Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är åt vår tids kultur förbehållet att bära skammen för uppkomsten af seden, att brudpar i städerna på detta sätt föranleda templens vanhelgande.
Ja, någon mildare benämning kan ej med fog gifvas åt dessa upptåg, där brud, brud- gum, deras följe samt en larmande skara åskådare — numera starkt uppblandad med personer ur de bildade klasserna — draga in i kyrkan, vid hvars dörrar poliskonstaplar förgäfves söka upprätthålla någon ordning.
Det är, som om man såge en balfrusig hop kvinnor, män och barn stöita fram för att sköfla helgedomen.
Svordomar i trängseln på kyrktrappan, sorl och prat inne i kyrkan, och genom en korseld af nyfikna blickar, gäc- kande miner och icke sällan glåpord skrider brudparet med sina inbjudna gäster fram till Herrens altare — — » Kyrkan är öppen för alla », heter det då bland den larmande hop, som ej aktar för rof att in i templet föra sina afundsfulla hjärtan och sin låga nyfikenhet.
Kan undra, om kyrkan verkligen bör öppnas för slika okristliga upptåg?
Månne icke vår nyare kultur skulle till- städja en liten jämkning i detta fall, synner- ligast om fransk sed kan åberopas som stöd för en sådan jämkning.
Det kunde ju stå fritt för hvarje brudpar, som bar lust och råd att betala de omkostnader, hvilka åtfölja en kyrkvigsel på söckendag, att tåga till templet; men det bör då äfven stå fritt för dem, som betala detta förklädda nöje, att själfva välja den publik, af hvilken de vilja beskådas, och till den utdela fribiljetter.
Härigenom kunde man först och främst be- trygga kyrkfreden, och därnäst kunde möjligen en dylik anordning återuppväcka själfaktningen hos en stor skara människor, hvilken vår tids höga bildning och dito kultur gjort känslolös för äldre tiders sunda takt och goda folkvett.
Vid barnets sjukbädd.
nfåmi ka ur en tysk tidskrift tecknat oss till SyföS minnes ett citat: » En sjuksköterska bör hafva hjärta nog för att ej hafva något hjärta. » En paradox, kunde man tycka!
Dock ligger en sanning i den skenbara motsägelsen, en sanning, hvilken vi i det följande skola söka påvisa.
Det är dock ej till sjuksköterskor af facket, vi här vilja tala, utan till mo- dern, barnets naturliga vårdarinna äfven i sjukdomens dagar.
Det är ett bedröfligt faktum, att så mån- gen moder visar sig oduglig att själf sköta sitt sjuka barn enligt läkarens föreskrift.
Bri- stande kärlek, bristande bjärta är det ej, men kärleken är ej af rätta slaget, hjärtat har ej den rätta styrkan att i nödfall blifva sken- bart » hjärtlöst ».
Och ändå fordras ofta en sådan skenbar hjärtlöshet vid sjukbädden, där lif eller död kan bero på den sjukes lydnad för vårdarens vilja.
V i hafva sett mödrar vrida sina händer i förtviflan, emedan det sjuka barnet ej ville ta in, ej ville låta be- handla sig, och vi ha gripits af medlidande vid anblicken af en sådan på moralisk svag- het beroende hjälplöshet.
Modern måste be- tvinga sitt eget hjärta, måste komma det fal- ska medlidandet att tystna samt med lugn och sans söka fullgöra sitt ofta så svåra värf.
Ju sämre hennes barn blifvit uppfostradt, ju mindre det blifvit vandt att lyda, dess svå- rare blir henne detta värf, och dess mera kom- ma både hon och hennes barn att lida.
Där- för bör hon redan under hälsans dagar för- bereda sig, så att hon ej står maktlös, när sjuk- dom och sorg inställa sig.
Framför allt bör barnet således vänjas att lyda, ovilkorligt och utan motsägelse, samt vidare lära sig att utan pjunk och klagan bära små krämpor och plå- gor.
