Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med förbigående af äldre exempel, erinrade Kommitterade endast, huruledes, vid den år 1848 hotande faran af ett fredsbrott, beviilningen härstädes mäste för rustningskostnader höjas med 162/:j procent.
Ett verkligt krig skulle sannolikt tvinga detta, såsom andra länder, att flerdubbla de direkta skattebidragen.
Men tiden medgåfve då icke långa öfverläggningar för att utfinna rättvisa grunder för allmänna beviilningen, utan Rikets Ständer blefve nödsakade att, såsom år 1848, utgä från hvad som redan förefunnes, och ytterligare utskrifva en qvot och kanske en multipel af den gamla beviilningen.
Vore då denna ojemnt eller mindre rättvist fördelad, så måste orättvisan kännas mera tryckande och missbelåtenheten blifva desto större.
Anledningen må vara hvilken som helst för Statens behof af ökade inkomster och en deraf härledd ökad bevillning, — det måste dock alltid vara magtpåliggande. alt bevillningsgrunderna vore rättvisa, och man återkomme derföre också alltid till utgångspunkten i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse.
Mne, utom det förnämsta skälet, som är anspråket pä rättvisa, funnes äfven andra vigtiga skäl att söka tillvägabringa en i möjligaste måtto jemn fördelning af beviilningen efter 2:dra artikeln.
Främst bland dessa hafva Kommitterade erinrat derom, att flera medborgerliga rättigheter och skyldieheter för närvarande grundades på denna bevillnings-artikel.
Rösträtten vid riksdagsmannaval hade nyligen för en stor del af rikets städer blifvit bestämd i förhållande till beviilningen.
Rösträtten vid sockenstämma beräknades, i stad allmänt och å landet för alla, som icke rösta för hemmantal, enligt bevillningstaxeringen.
Bidragen till folkskolor och fattigvård utginge till betydlig del och många andra kommunal-afgifter helt och hållet i förhållande till 2:dra artikelns bevillning.
I allmänhet syntes kommunerna hafva en benägenhet att, särdeles för utgifter till nya företag eller vid väsendtliga förbättringar af äldre inrättningar, antaga beviilningen till Staten såsom grund för bördornas fördelning.
Sättet vore enkelt och beräkningen lätt.
Men den allmänt insedda ojemnheten vid bevillningens fördelning hade haft till följd, att de flesta af de kommuner, hvilka på ett ändamålsenligare och derföre vanligen kostsammare sätt velat ordna fattigvård eller A Bevillnings-Utskottets Betänkande
J/i 20. andra kommunen åliggande bestyr, funnit sig föranlåtna att frångå beräkningen efter allmänna bevillning en- Merendels hade man då i stället åt särskilda samvetsriämnder öfverlemnat att bestämma bidragen i mån af hvar och ens förmögenhet eller inkomst.
Man hade, med ett ord, i allmänhet blott sökt bereda sig en tillförlitligare utväg att vinna just samma ändamål, som med Bevillnings-förordningen åsyftats.
Det kunde med temlig visshet antagas, att, derest man lyckades utfinna lika goda medel för den allmänna bevillningens jemnare fördelning, som ofvanberörda kommuners samvetsnämnder ansetts utgöra för uttaxeringar inom kommunerna, och hvarigenom de lemnat nyttiga anvisningar till ledning vid förevarande frågas behandling, det särskilda beskattningssättet i dessa kommuner skulle bortfalla.
Annu vigtigare vöre, att, da många andra kommuner, inom hvilka man ännu icke kunnat öfverenskomma om särskild taxeringsgrund, just deraf hittills hindrats vederbörligen ordna sina angelägenheter, detta hinder borde genom en efter rättvisare grunder uppgjord Bevillnings-stadga blifva undanröjdt, hvarigenom många nödiga och nyttiga förbättringar både i stad och pu landet kunde komma till stånd.
