Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vak ' upp, .3 sorgcslagnc dårar, Som vanken mellan gr af var om-, 3 skumma ögon, hvilkas tårar ' fiorlskvmitc, huru våren korn; 3 grubblare, som styrden färden Dviot vilse mål på vilsen fot — T ' ak ' upp!
Se född på nytt är världen Jfär är ett under, tag emot!
3 skolen alle.
glade lofva ffjen kraft i dag med er är ajord, * jDär är en inre själens gåfva 3 bild af .vårens tid för spord: c j) ct vissna sig i grönska bvter, ^Det gamla nu föryngradl är.
Quds starkhet gripens stängsel bryter — • Vak!
upp, ty påskedag är när.
J. Bdskmorqon.
EJier högt Iland fria vindars gång.
' ifrån ljusklar eter våg hon bringar Uppståndelsen en fröjdfull sång, " Och som hon jublar där, församla Sig tusen stämmors drilleslag: " Vak upp, fulllordadt ' Vak upp, nyfödda värld i dag!
Vak ' upp, 3 muntra källor, strömmen är del gamla, ijch sorlen högt er ^Herres lofl Vak!
upp ur drömmarne 3 drömmen, 3 gräs och Ilad i skogens hof!
^Du Om nöjena i hemmet.
Af Maria Nyström.
E. Geibel.
åsk ringts in, och lärkan svingar Sig N-g.
sippa blå, du lilja skära, ^Du röda ros i vårlig prakt, 3 skolen alla vittne lära, &lt;LÄU döden bröts af - kärleks makt.
|itt barndomshem!
Hvem har ej både på vers och prosa hört det lofsjungas; hvem har ej sett gubben och gumman lifvas och blifva som unga på nytt, då de tala om minnen från sitt bardomshem, och hvem blir ej själf varm om hjärtat, då han tänker till- baka på barndomshemmet.
Och dock äro hemmen sä olika: några so- liga, ljusa, varma, andra idel skämt och lek, andra allvarliga och tysta, andra kanske till och med kalla och dystra; men genom alla går dock samma gemensamma grundton: kär- leken till barnen.
Denna grundton är det väl, som klingar ända in i sena ålderdomen, ty var än hemmet icke gladt, hade föräldrarne ej förmåga att genom yttre tecken visa sin kär- lek, voro de i följd af omsorger och bekym- mer ofta otåliga mot barnen, fick man än höra månget ovänligt ord, så kände man dock, dä man kom ut världen, att man aldrig blifvit så oegennyttigt älskad som i hemmet, aldrig mötts af ett sådant öfverseende som där och aldrig någonstädes fått emottaga så många uppoffrin- gar, utan tanke på gengäld, som i hemmet.
Då man så tänker tillbaka på hemmet, för-
svinna alla de små motigheterna och blott det enda sköna minnet af föräldrarnes aldrig svi- kande kärlek står kvar, och det är det minnet som aldrig förbleknar.
Hur mången yngling har ej tanken på hem- met räddat från fördärfvet, och hur mången skeppsbruten har ej återvändt dit, för att i hemmet söka det öfverseende och den förlå- telse, som blott där kan skänkas honom.
Hvem skulle då ej vilja grunda åt barnen ett hem så sundt, varmt och godt, att det blefve dem ett soligt minne för hela lifvet och ett värn för alla frestelser, de möta därute.
Man har sagt att exemplet är ett af huf- vudmomenten i uppfostran, och alla föräldrar, som ej.
äro helt och hållet lättsinniga, söka väl med mer eller mindre framgång lägga band på sina dåliga vanor och föregå barnen med goda exempel, och dock ser man ofta barn från allvarliga, arbetsamma, strängt sedliga, sanna hem, blifva lata, lättsinniga och lögn- aktiga.
Detta inträffar mycket oftare än till exempel att musikaliska föräldrar ej erhålla barn med sinne för musik, eller, där föräldrar- ne hafva kärlek till naturen, att ej barnen skulle hysa ömhet mot djur och plantor.