Ett barn bör sätta en heder i att vara modigt och blygas att i tid och otid brista ut i tårar och skrik.
Detta goda resultat skall uppfostran söka åstadkomma; men då fordras ock, att uppfostraren själf stålsätter sinnet och ej menar, att blödighet och hjär- tats godhet äro detsamma.
Men det är ej nog, att modern visar lugn och fasthet, att hon lär sitt barn att lyda, hon bör ock äga någon färdighet att vårda detsamma.
Denna färdighet läres bäst, om hon själf sköter sitt friska barn, själf behand- lar små tillfälliga obehag, tidigt vänjer bar- net vid kalla afrifningar, varma bad, dagliga gurglingar, om hon vid en tillfällig förstopp- ning gifver lavemang i stället för det bekvä- mare afföringsmedlet och öfvar sig att rätt anlägga de ofta så välgörande kalla omsla- gen.
Härigenom förberedes ej blott modern för en blifvande sjukvård, utan äfven barnet får vana att utan rädsla underkasta sig en sådan behandling och försvårar ej sedermera en gång räddningsarbetet genom ovana och motsträfvighet.
Hur ofta förordnas ej bad, kalla tvättningar, lavemang m. m., men bar- net är ej vant att bada, har aldrig gurglat, har fruktan för detta okända, och den svaga modern har » ej bjärta » att tvinga sitt gen- sträfviga barn, utan låter det hållas — - och dö.
Vore det bär ej bättre, att hjärtat tegat och förståndet talat.
Kanske mången moder menar, att godhet och ömhet bättre än lugn bestämdhet äro på sin plats vid sjukbädden, men henne vilja vi svara, att det ena goda ej behöfver undan- skjuta det andra.
Ty jämte en nödig fast- het, som konsekvent genomför det nyttiga och förvägrar det skadliga, fordras en aldrig svikande ömhet, en aldrig tröttnande vaksam- het.
Det sjuka barnet skall känna sig lik- som omsvept af denna hulda ömhet, skall känna sig tryggt under vården af denna lena, men fasta hand.
Och äfven om moderns hjärta svider vid tvånget att för barnets eget bästa behöfva möjligen öka dess plågor, äfven om hon bäfvar vid tanken, att kanske, oaktadt all omsorg, all möda, det älskade barnet ändå glider ifrån henne, då måste hon ändock beherska sig, måste kväfva sin ån- gest, tränga tillbaka tårarne och söka på allt sätt undvika att oroa den sjuke.
Ju lugnare hon kan vara, dess större utsikt har hon att rädda sitt barn.
Så länge det ännu finnes en gnista af lif kvar, så länge kan hon ännu hoppas, och detta hopp skall gifva henne kraft att försöka det skenbart omöjliga och att vinna seger.
% Sen till, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
Utan ord.
ina läsarinnor hafva förmodligen liksom jag varit utsatta för järnvägsprat.
Det heter visserligen, att vi svenskar på resor kunna sitta tillsamman och tiga i timtal, under det att t. ex. de gemytliga tyskarne på sådana färder så snart göra bekantskap med hvarandra, att ofta den ene före resans slut har den andres biografi på sina fem fingrar, fastän han vid resans början icke visste, om kamraten var fågel eller fisk.
Men emeller- tid, är isen väl bruten, och finnas uppslag till bekantskap, kan äfven på våra svenska järn- vägar mycket tal komma till stånd, och under- stundom händer det till och med, att pratets svallvågor gå höga, ja, så höga, att de tyckas vilja öfverspola en opartisk person.
Jag har tyckt mig finna, att man bland språkande människor bör, med tjänliga förbytningar, för- hålla sig som bland rökande, bland hvilka tobaksröken lär blifva mindre besvärlig, om man röker själf.
Ställer man sig utom pratet, anfäktas man mera, än om man själf har ett ord med i laget.
Hvad det talas om?
Ja, det är oftast icke lätt att redogöra för.
