Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den stackars kära, lilla Elsie — gamla Ulrika var ju hennes enda vän från barna- år.
Från henne hade hon långt emellan fått de få knapphändiga underrättelserna från det dystra hemmet, till henne hade hon anför- trott sig, när mannen i det fjärran landet af döden plötsligt rycktes från henne och hennes tvänne små barn.
Och nu var hon åter på fosterjorden, en sorgbruten, förkrossad kvinna; och i kväll — i kväll skulle hon komma.
Ett svagt klingande af bjällror trängde i detta ögonblick till Ulrikas öra.
I andlös spaning tryckte hon sitt ansikte mot den kalla rutan.
Hon såg genom dunklet, att en släde stannade vid mynningen af alléen.
Inom en minut var hon därnere.
En djupt beslöjad kvinna med sänkt hufvud stod redan bredvid släden; tysta, förskrämda af den sena, ovanliga färden trängde sig två små flickor upp mot modern.
» Elsie, mitt hjärtas barn, Elsie — Herren välsigne din återkomst », den gamla trotjäna- rinnans röst stockades af snyftningar, då hon slog sina armar om Elsies skälfvande gestalt och ömt smekte barnens kinder.
Elsie för- sökte tala, svara.
Hon fick ej ord öfver sina läppar, hennes strupe sammansnördes.
Gamla Ulrika fick nästan bära henne på sina starka armar.
» K o m, kom, » sade hon.
Så tyst skred det lilla tåget fram öfver den mjuka snön.
När de gingo förbi de upp- lysta flygelfönstren, innanför hvilka gårds- folket firade jul, trängde några toner af en unison psalmsång till deras öron: » Si natten flyr för dagens fröjd ... » Det svällde och svällde i Elsies hjärta; nu brast det ändtligen löst, och hon började gråta, stilla och tyst som ett barn.
D e små höllo sig krampaktigt fast vid hennes kläd- ning, steg för steg.
Ändtligen hade gamla Ulrika sina gäster lyckligt inne, uppe på sitt eget rum bredvid handkammaren, där en stor flammande brasa muntert, lockade att tina upp frusna lemmar.
Och som en moder klädde hon af Elsie hennes ytterplagg, värmde småflickornas fötter fram- för elden, allt under det hjärtats naiva inspi- ration gaf hennes mun att tala tröstande, uppmuntrande ord.
* * * O, huru det strålade!
I de två gröna kronorna lyste otaliga brokiga ljus, guld- papperet glänste, de röda äpplena svängde siratligt på sina långa trådar.
Hela det stora annars så dystra rummet blef varmt och ljust.
Det var, som hade det gamla gipsade taket öppnat sig för att låta en glimt af själfva himmelens klarhet se in därigenom.
• Gamla Ulrikas blåa ögon lyste af fröjd, när hon tändt den sista lågan och betraktade sitt verk.
I - stum beundran stannade hon inför det, och till sist undslapp det henne som en glad hjärtats suck: » alldeles som förr! » Där borta från dörren svarade ett svagt eko: » alldeles som förr », medan Elsies var- ma tårar stannade midt på kinden, och hon lyfte sitt hufvud med ett vemodigt leende.
Så fick hon se till att tysta på de små, hvilkas förtjusning hotade att spränga allva- rets bojor.
När hon åter såg upp, var hon ensam med dem, oeh hennes hjärta började på nytt att häftigt klappa.
Men nere på baronens dörr knackade just nu Ulrikas skälfvande knoge.
Ett barskt » stig in » till svar, och hon stod nigande innanför tröskeln.
» Förlåt, herr baron, » stammade hon med nedslagna ögon och tummade sin förklädes- fåll; » men jag ville så gärna önska julefrid, oeh så har jag en bön till baron. » Baron Knut såg upp med mörkt ansikte.
Han satt tyst en minut och betraktade henne skarpt.
