Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och torde det icke vara mera afvikande från Lag, att enskilde Banker tillerkännas rätt till straffränta, än att Riks-Banken en sådan förmon åtnjuter.
Skyldigheten alt utgifva denna högre ränta grundar sig dessutom på ett emellan långifvare och låntagare träffadt frivilligt aftal, som icke bör vara mindre bindande än andre contract; dock hafva Utskotten icke ansett nödigt eller lämpligt, att densamma beräknas för längre lid, än högst 6 månader.
Den i första mom. förmente otydlighet, att bestämd föreskrift skulle saknas, huruvida Crediliv-tagare äfven vore skyldig utgifva straffränta, torde icke förefinnas, då den, som erhåller penningar till
Iåns på creditiv, utan all tvifvel måste anses för låntagare. 12 §.
Någon föreskrift derom , att utlåning ej borde få ske på namn och borgens-förbindelser, hafva Utskotten icke funnit af nöden, enär denna fråga lämpligast torde böra öfverlemnas till Bolagens eget bedömande.
Hor till Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande, N\o 5, 5
För vinnande af mera tydlighet har redactionen af denna § erhållit en förändrad lydelse, som icke torde behöfva närmare moliveras. i3 §•
Den Banken tillerkända rättighet att inropa pantsatt eller utmätt egendom, som på auction ulbjudes, dervid Bankens rätt och säkerhet kan vara i fråga, hafva Utskotten ej ansett kunna hänföras till hvad, som förslås med utt drifva handel, och i ofvannämnde för Bankernes bestånd nödvändiga rättighet torde således icke förefinnas någon motsägelse emot förbudet att drifva handel.
Den något förändrade redactionen af sista mom. torde finnas mera bestämd och tydlig, i afseende på Banks skyldighet att ofördröjligen åter försälja inköpt egendom. •4 §•
Då rättigheter och skyldigheter måste stå tili hvarannan i samma förhållande, och Bankerna förklarats berättigade att af sine gäldenärer, derest de brista i betalning på förfallodagen , åtnjuta straffränta, hafva Utskotten trott det vara rättvist, att också Banken i sin ordning erlägger lika ränta, i händelse den icke fullgör sitt åliggande att vid anfordran inlösa sina mynt-representativ.
Anmärkningarne derom, att det ej borde bero på Konungens Befallningshafvande att bestämma, det Bank skall sättas i concurs-tillstånd, torde i så måtto grunda sig på ett missförstånd, som det, enligt Utskottens förslag, icke är Konungens Befallningshafvande, utan Domaren, som derom beslutar; men på det att Bank, utan alt i sjelfva verket vara insolvent, icke må kunna bringas i concurs och dess bestånd derigenom i otid äfventyras, hafva Utskotten ansett nödigt, att Domarens beslut i afträdesfrågan föregås afen undersökning om Bankens ställning, som lämpligast blifvit Konungens Befallningshafvande uppdragen.
Och då Utskotten i öfrigt icke kunnat inse någre öfvervägande fördelar af de inom Riks-Slånden framställde olika förslag, angående liden och vilkoren för Banks utredning, hafva Utskottens derom lemnade föreskrifter bibehållits oförändrade. i5 §.
Det har blifvit yrkadt, att delegarnes ansvarighet borde begränsas så, att den icke slutligen träffade den rikare delegaren i större proportion, än han i Bolaget deltagit.
Utskotten hafva likväl ansett denna fråga, som afser, hvad rätt den delegare, som måst i förhand betala Bolagets gemensamma skuld, sedermera skall åLnjula emot sine meddelegare, vara af den 6 Hör tiil Banco- och Lag-U tskoltcns Ullätande, N'.o 5. för Bolagsmännen enskilda beskaffenhet, atl något stadgande derom icke torde behöfva i förevarande lag inflyta.
