Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- Kanske äro de i dag färdiga a t t ge bort endast hvad som för en själf är värdelöst, bort sin käraste leksak — finge de göra det, skulle då k a n det knappast blifva tal om välgörenhet, de i morgon ångra sig och bedja a t t få en ny.
ännu mindre om något karaktärens danande till Men så får det ej gå till.
Därför måste modern det goda i och m e d gifvandet.
förmana småfolket a t t först något betänka sig Det finnes j u förmögna hem, där pappa och på saken.
m a m m a bokstafligen öfverösa sina älsklingar med För a t t n u ej tala om de ömhjärtade, utan i leksaker af alla slag.
Eller också händer det, och stället om de själfsvåldiga och bortskämda bar- det ofta nog, a t t en hel del tanter och farbröder nen, fruktar jag a t t m e r än e t t af dessa kommer för a t t visa föräldrarne en artighet begåfva barnen.
att t ä n k a som s å: » Det gör ingenting, om j a g bry- Resultatet blir detsamma — barnen blifva rika p å ter sönder leksakerna, då få barnhemsbar ' na dom, leksaker.
H u r u skulle det vara, ifall lilla Mia, och jag får nya. » J a g såg en gång, hurusom en då en och samma julafton tillfört henne en hel gosse, hvilken likvisst ej var hvad m a n kallar rad dockor, tillfrågades, om hon ej skulle vilja elak, utan endast bortskämd, med sin knif gjorde gifva en af de n y a dockorna å t t. ex. tvätthustruns skåror i pärmen p å en skolbok, och jag förebrådde lilla bleka, sjukliga flicka, som ingen docka fått honom det.
Svaret blef: » Hvad gör det?
Den — alltid känner m a n väl till någon fattig familj är så gammal och ful.
När den h ä r blir slut, får — eller hvarför icke å t en liten tös på Eugenia- jag en ny. » J a g frågar: är icke detta ett sätt h e m m e t eller annat b a r n h e m?
Och lille Olle att bedraga föräldrarne?
Kanske rå emeller- se ' n, som fått en sådan mängd af tennsoldater, tid dessa själfva för, då barnen resonnera på piskor och snurror och roliga gubbar m. m.
— ett dylikt sätt.
Barnen få aldrig bannor, då visst kunde också h a n dela m e d sig!
Kanske de förstöra sina tillhörigheter, och det går allt tycka de små a t t börja med, a t t det d ä r ä r en för lätt a t t få nytt, nytt, nytt, bara m a n pekar orimlig begäran, m e n då vädjar m a n till deras på en sak.
Så länge man h a r pappa och mamma, goda hjärta.
Något tvång bör icke komma i fråga, är det godt och väl.
Men en gång sändes man nej, af fri vilja bör offret göras — då bortfaller ut i världen på egen h a n d — den som då från också dess egenskap af offer.
Visst kan det hända, barndomen är van a t t få hvarje önskan tillfreds- att liten Mia väljer både länge och väl bland sina ställd, vill a t t det så skall fortfara hela lifvet ige- nya dockbarn, och a t t hon till slut kommer med nom.
Finnas där tillgångar, nekar man sig ingen- den dockan, h o n tycker minst om, m e n det får ting, blir slösande och kanske utsväfvande — man ej undra så mycket på — äro vi, äldre, vil- hvem vet, h u r en sådan existens slutar?
H a r man liga a t t offra det vi h a kärast?
F ö r Olle blir åter litet eller intet a t t komma med, försöker nian valet troligen ändå svårare, m e n också h a n kom- sig kanske på hvilka utvägar som helst för a t t ej behöfva ålägga sig någon försakelse, eller — mer slutligen m e d sin tribut.
Om så något af barnens gamla leksaksförråd — där öfverflöd fin- om m a n icke blir vinglare, så blir m a n i stället nes, behöfver m a n väl ej däribland uteslutande djupt olycklig, känner sig orättvist behandlad » af välja kasserade saker — lades till de n y a gåf- Gud och hela världen », blir bitter och stygg till vorna, kunde m a n få ihop en julsändning, som sinnes.
A t t f r ö k e n S. f å t t u p p d r a g a t t f u l l ä n d a sin f r a m s t å e n d e l ä r a r e s v e r k, l ä n d e r h e n n e till r ä t t m ä t i g h e d e r, o c h a t t h o n m e d s a m - v e t s g r a n n h e t o c h p i e t e t för d e n b o r t g å n g n e k o m m e r a t t fullgöra sin uppgift, är visst och f a s t.