Ä r o två personer från samma ort, och den ena efter längre frånvaro begifver sig dit igen, uppstår mycket språk om gemensamma bekanta.
Gubben P.är död; gub ben A.
har gjort konkurs; Ida P. har blifvit förlofvad, och Kalle A.
har börjat egen affär; fru L.
bar fått sin sjunde och fru den och den sin åttonde; herr G. har » kilat », och enkan B.
lär skola gifta om sig, den tokan.
Ett döfvande buller af namn och notiser om tilldragelser surrar kring den person, som ofri- villigt blifver invigd i allt detta; och surret blifver dess svårare, som det för den obekanta i grunden endast frambringar ljud, vid hvilka hans föreställning icke kan fästa det ringaste af bild eller minnen.
I sitt stilla sinne upp- repar den beglagansvärde åhöraren måhända Nikanders ord: » Heliga tystnad, Lif uti döden, Död uti lifvet. » Efter flere timmars stumt åhörande af stora massor exploderande snack steg jag af för att vid en station, där konduktören nyss ropat: » tre minuter! », trösta mig för mitt lidande med ett glas sockerdricka eller vichy.
Jag hade blifvit torr i munnen på två gamla fruars vägnar, hvilka nu i tre timmars tid hunnit framsäga omkring tre band i stor oktav.
Några spekulationer på en annan kupé be- stämde mig ock för att stiga ur.
In på stationens resturant hann jag dock icke.
Strax efter mig insteg nämligen i väntsalen ett svartklädt och rätt distingueradt ungt frun- timmer, som väckte mitt intresse och kom mig att glömma mitt egentliga ärende.
Hon såg sig omkring, hon blickade mot den andra dörren; synbarligen väntade hon någon.
Ett par minuter förgingo; då öppnades dörren, och in kom ett par: en ung man med mili- tärisk hållning och ett ännu yngre fruntimmer.
Den resande unga damen antog en frågande uppsyn, som likväl genast försvann, då hon vände blicken på mannen.
D e båda kvin- norna gingo hvarandra till mötes och brusto samtidigt i gråt.
De satte sig likaledes grå- tande bredvid hvarandra.
D å hördes klockan ljuda till uppbrott, men för gråt hade de ännu icke hunnit säga hvarandra ett ord.
En sta- tionskarl gläntade på dörren och sade: » Herr- skapet får icke dröja. » Den resande fattade parets händer, nickade vänligt och skyndade vidare.
Ingen af dem hade talat.
I min egen kupé skulle jag få förklaring på denna scen.
» Det var löjtnanten på B — b y med sin unga fru, » sade ett fruntimmer till ett annat.
» Jaså, » svarade den andra, » är han om- gift nu?
För bara halftannat år sedan blef han enkling. » » Och hvilken var det fruntimret, som gick in i väntsalen? » frågade den första.
» Det var förra fruns syster », svarade den tillfrågade, » hon har varit och druckit brunn, och nu hade hon telegraferat till sin förre svåger och bedt honom komma till stationen med sin nya fru, när hon på hemresan for förbi deras trakt. » Det var alltså ett litet stycke historia ur lifvet, hvartill jag nyss varit vittne.
Systerns sorg och rörelse voro nog förklarliga; men hvaröfver grät den unga frun, som såg så lycklig ut vid sin ståtlige mans sida?
Kan- ske var det blott kvinnlig lättrördhet?
Eller drogo skuggor genom hennes unga själ?
Var det detta förgängliga lifs smärtor, dess ound- vikliga grymma skilsmässor, dess bräckliga lycka, som farit genom hennes hjärta?
Skym- tade för henne kommande sorg, bittra pröf- ningar?
Jag vet det icke och skall aldrig få veta det, men icke minns jag mig någonsin hafva haft lifiigare intryck af tystnadens väl- talighet, och under det tåget brusade fram genom skoksbygden, ljödo i mitt öra dessa rader ur Stagnelii stämningsrika sonett: » Kom, tystnad, kom, med dunkelblåa vingar Mig öfverhölj och näps de fräcka ljuden, Som våga själens helga sabbat störa! » IV.