Och dock borde ju exemplet i det ena fallet verka lika så väl som i det andra.
Det finnes likväl en skillnad vid dessa olika fall.
Då man sjunger eller spelar, gifva för- äldrarne redan i musiken barnen en del af sin själ; man kan ej hysa intresse för naturen, utan att ovilkorligt meddela sig med andra, närmast barnen.
I många allvarliga, arbet- samma hem inträffar det däremot ganska ofta, att föräldrarne, upptagna af arbete, ej komma sig före att gifva barnen någon del af sitt själslif.
Barnen blifva naturligtvis äfven vana vid arbete, men under den trägna verksamhe- ten hinner man ej alltför mycket meddela sig med barnen.
Ofta händer det äfven, att för- äldrarne ej gifva sig tid att låta barnen utfö- ra en del af arbetet, emedan de finna, att det går fortare att göra det själfva; sålunda skjutas barnen än längre bort från det, åt hvilket för- äldrarne egna sitt intresse.
Far och mor haf- va ej tid till annat än att öfvervaka lexorna, se till att barnen få mat och kläder o. s. v., eller att söka samla för barnen en liten för- mögenhet, då föräldrarne ej mera finnas.
De älska ändå så ömt sina barn, och de veta så väl, att barnen behöfva nöje lika nöd- vändigt som arbete.
De söka därför med kärleksfull omsorg skaffa dem goda kamrater, de ställa till små bjudningar, de låta barnen deltaga i ferie vandringar m. m., och allt detta är godt och väl, ty en god kamrat är ett godt stöd, då man kommer ut i världen.
Men alla dessa nöjen hafva dock en stor olägenhet: de föra barnen mer eller mindre bort från för- äldrarne.
Det är för vännen, som gossen omtalar sina bedrifter i skog och mark, sin ledsnad öfver förmenta oförrätter i skolan; det är till vän- nen, som flickan anförtror sina små dockolyc- kor, sin oro öfver en illa öfverläst lexa o. s. v.; och vännen, lika litet utvecklad, deltageri deras glädje och sorg, men kan ej därtill gifva dem några råd eller tillämpningar för lifvet.
Sedan, då gossen blifvit yngling, är det till vännen han anförtror sina tillfälliga heders- skulder, sina frestelser bland lättsinniga kam- rater; och vännen, lika ung och oerfaren som han själf, kan ej råda någon verklig bot, utan söker kanske att betäcka skulden samt att, genom att själf deltaga i samkvämen, skydda kamraten, och slutet blir bådas fall.
Den uppvuxna ungmön, som lefver i föräldra- hemmet, är väl ej utsatt för sådana faror, men det är dock väninnan, som får lära känna hennes små hjärtehemligheter; och väninnan, lika ung som hon, har ej heller större erfa- renhet, och så har kanske det unga hjärtat skänkt hela sin första kärleks varma rikedom åt en fullkomligt ovärdig, hvaremot en klok mor i tid hade kunnat aflägsna faran och leda det unga sinnet på andra tankar.
Exemplet är visserligen ett viktigt moment i uppfostran; men nöjena tillsammans med för- äldrarne är det äfven.
Det är ej nog, att föräldrarne söka skaffa barnen goda kamrater och gifva dem nöjen, där ej far och mor själf- va äro med, ty det är just under leken man, lättare än under arbetet, närmar sig barnet och får del af dess känslor och tankar, lika- som månget under leken framkastadt ädelt ord verkar mera än timslånga moralkakor.
Ynglingen berättar nog sedan ocksä lättare sina felsteg åt den, som han mer än en gång under leken brottats med, än åt den, som if- rigt arbetande, sitter oåtkomlig i sitt rum.
Flickan talar gärna om sina små hjärtehemlig- heter, då mor och dotter, uppkrupna i soffan i skymningsstunden, sitta och småprata vid brasan; under det den mor, som genast tän- der lampan för att fortsätta sitt arbete, ej har utsikt att få sin dotters förtroende.