Det vore äfven för det allmänna af stor vigt, att den andel af skatten, som man ville uttaga efter beräkning af de skatlskyldiges inkomster, utginge på enahanda sätt till Staten och lill kommunerna.
Staten kunde knappast erhålla bättre biträde till utbekommande af sin tillständiga rätt, än deri kontroll och uppsigt, hvar och en vid uttagande af en betydligare afgift lill kommunen utöfvade å sina grannar; och ju allmännare kommunalskatter utginge efter bevillningsgrund, desto allmännare skulle dylik kontroll och uppsigt utöfvas.
Då erfarenheten mera allmänt gifvit vid handen, att icke blott enskilda personer, utan äfven hela kommuner, städer så väl som distrikter på landet, beräknade såsom grund för beskattningen förmögenhet eller inkomst lägre, än vederbörligt vore, och då sådant ingalunda kunde antagas i de liesta fall härröra af egennytta eller ett klandervärdt sträfvande att undandraga sig sin pligt emot det allmänna, utan snarare vore en följd af hvad man trodde ega rum på andra orter inom fäderneslandet, att nemligen fastighetsvärdet och inkomsterna allmänneligen blefve lågt beräknade, och att således det distrikt, sorn ginge till väga på annat sätt och verkställde sin uppskattning strängt eller beräknade inkomsterna till fulla beloppet, skulle begå en orättvisa emot sig sjelf och pålägga sig en alltför stor beskattning i förhållande till andra distrikter; så och då Staten i alla fall blelve af ett sådant förfaringssätt lidande, och det ingalunda finge med likgiltighet åses, att afvikelser skedde från det rätta och sanningsenliga, hvilka än bevekelsegrunderna dertill vore, ansåge Kommitterade det vara af vigt, att hos hvar och en medborgare inskärptes angelägenheten af att förfara vid beskattningsfrågor såsom vid alla andra förhållanden, utan att låta sig missledas genom betraktelser öfver hvad man kunde antaga, att andre medborgare eller hela klasser sig tillåta, Bevillnings-Ulskottets Betänkande M 20, Jemnlik beskattning af ali inkomst borde, enligt Kommitterades tanke, vara regel och det mål, som skulle sökas.
Nu gällande Bevillnings-förordning stadgade 1 109 §, att egendomars värden skola bestämmas »i ett rättvist förhållande både till Statens kraf och medborgares anspråk på jemnlik beskattning», och på mångå andra ställen i samma förordning återfunnes grundtanken af sådan beskattning.
Den allmänna regeln hade också alltsedan år 1815 varit och är ännu lika procent af all inkomst.
Af fastigheter, hvilka ansåges afkasta blott 4 procent, toges i bevil ning för hvart tusen af egendomens uppskattade värde, eller af 40 R:drs inkomst, 1 U:dr, hvilket utgör 2'/2 procent af inkomsten.
Detta vore ock den procent man nu i allmänhet äskade af inkomst utaf näring och rörelse.
Emellertid hade, såsom antydt blifvit, till följd af en myckenhet undantag från den allmänna regeln, äfvensom flera fe! vid dess tillämpning och utvexter å systemet, tillkomna dels såsom förmodade botemedel mot brister, dels genom tillfälligheter under strid mellan olika intressen, det förhållande i verkligheten inträdt, att för närvarande knappast annat än på papperet något qvarstode af grundsatsen: jemnlik skatt af all inkomst.
Kommitterade hade således, såsom redan blifvit anmäldt, funnit sin uppgift vara, icke att uti vårt beskattningsväsende införa några nyheter, utan fastheldre att, vid blifvande en under nära ett halft sekel vid hvarje riksmöte uttalad, fullt riktig grund, söka undanrödja hindren för denna grunds tillämpning, borttaga de talrika undantagen och utfinna några få enkla och icke motbjudande kontroller för att ernå regelns faktiska tillämpning.