Då ansvar lör vårdslöshet, svek och bedrägeri hos gäldenär finnes i allmän
Lag stadgadt, anse Utskotten något annat criminelt ansvar för Directionens ledamöter icke eller behöfva i denna Lag bestämmas.
Den ansvarighet med person och egendom för atla Bankens förbindelser, som Directör, enligt denna §, är underkastad, kan viii förekomma nog sträng; men då denna stränghet utgör en af de säkraste garantier, som kunna i Lagen nedläggas dérför, att
Directionens ledamöter skola uppbjuda omtanka och krafter till afvärjande af allt, som hotar Bankens säkerhet, så hafva Utskotten icke ansett sig böra sitt förslag i denna del frånträda. 16 §’
Den otydlighet, man i redaclionen af denna § velat finna derutinnan, att det ville synas, som
Directör endast vore med sin lösa egendom ansvarig, torde vid närmare påseende förfalla.
Det bar ansetts i sin ordning, att lagsökning mot
Directionens ledamöter bör hafva föregått, innan annan delegare kan lagsökas; men på det att borgenärernes rätt icke måtte uppehållas af en möjligtvis långsam realisering af Directörernes fasta egendom, har vilkoret 0111 föregången utmätning hos> dessa blifvit endast till lösören inskränkt.
Denna princip torde äfven finnas i §:n uttalad. •7 §•
Den åsigt, att Bank-delegare, sorn Bolaget frånlrädt, ej skall vara fri från belalnings-ansvar för Bankens skulder förr, än ett år förflutit från den dag kungörelsen derom linnes i allmänna tidningarne kungjord, hafva Utskotten ej kunnat biträda; men då Utskotten i öfrigt ändrat sitt förslag till öfverensstämmelse med de åsigter, sorn inom Riks-Stånden angående loltbrefs öfverlåtelse uttalats; så hoppas Ulskolten, atl såväl allmänhetens som Bolagens rätt och säkerhet, genom den nya redaclion, förslaget härutinnan erhållit, blifvit i möjligaste målto betryggad, samt förmoda, att någon så-, dan slutsats icke kan utur dessa föreskrifter dragas, som skulle delegare icke, ulan föregången ursproclama, kunna från betalnings-ansvar för Bolagets skulder befrias. »3 §.
Sora Utskotten icke eller kunnat dela den åsigt, att Banks creditsédlar och in visningar, vid inträffande concurs, böra lill bevakning anmälas inom proclama-tidens utgång, enär en så kort praéscriptions-tid för de Hor till Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande, N\o 5. 7 vidt kringspridda sedlarne ulan tvifvel skulle ådraga allmänheten förluster; så har den föreslagna 2 års prasscriptions-tiden anseLts böra bibehållas; äfvensom Utskotten, å andra sidan, såsom ett oeftergifligt vilkor för all Bankrörelses bestånd, funnit, att de enskilde Bankernes sedlar lika litet som Riks-Bankens, böra vara underkastade den i Kongl. Förordningen den i3 Juni 1800 stadgade praescriplionstid af Tio år.
Då Förslaget icke innehåller, att Bankernes credit-sedlar och invisn ngar, vid inträffande concurs, behöfva beedigas, så torde anmärkningen i della afseende förfalla; och enär innehafvare af oinlöst credit-sedel eller invisning, enligt i5 och tö §§, eger att, oberoende af den rätt, som i x4 § Bankens borgenärer tillägges, i fråga om dess försättande i concurstillslånd, lagsöka en eller flere
Direclionens ledamöter och, om tillgång i dessas lösa egendom saknats, öfrige delegarne med samma rätt att använda utmätningstvång, som Lag och gällande
Författningar i allmänhet medgifva emot gäldenär för skulder af den mest exsecutiva beskaffenhet, så förmoda Utskotten, att sedel-innehafvares ratt och säkerhet blifvit tillfyllest betryggad, och att någon förmonsrätt framför Bankens öfrige borgenärer således icke behöfver dem tilläggas. ‘9 §•
Utskotten hafva ansett tillräckligt, att rapporter qvartalsvis afgifvas samt att desamma innehålla en öfversigt af Bankens tillgångar och skulder; och då Kongl. Majit dessutom eger att, när sådant pröfvas nödigt, låta anställa undersökning om Bankens ställning, torde icke vara behöfligt, att allmänna Ombud i revisionerne deltaga. 20 §.
