Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December 1842 afgifna underdåniga “Betänkande, angående de straff, som i ny allmän kriminallag böra be“stämmas", har Beredningen, bland grunderna för afskaffande af spö-och ris-straff, yttrat, att do borde försvinna, “enär, på sätt Högste
Domstolen anmärkt, sådana “straff obestridligen undertrycka den straffades hederskänsla, hvilken dock utgör det “motiv, som, näst gudsfruktan, är mägtigast att upplyfta“ (?!) “den fallne och bevara “honom från nya afsteg, och meningarne allt mera enhälligt och högt uttala sig “mot dessa straff, hvilka således upphört att i allmänna omdömet ega det stöd, “utan hvilket straffets ändamål i väsendtlig mån måste förfelas.“
I frågan om ärans förlust instämde äldre Beredningen i Lag-komitéens förslag att sådant straff borde afskaffas, samt erinrade att Lag-komitéeu andragit, “att de i en stat sammanlefvandes omdöme om hvarandras moraliska värde, så“som fritt och beroende endast af inre öfvertygelse och känsla, hvilka hvarken “kunde förbjudas eller påbjudas, rätteligen icke vore föremål för yttre lagstiftning.“
En af Beredningens medlemmar Häradshöfdingen, J.
U. D:rn, Pil.
Mag:n Grefve J. M. Spens deremot yttrade: “Jag har icke — — deltagit i gillandet “och tillstyrkandet af hvad Lag-komitéens förslag till straffbalk innehåller, att “den, som gjort sig till straff efter vissa lagrum skyldig, äfven må dömas medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid förlustig.
De påföljder, detta “ådömande skutte medföra, afvika föga från hvad som förut tillhört det gamla ogillade “straffet af ärans förlust; och ombytet af benämningen ökar snarare än minskar olämp“ligheten.
Den nya motsvaras lika litet sorn den gamla af något bestämdt begrepp; “och det har också derföre funnits nödigt att genom särskildt bud förklara hvad der“med skatt förstås, äfvensom att, enär detta strafflagens bud ej kunnat omfatta atta de “fatt, då uti åtskilliga civila förhållanden derå måste fästas afseende, för den högsta “graden af denna additionela straffpåföljd antaga ännu en olika benämning:
Vtiålfrejd, hvartill vid stadganden rörande dessa förhållanden refererats, fåran 76 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. “sammanfaller ostridigt till begreppet derom i det yttre, med det „i en stat sam“manlefvandes omdöme om hvarandras moraliska värde11, hvarom Lag-komitéen i “motiverna anmärker, “att det, såsom fritt och beroende endast af inre öfvertygelse och känsla, hvilka hvarken kunna förbjudas eller påbjudas, icke kan blifva “föremål för yttre lagstiftning11; men dessutom kan äran äfven i och för sig sjelf “betraktas såsom något, hvarföre hvarje samhällsmedlem har att fordra lika ovil“korligt skydd, som för lif, frihet och egendom.
Ett dylikt vid ordet ära fästadt “begrepp måste åtminstone antagas hafva föranledt upptagande af „ärekränkniug“ “bland de personliga förnärmelsernas antal.
Likasom lifvet, friheten eller någon “egendomsandcl, skulle då äfven äran kunna, sedan den genom brott förverkats, “till straff fråndömas.
Bet medborgerliga förtroendet deremot kan aldrig antagas “såsom något allmänneligen tillhörande personligheten.
Bet beror, oaktadt all perso“nens verkliga värdighet dertill, af andras fria vilja att hysa och lemna vedermälen “af eller icke.
Ganska många oförviteliga personer hafva aldrig egt, och torde ej “komma att ega, medborgerligt förtroende; ännu mer bör man kunna antaga sådant “om dem, hvilkas förderfvare böjelser yttrat sig genom brottsliga gerningar.
“Dessa skulle dä dömas till förlust af hvad de icke egt.