Till sist kom det: » Och bönen? »
IDUN G78 » Jag har en liten öfverraskning där uppe i salen — jag ville — ville be, att baron icke blir ond, utan följer mig dit upp — ett ögonblick — bara ett ögonblick — » » Jag är ingen vän af öfverraskningar, det vet du nog.
I alla fall — jag skall göra dig till viljes! » Med fasta steg gick han före henne i trappan, som knarrade under hans fötter.
Gamla Ulrika kände sina knän svikta.
Nu har han handen på låsvredet och slår dörren upp.
Förvånad, BLÄNDAD stannar han innanför dörren.
Syskonträdet, strålande af ljus — hvad vill väl detta säga!
Han stirrar orör- lig framför sig, han ser endast de hundra glänsande små lågorna; de dallra och dansa framför hans blick, som blir skum, och det kännes så underligt inom honom.
Han önskade, att han kunde bli vred; han famlar i sina tankar efter något bistert ord öfver detta gyckel, men han finner det ej.
Och då — plötsligt rycker han till, vid att hans namn namnes, sakta, bedjande i en ångestfull snyftning.
Han ser åt sidan.
Denna svartklädda kvinna, sträckande sina händer emot honom, dessa två barn, som ängsligt söka dölja sig undan hans blick.
» Knut, » beder det på nytt, » kan — - kan du glömma och förlåta » Han känner en isande kyla gripa sig, det svartnar för hans blick.
Elsie — skulle hon ha vågat?!
Det blir så dödstyst, att de höra lågorna susa i den gröna syskongra- nen.
Till sist blir det honom dock öfvermäktigt.
Hans hjärta drar sig krampaktigt tillsam- mans, till dess det brister och öppnas som den mognade frukten.
Och i detsamma ström- mar en berusande värme genom hans ådror, hans bröst arbetar, hans ögon fuktas, och han sträcker ut sina händer med detta enda ord: • » Elsie ... » Famn i famn vid syskongranen stå de två, som växte från samma rot likt den.
De känna, att den ännu icke släppt sitt fäste.
Men gamla Ulrika skrattar och gråter om hvartannat, där hon nere på förstugubron för- täljer segern för Jakob, som ifrigt väntat hen- nes första depesch.
D e båda gamla arbets- händerna mötas i en lång kraftig tryckning, och Ulrika nickar hjärtats bifall, när Jakob ger sin förnöjelse ord: » Det var ett välsignadt juleträd! » Om liemmet.
ANNELI.
Belönadt med hedersamt omnämnande vid Iduns stora pristäfling.
M o t t o: Gud ske lof för mycket godt, Som har fallit på min lott!
Mången har väl mera fått Både utaf stort och smått; Ack, men hvem Ett sådant hem?
G. Wennerberg.
H / Ted hemmet kan i inskränkt mening förstås, familjens eller den enskildes bostad; men därmed är begreppet långt ifrån uttömdt, ty det ligger däruti något sär- deles tilltalande, som berör våra innersta och heligaste känslor, ja verkar bestämmande på både vårt eget och andras lif.
Vi förstå därför med hem i ordets högre mening familjen eller rättare den ande, förädlande eller förderf- vande, som därinom gör sig gällande.
bindelser, ity att mannen ej besitter samma känslodjup som kvinnan.
Hans kärlek, då den beträder känslans område, öfvergår lätt till passion, men lägger sig tämligen snart; sedermera älskar han sin maka af plikt och högaktning.
Kvinnan åter uppgår med hela sitt väsen uti kärleken och dess föremål.
Hela hennes styrka, men ock all hennes svag- het samla sig här liksom uti en enda punkt.
Att en ytlig, pliktförgäten och lättsinnig man kan förfäkta läran om den fria kärleken, är tänkbart; men att någon enda kvinna med känsla för eget värde kan hysa dylika åsik- ter, är i högsta måtto förunderligt och utgör ett af tidens mest sorgliga tecken, ty hon blifver i alla händelser den förlorande parten.