Det är så naturligt och vanligt att se far och mor leka med de små barnen; mamma dansar ring med dem, berättar sagor och le- ker » bjuda främmande », pappa är den präkti- gaste häst, och ingen ståtligare ryttare finnes än liten rustibus högt upp på pappas skuldror.
Men sedan, då barnen börja gå i skolan, är det, som om föräldrarne tyckt sig hafva gjort nog i den vägen.
Barnen få kamrater att leka med, och föräldrarna egna sin tid åt annat eller sköta egna nöjen.
Och dock är det just nu mycket mera nöd- vändigt, att föräldrarne deltaga i barnens nö- jen, just nu, då det gäller att bilda karaktä- ren och gifva barnen en klar och ädel uppfatt- ning af lifvet.
Alltför omvexlande behöfva dessa nöjen ej vara; då far och mor äro med, blir nöjet al- drig enformigt, ty än fängsla föräldrarne bar- nens intresse med en liten bit naturhistorie, än en folksägen, än en liten bit moral, allt som tillfället gifver anledning till.
Låt oss t. ex. tänka på vinternöjena.
Vid middagsbordet förklarar pappa: » Se så, läs öfver edra lexor nu, medan jag tager mig en liten tupplur på maten.
Kl. 4 gå vi att åka kälke, jag såg en så ypperlig backe, då jag i går promenerade utåt landsvägen. » Den mid- dagen stökas undan med fart, och så höras blott ett ihållande surr och mummel af lex- läsande ungdomar.
Ändtligen slår kloekan I fyra!
Allmän stormning mot pappas dörr: » Upp, upp, klockan är fyra! » Pappa gnider raskt sömnen ur ögonen, mössor och kappor tagas på, är familjen liten, bjudas några kam- rater med.
Hvar och en tager sin kälke, pappa får vedkälken, ty julbocken har ej gif- vit honom någon, och så raskt i väg!
Mamma sade sig ej orka ' med, men hon blinkade så hemlighetsfullt åt pappa, så aldrig stod det rätt till med den tröttheten.
Åh, huru snön glittrar i solskenet, huru vacker skogen är i sin hvita vinterkappa, och huru blank backen är sedan!
Hejsan, där stjälpte Einar i snödrifvan, så att snön yr om honom, där kommer pappa helt stadigt med Märta i famnen, där åker Gunnar på snöskor i kapp med Evi på kälke.
Åh, så det går!
Fort alla uppför backen igen.
Men hvarför står Kerstin där uppe på bac- ken och viftar med sin röda duk?
där ha vi tröttheten, två hurra för mamma och Thilda med kaffepannan!
Fort alle man ned!
Mamma sättes på vedkälken med kaffe- pannan i famnen, och uppför backen bär det i yrande fröjd.
Där dukas kaffebord på stör- sta kälken, och alla de andra användas till stolar.
När kaffet är drucket och mamma fått se åtskilliga mästerprof i backåkning, börjar solen bjuda godnatt, och det rustas till hemfärd.
Så behagligt trött man är, det är väl, att man läst sina lexor, nu har man blott lust att prata en stund och så begifva sig till sängs.
Det är just under denna trefliga lilla prat- stund man berättar för pappa, huru bra man i dag lyckades » lunta » (hålla boken öppen under bordet) under magister L:s timme, och pappa blir i tillfälle, att framställa det ömkliga och okloka däri; mamma får höra, att hennes lilla flicka i dag skrattat åt Gretas lustiga, gamla hatt och kan genast framhålla, huru hjärtlöst det var, ty Gretas föräldrar äro fat- tiga och Greta kan ej ofta få nya kläder.
Så säger man god natt.
Ännu stråla ögo- nen och glöda kinderna efter den präktiga kälkåkningen.