Till man åter tyda förlustens ådömande såsom blott ett förklarande af ovärdighet; så innefattar ju “detta, lika mycket om ej mera, ett förbud för andra att hysa förtroende för den “straffade, som för denne att tillgodonjuta verkningarne deraf, och rörer sålunda “vid det som hvarken kan förbjudas eller påbjudas.
— Jag inser visserligen att, “enligt hvad Lag-komitéen vidare anförer, “lagstiftaren måste fästa synnerlig uppmärksamhet på den vanheder, hvarmed en del brottsliga gerningar i allmänna “omdömet stämplas“; äfvensom jag icke bestrider lämpligheten och rättmätigheten deraf att “förlust eller inskränkning af vissa borgerliga företräden, rättigheter och förmåner, hvilka af statsinrättningen bero och derigenom bestämmas“, “förenas såsom påföljd med dessa brott.
Jag anser detta fastmer så nödvändigt “för sjelfva statsinrättningen, som infört dessa företräden, rättigheter och förmå“ner, äfvensom för en mängd samhällsförhållanden, hvilka beträffa, icke brottslin“garnes, utan andre medborgares personer, att jag icke vill göra förlusten, såsom “straff ådömd, beroende af restitution genom nåd.
Jag tror dock för min del icke “annat tillhöra strafflagen, än att bestämma, hvilka brott är o af den beskaffenhet, att “till sådana särskilda påföljder för g emin g smännen kan vara anledning.
I de lagar “åter, hvilka närmare beträffa de ifrågaställda företrädena, rättigheterna och förmå“nema, äfvensom de öfriga förhållanden, der afseende å någons personlighet måste “göras, anser jag deremot böra på samma gång stagdas de sätt, hvarpå“ [så välj “för“verkande, som de, hvarpå förvärfvande, kan ega rum, och i sammanhang bestämmas, “så väl hvilka personer deraf må komma i åtnjutande, som hvilka derifrån böra vara “uteslutne; äfvensom, vid ordnande af hvarje personligt förhållande i öfrigt, jern“väl bör bestämmas den rubbning, det kan undergå i följd af någon ifrågavaran“des brottsliga gerningar.
Undantag härifrån blir derigenom lika omöjligt, som “från hvarje annat lagbud; vanhedern bibehålles, såsom egentligen tillhörande “sjelfva brotten, utan att såsom egenskap öfvergå till personlighetens område, “der dess betydelse alltid måste blifva obestämd, samt utan att någon annan “qvalifikation tillägges personen, än den, som han sjelf tillagt sig, och som från “honom aldrig kan skiljas, nemligen att han gjort brottet; och de påföljder häraf, “hvilka för särskilda statsinstitutioners upprätthållande oundgängligen erfordras, “drabba honom endast i de fall, der en sådan, i sammanhang med qjelfva institutionen lämpligast pröfvad, oundgängelighet eger rum“.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 77
Vid slutlig revision af Lag-komitéens förslag bar den nya reorganiserade Lag-beredningen yttrat, i fråga om den vanära, som åtföljde vissa fängelsestraff, och om ifrågavarande särskilda påföljd, andragit: “Af hvad nu sagdt är om uteslutande från allmänna strafflagen af de bestämmelser, som kunna tid efter “annan göras angående verkställighet af fängelsestraff, synes det vara en följd, “att särskilda straffgrader ej böra med olika benämningar utmärkas.
Häremot “kan väl invändas, att lagstiftningen, örn den icke med olika namn betecknar “högre och lägre straffgrader, underlåter att utpeka skilnaden i grofhet mellan “de brott, som skola bestraffas; men denna invändning måste vika för den å andra '''‘sidan obestridliga vådan och skadligheten deraf, att hvar och en, som på ett visst “ställe undergått sitt straff, skulle kunna, liksom genom, påtryckning af en från sjelfva “namnet å straffinrättningen hemtad, i allmänna omdömet förnedrande stämpel, betagas “den möjlighet af framtida upprättelse, hvartill allt förbättring ssystem syftar.“ — — — “Hvad åter angår den nyss omtalade påföljden af vanheder för vissa brott, “så har Beredningen ansett denna påföljd bättre betecknas genom lagens förklarande, att den, som dertill gjort sig skyldig, ej må i allmänt värf brukas, än “genom talesättet, att han skall dömas förlustig medborgerligt förtroende.