Bland de afvikelser från grundsatsen af lika afgift, hvilka innefattades i hittills gällande Bevillnings-förordning, hafva Kommitterade exempelvis erinrat derom: att af fast egendom i allmänhet utginge 2l/2 procent; af frälseräntor (21 g), vissa »fiskerier» (52 <§), äfvensom, efter det vanliga uppskattningssättet, af qvarnar, sågar, tegelbruk m. m. 2 procent.
Den, som till jordbruk eller annan vinstgifvande rörelse använde upplånadt kapital, skulle för sin inkomst deraf betala bevillning till Staten med 2V2 procent.
Denna af låntagaren, såsom det heter, förskottsvis erlagda bevillning vore långifvaren, när räntan blifvit bestämd till mer än fem för hundra, skyldig att återgälda med dubbla beloppet.
För bevillning af inkomst genom ränta, som icke öfverslege fem för hundra, egde låntagaren deremot icke rätt till någon ersättning af långifvaren.
Kapitalisten vore således i förra fallet belastad med 5 procents bevillning, men i det sednare alldeles skattfri (33 § 2 morn.).
Af rörelse, näring eller yrke utginge i allmänhet 2V2 procent; men af läkare, så vidt deras inkomst härflyter af praktik utom tjensten, med flere, endast 2 procent (8 §; 10 § 3 morn.).
Af embets- och tjenstemän ulgjordes bevillningen med 1 procent, men för inkomst, understigande 1,800 R:dr, utginge hvad man kallar regressiv-afgilt, slutande med V3 procent för inkomst af 300 R:dr (2 § 1 morn.).
En ännu större ojemnhet vore en följd af minimi-afgifterna för vissa näringsgrenar och yrken.
Dessa afgifter syntes vara alldeles godtyckliga och någon gång 6 flevillnings-Ulskotlels lielänkande M 20. halva berott af tillfällig gunst eller ovilja för vissa klasser.
Man hade eljest svårt att förklara, hvarföre t. ex. i Stockholm och Göteborg bevillningen för en gross handlare stadnade vid dä R:dr och för en annan handlande vid 30 R:dr, under det en biljardegare måste för hvarje biljard erlägga H2l2, 75 eller minst 50 R:dr [9 och 10 §§), eller hvarföre en l:sta klassens klädmäklerska eller månglerska skulle erlägga minst 57V2 R:dr (10 § 1 morn.).
Om minimi-afgifternas olämplighet vore dock så ofta och så mycket ordadt inom och utom Riks-Ståriden, att Kommillerade till hvad redan blifvit yttrad t endast ville lägga den anmärkning, att minimi-afgifterna i vissa klasser, likasom minimi-tarifen för uppskattning af hemmansvärden inom de särskilda länen, icke sällan af dem, som vid laxeriogarne egde mesta inflytandet, syntes hafva blifvit ansedda såsom de gränser, öfver hvilka man ej bchöfde eller kanske i vissa läll ej borde taxera någon.
Sålunda hade dessa minimi-belopp mången gång berndt en obehörig lindring för fastighetsegaren och den större näringsidkaren, som kunnat elier boit utgöra en högre skatt, och ett obehörigt betungande lör handtverkaren och den mindre närings idkaren, som måhända haft verkligt behof af någon lindring.
Den höga bevillnings-procent, som under nuvarande bevillnings-grunders tillämpning till och med år 1854 äskats, torde likvisst mer än allt annat hafva bidragit till det allmänna eluderandet af föreskrifterna.
Man fordrade nemligen i allmänhet såsom bevillning icke mindre än 5 procent eller ' -20:del af den skattskyldiges hela inkomst.
När en afgift, vare sig af hvad slag som helst, är så hög, att den anses obillig både af den skattskyldige och af dem, som skola ut kräfva skatten inträffade snart, liksom genom en tyst öfverenskommelse, att man kringginge de angående skattens uttagande meddelade stadganden.
Resultaten af nu skeende bevillnings-taxeringar företedde ock en mångfald af orättvisor, hvilka måste väcka den största förvåning hos en hvar. som ål ämnet egnade någon uppmärksamhet.
