Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt hade jag också nästan glömt dem, » tillade han.
» Jag är glad, att du nu påmint mig därom. » » Hvad de äro utomordentligt vackra! » utbrast den unga frun med beundran, — » och dock kunna de aldrig bli mig så kära som den juvelbrosch du gaf mig på bröllopsdagen! » tillade hon varmt.
» Men när skall jag väl bära dessa rika smycken?
det vet jag då egentligen inte, » tillade hon leen- de — » ty vi ha j u båda så föga smak för lifvet i stora världen och ärna blott lefva ett enkelt hemtif härnere på landet.
Jag är dig i alla fall varmt tacksam för den stora gåfvan, min Erik, » tillade hon med en smekning, under det han åter tillstängde det gamla skåpet och de båda makarna följdes åt därifrån.
Under förmiddagen hade grefven ridit ut, åt- följd af sin inspektor, till en långt bort belägen utgård och skulle inte återkomma förr än sent på dagen.
Under matsmältningens fortgång har, såsom Gamla fröken Brita, som ännu hade en och fallet är vid hvarje smältningsprocess, bildats annan förtroendepost kvar, kom att söka grefvin- en mängd slagg bestående af förbrukade mat- nan i något ärende; men då hon icke fann henne i stora våningen, steg hon dristigt på, med en smältningsvätskor och en del obrukbara ämnen, trotjänarinnas förtrolighet, ända in i sin matmors som voro tillblandade de verkligt närande de- toalettrum.
Grefvinnan fanns mycket riktigt där- larna af vår föda.
Denna masaa bildar exkre- inne, men hon stod vänd med ryggen åt dörren, menterna och måste aflägsnas u t kroppen.
E x - så att hon ej genast märkte den gamlas inträde.
Det var något ganska ovanligt att se den unga krementerna äro till sin mängd och utseende grefvinnan stå framför den stora trymåen, såsom mycket växlande allt efter de intagna födoäm- hon nu gjorde.
Men då hon i nästa minut i spe- nenas art.
De blifva rikligast hos personer, ' geln såg fröken Britas inträde, vände hon sig om som företrädesvis lefva af vegetabiliska, mera med ett vänligt leende.
Hon hade för ro skull företagit sig att profva juvelerna — det tunga skrymmande ämnen, särdeles sparsamma om halsbandet tog sig förträffligt ut på den hvita födan består af rent senfritt kött, ägg, smör halsen, och det gnistrande diademet i hennes och mjölk.
D e t t a bör beaktas vid anordnan- mörka hår klädde henne så väl, att hon i detta ögonblick var riktigt vacker.
det af dieten under olika sjukdomar i tarm- Knapt hade hon dock vändt sig mot gamla kanalen.
(Forts.) fröken, förr än denna gaf till ett lätt utrop — men det var icke af beundran, som man skulle kunnat tro, utan det var ett hälft undertryckt rop af förfäran, och på samma gång hade den gamla tagit ett par steg framåt, som hade hon velat skynda fram för att slita af sin matmor hela grannlåten.
Grefvinnan märkte det med förvåning, men (Forts.) Brita, som åter hämtat sig, sade nu med en ton Grefven kom hem, och i glädjen häröfver glömde af oro och djupaste allvar: » Fru grefvinna, — hans unga maka förgångna tider för att lefva i bär aldrig dessa olycksaliga juveler! » — — det närvarande.
Än ströfvade hon vid hans sida Grefvinnan studsade något, men i nästa ögon- genom den vidsträckta parkens ekdungar i den blick grep hon tillfället i flykten och inbjöd med vackra aftonstämningen, eller åtföljde hon honom en åi börd gamla fröken att taga plats bredvid sig på åkturer eller långa vandringar kring ägorna i den lilla bekväma soffan — toalettrummet var under dagens lopp — allt under det att styrelsen nämligen helt och hållet inredt i modern stil.
inomhus småningom, som sig borde, öfvergick ur » Kära Brita, » sade hon på det vänligaste, » sitt gamla fröken Britas händer och i hennes egna.
ned och låt oss spraka litet!
