Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi finna här åter en beskattning, som kommer att trycka icke allenast jern handteringen och jordbruket, utan äfven fabriks-industrien, hvarigenom en åtgärd blifvit företagen, som icke står i öfverensstämmelse med en vis beskattningsgrund, än mindre med frihandelns fordringar.
Vi hafva redan förut anfört huru olika näringarne i Frankrike nu understödjas vid frihandelus införande derstädes, hvarförutan Napoleons försigtiga framåtgående här utinnan vore att rekommendera äfven i vårt land.
En radikal tillämpning af frihandel på jernhandteringen i våra närvarande förhållanden vore mera än ett fel, det vore att utan fördel för det allmänna uppoffra stora och vigtiga enskilda intressen.
Vi hafva förut tillräckligt angifvit orsakerna dertill för att behöfva vidare här Bih. till It.
Brot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 25 194 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln '1862.
N:u 66. genomgå deni- Dock vilja vi ännu framhålla ett skäl till för våra åsigter af stor vigt för denna rörelse, nemligen endast kommunikations-väsendet.
Huru olika dyra äro icke forsellönerna här, hvarest våra malmer oell jernproduktioner forslas på kärra långa vägar, än i England, der det fullkomligaste jernvägsnät, sorn verlden vet att uppvisa, underlättar transporterna.
I Föienta Staterna beräknas i medeltal på jeruvägarne passagerare-afgilten per nul för person 5 Cent och för Touni-frakt 7 £ Cent (se pag. 144 1 Del, Die voreignigten Staaten von Francis Wyse).
Märkvärdigt förefaller det, att våra förnämsta export-artiklar fallit i pris på verldsmarknaden; att producenten långt ifrån att med konsumenten dela de fördelar, som härflyta från lörbättradt fabrikations- och forslingssätl, så litet synes draga fördel deraf, att det endast är den sednare som kommit i åtnjutande af dessa fördelar; och ännu mera att producenten får ätnöjas med allt jemt mindre penningar för samma qvantitet vara.
Vi kunna ej förstå annan orsak härtill än den som vidlåder de origtiga och skadliga åtgärder, hvarmed frihaudelssystemet hos oss gjort inträde med tliy åtföljande penningebehof, åtgärder, hvilka vi anklaga för det myckna onda, hvaraf hela vår industri så väsendtligt lider.
Hvad åter angår läbriks-iudustrien må såsom regel uppstälias, att den måste köpa sina nödvändighetsvaror för godt pris, för att kunna sälja billigt.
Deri erkänna vi Irihandelus syfte.
Derigenom möjligheten att konkurrera med utlandet, su framt för öfrigt förhållandena i de respektive länderna någorlunda lika gestalta sig.
Det är en total omskapning af prohibitiv-systemets industri, i hvilken man mäste tillverka dyrt till följd al de höga skydds-tuilarue.
Man fick ock sälja litet eller intet på den utländska marknaden, emedan iurendrejeriet reglerade salupriserna.
I allmänhet tyckes fabriks-industrien vara fotad på denna grundsats af skydd, med ett och annat undantag.
Detta med rätta, ty öfvergången till ett frihandels-system mäste noga öfvervägast och fordrar för alla industrigrenar samma betänksamhet.
Om de delar af industrien, som angår bomulls- och klädesfabrikationerna, anmärkes, att dessa icke belastas med tull på råvaran, men ändock njuta skydd på deras fabrikationer, och det oaktadt man med hänseende till andra näringar, t. ex. jordbruket, helt annorlunda förfarit.
De äro alltså skyddade genom tullbestämmelser, och hafva derföre ock utvecklat sig till våra största fabrikationer.
Om dem kan man säga, liksom om sockerfabrikationen, att de lefva på andra näringars bekostnad.
Man skulle af detta förhållande kunna sluta till, att råvarorna böra vara frigifna men förädlingsvarorna väl beräknadt skyddade.
