Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om alla sparade och satte in sina bär den beklagansvärda varelsen ett apanage, som pengar och ingen lånade, skulle någon bankrörelse med julpengar etc. uppgår till en dryg åttondel af ej kunna förekomma och icke heller någon insätt- K:s hela årslön.
Men K. vill väl därför ej afråda folk från Nygift.
att spara och sätta in?
Hans sätt att draga sa- ken in absurdum kan sålunda icke förringa vär- det af » Moster E:s » råd, hvilket jag därför också anser fullkomligt orubbadt af K ' s invändningar.
Samma benägenhet för öfverdrift visar K, när V i uppmana ännu en gång våra läsarinnor han i slutet af sin artikel vänder sig till mig.
Om att genomläsa och noga uppmärksamma till- hans afsikt i det föregående varit att rifva ned kännagifvandet under denna rubrik i förra » Moster E ' s » välmenta råd, så synes den därefter vara att gifva mig och » den sköna synderskans numret.
E n hvar kan erhålla en rikhaltig upplysta barn » i allmänhet en moralisk snärt.
och väl utstyrd mode- och mönstertidning från Jag har sagt, att jungfruns dåliga lynne visade 1 april till årets slut för det billiga priset af sig, när någon hygglig ung man hos oss drack en blott två (2) kronor.
Prenu ?neration bör ske toddy och åt en smörgås.
Troligen har K. sett denna toddy i sin aftonbelraktelses puritanska ofördröjligen å närmaste postanstalt, emedan ljus, och han ställer till en formlig » storm i ett upplagan är begränsad, och vid prenumeration toddyglas ».
Han ser däri » kalas, nattvak, ' dra- bör å postanstalten hänvisas till Generalpost- matiskan ', varietén och andra spektakel » samt » svaga nerver » för jungfrun.
Ej för min egen styrelsens cirkulär n:r 20, där det nedsatta skull, men för det ganska viktiga spörsmålet vill priset finnes inlaget.
jag upplysa honom om, att jag aldrig har några bjudningar, vare sig små eller stora, men ännu är gästfriheten så stor i Stockholm, att en gammal vän kan komma och hälsa på en afton, utan att vara bjuden.
n.r det då K s mening, alt jag skall Tecla A l a n d e r; af Georg Nordensvan.
(M e d porträtt) — Några ord o m vÄr &gt;Giftermålsbalk »; för Idun af Eata Dal- taga honom in i ett särskildt rum och säga: » Sitta ström.
(Forts. fr. n:r 11.)
— » Det är hälsosamt »: Klädedräk- här får du, så länge du vill — men icke öfver kl. ten.
— Böhmiska folkbilder; tecknade för Idun af Sigrid Elmblad.
I I I: Josephstadt.
— N u är tiden.
— O m sköld- tio — men mat vankas icke, och icke heller några mör och valkyrjor; enligt fornkällorna af A.
U. Båälh.
(Slut våtvaror, ty, ser du, jungfrun blir så nervös af fr. föreg.
— I hushållspenningfrågan.
det där. » Eller skola min fru och jag sitta med — Teater och musik.
Nedsatt pris på Modetidningen ensam!
tjänarinnas Som det är en gammal god sed att tacka, när någon gjort eller sökt göra en en tjänst, hoppas jag, redaktionen ursäktar, att jag ännu en gång besvärar med ofvanstående spörsmål, som red.
varit nog vänlig att taga in i Idun.
På min fråga har jag haft nöjet att mottaga tvänne svar, det ena från » Moster Emma », det andra från » Mosters tillgifne Kalle » — om han äfven är min tillgifne Kalle, vet jag icke riktigt ännu.
Det är mig då en kär plikt att på det hjärtli- gaste tacka » Moster Emma » för det duktiga råd, hon gaf mig i att välja en jungfru, som förut tjä- nat i ett enklare hem än mitt.
Jag kan glädja » Moster E. » med den underrättelsen, att särskildt i detta fallet slog hon hufvudet på spiken, ty felet med min jungfru var utan tvifvel, att hon kom ifrån ett mera komfortabelt hus än mitt.
Stockholm, Fredagen den 10 mars 1893.
N:r 10 (273) Prenumerationapris pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
0: — » 7: 50 » 5: — Byrå: K l a r a v.
Prenumeration sker u alla a n s t a l t e r i riket.
Redaktör och tr post- FRITHIOF Träffas å b y r å n k l.
Amanda f årt samhälle har all- tid gjort sig kändt för uppoffrande män- niskokärlek, och än- nu aldrig har någon stor olycka hemsökt en an- nan del af landet, utan att stockholmarna rörts däraf, såsom hade det gällt dem själfva.
En uppmaning till insam- ling för dem, som lida nöd har aldrig låtit höra sig förgäfves, och vill man som medel för väl- görenheten använda ett offentligt nöje, är detta genast på det lifligaste eftersökt.
Man roar sig så mycket bättre, tycker man, då man på samma gång skänker bröd åt de hungrande och låter en tröstens solstråle trän- ga in i fattigdomens och lidandets mörka tjäll.