Det talas ju mycket om emancipation; men skall denna bestå uti kränkande af de heli- gaste känslor, så må kvinnan så snart som möjligt ' taga saken uti sin egen hand och emancipera sig från all förnedring, allt lätt- sinne och all fåfänga.
Därigenom skulle hon rädda sig själf, sina barn, ja hela fädernes- landet från det moraliska elände, som tyvärr tyckes mer och mer utbreda sig och åstad- komma sönderslitenhet på alla områden.
Det kan till en början vara nyttigt göra sig reda för familjens eller hemmets bildande.
Människan, lemnad alldeles ensam åt sig själf, är snart sagdt den hjälplösaste af alla varelser.
Denna hjälplöshet framträder bjärtast uti barn- domen, men gör sig äfven sedermera gällande på mångfaldigt sätt.
Det blifver därför en tvingande nödvändighet för henne att träda i förening med andra, som äro i stånd att fylla hennes behof.
Detta tillgår så, att hon antingen bildar eget hem eller ingår såsom medlem uti andras.
Det är för öfrigt grun- dadt uti hennes natur att lefva så att säga ett dubbellif, dels alldeles enskildt för sig, dels i förening med andra.
Dessa bägge sidor af hennes väsen ligga hvarandra ganska nära och rent af förutsätta hvarandra, ty hon må till sitt inre vara huru god och ädel som helst, om detta vore för henne möjligt att blifva utan andras hjälp, så kan hennes dygd icke göra sig gällande annat än uti det all- männa lifvet bland medmänniskor.
Den na- turligaste föreningen är den mellan mannen A f skäl, som strax skola nämnas, tro vi, och kvinnan, hvilkas förening tager sin vackra att kvinnan, och särskildt den svenska, till gestalt uti äktenskapet, med hvars ingående hvilken dessa ord riktas, har just i våra familjen och på samma gång hemmet bildas.
tider en synnerligt skön uppgift att lösa; och Men det stannar icke därmed.
Familjen är, vi tveka ej uttala den bestämda öfvertygelsen, blott den första länken uti en betydelsefull att vårt fäderneslands framtida väl ligger uti kedja af föreningar, uti hvilka människan är hennes hand.
Man talar så ofta om refor- bestämd att ingå dels för egen välfärd, dels för mer; här kan behöfvas en verklig reforma- en för andra gagnande verksamhet.
Dessa högre tion, hvilken företrädesvis bör vända sig mot föreningar äro kommunen och staten, hvilka allt osundt i tanke- och handlingssätt inom bägge äro bygda på familjen såsom grund.
Ä r många af de svenska hemmen.
Ingen annan denna senare undergräfd och vacklande, så ram- är mera lämplig till reformator än kvinnan, lar snart hela huset, och hvad värre är dess in- som på samma gång är maka och moder; vånare dragas med i fallet.
En maskstungen men må hon först börja med sig själf.
Hon rot åstadkommer snart hela trädets förvissnande; har också numera alla förutsättningar för och hvarje träd bär frukt efter sin art. Om ett sådant ädelt kall, ty bildningen unuan- nu staten har att sörja för allt hörande till hålles henne icke, lagstiftningen har mer och det borgerliga lifvet, så har kyrkan samma mer slagit in på den rätta riktningen att uppgift på det andliga området.
Hemmet borttaga allt förmynderskap, skydda hennes borde aldrig förgäta, att det är äfven äm- person och egendom samt göra henne fullt nadt att vara förgården till templet.
Blomstra själfständig, och slutligen hafva gamla för- inom det förra gudsfrukan, dygd och rena domar brutits, att hon icke skulle kunna an- seder, så gör sig äfven gällande ett friskt ständigtvis egna sina krafter och förmåga åt kyrkligt lif, hvilket sprider sina välgörande något annat än de inomhus förefallande göro- verkningar icke blott öfver alla andliga för- målen.