Vi anföra ur Ljungbergs Statistik, pag. 429: »Bland de mest glädjande exempel på företagsamhetens utveckling i vårt land är det, som bomulls-industrien lemnar.
För 25 år sedan (1830) utgjorde tillverkningen af bomullsgarn vid de i riket varande mekaniska spinnerier 127,185 skålp. och producerades vid dåvarande fabriker bomullsväfnader till ett värde af allenast 80,000 R:dr, men år 1854 steg garntillverkniugeu vid 14 bomullsspinnerier till ett Motioner hos Riddérskapet och Adeln 1862.
195 qvantum af 8,204,270 It *) och fabricerades bomullsväfnader**) till värde af 872,215 R:dr.
Totala produktionsvärdet af denna industri steg 1854 till vid pass 5,000,000
R:dr, oberäknadt linnegarns- och väfnads-industrien.
Också har under hela denna tidrymd införsel af utländskt bomullsgarn blott tilltagit från 760,298 till 2,613,200 it , samt införseln af bomullsväfnader frän 227,805 till 653,921 R:dr värde; hvaremot införseln af råämnet, bomulln, stigit från 543,124 1+ år 1830 till 15,013,367 # år 1854.»
Härtill kan läggas att, enligt Kommers-kollegii tabeller, artikeln väfnader, som beräknades 1845 till 2,878,000 fot, 1858 uppgick till 20,676,000 fot, ett icke ovigtigt bevis på den Svenska ylle-manufakturens tilltagande***).
Sockerförädlingen har tilltagit betydligt (se Ljungberg, pag. 429).
»Högre än klädesfabrikationen med hänseende till tillverkningsvärdet, men betydligt lägre till antalet af uti näringen använda arbetare, kommer sockerfabrikationen, hvilken, vid 17 raffineringsverk, år 1854 lemnade en tillverkning af 18,820,661 # socker och 5,685,491 sirap, upptagen till ett sammanräknadt värde af 5,788,852 R:dr.
Denna tillverkning, hvaruti Göteborg, till tillverknings-qvantiteten, innehar första rummet, har ända till sednaste åren lemnat icke obetydligt öfverkott till utförsel.
Ar 1824 funnos i hela riket 24 sockerbruk, hvilka dock endast gåfvo ett tillverkningsvärde af 1,669,212 R:dr.»
Huru lysande hafva ej dessa fabrikationer utvecklat sig under ett tjenligt skydd?
Huru olika skulle ej deras ställning varit om de blifvit prisgifna för omedelbar utländsk konkurrens?
Hvilken ofantlig import af sockerjord och råsocker erfordrar ej vår konsumtion af socker.
Med måttlig tull -J-) på socker skola vi ändå befordra den inhemska produktionen af denna vara.
Vi stå på ölvergången till en inhemsk sockerproduktion.
Hvarföre icke med premier befordra den?
Hvitbetors och potatisförädling till socker, hvarmed början redan skett, skulle vara en välsignelse för vårt land.
Icke förutsätter frihandeln borttagande af alla premier.
Silkesväfnads-fabrikationen, den minst naturliga eller mest konstlade i vårt land, är dock en heder för detsamma.
Vi hade år 1762 •{••{•) 882 stolar med 1,914 ar - *)
Under år 1855 hafva dels flere nya spinnerier blifvit anlagda dels ock en del af de äldre blifvit utvidgade, så att nian ensamt för detta år till de förut varande 90,000 spindlar beräknat en tillökning af 77,000 spindlar med 8,000,000 tt, ny produktion.