Så stråla visst ej ljusen och glöda rosorna i hr X.
väl dekorerade balsalong, och så godt och varmt kring hjärtat kännes det väl ej hel- ler där för far och mor som hemma bland de små.
För öfrigt behöfva far och mor ej försumma balen, ty då den begynner, sofva deras små älsklingar redan i godan ro, så som man sofver, då man vet sig hafva varit snäll och haft en rolig dag.
Barnen äro också alltid snällare, då föräldrarne äro med och i tid afstyra börjande gräl och dispyter.
En annan gång arrangeras en skidtäfling, då mamma högtidligt delar ut små pris, en griffel, ett äpple o. s. v., under det pappa öfvervakar starten.
Eller är det en skridskofärd, och mamma må- ste häpna öfver alla underbara cirklar och fi- gurer gossarne kunna göra, nästan som pappa själf, för ögonblicket upptagen af att stödja Evi, som tager sina första steg på stålsko.
Bär det väl till, skaffa gossarna en skrinnstol, och då får mamma och småflickorna göra en tur öfver den blänkande fjärden.
Om sommaren åter rustar mamma i god tid matkorgarne i ordning, ty nu skall det bära af på stor svampplockning.
Korgar i massa, paletåer och dukar tagas äfven med.
Båten göres klar, * gossarne och pappa taga till årorna, mamma styr, och småflickorna placeras på sidorna; de få laga vassbåtar, men ej pla- ska i vattnet, ty då kunde de falla i sjön; pappa stämmer upp en munter sjömanssång, hvari alla infalla, och så bär det af.
Då vi landa, tillhållas gossarne att ej genast rusa till svampstället, utan först ordna läger- platsen.
Paletåerna bredas öfver gräset till soffa, en slät sten utses till bord, af några stenar ordnas en hällspis åt köksan, och så begifva vi oss af till svampstället.
Till och med lille Erik på sköterskans arm är med.
Det är en rikedom på svampar; ett, tu, tre, är en korg full, och » pusta är också sjömans- göra », menar pappa.
Så slå vi oss ned i gräset för att hvila, då sätter Herman plöts- ligt fingret på munnen och * pekar sakta upp mot ett träd.
Där sitter en liten ekorre med en tallkott emellan tassarne och tittar med sina klara ögon ned på barnen.
Den vet nog, att de ej göra den något ondt.
Pappa berät- tar då om ekorrens lif och gör barnen ånyo uppmärksamma på, huru grymt det är att för sitt nöje inspärra djur i bur, och huru mycket roligare det är att observera, huru de syssla
och lefva i sin frihet.
Gossarna omtala sin bedrift, att hafva kastat en råtta i sjön härom dagen, och pappa framhåller, att man har rätt att döda, men ej att pina ett skadedjur.
Nu höres en hvisselpipa.
Det är matbud.
Huru mången gurmand skulle ej med afund se den strykande aptit, hvarmed de enkla an- rättningarna inmundigas!
Efter middagen skall svampplockningen sträc- kas ut längre bort, men mamma, jungfrurna och småbarnen stanna kvar för att rensa de nyss plockade svamparna.
Nu blir det tid att begifva sig hemåt, kor- garna packas, och alla papper uppsamlas nog- grant för att ej ostäda den vackra skogen.
Solen häller på att försvinna bakom träd- topparne, färgande himlen i glödande prakt; hafvet ligger fullkomligt lugnt, och hvarje ro- sigt moln återspeglas däri.
Kvällen är un- derbart vacker, och rörda fästa föräldrarne barnens tankar på Guds oändliga godhet, som skapat världen så skön.
Sakta glider båten mot land, barnen kyssa godnatt; tacksamma mot Gud och föräldrarna läsa de sin aftonbön och fortsätta sedan ännu i drömmen den glada dagen.
En annan gång är det en bärplockning eller beseende af någon ny holme eller rätt och slätt en utfärd för alt njuta af det vackra vädret.
En treflig bok tages med, man läser litet och pratar om hvad man läst, man ploc- kar blommor, tumlar om i gräset, kastar smör- gås vid stranden, badar o. s. v. Och alltid äro far och mor med.