Du påminner mig Med ett ord: den unga grefvinnans lifliga, prak- genom dina ord om ditt löfte att berätta mig ett tiska sinne satte sig lätt in i allt.
Hon hade och annat ur slottets och ättens historia — säkert också i själfva verket fått en enkel och förstån- äro dessa smycken på något sätt förknippade dig uppfostran och kände sig icke främmande därmed? » på det husligas och det verkliga arbetets område.
Gamla fröken Brita åtlydde kallelsen — något Men en morgon under det hon satt och sam- som hon dock aldrig skulle; ha tillåtit sig, om talade med sin man och under tiden hälft omed- grefven varit i närheten — men det skedde nästan vetet lekte med den stora nyckelknippan och med motvilligt, och hon kastade så mörka blickar på en viss stolthet räknade nycklarna därpå, tycktes de glänsande smyckena, att grefvinnan ofrivilligt plötsligt någonting rinna henne i minnet.
» Erik! » å sin sida efterkom gummans uppmaning och sade hon, » skulle du vilja lämna mig nyckeln till började att långsamt lösa dem af sig och varsamt det stora ekskåpet uppe i tornrummet — jag vill nedlägga dem, ett i sender, i det sammetsklädda så gärna se hvad det gömmer! » etuiet.
Först därefter var det, som om fröken » Ekskåpet däruppe — ah, det hade jag så när Britas tunga blifvit löst.
glömt, » svarade han glädtigt; &gt;kom så gå vi då » Grefvens mor var den sista som bar dem, » dit upp med detsamma! » Grefvinnan var ej sen sade nu gamla fröken, i det hon borttorkade en att åtlyda uppmaningen och ilade vid hans arm tår.
» Jag minns det, som om det varit i går — uppför trapporna.
Grefven, som först inne i sitt det var på grefvens kristning.
Hon var så vac- rum hämtat en liten gammalmodig nyckel, vred ker, men mycket blek.
Hela släkten var samlad nu om den i det konstiga låset, som med ett här — — — Men det dröjde inte länge, förrän knarrande gick upp.
den samlades igen — det var för att åtfölja den Skåpet innehöll en mängd kuriosa och före- svarta silfverbeslagna kistan till grafhvalfvet där mål, som tillhört huset och familjen från gamla borta » — hon pekade härvid genom fönstret på tider: silfverarbeten, gammalt sällsynt porslin, en den smärta tornspiran, som uppstack ur skogen del kläder af sammet och brokad o. s. v. Gref- på andra sidan om sjön.
vinnan genomgick det allt med Iifligaste intresse.
» Ja, jag vet att Eriks mor dog kort efter hans » Ingenting har dock något betydligt värde, » födelse, » sade grefvinnan allvarligt; » och jag för- anmärkte hennes man, — - » utom detta! » Han står n u: hon lämnade för tidigt sjukrummet V i harva nu sett, h u r u de tre hufvudbe- ståndsdelarna, stärkelse, ägghvita och fett, af våra födoämnen genom matsmältningssafternas förenade verkan öfverförts från olösliga i lätt- lösta former; det återstår att visa, huru och förmedels hvilka krafter de upptagas i blodet, ty först då de hunnit så långt, äro de för kroppen verkligt närande.
Den akt, genom hvil- ket detta sker, kallas resorptionen.
Vatten och i vatten fullt lösta ämnen kunna direkt uppta- gas af de finaste blodkärlen.
P å detta sätt resorberas en del af födan redan i magsäcken, men den långt största delen först i tarmen och genom en särskild verksamhet hos cellen, så t. ex. allt fettet och en stor del af ägg- hvitan.
Det så kallade tarmluddet, som ut- gör en sammetsliknande bildning å tarmslem- hinnan, är härmed verksamt.
