Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ina ville upphöja mig till damernas kammarjungfru, o c h du — j a, du råkade, en gång i något för högljudd ton likna mig vid husgruppen der borta-, hvarken stad eller land, utan något midt emellan. » » Ä r det ej ungefär tre år sedan? » Frågan kom så lugnt, s o m o m han sport, o m hon hade matlust eller dylikt, men en lätt spritt- ning förrådde, att hugget träffat honom.
» Har du ej sedan på annat håll försökt få någon verksamhet?
Eller lider du kan- ske af total viljeslapphet? » fortsatte han att spörja.
Hans skenbara lugn verkade ett omslag i hennes känslor, bitterheten öfvergick till ett häftigt utbrott af smärta.
» O, hur har jag icke sökt arbete!
Man har hånat mig, kallat mig lumpen, girig, simpel, s o m velat tränga undan fattiga ar- beterskor.
Icke ens åt mig sjelf har jag fått arbeta i fred, o c h j a g kan ej rå för, att jag känner afsky för det här brukliga sättet att maskera sqvallermöten genom att Ostkar XI.
sy för fattiga.
Jag vet nog, hur man brukar sysselsätta sig med mig! » Hon brast ut i stormande gråt.
Robert sleg upp från soffan.
» Förstår du tydligt, hvad jag nu säger, Karin? » Hon gjorde våld på sig för att qväfva snyftningarna; hans ton skrämde henne till besinning.
» Anser du mig kanske för vanvettig? » frågade hon med vaknande groll.
» Nej, men af allt hvad du nu förtrott mig i egenskap af läkare framgår, att du genom att hafva allt ifrån barndomen varit i sak- nad af en verksamhet, som upptagit dina andliga krafter, råkat i en fullständig cirkel- gång kring ditt eget jag.
Det är farligt sådant der andligt tröskverksarbete, der tanken blott går i ring, i ring.
Det för- rycker hela organismen o c h slutar ofta med svåra fall af sinnessjukdom.
Du måste genast i verksamhet, o c h jag känner fältet, som passar dig. » Då hon ej svarade, utan blott stirrade hopplöst framför sig, fortfor han: » Det ar- betsfält jag tänker på, fordrar intelligenta, besinningsfolla, kunniga unga qvinnor.
Nu ligger det vanskött här i staden.
Ja, i hela provinsen.
Men under det senare året har jag ofta tänkt dig som banbryterska här. » » Du anser mig då ej för ohjelpligt tokig? » Der gled ett leende, likt en blek solstråle, genom molnen öfver hennes ansigte.
» N e j, jag blott varnar dig för följderna af en sjuklig tankegång, som ytterligare-fått näring under ett sysslolöst lif.
Och o m du nu är frisk nog att höra mitt förslag, så kan du redan i morgon börja arbetet — » (Slut i nästa n:r.)
T i d n i n g e n u t k o m m e r i hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g o c h kostar f ö r e t t qvartal e n d a s t 1 krona, p o s t a r v o d e t inberäknadt.
— S i s t a n u m r e t i Konsten att konversera.
Några antydningar a f P.
pjkur många förstå den konsten?
Hur många e
En flytande tunga är icke nog.
Det fins menniskor, som besitta en häpnadsväckande förmåga att producera » ord, ord, ord », men just derföre äro omöjliga i en lugn och behag- lig konversation.
Det fins äfven rikt begåf- vade personer, utan talträngdhet, men med ett öfvermått af djupa tankar, som på denna grund icke kunna föra en angenäm konversation.
Så underligt är det.
Hör deremot en verklig konversatör, hur lätt och liksom af en tillfällighet han kommer in på sitt ämne, hur lekande och behagligt han varierar det, hur oförmärkt han glider öfver från det ena till det andra utan att tränga till kärnan af någonting.
Ni ryckes med, all osäkerhet är försvunnen, ni talar, ni öfverraskar er sjelf med er spirituella otvun- genhet, och han lyssnar, lyssnar med det mest lefvande intresse, som om han aldrig hört ma- ken till de visdomsord, som flöda öfver edra läppar.
