Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den synes ock skrifven för att uppföras, enär både fastan och julen vid deras inträde hälsa konung och biskop (”sitin hele och sälä”) såsom åskådare och hos dem anbefalla sig.
Slutet af dialogen är dessutom hållet i äkta fastlagsstil192.
Svenska dramat under reformationstiden.
De former, uti hvilka medeltidens lif rörde sig, hade knappast hunnit fullt utveckla sig, innan redan arbetet på deras upplösning vidtog.
Hierarkien, som förvandlat läran om Kristi rike till läran om ett verldsherravälde, och hvilken i och med korstågen hunnit höjden af sitt inflytande och i den sett sin myndighet utan gensägelse hyllad och erkänd, framkallade efter dessas slut genom sitt moraliska förfall och sitt andliga tyranni det motstånd, som yttrade sig i de schismatiska rörelserna, i ropen på en kyrkoförbättring, i de djerfva koncilierna på 1400-talet.
Chevaleriet hann sin högsta blomstring under korstågen; men det var samma tid, som såg borgarståndet uppväxa och under hvilken rättsbegreppen, begreppen om staten och de enskiltas förhållande till densamma började, om ock så småningom, att undergå en förändring, hvilken, understödd af en mängd yttre medverkande omständigheter, förde till en fullkomlig omstörtning af riddarväsendet.
Två hela århundraden räckte medeltidslifvets upplösningsprocess, en tid, som dock är rik på ansträngningar att bilda ett nytt grundlag för ett nytt lif.
En bland de orsaker, hvilka mägtigast bidrogo till läggande af denna grund, var det nylifvade studiet af den klassiska filologien.
De af kyrkan utbildade dogmer, hvilka hufvudsakligast afsågo att stärka och befästa hierarkien, kunde ej tillfredsställa det djupare religösa sinnet, äfvensom det hårda samvetstvånget måste i längden förefalla olideligt för menniskoandens okufliga kraf på tankefrihet.
Medeltidens vetenskapliga anda hade uppgått uti skolastiken, hvilken i väldiga tankebyggnader sökte att med hjelp af den Aristoteliska filosofien på vetenskaplig väg uppvisa sanningen af de kyrkliga dogmerna.
Men skolastiken, som med lågande trosnit uppträdt och utan skymt af tvifvel användt sin skarpsinnighet på uppfinnande af bevis för hvarje särskilt trosartikel, hade till slut urartat till ett dialektiskt spegelfäkteri utan allt religiöst allvar.
Och formella förståndsöfningar i skolastikens gymnastiksal var allt hvad kyrkan medgaf den tänkande anden.
Hvad derutöfver var, det var syndigt.
Väl hade mysticismen i motsats mot denna förståndsensidighet sökt häfda hjertats och känslans rätt, samt gjort detta stundom kraftigt nog; men hvad som dock mägtigast bidrog till afskuddande af detta tankeok var kännedomen om de gamles mästerverk.
Äfven under medeltiden hade dock aldrig den antika litteraturen varit glömd och begrafven.
Poesien förvarar otaliga minnen af den äldre kulturen, antika ämnen — Alexandersagan, Trojanska kriget, Æneiden — hade omdiktats i tidens anda, afskrifter af de klassiska författarnes verk gjordes i klostren, mången andlig hade en stor klassisk bildning, och latinet var ju kyrkans och vetenskapens språk.
Men redan vid slutet af 13:de århundradet var den vetenskapliga bildningen djupt sjunken, vare sig man ser på den barbariska rotvälska, som då gick och gällde under namnet latin, eller man betraktar de onyttiga och löjliga frågor, på hvilka de lärde använde sin skarpsinnighet193.
Från Italien utgick väckelsen; de stora poetiska snillen, hvilka under 15:de århundradet lyfte den italienska litteraturen till en dittills ej anad höjd, gingo i spetsen för rörelsen.
Dante och Petrarca sökte väcka sinnet för den romerska, Boccacio för den grekiska litteraturen; de gamles verk framdrogos ur sina gömslen, man skydde ingen möda för att leta rätt på dem, och i Orienten som i Occidenten gingo oförtrutna lärda på spårjagt efter handskrifter.
De funna skatterna gjordes tillgängliga genom afskrifter, och längre fram bidrog boktryckerikonsten till deras och bildningens spridande.
Samtidigt började kampen mot skolastiken.