N y s v e n k diflaskapparat.
å ehofvet af en på samma gång fullt ra- tionel och prisbillig diflaskapparat har länge varit kändt.
Visserligen har den s. k. Soxhletska apparaten, uppfunnen af en tysk professor Soxhlet och grundad på fullt rik- tiga principer, sedan flere år förekommit i handeln; det jämförelsevis höga pris densamma betingat, har dock i väsentlig mån motverkat dess spridning och framför allt hindrat den- samma att tränga ned bland de mindra be- medlade samhällsklasserna, där en dylik ap- parat tydligen är mest af behofvet påkallad.
Denna nya svenska diflaskapparat *, hvil- ken rekommenderas af professorn i barnsjuk- domar d:r O. Medin, har i hufvudsak upp- tagit och på ett praktiskt och prisbilligt sätt tillämpat Soxhlets metod for komjölkens s. k. sterilisering.
Som bekant surnar mjölk täm- ligen snart, om den ej omsorgsfullt vårdas; detta beror därpå att organismer, s. k. bak- terier, hvilka i riklig mängd finnas uppslam- made i luften, därifrån inkomma i mjölken och genom sina lifsprocesser orsaka densam- mas förvandling och omsättning.
Det ligger i öppen dag, att förekomsten i mjölken af dy- lika bakterier och deras omsättningsprodukter måste vara i hög grad skadlig för barnets späda matsmältningsorganer och gifva upphof till en mängd farliga mag- och tarmsjukdo- mar; också har man sedan länge sökt att medels kokning af mjölken så vidt möjligt * Finnes till salu å alla apotek, i större bosätt- ningsmagasin, hos instrumentmakare m. fl.
tillintetgöra desamma eller som det också kal- las » sterilisera » mjölken.
Delvis har detta också lyckats, ifall mjölken tillräckligt länge kokats omedelbart före hvarje mål; emellertid har man ej kunnat hindra, att en del bakte- rier medföljt från luften, då mjölken tömts från kokkärlet i diflaskan, och i ännu högre grad har detta blifvit fallet, ifall mjölken endast uppkokats en gång på dygnet för att sedan förvaras i ett kanske ofta otäppt kärl, i hvilket fall luftens bakterier ingalunda för- summat att ånyo där innästla sig.
Med denna nya apparat har man lyckats att till fullo sterilisera mjölken.
Mjölken, vederbörligen spädd, kokas direkte på difla- skorna, hvilka, placerade på en ställning af metall, nedsänkas i ett för desamma afpas- sadt vatten fylldt kokkärl, bvari vattnet får koka en dryg halftimme.
En i flaskornas mynning nedstucken kautschuk- eller bomulls- propp hindrar luftens bakterier att intränga i den genom kokningen på själfva diflaskan steriliserade mjölken.
Sålunda tillredd mjölk kan förvaras dygnet om, utan att på något sätt förändras, och flaskan behöfver endast uppljummas för att direkt vara färdig till an- vändning.
Utom vinsten att erhålla mjölken fullt steriliserad har man också den stora för- delen att endast en gång på dygnet behöfva tillreda barnets föda.
Själfva apparaten består i sin helhet af 8 diflaskor med ställning, för densamma af- passadt kokkärl, vidare kautschukproppar och nappar.
Den kostar G kronor.
Äfven säl- jes densamma utan kokkärl och betingar då ett pris af 3 kronor; en vanlig kastrull kan i så fall användas till diflaskornas uppvärm- ning.
Jag afstår från att i detalj skildra ap- paratens användning, då detta är noggrant afhandladt i en af prof. Medin författad upp- sats: » Kortfattade regler för späda barns uppfödande med komjölk », hvilken medföljer hvarje apparat.
Det behöfver väl knappast särskildt näm- nas, att komjölken, äfven tillredd under alla kända försiktighetsmått, på inga vilkor som födoämne kan jämföras med kvinnomjölken, hvilken alltid borde vara det späda barnets enda föda.