År 1820 funnos blott 4 bomullsspinnerier med 210 arbetare och 102,948 It:dr tillverkningsvärde, men år 1854: 14 med 2,587 arbetare, sorn lemnade en produktion af 4,188,664 R:dr. **)
Inberäknadt den mindre betydliga fabiiks-linnétillverkningen, hvilken i Kommerskollegii beiättelser icke är från bomullstillverkningen afskiljd. ***) Sc Ljungbergs Statistik pag. 29. -{•)
Tullen på socker 13 öre per ungefärligen 33 proc. af varans värde, är dock skenbarligen för hög. ff) Se Agardh, pag. 179, l:sta delen. 196 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 66. betare, år 1854 13 fabriker med 730 arbetare *) och med 911,770
R:dr tillverkningsvärde.
En sådan tillverkning, under det den skaffar arbetsförtjenst åt de fattige och inkomster åt dess egare och landet, är ensamt för betjenandet af lyxen, men besparar eljest utgående kapitaler.
Vi hafva ej hört talas om att denna fabrikation undandrager för andra näringar arbetskrafterna.
De Hesta eller alla sidenfabriker äro förlagda till Stockholm och arbetsp- rsonalen består af qvinnor och barn, och Stockholm har i sanning icke brist på denna vara.
Tullafgifterna böra dock icke vara högre beräknade, än att lurendrejeriet icke kan göra den bästa förstjenst.
Siden-fabrikationen synes vara i stark aftyning.
Åf Kommers-kollegii officiela berättelser om landets fabriker m. m. finner man, att då samtliga sidenfabrikernas tillverkningar år 1856 utgjorde 1,574,364 R:dr R:mt nedgick den år 1857 till 916,392, och år 1858 till 557,555
R:dr, eller t,:del af hvad den var året förut.
Häri måste en dålig lagstiftning hafva sm del.
År 1854 importerades sidenvaror för ett värde af 480,331, men 2 år sednare för 1,736,502 R:dr, eller en ökad import af nära 1,300,000.
Hvad angår sådana artiklar, som tobak, viner, kryddor m. in., böra de betydligt tullbeläggas såsom kassa-artiklar.
Lyxen bör beskattas.
Med hänseende till tullbeloppet gäller här samma anmärkning, som rörande artikeln siden blifvit uttalad.
Kanske vill man invända, att för dessa riket och folket besparade millioner genom diverse fabrikationer vi hafva motsvarande tillgång i förökad råvaru-export och att den med frihandeln afsedda arbetsfördelning blifvit förbisedd?
Ingen må framkomma med dylika absurditeter.
Är en sådan råvaru-export industri, då bedrifver Eskimåen äfven industri, genom bortbytandet af sina pelsverk.
Men hans fattigdom vittnar om arten af den industri han bedrifver.
Skulle någon vilja påstå, att detta skydd är mot frihandelns anda; att dessa näringar icke äro naturliga hos oss derföre att vi icke odla bomullsplantan och sockerröret; att en sådan arbetsorganisation och fördelning derföre är oklok, då den icke utan skydd kan uppehållas; så förklarar jag högtidligt det vara ett misstag.
Huru hafva väl andra folk annorlunda vunnit öfvertag i bedrifvandet af dessa fabrikationer, då hos dem bomull och sockerrör, m. fl. lika litet odlas, som hos oss?
Efter dylika åsigter skulle vi icke komma att förädla andra råvaror än träd, jern och spanmål, en industriel ensidighet, som skulle bestraffa oss med de största olyckor.
Sjelfva England, huru begränsadt skulle icke det blifva, inskränkt till dess natura produkter?
Ifrån att vara det land, som förser verlden med alla möjliga slöjdalster, skulle det då inskränkas till sitt jern och sina stenkol.
Det är alltså klart, att ju mångsidigare industrien är för fyllandet af behofven, ju fullkomligare är den och underlättar i samma mån utbytet, besparar dyra transportkostnader och lemnar förädlingsvinst och arbetsförtjenst; och ligger det i sakens *) se Ljungborg, pag. 433, 2:dra delen.
197 natur att man icke kan utbyta många produkter, om man ej tillverkar för godt pris.
Men må vi här tillägga, att ett sådant afsedt utbyte icke endast lättas af ensamt priset.