Helsingfors i juli 1 8 9 6.
Olika M synpunkter.
J a g kan ej hjälpa, att jag tror, att dessa oupp- hörliga ombyten i dockskåpet äfven k u n n a alstra en viss lätthet i karaktären.
» Den där dockan, som vrakats, därför att toaletten är solkig och ena benet afbrutet, » säger E m y.
Tänk om m a m m a skulle handla på samma sätt, när lillan kommer inspringande, storgråtande, med klädningen sön- derrifven, våt och smutsig.
» Hvad är det där för en smutsig, våt och trasig unge?
H e n n e vilja vi ej ha något att göra med. » Nej, så säger hon icke, u t a n hon hjälper kärleksfullt till rätta, tor- kar tårarne, tvättar bort fläckarne, lagar ref van.
Och hvaije litet ämne till en sann kvinna borde väl handla på samma sätt vis å vis dockan.
» Kära mitt lilla barn, så smutsig din klädning h a r blif- vit.
Din m a m m a måste visst ge dig en ny. » Eller: » stackars liten, som brutit af sig benet!
Vi ska ' be doktorn spjäla det. » Och alltid funnes där väl någon i familjen, som ville tjänstgöra som doktor åt den skadade dockan.
J u flere farlig- heter ett barn blifvit räddadt ur, desto dyrbarare brukar det vara för föräldrahjärtat.
Så h a r man också förr hört sägas, att just ett sådant dock- barn, som man mer än en gång gifvit förloradt, men som en skicklig » doktor » lappat ihop igen, blifvit det käraste för sin lilla ägarinna.
Likasom det går till i de små flickornas lek- saksvärld, så också i gossarnes — där är för stor omsättning.
Gunghäst och piskor och snurror etc. älskas med passion en liten tid för att sedan vra- kas och ersättas af nya föremål.
Så växa barnen upp och komma i beröring med en hel del män- niskor, och där knytas vänskapsband och kärleks- band, ack, mången gång allt för litet fasta — m a n är ju så van att byta om leksaker.
Ingen m å nu af ofvanstående få den uppfatt- ningen, att jag söker motarbeta, hvad Erny så varmt förordar.
det vill jag för ingen del.
Men jag skulle vilja säga till hvarje fader och moder: för dina barns, » de små gifvarnes » skull, låt icke högfärd råda i dina handlingar eller ord, ty hon är en begynnelse till allt fördärf!
Öfver- flöd i leksaker, liksom i fråga om godsaker och toaletter, är ett fördärf för barnen.
Tids nog vaknar fåfängan — ej vill väl du vara den, som väcker h e n n e till lif.
Vis å vis leksaksgifvandet till b a r n h e m och enskilda fattiga barn skulle jag ock vilja anföra några af den gamle Tobie ord till sin son: » Hafver du mycket, så gif rikligt; hafver du litet, så gif ock af det lilla med godt hjärta! » Leksakerna k u n n a vara gamla eller nya, allt efter råd och lägenhet — må de blott gifvas i kärlek, med fin- känslighet och urskillning!
Det är ju klart, att om redan gamla leksaker äro kärkomna för barnhemmen, en sändning nya dylika skulle hälsas med jubel.
Därför h ä r till sist ett förslag!
Tänk, om en eller annan af de familjefäder, hvilka årligen ge u t stora summor till julklappar åt sina barn, någon jul då och då skulle föreslå småfolket att dela med sig åt ett barnhem, d. v. s. att en fjärdedel, en tredjedel, eller kanske t. o. m. hälften af den summa, pappa tänkt köpa upp för barnens räkning, i stället linge komma de små barnhemsbaruen till godo.
Där köptes t. ex. några enkla, men välgjorda dockor, dito trähästar, några vackra bilderböcker, tenn- soldater, byggbitar och hvad öfrigt, som kunde passa.
Lades nu härtill något nämnarn, hvad be- höfdes väl mera för att få de fattiga barnens hjärtan att klappa af glädje och deras ögon att stråla?
De små gifvarne linge naturligtvis själfva gå till b a r n h e m m e t och dela ut sina håfvor.