Det var nog också i visshet om att mötas af vår människoälskande allmänhets beredvillighet, som den dam, hvars bild Idun i dag har nöjet att framställa, beslöt att söka anordna ett par sceni- ska föreställningar för att med inkomsten af dem lindra nöden i det nord- ligaste Sverige samt äf- ven lämna en skärf åt dem, som hungra i det land på andra sidan Bot- tenhafvet, hvars män fordom stridt och segrat utgifvare: HELLBERG.
61 47. lielgfri Aktiebolag 6:te årg.
Utgifnlngstld: hvarje Jduns Tryckeri fredag.
Lösnummerspris 1 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Aimonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l c r a d.
F o r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i p a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p a b ö r j a d t tiotal stafv.
70 ö r e p r n o u p.
vid våra fäders sida, och som alltid är oss så kärt.
Men oaktadt allmän- hetens beredvillighet är anordnandet af sådana välgörenhetsföreställnin- gar förenadt med långt större svårigheter, än man kan föreställa sig, och tager vanligtvis anordna- reus tid och krafter i anspråk för både veckor och månader.
Männi- skovännen må därför känna sig tacksam mot den person, som med oegennyttig uppoffring börjar ett sådant foretag och ej låter några hin- der af hål la sig från att föra det till önskvärdt mål.
Det är detta som gref- vinnan Amanda Taube, född Nerman, nu utfört, så att två sceniska före- ställningar kunna gifvas å Kungl.
operan för of- van nämnda ändamål, den första söndagen den 12 dennes på middagen samt den andra på tis- dags afton den 14.
V i d dessa två, hvarandra fullkomligt lika föreställ- ningar har grefvinnan Taube lyckats erhålla biträde af nere bland våra förnämsta sceniska förmågor, till exempel af den sångare, som länge varit och otvifvelaktigt fortfarande förtjänar att
IDUN 18Ö3 En god kvinnas v ä g är i sanning strödd med blommor, men de uppspira b a k o m hennes steg, icke framför dem.
j^USKIN.
vara publikens mest firade gunstling, herr Arvid Ödmann, samt af den utmärkta sån- gerska, hvilken numera icke tillhör scenen, men ständigt tillhör konsten och med sin härliga röst och sitt bjärtvinnande föredrag alltid fängslar sina åhörare, grefvinnan Ma- tilda Taube, född Grabow.
På den dramatiska afdelningen medverka sådana krafter som Knut Almlöf och Georg N o n b y från vår scens förflunta dagar samt Gustaf Fredrikson och Thecla Åhlander med flere af dem, som nu utgöra teaterns för- nämsta krafter.
På samma g å n g herrar Almlöf och Norrby skyndat att bidraga till det vackra ändamå- let, har det ock varit för dem ett kärt till- fälle att upplifva minnet af den tid, då Amanda Nerraan var deras unga kamrat på dramatiska scenen.
Själf upplifvar hon sina teaterminnen, då hon, åtminstone vid dessa två föreställningar, uppträder på den scen, där hon icke visat sig på två årtionden, men där hon förut under flere år var en till tea- terns f r a m g å D g verksamt bidragande konst- närinna.
I slutet af 1850-talet riktaJj dåvarande teatervänner sin uppmärksamhet på en helt ung flicka, som hade fått undervisning vid kungl.
teaterns elevskol », men gjorde sitt för- sta offentliga uppträdande på Edvard Stjern- ströms scen och spelade ganska olika roller, men alltid på ett sätt, som ingaf stora för- hoppningar.
Hon uppträdde i » Hakon Jarl », i » Konst och natur », i » Fiamino » o. s. v., och Amanda Nermans namn vardt snart bekant.
Vid tjugu års ålder begaf hon sig till Fin- land och fick vid Helsingfors ' svenska teater snart en stor och viktig del i spellistan.
Oak- tadt sin ungdom, utförde hon de förnämsta rollerna i Blanches och Jolins stycken och i många andra samt vardt inom kort en af allmänhetens förnämsta gunstlingar.
Icke blott på scenen, utan äfven i sällskapslifvet visade man henne stor uppmärksamhet, och hon tillbragte i Finlands hufvudstad ett par på alla sätt lyckliga år, om hvilka hon ännu talar med glädje och tacksamhet.
Oaktadt dessa lyckliga förhållanden, slet skådespelerskan sig likväl från triumferna i Helsingfors.
Den unga, intelligenta konst- närinuan kände, att hon vore i behof af långt strängare studier än de, till hvilka hon dit- tills haft tillfälle, och så ryckte hon sig från de hänförda helsingforsarne och begaf sig till Paris, där hon under ett helt år öfverläm- nade sig åt allvarliga sceniska studier.
Till Helsingfors återvände hon icke, men väl till Stockholm, där hon, hösten 1864, anställdes vid kungl.
teatern och debuterade i » E n liten förmyndare », hvilket stycke hon själf öfversatt.
