Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Elt återstår likväl för Landstingsmännen, nemligen att välja den »förmögenhetens konservatism», som »af nit för det allmänna» vill underkasta sig en uppoffring.
Men dermed har man ock kommit till sjelfva tyngdpunkten i det Kongl, förslaget, till det, som, enligt dess idé, utgör den uteslutande garantien för karaktersskilnaden: penningens allsvåldighet att skapa konservativa tendenser, penningens rätt att bilda den Första Kammaren.
Här vore således mycket att säga; men lystnaden har ock sin vältalighet.
Det torde derföre vara tillfyllestgörande, att hafva afklädt den
För sta Kammaren alla öfriga emblemer, hvarmed den i Justitie-Statsministerns yttrande är omgifven, och låta den framträda såsom ett plutokratiskt element, der man möjligen kan finna mycket penningar, men icke, enligt grundlagen, har rätt att söka något annat. 28 Konstitutions-Utskottets Memorial M 7.
Likasom man i fråga om Första Kammaren slutligen stannar vid ett streck, som betecknar ett visst mått af penningar, såsom karaktersskilnad emellan de begge Kamrarne; så påträffar man vid betraktande af den Andra Kammaren genast ett nytt streck, som likaledes betecknar ett annat mått af penningar, som åtskiljer de representerade från de orepresenterade.
Också har man från alla håll såsom en af de utmärktaste sidorna i det Kongl. Förslaget till ny Riksdags-ordning erkänt dess stora enkelhet.
Alla de svårigheter, som stå i sammanhang med upprättande af ett representationsförslag, under stadig blick på den vigtiga frågan: hvad den blifvande representanten är?
Dervid har man kommit till en dubbel motsägelse.
Utan tvifvel måste nemligen förslagets syftemål vara, att å ena sidan bereda representationsrätt åt de hittills orepresenterade i så vidsträckt mån, som med Statens säkerhet kan vara förenlig, och att å andra sidan komma ifrån både stånd och klasser.
Och likväl har man med det första penndraget ej mindre öfverkorsat representationsrätten för ett mycket stort antal hitintills representerade besutne hemmansegare å landet samt jord- och fastighetsegare med flera i städerna, än ock åtskilt tvänne klasser, nemligen fastighetsegare och icke fastighetsegare, tilläggande den förra representationsrätt för ett kapital, som med allenast 200 R:dr R:mt öfverstiger den årliga inkomst, som af den sednare erfordras.
Hvad gören
I här?
Godtycklighetens princip är ett svagt värn för en representations bestånd; och 1,000
R:dr fastighetsvärde eller 800 R:dr årlig inkomst såsom vilkor för valrätt och valbarhet är ingenting annat än godtycke.
Den saknar ail inre styrka, och skall derföre stå i grundlagen såsom en utmaning till de uteslutna demokratiska elementerna, att försöka dess utplånande.
När stormen emot den på sådan grund uppförda byggnaden begynner — och den kan icke länge uteblifva — då faller den, ty den var byggd på sanden; och då är vårt land icke längre fritt, utan bundet, bundet antingen af magten uppifrån, sora för fäderneslandets räddning måste taga väldet i sin hand, eller af magten nedifrån, som af andra orsaker tager hand om fäderneslandets öden.
Historien, äfven den närvarande tidens, har sina lärdomar att gifva i afseende på dessa farhågor, hvilka således icke torde vara att förakta!
Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. 29 Att för öfrigt i det Kongl.
Förslaget jordbruksintresset är gynnadt på bekostnad af alla andra intressen, lärer icke kunna bestridas.
Icke nog dermed, att, i fråga om valrätt och valbarhet till Andra Kammaren, 30 å 50 R:dr inkomst af jordbruksfastighet motsvarar 800 R:dr inkomst af kapital eller arbete; i Kammaren representeras Landet af 130 ledamöter, under det att Städerna sända endast 50.
Motsvarar ock delta ungefärligen det nuvarande förhållandet inom Borgare- och Bonde-Stånden, så ligger dock den stora skilnaden deruti, att för framtiden dessa oproportionerliga tal komma att fungera tillsammans uti en Kammare.
Äfven i denna punkt kräfves således en erfarenhet från Landstingen, för att tysta de betänkligheter, hvilka under sistlidne riksdag inom Borgare-Ståndet uttalades och till en början vållade sagde Stånds afslag å förslaget om Landstingen.
