Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klädd i svart o c h m e d hvitt förkläde trip- p a d e h o n snart förbi mig o c h såg därvid så lugn o c h sansad ut, s o m o m h o n från väl- försedda h a n d k a m m a r e o c h källare endast b e - höfl hämta de delikatesser, hvilka m e s t k u n d e b e h a g a våra gäster.
När h o n på detta sätt, kanske icke utan stolthet, bar framför sig d e n gamla silfverbriekan m e d d e s s skålar af sam- ma metall, k u n d e m a n svårligen ana, att hon i nästa s e k u n d m e d uppskörtad klädning skulle stå vid spiseln för att m e d en koker- skas ifver härsklystet svänga o m k r i n g vispar o c h slefvar, m e d a n h o n återigen i ö g o n b l i c k af b e h o f uppträdde s o m vår kammarjungfru mild s o m en västanfläkt.
H o n var rent af oersättlig för att tant skulle kunna represen- tera en smula, o c h vår Herre vet bäst, huru
IDUN 16 vi skulle varit utrustade i toalettväg, o m hon ej hade funnits.
Jag får erkänna, att den pikanta dräkt j a g bar med d e s s koketta snitt var d e n ärbara j u n g f r u L o v a s uppfinning o e h verk.
Midt u n d e r min n å g o t förvirrade själsstäm- ning föll mig ovillkorligen i tankarna hennes många särskilda egenskaper, ty där j a g följde henne i spåren k o m fru Holterman e m o t mig oeh h v i s k a d e förtroligt fattande min a r m: » Er klädning, fröken Hägerklo, är c h a r - mant.
Ni måste lämna mig er s ö m m e r s k a s a d r e s s, » härvid synade h o n mig uppifrån o c h ned.
» J a g har fått bref från A d a, » fortfor hon, utan att afvakta svar, hvilket h o n sällan g j o r d e.
» N ä r s o m helst kan j a g vänta henne hem.
Jag är säker på, att ni o c h min dot- ter bli g o d a vänner.
Å h, så h o n roat sig i Marstrand!
De sista v e c k o r n a har h o n v a - rit invald bland direktionen för ' nytta o e h nöje '. » Med den värda d a m e n h a d e vi u n d e r s o m - marens l o p p formerat bekantskap.
Till en början hade vi träffats vid s a m m a b a d t i m m a r och sedan ofta mött hvarandra i societeten, där h o n på intet sätt » d o l t sitt ljus u n d e r ena s k e p p o, » utan klart n o g låtit det b e l y s a förhållanden, s o m försatt h e n n e i en rik än- kas behagliga o c h sorgfria existens.
D å h o n n u förkunnade A d a s triumfer, h ö j d e h o n sitt hufvud o c h betraktade mig m e d ett l e e n d e.
» Ja, det var en idé af A d a o e h m i g, » full- följde h o n, » att vi skulle resa åt hvar sitt håll.
F ö r min del är j a g inte missbelåten, ty det förskaffade mig nöjet af vår bekant- skap.
Vi skola tillsammans ha ytterst ange- n ä m t, » tillade h o n m e d en liten nick, en för- säkran, s o m h o n aldrig n o g tyckte sig kunna Redigeras af Sophie Linge.
för Idun af » Ova ».
När drifvan höljer den frusna jorden Och markens blommor sig lagt till ro, Då är hvad bildats af dessa orden Helt nära dörren, om ni vill tro.
Vill då man artig och sirlig vara Man får på hälsningar icke spara; Visiter göras i tusental, Och ofta bjuds på supé med bal.
Ja, så är lifvet se ' n långt tillbaka Och blir väl kanske en lid ännu.
De arme ofta få bröd försaka, I guld och siden kläds rik mans fru.
Då visdomsfrukter en » tös » dig bjuder.
» K ö p mina äpplen », från läppen ljuder, Och följden blir, som man lätt förstår, Du köper » Idun » för detta år.
A f delar tio jag bildad är, Och kan det nöje dig gifva, Så bjälp mig söka, du finner här, Hvad med man stundom plär skrifva.