H v a d de skulle hafva mycket att berätta om, då de komme tillbaka.
Troligen hade pappas och mam- mas älsklingar aldrig känt sig så förnöjda, som de då skulle göra, aldrig erfarit en rikare, skö- nare julglädje, ty » det är saligare att gifva än att taga. » S — m.
Ql S f r i d.
Skiss för Idun af Gerda f å Meyerson.
e t t staffli i d e n finska m å l a r i n n a n M ä r t a H j ä l m s a t e l i e r s t o d d e n tafla, för h v i l k e n h o n p å s e n a s t e s a l o n g e n h e d r a t s med » mention honorable ».
Det var en r ä t t s t o r, fint u t f ö r d och i l ä c k r a f ä r g e r m å - lad genre, kallad » Astrid », föreställande e n u n g, s j u k flicka, s o m l å g till s ä n g s.
V ä g g e n s m ö r k b l å a t a p e t e r b i l d a d e e n för- träfflig b a k g r u n d till d e t v a x b l e k a a n s i k t e t m e d d e s s r a m af g l ä n s a n d e g u l t h å r, s o m i e n t j o c k fläta h ä n g d e n e d öfver d e t h v i t a nattlinnet, h v a r s öfversta k n a p p v a r upp- k n ä p p t, s å a t t e n d e l af d e n m a g r a h a l - sen blottades.
Med ena armbågen stödd m o t k u d d e n och h a k a n m o t h a n d e n r e s t e h o n sig i s ä n g e n, u n d e r d e t h o n m e d d e n a n d r a h a n d e n — e n förträffligt l e f v a n d e m å l a d, g e n o m s k i n l i g t m a g e r och s p ä d h a n d — d r o g u p p d e n b r o k i g a filt, s o m l å g öf- ver bädden.
P å bordet bredvid h e n n e stod ett glas med ängsblommor, vallmo, blåklint och p r ä s t k r a g a r, och en u p p s l a g e n b o k h a d e h a l k a t n e r p å golfvet b r e d v i d e t t p a r s m å b r o d e r a d e tofflor.
D e t l å g e n d j u p t v e m o d i g s t ä m n i n g öf- v e r d e n n a tafla t r o t s d e l ä t t a, l j u s a f ä r g e r n a, och s o l s k e n e t, s o m föll i n g e n o m f ö n s t r e t, f ö r g y l l d e d e n u n g a flickans h å r s a m t spe- lade på det hvita lakanet och den m ö r k a tapeten.
H e l a t a f l a n b e h ä r s k a d e s af d e stora m ö r k a ögon, som blickade fram u r d e t lilla m a g r a a n s i k t e t p å k u d d e n, och d e s s a ö g o n h a d e e t t obeskrifligt r ö r a n d e uttryck.
D e t låg i deras blick n å g o t m i d t e m e l l a n f r u k t a n och h o p p, d e t a l a d e o m d e n dödsdömdes resignation på s a m m a gång som o m u n g d o m e n s o v i l l k o r l i g a f a s a för d ö d e n och o f ö r m å g a a t t t r o p å d e s s n ä r h e t, s å länge blodet ä n n u pulserar v a r m t i ådrorna.
D e t a l a d e orh d e n l i d a n d e s t r ö t t h e t och l ä n g - t a n efter ro p å s a m m a g å n g s o m o m h e n - n e s s o r g öfver a t t ej få lefva lifvet, och d e g å f v o i n t r y c k af något, p å e n g å n g b a r n s - ligt och brådmoget.
M a n k u n d e se, a t t d e n n a tafla v a r e t t s t y c k e v e r k l i g h e t, m å l a d m e d k ä n s l a och t a l a n g, e n bild, g r i p e n d i r e k t u r lifvet, och d e n unga, förut så godt som o k ä n d a finskan h a d e g e n o m d e n m e d e n s förskaffat sig e t t n a m n som konstnärinna.
M ä r t a H j ä l m h a d e löfvat b e r ä t t a för oss om hur hon kom att måla » Astrid ».
Me- d a n t e v a t t n e t p o r l a d e i s a m o v a r e n och e l d e n i d e n ö p p n a s p i s e l n ö k a d e t r e f n a d e n i hen- n e s p r ä k t i g a atelier, b ö r j a d e h o n: » D e t v a r f ö r r a s o m m a r e n, s o m j a g allde- les af e n h ä n d e l s e k o m a t t slå m i g n e d p å T r o l l å s e n s lilla t u r i s t h o t e l l i S m å l a n d.