Må man nemligen fritt orda om fäderneslandets gemensamma intressen; så snart det kommer till sak, visar sig nog, att de särskilda intressena hafva sina efter särskilda klasser bestämda målsmän; och jordbruks-representanten har icke i den nuvarande representationen visat sig försumma sina egna intressen; han lärer icke heller för framtiden komma att förbise dem.
Fullt berättigadt var således det inom Borgare-Ståndet skarpt uttalade motståndet mot Landstingen såsom en för Land och Stad gemensam representation; och farhågorna för en allt för stor Städernas tunga till fördel för Landsbygden lära icke kunna undanrödjas, förr än Landstingen under en längre tid fått operera och under sin verksamhet hunnit gifva en erfarenhet, som måste vara af det aldrastörsta intresse för bedömandet af den föreslagna Andra Kammarens blifvande skaplynne.
Tager man åter i betraktande den föreslagna representationen för Landsbygden i och för sig, så möter der en stor olikhet med den nuvarande.
Enligt gällande Riksdags-ordning är hvarje ’’inom häradet boende och besuten hemmansegare” af allmogen valberättigad och valbar; men enligt Förslaget tillkomma sådana rättigheter allenast den, ”hvilken antingen eger eller med stadgad åborätt innehafver fast egendom till ett taxeringsvärde af minst 1,000 R:dr eller för lifstid eller för minst fem år arrenderar jordbruksfastighet till taxeringsvärde ej understigande 6,000 R:dr”.
Öfverallt inom riket, men synneriigast inom de provinser, der hemmanskiyfningen till en nästan otrolig grad fortgått, komma således sannolikt hundratals medborgare under strecket, hvilka hitintills egt representationsrätt.
Förlusten både för dem sjelfva och för Staten är måhända icke stor.
De aldrafleste sålunda uteslutne hafva möjligen aldrig af sådan rätt sig begagnat.
Men ett förslag till representationsförändring, hvars ena hufvudsakliga motiv vili vara, att utsträcka representationsrätten, kan icke sägas halva med tillräcklig omtänksamhet afvägt de närvarande förhållandena, om det beröfvar en enda medborgare den representationsrätt han eger, och hvilken han icke genom eget förvållande förverkat.
Annorlunda har man i Norrige förfarit, der hvarje egare af matrikulerad jord, utan allt afseende på dess värde, är både valberättigad och valbar. 30 Konstitutions-Utskottets Memorial M 7.
Samma ogynsamma förhållande visar sig äfven i afseende på Städerna Hvad beträffar hus-, tomt- eller jordegare med flera, gäller äfven här först och främst, att alla hittills representerade, som kommit under strecket, förlorat denna rätt.
Men dertill kommer, att, genom föreskriften att endast de städer, som ega ”en folkmängd af 10,000 eller mer’’, utse egen riksdagsman, de aldraflesta städer i riket blifvit beröfvade sin innehafvande rätt att sända egna representanter.
Här framträder således ett nytt streck, lika omotiveradt som penningens, nemligen folkmängdens.
Af Sveriges 85 städer komma endast sex, nemligen Stockholm, Göteborg, Norrköping, Malmö, Carlskrona och Gefle, att utse egna representanter.
Visserligen har, uti ett från Justitie-Statsdepartementet till Utskottet aflemnadt icke-officielt förslag till beräkning af representationen för städerna, blifvit upptaget, att städerna Upsala, Orebro, Calmar, Jönköping, Lund, Landskrona och Wisby, med en folkmängd från 6 till nära 9 tusen personer, skulle, oberoende af valkretsar, välja hvardera en representant; men då sådant strider emot den föreslagna grundlagens föreskrift, lärer vid sådan uppgift icke kunna fästas något afseende.
Dessa, jemte Linköping med öfver 6,000, Fahlun, Westervik, Helsingborg, Ystad, Christianstad och Carlshamn, alla med nära 6,000; Westerås, Carlstad, Uddevalla, Wenersborg, Halmstad, Nyköping, Eskilstuna och Sundsvall, alla med nära 5,000 personer, förlora sin rätt att sända egna representanter.
Derföre att de stå under folkmängds-strecket.
Månne väl ett Förslag med sådana bestämmelser kan vara egnadt att häfva betänkligheterna mot dess antagande?
— Visserligen är man fullt berättigad säga, att förlusten icke drabbar dessa folkrikare städer, utan dem, som med sådana städer komma i samma valkrets.