Nu står ett stort antal banor öppna hållanden, utan lika mycket öfver de lekam- för henne, hvarigenom hon kan förvärfva sig liga.
sitt lefvebröd, ifall det ej skulle förunnas henne A f det nu sagda framgår familjens eller bilda eget hem eller, om så har skett, dess hemmets djupa betydelse, ja nödvändighet så- öfriga förvärfskällor utsinat.
Denna sunda som rot och grund för all välfärd.
Ä r o de- emancipations välsignelser komma henne nu larne d. v. s. de särskilda hemmen förderf- till del, och hennes ord och handlingssätt böra vade, så kan icke det hela d. v. s. staten därför väga tungt i vågskålen.
A c k, om alla och kyrkan vara bättre.
Det gäller därför svenska kvinnor, framför allt de gifta, betänkte tillse, att denna första viktiga förening erhål- sin höga kallelse att reformera hemmen och ler sin helgd både vid sin tillkomst och sedan ej läte bedåra sig af en farlig tidsandas si- under hela sin tillvaro, hvilket endast kan rensånger.
ske uti det fullt lagliga äkenskapet, då ma- karne känna sig såsom ett, liksom hemmet är ett, och hafva allt gemensamt.
Historien visar tydligt, att alla folk varit starka, så länge de stått kvar på fullt sedlig grund och hållit familjelifvet okränkt, men att de snart fallit, då dessa grundvalar blifvit undergräfda.
Man hör i våra dagar oförsynt framhållas lä- ran om den så kallade fria kärleken, då mannen och kvinnan ingå tillfälliga förening- ar, hvilka lika lätt kunna upplösas, som de blifvit lättsinnigt knutna.
Men hurudant skall ett sådant hem gestalta sig, omöjliggöres icke därigenom all uppfostran?
Denna lära har omöjligt kunnat komma ifrån kvinnan, utan från mannen.
Det råder nämligen en psykologisk skillnad mellan könen beträffande kärleksför- Hustrun må aldtig glömma, att hon är den ena hufvudpersonen inom hemmet med en sådans både rätt, förpliktelser och ansvar.
Emedan hennes verksamhet i vanliga fall är förlagd uteslutande till detta hem, så borde hon vara dess sol, som förlänade ljus och värme åt det hela.
Men detta ljus finge ej vara ett irrbloss, som vid vissa tillfällen lade i dagen en och annan talang, och värmen ej bestå uti en falsk sentimentalitet, som be- skärmade sig öfver det onda i hem eller sam- hälle och ej sökte motarbeta detsamma.
Vid en något djupare blick in i förhållandena måste man bäfva för den ytlighet, som nästan öfverallt gör sig gällande.
Ä r o våra hem helge- domar, dit vi kunna taga vår tillflykt från det yttre lifvets larm, oro, strid, egoism och synder,
vetande, att där aldrig blifva misskända, men alltid förstådda?
Älskar man i nöd oeh lust, hvarigenom lyckan och friden åtminstone där blomstra?
Äro de plantskolor, där barnen under den första lefnadsåldern skyddas så mycket som möjligt för ondskan och genom en god uppfostran icke blott stålsättas för alla frestelser, som sedermera i lifvet möta dem, utan äfven få kärlek till allt sannt, skönt, ädelt och godt?
Skulle man döma efter ytan, så vore man färdig prisa vårt fädernesland lyckligt för de många utmärkta hem, som där tyckas blomstra; men kanhända midt upp i allt öfverflöd och all yttre lycka och glädje möttes man af den hopplösaste förtviflan.
Ett rikt hem och ett gödt hem äro icke all- tid detsamma.
Hvarje hem, till och med den eländigaste koja, där knappt bröd för dagen finnes, är ett godt sådant, där en god ande råder.