Sålunda utvisade
General-sammandragen öfver bevillningen att från år 1813 lill år 1857 taxerings-värdet stigit för fas! egendom i stad från 67 till 190 millioner, och för årwås-egendom från 12 till 61 millioner, men deremot för hemman å landet nedgått från 444 till 410 millioner R:dr.
De al Kommitlerode från Hof-rätterna och Kammar-rätten inhemtade upplysningar, hvaröfver sammandrag finues bifogadt Kommitterades underdåniga Betänkande, gåfve vid handen: att år 1857 försäljnings-värdena i allmänhet lörhölle sig till taxerings värdena: i Stockholms län såsom 4,066 till 1,802 eller ungefärligen såsom 2V4 till 1.
Upsala » » 1,350 » 644 » » »2 »i.
Södermanlands » » 1,439 » 503 » » » 3 » 1- Örebro » » 2 624 » 795 » » » 3'/3 » 1 Wermlands » » 2345 » 1,105 » » » 2 » 1.
Westmanlands a » 878 » 377 » » » 21 •> » 1. lievillnings-Utskottets Betänkande Ai 20. 7 i Kopparbergs län såsom 395 till 184 eller ungefärligen såsom 2 till 1.
Gefleborgs » » 372 » 157 » » » 2 V, B 1 Jemtlands » » 262 » 116 » )) b 2V2 B 1 Wester-Norrlands » 459 » 172 » )) » 2% B 1 Westerbottens » » 43 » 23 » » B 2 B 1 Norrbottens » » 124 91 » » B 1 V, B 1 Gotlands » » iso 41 » » B 3% » 1 Skaraborgs » b 5,0 i 3 784 » » B 4 B 1 Kronobergs » a 1,024 324 » )) B 3 B 1 Jönköpings » » 1,659 417 » )) B 4 B i Ostergötlands » » 4,465 » 1,282 » )> B 3 V2 B 1 Elfsborgs » » 1,673 753 » )) B 2 B i Calmar » » i,997 488 » )> 8 4 B 1 Hallands » » 482 180 » )) B 2V2 B 1 Göteborgs och Bohus » » 1,017 325 » » B 3 B 1 Malmöhus » » 2,036 620 )) » » 3‘.3 B 1 Christianstads » » 2.168 448 )) )) B 5 B 1 Blekinge » » 687 296 )) )) » 2 Vs B 1 Enligt erhållna uppgifter från H\potheks-föreningarne, deröfver Kommitterade låtit upprätta ett vid Betänkandet fogadt sammandrag, förhöllo sig de i samma uppgifter omförmälda egendomars hypotheks-väi den till 1856 års taxerings värden sålunda:
Stockholms ! än såsom 1,457 till 559 eller ungefärligen såsom 2V2 til 1 Upsala b » 429 146 » M ' B 3 B 1.
Södermanlands B B 1,252 >J 298 » J> B 4 B 1.
Örebro » B 1,870 » 271 )) ' B 7 B 1. Wermlands )> B 3,488 )> 1,073 )) D B 3V4 B 1. Westmanlands )) B 651 >J 180 » )) B 3V2 B 1. Wester-Norrlands » B 299 » 46 » t) b 6V2 B 1.
Skaraborgs » B 1,388 » 400 » » b 3V2 B 1.
Kronobergs J) B 1,464 » 372 » )> » 4 B 1.
Jönköpings )) B 2,694 )J 553 » 9 » 4 % B 1.
Östergötlands » B 6,394 )> 1,836 » » B 3V2 B 1.
Elfsborgs jemte Göte- borgs och Bohus » B 5,289 1,671 » b 3 B 1, Calmar » B 2,799 776 » » B 31;2 B t Hallands )) B 1,101 1) 260 n )) B 4% B 1.
Malmöhus och Christianstads B 6,303 » 1,903 » » « 3V3 B 1 Blekinge * B 1,566 443 )) » 3V2 » 1. 8 Bevillnings-Utskotlets Betänkande M 20.