Antingen får nemligen den i valkrets indelade folkrikare staden en afgörande öfvervigt eller icke.
I sednare fallet åter måste det ju sägas, att den folkrikare staden förlorat en medborgerlig rätt genom sin sammanblandning med andra.
1 fråga om indelningen i valkretsar, hvilken, så vidt ske kan, bör ske länsvis och så, att hvarje valkrets innehåller en folkmängd af minst 6 tusen och högst \% tusen, erbjuder den ofvan åberopade icke-officiela beräkningen åtskilliga intressanta punkter till frågans bedömande.
Uti valkretsen Södertelje med 1,800, Norrtelje med 1,100, Sigtuna med 450, Waxholm med 1,000, Östhammar med 500, Öre grund med 600 och Enköping med 1,600 (ailt i runda tal), summa 7,050 personer; hvar skall man finna sammanhållningspunkten?
Och huru skall man, isynnerhet om dessa städer, hvar för sig, begagna det omedelbara valsättet, kunna vänta ett resultat af valet, som tillfredsställer mer än en af de sålunda sammanförda städerna?
Uti valkretsen Fahlun med 5,000, Hedemora med 1,100 och Säther med 500, hvad Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. 31 betyda Hedemora och Säther?
Uti valkretsen Halmstad med 4,000, Warberg med 2,500, Laholm med 1,200, Falkenberg med 1,100 och Kongsbacka med 500, hvad betyder Halmstad, om Warberg, Laholm och Kongsbacka förena sig?
Och slutligen, hvad säga om valkretsen Hernösand, Umeå, Piteå och Luleå, med 65 mil emellan de yttersta gränsorna, och der tillika möjligheten af ett val genom elektorer är hardt nära omintetgjord genom den stora väg-distansen?
Huru man således än må betrakta de båda Kamrarne, de stå der visserligen såsom mycket enkla organisationer på papperet, men åtskilda från hvarandra och ifrån de utom Kamrarne ställda orepresenterade endast genom penningens gyllene råmärke, uteslutande från den Första Kammaren all den bildning, de insigter, den erfarenhet, den mogenhet och konservatism i åsigter, som icke har råd eller lust att under nio års tid, minst fyra månader årligen, vistas i hufvudstaden, och på samma gång öppnande den Andra Kammaren för ali den äregirighet, som kan finna sin uträkning vid, att genom hyllandet af dagens mening bereda sig ett rum i den med arfvode försedda representant-kammaren.
Kamrarna hafva ”i alla frågor lika behörighet och myndighet”, sådan är den grundsats, som i det Kongl. Förslagets 1 § uttalas.
Frågor, i hvilka Kamrarna ej blifvit om beslutet ense. skola således anses hafva för den riksdagen förfallit.
Men det gifves frågor, hvilka ej kunna genom den ena Kammarens beslut förfalla.
Sådana äro de, som röra ”statsutgifter eller bevillning eller Riksbankens eller Riksgäldskontorets styrelse och förvaltning, inkomster och utgifter”.
I dessa frågor ”skola begge Kamrarne, hvar för sig, rösta om de olika beslut, hvari hvardera förut stannat, kommande den mening, som dervid erhåller de flesta ledamöters af båda Kamrarnas sammanräknade röster, att gälla såsom riksdagens beslut”.
Sådan är föreskriften i 65 §.
Då nu Första Kammaren beräknas till 119, men den Andra till 180 ledamöter, följer att, när i sådan fråga 150 eller flere röster i Andra Kammaren förenat sig om ett beslut, den Första Kammarens enhällighet i frågan betyder intet.
Frågan kan alltså vinna bifall eller förkastas, fastän blott den ena Kammaren sådant beslutat.
Kamrarnas ”lika behörighet och myndighet” är således icke en sanning.
— Statsutgifter och bevillning, Riksbank och Riksgälds-kontor äro likväl angelägenheter, som i nationens lif hafva sin stora vigt; och i afseende på så väl ställningen till regeringen, som betydelsen inom representationen och för nationen, kommer utan tvifvel den Kammare att gälla mest, som sålunda disponerar öfver folkets penningar.
En-kammarsystemet ligger således inclusive i det föreslagna Två-kammarsystemet; 32 Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. och den vådan lärer väl icke kunna räknas till de ringare Funnes ingen annan brist i det nu framlagda förslaget, — sannerligen den vådan borde vara tillräcklig att afskräcka från dess antagande — Utskottet har menat, att sådan öfvervigt bör ligga hos den Andra Kammaren, eftersom »den representerar flertalet af de skattdragande».