Omkring hvarje enskild män- niska sprider sig så att säga en viss lifsluft, som verkar till välsignelse eller skada för alla, som komma i beröring med henne; ännu tydligare framträder denna osynligt ver- kande,-men dock starka makt i hemmen.
Den möter en besökande genast vid inträdet an- tingen såsom en fridshelsning eller rent af så- som en graflukt.
Och säkert är, att inga per- soner taga i så hög grad intryck däraf som hemmets eget folk, framför allt barn och tjänare.
Fästa vi oss vid de förra, så ifras j u med rätta mycket i våra dagar för skolor och upp- fostran.
Staten oeh de enskilda täfla i an- strängningar för denna viktiga sak; men må man se till, att man icke gifver med ena handen och tager tillbaka med den andra.
Rätt mycken ytlighet möter tyvärr äfven på detta område, ty man söker väl efter kun- skapen och förståndsodlingen, men förbiser alltför mycket de sedliga krafven.
Det före- faller en betraktare, liksom vår tids människor hade blott hufvud, men saknade hjärta, ty på uppöfvandet af vissa anlag lägges den hufvudsakliga vikten, men på den goda vilje- riktningen och karaktersfastheten fästes mindre afseende.
Hemmen begå därför icke så sällan följande fel mot de unga: 1) Råder därinom en frivol ande, som rent af förkväfver alla religiösa anlag hos barnen; 2) Anser sig hem- met hafva uppfyllt all rättfärdighet, då det fått öfverlemna barnet åt skolan, och betänker ej, att skola och hem böra städse samverka för uppnåendet af ett godt uppfostringsresul- tat; 3) Bortklemas barnen och få tidigt vänja sig vid öfverflöd och pockande på andras hjälp, hvarigenom de blifva kärlekslösa och lätt komma att betrakta andra människor blott såsom medel för tillfredställande af just deras önskningar; 4) Få barnen icke lära sig tukt och lydnad, hvilket sedermera i lifvet bereder dem otaliga svårigheter, då de komma i be- roende af andra; 5) Genom ytligheten i upp- fostran kunna lätt energien och arbetslusten förgå hos barnet, ty äregirigheten är en mycket svag drifkraft, som vid motgångar lätt slår öfver till sin motsats: likgiltighet; 6) Blifver icke alltid nedlagda uti barnets själ den kärlek till det goda oeh den sedliga styrka, som kunna bevara detsamma för den mängd frestelser, som möta i lifvet, utan den unga är redan från början lik en båt, som utan både segel och roder är utkastad på hafvet och föres blindt af vind och våg, tills den blir för- dränkt eller krossad mot klipporna; 7) Det kan icke förnekas, att ett gräsligt lättsinne gör sig i våra dagar alltmera gällande; och hvar har man att söka roten därtill, om ej i hemmet, ty ynglingen har ej kanske uti sin egen moder lärt sig akta och värdera kvinnan, och flickan ej fått klart för sig, att dygden utgör just hennes värde såsom kvinna och aldrig kan ersättas vare sig af talanger eller hela världens skatter.
Detta viktiga ämne om hemmets inverkan på barnen skulle kunna belysas från många andra synpunkter; de nu anförda må vara nog.
Måtte mången kvinna och moder betänka, att det ej är nog med att gifva lif åt barnet, sörja för dess timliga behof, bibringa det en yttre dressyr i sättet att skicka sig samt i sin tid kasta det på skolan för kunskapers förvärf- vande, utan att det gäller uppfostra ett all- varligt och för allt godt nitälskande släkte.
V i hafva ej talat så mycket om mannen, icke därför att vi på minsta sätt underkänna hans betydelse; men han har sin yttre verk- samhet och ingriper ej på det hela taget i hemmets dagliga arbete åtminstone gent emot barnen i så hög grad som hustrun.
V i neka ej, att många dåliga män finnas.
Detta sorg- liga förhållande inverkar ej på långt när så skadligt på barnen, som om modern själf är dålig, ty af henne taga de förra isynnerhet under de första lefnadsåren ett högeligen starkt intryck.
