Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cylindrisk Jängrör Enkel 1 fästad vid hatten, att 1 1 st. rund af 1 t. diam. > sättas emellan pannan \och alskylnings-red- Dubbel jskapen.
Redskapens rymd är stämplad å pannans ^ ^ j|—00.
På panna, halt, mäskvärmare och rektifikalions-apparat åsatt min namnstämpel, årtal och ordningsnummer.
S. S. 183 — N. N. den 185-^ (Juslerarens namn).
STOCKHOLM, TRYCKT I10S JOIL RECKMAN, 1854.
S SI flil Ilfi SI II it I* ft 8" a f laxe r a fl e B r ii n v i n s p a n n or fö r år 1852 M e a e l fl. e <1 å n g a. O O 3 CD Gu .■* ?T “S lO 1 CK ’-} hk 05 1 lO O pr T LO hk 1 LO CK LO 05 1 C.1 O P Ol hk 1 Ol O'. pr •p
Ol 05 1 te* O pr hk 1 fe. en PT -i I 46—50 k:r. CK ** 1 CK CK pr p en 05 i 05 O pr p C5 hk 1 O) en pr n C5 1 M O pr 7 en pr 76—80 k:r.
1 SS en pr p 05 1 to w PT P en c 3 » Till och med 10 k:r. hk N» 1 te* te* pr p G! 1 IC © to pä, 1 IO en pr ä W C5 1 Ol O -i Ol r oi CK pr p
Ol 1 te* O pr p te» 1 te* CK .t* er.
1 en o pr p en k* 1 en en pr ■i en 05 1 05 O pr 61 -65 k:r. 66 — 70 k:r. 71—75 k:r.
I 76—80 k:r. hk 1 SS en 5 1 5S O en c 3 3 C5 Upsala Län 9 338 1,178 177 34 15 5 — 2 2 1,760 4 5 2 1 5 — 1 1 1 18 Stockholms Län .... 5 122 632 124 36 16 3 —• —■ 3 1 — 942 9 4 16 6 1 6 1 5 2 — — — — 30 Skaraborgs Län ....
162 883 663 102 58 21 23 12 9 8 4 2 1 1,948 19 16 54 7 4 1 2 83 Kronobergs Län ....
95 330 681 79 32 9 9 4 9 — 1 2 1 — — 1,270 8 o 1 2 13 Jönköpings Län ....
137 668 324 19 37 10 11 2 4 1 — — — — — 1,233 2 6 2 1 — 2 1 14 Westmanlands
Län . 6 203 774 287 79 14 7 2 1 — — 1 — — — 1,376 1 1 2 — 3 3 — — 2 2 — — — — 14 Östergöthlands Län . . 47 491 1,206 393 188 40 40 17 9 5 6 1 3 — 5 2,449 21 4 il 4 5 2 1 48 Södermanlands Län . 22 423 788 99 41 .12 18 5 5 5 2 1 — — — 1,421 10 2 1! 5 1 — 1 — — — — — — 30 Elfsborgs Län .... 341 932 1,189 255 90 46 31 21 10 7 4 6 3 1 1 3,137 10 1! 9 2 2 1 1 — 1 1 58 Calmar Län 29 668 1,136 167 121 59 49 53 20 8 9 2,299 11 4 3 2 2 1 23 Kopparbergs Län .... 132 833 757 171 82 12 7 3 2 1 2 Örebro Län 43 298 521 197 69 7 15 1 3 1 — 1 — — — 1,156 5 — 4 3 4 2 2 — 1 21 Wermlands Län ....
1,020 1,337 541 65 51 5 15 9 3 2 10 1 3 2 1 2 — 3,089 10 5 4 20 Gefleborgs Län .... 66 484 410 73 26 6 1 3 2 3 I Wester-Norrlands Län . . , 20 123 124 48 12 ♦ I Westerbottens Län . 2 46 52 20 3 1 Gottlands Län ....
