Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om än ej gärna — då vi äro visse, att denna knapphet innebär en missräkning för vid- sträckta samhällslager, som inom det bety- dande länet kommit i en angenäm beröring med residensets värdinna — vilja vi dock böja oss därför.
Fru Diekson föddes i S:t Petri församling i Malmö den 23 januari 1853, dotter af kam- marherren och ombudsmannen för riksbankens af delningskontor i Malmö Sigge Sparre samt hans maka Adele Peijron.
Vid 6 års ålder flyttade den unga flickan med sina föräldrar till egendomen Säby i Östergötland, som af familjen innehades till år 1868, då flyttning skedde till Kristianstad.
1 denna stad ingick fröken Sparre den 5 juni 1875 äktenskap med dåvarande vice häradshöfdingen, adjungerade ledamoten i Skånska hofrätten Robert Dick- son.
Ar 1878 flyttade herrskapet Dickson upp till hufvudstaden, där maken först tjänstgjorde i justitierevisionen, sedan som expeditionschef i finansdepartementet.
Ar 1888 tillförordnades expeditionschefen Dickson till landshöfding i Örebro län, dit hans maka följde honom under sommaren.
I december samma år följde utnämning till höfdingeposten i Jönkö- pings län, hvarifrån år 1892 en ny förflytt- ning verkställdes, då landshöfding Dickson transporterades till Malmöhus län, och fick hans maka därigenom efter de gångna åren af täta omväxlingar till sist återvända till den stad och församling, som sett henne födas.
* Georgine Poignant, f. von Engeström.
Fideikommissegendomen Kiplingeberg, belä- gen i norra delen af Upland, på gränsen emel- lan skogsbygden och den bördiga Upsalaslätten, innehades under icke mindre än sex årtionden af kammarjunkaren Jonas von Engeström, en man af den gamla goda stammen, den ömmaste familjefader, god husbonde och klok rådgifvare för sina många underhafvande, insiktsfull jord- brukare, frisinnad till sina politiska tänkesätt samt allmänt aktad och afhållen.
Uti umgän- get med en vidsträckt krets af vänner och bekanta, till stor del akademiska lärare och studenter, som visste sig städse vara välkomna gäster i det Kngeströmska huset, på landet och i staden, ådagalade han en mindre vanlig förmåga att kring sig sprida trefnad och glädje, därvid understödd af sin älskvärda, högt be- gåfvade, vänsälla maka, Mathilda von Sclioultz, jämte deras två söner och fyra döttrar.
Den yngsta af dessa döttrar, Georgine, född år 1844, ingick år 1870 äktenskap med dåva- rande revisionssekreteraren Emil Poignant, som år 1881 förflyttades till Oxie och Skytts hä; rads domsaga i Skåne och är 1883 till lands- höfdingeplatsen i Visby.
Inom residenset i den gamla Hansestaden har fru Poignant — hvars varmaste intresse alltid varit makans och moderns — sedan kring sig sett uppväxa tvänne döttrar och en son, hvilken, fostrad på » hafvets pärla », också valt hafvets, sjöofficerens friska yrke.
Men äfven utom familjekretsen ha hennes krafter och villighet tagits i anspråk, särskildt för representativa ändamål vid de höga furst- liga besök, som ej sällan beskärts Visby.
För flere fosterländska oeh allmännyttiga idéer har hon ådagalagt nitälskan och verksamt intresse, såsom för försvarsrörelsen, för Kristliga för- eningen för unge män, och nu senast har fru Poignant satt sig i spetsen för en insamling- till en Frcdrika-Bi-emer-stipendiifond på (lot- land. "
' ' * Några blad ur min dagbok.
Af Gerda Meyerson.
Vi inse väl, att den verklighetsskildring ur de sämst af lönade storstadsarbeterskornas lif, hvilken för- fattarinnan här nedan lämnar, genom sin nästan bru- tala realism kanske kommer att förefalla mer än en af våra läsarinnor frånstötande.