Så gå timmarna snabba som minuter — farväl, min herre!
— farväl, min fru!
— och så märker ni, när allt är slut, att hvad ni talat om, det var egentligen ingenting.
Han har suttit der, den skicklige konversa- tören, som en annan magie professor och trollat fram blommor och fjärilar och all himlens och jordens härlighet ur sin tomma hatt.
Ja, så skall det gå till.
Man konverserar icke för att visa prof på sin boksynthet eller för att öfverträffa hvar- andra i mer eller mindre äkta srillrikhet.
Sällskap, der man lägger an på sådant, kunna nog också i allmänhet betecknas som » sällskap, der man har tråkigt ».
Nej, konversation är till för att roa.
Det roar säkert högst få menniskor att höra andra lägga i dagen sin andliga öfverlägsenhet. '
Men kan den verkligt öfverlägsne föra samtalet så, att den han talar med får visa sig från sina bästa sidor, så är det högst sannolikt, att bägge två bli roade, och då har deras kon- versation varit sådan den bör vara, den har uppfyllt sin bestämmelse.
Det är helt visst den Vanligaste orsaken till att menniskor, som bland sina närmaste äro kända för ett gladt och behagligt väsen, i främ- mandes sällskap ofta sitta tysta och slutna inom sitt skal: de äro rädda att icke förefalla tillräckligt intelligenta eller bildade.
Och när de så nödgas lemna sina förskansningar och deltaga i en konversation, yttra de sig cirkladt eller kanske rent af högtrafvande, i sin fruktan att » dabba sig » icke inseende, att just det sättet att tala vittnar allra minst om intelligens.
Intet ämne är för obetydligt att tala om i en krets, der man kommit tillsammans för att ha roligt.
Lynnen, erfarenheter, sätt att se saker och ting äro så olika hos olika menni- skor, att äfven det obetydligaste samtalsämne kan göras roligt genom de skiftande belysnin- garne från olika håll.
Medgifvas måste i san- ningens namn, att .ett samtal om vädret för dagen icke kan varieras synnerligen omvex- lande; men derför är det visst icke att för- kasta som en god början, om ingen annan faller sig naturligare.
Hufvudsumman är ett älskvärdt sätt och en klok insigt om, att den umgängesform, som kallas konversation, endast är till för att be- i | LJ I l Kl X^J | \ | månaden m e d d e l a r en fullständig m o d e - och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg prenum.-afgiften reda mer eller mindre obekanta personer ligheten af en angenäm samvaro.
möj- Konversation är sålunda icke detsamma som diskussion o c h får naturligtvis ännu mindre ur- arta till dispyt.
J a g m å vara aldrig så b e - själad a f en stor i d é, för hvilken j a g skulle vilja värfva anhängare — j a g m å vid andra tillfällen hålla aldrig så strängt på min pligt att alltid uttala min mening — här, der säll- skapsglädjen är den första lagen, här m å j a g icke i oträngda fall förvandla den fredliga kon- versationen till hetsiga meningsbrytningar.
Allt har sin tid — att diskutera är i c k e att kon- versera.
Men konversation är icke heller ämnad att vara i egentlig mening undervisande.
Obekanta personer emellan är det i c k e behagligt att mot- taga o c h ej fullt belefvadt att gifva docerande framställningar öfver ämnen, som kanske inte en gång intressera den åhörande.
Konversationen måste a f många skäl hålla sig mera på ytan a f tingen, men behöfver der- för alls i c k e vara allt igenom ytlig, likasom den m e r än väl kan vara lärorik utan att vara direkt undervisande.
D e n måste i främsta rummet gå ut på att behagligt underhålla de samtalande parterna, som derunder småningom hinna göra hvarandras bekantskap, utan att den ena påtvingar den andra sin person.
Men h o r vinner konversationen en sådan karaktär?
Skall man ständigt falla undan för att icke föranleda d i s p y t?