Lag“ stiftning en kan svårligen tillegna sig rättigheten att råda öfver allmänna förtroendet.
För“lusten deraf, uttalad såsom bestraffning för brott, synes nog mycket närma sig till ärans “förlust: ett straff i nu gällande lag, hvilket blifvit, efter Beredningens tanke, på goda skäl “ur lagförslaget uteslutet.“ — — — — “Vid bestämmandet af hvad som skall förstås med den ifrågavarande påföljd, har Beredningen i så måtto frångått hvad lagförslaget i 40 § innehåller, “som andra punkten deraf, om förlust af adelskap, riddareorden och annan offentlig utmärkelse, blifvit i den motsvarande 21 § utelemnad.
I afseende på adel“skapet under sin politiska betydelse, eller såsom medförande rättigheten att del“t. aga i Bikets lagstiftning, gör bestämmelsen att. ej få brukas i allmänt värf tillfyllest för den dömdes uteslutande från en sådan rättighet; och till rubbning i “civila rättsförhållanden eller förmåner, hvarpå någon, i följd af sitt adelskap, kan ega “anspråk, har Beredningen trott förenämnda påföljd, såsom bestraffning, ej böra utsträckas.
“Hvad åter angår förlust af riddareorden eller annan dylik utmärkelse, så kar “Beredningen ansett hvad härom kan finnas nödigt att förordna, tillhöra de särskilda stad“gar, som angående sådana ordnar är o eller blifva gällande“.
På dessa grunder, som till en del skola här nedan granskas, beslöt Nya Lag-beredningen att i den slutligen reviderade textens 2:dra Kap. intaga följande föreskrifter: “20 §.
I vissa fall straffas brott med påföljder, utom dem, som nu sagda “äro, efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. “21 §.
En af de påföljder, som i 20 § omtalas, är, att den dömde ej må i “allmänt värf brukas; och vare den, som till sådan påföljd gjort sig förfallen, “oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, att till all— “män befattning välja, så ock att föra annans talan inför Rätta.“ Häremot åberopade en af Beredningens ledamöter Grefve Spens sitt ofvanintagna yttrande, och en annan, Juris Professorn, J.
U. D:rn, Filos.
Mag:rn C. J. Schlyter, afgaf följande reservation: “21 g.
Denna §, tillika med allt hvad i det följande härpå har afseende, “anser jag böra uteslutas.
“Att genom allmänna stadganden utstaka en gräns för brott, som böra “medföra förlust af rättigheten att brukas i allmänna värf, anser jag vara omöj - 78 Lag-Utskottets Betänkande JS:o 35. “ligt, i synnerhet som förhållandet i detta afseende är ganska olika med allmänna värf “af olika slag.
Huruvida den sorn, för begånget brott, blifvit till straff dömd, må brukas i “ett allmänt värf, bör, i min tanke, öfverlemnas åt pröfningen i hvarje särskildt fall, med “afseende ej blott pä brottets beskaffenhet, utan äfven pä arten af det ifrågavarande varfvet, “på den tidslängd, som förflutit sedan brottet begicks, och på personens förhållande under den “sedan förflutna tiden.