Den utgör dock tyvärr endast ett troget återgifvande af ett sorgligt socialt faktum, och da fröken Meyerson uttryckt sin önskan att med denna och ännu en eller annan följande skildring ur sin rika personliga erfarenhet i Idun få belysa dessa våra beklagans- värda systrars bittra öde, ha vi trott, att de skulle kunna verka så mycket godt till både väckelse och förståelse bland lyckligare lottade, tänkande och ädelsinnade kvinnor, att mera formella hänsyn borde underordnas.
— — Så snart jag fått adressen på den omtalade » maskerskan », begaf jag mig till henne.
Det var i ett ganska ruskigt hus fyra trappor upp, d. v. s. på vinden, som hon bodde.
En gammal gumma, som i förstugan höll på att skaka en trasig matta, ur hvilken dammet stod som en sky, vi- sade mig tjänstvilligt, hvilken dörr det var.
» Det är inte värdt att knacka, för det hör hon inte, hon,, är litet döf, » upplyste gumman.
» Men gå bara in, hemma är hon! » Något tveksam tog jag i låset, som var så dåligt, att det vid blotta vidrörandet gick upp, och öppnade dörren.
En på en gång instängd och rå luft slog emot mig.
Det var ett icke så litet, men mycket smalt rum med ett utbygdt fönster, eller rättare en vindskupa, längst bort vid ena kortsidan midt emot dörren.
Framför fönstret stod ett bord med några^blomkru- kor och något längre in i rummet ett annat bord, hvarpå låg en mängd skära stickade ylletröjor.
Vid detta bord, hälft m e d ryggen vänd inåt rummet, så att jag icke kunde se hen- nes ansikte, satt en kvinna i en, som jag tyckte, underligt hopsjunken ställning.
Jag såg, att hon arbetade på en tröja.
Då jag kom närmare henne, vände hon sig plöts- ligt mot mig och släppte arbetet.
Och då såg jag, att hennes besynnerliga ställning kom af att hon hade ett litet barn vid bröstet, medan hon själf maskade på tröjan.
Hon hade rödaktigt hår, ett tärdt, men ganska vackert ansikte och såg ut att vara omkring tjugu år.
H o n sade icke goddag, då jag hälsade, gjorde ingen min af att resa sig upp, frågade icke, hvem jag var.
Hon bara stirrade på mig med en hälft skygg, hälft nyfiken blick och drog scha- len tätare omkring barnet.
Jag sade, att jag kommit till henne för att få några upplysningar o m, hur trikot- stickerskor och maskerskor ha det, och att
1898 I D U N » Är det en stor fabrik? » » Ä n e j, bara en trettio arbeterskor, många arbeta hemma med stickning.
Och inte vidare trefligt är det där heller.
De allra flesta flickorna äro otrefliga och några äro jämt i lag med karlar.
Fabrikören säger, rent ut ibland till dem, som söka plats, att på det de förtjäna på fabriken kunna de Jag gjorde som hon bad mig och förkla- inte lefva, så att det är bäst, om de ha ex- rade på nytt, hvarför jag kommit till henne. '
tra inkomstkällor. » » Jaså!
Är fruntimret kanske en af dem, Hon teg ett ögonblick, så fortfor hon som skall hjälpa oss till bättre aflöning? » helt ifrigt.
» Min fästman är en ordentlig sade hon.
» Ja, det kan väl behöfvas, så gosse, skall j a g säga, men vi kan inte gifta uselt som vi få betaldt för vårt arbete.
Ä r | oss, för han är inte myndig än.
Han är fruntimret socialist kanske? » i plåtslagare.
Ibland när han är ute och Medan hon talade, flyttade hon helt oge- skottar snö från tak nu i vinter, är jag så neradt barnet till det andra bröstet och rädd att han skall falla ned och slå ihjäl sköt sin stol ännu närmare min.
» Se, » sig.
Men han bara skrattar åt, att j a g är fortfor hon, utan att afvakta svar på sina ängslig.