Lifligast försig- går resorptionen i tunntarmen, där tarmluddet är rikligast, men äfven i groftarmen äger en resorption rum, såsom flere forskare otvetydigt visat.
Närande lavemang, som ej komma längre upp än i groftarmen, tillgodogöras r ä t t väl och äro mera berättigade, än mången velat antaga.
De ha sin användning vid vissa svåra former af sjukdomar i magsäckeD, såsom magsår och kräfta.
Sägner.
öfveransträngning, förkylning vid den stora fe- sten — — » » Det är inte endast dödsfall, som det betyder att bära de här juvelerna,^ återtog gamla Brita, utan att ägna någon uppmärksamhet åt grefvin- nans anmärkning, » men det följer alltid olycka och sorg af något slag därmed.
— — Jag var inte mer än sexton år, när jag blef kammarjungfru hos grefve Eriks farmor — — » Hon afbröt sig plötsligt, som hade hon sagt alldeles för mycket.
» Fortsätt, goda Brita, » sade grefvinnan intres- serad, men nu var den gamla åter sig själf och svarade endast: » Jag får inte glömma hvem jag talar till! » » Det behöfver du inte fästa dig vid i detta ögonblick, » sade grefvinnan vänligt, » och jag vet i alla fall redan, att det då var något ledsamt förhållande i familjen — Erik har en gång nämnt något därom. » Och den unga kvinnan hade nå- got så älskvärdt och tillmötesgående i silt väsen, att gumman Brita, liksom de flesta andra, icke kunde motstå det, utan fortfor, ehuru nästan som om hon talat för sig själf: » Om jag än lefde i hundrade år — och jag har inte långt dit, snart bara ett par tiotal!
— så glömmer jag aldrig den natten.
— — Det var till mig hon lämnade det här juvelskrinet — för hon hade tänkt ta det med sig, det var visst det käraste hon hade här i huset, för gossen brydde hon sig aldrig mycket om — men så fruktade hon visst, att det skulle röja dem.
Och jag, stac- kars barn — inte förstod jag då, hvad det var fråga om.
— — — Det Var just här nedanför terrassen, ' han ' höll med hästarna — och undan kommo de, och det var nog så godt det: för hade grefven kommit hem, så — • — Och se ' n bodde hon med den nye mannen nå ' nstans utom- lands; och grefven ville aldrig se juvelerna mer, för dem hade hon burit på sin bröllopsdag, och han hade varit så kär i henne, så, för vacker det var hon nog och hade varit en af stjärnorna vid hofvet, sa ' s det, och hade haft så många beun- drare, så ingen kunde förstå, hvarför hon tog grefven, som då redan var till åren — men hon var svag för börden och pengarna och juvelerna och sä ' nt där, sa ' s det.
— — Men grefven gifte aldrig om sig, utan tog sin syster, fröken Eleo- nora, i huset — Gud signe hennes minne!
och nog fick unge grefven, grefve Eriks far, bättre uppfostran af henne, än han kunnat få af mo- dern, — och därför blef han också en ädling!
— Ack, att han skulle dö så ung! » » Ja, jag vet, att han dog redan i Eriks gossår, så att det var därför, som Erik blef uppfostrad hos sina morföräldrar och aldrig bott här igen förr än nu, » sade grefvinnan sakta, nästan rädd att afbryta den gamlas tankegång.
» Men hur ha dessa juveler från början kommit in i släkten? » fortfor hon, då den gamla tycktes så försjunken i sina minnen, att ingen fortsättning följde på en stund.
» De äro rof och byte från trettioåra-kriget, &lt; återtog hon, » så det är väl därför, det inte kan vara någon välsignelse med dem.
Fältherrn hade hem dem; men inte hade väl heller hon, hans husfru, glädje af dem, för han lär ha varit en vild och sträng herre — det hade han väl vant sig vid ute i kriget.
Hon ser inte för glad ut, där hon sitter i stora porträttsalen, i all sin stass. » » Ja, det är då sant!