19 684 1,156 159 19 12 5 1 7 1 I Malmöhus Län . . 1 11 543 331 345 99 105 26 20 6 7 — 4 — 1 — — 1,499 51 10 36 19 12 4 3 3 — — 1 — — 119 I Christianstads Län 2 43 1,614 942 373 71 29 10 7 o 2 1 — — — — 1 5,097 52 8 18 6 6 1 3 1 1 1 3 — — — — 80 Blekinge Län 2 16 279 284 280 78 44 17 8 4 1 — — — 2 — — 1,015 21 6 7 2 36 I Hallands Län 63 562 786 98 25 4 2 1 3 — — 1 2 — — — — 1,549 3 7 8 4 5 1 1 — 1 28 1 Götheborgs och Bobus Län 1 5 43 27 27 8 4 3 3 — 4 4 — 1 2 1 4 137 7 1 4 2 6 2 1 1 1 — — 1 — — 26 Jemtlands Län .... 23 150 48 2 — — / 223 i 2 Norrbottens Län .... — 1 3 1 1 — 1 ' Summa 2,467 9,715 15,468 4,080 2,029 524 423 170 127 35 55 19 20 j 3 9 3 9 33,172 205 94 172 66 51 j 33 17 11 5 4 7 3 2 — — 670 Stockholm af Öfver-revisions-Departementets Provins-räkenskaps-kontor, den 20 Mars 1854 ftri -W.
Urtf Hellhoff.
Hör lill Särsk.
Del. 1834, M !!. STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOII.
BECKMAN, 1834 . u .*» S 'v S* 9 TE. ! ".i . . - 1 TD . ■ - - ' i Bil.
M 2 lill Särslt.
(Ilsk.
Bet. JW 8. 1 Reservationer: Af Friherre Raab, A. »Ehuru jag i hufvudsak instämmer i de åsigter, som gjort sig gällande i det förslag till ny bränvinstillverkningslag, som Särskilda Utskottet afgifvit, och ej ett ögonblick skulle tveka att varmt tillstyrka dess antagande, sådant det nu framlägges, hellre, än att offra fruktlös möda på försöket att bygga en ändamålsenlig författning på samma bedrägliga grund, på hvilken vår nuvarande bränvinsförordning allt för länge hvilat, har jag likväl icke ansett mig böra förtiga min Öfvertygelse, alt Utskottets förslag skulle genom några förändringar, dem jag anser innebära förbättringar, blifva mindre störande för den enskildes hushållning, mindre utsatt för framtida reaktion, och således säkrare leda till det mål, vi alla söka, nemligen fäderneslandets lösgörande från det förnedrande beroende, hvari såväl dess modernäring jordbruket, som alltför inånga af dess medlemmar beklagligtvis ställt sig under bränvinet.
Det är derföre jag reservationsvis tillåter mig att till Rikets Ständers bedömande framställa min från Utskottets majoritet skiljaktiga mening i följande § 1. mom. 2.
Utskottet har i detta moment velat förbjuda åtskilliga der uppräknade civila, äfvensom alla ecklesiastika einbets- och tjenstemän, samt kyrkobetjente, att befatta sig med bränvinstjllverkning, Qch detta icke blott på sina boställen, utan äfven på sina egna gårdar.
Ingen kan högre än jag uppskatta de ädla motiver, som frammanat detta just af embets- och prestman dikterade beslut; men jag anser det obehöfligt och ingalunda gagnande för den goda saken; ty såvidt jag kunnat förnimma, rättfärdigar icke erfarenheten den, för våra embetsmän i viss man förnärmande, förutsättningen af behofvet att framtvinga en större opartiskhet än den af dem hittills ådagalagda.
Förbudet för högv. preslerskapet att tillverka bränvin torde vara tillfyllestgörande uttryckt i 3 morn., der sådan näring är förbuden å ecklesiastika boställen.
Det hör till undantagen, att prestmän bruka annan jord, än sina boställen, och ännu mera sällsynt är det, att någon prest numera idkar bräuvinsbränning.
Om likväl en eller annan i riket skulle sysselsätta sig med denna för hans andliga verksamhet hinderliga näringsomsorg, tviflar jag, att ett verldsligt lagbud skulle kunna omvända hans sinnelag från egen vinningslusta till ett varmare nit för sina åhörares själavård, och det exempel han gifver, är efter min tanka icke på långt när så vådligt, Bil.
