Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom borde bemärkas, att den lyx, man är sä ifrig att bekämpa, men hvilken, enligt min åsigt, för sig sjelf icke är skadlig i annat fall, än att den af någon skulle användas i högre grad, än dess förmögenhetsvilkor tillåter, icke ens på landet kan förekommas, emedan landt-befolkningen redan nu både fått smak för denna lyx och vet äfven att tillfredställa samma smak; men det sker med mera både besvär och kostnad, än som borde vara fallet, om handels-friheten vore större för landet.
Det är med föranledande af det nu anförda, som jag vördsamt får hemställa, att Rikets Ständer, med afslag å hvad Utskottet i denna del hemställt, täcktes uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att, med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den 18 Januari 1850, 6 § 1 mom.
Handels-Ordningen måtte erhålla följande lydelse: »att pä minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping må jemväl öppen salubod å landet kunna få anläggas, för att der, under iakttagande af de under § 2 mom. 3 stadgade förbehåll, försälja alla slags inhemska och lofligen införda utländska varor.»
Häri instämde Herrar Gahn och Lallerstedt samt Riksdagsmännen Johan Petter Andersson från Elfsborgs, Nils Svensson från Christianstads och Jöns Persson från Blekinge län.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99. 21 b) Herr Stolpe; c) Herr Boman; (1) Herr Bodell; 2:o
Mot beslutet i fråga om ändring i 6 §:s 4:de mom: af Herr Berglund och Riksdagsmannen Anders Medin från Kronobergs län. 3:o Mot beslutet i fråga om ändring i 25 §. a) af Herr Thomée, som anförde: Emot Utskottets beslut i 25 § får jag anmäla min reservation.
Enligt Handels-Ordningen af år 1846 tillkom en hvar Svensk medborgare, som begått Nattvarden, var myndig, välfrejdad och kunde skrifva läsligt och räkna qvatuor species i enkla tal och bråk samt föra bok och räkning på det för handeln i allmänhet öfliga sätt, rättighet att på visst afstånd från stad å landet få idka handel; och Konungens Befallningshafvande, som ålåg pröfningsrätt, huruvida sökanden ådagalagt bevis om sådan behörighet, egde deremot ingen rättighet att vägra tillståndsbref, derest sökanden visat behörighet.
Härmed hade lagstiftaren i lag tillämpat den vackra grundsats, att en hvar egde sjelf bestämma, huruvida han ville såsom handlande pä landet sig nedsätta.
Derför fordrades endast att personen egde sådana egenskaper och i öfrigt vore i den ställning, som för rättighetens utöfvande blifvit föreskrifven.
Det öfverlemnades rätteligen åt honom sjelf att bedöma, huruvida han skulle kunna å en viss ort med handel sig försörja; och lagstiftaren ville visligen icke då öfverlåta pröfningen derom hvarken åt sockenstämma eller Konungens Befallningshafvande.
Genom en Kongl.
Förordning af år 1850 tillerkändes socken-nämnden i den församling, der handeln skulle idkas, rättighet att öfver ansökningen sig yttra.
Då dermed afsågs uppenbarligen icke något annat, än att full visshet skulle vinnas derom, att sökanden innehade de egenskaper eller den ställning i samhället, som blifvit föreskrifne för rätt till handels idkande, kunde stadgandet i nämnde hänseende icke anses såsom någon egentlig inskränkning i den fria försörjningsrätten.
Men år 1852 stadgades dels att socken-nämnd egde sig yttra ej mindre om sökandens behörighet, än om behofvet och nyttan för orten af den sökta handels-rättighetens beviljande, dels och att Honungens Befallningshafvande egde, efter sig företeende omständigheter, ansökningen bifalla eller afslå.
Detta stadgande var destomera beklagansvärdt, som derigenom i Konungens Belällningshafvandes makt öfverlemnades både att inskränka den fria försörjnings-rätten och att monopolisera handeln.