Handeln, handelsgemenskapen med andra nationer och folk, kommunikationsväsendet, utgör den största drifkraften för en verksam produktion.
Englands vimplar, som svaja på alla haf och i alla verldens hamnar, äro symbolen af dess storhet oell rikedom.
De bringa Englands intressen på platser, der de bäst bevakas och salderas.
Priset kommer ofta här mindre i fråga.
Nyplöjda fåror på verldshafvens fält öppna nya utsigter, knyta nya intressen.
Och intill dess vi egna mera uppmärksamhet åt våra handelsintressen, blifva, hvad vi ursprungligen hafva varit, en handlande nation, som uppsöker nya förvärfskällor, öppnar nya utvägar för vår arbetsliv och omtanka, intränga i andra folks ställning och förhållanden, fylla deras behof och återföra till oss deras oarbetade natura rikedomar, för att i förädlad form återbringa dem; intill dess skola vi gå i samma snäckgång, som vi i många år hafva fortsatt, förblifva visserligen ett högsinnadt, men tarfligt folk, stolta i vår fattigdom och fattiga i vår stolthet.
Huru ofta hörer man icke personer döma om vår lott, som skulle den ensamt bestå deri, att plöja åkerns tegar och uppodla våra träsk och kullar, lemnande fabriksindustrien och handeln åt andra dertill mera lämpliga tolk; personer, hvilka påstå Englauds verldshandel och utvecklade fabrikssystem vara det landets stora olycka, som skall bringa fall öfver det.
»Så länge vi hafva jord att bearbeta», sade Presidenten Jefferson i sina Beinerkungen liber Virginien, »skola våra landsmän icke sitta i verkstäderna eller draga på spinnrocken.
Timmermän, murare och skräddare äro nödiga för vår hushållning, men verkstäderna må gerna för oss förläggas till Europa.
Det är bättre att vi bringar lefnadsförnödenheter till handtverksfolket i Europa, än att vi för handtverkerierna hos oss hemtar dem från Europa.»
Denna grundsats, anmärker Wyse *), som säkert har bringat mycket godt öfver Amerika, är likväl hufvudorsaken till den betydande importen, som i detta land betydligt öfverstigit exporten och som slutade med ett deficit, som måste med klingande mynt betalas.
Må vi lägga märke till dessa Wyse’s ord!
Yi erinra våra statmän derom, att indu strien aldrig kan svinga sig tili någon höjd, genom ett ensidigt bearbetande af en eller några få industrigrenar; att produktion och konsumtion betinga hvarandra och att en liflig inre rörelse är grunden för utbytet, handeln, välmågan och nationalrikedomen.
Vi nämna några ord ångående handtverkerierna och husslöjden.
De äro mer och mindre gynnade och missgynnade, utan egentlig plan för handtverkeriernas uppmuntran.
Färgserierna och tapetfabrikerna betala tull på färgen.
Vadmalsväfnaden, en vacker hemflits-näring, har länge kämpat mot klädesfabrikens allmagt.
Oaktadt *) Se «L)ie Voreignigten Staaten von Nord-Amerika», von Francis Wyse. 1 band, 121 sidan (1846). 198 Motioner hos Riddersknpet och Adeln 1862.
N:o 66. hemmaväfdt vadmal är färdigberedt dyrare än kläde, beräknar dock folket, som bor ISngt ifrån fabrikerna, de omöjliga transporterna al sin ull och väfver hemma.
Våra utsvultna får-racer lemna ej heller ull, som går i handel.
Kommer dertill att arbetet under långa vinterqvällar och mellanstunder intet betalas, ett bevis på handtverkeriernas eländighet hos oss.
Folket väfver alltså ganska mycket vadmal såsom husslöjd, som en hvar lörstår, då importen och fabrikationen af kläde är obetydlig i förhållande till folkmängden.