Genom detta deltagande i barnens och ung- domens lekar och nöjen uppstår ett mera kam- ratlikt förhållande emellan barn och föräldrar.
Då man läst tillsammans eller annars pratar om för barnen fattliga frågor för dagen, säga äfven barnen sina åsikter, och föräldrarne taga hänsyn till dem, allt under det de omärkligt leda dem in på riktiga banor.
Barnen äro öfvervakade, utan allt slags tvång, och de lära sig att njuta sunda och rena fröjder.
Umgänget med barnen och sedermera med de uppvuxna sönerna och döttrarna håller äl- ven föräldrarnes eget sinne ungt, och de förstå att fatta och deltaga i ungdomens hänförelse, dess fröjder och sorger.
Mången äldre skrat- tar åt ungdomens varma entusiasm för foster- land, frihet och sanning, kallar det ungdoms- svärmeri, barnslighet m. m., och tyvärr kväf- ver kampen för tillvaron ofta dessa varma känslor; men lycklig är dock den, som ännu i ålderdomen kunnat hålla kvar sin ungdoms varma entusiasm och tro på lifvet.
För ho- nom ter sig helt visst världen soligare än för andra, och han omfattar säkert mänskligheten med vida större kärlek och öfverseende än pessimisten.
Nej, sy hellre en garnering mindre på din dotters klädning, stryk din sons krage mindre blank, gifven hellre några tusen kronor mindre i arf åt edra barn, men tagen er tid att del- taga i deras lekar, söken därunder få en in- blick i deras själslif, och gifven dem del af edert tillbaka.
Så gifven I dem ett oförvansk- ligt arf i gudsfruktan och motståndskraft mot frestelsen genom kärlekon Ull hemmet.
fe- Hvarje människa har tre karaktärer: den, som hon visar, den, som hou har, och den, som hon tror sig ega.
E n påskafton.
F ö r Iduu af Sune Folkeson.
^ ^ \ f v e r landsbygdens vida marker hade na- f \ jö t redan bredt sin djupaste helg- dagstystnad.
Blott i Paris, där sin- nenas evigt strömmande oro af intet hejdas, var lifvet sig likt.
En van flanör skulle dock ha märkt, att på vissa punkter var cir- kulationen till och med ökad.
En sådan punkt var St. Lazare-statkmen.
Sista tåget till Rouen och le Havre skulle gå om en kvart för att hinna i tid till den stora postångarens afgång till New-York.
Fullpackade omnibusar stötte emot lika full- packade hyrvagnar, så att de berg af kof- ferter, som tornade sig öfver dem, hotade att falla öfver fotgängarne, hvilka trängde sig emellan.
Från de vidt uppslagna vagnsdör- rarne svärmade resande af alla slag och kön ut och upp för de breda stentrapporna.
u r e n Bland denna vimlande hop fanns en all- deles säregen grupp, så olik alla, att den väckte uppseende.
Desse hade kommit till fots, de; icke ens en omnibus skulle de kun- nat betala, ty vägen var lång och börsen tunn.
Det var en grupp bleka män, magra af nöd, tärda af allt slags elände; en hop trasiga kvinnor, utslitna, klass-stämplade.
De minsta barnen buro de på armen och något litet resgods, ännu tunnare än det lefvande, i handen.
De voro utvandrare, som skulle bort: somliga för att dölja någon skam; an- dra för att ännu en tid bedraga den nöd, som här hemma trängde ut dem, hvart de vände sig.
Och rundt omkring dem, där de trötta slagit sig ner på golfvet i stora vesti- bulen, uppstaplades så småningom deras små kistor, lådor och bylten: detta egendomliga slags resgods, som redan på långt håll skil- jer sig från allt annat sådant genom den prägel af besparing, försakelse och kärlek, som ger det något så förtvifladt rörande och fattigt.