En mindre vindpust, en långsträckt höjd.
Hvad hvarje landtman bör göra För att med årsväxten blifva nöjd, Och hvad till julmat plär höra.
Ett hederstecken för kämpe båld.
Namn, feminint, uppå hunden.
En vara lättast på sommarn såld, Hur den ej är, som är bunden.
a l l a a n d r a » H v a d säger ni, o m vi i vinter skulle ställa till några s ä l l s k a p s s p e k t a k l e t » fortfor h o n.
» O m de k o m m a att gå bra, kunna vi ge en föreställning för v ä l g ö r a n d e ä n d a m å l.
Det finnes så m y c k e n n ö d o c h så m y c k e t elände, min söta! » O e h h o n skakade full af med- känsla sitt hufvud samt knaprade på några konfektyrer, hvarpå hon alltjämt sprakade o m det ena ämnet efter det andra.
Under det j a g lyssnade en smula förströdd, k o m j a g att se bort till J o h n W o l l e r t, s o m vid ett af s p e l b o r d e n stod b a k o m min tants stol.
Uppriktigt sagdt, såg han icke särdeles lyck- lig ut efter den förklaring han nyligen dristat sig g ö r a.
K a n s k e h a d e j a g m e d en viss o m i l d - het halkat ur hans armar.
Jag tror det nä- stan — • hela min lifsuppgift h a d e j u hittills varit att uppföra mig c o m m e il faut — o c h jag k u n d e j u icke annat än misstycka d e n frihet, h v a r m e d j a g n y s s blifvit b e h a n d l a d.
» M e n j a g skulle j u få höra lite m u s i k, » r o p a d e n u fru Holterman.
Var det ordet » m u s i k », s o m bragte mitt inre i en viss h a r m o n i o c h k o m m i g att g l ö m m a all o r o o c h förtret?
M å h ä n d a.
Ty med en plötslig känsla af u n g d o m s l u s t när- m a d e j a g m i g pianot o c h b ö r j a d e m e d yrande fart en w i e n e r v a l s, s o m j a g utförde m e d så m y c k e n verv o c h a p l o m b att den g a m l e öf- versten vid s p e l b o r d e t a p p l å d e r a d e samt kan- ske d r ö m d e sig ung på nytt.
Säg, hvad fick pysen då han var lat?
En dryck.
Ett rinnande vatten.
Hvad alstrar vrede och ofta hat?
Ett husdjur ej släkt med katten.
Hur nämns de hårstrån jag än har kvar?
Hvad man på stolar bör finna.
Och så en tillställning fin och rar, Där vin ur bägarn plär rinna.
Hur dagakarlen ej vara plär, Och hvad han sällan får äta.
Säg, hvad är farligt då isen bär?
Nödvändig sak för att meta.
En fisk.
Ett mansnamn.
En pärla klar, Som sparsamt visa man borde.
Säg, hur var grisen?
Hvad då han har.
En blandning glasmästarn gjorde.
En myt.
Ett tidsmått.
Ett mindre tåg.
Hvad Mårten Luther lär skrifvit.
Hur blef linialen, som ojämnt låg?
Och hvad mormonerna blifvit.
En hederstitel.
Ett troll i skog.
En lem.
Ett smeknamn.
F r e d a g e n d e n 8 februari 1889.
Tidningen B yrå: Klarabergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre p r petitrad (— 10 stafvelser).
postarvodet Ingen inberäknadt.
KFonpinsessaii Lovisa af Danmark.
| et svenska hofvet och vår svenska huf- vudstad ha nyligen haft att glädja sig L åt ett lika illustert s o m kärkommet gästbesök.
F ö r att personligen bringa kung Oscar sin hyllning vid h. maj:ts 60-års- jubileum hade nämligen äfven infunnit sig Dan- marks tronföljare o c h hans gemål.
De sym- patier, s o m öfver allt mötte det danska furste- paret under dess vi- stelse här, voro både allmänna o c h hjertliga.