Vände sig än dessa nya filologer med förkärlek mot det språkbarbari, som herrskade inom den lärda verlden, och gick deras sträfvan företrädesvis ut på att återställa romarspråket i all dess höga skönhet och renhet; så var det dock icke ensamt ett filologiskt intresse, som drog den bildningstörstande till detta nyuppståndna Pompejii.
Man hade äfven öga för det sköna, som der var att finna, man lyssnade begärligt till de stora sanningar, som forntiden uttalat, och man såg i dem en mägtig häfstång för slägtets uppfostran till de dygder, som engång prydde de verldsbeherrskande förfäderna.
Med rätta bära också dessa filologer namnet humanister.
Från Italien spridde sig humanismen öfver Frankrike, England, Holland och från sednare stället till Tyskland.
Det var i medlet af 15:de århundradet, som på uppmaning af holländaren Thomas v.
Kempen trenne tyskar begåfvo sig till Italien för att inhemta den nya vetenskapen.
För den italienska humanismen var till en början den moraliska ståndpunkten eller sträfvan att genom antiken verka en sedlig förbättring ingalunda främmande; men snart utbyttes denna ståndpunkt mot en rent estetisk.
Stamfrändskapen gjorde att man lättare lefde sig in uti de gamle författarnes anda, ja, för att visa sig som deras värdiga ättlingar, tillegnade man sig äfven antikens skenvisdom och sedliga brister, troende sig med Plato stå öfver kristendomen.
Der antog humanismen från början en annan gestalt och satte sig ett helt annat mål.
Man skred genast till den vunna insigtens användande på verkligheten, och man underkastade den gällande uppfattningen af lifvets vigtigaste frågor en noggrann pröfning.
Grekiska inhemtade man icke så mycket för att njuta af de gamles verk, som mera för att kunna läsa biblen.
Under ifrigt motstånd från skolastikernas sida, ropade de tyska humanisterna på folkbildning och medverkade till anläggande af gymnasier och folkskolor.
Stödjande sig på de gamles lära och exempel, sökte de utbilda sinnet för manlighet och fasthet, ville de framkalla borgerliga dygder och yrkade på den fria menniskorätten.
Så blefvo humanisterna reformationens förelöpare, i deras skola hade reformatorerna gått och från deras rustkammare lånade de vapen.
Under det Reuchlin (1455—1522) kämpade för en fri vetenskap i förening med renhet och energi i karakteren, kämpade Luther för en fri kyrka och Ulric v.
Hutten för ett fritt fädernesland194.
Hade den italienska humanismen en estetisk karakter, så är sålunda den tyska humanismen uteslutande etiskdidaktisk.
Det var också hufvudsakligast de gamles moraliska, retoriska och historiska skrifter, hvilka lästes och öfversattes.
Väl sträckte sig intresset äfven till de poetiska skrifterna, men äfven de indrogos uti det allmänna sedliga ändamålet och gällde icke något för sig.
På den poetiska kulturen i Tyskland har humanismen utöfvat endast ett ringa inflytande.
Med undantag af kyrkosång och folksång stod all annan poesi i didaktikens sold.
Reformen i vetenskap och kyrka tog för mycket krafterna i anspråk, för att man skulle haft tid eller lust att sjunga för sångens egen skull.
Utan allt inflytande på den tyska poesien kunde dock icke tidsrörelsen vara, och hvad särskilt dramat angår, så fick det under reformationstidehvarfvet en i åtskilligt förändrad karakter.
De i samtiden verkande magterna, frågorna för dagen, blefvo nu stundom ämnen för skådespel.
Redan från slutet af 15:de århundradet har man andliga skådespel, hvilka sysselsätta sig med de dogmatiska frågor, som under reformationstiden trädde främst på dagordningen; så ”Fru Jutta” från 1480195.
Och under de stridigheter, dem reformationen kallade till lif, användes ofta dramat som vapen å båda sidor; vi hafva redan omtalat, att Nicolaus Manuel med sina fastlagsspel i väsentlig mån bidrog till reformationens framgång i Bern.
Men sjelfva den fria och friska uppfattningen af lifvet, hvilken genom humanismen bereddes, bidrog att för dramat, liksom för den bildande konsten, vidga kretsen af ämnen.
Den heliga historien ansågs icke mera som det enda värdiga ämnet för det allvarliga skådespelet.
Hela verlden låg öppen för skalden, hade han blott öga att se dess skönhet; och historien, det nationella lifvet, alla kretsar af den omedelbara verkligheten erbjödo ett outtömligt förråd af ämnen, karakterer och situationer.