M 2 lill Särsk.
Jtfi 8. 1 2 Bil.
M 8. som följden kunde blifva, om näringen genom lagstiftningen Liefve i allmänna opinionen nedsatt tili ett så föraktligt yrke, att ingen man med värde ville längre utöfva den.
Någon minskning i tillgången på bränvin vunnes icke derpå, att varan tillverkades af »ansvaringar» elier af personer, som icke voro ömtåliga för opinionen.
Uppsi gten på dem kunde blifva svårare, än på det bättre folket.
England företedde 1736 ett exempel, som i detta hänseende förtjenar att varnande frambållas.
Der uppställde sig mot det den tiden der, i fullt lika mått som nu här, rådande missbruket af bränvin en så allvarlig opinion, att den fram kallade en bränvinslag, som afhöll allt hederligt folk från att befatta sig med näringen.
Följden Lief olycklig: tillståndet blef så förvärradt, att de alltför stränga lagarne mäste snart ändras.
Jag föreställer mig, att förbudet att tillverka bränvin ej bör omfatta andra, än dem, som skola utöfva polisuppsigt och åklagaremakt i bränvinsfrågor, och har derföro trott, att paragrafens 2 mom. bordt hafva följande lydelse:
Lands- eller Stads—fiskal, Krono-, Stads- eller Polisbetjent, Justerare af bränvinstillverkningsredskap, Kränneri-kontrollör eller tillsyningsman må dock icke befatta sig med dylik tillverkning, der han ej år 1832 eller 1833 sådan idkat, i hvilket fall han å den egendom, hvarå tillverkningen då idkades, får intill 1837 års slut densamma fortsätta. § 2.
Utskottet har föreslagit, att tiden för bränvinstillvérkning skall vara inskränkt till 2 månader af året.
Delta förslag, som åsyftar att minska bränvinsflödet, upp fyller, efter min innerliga öfvertygelse, ingalunda detta ändamål och står i strid med så väl Utskottets egna, i motiverna uttalade tanke, alt det är omöjligt förekomma tillgång på varan, så länge hon finner afsättning, som dess åsigt, att bränvinsbränningen bör småningom här, som i andra lander, öfvergå lill en fri fabriksnäring.
Om förslaget i denna del emollages med bifall af mången bränvinsbrännare, som har ett stort bränneri tillreds, skall det icke förundra mig, ty, med något förutseende, kan han lätt beräkna, alt under den närmast förestående tiden, innan bränvinslillverkningen hunnit ordna sig efter den nya lagstiftningen, han derpå skall göra goda affärer; och bränvinstillvérkning är en konjunktuf-rörelse, som mera afser en tillfällig än en i framtiden bestående vinst.
Att mindre jordbrukare, som ifra emot bränvinsbränningens öfvergående till en fristående näring, oberoende af jorden, och för bibehållande af den s. k. husbehofsbränningen, villigt bifalla inskränkning i tid, är naturligt, ty de kunna ej undgå att inse, det bränvinsbränningen derigenom ovilkorligen måste fördelas på desto flera ställen och fästas såsom en binäring vid jordbruket; då endast få skulle vilja våga kapitaler på anläggandet af fabriker, som största delen af året stöde gagnlösa, och hvilkas bestånd til.
Bel. JY* 8. 3 vore, mer än andra näringars, bolad af opinionens omkastning vid stundande Riksdagar.
Ehuru jag således befarar, alt
Utskottets förslag i denna del skall finna ett lifligt bifall både af deni, sorn derpå bygga en illusorisk förhoppning om minskning af bränvinsflödet, och af åtskilliga mäktiga intressen, har jag likväl icke trott mig böra undertrycka mina betänkligheter deremot, och tillåter mig i några ord bemöta de skäl, hvarpå inskränkningen i tid är grundad.
»Ju kortare bränningslid, dess mindre bränvin binner att afverkas», tror man.
Ja detta vore sannt, om man med inskränkningen i tid kunde förena ett förbud mot inrättande af flera och utvidgande af redan varande brännerier.