Också tror sig Mun till- mötesgå många af sina läsarinnors önskningar med att pryda sitt num- mer för dagen med den intagande bilden af Carl XV:s dotter.
Det biografiska ma- terielet här nedan är hufvudsakligen hemtadt ur en samling memoa- rer, förda af en dam, som under många år stod kronprinsessan nära.
Kronprinsessan Lovisa af Danmark, dotter af konung Carl X V och hans gemål, född prin- sessa af Nederländerna, föddes på Stockholms slott den 31 oktober 1851.
Prinsessan emot- tog dopet af biskop He- drén i Slottskapellet den 8 november och erhöll dervid namnen Lovisa Josefina Eugenia.
Aret kostar Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas S byrån kl. 10 — 11 och 4 — 5.
Utgrifningrstid: ', hvarje helgfri fredag.
Infaller helgdag på fredagen, u t - gifves tidningen näst föreg.
eller nästföl j.
derpå, den 14 december 1852, föddes hennes broder, prins Carl Oscar Vilhelm Fredrik, hertig af Södermanland.
D e n lille prinsen dog dock redan i späda år, den 13 mars 1854, och prinsessan Lovisa var och förblef sina föräldrars enda barn.
Oaktadt — eller kan- ske snarare just emedan — dessa så högt älskade » lilla sessan », som hon allmänt kal- lades, leddes hennes uppfostran både med 2:dra årg ..
I Stockholm: hos redaktionen, å Skade- postens hufvudkontor, i boklädoraa samt å tidningskontoren.
allvar och stränghet, genom hvilka dock städse kärleken framlyste.
Prinsessans barndom till- bragtes så godt som oaf brutet i hemmet, så- väl före som efter hennes faders tronbestig- ning.
Liksom fordom hennes moder, drottning: Lovisa, i Haag, så hade äfven prinsessan Lovisa i Stockholm några jemnåriga lekkam- rater, med hvilka hon i all förtrolighet fick: umgås.
Dessa voro v a n - ligen hvarje vecka någom afton inbjudna till drott- ningen för att roa sig; med prinsessan, och då ', stod, som man säger:, glädjen högt i tak.
Drott- ningen försmådde ej, att sjelf deltaga i lek och dans, hvilket ej alls för- skräckte de unga, utan blott lifvade dem allt mer och mer.
Särskildt brukade alltid prinses- • sans födelsedag regel- • bundet firas med en barn- • bal, till hvilken hennes; jemnåriga i stort antal L voro inbjudna.
Med moderlig iiver omfattade drottning Lor visa allt, från det.
stör- sta till det minsta, som rörde hennes enda barn,, och hon egnade henne alla stunder, som voro lediga från de för hvarje dag återkommande be- styren.
I synnerhet på.
Ulriksdal, der prinses- sans rum lågo alldeles bredvid moderns, var det henne lättare än i staden att med ett vaksamt öga följa prinsessan och stun- dom under skämt, stun- dom under allvar gifva henne de råd och till- rättavisningar, af hvilka^;
Idun u t k o m m e r I h u f v u d s t a d e n h v a r j e h e l g t r l f r e d a g o c h k o s t a r qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— barndomen i alla lifvets förhållanden är i så stort behof.
Under den tid hon växte upp, fick prin- sessan också inandas mera sanning, än hvad fallet var med de flesta barn; hennes moder var den första att säga henne den.
Mycket tidigt lärde henne hennes moder att öppna sitt hjerta för de fattigas nöd, och då prinsessan fick sin egen kassa att sköta, fick hon allvarliga förmaningar om att i detta fall icke tänka ensamt på sig sjelf.
Drott- ningen bestämde också, att prinsessan till en början skulle afsätta en del af sin kassa till ett fattigt barns underhåll.
Prinsessans undervisning var ordnad med sträng, systematisk regelmässighet. '
Särskildt lades vigt på historia, på nordisk literatur samt på nordiska och främmande språk.