Men då detta af mångahanda anledningar tyvärr långt ifrån alltid blir fal- let, är komjölken, vederbörligen utspädd och med denna apparat steriliserad, den bästa er- sättning för modersmjölken.
Det är alltför väl kändt, hvilka glänsande framgångar den moderna kirurgien vunnit, alltsedan man lyckats att från sår och ope- rationsfält utestänga och tillintetgöra bakte- rierna, hvilka vållat vårt släkte så mycken ofärd.
Mindre i ögonen fallande skola kan- ske de segrar blifva, hvilka vinnas genom att från det späda barnets föda utestänga dessa mänsklighetens fiender, men att äfven dessa skola blifva betydande nog, därom kan man vara fullt förvissad.
Dödligheten bland de späda barnen är j u ännu, särskildt i vissa de- lar af vårt land, ganska betydlig, och att olämplig näring härvidlag spelar en ofantligt stor rol, därom har hvarje läkare nästan dag- ligen en sorglig erfarenhet.
Må då denna nya apparat, hvars stora förtjänster jag nu antydt, tränga ned i de djupa lagren och blifva en folkets egendom; månget lif skall då sparas bland de späda barnen.
D:r Carl Flensburg.
I Smånotiser för kvinnovärlden.
Den 25 febr.
afled härstädes en bland våra äldre teatervänner känd och högt aktad konst- närinna, dansösen fru Maria Charlotte Törner, gift med kamreraren vid k. teatern G. F. Törner.
Charlotte Norberg, så var hennes familjenamn, var född i Stockholm 1824 och inträdde redan vid nio års ålder i teaterns balettskola samt uppträdde offentligt i solodans så tidigt som året därefter.
Nå- gra år senare väckte hon mycken uppmärksamhet i balletten » Max och Emma ».
Den unga dansösens rika anlag utvecklades i synnerhet under en studie- resa till Köpenhamn, där hon under åren 1840 och 1847 erhöll undervisning af August Bournonville.
Efter återkomsten till Stockholm befordrades hon till premierdansös och erkändes allmänt som en af de förnämsta i sin konst.
Hon var publikens gunst- ling och sågs alltid med stort nöje på scenen.
Men redan vid 35 års ålder lämnade hon teatern, allt för tidigt enligt alla teatervänners enstämmiga åsigt.
Kärleken till konsten lefde dock alltid hos Char- lotte Törner, och hon visade det bland annat genom det allvar, hvarmed hon utbildade flere elever.
För öfrigt lefde hon under de senaste årtiondena i ett stilla och lyckligt familjeli f, troget uppfyllande ma- kans och moderns plikter, aktad af alla som lärde känna henne.
Hon sörjes nu närmast af man och son.
Svenska allmänna kvinnoföreningen Ull djurens skydd hade förliden fredagsafton års- möte i Hotel Continentals stora sal.
Sedan mötet öppnats, föredrogos styrelse- och revisionsberättelser- na, af hvilka framgick, att inkomsterna under gång- na året uppgått till 4,223 kr.
Tillgångarne vid årets slut utgjorde 11,823 kr.
MeJlemmarnes antal utgjorde 945.
Vid därefter företaget styrelseval återvaldes samt- liga de i tur att afgå varande ledamöterna: fruarna J. Varenius och M.
Engelhardt, friherrinnan E.
C. Sundin samt öfverstelöjtnanten L.
Bäärnhielm, pastor J. Lindau och skolläraren J. Dahlström.
Därjämte tillkännagafs, att under årets lopp styrel- sen kompletterat sig själf genom inval af fru N.
Signeul efter friherrinnan A. von Hfpken, hvilket godkändes af mötet.
Eevisorer ha under året va- rit fru Sophie M iller och brukspatronen Emil Nor- stedt.
De af styrelsen beslutade belöningarna för väl- vilja vid behandlingen af djur utdelades därefter.