Skulle i afseende på något visst allmänt värf en bestämmelse af “ifrågavarande slag vara erforderlig, så må den få sin plats i den författning, som för öfrigt “stadgar vilkoren för rättigheten att utöfva ett sådant värf. — Hvad åter angår vilkoren “för rättigheten att inför
Rätta föra andras talan, anser jag derom böra stadgas i “Rättegångs-Balken.“
Vid den granskning, som, för beredande af nådig Proposition till Rikets Ständer om njr strafflags antagande, Beredningens förslag undergick i Högsta Domstolen den 6 December 1844, hemställde Högste
Domstolen om icke ofvanintagne §§ måtte under ombytt nummerordning erhålla följande lydelse: “20 §.
Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, att den dömde “ej må i allmänt värf brukas; och vare den, som till sådan påföljd gjort sig förfallen, oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, att “till allmän befattning välja, så ock föra annans talan inför Rätta. “21 §.
I några fall straffas brott med påföljder, utom dem, som nu sagda “äro, efter thy derom i lagen särskildt stadgadt finnes14.
Yid förslagets pröfning i Stats-Rådet den 17 December 1844 synes, enligt det protokoll, som vidfogats den nådiga Propositionen af samma dag till Ständerna, om antagande af ny strafflag, Kongl.
Majit icke hafva gjort afseende å nyssanförda redaktionsförslag.
Uti Lag-Utskottets den 29 Mars 1845 afgifna Betänkande i anledning af berörda nådiga Proposition, ansågs påföljden, att den dömde ej må i allmänt värf brukas, “vara ett utbyte emot det i nu gällande lag antagna straffet, ärans förlust, hvilket blifvit ur förslaget uteslutet; och till detta utbyte11 hade “man, efter “Utskottets tanke, haft giltiga skäl.11
Till stöd härför har Utskottet äfven åberopat de grunder, som ur Lagberedningens Betänkande af den 16
December 1842 anförts här ofvan.
Som bekant är blef Utskottets omförmälda Betänkande om straffarterna af Rikets Ständer bifallet.
Då Kongl. Majit den 17 September 1847 ånyo beslöt till Rikets Ständer framställa nådig Proposition om ny strafflags antagande, ifrågakom icke någon ändring af Lag-beredningens förslag angående ifrågavarande påföljd.
Lag-Utskottets, i anledning af denna sednare Proposition, den 11 Augusti 1848 afgifna Betänkande innehåller, i stället för Beredningens ofvanintagna förslag, ett redigeradt alldeles så, som Högste
Domstolens ofvan citerade af den 6 December 1844.
Uti det förslag till Strafflag, som uti Justitie-departementet uppgjorts såsom förberedelse till den Proposition i samma ämne, Kongl. Majit den 23 sistlidne September beslutit, blef det af Lag-beredningen uppgjorda samt af Högsta Domstolen och 1848 års Lag-Utskott med ringa redaktionsförändring tillstyrkta, äfvensom ej allenast af Rikets Ständer till principen, utan ock af Kongl. Majit två gånger, nemligen åren 1844 och 1847, till både redaktion och princip godkända, förslaget öfvergijvet; och i stället har nu föreslagits följande: “19 §.
Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, att den dömde “förklaras hafva medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid förverkat.
79 “Då sådan påföljd för viss tid stadgad är, må den ej under fem och ej “öfver tio år ådömas.
“Den, som till förlust af medborgerligt förtroende dömd är, bafve förver“kat embete, tjenst eller annan allmän befattning, som af honom innehafves ; vare “ock, under den tid påföljden honom ådömd är, såsom vanfrejdad ansedd och förty “utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tillgodonjutando “god frejd erfordras.14
Vid närmare jemförelse mellan detta förslag och de ofvanomförmälda, finner en hvar lätt, att påföljden uti ifrågavarande förslag är, för den som deraf drabbas, svårare, än påföljden skolat blifva enligt l:o) Lag-komitéeus förslag, af åren 1832 och 1833, enär i Komitéens icke uttryckligen blifvit utsatt, att vanfrejd åtföljde förlust af medborgerligt förtroende endast i det fall att denna ådömts för ali tid, men icke för viss tid: och 2:o) Lag-beredningens samt 1845 och 1848 års Lag-Utskotts, 1845 års Ständers, äfvensom Kongl. Maj:ts åren 1844 och 1847 framställda förslag, enär dessa icke innehöllo någon föreskrift om vanfrejd, eller afsågo att påtrycka brottslingen någon stämpel derom, och såmedelst utstöta honom från de s. k. välfrcjdades antal, betaga honom hoppet om möjligheten att återvinna medborgerlig aktning och förtroende, såmedelst göra honom fiendtlig mot samhället och fresta honom att fortsätta brottets bana.