Sina språkkunskaper hade prinsessan dess utom rikligt tillfälle att odla på sina resor i in- och utlandet.
Endast fyra år gammal följde hon med sina föräldrar till Norge.
Resorna till brödralandet förnyades ofta, isynnerhet de år kronprins Carl var Norges vicekonung.
Dess utom fick prinsessan ofta i sin moders sällskap besöka morföräldrarne, än i Holland, än på slottet Muskau i Schlesien.
Knapt elfva år gammal hade prinsessan under ett besök med föräldrarne i Skåne 1862 sammanträffat å Wrams-Gunnarstorp med den danska konungafamiljen, af hvilken hon några år der efter sjelf skulle komma att blifva en medlem.
År 1808 stundade en för prinsessan L o - visa djupt betydelsefull tid — hon skulle nu beredas till sin första nattvardsgång för att sedan sjelf åtaga sig ansvaret för sitt lifs handlingar.
Med det varmaste deltagande följde drottning Lovisa den religiösa under- visning, som meddelades hennes dotter, och samtalade ofta och länge med henne i dessa ämnen, hvilkas vigt hon så mycket önskade kunna lägga sin unga dotter på sinnet.
Prin- sessans skriftefader blef hofpredikanten Björn- ström.
Beredelsetiden nalkades sitt slut.
Med anledning af prinsessans konfirmation flyttade den k. familjen detta år tidigare än vanligt till Ulriksdal, och i det lilla kapellet, som Carl X V och hans gemål der låtit bygga, mottog den unga konfirmanden för första gången nattvarden.
Den k. familjen dröjde en kort tid här- efter vid Ulriksdal, men i början af juli må- nad afreste de höga personerna till Beckaskog.
Obestämda rykten hade redan nu talat om prinsessan Lovisas nära förestående förlofning med Danmarks tronföljare; och dessa rykten vunno ökad näring, då kronprins Fredrik äfven detta år infann sig på besök vid hof- vet å Beckaskog.
Förlofningen mellan de unga försiggick också strax efter kronprinsens ankomst.
Underrättelsen härom väckte öfver- allt de varmaste sympatier.
Den 11 juli 1869 var prinsessans första lysningsdag; den 23 anlände den danska konungafamiljen till Stockholm.
Nu vidtog en rad af lysande fester, bland hvilka bröllopsdagen, den 28 juli, med sitt högtidliga allvar stod som skild från de andra.
Då på morgonen denna dag drottning L o - visa och kronprinsessan lemnade det kära Ulriksdal, hade der samlat sig en mängd menniskor, som med rörelse betraktade mor och dotter, hvilka, dittills oskiljaktiga, från denna dag skulle vandra skilda banor.
D å prinsessan Lovisa efter ankomsten till hufvud- staden blifvit iklädd sin bruddrägt, fastades kronan på hennes hufvud af de båda drott- ningarne af Sverige och Danmark, hvilka tär ett I I P " v L- / I I \ ±J Kl IN Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— U p p g i f a n ä r m a s t e postanstalt n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en krona, så er- äfven i bröllopsprocessionen till slottskapellet ledsagade bruden.
Vigselakten förrättades af erkebiskop Reuterdahl, och i den lysande samling, som fylde kapellet, såg man, utom de svenska och danska konungafamiljerna, äfven storfursten Wladimir af Ryssland.
Efter ceremonien emottogo de båda nyförmälda sina höga anförvandters lyckönskningar, och på slottet gafs cour.
Brudparet afreste derpå i gala-cortége till Haga lustslott, der brudens föräldrar förut hade infunnit sig för att så- som sina gäster helsa de nyförmälda, hvilka dröjde qvar i Sverige ännu några dagar.
Den 8 augusti på aftonen lemnade kron- prinsessan Lovisa sitt barndomshem vid Ul- riksdal och sin födelsestad.
Följd af tusen- dens välönskningar och varma förböner, af- reste hon med sin gemål samt sina föräldrar, hvilka vid en jernvägsstation i närheten af hufvudstaden skulle säga sin älskade dotter farväl.