Hemligheten af konversationens konst är m y c k e t enkel: V i s a intresse for den du talar m e d, så får han intresse för d i g!
Till a t t ' föra en konversation väl h ö r att kunna tiga.
Ingenting är angenämare för en som talar än en uppmärksam o c h intresserad åhörare.
O c h man kan tiga m e r eller mindre själfullt, man kan lyssna o c h följa m e d, så att det verkar som om man talade.
Hur ofta händer ej, att man får höra det o m d ö m e t: » D e n der X.
är en ofantligt intressant karl, » och när man närmare undersöker grunden för omdömet, är den ingen annan än att herr X.
varit en ofantligt intre-iserad karl.
Tala icke för mycket, hör på m e d intresse, docera icke, undvik tvister, var derjemte glad och älskvärd o c h omvexla med k o n f e k t e n; har du så naturen för dig, så är du på väg att blifva pn g o d konversatör!
Ä r det icke hela hemligheten, så är det åt- minstone en del deraf, o c h tillräckligt vigtig att förtjena i korthet antydas.
Kungliga operan gaf den 22 dennes, såsom vi i förra numret nämde, för första gången under innevarande spelar Wagners romantiska opera » Tannhäuser ».
Denna föreställning kan beteck- nas som ännu en seger för den k. operan under den nya regimen.
Och särskildt var hr Brun i dubbelt afseende aftonens hjelte.
Här förelåg en uppgift, s o m lämpade sig förträffligt för den fram- stående konstnären.
Också torde man med be- stämdhet kunna påstå, att ingen af hr Bruns före- gångare förmått af Tannhäusers mycket fordrande roll skapa en i dramatiskt hänseende så konst- närligt helgjuten bild, som vi denna gång fingo tillfälle se o c h beundra.
Men äfven i vokalt hän- seende presterade hr B. denna gång vida bättre och mera än nyss förut som Faust i Boitos opera » Mefistofeles ».
Rösten, hvilken, som vi förut fram- hållit, ej alltid är välljudande o c h stundom äfven i denna roll härutinnan lemnade åtskilligt öfrigt att önska, adlades så att säga o c h värmdes af den dramatiska färg, sångaren förstod förläna rol- len i dess helhet.
Röstens nyanser svarade der- för ock i allmänhet synnerligen väl mot rollens många olika skiftningar.
Af allt framgick, att den lyriska scenen för den stora operan i hr Brun vunnit en talang af högt värde.
Jemte hr Brun fästes naturligtvis största intres- set vid fröken Ek.
Den begåfvade konstnärinnans framställning af denna äkta wagnerianska karak- tär är både känd o c h erkänd.
Skulle man tillägga något till hvad som förut sagts härom, så vore det endast, att den värderade såagerskan om möj- ligt såväl i vokalt som i dramatiskt hänseende ännu mera utmejslat rollen, hvarigenom dess många skön- heter ännu bättre framträda.
En i alla afseenden så förträfflig Venus s o m fröken Klemming torde vara svårt att finna, vare det nog sagdt o m henne.
Likaså torde man näppeligen bli i tillfälle att få höra den vackra herdevisan i första akten före- dragas mera klockrent än af fröken Karlsohn.
Bland de öfriga utmärkte sig särskildt hrr Lund- qoist o c h Strandberg som resp.
Wolfram och Wal- ter, äfvensom hr Sellergren i landtgrefvens roll, om man ock beträffande den senare gerna skulle vilja se något mera lif i framställningen.
— Or- kestern o c h körerna skötte sin sak förträffligt, den förra under kofkapellmästare Nordqeists eget an- förande o c h den senare under kormästare Edgrens ledning.
Ingen, s o m vill hafva en synnerligen angenäm operaafton, b ö r försumma att bevista en Tann- häuserföreställning, j a, icke en, utan flere.
Ytterligare hafva vi att från denna scen o m - nämna en ny repris, nämligen Ambroise T h o m a s ' melodiösa opera » Mignon » med delvis ny roll- besättning.