J a g h a d e r e s t e t t p a r v e c k o r i S v e r i g e och ä m - n a d e m i g till d a n s k a k u s t e n för a t t v i s t a s där någon tid m e d en k a m r a t, i n n a n vi m o t h ö s t e n t i l l s a m m a n s b e g å f v o oss af till P a r i s.
M e n d å m i n k a m r a t blef h i n d r a d att möta mig, som bestäm dt var, stannade j a g k v a r p å T r o l l å s e n, d ä r bref v e t m e d å t e r - b u d e t j u s t t r ä f f a d e m i g; j a g ville b e g a g n a tillfället a t t t a g a s k i s s e r i d e n v a c k r a t r a k t e n.
J a g v a r o c k s å u t e och m å l a d e f r å n m o r - g o n till k v ä l l och j a g h a d e b o t t flere d a g a r på stället, u t a n att h a gjort b e k a n t s k a p m e d n å g o n af d e öfriga g ä s t e r n a.
Ej heller visste jag, a t t värdinnan h a d e en dotter.
E n förmiddag, n ä r det regnade, så a t t j a g icke k u n d e g å u t och m å l a, u t a n h a d e s a t t mi p å öfre v e r a n d a n och a r b e t a d e p å e t t l i t e t s t i l l e b e n, fick j a g p l ö t s l i g t g e n o m e t t af d e f ö n s t e r, s o m v e t t e u t å t v e r a n d a n, se e t t b l e k t flickansikte m e d e t t p a r s t o r a m ö r k a ögon, s o m b e t r a k t a d e m i g.
D e t v a r j a l u s i e r för f ö n s t r e t, m e n d e n e n a m å t t e af b l å s t e n h a r y c k t s l o s s, d e n h a d e s n o t t sig k r i n g f ö n s t e r b å g e n s m i d t p e l a r e, och g e n o m d e n så- hinda u p p k o m n a öppningen var det, som j a g såg Astrid.
J a g k u n d e förstå, a t t h o n h a d e v ä n t a t a t t j a g s k u l l e se u p p och v a r s e b l i f v a h e n n e, t y s å s n a r t j a g m ö t t e h e n n e s blick, r o d n a d e h o n till, n i c k a d e och r o p a d e h e l t i f r i g t: » Å h förlåt, m e n k a n j a g få se, h v a d n i m å l a r för v a c k e r t?
» I d e t s a m m a g j o r d e h o n e n r ö r e l s e, och d å först m ä r k t e j a g, a t t h o n l å g till s ä n g s därinne.
» Är n i s j u k?
» f r å g a d e j a g och gick f r a m till f ö n s t r e t.
» Å n e j, » s v a r a d e h o n s t i l l a och r e s t e sig litet, j u s t såsom j a g h a r h e n n e på taflan.
» Inte är j a g sjuk precis, m e n j a g h a r inte orkat v a r a uppe på ett par dagar n u igen.
Det k o m m e r på litet emellan, värst är a t t j a g s å v ä l b e h ö f d e h j ä l p a till i h u s h å l l e t n u, n ä r v i h a s å fullt m e d g ä s t e r.
» » Är ni dotter h ä r i huset? » frågade j a g helt öfverraskad.
» Visste ni inte det? » smålog hon.
» Jag ä r A s t r i d, h a r i n g e n t a l a t m e d er o m m i g?
J a g vet m y c k e t väl, a t t ni är fröken Hjälm, d e n finska m å l a r i n n a n, och j a g skall bli s å förfärligt g l a d a t t få se e r a taflor. » Och m e d en bedjande åtbörd sträckte hon han- d e n m o t m i t t s t i l l e b e n p å staffliet.
J a g h ä m t a d e det åt henne, hon låg så n ä r a fönstret, a t t j a g m y c k e t väl k u n d e r ä c k a h e n n e d e n lilla t a f l a n.
D e n f ö r e s t ä l l d e n å g r a rosor i en vas.
Astrid såg p å dem e t t p a r m i n u t e r u n d e r t y s t n a d.
» Så v a c k r a d e äro, » u t b r a s t h o n s l u t l i g e n m e d en s u c k, » de se alldeles l e f v a n d e u t!