Han har lofvat att köpa mig en frågor, » jag har varit trikotstickerska i flera stickmaskin, så att j a g kan ta hemstick- år, men se ' n j a g fick barnet, har jag ning, det är alltid bättre än maskning.
Och inte kunnat gå till fabriken, därför får j a g om nu priserna bli höjda, s å.
för det hålla på med maskning.
Hade j a g bara påstås att socialisterna ska ' hjälpa oss med en maskin, kunde jag förstås sticka hemma, det. » men jag har ingen. » Jag tänkte fråga henne, hvad socialisterna, jag hört, att de i allmänhet ha mycket dåligt betaldt.
» Jag blef litet döf efter influensan förra vintern, och se- dan jag fick gossen här, blef det värre, » ursäktade hon sig.
» Men om fruntimret vill sätta sig här, » hon visade på en stol alldeles bredvid sig, » så hör jag nog. » » Hur gammal är den lille? » frågade jag.
» Nära två månader. » » Hvad heter han? » » Ja, han är inte döpt än, men Harald skall han väl heta. » Hon rodnade, när hon nämnde namnet, o c h.
i detsamma steg hon upp och gick och lade den lille i en korgvagn, som stod vid kakelugnen.
Det var något kantigt och tvärt i hennes rörelser, och inte tyck- tes hon taga särdeles varsamt i sitt barn.
» Han är snäll för resten, för han sofver mest hela dagarna, » sade hon, när hon åter satte sig bredvid mig och började maska på tröjan.
» Hurudan är han o m nätterna då! » » Jo, då kan han skrika hela timmar i sträck, så att man måste gå och bära honom.
Men min syster, som bor här, hjälper mig med honom ibland.
Hon arbetar på trikot- fabriken hon och förtjänar för det mesta en 6 kronor i veckan. » » Nå kan det räcka för h e n n e?
» » Det får lof att räcka.
Hon tar hem litet strumpmaskning ibland också.
V i få inte mer än 15 öre dussinet för strumporna, förstås, så mycket blir det inte.
För att maska tröjor få vi 35 öre dussinet.
Om man är van, går det fort, men jag har varit klen och orkar inte mycket nu; mer än 4 kronor i veckan kan jag inte få ihop. » » Men kan ni lefva på så litet? » Hon skrattade litet förvirradt.
» Nej, jag- liar hjälp till barnet, torstås, annars kunde jag inte reda mig.
Helst skulle jag vilja ackordera bort det, men det blir dyrt, om det skall vara på ett något så när ordent- ligt ställe.
Och för resten är det meningen, att jag skall få gifta mig till nästa höst. » » Har ni inga föräldrar, som kunna hjälpa er? » » Nej se » — hon satt tyst en minut och började maska på en ny tröja, men så fort- for hon: » Pappa sitter på Långholmen på femte året nu, och mamma vet jag inte, hvar hon finns.
Vi ha inte hört af henne sedan i somras; då gick hon omkring på landet och bjöd ut, men vi visste aldrig hvart.
Kanske är hon död eller ligger sjuk någonstans, hon hade visst lungsot.
En bror till oss dog i den sjukdomen och min syster får den nog också, hon hostar så emellanåt.
Och kallt och dragigt är det på fabriken. » som hon satte så stort hopp till, voro för ena, men frågade i stället, om hennes fäst- man var socialist.
» Ja, han är väl det, » blef svaret, » för han går aldrig i kyrkan och tycker inte, att det är så nödvändigt, att gossen blir döpt.
Och så säger han, att j a g visst inte behöfver skämmas öfver, att vi ha ett barn, för det betyder ingenting, om prästen har läst några ord öfver en eller ej.
Och inte tycker jag heller, att det är värdt att skäm- mas precis, det är j u så många andra, som också ha råkat få barn, fastän de inte varit gifta.
Det värsta är ju, att det är så besvärligt att ha dem, och att det är så uselt med förtjänsten. » Hon arbetade flitigt hela tiden, medan hon talade, och hade blifvit helt röd i an- siktet.