Äfven i formellt hänseende märkes en förändring, ehuru man visserligen i det mesta bibehöll det gamla episka kompositionssätt, som utmärkte medeltidsdramat.
Men det röjes dock försök att tillegna sig något af den poetiska formbildningen i det romerska lustspelet, fastän tillegnandet stannade vid den yttre formen.
Man upptog benämningarna komedi och tragedi, man lärde sig af de latinska styckena att indela i akter och scener, att någorlunda utveckla en dialog, och att gifva skådespelet en mindre godtycklig begränsning.
Men gemenligen förekomma ingen handling, ingen inveckling och upplösning i dessa stycken; det hela är en rad af tilldragelser.
Det poetiska intresset är ringa eller så godt som intet.
Orsaken, hvarföre man ej djupare inträngde i den dramatiska formens väsende, var väl den, att dramat liksom hela den antika litteraturen endast för dess innehåll studerades, att äfven för dramat det didaktiska ansågs vara det hufvudsakliga, ja det enda ändamålet.
Derföre var ock Terentius humanisternas älsklingsförfattare.
Redan under medeltiden hade de andliga med förkärlek studerat honom, om än en och annan dervid kännt religiösa betänkligheter, och nunnan Hroswitha (kring 980), för att bereda en ersättning för läsningen af den hedniska författarens lustspel, funnit sig eggad att skrifva Terentianska lustspel öfver kristna legender196.
Hos Terentius talar den förnäma verlden, och hans språk står nära de bästa prosaisternas; han kunde derföre gifva bättre ledning i latintalande än Plautus, som begagnar folkdialekten.
De Terentianska lustspelen hafva dessutom framför de Plautinska ett finare skämt och en större anständighet.
Men ej nog dermed, företalen till de olika upplagorna och öfversättningarna af Terentius prisa honom som den rätte sedoläraren, hvilken uppställer förträffliga exempel till efterföljd och varning samt bibringar en sund lefnadsklokhet; och detta gällde lika mycket som språkförtjensten.
Också var man outtröttlig uti att uppföra och öfversätta hans lustspel.
Den första tyska öfversättning af ett Terentianskt stycke utkom i Ulm 1486, och under hela 16:de och 17:de århundradet höll man i att öfversätta och omigen öfversätta så väl alla dramerna som enskilta stycken.
Den första tyska öfversättning af Plautus är från 1511.
Samtidigt förekomma öfversättningar af enstaka stycken ur Aristophanes, Sophokles och Euripides; men det är dock först mot slutet af 18:de århundradet, som tyskarna med allvar våga sig på de grekiska dramatikerna och Seneca.
Alla dessa öfversättningar äro antingen rent ordagranna och derigenom nästan obegripliga eller ock gjorda med vidlyftiga omskrifningar och utläggningar.
De rimmade översättningarna äro endast parafraser; två rader i originalet återgifvas stundom med 10 a 12 versar i öfversättningen197.
Med den ofvanangifna uppfattningen af dramat blef humanisternas drama ett skoldrama, d. ä. det skrefs i pedagogiskt syfte för att af skolungdomen uppföras.
Hade förut en nödtorftig undervisning i religion, läsande och skrifvande utgjort skolans enda mål, så gällde det nu att lära de båda klassiska språken, företrädesvis det latinska.
Att lära disciplarna skrifva och tala en zirlig latin blef skolrektorns sträfvan, och det vunna målet fyllde hans bröst med stolthet.
Några gingo så långt, att de med utträngande af modersmålet önskade se latinet begagnadt som allmänt samtalsspråk.
Den metod, som användes, bestod deruti, att lärjungarna tillhöllos att lära sig de gamla författarna utantill.
Och huru förträffliga voro ej Terentii dramer för öfningen i latintalande!
Hvarigenom kunde man väl lättare vinna den nödiga eleganta tungfärdigheten?
Också lät man lärjungarna icke allenast lära sig dessa stycken utantill, men för bättre minnes skull lät man dem äfven uppföra dem.
Terentii sex komedier voro dock snart genomspelta, och att ständigt spela om dem blef till slut enformigt.
Skollärarna försökte sig då sjelfva i författandet af latinska komedier, hvilket för dem, som talade och tänkte på latin, var en lätt sak, på samma gång det syntes lockande att genom egna arbeten ställa sig vid sidan af de så beundrade gamle.