Belöningarna, som hvardera utgjordes af föreningens bronsmedalj och 10 kr., hade tillerkänts spårvagns- kuskarne n:r 20 Axel Ericsson och n:r 2 Herman Borg, hvilka voro närvarande vid mötet och emot- togo sina hederstecken.
Sedan skolläraren Axel Blomqvist hållit ett med bifall mottaget föredrag öfver ämnet » några orsaker, manande till fortsatt kamp för djurens skydd », af- slutades mötet.
En vegetarisk middag kommer att anord- nas onsdagen den 16 dennes kl. 5 e. m. å Hotel Continental af ett antal för det vegetariska Iefnads- sättet intresserade damer och herrar.
Priset pr ku- vert blir 3 kr.
Anmälan om deltagande mottages, förutom å » Iduns » byrå, hos: friherrinnan Malla Kudbeck, Adolf Fredriks Kyrkogata 9 A; fru L.
Deutgen, Arsenalsgatan 1; kapten H.
Wijkander, Floragatan 14; kapten A.
Gedda, Brahegatan 38; fru C. Scholander, Döbelnsgatan 1 B; ryttmästar H.
Cederschiöld, Östermalmsgatan 1; notarien G. von der Burg, Döbelnsgatan 5 och kapten A. Elisen, Engelbrektsgatan 19.
Öppet bref till Seaevola.
(Jämför » Iduns panoptikon » i n:r 8 för i år).
Min bäste herr Sccevola!
Er utsökta älskvärdhet mot damerna är — sedan gammalt — ett kändt och erkändt fak- tum.
Åtminstone har ni i Idun många gån- ger slagit er till riddare för deras fri- och rättigheter.
För min del tycker jag, att ni i de flesta fall ser riktigt bra på — båda ögo- nen.
Jag minns blott ett enda tillfälle, då ni helt oförmodadt undandrog dem ert värdefulla stöd.
Frågan gällde den gången en ifrågasatt rättighet för damerna att - själfva » bjuda upp till dans ».
Då blef ni rädd om ert eget — D U N jag menar herrarnas — skinn och radade upp skäl i mängd för att bevisa det orimliga i en sådan anordning.
Jo jo män, rädslan att » få sitta » kan skrämma den bäste från att stå på hufvu ' t för damerna.
Men den där lilla oartigheten tycks ha gnagit på ert samvete, och för att godtgöra den med ränta pläderar ni nu så vackert för att vi, stackars ungmor, skola få » bjuda upp » för hela lifvet.
Ni vet nog, ni, att i det fallet risken att » få sitta » är för er, herrar, oänd- ligt mycket mindre, ty — » ingen karl är så ful, att han inte kan bli gift. » För att nu emellertid återgå till hufvud- punkten, så är det inte så rasande stor synd om oss, som ni tyckes tro.
Det finns så många indirekta sätt att fria, ser ni, och hvad den där lilla, men sä utomordentligt viktiga frågan beträffar, ha nog våra unga damer en ganska beaktansvärd förmåga att så att säga lägga den i munnen på den rätte, i fall han vill säga nå- got.
Och vill han inte, ja då.
» Om tycke och smak ska ' man inte disputera, och kärlek och högfärd kan ingen kachera. » Vill inte er brukspatron se, att han är den rätte för henne, sä är hon nog inte den rätta för honom, och då är det sannerligen bäst för båda, att han skaffar sig fru och telningar på annat håll.
Det skulle allt bli en smula synd om her- rarne, ifall de ej kunde gå säkra för ett litet frieri då och då.
Tänk er en hygglig ung man, som kommit till insikt om, att man för att föda hustru och barn behöfver mera än att vara hederlig karl och ha framtidsut- sikter, och som därför beslutat ' att hålla sin ömma låga instängd i sitt eget bröst.
Men så, vips, kommer » föremålet » och ger till- känna, att hon vill bli hans hustru — ä tout prix.
Arme man, hur skall han då kunna stå fast vid sina stoiska föresatser?