Samma ojemnhet, som sålunda visade sig i beskattningen af fastighet, röjde sig ock i afseende å beskattningen af rörelse.
Såsom exempel derå, hvad särskildt fabriksrörelsen angår, hafva Kommilterade anfört det af krono-räkenskaperna inhemtade förhållande, att af Lindholmens skeppsvarf (mekaniska verkstad) i Lundby socken af Göteborgs och Bohus län, bevillning år 1857 utgick för behållen inkomst med 250 R:dr, och utgjorde särskild bevillnings-afgift för fast egendom med 100 li:dr, hvaremot samma år af Motala mekaniska verkstad endast erlades lästighets-bevillning med 300 R:dr, allt Banko, men icke någon afgift för inkomsten af den stora rörelsen vid denna verkstad.
Såsom bevis derpå, att den anmärkta ojemnheten i beskattningen egt rum äfven i rikets städer, hafva Kommitterade hänvisat till en på General-sammandraget öfver 1857 års bevillning grundad, i Betänkandet införd tabell, upptagande hvarje stads folkmängd vid 1855 års slut jemte den år 1857 taxerade bevillning särskildt för handel, sjöfart, handtverk, fabriker och annan rörelse samt särskildt för handels-, handtverks- och fabriks-betjening.
Under förutsättning att beloppet af allmänna bevillningen icke komme att förändras, utan blefve lika som vid sislförflulna riksdag fastsälldes, Tvä millioner Riksdaler, hafva Kommitterade föreslagit bevillnings-afgiften för inkomst till En procent.
Härmed öfverensstiimde ock den åsigt, som vid sistlidna riksdag af de flesta motionärer och talare i ämnet omfattades.
En särskild omständighet, som äfven talade för delta förslag, vore att bevillningen af embets- och tjenstemän blifvit bestämd till nämnda procent, hvilken bevillning det af många anledningar blefve svårt och ingalunda vore behöfligt att under vanliga förhållanden förhöja.
Kommitterade hade ansett sig böra försöka att beräkna hvad i bevillning, enligt de af Kommitterade föreslagna grunder, skulle inflyta.
Dylika beräkningar, hvilka naturligtvis vöre underkastade mycken osäkerhet, kunde verkställas på åtskilliga sätt och under helt olika förutsättningar.
Om de än hufvudsakligen vore riktiga samt smärre felaktigheter antogos korrigera hvarandra, skulle, när alla detaljer framlades, dock dessa, om man blott fäste sig vid en eller annan, lätt synas felaktiga.
Af de flera beräkningar, som inom Kommittéen blifvit uppgjorda, hade Kommitterade derför icke ansett någon böra Betänkandet bifogas.
Men Kommitterade hade, efter flera särskilda beräkningssält, kommit till det resultat, att ett bevillnings-belopp af Två millioner Riksdaler borde kunna påräknas att inflyta, derest Kommiiterades förslag godkändes.
Dervid antoge Kommitterade, att skydds— afgiften, afgifterna af all fast egendom sammanlagda, äfvensom den särskilda grundskatts-afgiften af frälse-egendomar, afgifterna af Dylta svafvelbruk, af dem som hafva kolnings-friheter, af tionde af testamenten, fidei-kommisser och arf samt af embets- och tjenstemäns löner skulle uppgå till ungefär lika belopp som nu, samt att bevillningen för inkomst af kapital, rörelse, yrke eller enskild tjenstebefattning, till Bevillnings-Ulshotlels Betänkande JY! 20. 9 till c ii början eller under de första Arén, ehuru man i allmänhet påräknade högre afgifter än hittills af betydligare näringsidkare och större kapitalister, likväl, i anseende lill icke ringa nedsättning i bevillningen af nu genom minimi-afgifterna hårdt tryckte, fattigare näringsidkare, komme alt sammanlagd blifva mindre, än hvad som nu utginge för inkomst af rörelse.