— Och den röda damen till vänster om henne — är det inte Järngref- vinnan? » » Jo, det är hon!
Hon fick det namnet för hon var så hård och kall och styrde som med järn- spira.
Det var tuna tid för folket på godset; för hon var sniken och snål, så hon unnade knapt nå ' n att äta, — men guld och ädelstenar, det samlade hon, och det säges att det är hon, som låtit sätta in alla de största juvelerna i diademet och halsbandet, och det säges också, att hon har många flere ändå med sig, där hon ligger i sin stora kopparkista — inte vet jag!
Men inte ger sådant ro i grafven — — Men det ska ' vi inte orda om nu!
— — » » Och det var hon som bodde i tornrummet? » » Ja, för på äldre år blef hon så folkskygg, och trodde sig ha fiender öfverallt, så att hon inte ansåg sig säker annat än däruppe. » » Och hvartill har det egendomliga rummet se- dan begagnats? » frågade grefvinnan, då hon un- der några minuter förgäfves väntat någon fort- sättning.
» Sedan användes det ibland till gästrum, har jag hört, men på senare tider har det stått obe- bodt — åtminstone så länge jag minns tillbaka.
För det är ingen, som velat bo där!
— — » (Forts.)
' Skrifva bref.
• S w f k r i f v a bref!
— L o c k a ej dessa ord fram J t e Ä en svärm af b r o k i g a bilder i ert sinne?
E n m ä n g d minnen — först från den tid, d å » den evigt ä l s k a d e » och » evigt trogna » barn- d o m s v ä n n e n eller v ä n i n n a n oeh ni själf k o r - responderade åtminstone h v a r a n n a n d a g, så en g å n g i veckan, en g å n g i m å n a d e n, och till sist — • inte a l l s; sen från er u n g d o m s t i d, vissa m y s t i s k a, hemligt a f s ä n d a och hemligt m o t t a g n a bref, dessa så ofta u t v ä x l a d e, som n i g ö m d e för a n d r a s ögon, äfven om » hela världen » visste, » hvem det var, som skref så d ä r ofta till syster E l l e n, » bref, som ni k a n - ske n u inte l ä n g r e h a r k v a r, m e n som ni ä n d å erinrar er med ett v a r m t vemod, fär- g a d e som de äro af u n g d o m s m i n n e n a s oför- störliga rosenskimmer.
A n d r a minnen ä r o inte l i k a v a r m a, lika b e h a g l i g a a t t erinra sig.
N i minns från m å n g a å r t i l l b a k a, h u r förfärligt trögt det gick a t t skrifva till faster A g n e s, hos hvilken ni h a d e varit h e l a julen och haft så roligt och som ni naturligtvis m å s t e skrifva till och t a c k a.
Ni dröjde alldeles oförsvarligt l ä n g e; t i l l s i s t v a r d t ni d å n ö d g a d, och så började ni med s u c k a n och k l a g a n: » Lilla rara Faster!
Jag skulle ha skrifvit långt förut till Faster och tackat för Fasters stora vänlighet och allt roligt, som jag hade hos Faster, om inte ... » J a h a, om inte j a, men h v a d s k u l l e ni hitta på?
S j u k h a d e ni inte varit, och tid det h a d e ni d å haft.
J a, det v a r ett b e k y m m e r, i n n a n det brefvet v a r d t färdigt.
Sen h a r ni fått l ä r a er b ä t t r e; n u börjar ni n o g aldrig ett bref med » jag », n u k ä n n e r ni till alla sedöfliga fraser och samlifsspråkets m j u k a s t e vändningar.
Men ä n d å.
N i d r a r en suck vid t a n k e n p å a l l a dessa bref, som ni varit t v u n g e n a t t skrifva.
Å h, h v a d orden famla och bli fadda, a l l t låter så p l a t t och k o n s t l a d t och tarfligt d u m t, ni s k u l l e säga det m y c k e t b ä t t r e, tycker ni.