Nu har dock Utskottet tagit ett steg än längre tillbaka, då det öfverlemnat åt sockenstämma att besluta, huruvida ansökning om handels-rätt skall bifallas eller icke; och Konungens Befallningshafvande, som förut haft denna rätt sig tillerkänd, skulle, enligt Utskottets 22 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskottets Betänkande N:0 99. förslag, blott tillkomma, att ovilkorligen utfärda tillståndsbref, derest sockenstämma bifallit ansökningen, äfven i det fall att sökanden vore aldrig så okunnig, ja äfven omyndig eller vanfrejdad; ty det bör rimligtvis kunna antagas, att röstberättigade vid sockenstämma, som icke ega så beskaffad juridisk ansvarighet för sina beslut, att de, som deri deltagit, kunna ådömas ansvar för beslutet, någon gång skulle vilja tillsätta den person till handlande, som saknade både skicklighet och god frejd och möjligen icke ens egde att räda öfver sig sjelf eller sin egendom.
Att åt sockenstämma öfverlemna beslutande rätt i nämnde hänseende är dessutom högst farligt, emedan i så fall med skäl kunde befaras, att denna rätt skulle föranleda intriger, i händelse inom någon socken redan funnes en handlande, då en annan sökte sig rätt till handel inom samma socken.
Man har möjligen med fog kunnat erinra, att emot många af de handlande, som på landet sig nedsatt, varit mycket att anmärka, så väl i fråga om skicklighet, som redbarhet.
Om denna erinran är befogad, anser jag förhållan det vara en naturlig följd af sakens egen beskaffenhet; ty lagstiftaren har omgärdat landthandeln med sådana band och så inskränkande bestämmelser, att denna näringsgren omöjligen kunnat utveckla sig till något bättre; och det .skulle verkligen förundra mig, om någon person med köpmanna-erfarenhet och förmögenhet nu skulle vilja nedsätta sig på landet för handelsidkande; men om dessa band undanrödjas, blir sannolikt följden den, att både skicklighet och redbarhet skall hos landthandlanden mera allmänt göra sig gällande.
Dessutom bör i betraktande tagas, att hvarje tvär öfvergång, såsom händelsen varit med handelsfriheten på landet, från nära nog förbud till frihet, skall tili en början föranleda förhållanden, som med skäl kunna öfverklagas; men hvilka i sin ordning skola öfvergå till ett bättre tillstånd, i mån tiden fritt får verka.
På grund af hvad jag sålunda anfört och då i öfrigt rättigheten att genom handel på landet sig försörja icke bör vara beroende af någon gunst eller nåd hos hvarken den ena eller andra auktoriteten, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att, med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den 7 Februari i denna del, ifrågavarande § må erhålla följande lydelse: »vill någon å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i 4 § 2 mom. eller 6 § 1 och 2 morn. säges, eller så beskaffad särskild handel, som i 2 § 3 mom. förmäles, gore derom skriftlig anmälan hos Konungens Befallningshafvande i länet, med uppgift å stället, der handels-rörelsen är ämnad att utöfvas, samt med företeende af de betyg, sorn till styrkande af sökandens behörighet, jemlikt nämnde §§, erfordras; och åligge det derefter Konungens Befallningshafvande, att, genom delgifvande af ansöknings-handlingarne, lemna socknemännen i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att vid sockenstämma öfver ansök - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99.
23 ningen sig yttra inom en månads tid, efter hvars förlopp, antingen denna rätt begagnas eller icke, Konungens Befallningshafvande bör ärendet ofördröjligen till pröfning företaga.
Finnes laga hinder emot bifall till ansökningen icke förekomma, ege Konungens Befallningshafvande att för sådan närings utöfvande å uppgifvet ställe vederbörligt tillståndsbevis utfärda.
Den som erhåller rättighet att å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i 6 § 1 och 2 mom. omförmäles, skall vara bosatt samt mantals- och skattskrifven å den ort, der handelsrörelsen af honom idkas; och må dylik handel ej af samma person samtidigt idkas på tvä eller flera särskilda ställen.»