Men om, såsom sannolikt är, bränvinspriset skulle, under första året efter förordningens utfärdande, böja sig betydligt öfver det, som produktionskostnad jemte den ökade skatten förorsaka, så skulle ock, för att icke tala om oloflig införsel och lönbränning, hvilka lika väl kunna framkallas af en sådan onaturlig pris-stegring, som af en alltför hög beskattning, den Utskottet, just till förekommande af dessa följder, ej vågat tillstyrka, — den oskäliga vinst, bränvinsbrännaren skördar, förmå icke blott honom alt öka eller utvidga rörelsen, utan äfven andra att följa exemplet.
Om ett öfverdrifvet pris komme att för kort tid minska konsumtionen, skulle denna vid det snart och på ofvan antydda väg naturligen uppkommande prisfallet stiga desto mora.
Emellertid uppvexte nya brännerier och dessas ökade antal, naturligen irefalle större, än om bränningstiden varit utsträckt till 6 månader, skulle sprida varan på desto flera ställen, öka antalet af lönkrogar och förbrukningen i allmänhet, hvilken bestämdt alltid tilltager i samma mån, som bränvinet på flera ställen finnes oköpt och tillgängligt.
Än värre förekommer mig dock den framtids-fara, för hvilken nykterhetens goda sak utsattes af den ökade styrka, som bränvins-intresset genom ett ökadt antal målsmän skulle vid kommande Riksdagar vinna.
Men ej nog att denna inskränkning skulle i moraliskt afseende vara ändamålsvidrig; den vore bestämdt skadlig i ekonomiskt.
Utskottet har i sina motiver ej kunnat undgå att sjelf i viss mån erkänna denna sanning.
Förlorad vore räntan under % af året å de kapitaler, som blefve nedlagda i brännerier; förlorade alla kapitaler, som användes för uppförande af de många nya brännerier med sina kostsamma inventarier, hvilka erfordrades att fylla konsumtionen under 2 månaders bränvinsbränningstid, men åter måste nedläggas, då tvifvelsutan vid nästa eller på följande
Riksdag tiden åter utsträcktes till 6 månader, eller kanske till bela året; ty omöjligen kan ett ändairiålslöst band på någon näring länge bibehållas.
Endast i det despotiskt styrda Finland bar bränvinsbränningen blifvit under sednare åren till tiden inskränkt.
I Skottland har bränvinstillverkningen varit inskränkt till kort tid; men föreskriften, som befanns ändamålslös, frånträddes.
I Norrige, hvars bränvins-lagstiftning vi i flera fall med skäl prisa, var tillverkningstiden bestämd till 6, men utsträcktes lill 7 månader.
JYi 2 lill Särsk.
[Ilsk.
Jis 8.
För jordbruket, hvars förkofran vi alla vilja befrämja, vore denna inskränkning högst menlig till sina verkningar: bränvinstillverkningen under den korta liden skulle å alla de ställen, der den utöfvades, taga i anspråk och från jordbruket rycka icke blott husbonde-ögat, Utan arbetskraften på hösten, då jorden, om bon skall skötas med omsorg, kräfver så mycken bearbetning.
En tillräcklig arbetsstyrka för både jordbruk och bränvinsbränning skulle saknas under höstmånaderna, hvaremot desto flera arbetare skulle blifva sysslolösa under den återstående tiden af vintern, — olägenheter, som drabbade icke blott den bränvinsbrännande, utan äfven den icke bränvinsbrännande jordbrukaren.
Om drankens större eller mindre värde äro tankarne visserligen delade; men visst är, att det värde, den kan ega, skulle betydligen förringas, om tillgången derpå ej vore fördelad på hela vintern, utan öfverflödade ett par månader och derefter upphörde; ty utan skada kunde ej jordbrukaren redan den 15 Oktober umbära sina gamla, till gödning ämnade oxar, dem han först behöfver begagna till fullbordande af höstplöjningen; djuren skulle icke på den korta tiden af Sä månader hinna att fullgödas, så vida de ej redan vid inställningen vore vid särdeles godt hull;1 och då icke alla drankgödda djur på en gång kunna afyttras, skulle det blifva så dyrt och besvärligt att med andra födoämnen fortsätta den började gödningen, att vinsten på det hela blefve ringa, om ens någon.