Den unga furstinnan hade i hög grad förvärfvat sig svenska folkets hängifvenhet.
Allmän var också saknaden, när hon nu lemnade oss.
Men den bittra känslan förmil- drades vid tanken på, att hon ej for långt ifrån oss, ej heller till något främmande folk, utan till brödralandet i söder.
* » Från Dannemark till Carl den elftes sida Kom fiam Ulrika för två sekler se ' n, Stark i att älska, tålig i att lida, Och varmt välsignad uti minnet än.
Betala nu vår gamla hedersskuld I ett jungfruligt bjertas bästa guld, Och blif som hon, att Dannemark må prisa En ny Ulrika uti dig, Lovisa! » Frithiof I öfrigt tagas kronprinsessans intresse och tid i anspråk för q vinliga arbeten af hvarje- handa slag och i främsta rummet af hennes barns uppfostran och öfriga husmoderliga pligter.
Hennes äldste son, den adertonårige prins Christian, egnar sig åt den militära ba- nan (landarmén), hans broder prins Carl (f. 1872) utbildar sig för sjövapnet.
Dessutom räknar danska kronprinsparets familj fem yngre telningar: prinsarne Harald (f. 1876) och Gustav (f. 1887), prinsessorna Louise (f. 1875), Ingeborg (f. 1878) och Thyra (f. 1880).
En älsklig grupp af de fyra äldsta af Carl X V: s barnbarn meddelades i kalendern Svea för 1878, jemte åtföljande verser af Mathilda Langlet.
* * Såsom slutord till dessa kortfattade bio- grafiska anteckningar kunna vi icke neka oss nöjet att här anföra en poetisk strof (af Frans Hedberg), hvilken såg dagen vid tiden för kronprinsessans förmälning.
V i göra det med så mycket större skäl, som hvad dikta- ren då framstälde som blott en förhoppning C ronhamn.
Den vackra och särdeles porträttlika bild af kron- prinsessan Lovisa, som Idun i dag meddelar, är for våra läsarinnors räkning skuren efter en vällyckad fotografi från hoffotografen Hohlenberg i Köbenhavn, den nyaste och yppersta, som torde finnas, och hvilken välvilligt ställts till vårt förfogande.
Som ofta skrifvelser anlända, hvilka samti- digt afhandla ämnen, rörande såväl Redak- tionen som Expeditionen, utbedja vi oss, att ärade korrespondenter till vinnande af snabbhet och reda i de skilda ärendenas behandling alltid skrifva på skilda papper till Redaktion och Expedition.
Vill du älska m i g?
* Äfven i sitt nya hemland har kronprinses- san Lovisa tillvunnit sig allas hjertan, ej minst genom sitt flärdfria, sympatiska väsende, sin uppoffrande hjelpsamhet och sin ömmande omsorg för dem, som lida.
Sjelf har kron- prinsessan tagit under sin protektion tre af Danmarks mera framstående filantropiska in- rättningar: Föreningen for sunde og billige Boligers Opforelse for Arbeiderbefolkningen (in- vigd 1871), Kronprinsessen Louises praeliske Tjenstepigeskole (stiftad 1872), der unga flickor, som nyligen konfirmerats, erhålla en tvåårig kurs i matlagning, tvätt, strykning m. m., samt Hvilehjem for Lcererinder (stiftadt 1878), afsedt för äldre damer, som i åratal egnat sig åt skolundervisning; hemmet har en sär- deles vacker byggnad vid Fredriksbergs Have.
I sammanhang dermed må nämnas, att kron- prinsessan egnar sitt bistånd och beskydd äfven åt flere barmhertighetsverk i sitt fädernesland.
Ett af dem, som har till ändamål att lemna hjelp åt fattiga barn, stiftades på h. k. h:s bröllopsdag och kallas Prinsessan Lovisas minnesfond.
* nu kan tilläggas karaktären af en temligen faktisk visshet.