För den händelse att Bank, i ett elier annat afseende, skulle afvika från bestämda föreskrifter, hafva Utskotten, i enlighet med hvad inom Riks-Stånden jemväl blifvit yrkadt, ansett nödigt öfverlemna till Kongl.
Majit att, genom föreläggande af vite i penningar, eller uti svårare fall, vid förlust af det (ill Bankrörelses bedrifvande erhållne tillstånd, tillhålla
Directionen att det felagtiga rätta; och har stadgande härom i förslaget således intagits.
För den händelse, att Kongl.
Majit, med bifall till Rikets Ständers derom framställde underdåniga förslag, skulle såsom mynt-enhet antaga Ridr Curant, så torde deraf blifva en gifven följd, att de uti förevarande Lag i Ridr Bico bestämde penningebelopp komma att i motsvarande Ridr Curant utföras. 8 Hor till Banco- och Lag-Utikottem Utlåtandet N\o 5.
Hvad slutligen angår frågan, huruvida Kongl.
Kungörelsen den i4 Januari 1824 skall anses vara genom förevarande
Lag upphäfven, och om denna senare skall gälla endast för de Banker, sorn hädanefter uppstå, eller jemväl for redan stiftade Banker; så hafva Utskotten ansett för gifvet, att nyssnämnde Kongl. Kungörelse, genom den Lag, som nu kan varda antagen, skulle blifva upphäfven; hvaremot Utskotten funnit lika uppenbart, att den nu föreslagne Lagen icke kan ega tillämpning å de enskilde Banker, som redan uppkommit och organiserat sig efter grunderne uti den äldre Författningen, eller oflanämnde Kongl. Kungörelse; och få Utskotten således hemställa , att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det måtte, antingen såsom ett tillägg till Lagen för enskilde Banker, eller genom serskild Kungörelse, förklaras: att hvad Kongl. Kungörelsen den i/f Januari 1824 stadgar, angående enskilde Banker eller Disconter, hädanefter skall gälla endast i afseende på sådane Butiker, sorn redan äro inrättade, hvilka vid deras undfängne privilegier, under den derföre återstående tiden måga orubbade bibehållas, derest de ej sjelfva önska, att före samma tids utgång få deras statuter förändrade till öfverensstämmelse med of vanberörde Lag.
Flere ledamöters serskilda meningar bifogas.
Stockholm den 12 Januari 1841 - Reserva tioner: Af Herr Biskop Agardh: ”Emot Afdelningens beslut, i afseende på lag för enskilde Banker, får jag vördsamt reservera mig.
Jag anser en serskild lag för enskilde Banker lika så onödig, som en lag för Idypotheks-Inrältningar.
Alla grundade skäl, som Iicglofl.
LagUtskottet anfört emot en lag i förra afseendet, gälla äfven emot en lag i det sednare.
Företager man sig åter att stifta en sådan allmän lag, så borde den åtminstone vara fullständig.
Den, hvilken nu öfverlemnas till RikeLs Ständers pröfning och antagande, angår endast Sedel-Banker, eller sådane, hvilka grunda sin rörelse på egna credit-sedlar, gångbara såsom mynt och inlösliga vid uppvisandet.
Men det finnes äfven en annan enskildt Bank-rörel - lior till Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande, N\o 5. 9 se, nemligen den, som är grundad på upp- och utlåning af penningar, ocii som drilves med landets allmänna mynt.
Om dessa handlar icke närvarande lagförslag.
Det är således icke blott onödigt, det är tillika ofullständigt.