» Sällan h a d e något beröm synts mig så u p p r i k t i g t s o m d e s s a d e n s j u k a flickans ord.
N a t u r l i g t v i s f ö r s t o d h o n sig icke alls p å k o n s t, m e n h o n b e t r a k t a d e m i n lilla obe- t y d l i g a m å l n i n g m e d e n r i k t i g t h ä n r y c k t blick.
» O m n i visste, h v a d j a g g ä r n a skulle vilja k u n n a m å l a, » fortfor h o n.
» Jag har nog f ö r s ö k t a t t k l u d d a l i t e t för m i g själf, m e n d e t blir så dåligt.
J a g har ju aldrig lärt m i g, och n u ä r d e t i n t e v ä r d t a t t b ö r j a.
» D e t l å g n å g o t obeskrifligt v e m o d i g t i h e n - nes röst, när hon y t t r a d e detta, som väckte min uppmärksamhet.
» H v a r f ö r s k u l l e n i i n t e k u n n a l ä r a er måla? » frågade jag.
A s t r i d s v a r a d e icke s t r a x, d e t r y c k t e n e r v ö s t k r i n g h e n n e s l ä p p a r och h o n v ä n d e sig till h ä l f t e n b o r t.
N ä r h o n å t e r s å g u p p, h a d e h e n n e s blick e t t u t t r y c k af t i l l k ä m p a d u n d e r g i f v e n h e t.
» Nej, » s a d e h o n h e l t s a k t a, » d e t s k u l l e i n t e t j ä n a till n å g o t.
J a g k o m - m e r i n t e a t t lefva s å l ä n g e.
» Men i nästa ö g o n b l i c k u p p l y s t e s h e n n e s a n s i k t e af e t t hoppfullt leende.
» Ja, doktorn säger det, » tillade hon, » men j a g tycker inte, att j a g ä r s ä m r e n u ä n j a g v a r i t i flere å r.
Ser n i, j a g ä r f ö d d m e d e t t s v å r t h j ä r t f e l, och alla l ä k a r e, s o m u n d e r s ö k t m i g, h a s a g t a t t j a g k o m m e r a t t dö u n g.
Härom året sade e n d o k t o r, a t t j a g o m ö j l i g t k a n bli m e r ä n s j u t t o n, år; får j a g lefva så l ä n g e, s å ä r d e t märkvärdigt.
J a g är n ä r a sjutton nu, det är m i n födelsedag o m ett p a r veckor. » M ä r t a H j ä l m höll u p p ett ögonblick i sin b e r ä t t e l s e och k a s t a d e e n t å r f y l l d blick b o r t m o t staffliet. "
» J a g k a n i n t e b e s k r i f v a, h u r A s t r i d s a d e d e t d ä r, » fortfor h o n, » m e n j a g k a n höra tonfallet i h e n n e s röst, när helst jag tänker på det.
Det var tydligt, att hon i c k e r i k t i g t k u n d e f ö r m å sig a t t t r o p å lä- k a r e n s u t s a g o, a t t h o n p å b o t t e n af s i t t h j ä r t a h o p p a d e s, a t t h a n m i s s t a g i t sig, e h u r u h o n f ö r s ö k t e v a r a m o d i g och u n d e r g i f v e n.
M e d a n j a g, h e l t u p p r ö r d, l e t a d e efter n å g o t a t t säga, som k u n d e u t t r y c k a det medli- d a n d e j a g k ä n d e för h e n n e, b ö r j a d e h o n åter beundra rosorna, som jag målat.
» Hvad d e se l e f v a n d e u t!
» s a d e h o n i g e n.
» K a n s k e n i vill h a t a f l a n?
» u t b r a s t j a g d å, g l a d a t t p å n å g o t s ä t t få v i s a h e n n e m i t t d e l t a g a n d e, » ni s k a l l få d e n, n ä r d e n blir färdig. » D e t föll s i g h e l t n a t u r l i g t för m i g a t t er- b j u d a A s t r i d d e n lilla m å l n i n g e n, n ä r h o n tyckte o m d e n, och inte k u n d e j a g a n a, a t t h o n s k u l l e bli så ö f v e r v ä l d i g a d af d e n n a lilla v ä n l i g h e t.