Det föreföll mig, som om hon ändå inte kunde låta bli att blygas en smula, fastän hon försökte ställa sig morsk.
När jag sade, att jag tyckte det var synd om henne, rodnade hon ännu mer.
» Ä n e j, ånej, inte är det det, » sade hon afvärjande.
När jag tog afsked, bad hon om ursäkt, för att hon pratat så mycket.
» Jag sitter här ensam hela dagarna, och jag skall säga, det gör godt att få tala med en främmande någon gång. » » För ett par veckor sedan, » fortfor hon, i det hon följde mig ut till trappan, » var det en fru här, ja, hon ville bara predika, men hon gaf mig ändå en krona, när hon gick. » Stackars flicka, det var en tämligen tyd- lig vink hon gaf mig, och hon fick också sin krona.
Hela hennes bleka ansikte strå- lade upp.
» Det var inte min mening att begära, » försäkrade hon, » men sedan jag fick gossen, så är det så svårt för mig så. » Och långt nere i trappan hörde jag hennes tacksägelser.
Hvad jag kände mig beklämd, där jag skyndade gatan framåt.
Jag hade under de sista veckorna besökt och talat med många arbeterskor i många olika yrken, men så sorgliga förhållanden som här hade jag icke träffat på.
Det var en annan ar- beterska, en kappsömmerska, som gifvit mig denna flickas adress.
Hon hade sagt, att ' ville jag taga kännedom om, huru de sämst aflönade fabriksarbeterskorna hafva det, borde jag gå till trikotstickerskor och maskerskor.
Kanske var det för att gifva mig ett riktigt talande bevis på, att hon icke öfverdrifvit, som hon sändt mig just till denna arbeterska.
— — — Tnincleringar öfx&gt;er en tekopp.
Y en tid då te njutes i sådan mängd och med} • sådant välbehag, såsom nu allt mer och mer är händelsen, och sedan det vunnit insteg i hus och kretsar, där kaffet förr var allena-härskare, må det ej synas opåkalladt att en tanke ägnas åt koppen, hvarur det drickes, och det sätt, hvarpå det serveras.
En kopp te innebär i sig så mycken njutning, att den är värd att koppen, såsom kärl betrak- tad, är af allra bästa slag.
För att skänka glädje är det gifvet, att drycken måste hafva alla tänk- bara goda egenskaper.
Och sådana är det just hvad en kopp bör ha också.
Det är ingen lätt sak i hvad fall som helst att utvälja något, som man vill köpa, men allra synnerligast visar sig detta, då köpet gäller bo- ' bag.
Ett klädesplagg nötes snart ut och är van- ligtvis ej ständigt i bruk, likaså kan det föränd- ras, i fall ej rätta trefnåden genast vinnes; så är dock ej med hvad vi köpa för att ha i rum- men eller för att nyttja vid ätande och drickande.
Under vanligaste omständigheter är det priset, som fäller utslaget, då man » står i valet och kvalet ?.
Finge smaken ensam råda, köptes nog sällan något billigt.
Vare därmed ej sagdt, att det ej finns billiga och tillika vackra artiklar i handeln, men inte hör det till regeln.
Som regel bör likväl gälla, att vid köp af koppar — och glas (» det hör till könets kvicka anda, att nere ämnen sammanblanda ») välja det dyraste, man kan tillåta sig, förutsatt att detta i sig förenar äfven det smaken mest tilltalande.
Sålunda ha vi kommit så långt, att koppars inköp är ett tillfälle, då man kan ge sig lof att vara mera extravagant än sparsam, ty att då &gt;köpa dyrt är att köpa billigt », icke slöseri eller bortkastade penningar.
Godsets finhet spelar ingen ringa roll ifråga om en kopps behag.
En af äkta porslin är all- tid angenäm att dricka ur, då åter en, om ock vacker, men oäkta kopp kommer kaffet eller teet, som bjudes i densamma, att förefalla mindre välsmakande än ur dess broder af den finare kvaliteten.