Herr Expeditious-Sekreteraren Richert, som fått del af det i Justitie-departementet utarbetade förslag, bar i en enskild promemoria härom yttrat följande: “Efter min öfvertygelse, vore det illa, mycket illa, om man nu skulle gå baklänges och återkomma till det sväfvande och obestämda talet om medborgerligt “förtroende, om vanfrejd, i motsats med god frejd, o. s. v.
Man måste veta hvad “man vill och säga det rätt fram, hvarken mer eller mindre.
Förlust af medborgerligt förtroende är ett straff, som blifvit härs och tvärs inflickadt i sednare “tiders lagstumpar, utan klart och tillräckligt besinnande af hvad det rätteligen bara och skall betyda.
Det drabbade t. ex. den bekante Ola Månsson, för det “han, efter vanligt bruk, tagit kommissions-arfvode, såsom ledamot i en diskont“direktion.
Han dömdes för ”egennytta” till ett vauärande straff, hvarigenom han “förlorade bela sin framtida välfärd; men hans domare hade kunnat taga mutor, “den vederstyggligaste af all egennytta, och hade ändå ej gjort sig skyldige till “annat straff, än att ”mista embetet” eller till annan påföljd för framtiden, än “att ”aldrig få det åter”, efter 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken.
Detta sednare går “åtminstone rakt på saken, lika med Lag-beredningens förslag (2. 21.) och Kon“kurslagens 45 §, om påföljd af straff för bedräglig gäldenär.
I Norska lagen “finnes ingenting om vanfrejd, eller något deremot svarande: den säger blott hvad “påföljd afsättning från embete medförer; (2 Kap. 34 §), och detta instämmer i “det närmaste med lagförslaget.
“Genom ett stadgande, som under nytt namn bibehåller den gamla smuts“titeln af vanfrejd, ger man vårt olycksaliga jäfsväsende ett ytterligare stöd.“
Detta allt oaktadt, blef det i Justitie-departementet uppgjorda förslag den 23 sistlidue September inför Kongl. Majit förordadt på skäl, som här nedan skola omlörmälas, och af Kongl. Maj:t godkändt, samt är nu af Lag-Utskottet tillstyrkt
På det en hvar än säkrare må kunna bedöma denna fråga, utan forskning i handlingar, som ej äro allom tillgängliga, torde, enär frågan i brödrariket er - 80 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. hållit en motsatt utgång, ej vara otjenligt meddela några drag, rörande frågans behandling i Norge.
De kommissioner, som dels utarbetade det år 1831 tryckta “Udkast til en “Lov for Kongeriket Norge angauende Förbindelser", dels ock, efter det utkastet blifvit offentligen granskadt, omarbetade detsamma till ett “Förslag”, tryckt år 1835, frårigingo den af Svenska och Norska Lag-komitéernas ledamöter den 18 Juni 1830 godkända, härofvan först intagna redaktion, och antogo i stället följande: “§ 40“ (§ 40 i 1835 års förslag). “I Förbindelse med andre Straffe anvendes, “i de Tilfaelde, for hvilke det udtrykkelig er bestemt, Sträf af at vasre uvaerdig “til offentlig Tillid.