J a g blef h e l t f ö r s k r ä c k t, n ä r h o n nu plötsligt r u s a d e u p p u r sängen och f r a m till f ö n s t r e t, d ä r h o n h ä f t i g t slog a r m a r n a o m halsen p å m i g.
» O, h v a d ni ä r s n ä l l, n i ä r a l l d e l e s för s n ä l l!
H u r skall j a g k u n n a t a c k a er, » s t a m m a d e h o n n ä s t a n snyftande.
+ Karrki fåeecljer Siou&gt;e *.
Så slog d u ditt stora, m ä k t i g a slag för rätt o c h l a g: s n a r t å t e r m e d » D r e d » en seger v a n n d u; i allt h v a d d u gaf, ljöd m i l d h e t s sus, s p r e d kärlek ljus — och städse v ä g till vårt hjärta fann d u.
S t t fack: för allt h v a d d u t ä n k t o c h sagt, för t r o g e n v a k t; G u d h ä g n e d i n sista hvila, du k ä r a!
— D u b l i d a H a r r i e t B e e c h e r Stowe, hur å r e n g å, ditt ljusa m i n n e vi m e d oss b ä r a.
J a g försökte lugna h e n n e m e d, a t t d e t i n t e alls v a r n å g o n s t o r a r t a d p r e s e n t j a g gaf h e n n e, m e n d e t ville h o n ej h ö r a p å.
» Ar d e t v e r k l i g e n er m e n i n g a t t g e m i g den? » frågade h o n upprepade gånger.
» O m n i visste, » sade h o n, n ä r h o n kom- m i t i s ä n g i g e n, » h u r förfärligt f ö r t j u s t j a g ä r i allt h v a d taflor h e t e r.
Ser ni, j a g är n o g v a n a t t få p r e s e n t e r af g ä s t e r, s o m b o h ä r, t y alla t y c k a d e t ä r s y n d o m m i g, m e n e n r i k t i g tafla af e n v e r k l i g a r t i s t, d e t h a r j a g aldrig ägt. » M ä r t a H j ä l m s å g å t e r till d e n lilla sjuk- l i n g e n p å taflan, h v a r s b l e k a a n s i k t e fick ett ä n n u m e r a lefvande uttryck genom d e n s k a r p a d a g e r, s o m föll öfver d e t.
» J a g m i n n s s å f ö i u n d e r l i g t t y d l i g t, » bör- j a d e h o n i g e n, » allt h v a d A s t r i d s a d e d e n d ä r d a g e n.
M e d h v i l k e n o k o n s t l a d förtjus- n i n g y t t r a d e h o n icke d e t d ä r: » e n v e r k l i g artist ».
J u s t i d e t s a m m a — h v a d j a g kom- m e r i h å g d e t v ä l — v a r d e t s o m solen med ens bröt fram ur molnen.
När den k a s t a d e s i n a s t r å l a r öfver A s t r i d s b l e k a d r a g, förgyllde h e n n e s lockiga h å r och lyste u p p h e l a d e t tarfliga r u m m e t, d å v a r d e t s o m d e t slog m i g, a t t d ä r f r a m f ö r m i g h a d e j a g j u d e t b ä s t a m o t i v för e n tafla j a g g ä r n a kunde önska mig.
Visst sade j a g m i g genast, a t t uppgiften n o g s k u l l e b l i för s v å r för m i n r i n g a för- m å g a, a t t j a g aldrig skulle m ä k t a återgifva u t t r y c k e t i A s t r i d s blick, m e n j u m e r j a g t ä n k t e d ä r p å, d e s s o e m o t s t å n d l i g a r e blef l u s t e n att försöka.
A s t r i d blef öfverlycklig, n ä r j a g föreslog h e n n e a t t b l i m i n m o d e l l, ocb r e d a n d a g e n därpå började j a g.
Medan j a g målade, rörde sig v å r a s a m t a l m e s t o m k o n s t o c h k o n s t - n ä r e r.
A s t r i d h a d e a l d r i g k ä n t n å g o n » verk- lig a r t i s t », s o m h o n s a d e, m e n m å l a r k o n s t e n v a r för h e n n e n å g o t s t o r t o c h heligt, o c h dess utöfvare b e t r a k t a d e h o n n ä s t a n s o m ett slags högre väsen.