(Efter Ploug.)
f I du älska mig, när dagen lider Mot sitt slut och solen lyser När allt mer mot öster skuggan Bådande När att snart min kraftlöst Skumt det varder fot har tröttnat, mitt mina till verklighet vänder, må?
fast hvad jag har blifvit När du ser, att hjertat mer Var än hufvudet, Som händer öga sig mot himlen att qvalen ändas Vill du älska mig, När jag skrider, natt; sjunJca i ditt sköte, då Bedjande Ej matt, lofvat bragt, begåfvadt och svag min vralcas lik en rostig ej mer kan gifva magt?
klinga, sJcarpa bett, Och den stora hop blott aktar ringa, Att min ett?
tro och gerning Vill du älska I hvars Och — mig, när dessa böljegång en genklang Väckte När voro mitt der för många för andra toner de ej höras af en yngre När de i den tysta Som på hyllan Vill du älska När Är slog gånger och din kärlek till mig Och Hvilan, sånger, hjerta drog förglömmas slägt; bok blott gömmas, står, af dam mig, när jag betäckt?
har funnit som mig detta lif ej gaf, det mål, min sträfvan en torfva här har blott, en okänd Vill du våra barn då troget Hvem jag vunnit, graf?
lära, var, för hvad jag ärligt stred Vill du mig i härligt Tills du vid min minne sida lägges Karl bära, ned?
Åkermark.
hålles ett n u m m e r I v e c k a n under hela qvartalet.
F ö r hvarje 6-tal a b o n - nenter, s o m samlas, o c h f ö r h v i l k a a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f Om sqvaller.
(Forts.) |et är närmast i anledning af » Galeotto » jag kommit att anställa några reflexioner öfver sqvaller, hvilka jag här, då ämnet sär- skildt för q vinn an är af den allra mest in- gripande betydelse, vill meddela Iduns läsa- rinnor.
Om jag frågade Eder, huru man rätteligen bör definiera begreppet » sqvaller », så är jag öfvertygad om, att svaren härpå skulle till sitt innehåll blifva lika mångtaliga som de svarande.
» Sqvaller är naturligtvis att tala illa om folk », säger eu, » att utsprida osanna rykten », säger en annan blanda sig i andras ange- lägenheter », en tredje o. s. v Allt detta är naturligtvis relativt sant, men det hvarken uttömmer eller begränsar begreppet.
Sqvaller är icke alltid att tala •illa om folk; man kan också sqvallra utan att sprida ut osanna rykten, och man kan blanda sig i andras angelägenheter, utan att denna inblandning förtjenar namn af sqvaller.
Rättast tror jag man kan påstå, att sqvall- rets innebörd och utsträckning ej kunna sam- manfattas i en allmängiltig regel; undantagen skulle bli för många.
Sqvallret är ett underligt, mystiskt och luf- tigt väsen, som icke kan gripas med hän- derna, icke ställas inför rätta eller dömas efter straffparagrafer, det stänges icke ute med vare sig lås eller säkerhetsventiler.
Det smy- ger sig in med vår bästa vän eller med vårt mjölkbud.
Om vi icke lyssna till det, tro oss bortvisa det med förakt, är det derför ej afväpnadt.
Det väfver sig omkring oss och gör den oskyldigaste till sitt verktyg.
Det har till sina bundsförvanter alla dyg- der och alla laster, alla sinnen och förmö- genheter: nyfikenhet, skandallusta, lögnaktig- het, hat, afund, hämd — lika väl som ett vaket, allmänt och menskligt intresse, menni- skokärlek och medlidande, heder och rätts- känsla, beundran för det äda och förakt för det lumpna; vår fantasi, vår känsla, vår re- flexion, vår samhällsdrifl, allt hemtar sin näring och sin inspiration ur samma källa: kännedomen om och intresset för lifvet om- kring oss.
Men — en hårfin missriktning af detta intresse, ett ögonblicks missbruk af denna kännedom — och vi hafva skattat åt sqvallret.