Nedsättningen i bevillningsprocenten och öfrige föreslagne åtgärder skulle snart nog uppbringa afgifterna af rörelsen å 1 procent till det belopp, som för närvarande utginge efter 2V2 procent.
Såsom en öfvergångsåtgärd, intilldess man med säkerhet erfarit, huru mycket det nya beskattningssätlet af rörelsen komme att inbringa och till beredande af ersättning för den förlust procent-nedsättningen i förening med afskaffande af minimi-afgifterna möjligen skulle medföra, hade Kommitterade ansett sig nödsakade att föreslå en särskild afgift af hvar och en, som idkade yrke, till hvars utöfvande, enligt gällande Handels- samt Fabriks- och Handtverks ordning, erfordrades förutgående behörig anmälan.
Denna afgift, af Kommitterade föreslagen till 3 R:dr för den, som drifver yrke med biträde af annan mantalsskrifven person, men till blott 1 R:dr, om yrket drilves utan sådant biträde, borde, enligt Komrnitterades tanke, försvinna, så snart sig visat, antingen att bevillningen af rörelsen uppginge ungefärligen tili nuvarande belopp al 700,000 R:dr, eller ock alt hela bevillnings-summan kunde nedsättas. I öfrigt hafva Kommitterade angi)vit mötiverna till de speciela stadganden, Kommitterade föreslagit, i den ordning, hvari dessa stadganden i sjelfva förslaget förekomma; hvarjemte Kommitterade lernnat en kort redogörelse för de hufvudsakliga föreskrifter i nuvarande Bevillnings-förordning, som icke blifvit i Komrnitterades förslag upptagna.
Slutligen och då nu gällande, sinsemellan til! en del stridiga, bestämmelser angående mantals- och skattskrifningarna i riket återfinnas spridda dels i särskilda författningar och dels i Bevillnings-förordningen, saust
Kommitterade derför ansett sig böra på ett ställe samla och ordna föreskrifterna i berörda ämne, hafva dessa blifvit af Kommitterade sammanfattade i det ofvannämnda förslaget till ny förordning angående mantals- och skattskrifningarnas förrättande.
Efter att sålunda hofva angifvit hulvudgrunderna för de af Kommitterade uppgjorda förslag, anser sig
Utskottet böra redogöra för de till dess behandling från Riks-Stånden öfverlemnade motioner, som röra förändringar i föreskrifterna om allmänna bevillningens utgörande.
Dessa motioner — till antalet färre och till innehållet mindre omfattande, än vid föregående riksdagar varit fallet, och hvartill förklaringsgrunden torde förefinnas i de förväntade resultaten af ofvanbemälde
Kom mitterades förslag — äro väckta: inom Högloft.
Ridderskapet och Adeln: af Hans Excellens Herr Grefve Löwenhielm, Carl Axel, som dels förnyat ett Bih. till B.