Dervid har dock Utskottet förgätit Justitie-Statsministerns yttrande, att »begge Kamrarna utgå från hela folket», äfvensom att det »icke är representantens uppgift att vara målsman för skilda klassers, utan för allas intressen», samt att hela den nya national-representationens, således båda Kamrarnas, »nödvändigaste egenskap är, att vara ett sannt uttryck af tänkesättet hos majoriteten af den politiskt tänkande delen af nationen.»
Vill man redan nu utkasta misstroendets frö emellan de båda Kamrarna, genom att låta den Första representera minoriteten och den
Andra majoriteten af de skattdragande; då finner man lätt, hurusom den nuvarande ställningen icke blifver förändrad genom det nya representationssättets antagande.
Formen bluen annan, men misstroendets anda blir densamma; och ett förslag, som i en vigtig grundprincip innebär ett frö till sådant misstroende, kan icke anses uppfylla anspråken på tvänne Kammare »med lika behörighet och myndighet».
Att i ett annat hänseende denna Kamrarnas lika behörighet och myndighet blifvit bevarad på bekostnad af en annan vigtig grundsats vid Två-kammarsystemet, nemligen den att förekomma förhastade beslut, torde icke heller böra förbigås.
»Betänkande, som af ständigt eller i dess ställe särskilt tillsatt Utskott afgifvits, skall» nemligen, enligt förslagets 59 §, »i begge Kamrarna för ärendets afgörande, så vidt ske kan, samtidigt föredragas.»
Undanröjes ock derigenom den påtryckning på den ena Kammaren, som kunde framkallas deraf, att beslut redan är fattadt i den andra; så ligger dock deruti tillika den faran, att förhastade beslut kunna i dem båda fattas.
Det förhastade i beslut undanröjes nemligen icke i allmänhet derigenom, att personer på olika rum samtidigt öfverlägga och besluta, utan fastmera derigenom, att öfver läggningen i den ena Kammaren blir tillgänglig till upplysning och pröfning i den andra.
I annan händelse vore utan tvifvel den nuvarande representationen på fyra Kamrar i långt högre grad betryggande, än den föreslagna på tvänne Kamrar.
Men erkännas måste, att en af de väsentligaste olägenheterna i det närvarande ligger just deruti, att öfverläggningarne och besluten förekomma oberoende af hvarandra.
Oväntadt synes såledss, att just detta blifvit i det nya bibehållet.
Kan den åter icke förebyggas, då ligger ju deruti jemväl en ny svaghet hos den föreslagna nya representationen.
Ibland sådana föreslagna förändringar, som icke stå i oskiljaktigt sammanhang med det nya representationssättet, torde särskilt böra anmärkas den under hela riksdagens lopp medgifna motionsrätten »i ämne, som icke tillhör ständigt Utskotts behandling.»
När nu derjemte Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet icke vidare blifvit Konstitutions-Utskottets Memorial M 7. 38 blifvit bland antalet af de ständiga Utskotten upptaget; så följer deraf, att motionsrätten just i de frågor, der den hitintills mest begagnats, kommer att stå öppen under hela riksdagen, äfvensom att för hvarje sådan fråga »tillfälligt Utskott» skall tillsättas, så framt någondera Kammaren sådant beslutar.
Inflytandet häraf på riksdagens gång är visserligen svårt att på förhand beräkna; men sannolikt synes, att de många och kanske äfven långa diskussioner, som blifva en följd af olika åsigter om en motions behörighet att af tillfälligt Utskott behandlas, äfvensom de ständigt återkommande valen till sådana Utskott, skola i icke ringa mån bidraga till riksdagens förlängning, och således de afsedda fördelarne af Ekonomi-Utskottets försvinnande icke uppvägas af de dermed förenade olägenheterna.
Slutligen lärer väl ock en icke ringa betänklighet mot förslaget möta i den omständigheten, att under vissa förhållanden grundlagsändringar alltför hastigt kunna åstadkommas, då hvarje förslag till sådan förändring, som blifvit hvilande under en riksdag, hvilken inträffat året före de nya valen, redan följande år kan definitift antagas
Sedan Reservanterna härmed framställt sina betänkligheter emot ifrågavarande grundlagsförslag, så vidt det rörer Slaten, återstår för dem att framställa några större betänkligheter, hvilka de hysa mot de delar af samma förslag, som åt Kyrkan anvisa hennes framtida ställning och åsyfta att betrygga hennes rätt.