Allra sist anlände två barn, bror och syster.
Äfven på dessa, af nöd så utslitna, så slöa, så trubbade sinnen, gjorde de intryck, de ensamma, unga utvandrarne.
Ett sam- mansatt och mycket själfviskt intryck egent- ligen.
Männens blickar gingo spefulla, skep- tiska, mot de friska, rosiga anletena i dörr- öppningen, förargade öfver, att de kommo och togo plats.
Kvinnornas ögon uttryckte litet mera medlidande och ett och annat: » stackare! » följdes af en suck.
Men det var också alltihop, och sedan man makat åt sig, så de fått plats, gick hvar och en till- baka till sina egna bekymmer: man hade icke tid med andras.
Man bildade kö framför biljettluckan.
Och den långa, bleka raden gled förbi, en och en — och pänningehögen växte som en flod af alla dessa summor, vid hvilka blod och tårar och svett klibbade fast.
Det var deras sista skärf till det land, som ej ville föda dem.
Och i det ögonblick mynt föll mot mynt, var det, som väckte klangen månget sofvande minne och sinne.
Man såg det på en blick, som blef skum, på en ryckning i tunnslipade läppar — eller det hördes i en och annan svordom, man utkastade som på trots mot sin egen rörelse.
Hvad de min- des, hvad de saknade, hvad de sörjde öfver, var icke godt att säga.
A l l känsla ur själfva lifvet sprungen är lika enkel och lika sam- mansatt som det.
Man spinner sig in i da- garnes tråd af sorger och fröjder, utan att veta det, och man känner det icke ens, förr än då hjärtat häfves upp under ett starkare pulsslag än de vanliga.
Men då känns det, ty tråden skär in, djupt in — — Blandade med dessa beslutsamma, förtvif- lade ansikten funnos också andra.
Närmast före de små ensamma emigranterna stod ett djupt beslöjadt, enkelt klädt fruntimmer.
Men på den fina hållningen och allra mest på oron i de dunkla ögonen, som skygga gledo till höger och venster för att se, om någon kännt igen henne, begrep man genast, att hon tillhörde en annan samhällsklass, än den dräkten utvisade.
Och på den förlägna ovana hon visade i sina rörelser, var det tydligt, att hon för första gången själf skulle köpa sig en biljett.
Väntan blef lång.
Det var alltid stark trafik på linien, men nu, en helgdagsafton, var den förfärlig.
Trött vände hon sig om och fick se de båda små bakom sig.
Hon gjorde en förvånad, häpeu gest.
Läpparne öppnades till en fråga, som dock blef out- talad, ty hon vände sig åter framåt mot luc- kan.
Intresset tog slutligen öfverhand öfver försiktigheten, och hon tilltalade dem blygt, lågmäldt: » Resen i hem, småttingar? » » Ja då! » » Och hvar är hem? » » Amerika. » » Ensamma, så långt? » De skrattade, trohjärtade och förlägna.
Men den lilla visade på korgen, som tyngde hen- nes arm: » Jag tog min docka med mig. » Och barnets klara, fria blick mötte hen- nes rädda, ångestfulla, som i detsamma blef immig — liksom då stigande tårar hejdas från att falla.
» Och till hvem reser ni, i Amerika? » Som det var sagdt, hörde hon hvilken falsk ton hennes tanklöshet gaf åt frågan.
Meu de små hade ingenting hört.
» Till pappa och mamma, » svarade de på en gång med samma äkta kärleksklang i de späda rösterna.
» Hvar bo de? » Den lille mannen på tio år drog stolt och säker upp ett mycket läst, i vikningarna sön- dernött bref ur bröstfickan: där stod adres- sen, illa stafvad, men tydlig nog.
Fadern hade arbete som murare vid ett bygge i själfva New-York.
» Och ni ha gått till Paris?
Komma ni långt ifrån? » » Ånej, inte så värst, från Dijon. » » Hur kunde ni hitta hit? » De små spärrade upp ett par vidöppna ögon; men det hjälpte dem inte ändå att förstå den obegripliga frågan.