Detta är visst en af de svagheter litet hvar nödgas medgifva, utan att därför vilja vidgå, att fordringarna på lyx äro särskildt högt drifna.
De svenska porslinsbrukens tillverknin- gar tillfredsställa alla kraf på ett godt gods, likaså är porslinet från Norge vackert, och af välkända kvaliteter ha vi danskt och engelskt att välja ibland.
Idealformen för en kopp finna vi hos de gamla ostindiska, som således äro rara ej allenast för » liebhabern », utan också därför att deras fason är den lämpligaste.
De runda, » skopformiga: kopparne äro i hög grad beroende af huru » örat », grepen, placerats på koppen; om ej väl afvägdt, har man med en sådan fylld kopp i handen en känsla af, att stor varsamhet måste iakttagas eller kommer i annat fall koppens innehåll att spillas ut.
De engelska kopparne hafva ej denna olägenhet.
Men samma försiktighet i balance- ringskonsten betinga en del äldre modeller med utåt böjd kant; då man dricker ur dessa, är fara värdt att allt i koppen vill rusa till på en gång.
Muggformen är ej vidare trenig och ej heller den mycket flata modellen.
Den uppåt sig vidgande, äggformiga koppen kommer den ost- indiska närmast, men bör som den ha en under- kant, en bas.
Fatet till koppen får ej vara för litet, hellre mera flått, än för kupigt, ej ha skarpa uppstå- ende kanter, men ej heller vara för tvärt slut- tande, ty i alla dessa fall ligger ej skeden bra på fatet.
På faten är en fördjupning gjord för koppen, denna fördjupning får ej vara för mar- kerad, ty under prat ges ej akt på att koppen k mmer att stå på den hvassa kanten och detta förorsakar skramlande.
Koppens yttre hör till de smakfrågor, om hvilka icke kan tvistas, men, liksom att mat tar sig bättre ut och följaktligen smakar bättre på en livit tallrik än på en, elär mönstret sträcker sig
IDUN 28 utom dess kant och löper öfver hela tallrikens yta, på samma sätt är det med te och kaffe: synsinnet tilltalas mera och förefaller äfven smak- sinnet att påverkas, om koppen inuti är klart hvit.
Återstår nu endast att tälä om kopparnas storlek.
Denna är helt och hållet beroende af de tillfällen, då de afses att begagnas.
Hos frukostkop- pen är det en dygd att vara stor och djup.
Kop- parne för förmiddagens och aftonens tebord skola vara mindre, men ej små.
Af ven om koppen rym- mer ganska mycket och skall serveras en tevän, bör den ej fyllas till brädden, utan är det i för- troligt lag långt trefligare, om den fylles ånyo, efter att först blifvit sköljd med hett vatten.
Då te kringbjudes med fina småbröd och är inlednin- gen till en elegantare tillställning, böra kopparne vara små, utan att därför kunna misstänkas för kaffekoppar.
I viss grad äro kopparne ett kännemärke på värdinnans smakriktning.
I medvetande om sina goda kakor, sitt delikata, doftande bröd, bjuder en huslig värdinna en rymmande kopp, på det att » doppet » må hedras.
En med mera ideela intressen bjuder drycken mera som en förfrisk- ning och hennes koppar äro hvarken stora eller tunga samt bestämdt till sitt yttre ej skrikande.
Hos den ena som den andra kan » allt vara lika hjärtinneligt undt ».
Fru G. meddelade fru Z. efter ett besök hos fru X.
sin förmodan att denna ledde sitt ursprung från tarfligt folk, » ty, » slöt hon, » om hennes mor och mormor haft tjänare, skulle inte så mycket dyrbart porslin funnits kvar åt arfvingarne. » Den, som vet ined sig att ha kommit åstad sveda i plånboken för att bestå sig glädjen att ha fina, läckra koppar, bör känna sig manad af anekdoten och, för att rätt vårda sin dyrt för- värfvade skatt, alltid låta undanställa kopparne, tills hon själf hinner tvätta dem.