Denne Sträf er vanasrende. § 41 (§ 47 i 1835 års förslag) “Den, som dömmes til
Sträf efter före“gaaende §, er uvaerdig til al offentlig Udmterkelse, saavelsom til at beklaede uoget “Enibede, Bestilling eller Ombud, og blive med Hensyu til de offentlige Stillinger, “bvori han er eller har vaaret, Bestemmelserne i § 38 paa harn at anvende.
Ej “heller maa han benyttes til, eller tage Deel i nogen Forretning, hvartil Lovene “fordre gode og oprigtige Ma3nd.“
I motiverna härtill anmärktes bland annat: “Ligesaa lidet som det hörer “til Kriminalloven at bestemme de i Almindelighed fastsatte Straffes Yirkninger “i de borgerlige" (civile) “Forhold, saasom paa Myndigheds Standen og iEgteskabs“Forbindelsen, kan det ligge indenfor Graendserne af bemeldte Lov, naermere end “i Lovforslaget er skoet, at fastsaette Yirkniugerne i bemeldte Forhold af Straffen “af at dömmes uvaerdig til offentlig Tillid.
Disse Yirkninger maae bleve at “bedömme efter de civile Loves Indkold.“ Omförmälda 1835 års förslag blef ytterligare revideradt af en den 12 Augusti 1837 anordnad Kommission, som i motiver, tryckta 1839, inledde sitt yttrande rörande detta ämne med följande: “§ 46, 47 og 48. “Commissionen har fundet overveiende Grunde til at lade Straffen af at “vaere uvaerdig til offentlig Tillid, hvilken efter Lovforslaget kun skulde komme “til Anvendelse i Förbindelse med andre Straffe, udgaae.
Man antager nemlig: “1 at Bibeholdelse af nogetsomhelst Slags JEressträf ikke förmedelst Grund“lovens Bestommelse i § 53 a er nödvendig; “2 at Uddelingen af en saaden vanaerende Sträf, som af Commissionen “forcslaaet, ikke kan skee retfserdigen; samt “3 at Förbindelsen af saadan Sträf med andre Straffeander virker Skade “istedetfor Gavn. “Hver af diss© Saetninger skal Commissionen nu bestraebe sig for “at begrunde:“
— Som de afhandlingar, hvilka härpå följa, ehuru lärorika, åro alltför vidlyftiga att här ordagrannt intagas, nödgas jag här endast antyda deras innehåll på följande sätt:
I den första afdelningen visar Kommissionen att hinder för uteslutandet icke möter i det citerade grundlags-stadgandet.
I den andra afdelningen erinrar Kommissionen, att den föregående Kommissionen anmärkt, att det icke är storleken af straffet, utan ondskan i brottslingens vilja och lågheten af hans bevekelsegrunder, som härvid borde komma i betraktande.
Det Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 81 Det äldre lagförslaget visade likväl, att hänsyn till straffets storlek oemotståndligen gjorde sig gällande vid pröfningen af förslag, huruvida det ifrågavarande skamstraffet (JErestraf) borde med det andra straffet förbindas; ty, då lagen bestämmer ett mindre straff än straffarbete, går det icke an, att, ehuru låga än motiverna till förbrytelsen kunde förutsättas vara, påbjuda, att, i förbindelsen med det lindrigare straffet, förlust af medborgerligt förtroende skall å det mindre brottet följa.
Den uppenbarade sedeslösheteu medgifver möjligheten af förbättring och återvinnande af medborgerlig aktning; och derföre skulle det vara allt för hårdt att med ett straff, genom hvilket brottslingen icke undergår någon för bans framtida borgerliga anseende lederande behandling, förbinda en påföljd, som nedsatte aktningen för honom och upphäfde de deraf beroende rättigheter, genom hvilka bans lifs lycka kunde för alltid blifva belt och hållet eller åtminstone väsendtligen förspild.
Derefter visar Kommissionen en mängd inkonseqvenser och svårigheter, som af straffpåföljdens stadgande skulle uppkomma.