Drankgödning har likväl hittills gifvit en ansenlig inkomst åt bränvinstillverkaren, och drankgödda oxar varit en icke så obetydlig export-artikel på Danmark.
Till mjölkande kör skulle drank icke med god beräkning kunna gifvas, emedan de, efter att någon tid hafva blifvit vande vid detta för dem så begärliga foder, alltid afsina betydligt då dé sättas på annan utfodring.
Huru då ändamålsenligt använda all den under höstmånaderne flödande dranken?
Kanske skulle en icke ringa del deraf få, såsom det skedde på ett och annat ställe sistlidne höst, utan nytta förspillas, under det att så mycket mera spanmål skulle åtgå till utfodring under återstoden af vintern.
Jordbrukare skall, säger man, tvingas att så inrätta sin hushållning, att han icke behöfver drank till utfodring; men man glömmer, att ju kortare bränningslid, dess flera brännerier oeh desto flera, som årligen erfara fördelen att hafva och olägenheten att umbära dranken, och som följaktligen fästa sitt intresse vid bränvinsbränningen.
Det är en känd sak, att slraxt på hösten, innan luften blir afkyld, arbetarne vanda, och de fördelaktigaste proportionerne vid tillmäskning af den nya grödan utrönta, bränvinsbränningen sällan lyckas så väl, som sedan den en längre tid varit fortsatt, hvaraf följer, att näringen, idkad endast under höstmånaderna eller skoftals, lemnar miudre produkt af rå-ämnena, än den gör, då den utöfvas i en längre tidsföljd.
Jag vill ej trötta med flera bevis, i hopp att med de redan anförda hafva ådagalagt, att inskränkningen i tid icke skulle medföra någon nytta, men för många enskilda och således för det allmänna alstra förluster, hvilka väl torde öka priset Bil.
JYs 2 till Särsk.
M 8. 5 med ett par skillingar pä kannan bränvin, men icke komma någon, hvarken producent, konsument eller staten till godo, utan vore rent af ändamålslösa, om ej ändamålsvidriga.
En sannolikhets-beräkning skulle utvisa, att flera millioner blefve på denna väg bortkastade af vår national-förmögenhet.
Månne då ej bättre varit, att dpn åsyftade prisstegringen framtvingats genom högre skatt, som kommit staten till godo, än genom det onaturliga band, man vill lägga pä näringen.
Af alla dessa skäl vågar jag tillstyrka, att bränvin får tiilverkas under 6 månader af året. § 5.
Utskottet föreslår, att minsta tillverkning i större bränneri, för hvilket någon får anmäla sig, skall vara 300 kannor i dygnet.
Ångbränneriernas antal i riket uppgick 1852 till 670.
Af dessa äro, för så vidt jag kunnat erfara, minst 9/jo:delar under det nu föreslagna minimum.
Af bränvinspannor för eld utgjorde antalet öfver 18 kannor, oberäknadt kokrummet, 7,515; således, skulle icke mindre än vid pass 8,000 st. af nu i riket varande brännerier genom iagbudet på en gång förbjudas.
Den plötsliga förändringen i nu bestående förhållanden blefve stor och kunde ej annat än blifva i hög grad tryc kande för dem, som i stöd af nu gällande lag ställt sin hushållning i större eller mindre mån beroende af bränvinsbränningen, och synnerligast för de mångå, som sakna kapitalstyrka att utvidga näringen, eller alt, hvad önskligare vore, uthärda de första årens förluster, tills deras hushållning hunnit ordnas utan bränvinsbränning.
Man må nemligen icke föreställa sig, att ett bräbneri, inrättadt för 1 å 200 k:rs daglig afverkning, låter så lätt förändra sig till 5 å 400 kannors, Dertill är ej nog att bekosta annan tillverkningsredskap; äfven nya och flera kar, jästkäril, kyl— skepp, oftast ny mältinrättning etc. erfordras och, hvad värst är, plats för allt, d. v. s. nytt hus. Vattentillgången, tillräcklig för en mindre, är det ej alltid för en större afverkning.