På Stockholms- utställningens ryska afdelning funnos fina, rikt utsydda, smala handdukar, dessa lära på det ryska tebordet ha sin plats bredvid samovaren, för att af värdinnan, som vid bordet genast sköljer sina koppar, användas vid dessas torkande.
Under vårt århundrades ton-år och tredje decennium har jag hört att, i vissa kretsar, detta ock var stockholmsk sed.
Har tedrickningen fått vidare utbredning och mangrannare tillslutning i våra dagars Sverige och remplacerat de traditionella kafferepen, de där haft rykte om sig att ha närt ett släkte, nämndt kaffesystrar, som » din ära se ' n i koppen dränker och den i harmen strax förtär », så är att hoppas, att bönans bitterhet ej må vara ut- vecklad hos bladet, utan må den renare andan, som under den unga Doris ' personlighet ej kände sig hemmastadd i hvad fru Lenngren visserli- gen skildrar som en tekonselj, finna sig i sitt rätta element vid våra dagars tebord.
* Snorres rimkrönikor.
i. I \ u r 1898 Monlelius nyss velat visa Hvad skillnad uppå förr och nu, Och hur man bör sin lycka prisa Att på så hyggligt sålt bli fru.
Än Än Jag Att • — Professorns blick är ej så öfvad, Han ser nog ej så skarpt som vi, Som tro, att mången blefve röfvad Långt hellre än att ensam bli.
— Om på vårt kyrktorn som en » hälla » En dag jag » föremålet » ser, Så lofvar jag att det berätta I nästa krönika för er.
Förr fick en man sin brud betala Med slafvar, Jcor och får och svin, Nu hans affärer mest ä ' skrala, Och svärfar öppna får sitt skrin.
det vid San Francisco sväfvar, ruskar skott ska fyrar loss.
sannerligen går och bäfvar, snart del ryker ned på oss.
S m å studier för Idun Det underlättar köpenskapen — En sak, som inte gällde då — Om han har granna namn och vapen Och lite gullkrafs utanpå.
af Emil Unders.
Johan Olof Med fröjd jag sen vill konstatera, Hur högt dock kvinnan stiga kan: En kvinna — detta observera — Har blifvit nämnd, till fjärdingsman.
Bör hjärtat Tänk bakpå Med blanka Hon står i ej af stolthet klappa?
länsmans karriol knappar i sin kappa » reformerad » kjol. '
Må hon med » stämning » skurkar hinna, Må fängsla båd ' till fot och hand!
Dock bättre » stämning » gaf den kvinna, Som blott med gyllne bojor band!
För resten kan jag inte hjälpa, Att jag ej mer om kvinnan sport.
Men — våra bantåg börjat stjälpa Och tyckas krångla immerforl.
tt diktarkynne af helt annat slag än Franzéns visar sig hos hans närmaste man inom litteraturen och medarbetare i kyr- kans tjänst, Johan Olof Wallin.
Författaren till Dödens ängel är mest känd såsom vår främste religiöse skald och andlige talare, och endast mera sällan beröra hans dikter kvinnorna och deras områden.
Ett undan- tag härifrån utgör dock hans första stora dikt Första uppfostringen, för hvilken han 1805 erhöll Svenska akademiens pris.
I denna dikt uttalade sig den 26-årige sångaren om kvinnorna och deras uppgifter på ett vis, som står i skarp kontrast mot vår tids sätt att se förhållandena.
Antingen måste skalden särskildt lagt an på att vara den ärevördiga akademien till behag, eller också — hvilket är troligare — var han, trots sina unga år, så genomträngd af sin tids allvar, att hans sång blef djupt allvar- lig, nästan sträng.
Och grufligt det humöret pröfvar — Man må nu vara än så glad — Att se om mulär och om klöfvar, Så fort man öppnar på ett blad.