D u finner detta öfverdrifvet, kära läsarin- na, men om du har tid att offra mig några minuter, skall jag söka visa dig, huru sqvall- ret i sina skiftande och vexlande former för- följer oss bokstafligen från vaggan till graf- ven, och du skall nödgas erkänna, att vi ha denna lilla tisslande, tasslande och lismande demon att tacka för många bittra stunder, mången verklig olycka, ofta hela vårt lifs ofärd — någon gång också dess välfärd.
V i göra vår första behantskap med den smygande verldsbeherskaren i barnkammaren och fortsätta den sedan oftast i skolan.
Våra minnen af denna första bekantskap aro visserligen icke angenäma.
Att skaffa oss bannor och förargelse var detta sqvallers enda ändamål, och äfven om bannorna som oftast voro förtjenta, förtog icke detta den känsla af hätskhet mot sqvallraren, som gjorde vårt sinne mera ondt än den undfångna agan gjorde det godt.
Från denna tid är det också, som sjelfva i r- \ l I Ly vj i k i Idun, erhålla * IN mentet dt ordet sqvaller har en obehaglig klang i våra öron och uttrycket » springa med sqvaller » blifvit en graverande förolämpning mot den karaktär, till hvars svagheter en tanklös prat- sjuka hör.
A f helt annan art är det sqvaller, som litet längre fram i de första ungdomsåren förpestar atmosferen omkring oss.
De unga ha knap- past hunnit lemna barnkammaren och skol- bänken, förrän deras sinnen förvirras af prat, skämt och antydningar om känslor och för- hållanden, som tillsvidare äro deras natur främmande.
Det är ingens afsigt att gifva de unga kun- skap och orientera dem i den verld, der de skola göra sitt inträde, nej, sqvallraren — oftast sqvallrerskan — har här ingen afsigt alls, vare sig ond eller god, hon blott roar sig sjelf; H o n ler, då hon ser den första förlägna rodnaden på ungmöns kinder, dit- lockad af hennes prat om vissa varma käns- lor och ömma blickar, för hvilka hon, den ännu omedvetna, vore föremål, och hennes antydningar på att hon sjelf — den lilla omedvetna — med klappande hjerta delade dessa varma känslor och besvarade dessa ömma blickar eller kanske sökte några andra.
Genom menniskors, ofta i andra afseenden kloka och förnuftiga menniskors, förkärlek för denna art af sqvaller, som jag vill kalla det pikanta sqvallret, frambringas på konstlad väg drifhuskänslor, som hafva intet annat att skaffa med de sunda naturliga känslorna än att de förderfva dem, kanske för hela lifvet.
De senare arbeta sig långsamt fram ur vårt innersta väsen och stå derför starka på djupa rötter, då de förra åter med sina rötter på ytan växa snabbt och frodigt, men lyckas lös af lifvets första storm och vissna vid första frostnatt.
Och skulle det hända, att det är äkta känslor vi träffat på och gjort till ämne för vårt tanklösa prat och våra insinuanta an- spelningar — så mycket värre, vore jag fre- stad att säga.
Ty hvad är i högre grad vårt eget, hvarmed utanför stående intet ha att skaffa, än våra känslor, vår kärlek?
Och hvilken rättighet är väl heligare och rättvisare än den att få behålla oantastade och okränkta de skatter, vi gömma i vårt eget hjerta?
Men nej, för sqvallraren och sqvallrerskan är in- genting heligt, de förstå icke, att de besudla allt, hvad de vidröra med sina brutala och orena händer, ja, orena, ty de röra lika girigt i det smutsigaste galanteri- och skandalsqvaller som i en ung mans eller qvinnas heligaste hjerte-angelägenheter.
Grannens klenod.
§ g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n tid, u n d e r hvilken a D o n n e.
räcker.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 5, t o r d e ag minnes en gammal historia, som min mormor plägade berätta, och hvilken de erfarna husmödrarne på hennes tid till ett fö- redöme förtäljde för sina unga döttrar och fränkor.
Den är kanske värd att höras än i dag.