Annu mer galet blir det för de stackars 6xemplar af herrsläktet, som anse det för en dödssynd att » säga nej åt ett fruntimmer », och som, ifall det knepe, skulle låta hugga af sig handen för ett par vackra ögons skull, men som ändå älska sin frihet öfver allt annat i världen.
Useh, sådana pliktkollisioner det skulle bli!
Och, last hut not least, tänk pä alla gamla ungkarlar, hvilkas canon i äktenskapsfrågan inneslutes i följande råd, gifvet af en erfaren pappa till hans käre son: Min son, förrän förstånd du Jått, gäck ej på frieri!
Se ' n du förståndets ålder nått, så låter du nog bli.
Och vet ni, älskvärde herr Scsevola, hvar ert förslag kommer att möta det kraftigaste motståndet?
Jo — hos damerna själfva.
De känna nog på sig, att de i allmänhet ej skulle kunna tiga, tills de fått en säker inblick i » hur landet ligger »; de kunna räkna ut, att det ej måtte vara vidare behagligt att få ens den minsta lilla tillstymmelse af en korg, äf- ven om de skulle vara i tillfälle att dölja harmens rodnad under en mask.
Nej, det där privilegiet lämna de gärna herrarne att ha ode- ladt.
Men herr Nils Perssons motion är utmärkt, och den måste hvarje rättänkande önska all möjlig framgång.
De ogifta herrarne inbilla sig — nej, ursäkta mig — tro ju, att de ut- valt den bästa delen, och då är det ej mer än rättvist, att de få en droppe malört i säll- hetsbägaren.
Ingrid Gullin.
Kung!, operan gaf i fredags sin tredje symfonikon- sert för säsongen.
Programmet, som egentligen ej innehöll någon nyhet, om ej möjligen Beineckes uvertyr till » Konung Manfred », upptog för öfrigt som hufvudnummer Andreas Hallens präktiga och målande orkestersuite » Ur Valdemarsagan », bekant sedan dess första utförande å matinén i Berns ' sa- long sistl. december månad.
Den symfoniska suitens många förträffliga egenskaper trädde denna gång nä- stan ännu mera i dagen och tillförde kompositören, som själf ledde utförandet, det lifligaste bifall.
Ett par ganska pikanta, ehuru ej synnerligen betydande satser ur en serenad för stråkorkester af V.
Herbert slogo likaledes an på den talrika publiken, som t. o, m. bisserade chansonetten.
— H r Salomon Smiths utförande af Flygande Holländarens scen och aria ur första akten af Wagners bekanta opera förtjänar synnerligt erkännande, så mycket mer som ett dy- likt stycke, när det lösryckes ur sitt sammanhang, både för konstnären är svårt att tolka och för pu- bliken att fullt fatta och förstå.
I tisdags uppfördes för andra gången Felicien Da- vids utomordentligt melodiösa 2-akts-operett » Lalla Bookh ».
Den här tyvärr allt för sällan gifna ope- retten utgör från början till slut en tonmålning, mät- tad af den varmaste österländska kolorit.
Den ena sköna melodien aflöser den andra, duetter, terzetter, kvartetter och körer omväxla, och därjämte råder öfver det hela en lugn och varm stämning, som verkar nästan berusande.
D e fyra hufvudrollerna utfördes synnerligen förtjänstfullt af fröknarna Holm- strand (Lalla Rookh) och Karlsohn (Mirza) samt hrr Strandberg (Noureddin) och Brag (Baskir).
Fröken Holmstrand har här sin första större uppgift, och hon löser den verkligen i alla hänseenden förträff- ligt.
Hennes sympatiska stämma har genom de se- naste studierna i utlandet vunnit både i skönhet och fyllighet, tonansatsen är säkrare och fraseringen mycket god.
Då härtill lägges, att fröken H.
äger en strålande apparition, har hon ju de flesta betin- gelser att kunna lyckas i det henne tilldelade par- tiet.