Häri instämde Herrar Gahn och Lallerstedt saint Riksdagsmännen Nils Svensson från Christianstads och Jöns Pehrsson från Blekinge län. 4:o
Mot sistnämnda tre beslut afgafs af Herr Nygren följande gemensamma reservation: »Emot Utskottets, genom en särdeles tillfällig och högst knapp pluralitet, tillstyrkta förändringar uti nu gällande Handels-Ordning, får jag i vissa delar mig vördsamligen reservera, nemligen uti § 6 mom. 1, der Utskottet för landt-handels idkande föreslår, i stället för 3 mil, ett afstånd af endast I mil från stad.
Då 184(5 års Handels-Ordning nära nog med ett penndrag borttog städernas borgerskaps privilegier och man nu först börjat lämpa sig i dessa nya förhållanden, synes mig en ytterligare rubbning i desamma vara lika vådlig för städernas existens, som våldsam och orättvis emot dervarande idkare af stadsmannanäringar.
Utan att i allmänhet bestrida rigtigheten af de frihets-principer, som flere motionärer sökt göra gällande och som Utskottet i viss mån godkänt, tror jag dock att lagstiftaren bör i första rummet tillse, att icke våld och orättvisa blir en följd af tillämpningen, och att samhällslagarne, sorn skydda eganderätt, också böra skydda icke allenast försörjningsrätt. utan också emot otillbörligt intrång uti densamma.
Då städerna fortfarande hafva skyldigheter sig ålagde, kunna icke utan orättvisa deras få ännu återstående rättigheter dem beröfvas.
Att städerna, äfven de mindre, såsom afsättningsplatser äro af lika mycken vigt för närliggande landsbygd, som denna är för staden, det har af ålder varit insedt, fastän förra tiders sätt att skapa städer, eller stadsmanna-näringarnes gruppering, nu kan synas besynnerligt •— men minst sagdt lika besynnerligt synes mig våra moderna statsmäns sätt att tillvägagå, då de uti städernas förgörande och stadsmanna-näringarnes kringspridande på landsbygden tro sig finna det stora problemet af statsekonomisk klokhet i detta hänseende löst.
Att dessa näringar, förflyttade på landet, såvida de derstädes ens kunna komma att gro, likväl skola stadna i vexten, synes mig påtagligt, och hvad särskildt beträffar handeln, som i tvistemål fordrar en så skyndsam lagskipning, så är rättegångs-ordningen vid Härads-rätterne en - 24 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Å:o 99. saint ett så afgjordt hinder för densammas utveckling derstädes, att jag anser något vidare bevis för min åsigt icke vara erforderligt.
Hvad vidare angår den för landtmannen förmenta olägenhet, att icke på närmare afstånd än 3 mil kunna köpa sina -förnödenheter, så finnes väl numera knappast någon den aflägsnaste och minst befolkade ort, hvarest någon köpare har längre väg än 1| mil endera till stad eller närmaste landthandlare.
Att allmogen funnit detta afstånd för långt, derom hörer man endast vid Riksdagarne en klagan, uti hvilken jag åtminstone aldrig hört menigheterna i min hemort instämma, utan förnimmer man der fastmer en alldeles motsatt, nemligen att den öfverhandtagande landthandel^ likasom gårdfarihandel^ högst skadligt inverkar uti så väl ekonomiskt som moraliskt hänseende, synnerligast i följd af den laglöshet och det vidt utsträckta kredit-system, hvarpå densamma hufvudsakligen bedrifves.
För dem, som representera de större import-idkande städerna och hvilka mest tyckas oroa sig deröfver, att folket saknar lägenhet att förskaffa sig sitt behof af förnödenhetsvaror (hvartill naturligtvis också räknas alla sorters utländska kram- och lyxartiklar) kan dock Landshöfdingens i Wermland sednaste embets-berättelse, i sin mån, såsom jag tror, verka lugnande, då deruti omlörmäles, huru som ensamt uti denna provins landthandlandernes antal uppgår till Etthundra (säger 100), men denna berättelse, likasom alla öfriga, hvilka angående landt-handeln hafva något att omförmäla, uppgifver derjemte, att nyttan af landt-handeln synes vara tvifvelaktig.
Af dessa och flera andra skäl, anser jag att Utskottet icke bordt tillstyrka någon vidare utsträckning af rätt för handelsidkande på landet, eller någon förändring uti nu derutinnan gällande bestämmelser.