Dessa delar äro företrädesvis 87 och \ 14 §§ af Regerings-formen.
Hvad först vidkommer 87 § Regerings-formen , så stadgas der, att riksdagen hädanefter såsom hittills skall gemensamt med Konungen stifta, förändra eller upphäfva kyrkolag, och endast det tillägg göres, att dervid dock jemväl fordras samtycke af allmänt kyrkomöte.
Tillägget kan visserligen synas vara af stor vigt, då det uttryckligen tillkännagifver, att den föreslagna förändringen i Statens representationsform kräfver en särskild kyrklig representation, af hvars samtycke riksdagens beslut i ofvan antydda hänseende bör blifva beroende; men hvarken är dermed, enligt Reservanternas öfvertygelse, kyrkans sjelfständighet tillräckligt tryggad, ej heller den rätta ordningen emellan kyrkomötets och riksdagens befogenhet i kyrkliga lagstifningsfrågor uppställd.
Såsom ett oafvisligt vilkor för kyrkans sjelfständighet får val nemligen det anses, att hon icke blott i negativ, utan äfven i positiv mening eger utöfva den kyrkliga lagstiftningsrätten genom det organ, hon sjelf finner för godt Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 3 Sami. 6 Haft. 5 34 Konstitutions-Utskottets Memorial JVi 7. att för sådant ändamål utse.
1 Sverige har det hittills skett och kunnat ske, så länge statsförfattningen hvilat på en evangelisk-luthersk grund, genom riksdagen, som tillika varit kyrkomöte.
Men kan och bör det äfven hädanefter ske, om nyssnämnda grund upphäfves, och man i detta fall ganska rigtigt finner det vara nödvändigt att utsöndra kyrkomötet från riksdagen?
En riksförsamling, som sammansättes utan allt afseende på de kyrkliga angelägenheterna, och i hvilken tilläfventyrs ingen enda medlem af kyrkans lärostånd kommer att deltaga, men till hvilken deremot valrätt är medgifven åt mosaiska trosbekännare och valbarhet åt hvarje annan, som bekänner sig till den obestämda och mångtydiga lära, som kallas »kristen-protestantisk,» således äfven åt de mest kyrkofiendtliga sekters medlemmar, — en sådan riksförsamling bör hvarken kunna eller vilja hafva till sin uppgift att gifva evangelisk-luthersk kyrko-ordning dess positiva innehåll.
Konungens rådgifvare synas ock dela denna åsigt, då de genom Herr Justitie Statsministern i det Stats-Råds-protokoll, som finnes bifogadt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, anmärkt, att »det måhända vore rigtigast att till kyrkomöte, gemensamt med Konungen, öfverlemna den kyrkliga lagstiftningen,» men att beskaffenheten af vår nu gällande kyrkolag, såsom »sammanblandad med en mängd stadganden af civil-lags natur», för närvarande hindrar, att samma lagstiftning »helt och hållet undandrages national-representationen».
Afven Sveriges nu gällande civil-lag är dock uppblandad med åtskilliga främmande stadganden, t. ex. sådana, som höra till det så kallade ekonomiska lagstiftningsområdet, der Konungen ensam stiftar lag, utan att deraf några menliga följder eller konflikter emellan Konung och Ständer inträffat
Har man då skäl att befara ett annat förhållande mellan riksdagen och kyrkomötet, om hvardera får i grundlagen sig tillerkänd sin vederbörliga andel i lagstiftningen, enär in genderas beslut utan Konungens sanktion eger giltighet?
Skulle icke desto mindre anledning till en dyhk farhåga förefinnas, är det ju ingen oöfvervinnerlig svårighet, att uppdraga den allmänna gränsskilnaden emellan civil-lag och kyrkolag samt gifva bestämda föreskrifter om huru de stadganden. som städse måste blifva af blandad natur, böra behandlas.
Och om man vidare, för den händelse att kyrkolagstiftnmgen öfverflyttades på kyrkomötet, ej anser Konungens pröfnings- och stadfästelse-rätt göra tillfyllest, utan finner lämpligast att åt riksdagen förbehålla rättigheten att bifalla eller förkasta de lagförslag mötet för sin del antagit; så hafva Reservanterna häremot in - Konslitutions-Utskottets Memorial M 7. 35 tet att invända.