A b, detta- h e m s k a, som k a l l a s a t t skrifva bref till v ä n n e r och b e k a n t a, som ni måste skrifva till och — som ni egentligen ingen- ting h a r a t t säga, men som skulle bli så ledsna, om ni glömde bort d e m oeh inte skrefve.
Och så p l i t a r ni ihop n å g r a sidor om da- gens on dit och p l o c k a r fram h v a d ni k a n och u r h v a d ni själf upplefvat, till dess ändt- ligen ni tycker er hafva uppfyllt a l l a n rätt- färdighet oeh r ä t t nöjd u n d e r t e c k n a r ert opus med ert vanliga » Din egen etc. » eller h v a d det n u är.
J a, m i n fru, så g å r det till i a l l m ä n h e t, eller h u r?
O e h n ä r ni träder u t ifrån d e t t a t y n g a n d e arbete och triumferande b e r ä t t a r er m a n, a t t n u h a r ni ä n d å skrifvit det d ä r brefvet, som så länge t r y c k t p å ert sinne, d å h a r den otäckingen inte ett ord till beröm för er bedrift, u t a n h a n b a r a s k r a t t a r och p å s t å r, a t t han minsann aldrig skulle förnedra sig så djupt som till a t t smida ihop ett d y l i k t mischmasch af hyckleri och non- sens.
O c h j a g tror, att, h v a d ni ä n s v a r a r honom, ni dock m å s t e medge, a t t h a n h a r rätt, a t t det i själfva verket ä r en af dessa v a n l i g a hvardagslifvets konventionella n u - tidslögner, som ni h a r gjort er s k y l d i g till.
D e t t a slags bref, d e m, som m a n skrifver nödd och tvungen, borde m a n aldrig skrifva.
S ä g inte, a t t det ä r omöjligt a t t l å t a b l i!
Större ting än så h a visat sig genomförliga.
O m m a n också i s a m t a l ofta nog p r a t a r m y c k e t värdelöst, bör dock det m a n skrifver v a r a af a n n a n h a l t för a t t försvara det l ä n g r e lif, som ni gifvit det.
O c h ni gör orätt mot b å d e e d r a vänner och er själf, n ä r ni ger dem d y l i k a t o m m a bref.
T y det händer, a t t m a n å t verkliga v ä n n e r bjuder s å d a n a d ä r epistlar, som h a n d l a om allting och ingen- ting.
Men d e t t a ä r ett h å n.
N ä r r u m m e t s a t t sin skiljemur mellan t v å vänner; ä r det u t b y t e t a f t a n k a r och förtroenden, som g r u s a r d e n n a och k o m m e r dem a t t k ä n n a s a m m a n - v a r o n s fröjd igen.
M e n d ä r s k a l l också t n s eget j a g t r ä d a till mötes i brefvet, liksom n ä r personerna stå ansikte mot ansikte.
Men m å n g e n tror, a t t det ä r typen för ett godt bref, n ä r den skrifvande så t r ä d t i bak- g r u n d e n, a t t ej ens ni, som k ä n n e r h a n s a n d - liga bild, förmår d ä r skönja dess d r a g.
J a, det ä r visst en konventionell regel detta, a t t man ej skall l å t a sitt » jag » t i t t a fram mel- l a n brefvets r a d e r.
M e n om ni en gång " får ett bref från en, som s t å r er n ä r a, och det h a r d e b a n a l a fraserna, den stereotypa bref- j a r g o n e n med dess traditionella, färglösa hu- mor, d å ä r det er ej, som om ni h a d e bref- skrifvaren bredvid eder, och ni skall t ä n k a vid er själf, a t t det fattas n å g o t i detta bref, a t t det icke ä r h a n (1. hon) själf, som d ä r t a l a t till eder.
T y så blir ett bref er k ä r t, n ä r n i ser hvarje r a d p r ä g l a d af personlig- hetens s ä r m ä r k e.
Och icke ä r det svårt a t t skrifva så.