Med skådespels uppförande i skolan afsågs sålunda till en början endast att vinna färdighet i latintalandet; och då den lärde Nicodemus Frischlin med sina lärjungar genomgått en bok i /Æneiden, skref han öfver detta ämne en komedi, hvilken ynglingarna måste lära sig samt sedan deklamera, för att inöfva stilen och fraserna.
Dessa öfningar ansågos så nyttiga, att de på många ställen voro formligen påbjudna; så var det t. ex. föreskrifvet i Magdeburg, att åtminstone en gång om året latinska komedier skulle spelas, och Joh. v.
Sturm († 1589), en af Tysklands förnämsta skolmän, förklarade att skolteatern icke någon vecka borde stå obegagnad.
Äfven i vårt grannland
Danmark blef det 1574 påbudet, att studenterna skulle uppföra Terentii komedier198.
Till en början uppfördes skolkomedier endast vid skolans högtidligheter inför kyrko- och lärare-kollegiet; men snart önskade äfven andra, såsom barnens föräldrar och slägtingar, att öfvervara dessa föreställningar, och liksom de i kyrkan läto afspisa sig med latinska sånger, dem de icke förstodo, så sutto de här andäktigt och åsågo de latinska styckena, utan att bättre förstå dem.
I längden blef dock detta tråkigt, och ehuru många skolmän i klassisk förnämhet ej kunde låta beveka sig till någon eftergift åt den oklassiska publiken, voro dock andra medgörligare och läto antingen inflicka en tysk öfversättning i den latinska komedien eller, som Frischlin i sin berömda Phasma, inlägga ett komiskt mellanspel på tyska (scena germanica).
Snart tog man dock steget ut och öfversatte de latinska skolkomedierna helt och hållet, äfvensom man skref nya på modersmålet.
Dermed steg äfven folkets intresse för dessa öfningar, och det blef snart icke blott vid skolfester, utan äfven då en folk- eller religionsfest skulle högtidlighållas, som skolmästaren hade att sörja för en ”Action.”
Rollernas fördelning emellan gossarna, dessas inöfvande och den sceniska apparatens anskaffande tillhörde skolläraren, som derföre kallades ”Styckets Regent.”
Han gjorde också vanligen prologen.
Då skolrummet var för litet, använde man rådhuset, torget eller kyrkan, och ofta klagas öfver vanhelgandet af Guds hus genom de hedniska komedierna, som de utklädda gossarna der utförde.
I danska städerna byggdes stundom en skådeplats af bräder, som kallades ”et Pallads.”
Någon särdeles stor scenisk apparat hade man väl i reglen icke; åskådarnes fantasi fick fylla bristerna.
Mera omsorg bar man om drägten, och Overskou berättar, att vid de danska, skådespelen presenterade sig englarna i fina hvita skjortor, och till de fattiga skolynglingar, som skulle spela förnäma roller, lånades gångkläder af sammet och andra kostbara stoff, hvilka genom någon ändring och påhäftade zirater gåfvos ett främmande utseende för att derigenom få utseende af kostym.
Åskådarna gåfvo skänker åt de spelande, hvilka vid de flesta tyska skolor lades i silfverskålar, som stodo uppställda på parterren; beloppet delades emellan komediförfattaren, regenten och de spelande, så att den förste fick 6 gånger så mycket som den andre, och denne betydligt mera än en hvar af de spelande.
Icke ensamt vid skolor, utan äfven vid universiteter uppfördes skådespel.
Dock var detta händelsen företrädesvis vid de sydtyska universiteten; då deremot i Nordtyskland, hvarest skolorna fortare utbredde sig och fästade djupare rötter, dessa äfven slogo under sig de dramatiska öfningarna.
I särdeles högt anseende stod den akademiska teatern i Strassburg.
Ända mot slutet af 18:de århundradet spelades ännu vid skolor i Tyskland, ehuru då intresset för dessa öfningar var högst ringa.
I Danmark gafs den sista skolkomedien 1697 i Herlufsholms skola.
Skolkomedier i inskränkt mening voro sådana, hvilka uteslutande afsågo undervisningen, såsom Frischlins ”Venus” och ”Dido,” skrifna öfver två böcker i Æneiden, samma författares ”Helvetiogermani,” skrifven öfver första boken af Caesars ”de Bello Gallico,” hans ”Priscianus vapulans,” hvilket styckes kärna innehålles i orden: ”disce grammaticam,” Gilhausens ”Grammatica,” en lustig komedi, i hvilken ”rudimenta grammatices” kortligen och artigt beskrifves.