Inte hitta till pappa och mamma?
Nej, det var då märk- värdigt att fråga om något sådant!
De, som gått helt trygga och lugna efter något där- inne i hjärtat, hvilket visat dem så säkert vägen fram; samma ledning som foglarne i » det villande blå » bruka flyga efter, nu vid vårtiden.
Stackars unga kvinna — hvarför slog hon ögonen mot golfvet, förlägen, medan skarpa röda fläckar, likt flammande ärr, märkte de bleka kinderna?
Hvad hon hade glömt myc- ket, mycket på en tid — — glömt många enkla, naturliga ting.
Så glömmer man också, hur rent källans vatten smakar.
Hon hade glömt barndomens allsmäktiga tro, dess omedvetenhet, dess blinda förtroende, dess
kärleksinstinkter, dess allvarliga dårskaper, alla dessa enkla, förbisedda krafter — med hvilka de små uträtta under — som heta barnsligheter på de vises, löjligheter på de förderfvades språk.
Men hon var hvarken en vis eller en för- derfvad kvinna — inte ännu åtminstone.
Därför brände kinden, därför slant blicken, som det veka järnet slinter mot härdadt stål.
Och i sin själs innersta kände hon en dof smärta, den att hon visste sig lida, förtvifla, förintas — kände — hörde sitt hjärta sön- derslitas — — — Och då, pinad, lyfte hon upp hufvudet, beslutsamt: » Hvarför reste edra föräldrar? » » V i voro för fattiga, » sade de.
» Och hos hvem har ni varit sedan? » » Hos moster. » » Har ni det inte bra hos henne? » » Jo-o — — — » » Nå? » » V i vill till pappa och mamma, » svarade de bara.
Med sin klass ' stolta själfmedvetande att icke kunna jämföras med några under henne stående, hade hon genast ett snabbt, ett för- nämt, ett hjärtlöst klander på läpparna: » hur kunde de lemna sina barn? » Men hon utta- lade det ej.
Lika hastigt som den tanken föddes, dog den.
Nu slog det henne för första gången, att hon, den rika, den utsökt bildade, flyttad ur sin ram, icke längre skulle kunna skyddas af denna fördom för jämförel- ser, att här dömdes man hjärta för hjärta, brott för brott — • utan hänsyn till person.
Hon själf, hade hon inte, tänkte hon inte öfverge — — — hade hon icke haft mod att lemna, utan att nöd tvingade henne, hennes enda — — — Nej, hon dömde inte arbetarfolket, hon afundades dem: de hade kunnat älska, de, i alla fall.
Ty deras kär- lek hade ju kraft att draga deras små till- baka till dem, öfver både land och haf, och hon, som ansåg sig nästan af finare kött och ben än dessa grofva naturmänniskor, skulle hennes kärlek kunna, hvad deras kunde?
Folkströmmen förde dem nu ett stycke framåt igen — det var som regelbundna stö- tar, korta svallvågor hvarje gång de, som blifvit försedda med biljetter, vikit om åt ut- gången och en ny grupp fyllt upp tomrum- met.
Den oreda och det virrvarr, som uppstodo i trängseln, tvingade hennes tankar med en praktisk detaljs brutalitet åter till verklighe- ten, som en il kastar vinden åt ett nytt vä- derstreck.
När allt blef stilla igen, kom hon ihåg barnen och vände sig om: de voro alldeles bredvid.
Genom att glida tätt efter henne, hade de lyckats att ej bli skilda från den vänliga damen, till hvilken både instink- ten och behofvet af skydd drogo dem, ibland alla dessa främlingar, som ej talat till dem, eller lett emot dem som hon.
Men nu var det, som hade innerligheten i hennes känsla blåst bort i denna lynnets kastning.
Hon kom blott ihåg de yttre kon- turerna af deras historia, som läst från en opersonlig trycksida i en bok.