sig vara densamma värdig genom ett tryggt och säkert, kanske något nedlåtande uppförande, hvilket ytterligare bekräftade vår förmodan och naturligtvis ökade skänkernas mängd.
Sedermera blefvo vi dock öfvertygade om, att vi härvid begått ett fullständigt misstag, och att numera hvarken några erkända höfdingar eller något annat spår till samhällsordning finnes bland de vid kusten boende tschuktscherna.
Under folkets forna krigiska tid har förhållandet kanske varit annorlunda30, men nu är här rådande den fullständigaste anarki, om man med detta namn kan beteckna ett samhällsskick, der strid, brott och straff äro okända eller åtminstone ytterst sällsynta.
Ett slags höfdingskap tyckes i alla fall förekomma bland de i det inre landet boende ren-tschuktscherna.
Åtminstone finnas bland dem män, som kunna uppvisa fullmakter af ryska myndigheter.
En sådan man var starosten Menka, för hvilkens besök jag förut redogjort.
Allt antyder dock, att hans inflytande var ytterst obetydligt.
Han kunde hvarken läsa, skrifva eller tala ryska, och han hade ingen aning om tillvaron af en rysk zar.
All den skatt han under flere år mot betalningsbevis, som företeddes oss, aflemnat, utgjordes af några få räfskinn, hvilka sannolikt lemnats som marknadsafgift vid Anjui och Markova.
Menka åtföljdes vid sitt besök på fartyget af tvenne illa klädda yngre män, med en ansigtstyp betydligt afvikande från tschuktschernas vanliga.
Deras ställning tycktes vara så underordnad, att vi höllo dem för slafvar, ehuru med orätt, åtminstone med afseende å en af dem, Jettugin.
Denne skröt sedermera af att ega en renhjord vida större än Menkas och talade gerna med ett visst hån om Menkas höfdinge-griller.
Slafvar, förmodligen ättlingar af forna krigsfångar, skola enligt ryska författare verkligen finnas bland tschuktscherna i det inre af landet.
Bland kustbebyggarne eger deremot den mest fullständiga jemlikhet rum.
Man kunde bland dem aldrig märka spår af, att en man utöfvade det ringaste inflytande utom sin egen familj eller sitt eget tält.
Kust-tschuktscherna äro icke allenast hedningar, utan sakna ock, så vidt vi kunnat märka, hvarje föreställning om högre väsenden.
Öfvertro finnes dock.
Sålunda bära de flesta om halsen läderremmar, vid hvilka små träklykor eller träsniderier äro fästade.
Dessa bortbytas ej och visas mindre gerna för främlingen.
En gosse hade ett perlband fastsydt på sin hufva, och framtill på detta var fästadt ett elfenbenssnideri, som troligen skulle föreställa ett björnhufvud (fig. 6 å sid. 121).
Det var så litet och så konstlöst skuret, att en man helt säkert kunnat förfärdiga ett dussin dylika på dagen.
Jag bjöd dock förgäfves åt fadern en fällknif och tobak derför, men pojken sjelf, som hört vår underhandling, utbytte det kort derefter mot en sockerbit.
Då fadern fick kännedom härom, skrattade han godmodigt, utan att göra något försök att få handeln att återgå.
Vid vissa redskap finnas små träbeläten fästade, såsom vid en här ofvan (fig. 3 å sid. 121) afbildad skrapa, och likartade bilder finner man i mängd uti tältens skräpgömmen, der elfenbensbitar, agatstycken och jernskrot förvaras.
Ett urval från den stora samling af dylika bilder jag tillbytte mig finnes här återgifvet i träsnitt.
Om också dessa sniderier verkligen skulle kunna betraktas som afbildningar af högre väsenden, så äro de religiösa begrepp, som vid dem fästas, äfven bedömda från schaman-ståndpunkt, ytterst obestämda, mindre ett medvetande, som fortfarande lefver bland folket, än ett minne från fordom.