Närmast hit hörde de stycken, som skildra skol- och student-lifvet, och hvilka afsågo att för ungdomen framhålla en lärorik spegelbild af dess eget lif.
Högst få voro de stycken, i hvilka humanisterna sökte likna sin älskade Terentius äfven i val af ämne; och till dessa få hörer den, hvilken anses vara den första skolkomedien, nemligen den berömda Reuchlins ”Henno,” som fastlagstiden 1497 uppfördes i biskopens af Worm palats af några studenter.
Stycket handlar om en bonde, som bestjäl sin hustru Elsa på 8 dukater, samt om tjenaren Dromos fintlighet, som lurar alla, med hvilka han kommer i beröring.
Utom denna äro endast att hiträkna Lochers ”Spectaculum” (1502) och Hegendorfs ”Comoedia Nova” (1520), båda uppförda under fastlagen och den sednare efterbildad Terentii ”Hecyra.”
Med reformationen antog skoldramat en allvarligare karakter; det gällde numera icke blott öfningar i latin, hvilket ändamål dessutom bortföll, sedan dramerna skrefvos på tyska: det sedliga ändamålet trädde nu i förgrunden.
Man ville bibringa de unga religiösa och sedliga lärdomar och i synnerhet befästa dem i den nya läran för att så bevara dem för de papistiska irrlärorna, hvilket icke hindrade att stundom rätt bastanta grofheter kunde förekomma och om könsförhållandet sådana saker yttras, att man i våra dagar måste undra öfver, att dylikt kunde läggas i ungdomens mun.
Då många funnos, hvilka hyste betänkligheter mot bruket att låta den evangeliska skolungdomen uppföra hedniska stycken, så valde man helst sina ämnen ur den heliga skrift.
Flertalet af skoldramerna äro också bibeldramer.
Men när de älsta mysterierna höllo sig till nya testamentet och afsågo att upplifva minnet om Jesu lefnad, lidande och försoningsdöd, så hemtade skoldramerna sina ämnen helst ur gamla testamentet, ty det var sedolärande exempel man sökte, och dessa stodo der lättast att finna.
Så dramatiserades nu historien om Susanna, ett särdeles omtyckt och ofta behandladt ämne, historierna om Tobias, Josef, Saul, Belsazar, Simson, Daniel, Eli, Rebecca, Hiob m. fl.; ur nya testamentet utvaldes endast parablerna och bland dem helst parablen om den förlorade sonen.
På detta område kände sig skolrektorerna och de andliga rätt hemma, och man valde för dessa komedier helst tyska språket.
Men äfven religionsstridigheterna återspeglades i dramat och tyska litteraturen eger flera skådespel i rent polemisk syftning; de bekantaste af dessa äro Naogeorgs ”Pammachius” (1538), som innehåller en bitter satir mot påfveväldet, och Frischlins ”Phasma” (1592), rigtad emot alla icke-Lutherska läror, hvilka samtliga blifva dömda till helvetet.
Katolikerna blefvo ej svar skyldiga; den berömdaste af deras polemiska dramer är Lennii ”Monachopornomachia,” deri Luther på grund af sitt giftermål framställes som en liderlig skökovän.
Strängt lutherska och afsigtligt skrifna för att inskärpa den trösterika läran om återlösningen genom tron äro en del af de dramer, dem Gervinus kallar Evangeliska Moraliteter.
De närma sig mera till folkdramat än till de enkla bibelstyckena, äro skrifna i platt didaktiska ändamål, oftast allegoriskt hållna, hafva en fritt uppfunnen fabel med öfverdrifvet onda och goda karakterer, personifierade dygder och laster, englar och djeflar; kyrkosånger äro i dem inströdda, och der uppträder äfven narren, som har till uppgift att under och efter representationen inpregla hos åskådarna moralen af det framställda.
Denna art uppstod först i medlet af 16:de århundradet och fortsattes ända in i 17:de, men led mycket afbräck genom den nya rigtning, som med Ayrer inträdde i slutet af förstnämnde sekel.
— Äfven mytologiska och historiska ämnen behandlades någongång i skoldramat, dock synes detta företrädesvis vid teatern i Strassburg hafva varit fallet199.
Af allt detta synes, att det egentligen varit det evangeliska Tyskland, som odlat skoldramat.
Men katolikerna upptogo äfven bruket att låta skolynglingarna spela komedi, och jesuiterna togo genast skolkomedierna om hand; i deras skolor utfördes sådana med stor pomp och ståt.