Delta lagförslag utgår ifrån den grundsatsen, att Bankrörelse’, grundad på egna sedlar, är en allmän medborgerlig rättighet, som, när vissa vilkor uppfyllas, kan utöfvas af hvilket Bolag, som helst.
Denna grundsats, att andra än en privilegierad
Bank hafva rättighet att utgifva eredit-sedlar, gångbara som mynt, är i min tanka en farlig förutsättning och derföre ingenstädes antagen, utom i England och Nord-Amerika, uti hvilka länder ingen National-Bank finnes.
Det hade väl förtjent en noggrann utredning af Banco-Utskottet, hvad verkan frigifvandet af en sådan rättighet kan hafva ej blott på den allmänna rörelsen, samt dess bestånd och säkerhet, utan äfven serskildt på Riks-Bankens ställning.
Mig vill synas, att en sådan utredning varit ändamålet med Riks-Ståndens remiss af denna fråga till Banco-Utskottet, enär sjelfva rättsfrågan, liksom frågan om lag för Hypotheks-Inrätlningar, tillhör ensamt Lag-Utskottet.
Men Banco-Utskottet har ej härom ingått i någon slags pröfning.
Mig synes således, att det ifrågavarande lagförslaget icke är blott onödigt och ofullständigt, det är icke eller behandladt på det sätt, som Riks-Slånden med deras remiss synas hafva åsyftat.
Utan att i en reservation vilja upptaga frågor, som Banco-Utskottet ansett sig icke behöfva upptaga, får jag dock för min del förklara, att jag anser antagandet af detta lagförslag, så modifierade att det blir verkställbart, kunna blifva lika farligt för de redan inrättade Provincial-Bankerne, som för Riks-Banken: för de förra, emedan deras säkerhet blir mera vacklande med hvarje ny Sedel-Bank, som inrättas; för den senare, emedan dess sedlar utträngas ur rörelsen inom hvarje Sedel-Banks område.
Jag anser vidare, att en förökning af Sedel-Bankerne är liltika farlig för allmänheten, genom de kriser och omstörtningar, som de, oagtadt alla controller, måste åstadkomma; — och att den nylla, de otvifvelagtigl stifta, icke uppväges af den skada, som en öfver måttan lättad tillgång till penningar, utan afseende på deras omvårdande, nödvändigt måste medföra hos en nation, som så litet utmärker sig för sparsamhet, som den Svenska.
Jag anser slutligen, att Banco-Utskottet hade bordt stanna i det beslut, att icke flere Sedel-Banker hädanefter borde inrättas, än de, som redan finnas stiftade, hvilka, sedan de en gång uppstått, icke utan fara åter Bih, till R, St, Prot, i!4° 0('k 1&41' b* Sami.
Q A/d, 4 Haft, 2 10 Hor till Banco- och Lag-U/sköttens Utlåtande, N\o 5.
Isanna upphäfvas; och att, då otvifvelagtigt en utvidgad credit-rörelse är af den största vigt för landet, uppkomsten af säd/me Privat-Banker borde medelst creditiv från Kiks-Banken i, stället uppmuntras och underlättas, som röra sig med landets och Riks-Bankens allmänna mynt; emot hvilkas möjlighet i vårt land så mycket mindre något tvifvel kan uppstå, som de, ändamålsenligt inrättade, kunna drifvas med en årlig vinst af 12 till i4 procent, eller hvad sorn nu påräknas såsom årlig utdelning af SedelBanker.
Då detta är min åsigt af frågans behandling i det hela, behöfver jag icke ingå i någon reservation emot enskilde delar deraf.
Endast det vill jag deremot anmärka, alt den för landet vigt igaste punkten i en sådan lag är uti denna alldeles uragtlåten, eller hänskjuten endast till det reglementariska, nemligen frågan om beskaffenheten af den lånerörelse, som PrivatBankerne böra drifva.
Del är ej nog, alt man öppnar alla möjliga lånekällor i vårt land.
Dermed kan man göra mera ontil än godt.