Sålunda utfördes Lotharios roll af en hr Hansson, hvars präktiga basbaryton torde vara rätt användbar, sedan sångaren blifvit något mer hemmavan å denna scen.
Hvad särskildt utförandet af Lotharios parti beträffar, så saknade det här så godt s o m allt dramatiskt lif, hvarjemte sångaren stundom visade benägenhet att detonera.
Allt detta torde dock kunna skrifvas på en lätt förklarlig rädsla h o s debutanten, äfvensom på obekantskap med rum förhållandena.
— Vidare hade hr Linden öfvertagit Laertes ' parti, åt hvilket han gaf en betydligt starkare färg än hans föregån- gare, samt hr Grafström Jarnos mindre betydande roll.
Fru Edlings Mignon är en alltigenom poetisk och välljudande skapelse med sann känsla och lif.
Frölien Karlsohn sjunger Philine ' s parti väl, men tycks ej rätt hemmastadd i rollen för öfrigt.
Till sist hafva vi att omnämna hr Lundmark, hvilken som Wilhelm Meister hade en genom- gående lycklig afton.
Ja, vi tveka ej att säga, det hr L. ej i någon roll bättre fylt sin uppgift än i denna.
Hela partiet sjöngs mera jemt o c h de högre tonerna kommo mera öppna fram än vi någonsin förut hört hos denne hörbarligen framåt- gående sångare.
Sjelfva spelet var ock mera au niveau med karaktärens fordringar.
Vi framhålla allt detta så mycket hellre, som vi någon gång emellanåt ansett oss böra framkomma med en och annan påpekning i ena eller andra afseendet be- träffande hr L.
Vi tro emellertid nu för visso, att hr Lundmark för framtiden skall varda af syn- nerlig nytta i dylika mera lyriska tenorpartier.
Intressant skall bli att höra hr L. som Faust i Gounods opera af samma namn, hvilken för när- varande är under inöfning.
Hvad den kommande repertoaren för öfrigt beträffar, äro dessutom följande repriser under inöfning, nämligen » Romeo o c h Julia », » Carmen » (med hr Brun i hans glansroll D o n José), » Kron- juvelerna », » Kungen har sagt det » m. fl.
Fredagen den 31 dennes gifves » Don Juan » med hr Linden i titelpartiet, fruarne Östberg och Edling i donna Elviras o c h Zerlinas partier, frök.
Klemming s o m donna Anna (f. f.
), hrr Hans- sen, Strandberg, Janzon o c h Nygren s o m resp.
Guvernören, don Octavio, Leporello o c h Mazetto.
Svenska teatern Under detta namn börjar Nya teatern lördagen den 1 september det n y a spelåret, nu under led- ning af hrr Ludvig Josephson, Victor Holmqvist och Frans Hedberg.
I den styrande komitén sitta derjemte hrr Edv.
Nilsson o c h Aug.
Artistisk direktör är hr Josephson, biträdande re- gissör o c h kamrerare hr Emil Hjertstedt, inspici- ent hr Emil Ljungqvist.
Literatör: hr Frans Hed- berg.
Kapellmästare: hr O. B. Blomqvist.
Teatern räknar flera goda förmågor.
Vid första representationen uppföres för första gången Bernhard v o n Beskows skådespel » Birger och hans ätt », ett värdigt sätt, tro vi, att inviga den Soenska teatern.
Den 29 aug.
t- m&gt;g.
VI vilja s ä r s k i l d t f ä s t a u p p m ä r k s a m h e t e n p å I d u n s l ä m p l i g h e t f o r p l a t s - s ö k a n d e o c h p l a t s u t b j u d a n d e a n n o n s ö r e r, ä f v e n s o m f o r alla Ö f r i g a s l a g s S A N D G R E N, En bröllopsafton.
Skiss af Octavio Bner.
(Forts.) säg mig, » sade han, » o m det var stäldt er emellan, hvarför gjorde du då n nsin slut.
hvarför skildes ni åt? » » Det var icke frivilligt.