Vid mom. 4.
Utskottet, som i allmänhet icke funnit någon betänklighet vid att på privilegiernas område göra inkräktning, har dock farit med en särdeles skonande hand öfver bergsbrukens privilegier eller att bibehålla dessa vid deras hittills egande rättighet att, utan afseende å afstånd från stad och de qvalifikationer, som för öfrigt åligga handlande, idka handel.
Såsom motiv anför Utskottet att, der bergsbruks-rörelse bedrifves, skall en större befolkning nemligen vara bosatt.
O111 förhållandet också på något ställe kan undantagsvis vara sådant, så utgör likväl motsatsen regeln, och man kan icke annat än finna det ganska eget, hurusom en den obetydligaste spik- och nubbsmed med namn, heder och värdighet af brukspatron, eller den som annars eger en kanske halfva året om stående privilegierad vattenhammare med några få arbetare, skall innehafva en rättighet, som icke är medgifven egare till den största jordegendom med flera hundra arbetare och underhafvande.
Jag finner således att
Utskottet icke anfört giltiga skäl för afslag å Herr Berglunds motion.
Uti Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99. 25 Uti § 25 har Utskottet föreslagit en förändring, sorn afser att helt och hållet beröfva Konungens Befallningshafvande all pröfningsrätt i fråga om så väl nyttan och behofvet af landt-handeln, som ock den sökandes qvalifikation, men tillägger deremot sockenstämma ensamt beslutande-rätt i dessa hänseenden.
Utskottet har, såsom mig synes, i detta, likasom i åtskilliga andra fall, skjutit öfver målet, ty komme detta förslag att upphöjas till lag, sa skulle soeknemännen icke allenast kunna utestänga all handel, utan också obehörio-t gynna ° '
Ot/ en icke kompetent sökande framför en som vore qvalificerad — ja rent afställa rättigheten till handels idkande inom socknen på auktion till den högstbjudande, utan att sådant af vederbörlig myndighet skulle kunna förhindras.
Till förekommande af dylikt oskick, anser jag nödigt, att nu gällande bestämmelser bibehållas oförändrade.
Slutligen hemställer Utskottet, att Herr Lundhs motion, som åsyftar en revision af Mandels-Ordningen, »icke må till någon åtgärd föranleda.»
Afven i detta afseende är jag af olika mening med Utskottet, och anser, att nu gällande Handels-Ordning, jemte särskildt tillkomna stadganden, ganska väl tåla vid en sådan mera grundlig och på sakkännedom stödd granskning, än den Utskottet, på grund af nu ingifne motioner, kunnat åstadkomma, och får fördenskull, på grund af Herr Lundhs motion, i stället för de af Utskottet föreslagna speciela förändringar, föreslå, att Likets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, att, sedan utlåtanden af länens Hushållnings-sällskap och städernas borgerskap blifvit genom Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande infordrade, Kongl.
Majit täcktes låta revidera nu gällande Handels-Ordning, jemte dertill hörande särskilda författningar, och till näst sammankommande Ständer nådigst afgifva nytt sammanfördt förslag med de förändringar, som, efter sålunda vunna upplysningar och sig företeende omständigheter, kunna finnas nödige.»
I öfrigt skulle här antecknas, att Herr Lundh icke deltagit i något af besluten i denna fråga; att Herr Odmansson ej öfvervarit de beslut, som föregått frågan om ändring i 25 §, samt att Riksdagsmannen Nils Svensson från Christianstads län varit frånvarande vid fattandet af de beslut, som föregå frågan om ändring i 4 §.
Bill. lill n. St.
Brot. 183G iSSf. 8 Sami. SS Haft. 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskollels Betänkande A:o '100, JU:o lOO, . Ank. till Exp.-Utsk. d. 1 Juli 1857, kl. 1 e. tn.