D e t fordras j u endast en ringa ting.
A t t vilja det, a t t se bort från alla konventionella hän- syn, a t t l ä m n a a l l m ä n n i n g e n s r å m ä r k e n och skrifva så, som man skulle vilja a t t a n d r a skrefve till en själf.
F ö g a ä r a t t s k a t t a så b l a n d vängåfvor som e t t s å d a n t bref.
O c h ä n d å händer det, a t t m a n n ä s t a n s k ä m s öfver a t t h a skrifvit så, a t t h a blottat sig själf.
J a g k ä n d e en u n g m a n, som m y c k e t g l a d d e sig öfver korrespondensen med en u n g d a m af sina b e k a n t a.
» Det är sådana präktiga bref, » s a d e h a n till m i g en gång, » det finns intet b a n a l t i d e m.
J a g får henne själf så k l a r för mig, som om vi vore t i l l s a m m a n s, och det är en k a r a k t ä r a t t k ä n n a.
» Nåväl, en tid efteråt h a d e hon begärt sina bref till- b a k a och ville s l u t a skrifva.
H e l t enkelt därför a t t hon, som hon själf s a d e, s k ä m d e s så öfver sina d u m m a bref, hon h a d e j u t a l a t så m y c k e t om sig själf.
N ä r m a n t ä n k e r så, d å b l i brefven l i k a opersonliga och stela som tidningarnas notisafdelningar, då kunde man likaså gärna begagna tryckta formulär eller skrifva efter brefställare, det skulle ej göra brefven mera färglösa, mera ytligt flacka.
D e n som m a n v ä r d e r a r så, a t t m a n vill brefväxla med honom, den ä r också v ä r d goda bref, och största vinsten s k ö r d a r ni j u själf.
N i får t a l a u t helt och fullt och fritt; a n d r a v å g a också ö p p n a sitt inre för er; och n ä r ni en g å n g får lust a t t genomlöpa i e d r a minnen den tid, som sjunkit i det förflutnas fjärran, bli dessa bref d y r b a r a hjälpare, k ä r a sagoförtäljare för er t i l l b a k a s k å d a n d e ande.
När håren gråna.
Några allvarsord med anledning frågan n:r 274 i Idun.
Som vi alla nogsamt veta, finnes mycken olycka, mycket lidande i denna världen, och orsakerna därtill liksom till lycka och glädje äro af mångfal- digt slag.
Man kan aldrig verkligen känna en människa, utan att man vet, hvad hon anser som lycka eller olycka, ty uppfattningen är i detta fall som så många andra ytterst beroende på hvars och ens lifsåskådning.
Det den ene anser för lycka, anser den andre för olycka och tvärtom.
En snill- rik amerikansk författare * säger: » Om jag får höra om en människa, att hon är mycket lycklig, så säger detta mig icke mycket om den männi- skan, såvida jag icke tillika får veta, af hvad slag hennes glädje eller sorg är.
Lycka kan vara en känsla af belåtenhet med att dynorna äro mjuka och himlen klar eller ock en högstämd känsla af harmoni med Guds godhets verk i skapelsen, och sorgen kan vara otåligheten vid ändrade lefnads- förhållanden eller ångesten i en sargad själ. » Just vår uppfattning af lycka och olycka, glädje och sorg är en pröfvosten för bedömandet af vårt människovärde.
Ty däraf bevisas, om vi äro blott jordkrypare, som sätta in hela vår själ i detta tidslifvets företeelser, eller om vi förmå höja våra blickar till stjärnorna och fatta oss själfva såsom evighelsvarelser.
På den, som lärt sig förstå olyckans och sor- gens uppfostrande betydelse, gör det ett högst nedslående intryck att se dessa begrepp missbru- kas i så hög grad, som ofta är fallet.
Den ena är » hårdt pröfvad », därför att hennes man ej läg- ger ihop servietten eller hänger upp handduken, och den andra är » verkligt olycklig », därför.
att hennes hår håller på att gråna.