Dessa voro skrifna på latin och författade af fäderne sjelfva, hade ett argumentum eller kort angifvande af innehållet samt derpå ett allegoriskt förspel (preludium); i stycket uppträdde en mängd personer, allegoriska och historiska om hvarandra.
En ofantlig lyx i dekorationer och kostymer utvecklades i dessa stycken, hvilka företrädesvis afsågo att blända och förnöja.
Jesuiterkomedien blomstrade i medlet af 17:de århundradet, då de heliga fäderna erhöllo uteslutande privilegium att i Wien uppföra s. k.
Ludi Cæsarei eller skådespel för kejsaren och hofvet.
Vid sidan om det tyska, på antiken stödda skoldramat, som sjelf framgått ur det nylatinska, stod vid denna tid i Tyskland äfven ett folkdrama.
Det andliga folkdramat är en fortsättning af mysterierna, ehuruväl äfven de lärda bibeldramerna på detsamma inverkat.
Dessa skådespel, hvilka sakna äfven den grad af konstnärlig form, som skoldramat tillegnat sig, voro icke alltid skrifna af lärda utan äfven af män ur folket; de voro blott för folket afsedda och utfördes merendels af borgare i städerna.
I de protestantiska länderna borttogs ur det gamla mysteriespelet allt, som påminte om katolicismen, och det hela fick en rent evangelisk karakter; sålunda erhöll man en slags förnyelse af passionsdramat, och man bearbetade gamla testamentets historier ända från verldsskapelsen, evangelierna, apostlagerningarna, till och med yttersta domen.
Liksom de äldre mysterierna kunde sådana skådespel räcka flera dagar och tarfva 100:tals skådespelare.
Holzwarts ”Saul,” som uppfördes i Gabel 1571, hade 10 akter, behöfde 2 dagar för att uppföras och hade en personal af 100 talande och 500 stumma; Ruef’s ”Adam” upptog 100 personer under två dagar.
Dessa representationer, om hvilka underrättelser gå ända till början af 30-årakriget, voro mycket vanliga uti de evangeliska kantonerna i Schweiz; mindre ofta förekomma de i Tyskland200.
— Det komiska folkdramat eller fastlagsspelet antog straxt före och under reformationen en allvarsammare karakter, och efter Luthers uppträdande undanträngdes det en tid af det konfessionellt polemiska skådespelet; men det upptogs åter af Haus Sachs, som vidare utbildade det.
Hans Sachs (1494—1576) har i viss mening förenat folkdramat och det lärda dramat.
Utgången ur mästersångarnes skrå och endast diktande för folket, har han dock genom sin af humanisternas öfversättningar förmedlade kännedom af antikens drama gifvit sina skådespel det lärda dramats konstnärligare form.
Länge hafva den hedervärda Nürnbergerskomakarens arbeten varit öfverskattade, och af Göthe, Wieland och
Romantikerna hyllades han som ett poetiskt genie.
På sednare tider har kritiken nedsatt hans värde ur estetisk synpunkt för att ställa det så mycket högre ur kulturhistorisk.
”Hans Sachs är icke ett individuum, utan ett stånd.
Hela den andel borgarståndet tog i den dåtida litterära och estetiska kulturen, hvad det genom humanisternas förmedling tillegnade sig ur den gamla litteraturen af andlig upplysning, sedlig fasthet, historiska åsigter, praktisk förståndighet och poetiska åskådningar, allt detta utvisa Hans Sachs’ skrifter, och endast dessa”201.
Det är dock icke blott humanisterna, utan äfven biblen Hans Sachs har att tacka för sin bildning.
För honom är icke det poetiska, utan det didaktiska hufvudsak; i alla arter af poesi är han didaktisk.
Hans läsning omfattade nästan allt hvad han på modersmålet knnde komma öfver, och om något tilltalade honom i ett arbete, gjorde han det straxt till sitt genom att sätta det i vers, efter infall görande deraf en episk dikt, en fabel, en dialog, ett drama eller ett fastlagsspel, men alltid beledsagande det med en användning på moralen eller lefnadsklokheten.
Så har han med naiv skaparlusta vändt sig åt de mest skilda håll, sysslat med de mest olika ämnen.
Han är den enda tyska skald under detta århundrade, som synes hafva haft öga för den omäteliga rikedom på ämnen, som tidsrörelserna tillförde poesien.