Till m i g s å g h o n u p p m e d e n s å d a n b e - u n d r a n, a t t j a g formligen blygdes.
Och fastän j a g upprepade gånger sade henne, att en artist endast är en vanlig, m e d m å n g a fel o c h b r i s t e r u t r u s t a d m ä n n i s k a, h a d e h o n m y c k e t svårt a t t låta öfvertyga sig därom.
Inte hade hon någon aning om, huru k o n s t n ä r s l i f v e t v e r k l i g e n t e r s i g, h u r ofta v i a r t i s t e r m i s s t r ö s t a o c h förtvifla, h u r m y c k e t vi h a a t t k ä m p a emot, och h u r t r ä g e t vi måste arbeta.
H o n f ö r e s t ä l l d e s i g v å r t lif s o m e n e n d a följd af fröjder o c h t r i u m f e r, t r o d d e a t t e n k o n s t n ä r blir u p p b u r e n o c h hyllad, hvarhelst h a n kommer, s a m t u t a n svårighet vinner ä r a och rikedom.
— — * ' Det vemodsmättade ångestrop från slafvehop ljöd s n a r t i t u s e n f ö r d u b b l a d t e k o, d e t växte, växte.
d e n n y a t i d b r ö t in så blid, och n a t t e n s m ö r k e r o c h v å n d a v e k o.
En svensk huinna.
* sommardagens skimrande glöd ett b u d d ä r ljöd, och sorg o c h v e m o d d e t m e d sig f ö r d e: en solklar d a g g å t t s a k t a n e d i västerled — så l y d d e b u d e t, s o m nyss vi h ö r d e.
D ä r n ä m n d e s ett n a m n, s e ' n g a m m a l t k ä r t och d y r k a n s v ä r d t, som troget vi g ö m t i hjärta o c h sinne.
Du blida Harriet Beecher Stowe, så ä g a vi d å dig b l o t t s o m e t t solljust, e t t ä d e l t m i n n e.
N u tyst du h v i l a r i h ä g n o c h frid i sommartid — så sakta d e n s k y m m a n d e n a t t sig s ä n k t e, d e n k o m m e d hvila o c h m ö d a n s lön, k o m ljuflig o c h s k ö n, och stilla, s i g n a n d e r o d e n s k ä n k t e.
L å n g var den dagen, som svunnit hän, m e n härlig o c h v ä n och rik p å m a n a n d e b r a g d gick f ä r d e n; v å r kärlek m ö t t e d i g h v a r d u k o m: din » O n k e l T o m » h a r vunnit h e l a d e n v i d a v ä r l d e n.
H u r slog d u ej d ä r ett m ä k t i g t slag för ljus o c h d a g m e d ö m m a n d e, skälfvande k v i n n o h j ä r t a.
D ä r d r o g s o m e t t doft, förpinadt skri oss tätt förbi, ett skri af ångest, s u c k a r o c h s m ä r t a.
D ä r k l a n g s o m e n längst f ö r s t u m m a d röst ur k v a l d a b r ö s t: N ä r k o m m e r hjälpen af Zion o m s i d e r?
Ack, H e r r e, h u r l ä n g e skola vi så i mörker gå — så säg o s s, säg oss, h v a d n a t t e n lider?
* Då I d u n redan i en af sina tidigare årgån- gar meddelat en biografisk uppsats öfver Harriet Beecher Stowe, den världsberyktade författarin- nan till » Onkel Torns stuga », hvilken n u vid nyss uppnådda 85 års ålder den 1 dennes afli- dit i Hartford i Connecticut, Förenta Staterna, meddela vi i dag, som r a m till hennes bild, en- dast följande stämnigsfulla dikt, som sändts oss af en värderad medarbetarinna.
n ärad insändarinna skrifver n u till o s s: » Att gifva eder förslag till anordningar för en pristäflan i » klädpenningfrågan, » utförd i samma stil som » hushållspenningfrågan » härom sist, tror jag mig visst ej om, då detta efter min uppfattning är en nästan outförbar sak.
Vid hushållsfrågan hade m a n hygienens kraf a t t stöda sig på, och då fick smaken gifva vika för nyttan.
Men i klädfrågan är det j u nästan ute- slutande den hos olika individer högst olika sma- ken som vill föra talan.
Att därför h ä r upp- ställa regler och gifva allt för bestämda råd går nog ej.