Hufvudsaken är, alt de riglas till productiva ändamål.
Jag anser således, att i lagförslaget bordt upplagas en bestämmelse, hvarigenom de nya enskilde
Bankerne iillforbindas att hufvudsakligen drifva creditiv- och deposilions-rörelse samt utlemna sina lån företrädesvis på pant af producler.
När detta icke föreskrifves, så är klart, att de hufvudsakligast komma att drifva den så kallade discont-röielsen, hvilken gifvet1 den största vinsten åt Banken, men småningom undergräfver landets välstånd, och af de näringar, hittills måst till i Las, som ej kunnat på annat sätt erhålla förlags-lån, ej eiler lån på pant af sine producler, således hufvudsakligast af landtmanna-näringen.
Under förutsättning, alt Afdelningens mening af de Högioflige förenade Utskotten icke i någon hufvudsaklig del kommer att förändras, anhåller jag "Vördsamt, att ofvanstående reservation må Utskottens Utlåtande till de respective Riks-Slånden varda bifogad.” Af Herr Stuart, C. G.: ”Vid den nu fulländade behandlingen af de, inom Riks-Stånden framställda förslag och anmärkningar, i anledning af Banco- och Lag-Ulskottens Betänkande, angående lagstiftningen för enskilda Banker, hafva Utskotten visserligen godkänt och tillstyrkt åtskilliga yrkade förbättringar och ändringar i Utskotlens först afgifna förslag till lag för dessa inrättningar; men då Utskottens pluralitet deremot afstyrkt några föreslagna rättelser och tillägg häruti, sorn, enligt min åsigt, äro båd« lämpliga och ändamålsenliga, har jag funnit mig uppmanad att, genom begagnandet af min reservationsrätt, till Riks-Ståndens kännedom och bo - Hor till Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande j N:0 5.
11 pröfvande anmäla dessa rättelser och tillägg, sådana jag ansett dem böra i lagförslaget intagas. 1:0
Uti i § af den, vid sista Riksdag, utaf Rikets Ständer antagna lag för enskilda Banker, förnyades det, i Kongl. Kungörelsen den i4 Januari 1824, meddelade förklarande, att ifrågavarande Bank-inrättningar icke egde att påräkna något understöd af allmänna medel.
Stadgandet härom är dock ur det nu uppgjorda lagförslaget helt och hållet uteslutet.
Jag vill också medgifva rigtigheten i lönnell hänseende af den anmärkning, sorn omförmälde förklarandes intagande i lagen såsom ett serskildt positivt stadgande foranledt.
Men då ett dylikt tillkännagivande redan blifvit meddeladt genom llögslberörde hitintills gällande och tillämpade Författning, i hvars ställe den nu föreslagna lagen skulle utfärdas; då, genom den vid föregående tillfällen visade beredvilligheten att öfvertaga utredningen af våra äldre enskilda credit-inrättningar, hvilkas klandervärda organisation och förvaltning egentligen inom Sverige ådagalagt angelägenheten och vigten af den nu föreslagna lagstiftningen, Rikets Strinder sjelfve möjligen kunna anses hafva gifvit anledning till den yttrade farhågan, att, äfven i en framtid, det allmännas tillgångar skola varda för enahanda ändamål uppoffrade; och då dessutom framdeles uppkommande anspråk på Statens mellankomst till afböjande af de enskilda Bankernes obestånd, sannolikt komma att hemta ett serskildt stöd från den omständigheten, att ett inträffadt obestånd alltid måste, åtminstone till en del, kunna tillskrifvas åsidosättandet af den Statens embetsman, enligt lagförslaget, åliggande skyldighet att controllera dessa Inrättningars förvaltning och rörelse, så anser jag, att ofvanberörde förklarande, äfven efter upphäfvandet af 1824 års Kungörelse, bör framgent fortfara.