Ju dyrare färgerierna hålla färgningen af vadmal, ju mera går denna husslöjd under.
Tullen på garn har samma inflytande på husslöjden.
Vår väsendtligaste husslöjd, bomullsväfnaden i Westergötland, förtjenar allt förståndigt skydd.
Många bevakade dess intressen vid sista riksdagen.
Inom Adeln utredde Grefve Ugglas frågan och visade, att frenne slags väfnader draga 27, 30 och 42 proc. eller i medeltal 33 proc.
Ett så vida sträckt skydd gör ett stort ingrepp i frihandelsprinciperna, ty derigenom belastas alla andra näringar, som till arbetsfolket behöfver dylika produkter, på det kännbaraste.
Men öfvergången till frihandeln må varliga beredas med allt tillbörligt afseende på denna husslöjds omfattande vigt, blott man icke ensidigt ser detta intresse till godo.
Linnefabrikationens successiva nedgående visar hvilken varsamhet i behandlingen husslöjden fordrar och att för densamma icke blifvit tillräckligt sörjdt.
Smidet utgör en af våra största husslöjder.
Att den måste gynnas är naturligt.
»Slöjdvaror, i taxan ej nämnda,» fortullas lika med det ämne arbetadt, hvaraf de bestå, eller, om detta ej kan urskiljas, draga en tull af 20 på 100.
Verktyg, för slöjderna och handtverkerierna, ej specificerade, 5 på 100.
Motsägelserna härvid ligga i klar dag.
Man vill beskydda t. ex. smidet och beskatta derigenom den öfriga industrien, hvari smidet ingår, med 20 proc. af behofvet derutinnan, utan afseende på att många andra tillverkningar, i hvilka detta ingår, äro prisgifna åt den fria konkurrensen.
Från sådan synpunkt är det absurdt belägga verktygen för industrien med 5 proc. på 100.
Till dessa oegeotligheter har man kommit genom bristande näringsfrihet.
Våra gällande handels-, fabriks- och handtverks-ordningar af år 1846 äro en stående protest mot frihandel.
Det blefve här för vidlyftigt ingå i en speciel kritik öfver desamma, hvarmed jag nu afstår till annat tillfälle.
Vidare och med hänseende till tull-lagstiftningen vill man skydda den eller den meningen, då en annan hvarpå den beror måste draga tull.
Denna omständighet håller våra hus-slöjder och handtverkerier i en aftyning, som, om inga kraftigare medel Företagas, snart skall alldeles ända deras svaga lifsblomma.
Vi hinna icke med i uppfinningarnes spår, hindrade af dessa skråförfattningar, man kallar handels-, fabriks- och handtverksförordningar af år 1846, denna tullkordong man dragit om somliga våra hemnäringar.
Gamla odugliga arbetsmethoder och klumpiga verktyg och rätt snart oskickliga arbetare äro hinder, som ej på denna lagstiftningens väg öfvervinnas.
Skåden våra småstäder, deras Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
199 yttre och inre gestalt, och de hänvisa utan vidare undersökning på den ståndpunkt våra handtverkerier, sorn i dem skola ega sin fristad, befinna sig, tack vare prohibitismens grundsatser.
Den vexelverkan af produktion och konsumtion, som handelsfriheten främjar, har till föremål, att sammanföra producenter och konsumenter, hvarigenom rörelsen vidgas och utbytet lättas, land och folk tilltaga i välmåga, rikedom och magt.
Detta är just sjelfva motsatsen af hvad Carey yttrar om handelsfriheten, om hvilken han säger, att genom densamma land och folk gå tillbaka, blifva dagli gen fattigare, svagare och mera beroende samt att frihandelssystemet aflägsnar producenter och konsumenter.
Vi mäste bestrida denna paradox.
Granskom våra egna näringar under vår prohibitiva ställning.
Kanske den, som förviste näringarne från landet till städerna, sammanförde producenter och konsumenter med hvarandra eller främjat produktionens tillvext?