Diktens ovanliga längd omöjliggör natur- ligtvis hvarje utförligare återgifvande af den- samma, blott några lösryckta rader därur kunna anföras.
Skalden uppmanar i dikten kvinnan: I allt man ju bör hålla måttan; Men utan att för mycket ge, Nog kunde ändå nittiåttan Ha gjort en gladare entré.
&gt; Var stolt!
det är din rätt.
Var ljufl det är ditt värde, och stifta, blyg och trygg, för våra seder lag.&gt; Vidare säger han: » Jag söker kvinnan ej bland bistra amazoner. » Ty regn och slask och dusk och dimma, Det är det enda den bestått, Och att i sådant väder rimma Är ej den ljufligasie lott.
fram, jag stiger för publiken JJtur mitt obemärkta hörn Och ber om mildhet i kritiken Emot den stackars krönikörn.
Dock glad jag går med smuts på kjolen, Om sant det sades häromdan, Att själfvaste Andrée vid polen, Det är, som slår och sköter kran.
Vid läsningen af Iduns puffar Ha ökats mina gråa hår; Pegasen ej så ledigt luffar, Man nog förstår vid femli år.
Maskinen är nog ej så enkel, Och kyligt kanske att stå still, Men Strindberg kunde väl och Fränckel Också en smula hjälpa till.
Och om ej ödet vill mig sända, Hvad intresserar min publik, Så kan det mig som andra hända Att soppa koka på en spik.
Dock alltid bör man tillit hysa, Alt han sin sak skall rätt förstå: Han är nog rädd, vi skola frysa, Och därför släpper han ej på.
Som Idun sagt, åt kvinnosaken Jag allra främst migjigna bör, Och att däri man mest är vaken, Väl höfves Iduns krönikör.
Men hvad han släppt, det är ballongen, Som flyger vildl med sin gondol, Ty snart för femtionde gången Personel- sett ett » föremål ».
Han anser henne » Mer vördnadsvärd än stor, mer öm än minnes- värd, hon segrar skönare med tårar än med svärd. » Och till sist polemisar han med de » lärda kvinnorna », af hvilka väl hans tid hade få representanter att uppvisa.
» Behaget, enfalden blef hennes lott, och leende och ljuf, dess vishet hjärtats blott. » Hvad skulle han tänkt, om han kunnat ana, att sextio år efter hans död en kvinna fått taga plats på en professorsstol i hans egen stad, lärdomens och de häfdvunna for- mernas Upsala!
Möjligen torde skaldens åsikter sedermera undergått någon förändring; det är dock alltid allenast » i huslighets krets » han vill finna kvinnorna, och när han talar till dem, är det mera såsom själasörjare än som skald.
IDUN 1898 T v å bref.
Finne von Melsted.
I- 4-rterigen hade jag ett af mina anfall, r \ och se ' n kom domningen, smärtfri och ljuf, o, så ljuf, att jag nästan välsignar dig, sjukdom.
Drömde jag icke, att jag var i min barn- doms hembygd, mitt land, min skog!
Fu- rornas kronor vaggade öfver mig i vida ringar, som tänkte de på all världens sorg, och de sjöngo åldrigt och klokt om lifvet, som ingen förstår att lefva.
Men ha icke också vi vår julgransålder, växa och växa, tills kärnan murknar, och vår lifsgärning blir stubben, som står k v a r.
åh nej, icke så, förlåt mig lif!
Nu har drömmen flytt, allt har återtagit sina gamla konturer, stolen vid min huf- vudgärd är tom, och mellan spjälorna i jalousieu faller en strimma af den mullgrå dagern in.
Men därute ligger snön hvit öfver fälten, öfver träd och gärdesgårdar.
Från vägen hör jag ibland en bjällra.
Mitt hjärta börjar då att klappa, och jag ser hur snön yr ner öfver fotsacken, när piskan snuddar mot en gren, denna doft af vinter och jul.
Jag lefver därute, här dör j a g!