I sådant afseende och enär det ingalunda synes nödvändigt att införa samma förklarande under någon af de i sjelfva lagtexten förekommande §§, har jag föreslagit Utskottet att tillstyrka Rikets Ständer, alt, vid ifrågavarande lagförslags öfverlemnande till Kongl.
Maj:ts Nådiga sanction, i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t, i sammanhang med utfärdandet af denna lag, täcktes i Nåder förklara, att de, på grund af densamma, inrättade enskilda Banker icke någonsin kunna af allmänna medel påräkna något understöd eller bidrag till deras upprätthållande eller utredning. 2:0 Ehuru Utskotten, enligt hvilkas åsigt Actie-Banker hädanefter icke böra få bildas, bestämdt förklarat, att endast Banker med solidariskt ansvarige bolagsmän voro uti lagförslaget upptagna, hafva Utskotten dock i det nya förslaget uteslutit ordet ”solidarisk” ur alla de §§, der detta ord 12 Hor till Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande3 N\0 5. i Utskottens första förslag var begagnadt.
Men då benämningen ”solidarisk” är allmänt antagen, till utmärkande af sådana Bankers beskaffenhet, som denna lag alser, har jag, på det ali omförmälde
Bankerne caracteriserande och till sin bemärkelse tillräckligt kända uttryck måtte åtminstone på något ställe i lagen förekomma, ansett början af 2 § böra lyda sålunda: ”Till Bank-bolags stiftande erfordras minst 5o namngifne delegare, under den solidariska ansvarighet, som i denna lag bestämmes” — 3:o
I öfverensstämmelse med den åsigt, som blifvit yttrad i 3:dje punkten af min, Utskottens Betänkande N:o 1 vidfogade, reservation, anser jag fortfarande den i 8 § stadgade minsta valör för de enskilda Bankernes sedlar hafva bordt bestämmas till 1 R:dr Silfver Specie, eller 4 R:dr Courant.
Utom de i denna reservation anförda skäl, synes mig härvid äfven det förhållande böra tagas i betraktande, att, då redan inrättade enskilda Banker äro berättigade utgifva sedlar å 36 sk:r Silfver Specie, eller 8 R:dr Courant, den af Utskotten föreslagna betydliga förhöjning i minsta sedel-valören för hädanefter uppkommande och på bestämd lag grundad* Banker kommer att, i förening med öfriga för dem genom samma lag stadgade åligganden och inskränkningar, alltför mycket försvåra möjligheten af dessa Bankers täflan med nu befintliga dylika inrättningar. 4:o
Under åberopande af de i detta hänseende förut utvecklade mångfalldiga skäl, har jag ytterligare förgäfves yrkat, alt nu ifrågavarande
Banker måtte varda i den för dem utfärdade lag ålagda att, derest Kongl.
Majit och Rikets Ständer framdeles skulle pröfva landets fördel eller andra omständighe ter sådant fordra, efter en bestämd tids förlopp, sedan beslutet härom blifvit dem kungjordt, med klingande mynt inlösa sina utelöpande sedlar, då dylikt mynt af sedel-innehafvaren ovilkorligen äskas. 5:o
Det i 14 § intagna stadgande, angående en, utöfver hvad allmänna lagen i dylikt fall föreskrifver, ökad ränteberäkning för Bankernes ©inlösta credit-sedlar, har jag ansett böra, såsom mindre lämpligt och föga ändamålsenligt, ur samma § utgå.
Det är för öfrigt icke otänkbart, att just en sådan sedel-innehafvarne tillerkänd hög ränlevinst, som icke synes förenlig med den för oinlösta sedlar stadgade utsökningsrätt, skall upp mana det enskilda intresset att, på allt sätt, söka motverka möjligheten för en Bank att åter kunna börja sin sedel-inlosning.
Hor till Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande j N,-o 5. 13 6:0
Deremot har jag, i öfverensstämmelse med hvad jag yttrat i 4^de punkten af min emot Utskottens förra Betänkande afgifna reservation, ansett förlusten af rättigheten att utgifva sedlar böra stadgas såsom äfventyr för en Bank, hvilken blifvit försatt i den belägenhet, att den icke kan infria sina redan utgifna eredit-sedlar.