Betänkande, i anledning af vuckt motion om upphörande af den allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn beviljade särskilda handelsfrihet.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning öfverlemnad motion har Riksdagsmannen Pehr Nilsson från Malmöhus län gjort framställning i förberörda hänseende samt dervid förmält, att det icke kunde bestridas, att monopolier och privilegier föga lämpade sig för vår tid, hvilket kunde slutas af det såväl inom som utom landet märkbara sträfvandet att undanrödja allt, som häntydde derpå; ett sträfvande, destomera billigt och förnuftsenligt, som sjelfva begreppet af orden monopolium och privilegium innebure ett uteslutande eller en inskränkning af andras rättigheter.
Till nämnda slag af undantagslagar kunde med fullt skäl hänföras de under den o Juni 1822, 29 November 1826, 29 Augusti 1827, 7 Juli 1828, 6 Maj 1830 och 19 Januari 1847 utfärdade Kungörelser, hvilka innefatta gällande föreskrifter om den af allmogen i Ås, Wedens, Kinds, Marks, Bollebygds, Gäseneds och Redevägs härader i Elfsborgs län samt utaf städerne Borås och Ulricehamn utöfvade handelsfrihet eller gårdfarihandel. ——
Om denna handelsfrihet ock, då den först medgafs, varit för nämnde härader och städer behöflig och ej heller för andra orter menlig, utan snarare gagnelig, vore densamma numera ej allenast öfverflödig, utan till och med skadlig, — det förra emedan de fyrfaldiga och utvidgade kommunikationsmedel, som redan funnos och år från år ytterligare anskaffades, beredde tillräcklig lättnad för industri-idkarne Allmänna Besvärs- och Ekonomi-U iskoltets Belänkande A:o 100. 27 att få sina varor kringspridda till särskilda trakter och afsättningsorter, äfvensom behöflig utsträckning i handeln och varu-utbytet, — samt skadlig, bland annat, derför, att de, som af omförmälda handelsfrihet sig begagnade, åtminstone i Skåne, dels befordrade och underhöllo sinugglcri, dertill det nära grannskapet med Danmark erbjöde lämpligt tillfälle, dels ock hufvudsakligast handlade med tullförsnilladt utländskt gods, som den enfaldiga delen af allmogen förleddes att köpa till utomordentligt höga priser; hvarförutan flertalet af ifrågavarande gårdfarihandlandes osedliga förhållande under resorne åstadkomme demoralisation bland den oerfarna och oförderfvade befolkningen å landsbygden.
Det vore således, efter motionärens förmenande, på tiden att få meranämnde handelsfrihet upphäfd, så att de, som hittills deraf sig begagnat, ej berättigades att inom Riket utöfva handel och köpenskap på annat sätt och i vidsträcktare mån, än nu gällande Handels-Ordning, med dertill hörande författningar, föreskrifva, helst innehafvarne af berörde frihet, genom densammas upphörande, ej skulle tillskyndas särdeles betydlig skada.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande; och som gårdfarihandeln egentligen afser föryttrande, af ortens produkter, och de, som med dessa drifva handel, således ej kunna betraktas annorlunda än såsom innevånarnes derstädes kommissionärer, samt det å andra orter inom landet, än nu ifrågavarande, är allmogen medgifvet att handla med egna produkter, får Utskottet vördsamligen hemställa, att någon åtgärd i anledning af förevarande motion ej må af Rikets Ständer vidtagas.
Stockholm den 18 Juni 1857. 28 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskoltels Betänkande iV.-o 101.
\:o IOM.
Arik. till Exp.-Utsk. d. 1 Juli 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af vuckt motion om föreskrifters meddelande till förekommande af missbruk utaf allmogens rättighet att försälja sina tillverkningar, m. m.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling; har blifvit remitterad en inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdagsmannen Bengt Nilsson från Kronobergs län vackt motion, deruti anförts, att den gårdfarihandel, hvilken af befolkningen inom tre eller fyra socknar af Sunnerbo härad sedan längre tid tillbaka idkats med väfskedar, tillverkade i samma socknar, tid efter annan och isynnerhet under de sednare åren erhållit en helt och hållet ny och skadlig utsträckning derigenom, att en mängd medelålders och yngre personer från Markaryd, Hinneryd, Hamneda, Traheryd, Götheryd, Torpa, Nöttja, Annerstad, Lidhult, Wrå, Odensjö, Angelstad, Ljungby, Ljunga och Pjetteryd med liera socknar, börjat kringvandra i flera provinser inom Riket och afyttra åtskilliga handelsvaror, hvaribland större delen utgjordes af utländsk tillverkning och erhölls af förläggare dels i sjöstäderna, dels ock i Killeberg, Loushult, Traheryd och Wasetorp vid Laholm med liera andra orter.