Men må vi ej le åt en dylik ytlighet, utan beklaga dem, som så föga förstå af lifvets allvar.
Jag vet verkligen ej något hårfärgningsmedel, som jag kan rekom- mendera såsom » oskadligt och väl bepröfvadt » åt » En verkligt olycklig ».
Och om jag också visste det, skulle jag behålla kunskapen därom för mig själf.
Är den frågande verkligt olycklig, är hen- nes olycka » ångesten hos en sargad själ », då bryr hon sig icke om att håret börjar gråna, och anser hon sig olycklig, därför att hennes hår håller på att förlora den svarla färgen, då må hon gärna få förblifva det.
Detta kan nu visserligen tyckas vara ett hårdt tal, men man kan ej känna med- lidande annat än med en lidande.
Jag skulle vilja råda » En verkligt olycklig » att söka glömma sin egen » olycka » för att i stället söka mildra andras, Ty det är ett osvikligt me- del.
Besök några af dem, hvilkas hår grånat un- der nöd och umbäranden, fattigdom och lidanden.
Gif dem en liten gåfva, om ni så kan.
så myc- ket åtminstone har ni nog att gifva, som en flaska hårfärgningsmedel kostar.
men gif dem framför allt vänlighet och medkänsla.
Kanske skall då någon af dem öppna sitt hjärta för eder, och då skall ni säkerligen lära eder inse, huru stor skill- nad det är på verklig och inbillad olycka.
Hildur Hullberfi f. Natten till i söndags afled härstädes efter långvarigt lidande lärarinnan vid Wallinska skolan, fröken Hildur Hallberg.
Idun torde med det snaraste återkomma till ett närmare omnämnande af den förtjänta kvinnans lifsgärning.
* En dotter till sJcalden Valerius.
I sön- dags afled härstädes efter en tids sjuklighet por- trättmålarinnan Aurora Valeria Abertina (Berta) Valerius uti en ålder af 7 0 ' / år.
Fröken Vale- rius var född den 21 juni 1824 och dotter af den bekante skalden, kanslirådet Johan David Valerius och hans maka, född Ingell.
Fröken Valerius var först verksam härstädes såsom fotograf och åt njöt såsom sådan mycket anseende.
Vid sidan af denna sin verksamhet ägnade hon sig med framgång, liksom sin yngre syster Adelaide, gift med framlidne kaptenen vid flottan, lotsdistrikts- chefen frih.
R. Leuhusen, åt målarekonsten, i 2 De verkligt stora personligheterna äro de, som gjort allting hvad de gjort väl, och som aldrig föraktat något, huru litet det än månde vara, af Guds skapade verk.
af * Phillips Brooks.
synnerhet porträttmåleriet, men har sällan offent- ligen exponerat frukterna af densamma.
Hon sör- jes närmast af två systrar samt många vänner.
Till den stora hvilan ingick den 22 dennes efter blott några dagars sjukdom fru Jenny Sva- lander, änka efter framlidne häradshöfding Sva- lander.
Den aflidne var sedan fyra år bosatt å sin villa vid Djursholm utanför Stockholm, där hon vunnit sin omgifnings tillgifvenhet och vörd- nad genom sitt enkla och blida väsen samt en gudsfruktan, som präglade hela hennes lifsgärning.
Många äro de, som med saknad skola minnas den gamla kvinnan med det vackra hvita hufvudet som en alltid deltagande vän, många äfven de, som välsigna den hjälpande hand hon aldrig un- dandrog sin nödställda like.
Den gamla sörjes närmast af en son, disponenten E Svalander, samt två döttrar, den äldre änka efter framlidne lektor A. Ewert, den yngre gift med aktuarien S.
A. Löfström.
En broder till den aflidna är gods- ägaren C. F. Lundström härsiädes; en annan var den om vår tändsticksindustri sä högt förtjänte Janne Lundström.
Frofår för semenariilärarinnor.