Att under sådant förhållande en Bank skall lagligen kunna i allmänna rörelsen utsprida en ytterligare se delmassa, synes i sanning lika origtigt som vådligt, serdeles för dem, till hvilkas kunskap underrättelsen om den inställda sedelinlösningen först småningom kan hinna.
Den Bank åter, sorn icke inom förloppet af en i lagen bestämd tid, efter det dess sedlar blifvit i sådant ändamål företedda, kan infria desamma, torde, på sätt i åberopade reservation är föreslaget, ovillkorligen böra för framtiden upphöra med sin sedelutgifning, om ock.
Maj:ts Befallningshafvande, efter den föreskrifna undersökningen, skulle finna, att samma Banks tillgångar, vid deras framdeles skeende realisering, möjligtvis kunna medgifva full liqvid för alla Bankens vid undersökningstillfället uppgifna skulder.
Enligt min åsigt, borde således i:sta mom. i i4 §• hafva erhållit följande lydelse: ”Derest ej Banken med Rikets metalliska mynt eller med sådana sedlar, som lika med mynt i Riket gälla, vid anfordran inlöser sina tryckta eller graverade eredit-sedlar, vare Bankens sedelutgifning inställd, intilldess inlösningen af de förut utgifna sedlarne kan åter vidtaga.
Skulle Bankens oförmåga att på föreskrifvet sätt inlösa sina utelöpande eredit-sedlar fortfara utöfver en månads tid, bafve Bank-bolaget förverkat rättigheten att dylika sed lar vidare utgifva.” 7:0
För alt i alla händelser, så vidt möjligt är, betrygga innehafvarne af de enskilda Bankernes sedlar emot förluster, hvilket, efter mitt förmenande, utgör det vigtigaste föremålet för denna lagstiftning, har jag, på sätt min förra reservation jemväl innehåller, ansett nödigt, att, då en Banks tillgångar måst till dess borgenärer afträdas, Bankens sedel- och invisnings-innehafvare tillerkännas förmonsrätt till betalning framför densammas öfriga fordringsegare.
Jag har derföre trott denna förmonsrätt böra stadgas genom ett så lydande nytt moments införande i 14 §» och hvilket följagtligcn komme alt blifva det 3:dje: ”Då Banken blifvit försatt i concurs-tillstånd, ega innehafvarne af Bankens inom här nedan bestämda praescripLionstid företedda 14
Hör ti/l Banco- och Lag-Utskottens Utlåtandej N'.0 5.] credit-sedlar samt å Rikets Stunders Bank utfärdade, men derstädes icke inlösta, in visningar, förmonsrätt till betalnings erhållande utaf de aftrådda tillgångarne framför
Bankens öfriga for— dringsegare.’’ 8:0
På det alt personer med allmänt känd förmögenhet icke må, genom den i lagen stadgade ansvarighet, afskråckas från inträde i enskilda Bank-bolag och på del att ansvarigheten för en för vida utsträckt
Bankrörelse äfven må kunna göras gällande emot Bolagsmän, hvilkas tillgångar åro för den större allmänheten mindre kända, har det synts mig högst angeläget, att tillfälle genom Bank-lagen beredes de lottegare, som måst infria en Banks sedlar, att, utan de för Bolagsmän i allmänna lagen stadgade omvägar och der föreskrifna afdrag, söka sin ersättning af med-delegarne i Bank-Bolaget.
För vinnandet af dessa ändamål, har jag ansett följande stadgande böra i 16 § tilläggas: ”Lottegare, som sålunda varit nödsakad att, å Bolagets vägnar, utlärdade credit-sedlar inlösa, eger för dessa sedlar emot öfrige delegare i Bolaget samma utsöknings-rått, som annan sedel-innehafvare.