Slutligen i 3:dje afdelningen yttrar Kommissionen, bland annat, följande: “I materiel
Henseeiide anser
Man det skadeligf, at nogensombelst
Forbryder ved “Dom bclsegges med et van at ren de Prsedicat, der som Straffeonde vedbliver, efteråt “den Sträf, han ilvrigt bar forskyldt, er udstaaet.
Det staaer eSe&8Vtvm°e “ikke i Statens Magt at forebygge, at den, der har udstaaet Straffarbeide, i detmindste “under den ntervterende og i Grundlovens §53 a forudsatte Fovestillning om “denne Strafs Beskaffenked, derved ansees vanceret; og den, der bar udstaaet saadan “Sträf, bar folgelig, om han siden alvorlig bestrteber sig for ved retsindig
Vandel “at gjenvindc sine Medborgeres Agtelse, i den blotte Erindring om den Behandling, han engang har vteret undergifven, en vtesentlig Hindring at overvinde. “Men Staten maatte formeentlig önske, at dette kunde vasre anderledes, og der “er ialfald ingen Grund til at foröge Ondet ved at belmgge Forbryderen med et „vanajrende Predikat, der som Straffeonde skulde folge hain til Graven.
I Frygtou “for Strafarbcidet er det dog Staten maa söge det ätsk raak leende Motiv, der skal “afbolde fra at begaae Forbrydelser.
Ved i visse Tilfaelde dermed at förbinde en “saarskiit og vedvarende Vanaare, opnaaes fölgclig Intet for Statens eller Samfun“dets Sikkerbed, og fra etbvert andet Syuspunct bär Stratfeloven, som saadan, “slet Intet med Forbryderens Agtelse at bestille.
Saafremt isaardeleshed de huma“nere Grundsaatninger, bvorefter Forfsegterne af det saakaldte pbiladelpbiske System “villo bave Strafarbeidet indretet, maatte vinde almindeligt Herredömme, skulde “det synes aldeles modsigende, i samme Oienblick, som man paastaaer, at Arbcids“straffen bör og skal bringe det derben, at Forbryderen, virkelig forbedret, gjen“gives til Samfundet, at belaegge barn med et vedvarende vanaareude Priedicat.
Naar “bertil kommer, hvad ovenfor er berört, at Tildelingen af et saadaut Praadicat “aldrig vil kunne ved almiudelige Regler saaledes bestemmes, at det i Resultatet “vil fyldestgjöre det almindelige medborgerlige Omdömme, saa formener Commissio“nen at bave godtgjort den Paastand, at en saadan eumulativ Sträf, som den “omhandlede, skulde vaere til Skade istedetfor til Gavn.
“Commissionen skal endnu blot tilföie, at den bär fundet den Anskuelso, “at den herombandlede Straffeart bör udgaae, deelt af den paa ottende ordentlige Stortbing nedsatte Committec“.
Sedan Kommissionen sålunda afstyrkt ifrågavarande tillökningsstraff, blef all föreskrift om detsamma uteslutet från det förslag, som slutligen antogs, och Bih. till R.
Prot. 1862 S? 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 11 82 Lag-Vtslcottets Betänkande N:o 35. utgör nu gällande Lov angaaende Forbrydelser, gifven Drottningholms Slot den 20 Augusti 1842.
Såvidt jag känner har inga olägenheter uppstått af detta uteslutande, ehuru lagen gällt öfver 20 år: och detta bör vid frågans afgörande vara ett hufvudsak ligt skäl för Rikets Ständer att, lika som Norges Stortking tillämpa den kristna humanitetens och den sanna statsklokhetens i detta ämne sammanstämmande grundsatser.
Vid frågans afgörande måste dock först öfvervägas, huruvida bestämmel serna, om hvilka som böra få emottaga allmänna befattningar, tillhöra allmänna strafflagen; eller ock den organiska deleu af regeringsrätten, som vanligen finnes i särskilda författningar om kompetens till tjenster och andra allmänna befattningar.