Du mins ju, att hon var fattig, faderns gamla skulder uppslu- kade ju allt, och den lilla lärarelönen räckte på det viset knappast till familjens torftiga underhåll.
Och jag sjelf egde ju icke ett öre, då jag blef student och skulle börja min långa läkarekurs.
— Men hvad gjorde det den tiden!
Hvem ser icke då allt i förhoppningarnas ljusa dager, och lyssnar sorglöst till hjertats fagra talan!
» Men sedan ...? » frågade Sinding, som sökte afleda vännens extas.
— » Sedan?
— Ja, sedan kommo år af studier, strider med ekonomiska bekymmer, och allt det der, som gör en mindre godtrogen, beträf- fande vackra illusioner, mindre poetisk och mera spak. » » Men ni skrefvo till hvar andra? » » Ja visst — under fyra års tid lefde vi på papperet det kärlekslif, som afståndet nekade oss i verkligheten, och de första somrarne, innan mina konditioner äfven bundo mig den tiden, brukade jag helsa på der hemma, och man var allmänt ense o m, att det skulle blifva något af mellan oss. » » Ja, jag erinrar mig nu, att man skref till mig en gång o m den saken, » inföll Sinding.
— » Men så gingo ännu ett par år, och jag måste ofta afbryta studierna för att konditio- nera.
Utsigterna voro ej synnerligen ljusa, och man vande sig allt mer och mer, att se saker och ting frän den praktiska sidan.
— Stackars Endis, hon märkte nog, att svärmeriets tid var förbi!
Men hon var så förståndig!
— Hon hade tagit plats som guvernant på en egendom i Östergötland, och der väntade hon tåligt, kanske icke längre med den forna till- försigten, men dock, som jag tror, ännu med samma varma böjelse för mig.
Då hade jag redan sedan ett år varit i konsul Behrmans hus här i Stockholm som lärare för barnen, ja, egentligen för pojken, ty flickan var redan nästan stora damen och begagnade endast min handledning i engelska och i ä quatre-mains- spelning, ty, som du vet, är jag pianist. » &gt;Oeh så skulle tonerna af edra duos en dag söfva in alla de gamla känslorna och min- nena och anslå nya strängar i ditt b r ö s t.
Ja, menniskorna äro underliga! » sade Sinding allvarligt.
» Och kanske var det icke heller så utan, att dina studier af lifuets praktislca kraf lärt dig inse fördelen af en rik framför en fattig flicka som hustru.
» » Nu är du orättvis, Kurt!
— Denna beve- kelsegrund skulle varit den sista att förmå mig till hvad som skett.
— Hemtrefnaden i fa- miljen, och all deras hjärtlighet vande mig allt mer och mer att betrakta mig sjelf så godt som medlem deraf, och den tydligt växande böjelsen från Signes sida kunde ju icke hålla mig alldeles oberörd.
Vi äro gunås svaga i det fallet, litet hvar I — Det lägrade sig verk- ligen ett töcken öfver det gamla, som gjorde konturerna mindre klara och tilldragande, och mina känslor kommo i oreda, o m jag så skall säga.
» Han gjorde ett uppehåll och såg upp i taket med en drömmande min, som o m han grubblade öfver, hur allt det der egentligen kunde komma sig.
— R e g e r i n g s g a t a n annonser som beröra familjekretsen.
— Annonser mottagas endast g e n o m S. Gumaelius a n n o n s b y r å o c h h o s r e d a k t i o n e n.
6, L a g e » Stackars Endis! » sade Sinding lågt, och som för sig sjelf.
— » Ja, stackars Endis! » upprepade Hahne i samma ton.
Och så följde en liten paus, hvarpå Hahne återtog: » Just, då jag stod färdig med min af hand- ling, insjuknade konsul Behrman häftigt i en lunginflammation, som snart derefter medförde döden.
— Den gripande sorg, som bemäktigade sig alla i huset under denna tid, delade jag i lika hög grad, och kände mig mer än någon- sin fästad vid dem.