Att de personer, hvilka utöfvade denna handel, merändels gjort sig mindre väl kände genom det sätt, hvarpå de under sina färder utprånglade de medförda varorna, äfvensom derigenom, att de upphandlade silfver utan att vara särdeles samvetsgranna i afseende å sättet, hvarpå detsamma af säljarne åtkommits, vore allmänt kändt, och dessa omständigheter hade jemväl löranledt att å sockenstämma i St.
Tuna vite stadgats för den, som hyste sådana personer öfver natten.
En af de största olägenheterna lör orten af ifrågavarande gårdfarihandel vore dock den iner och iner tilltagande Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 101.
29 svårigheten att, äfven till de högsta priser, erhålla dugliga och pålitliga arbetare, hvadan jordbruket helt och hållet kom att ligga nere.
Dessutom blefve befolkningen genom omförmälde krämares flärd, fåfänga, lättja och oduglighet till arbete, mer och mer demoraliserad, så att det vore svårt att förutse slutliga resultatet, derest samma krämare finge ohejdadt kringstryka.
Såsom exempel på, i huru vidsträckt skala rättigheten att bedrifva ifrågavarande handel begagnades, har motionären anfört, att, enligt pastors i Götheryd uppgift, öfver 120 personer från samma socken under sistlidet år erhållit prestbevis i sådant afseende, samt att en ung åbo, som vore innehafvare af en mindre hemmanslott derstädes, hade tretton drängar, hvilka för hans och en eller annans inom pastoratet räkning vandrade omkring och handlade.
Många af dessa handlande erhöllo dessutom i åtskilliga orter antingen sina pass förnyade eller ock helt och hållet nya sådane, hvarefter de ej på flera år återvände till hemorten, der de merändels voro försänkte i skulder.
Då nu en stor del handelsdrängar började sina vandringar redan innan de blifvit delaktiga af den Hel. Nattvarden, stundom till och med vid 12 eller 13 års ålder, samt såmedelst vandes vid ett kringstrykande oell lättjefullt lef nadssätt, hvadan all håg och öfning till arbete utestängdes, och erfarenheten dessutom visat, att de fleste af desse handlande blifvit utarmade, har motionären, jemväl med afseende derå att i de flesta socknar funnes landthandel, som försåge landsorterne med behöfliga varor och för hvilken handel skatt erlades, ansett att åtgärder borde vidtagas till förekommande af de olägenheter, som i följd af här ofvan anmärkta förhållanden uppkommit och vore att emotse för Sunnerbo härad; I hvilket afseende föreslagits: l:o) att pass för handelsdrängar icke må utlemnas af annan auktoritet än den, inom hvars område personen är bosatt, och då endast för afyttrande af ortens tillverkning, hvilket sednare borde styrkas genom sockennämndens intyg deröfver samt intyget vidhäftas passet; 2:o) att krono- och tullbetjening inom Riket måtte förständigas att å nämnde personer vara uppmärksamme och noga tillse att icke olaga gårdfarihandel af dem bedrefves, samt, derest sådan egde rum, befordra idkarne deraf till laga ansvar; 3:o) att bemälde handelsdrängar icke allenast, såsom nu är stadgadt, måtte undergå läkarebesigtning för erhållande af pass under deras handelsresor, utan äfven åläggas, att vid hemkomsten för vederbörande genast förete behörigt läkarebevis derom, att de icke voro behäftade med venerisk sjukdom.
För detta sednare yrkande har motionären hemtat stöd i den omständighet, att provincial-läkare måst besigtiga alla innevånare i åtskilliga socknar inom Sunnerbo härad, till följd deraf, att kringresande handelsdrängar spridt nämnde sjukdom bland befolkningen, s 30 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:0 101.