5 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 2 10 Bevil Inings-Utsknttets Betänkande M 20. vid flera föregående riksdagar af honom framstäldl förslag att embets- och tjenstemäns löner och pensioner måtte befrias från all beskattning; dels Yrkat, att för vinnande af rättelse i de högst otillförlitliga och sanningsiösa taxeringsvärdena å fast egendom pä landet, hvilka, enligt hvad allmänt erkändi vore, icke uppginge ens till tredjedelen af egendomarnes verkliga värden, hvarje egendomsegare skulle vara pligtig uppgifva huru många tunnland åker och öppen jord, artificiel och naturlig äng samt hage och skog, han ansåge sig ega; att, på grund af dessa uppgifter, bevillningsafgiften, bestämd till vissa belopp pr tunnland, borde af vederbörande Kronofogde debiteras; samt att, med hänsigt till dessa belopp, egendomarne borde indelas i frenne klasser, omfattande hvarje klass vissa län; förmenande motionären, som åt Bevillnings-Ulskottet öfverlemnade att föreslå beloppen för jordens taxering efter denna metod, att med en maximi-afgift af 1 R.dr Runt pr tunnland åker, 66 öre pr tunnland äng. 20 öre pr tunnland bagar och 10 öre pr tunnland skog, skatten skulle blifva icke mindre gifvande, men mera rättvis än för närvarande; dels ock hemställt, att nu stadgade rättighet för låntagare till s. k. bevillnings-afdrag å ränta, sora är till mer än fem procent förskrifven, måtte upphöra, enär detta afdrag, till beloppet alltför drygt, utginge lill förmån ej för Staten, utan för låntagaren, hvadan lagstiftningen härom hell och hållet hvilade på falska grunder; samt af Herr Friherre Creutz, S., som, under åberopande af vigten och nödvändigheten alt beskattningen framförallt drabbade lyx och öfverflöd, föreslagit att alla titlar, som ej grundade sig på innehafvande slatstjenst eller embete, mätte upphöra, eller, om de skola fortfara, att en revision af nuvarande rangordning måtte företagas samt hvarje] med rang förenad titel, af hvem eller hvarhelsl den innehades, måtte med årlig skatt beläggas; inom Högvördiga Presle-Ständet: af Herr Kongl.
Hofpredikanten Nordlund, som anfört, att Stockholms stad, i afseende på såviil mantals- och skattskrifning som uppbörd indelad i särskilda distrikter, hufvudsakligen efter de olika församlingarna, vore i della, liksom i flere andra hänseenden, att betrakta såsom ett län och de särskilda uppbörds-distrikterna såsom fögderier, äfvensom hvarje leriitorial-försam ling såsom ett pastoral på landet.
Nu hade väl idkare af fabriker och andra yrken, likasom egare eller innehafvare af fastighet, rättighet att låta mantalsskrifva sig der de voro boende och derföre äfven i annan församling eller annat uppbörds-distrikt, än der verket, hvari rörelsen drefves och fastigheten vore belägen.
Ilen allmänna föreskriften att bevillningen skall påföras och utgå der fastigheten eller verket äro belägna, hade emellertid i hufvud— staden blifvit tillämpad olika för fastigheter och för de i 24 § af nu gällande
Bevillnings-förordning alsedda verk och inrättningar.
Faslighets-bevillningen hade rätte - Bevillnings-Utskottets Betänkande J\s 20. ii ligen alltid påförts i det uppbörds-distrikt, der fastighet!» vore belägen; men deremot hade bevilIningen af verk, fabriker m. m. påförts idkaren i det distrikt, der han varit mantalsskrifven, äfven om verket varit i annat distrikt beläget, äfvensom, då flere halt del i ett verk, bolaget icke blifvit på en gång taxeradt, der verket funnits, utan hvar bolagsman för sig, der han varit mantalsskrifven.
Om hufvudstaden vore i afseende på alla kommunalafgifter en »urin eller kommun, så kunde ock berörde olikhet anses mera likgiltig, men då staden i afseende på flera och ganska betydliga kommunalutskylder, t. ex. till kyrka, folkskola m. m., i sjelfva verket bestode af flera kommuner eller »orter», hade förberörde tillämpning af Bevillnings—förordningens föreskrifter medfört förluster af påräknade inkomster för en del af hufvudstadens församlingar.
De flesta af hufvudstadens kommunalafgifter utginge nemligen med beräkning efter 2:dra artikelns bevillning; och då en mängd fabriksidkare vore boende och följaktligen låte mantalsskrifva sig i de inre, mera bemedlade församlingarne, men utöfvade sin rörelse och hade hela sin arbetspersonal boende i de yttre fattigare malmlörsamlingarne, så inträffade att, enär bevillningsafgilterna af nyssberörde fabriker påfördes i de förra församlingarne, de sednare förlorade en del kommunalafgifter, beräknade efter 2:dra artikeln, hvilka borde dem tillkomma.
Verkan häraf vore densamma, som om å landet afgiftcn af en fabrik, belägen inom den ena församlingen, påfördes i den andra.