— Man säger, att gemen- sam sorg är ett mäktigt band mellan tvänne hjertau, och så visade det sig också här.
— Signe och jag täflade om, att söka lindra den sjukes sista stunder, och vi lemnade sällan hans sjukbädd, utom då han sof och vår när- varo skulle varit störande.
Vår smärta var lika stor, och det var under denna tid, som jag på fullt allvar trodde, att jag älskade henne och icke var i stånd att bibehålla Endis bild i min själ, då som förr.
Så sutto vi en afton, medan den sjuke slumrat in i förmaket.
Endast brasan i kaminen upplyste rummet, och, öfver- gifvande sig som ett barn åt sin sorg, sjönk Signe gråtande mot mitt bröst, der vi sutto i soffan.
Helt säkert var hon ej fullt medveten om hvad hon gjorde; stunden var ej egnad för konsiderationer, och, utan en tanke på annat än deltagande och begär att trösta, började jag smeka hennes hår och tryckte slutligen en öm kyss på hennes panna — Dagen derpå bad mig den sjuke att få säga några ord.
— Han hade alltid hållit af mig som en son, hans käraste tanke var att Signe och jag skulle blifva ett par, och nu trodde han den vara uppfyld.
Han tog min hand mellan sina och såg mig med rörda, fast slocknande blickar in i ögonen — och bad mig gifva honom det löftet att gifta mig med Signe och sörja för hennes lycka.
— Då skulle han dö nöjd.
— Han tog mitt löfte.
— Jag hade hvarken kraft eller vilja att vägra honom det.
Ja — och sedan.
det kan du lätt gissa dig till! » » Och Endis.
» — Sinding var märkbart rörd, det glänste till och med tårar i hans ögon.
» En tid efter begrafningen skref jag till henne — det var det pinsammaste jag hittills upp- lefvat — ett långt bref, deri jag egentligen ingenting sade, då jag var till hälften vansinnig under skrifvandet.
— Sedan värsta skakningen gått öfver efter dödsfallet och jag kommit till mig sjelf igen, började allt det gamla åter dyka fram, och jag kände, att jag icke älskade Signe så, som jag ett ögonblick trott.
— Men hvad hade jag för val?
— Löftet vid en döds- bädd anser man ju för heligt, ett helgerån att bryta det.
Ja, och så bröt jag ett annnat i stället!
Hvilket var heligast?
Hvem kan säga det? » — » Och hvad svarade hon? » » Läs sjelf! » och Hahne letade fram en liten biljett bland de andra brefven och räckte den med feberaktig ifver till vännen.
— Sinding läste blott dessa rader: » Må du blifva lycklig, Allan, och din lilla hustru äfven, det beder till Gud Endis. » — Hahne upprepade högt dessa ord, och så brast en ström af konvulsivisk gråt fram ur hans bröst, som i detta ögonblick tycktes vara härden för våldsamma rörelser.
Sinding lät honom vara; han förstod att det måste vara så, men steg upp och mätte golfvet med tunga steg och nedböjdt hufvud.
— r a f d b e ä s t U R a När han märkte, att paroxysmen började gå öfver, gick han fram till Hahne och klappade honom vänligt på axeln.
» Stackars Allan, jag beklagar dig af hela mitt hjerta ...
Men du är man, glöm ej det! » » Ja! » svarade Hahne och reste sig upp med en åtbörd, som visade, att han ville beherska sig.
» När du träffar Endis.
och du skall nog någongång göra det der nere ... så säg henne ...
Nej, säg ingenting! » tillade han, men tryckte brefbundten varmt och länge till sina läppar, och så gingo de in i elden.
En stor, klar flamma steg upp ur glöden, flämtade en stund och dog ut.
Och så var sista kapitlet i en kärlekssaga till ända.
» Klockan är strax half 7; » sade Sinding, som stått helt stilla och åskådat denna scen.
» Ja visst! » sade Hahne och började ordna c sin toalett.