Har den med sina bönhase-jagter och förbud för både fabriks- oell handtverksproduktionen på landet, likasom förbud för landtmannaseglation m. m., åstadkommit något godt?
Har kanske den lättat utbytet och främjat handeln?
Kastom ett öga på våra närvarande handtverkerier, och ingen kan neka till de drag af aftyning, som äro omisskännliga *).
Hvarifrån härleda våra handtver keriers närvarande eländighet, fullt densamma nu som för 20 å 30 år sedan i prohibitismens blomstringstid, om icke derifrån att frihandelsgrundsatsen ej ännu fått en tums inträde pä detta område.
Detta sagdt utan att vilja yrka någon radikalism.
Frihandelssystemet afser icke den radikalism, man vill i vårt land dermed förstå.
Hvarest finna någon radikal tillämpning af frihandeln, i hvilket land visas exempel på ett sådant begrepp om densamma?
Ej i England, der frihandeln uppstått och utveckladt sig.
Möjligen i Brasilien, der den infördes 1816.
Men der fanns ingen industri att taga vara på.
Möjligen i Amerika, för att tro Carey, men då är det den Amerikanska lagstiftningens fel, den brutala tillämpningen af frihandeln, som åstadkommit det onda.
Goda grundsatser, illa tillämpade, förfela ofta sitt mål.
Kanske ock helt andra orsaker framkallat det elände och de resultater han skildrar.
Amerikanarne äro ej mindre än vi befriade ifrån statsmyndigheters opåkallade förmynderskap och olyckliga följder af ett föråldradt penningeväsende.
Dessa äro stora nog att motarbeta och paralysera de bästa grundsatser, att skapa eller öfverändakasta en eljest blomstrande industri.
En Stats penninge- och kreditväsende är en lifsfråga för industrien.
Blicken i denna källas botten, och man skall finna orsakerna till den strid mången nation kämpar för sitt varande och oberoende.
Må man använda hvilka systemer som helst för nationalhushållningen, om icke driffjedrarne för den inre rörelsen få gagna med deras hela *)
Att vi måste göra något annat och mera för vår yrkes—skickligliet och vrkesulveckling, än endast bortrifvandet af skrå-statuterna är klart.
.Synnerligen i England, der man i denna väg förfarit med stor omsorg, har man stadgat [flere påbud för fria yrkesföreningar i tidens anda, hvarigenom yrkes-skichlighel befordras. 200 Motioner hos Ricider skåpet och Adeln 1862.
N:o 66. elasticitet, de skola icke förmå hålla den aftynande kroppen uppe; han sjunker oupphörligt af mattighet tillbaka.
Vi fordra alltså visserligen ingen radikalism vid frihandelssystemets tillämpning på våra förhållanden.
Men konseqvens heter ordet till gåtan för inledandet af frihandel hos oss.
Man har i motsats härtill älskat inkonseqvensen, frigifvit somliga näringar, dem man utsatt för den, långt utöfver vår framgångna utländska industriens stormlöpning, på samma gång man, genom högt skydd i annat hänseende på andra effekter, anfallit vår industri äfven i sidan.
Så är, bland andra exempel, jordbruket, vår största och vigtigaste näring, omhuldad.
Hvarföre begagnar man icke alla de medel, som en vis tull-lagstiftning erbjuder för frihandelns utveckling och ändamål?
Tull-lagstiftningen ingår som en väsendtlig driffjeder för frihandelns befordran.
Utan en klok tull—lagstiftning; med premier och tull-restitutioner, drawback, att jemna olikheter och skipa rätten, har man svårt med full fördel beträda frihandelns väg.
Vi hafva förut omnämnt, att drawback vore ett förträffligt medel att höja bränvinsfabrikationen till produktiva ändamål för industrien och exporten.