Enskilda uppoffringar eller förluster vore emellertid, jag medger det gerna, underordnade, om det stora ändamålet, inskränkning af bränvinsflödet och superiet, derigenom vunnes.
Men jag befarar motsatsen.
De undertryckta bränneriernas innehafvare lägga icke ner rörelsen, om den är lönande, och straxt efter en lagförändring, liksom vid ett bränvinsförbud, är den alltid lönande.
De kapital starke, som utgöra det mindre antalet, skulle nog inrätta större brännerier, med hvilka de kunde vinna mera, och de fattigare, flertalet, som bäst behöft förljensten, skulle dividera sin bran vinstill verkni ng i många mindre brännerier, som kosta föga att anlägga, men lemna mindre behållning.
Antalet af de fabriker som skulle uppvexa blefve väl sålunda vida mindre, men af små brännerier så mycket större, än deras, som blefve förbudna.
Utskottet bar likväl uttalat och, som mig synes, fullt öfvertygande motiverat den åsigt, att det skulle vara väl, om alla smärre brännerier upphörde och närin - c Bil.
Bet. JK 8. gen af sig sjelf öfverginge, såsom i andra Lander, till en af jordbruket oafhängig fabriksrörelse.
Månne det då ej varit både fullt konseqvent och ändamålsenligt att snarare underlätta öfvergången till fabriksbränning, än att försvåra den?
1 det stället har nu Utskottet undertryckt 9/m:delar af den fabriksbränning, som redan finnes, oell genom inskränkningen af pannerymden för de små brännerierna befordrat tillväxten af det slag, som mest sprider varan och dess förbrukning, förstör de mesta rudimatcrierna, stärker vantron på husbehofsbränningens oumbärlighet och ökar antalet af bränvinsintressets försvarare.
Ett skäl bar Utskottet onekligen haft för bestämmande af ett högt minimum för fabriker, det nemligen, att derigenom minska den kostnad, som bränvinets uppmätning för beskattningen förorsakar staten.
Jag medgifver värdet af detta skäl, men kan ej tillerkänna det en afgörande vigt.
För vinnande af en säker kontroll å det qvantum bränvin, som en bränvinsredskap producerar, hafva flera machiner af olika konstruktion redan blifvit uppfunna; och efter ali sannolikhet kommer någon af dessa att blifva praktiskt användbar, så att man skall med tillförsigt kunna påbjuda dess begagnande, hvarigenom anställandet af en kontrollör i hvarje särskildt bränneri blir öfverflödigt.
Men, om ock alla machiner skulle, mot förmodan, befinnas så otiiIförlitlige, att en kontrollör måste af staten aflönas för hvarje, skulle kostnaderna för en sådan i det minsta af de fabriksbrännerier, jag skulle vilja tillåta, ej uppgå till mer än cirka Yistdel af den skatt, som för bränneriet erlades, och denna kontroll-kostnad skulle ofelbart blifva i rikt mått ersatt genom den större säkerhet, staten vunne, att utfå afgiften för hvarje panna bränvin, än om denna för ett lika qvantum bränvin skulle efter pannerym— dens vanskliga beräkningsgrund uttaxeras af det större antal mindre brännerier, som erfordrades att ersätta fabriker under 300 k:rs daglig afverkning.
Det är sannt, att i Norrige är ett minimum af SOO k:r per dag bestämdt; men också hade
Norrige redan genomgått åtskilliga stadier af inskränkning i sin , brännerilag, då den sista beslöts; och antalet af brännerier i hela Norrige var redan då reduceradt till 101 på landet och 45 i städerna, hvarjemte någon olikhet torde erkännas i motiver för ett sädes-införande och ett sädes-utförande land alt söka tvinga in rörelsen i ett ringa antal verk.
I Danmark är minsta tillåtna mäskekar 401 sv. k:r, motsvarande en daglig afverkning af högst 50 k:r bränvin om dagen; i Preussen 395 k:rs mäskrum, eller cirka 49 k:r; i Irland och Skottland hade man förut ett högre minimum, men nedsatte det år 1821 till 40 gallons pannor, just för att, om möjligt, få tillverkningen spridd i flera mindre verk.