Se de henne lida af mannens dåliga tanke- och handlingssätt, så få de äfven afsky för detsamma oeh blifva vanligen ut- •ät med öaan, ostcufds&amp;fata, märkta människor.
Genom modern har så- ledes hemmet varit för dem ett mycket godt Åö^a, hem.
Detta bekräftas af världshistorien, som du set uéé tiff åimfen visar, att alla store män haft en ädel moder, äz det som du så^e Sänkte, såvidt nämligen denna är bekant.
De barn äro därför att lyckönska, som erhålla sin vård ' •i ett vanviat mänsJtoö^ay af en god, känslig och gudfruktig kvinna.
an Sällan förolyckas de och blifva vanligen en prydnad i lifvet, äfven om de komma att intaga en högst anspråkslös ställning.
A n - som en åätå^&gt; syn dätafoan dras lycka söka de då befordra och blifva därigenom lyckliga framför allt uti eget godt omotstandå^-t åän diet dto^e: hem, der gudsfruktan och rena seder få göra sig gällande.
Oeh får en sådan ande gå fän^tans^ufft dit iij&gt;j&gt; du s&amp;ådaz, genom de svenska hemmen under århundra- mot di^&gt; io^e.
den, så skall vårt folk alltid behålla sin själf- som am än^iat ständighet och kunna lösa de civilisations upp- gifter, försynen förelagt detsamma.
Alla män- niskor må betänka sin plikt att bidraga till det helas förkofring och sunda tillväxt, så dZyss ti$j-otdens s&amp;u^vätl tömmen att vårt fädernesland i stort taget må bli ett enda godt hem, som väl vårdar sina söner ffzån det stöta ^adetsåuset, och döttrar i både andligt oeh lekamligt hän- åät du med i dessa ö^on seende.
Sällt är det land, den stad, det hus, Där bön och rena seder I molnets dagg, i solens ljus Hans mildhet kalla neder, Där helsan går I mödans spår, Där trefna odlarn röner En tacksam jord Och kring sitt bord Ser sina söners söner.
som ett åtetsåen •ff det &lt;9fcai myokwa effet nät Mannens själ är en solljus dag; kvinnans själ liknar en månklar natt; och den okla- raste dag är klarare än den klaraste natt.
Men dagen fördunklar stjärnorna och gör lif- vet jordiskt; natten framkallar alla stjärne- världarne och gör lifvet himmelskt.
Dagen bringar hetta, torka och hat; natten bringar svalka, dagg och kärlek.
L. Böme.
sfocSna aj^ ^uset.
ut i viivets oto och beK^mmet, s&amp;affl det ännu den sista Stinna, natten sammet i •oia icfce - himlens analat mti$ Si^vets Sbäff öevata, fiJcsom i dess ^tynin^s dessa öaon os^-fdsdfata timmat,?
K. JI.
Meli
danska litteraturen.
Hans prosa- romaner skola icke kunna bestå inför en B t r ä n g konstnärlig dom- stol, men det oaktadt ha de haft det allra största inflytande på Danmarks ungdom och hela det danska folket.
Det var dels de fosterländska ämnena, som hänförde oss, och kanske allra mest den entusiastiska anda, i hvilken de voro skrifna.
Den man, som hade diktat dem, äl- skade och beundrade själf sitt fädernes- land och dess minnen, så barnsligt, så hängifvet som det väl var möjligt, och det var hans smittande värme, som drog oss med.
Knappast har jag senare gent emot konstens stora skönheter känt mig mer uppriktigt genombäfvad, än jag var vid femton, sexton års ålder vid att läsa vissa kapitel, vissa skildringar i Inge- manns romaner.
Dessa ord, hvarmed » Val- demar den store », började: » Aarhundreds- stjernen for tolvte Gäng — Sig over Golgathas kors opsvang! », ljödo för oss som en högtidlig uvertyr till ett stort och märkvärdigt drama!