Och hvad premier angå, skulle det vara långt klokare att medelst dylika understödja vis;a läbrikatiouer, som ingå i den allmänna produktions-kostnaden, såsom nödvändighetsvaror, än att nedtynga näringarne med prohibitivtullar, som menligt inverka på dem alla.
Dit må synnerligen räknas handtverkssmidet, som är privilegieradt eller högt skyddadt.
Dyra redskap är ej den minsta delen af förlagskostnaden.
Skall handtverkaren köpa dem dyrt; betungas han med drygt förlag och högre produktionskostnad, så kan han icke täfla på verldsmarknaden.
Hans varors dyrhet håller honom tillbaka och tynger på all industri i hvilken de ingå.
Eller skall frihandeln befläckas med samma tillvitelse, man rättvist gjort prohi— bitivsystemet, att under det vi producera verldens bästa jern vi icke hafva förmått göra en pennknif, matknif, sax eiler dylikt verktyg, som i pris eller prydlighet kunnat mäta sig med Engelska industriens, ehuru råvaran, jernet, inåste blifva Engelsmännen genom transportkostnad m. m. dyrare än oss.
Vi hafva blifvit tvingade, våra prohibitiva åtgärder oaktadt, sälja vårt goda jern för en spottstyfver, för att återköpa det förädladt mångtusende gånger dyrare, och så med flere andra våra produktioner.
Det är denna skamfläck frihandein skall aftvå oss, om vi tillämpa den rätt, det är denna vinst på förädlingsvaror den skall bevara åt vårt land, om vi aktgifva tiden, dess utveckling och kraf.
Prohibitismen har icke förmått lösa denna uppgift, trots allt hvad dess loftalare hafva att om densamma säga.
Och för öfrigt om Staten, som genom det nya handelssystemet skördat och skördar omätliga frukter, skulle bestå några millioner deraf årligen — ty hvarför skulle icke systemet bringas först till utveckling, genom - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862■ N:o 66.
201 nora sina egna medel, — till olika näringars uppmuntran genom föranstaltandet af stående slöjdexpositioner, ordnande af kommunikations- och postväsendet icke endast i en rigtning och i några provinser, innan man för Statsverkets räkning drager vexel derpå; skulle bekosta tekniska skolor och läroanstalter, befrämja handelsförbindelser på närmare och fjärmare afstånd, och befordra genom premier industriens framgång; öppna nya afsättningskanaler på aflägsnare håll och göra något för att föra oss ut i det stora pulserande verldslifvet; inleda med utländska makter handels- och reciprocitets-föredrag; hvad mera att säga derom, än att det kan rättvisligen och billigtvis fordras och begäras.
Om icke styrelsen och folket fattas af denna tanke, om nödvändigheten af dessa åtgärder för industriens utveckling; afhjelpa naturliga hinder och lätta bördorna; med ett ord sätta sig in i systemets anda och verklighet, så kunna vi icke hoppas af frihandeln eller de bästa principer någon särdeles framgång.
Vi befinna oss på efterkälken och vi förblifva i denna sorgliga ställning.
Vi skola förvandlas till ett litet folk, som lefver för dagen och hemtar våra kryddor och pepparstrutar från närmaste handelsstäder i Tyskland eller England, hvilka blifva våra mellanhänder, till hvilka vi på sätt och vis blifva skattskyldige, hvarom vi hafva goda bevis.
Vi få då betala vår lättja och tröghet med en handelsbalans, som faller dem till godo och som vi sedan uppbära i form af lån.
Hvad smidet och verktygen äro för handtverkerierna och husslöjden, det äro de mekaniska verkstäderna för den stora industrien.
Dessa, som kämpa med alla vårt lands industriela och financiela betryck, de äro väl värde Statens uppmuntran, ty de äro arbets- och drifkraften för det stora producerandet; de tusendubbla ock produktionsförmågan.
Redan för flere år sedan beräknades Englands förökade arbetskraft genom machinväsendet till 600 millioner menniskors.