Den fina brudgumsskjortan fick likväl en och annan liten skrynkla, den hvita sidenhalsduken ville aldrig få fason och frisyren var alldeles objelplig.
Framåt nu till äktenskap och säll- het!
Farväl gamla ungkarlslif med alla blind- skär och falluckor! » » Tiden läker sår och försonar fel! » svarade Sinding allvarligt.
» Men minnena rår den ändå icke på! » in- vände Allan.
Och så slöts dörren efter dem.
Under färden till bröllopshuset sutto båda tysta i droskan, öfverlemnande sig åt sina egna tankar.
Sinding var mera uppskakad, än han velat låta förstå, och för hans inre öga stego upp en hel här af underliga syner.
— Endis och alltid Endis var det, med sina sorgsna ögon.
— Han hade så tydligt sett henne nyss i den flammande lågan likt martyren på offer- bålet, nu såg han henne vid vigselpallen under ceremonien, såsom en sväfvande andeföreteelse, som stälde sig mellan brud och brudgum och tycktes taga sin andel med af prestens väl- signelse.
Hon hade ju också sin rätt dertill.
o CD C D r q C / 5 Hl o o &lt; P P C D (Slut.)
EENS RENA CACAO.
U t s ö k t fin r Vigtigt för alla P r i s 1 / 2 K i l o b u r k U,, &gt; Va • • smak.
sparsamma husmödrar.
75 ö r e.
» V - e - 5 — » 1.
50 » - 8 0.
hos alla specerihandlande J.
CD L O CD e n &amp; X / i C?
Sneek,- Holland.
S. Generalagent för Sverige: J.
H O B M A H, Stockholm.
[470] r o o o CO o
I I rv U I I U kl IN Annonser m o t t a g a s g e n o m S.
G u m s e l l u s a n n o n s b y r å j o c n nos r e d a k t i o n e n till 2 6 ö r e p r 4 - s p a l t i g p e t i t r a d (
T J U L A N D E R &amp; C: o, V I 1 T H A 1 T E E L, 55 Drottninggatan 55, rekommendera sitt välsorterade lager af endast äkta utländska " V i n e r utföres enligt omsorgsfullt nutidens S p i r i t u ö s a.
ocb Särskildt framhålles: finare C h a m p.
- C o g n a c från de förnämsta firmor, flere år här i lager, B o r d e a u x - v i n e r af välkända firmor, h v i t t P o r t v i n, särdeles omtyckt, samt för sommarsäsongen: e x t r a fint E a l l s k å l s v i n å 3 hr.
[313] Fotografering fordringar.
Med största högaktning wmmim &amp; f I d u n s l ä s a r i n bedjas uppmärksamma annonsafdelningens tfjenstsökande o » i b!
o 0 och L e d i g a n o r Red.
b e f o r d r a r g e r n a alla inkommande frankerade svar, s o m bära tydligt annonsnummer eller signatur, till annonsör, s o m vid annonsens insändande meddelat Red.
Hvar o c h en kan sjelf be- räkna annonskostnaden, enär hvarje tiotal stafvelser bilda en rad k 2o öre.
Sålunda räknas 87 stafvelser s o m 9 rader; 8 2 staf- velser s o m 8 rader.
02 Medelålders fru r å d e s att a n v ä n d a d e n b e - h a n d l i n g, s o m föres k r i t v i t s S i g r i d i N: r 7.
1) J o d t i n k t u r g ö r v i s s e r l i g e n h u d e n b r u n, så l ä n g e p e n s l i n g a r n a fortsättas, m e n detta försvinner vid d e n sedan inträdande afijällningen.
Behandlingen måste naturligt- vis u p p r e p a s tills h u d e n efter a f i j ä l l n i n g e n h a r n o r m a l t u t s e e n d e.
A n d r a m e d e l, s o m ej p å d e t t a s ä t t b r u n f ä r g a h u d e n, finnas a n g i f n a i s v a r e n till X.
2 i N: r 11 o c h V a n d a i N: r 10.