Den för utarbetande af förslag lill ny bränvinsförfatlning i Riket år 1846 tillsatta Kommitté, i hvilken jag hade äran att vara ledamot, yttrade, i fråga om fortfarande tillvaro af mindre brännerier, i sitt underdåniga betänkande: »Att fordra det ett så stort antal jordbrukare skulle helt och hållet förändra sin hushållning, somliga nedlägga sin bränvinsbränning, andra utvidga den till fabriksrörelse, vore hvarken öfverensstämmande med rättvisa mot dem eller af något öfvervägande Bil.
M 2 till Särsk.
M 8. 7 gagn för det allmänna.
Kommittéen har i det föregående redan angifvit de hufrudsakliga skäl, hvarföre Kornmittéen måst erkänna, att denna bränvinsbränning, om också mindre ändamålsenlig, än den, som drifves i fabriksväg, dock kan i vårt land uthärda täflan med fabrikerna.
Om bränvinsbränning får fortgå i denna klass vid sidan af fabrikerna, med en beskattning, som är väl beräknad, i förhållande till de andra klassernas, skall ofelbart, allt efter lokala förhållanden, bränvinsbränningen småningom i den ena fruktbarare, mera uppodlade, mindre skogrika trakten sammandraga sig i större verk, och deremot i den andra, mindre uppodlade och odlingsbara, skoghevuxna, der längre afstånd skilja hemman och odlade fält, förblifva fördelad i mindre brännerier.
I andra orter, der en lätt afsättning kan påräknas för de råa produkterna, och inga särdeles gynnande omständigheter uppehålla bränvinsbränningen, torde den alldeles upphöra.» .lag har visserligen icke frånträdt dessa åsigter, men, liksom den då ännu rådande opinionen för bränvinsbränningen ogillade kommittéens förslag i dess helhet, derföre att det var för genomgripande, — gick för långt fram om sin tid, befarar jag, att den lyckligtvis nu vaknade opinionen mot bränvinsbränningen skulle förkasta hvad jag skulle anse ändamålsenligast i denna sak, nemi.: alt medgifva så väl tillvaron af mindre .fabriker med beskattning efter mätning, som begagnandet af större enkel redskap, beskattade efter pannerymd, än Utskottet föreslagit.
Derföre, och ehuru jag icke kan fatta, att ett bränneri med en 40 kannors panna skulle hvarken i moraliskt eller ekonomiskt afseende vara skadligare för Riket, än tvenne brännerier med hvardera 20 kannors panna, hvilka tillsammans icke erlade större skatt, men tillverkade 25 procent mera bränvin än det förra (se Prof.
Pasch’s tabell JV2 4 i 1847 års kommittés betänkande), vågar jag likväl icke föreslå en utsträckning i båda riktningarna utöfver Utskottets förslag, utan inskränker mig att i Öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, som innehåller det förslag, att minsta dagliga tillmäskningen i fabrik skulle vara 1,000 kannor, motsvarande 125 kannor bränvin, vördsamt tillstyrka, att minimum af daglig tillverkning i större bränneri må bestämmas till 125 kannör. § 7. I afseende på den enkla redskapen är föreslaget, att den skall få ega »hvad form som helst».
— Det är en af alla vetenskapsmän uppgifven och af erfarenheten vitsordad sak, alt bränvinsredskapens afverkningsförmåga hufvudsakligen bestämmes af den yta, som elden berörer.
Det enklaste sätt att öka denna yta, är att gifva pannan en, i förhållande till dess höjd, större diameter.
Ju större diameter pannan har, d. v. s. ju vidare och lägre hon är, deslomera kan med henne afver kas.
Om t. ex. pannan har den vidd att mäsken endast står 6 turn djupt, ökas hennes afverkningsförmåga med nära en tredjedel utöfver den hon har, om mäsken 8 Bil.
M 8. står 9 tum djupt i pannan; om lion göres så vid, att mäsken står endast 4'A tum djupt, afverkar hon nära dubbelt, o. s. v. Och hvar skulle man väl stanna i sitt bemödande att genom vidare eller flatare pannor öka averkningen, och sålunda undandraga sig beskattningen?