Kyrkolag måste alltid å statens vägnar pröfvas lika väl som hvarje annan lag.
Är det icke nog, att detta sker genom Konungen, så blifver riksdagen tydligt vis den myndighet, som jemte Honom skall utöfva ifrågavarande rätt eller, med andra ord, ega veto i förhållande till kyrkomötet.
Dermed erkännes och betryggas tillfullo Stålens öfverhöghet, utan att kyrkans rättmätiga anspråk underkän nas.
Detta veto innebär nemligen, att riksdagen ur allmän ordnings och säkerhets synpunkt har att granska de af kyrkomötet framlagda lagförslagen, för att tillse,' att ej Statens rätt och välfärd genom dem kränkas; men det innebär icke, att riksdagen i kyrkans namn och ur kyrklig synpunkt skall positift ordna kyrkans inre angelägenheter.
Ett åliggande och en rättighet af sistnämnda slag kunna ej åt riksdagen öfverlemnas, utan att man med detsamma försätter kyrkan i ett förnedrande träldomstillstånd och beröfvar henne en förmån, som är åt dissenterande religionssamfund i vårt land medgifven.
Men nu må, enligt samma moment, kyrkolag ej stiftas, utan att kyrkomötet gifvit sitt samtycke och detta möte åter skall, såsom Kongl. Majit föreslagit, blott hvart femte år sammanträda.
Följaktligen måste antingen Konungen låta alla de kyrkolagsförslag förfalla, som riksdagen under fyra på hvarandra följande år kan komma att framställa, eller måste riksdagens kyrkliga lagstiftningsrätt inskränkas till hvart femte år, hvilken inskränkning icke blifvit föreslagen och icke sjelfmant lärer inträffa, eller måste slutligen urtima kyrkomöte möjligtvis behöfva årligen sammankallas.
Så täta sammanträden af denna korporation anse Reservanterna vara för kyrkan hvarken nödiga eller nyttiga.
De hade blifvit fullkomligt obehöfliga, likasom möjligheten af de andra påpekade olägenheterna varit fullkomligt undanröjd, om momentets två första rader haft följande, efter Reservanternas förmenande, theoretiskt rigtiga och praktiskt användbara samt Statens värdighet fullt motsvarande lydelse: »Kyrkomöte ege att gemensamt med Konungen stifta, förändra eller upphäfva kyrkolag; dock att dervid erfordras samtycke jemväl af riksdagen».
Men äfven om denna Reservanternas här framställda mening ej godkännes, utan man anser kyrkomötets lagstiftningsrätt böra inskränkas till ett veto; så fordrar i alla fall den nya ställning, som blifvit åt kyrkan anvisad, ett stöd i grundlagen, hvilket i det Kongl, förslaget saknas, och hvarförutan den beviljade rättigheten är ganska osäker och således tillika ganska värdelös.
Det är tänkbart och till och med sannolikt, att de kyrkolagsförslag riksdagen godkänt ofta kunde komma att af kyrkomötet förkastas.
Följden deraf skulle då lätteligen blifva den, som en och annan 36 Konstitutions-Utskottets Memorial JW 7. upprigtig mun redan i förväg uttalat såsom viss, att riksdagen, för att ej hindras i sina afsigter, helt enkelt upphäfde hvad §§ 87 och 88 Regerings-formen om kyrkomötet stadga och på sig öfverflyttade den kyrkliga representationsrätten odelad.
Väl är det sannt, att mot hvarje sådant försök kyrkan borde hos Kongl. Maj:t kunna påräkna tillbörligt skydd; men säkrare är dock hafva sitt stöd i lagen än i en regerings välvilja.
Reservanterna tro det derföre hafva varit både önskvärdt och nödvändigt, att i det Kongl, förslaget blifvit intaget ett stadgande derom, att hvad i nyss anförda §§ om kyrkomöte sägs, ej må utan kyrkomötets eget bifall upphäfvas.
Samma anmärkning gäller äfven om det skydd, som i 114 § Regerings-formen blifvit lemnadt Presterskapets privilegier.
Denna § kan, likasom de sist omnämnda, af Konungen och riksdagen när som helst upphäfvas, och således kyrkans vigtigaste yttre förmåner tillintetgöras, utan att hennes egna närmaste målsmän ens blifvit i saken hörda.
Med full rätt talas här om kyrkans förmåner; ty de fri- och rättigheter i afseende på tionde, hemman, jordar m. m., som i bemälda privilegier blifvit