E t t besöl^ hos Ingemanri.
Han var under en lång rad af år den författare, som mest lästes af de vuxna barnen, af de helt unga oeh af den läsande allmogen.
Den begärlighet, hvarmed hans historiska ro- maner slukades af denna hans hufvudsakliga publik, kan blott jämföras med den värme oeh hänryckning, hvarmed de sedan älskades af deras läsare.
Det fanns en god del af den första kärlekens okritiska, hängifna svärmeri i den känsla alla vi unga egnade denne vår favoritförfattares ro- maner.
I Sverige finns knappt något liknande, om icke möjligtvis i den beundran ungdomen egnar » Fältskäras berättelser » af Topelius.
Men Ingemann gaf oss en hel rad romaner, skildrande vårt fäderneslands storhetstid, alla de personer, som vi genom historien och hjäl- tedikterna ha lärt oss att beundra, — och dess- utom en hel mängd människor af hans egen uppfinning, som också för oss blefvo lefvande personligheter.
Vi sågo, som sagdt, icke därpå med kritiska ögon.
Sedan den tid, då Ingemann var den » mest läste författare », har litteraturen i Skandinavien gjort ett mäktigt framsteg, och ungdomen nu för tiden har en helt annan fordran på natur- studium och verklighet i de skildringar, som de vilja beundra.
Med denna fordran på, att en författare skall känna den tid och de människor han skall be- skrifva, om hans verk skall ha något bestående värde, • — med denna rättvisa fordran faller hela den historiska romanen, som, till och med när den är bäst och komponerad med stora hi- storiska och etnografiska kunskaper, dock endast blir en reproduktion, ett experiment, som kan lyckas mer eller mindre bra, men aldrig få san- ningens fulla klang.
Ingemann har bland sina romaner en: » Val- demar den store och hans män », hvilken, som en härlig dikt, alltid skall häfda sin plats i den Hur vi gräto öfver drottning Dagmar i » Valdemar Seir », hur vi ledo vid de älskan- des motgångar i » Erik Menveds barndom », och hur vi genomskakades af Erik Menveds mord i Finnerups lada.
Det mäktiga i situationerna, de gamla, älskade ämnena hänförde oss, så att ingen af oss tänkte på, att hjältarne och hjält- innorna samtalade på ett så bildadt och reflek- teradt språk, som knappast någon person från medeltiden skulle ha kunnat prestera, eller kände den stora portion af tysk sentimentalitet, som Ingemann hade rönt stort inflytande af.
med en våning och gafvelrum, var utanpå prydt med klängväxter, och det stora hvardagsrummet hade höga bågfönster med kulörta rutor här och där, — alltid en liten påminnelse om de medeltida rum, som han så ofta skildrade i sina böcker.
Hans gamla fru, som var en liten, späd kvinna med ett vackert, själfullt ansikte med stora, mörka ögon, var klädd på ett märkvär- digt fantastiskt sätt, egentligen endast inhöljd i själar och draperier, med ett mörkt hufvud- kläde stramt draget öfver hufvudet och om halsen som på en nunna.
Hon var en inta- gande gammal dam, stilla och fin, och det her- skade det vackraste förhållande mellan Ingemann och hans hustru, som han behandlade med en ridderlighet och ömhet, som vi naturligtvis voro öfvertygade om, att en man som han måste ådagalägga.
Fru Ingemann hade en ovanligt stor lust och en mycket obetydlig talang för att måla.
Inga ämnen tycktes henne för svåra, och huset var behängdt med stora taflor af hennes hand, före- ställande yttersta domen, de dödas uppståndelse och andra omfattande ämnen, vimlande af figu- rer.
De behöfde väl den noggranna förkla- ring, som Ingemann gaf de resande åskådarne, för att någorlunda uppfattas och förstås.