H o n väckte mycket bifall och tog sedan under nio år verksam del i kungl.
teaterns arbeten, med erkändt konstnärskap utförande ett stort antal roller, såsom Klara i » Egmont », Camille i » En teaterpjäs », Emma i » Hertig J o b », hvilket stycke också är en af hennes öfversättningar, Ingeborg i » Engel- brekt och hans dalkarlar », prinsessan i » Adrienne Lecouvreur », Tusnelda i » Släk- tingar » m. m.
Till stor saknad för hufvudstadeus teater- vänner, hvilka satte stort värde på den intel- ligenta skådespelerskan, som tycktes ha en betydande framtid på scenen, öfvergaf hon dock denna redan 1873 samt ingick äkten- skap med kaptenen, numera trafikdirektören och t. f. intendenten vid statens järnvägar, grefve Carl Oscar Taube.
De gamla teater- vännerna, de som voro med för tjugu år se- dan, ha icke glömt henne, och hvarken gamla eller unga människovänner skola förgäta hen- nes vackra bemödanden till lidande medmän- niskors bispringande.
F ö r e n a hvad väldigt är o c h smått, Förena hvad bittert är o c h g o d t M e d styng intill styng, m e d a n dagarne rinna.
Då skall den s i l k e s s ö m m a d e flik, Som nu våra hjärtan mäktigt gläder, En gång på segrar o c h minnen Din rik, egen offrande kärlek lik, Tryggt hålla o s s ut i alla väder.
Johan Mord / ing.
Kvinnornas flagga.
Pansarbåten Thules af- löpning, den 4 mars 1893.
En snöhvitt sjudande svallvåg slår Sin skur mot det röda pansarstålet; En skäifning från jättens l e m m a r går, Där stolt på stupande Den svenska böljan, det första ban hon Då glänser en blixt i s a m m a Från En når målet.
stund däck, s o m vågorna sakta vagga, blågul flamma — o c h m u n d från m u n d Kring furukransade Sig höjer ett stränders sorl: » Se, rund kvinnornas flagga! » Vid spelande middagsljus och sång Det blåa fältet sitt kors nu tänder.
Men tung var m ö d a n väl mången g å n g Och tyst den vinternatten o c h lång De sömmat dess silke med trägna händer.
Ty hvar en son vid sin moders barm Har lärt sig att älska fosterlandet, E n syster s t ö d d e sin b r o d e r s arm, En maka värmde sin m a k e varm, Där fästes ett styng i det blågula ban- det.
Och hvar en teg stod m o g n a n d e g o d Att m ö d a n s s p a r s a m m a s k ö r d a r vagga, Och hvar en svältdag man öfverstod I kvinnokärlek m e d m a n n a m o d, Där syddes en flik af kvinnornas flagga.
Så sömma I svenska ditt färger, Några ord om vår " Gifter- målsbalk. "
silke, gult o c h blått, du svensko kvinna, För Idun af Kata Dalström.
ånne några af Iduns ärade läsarinnor någonsin ägna en tanke åt » Gifter- målsbalken » i vår egen hedervärda svenska lagbok?
Och ändå borde sannerligen kvinnorna ha den på » sina fem fingrar », som man brukar säga, så viktig är den.
» Hu då! » hör jag i andanom många af eder utropa.
» Förskona oss för all del från alla lagar, de äro s å tråkiga, och inte kunoa vi kvinnor begripa oss på dem och på alla märkvärdiga » balkar », som finnas i lagboken!
Bara vi titta på den (om vi någon gång göra det), så går det rundt i hufvudet på oss! » Ja så ungefär tror jag många skola säga, men jag vågar ändå, med Iduns läsarinnors benägna samtycke, i all enkelhet söka göra en del af » Giftermålsbalken » klar och tyd- lig för dem.
Men innan vi sysselsätta oss med den nu- varande äktenskapslagen och de under de se- naste åren föreslagna ändringarna af den- samma, skola vi i allra största korthet beröra den s. k. kvinnofrågans utveckling här hemma i Sverige.
Jag säger med flit » allra största korthet », ty Idun tillåter ej någon utförligare behand- ling, det skulle inkräkta för mycket af tid- ningens utrymme.
Som vi alla veta, var kvinnan under hedna- tiden blott en handelsvara.
Det var endast de gamla nordmännens ädla sinnelag eller » ridderlighet » hon hade att tacka för sin re- lativt taget själfständiga ställning här uppe i norden.
Då ungmön blifvit vuxen, var det hennes far, eller om han var död, hennes bröder som afslöto det s. k. brudköpet med den tilläm- nade mannen.
Bruden själf hade ej det rin- gaste att säga i en så viktig fråga som sitt eget giftermål, j a man behöfde ej ens till- fråga henne, utan blott öfverlämna henne åt hennes nya husbonde.
I DU N 1898 När hon lämnade fädernehemmet, erhöll hon en del lösören i hemgift, och jag antager, att den ännu för flickorna brukliga utstyrseln är en kvarlefva från denna tid.
Men af den egentliga egendomen, eller odalen, fick hon ej det ringaste, och vid fadrens död fick hon ej taga arf efter honom.
Sonen eller sönerna fingo ensamma allt, och först om sådana ej funnos fick dottern eller döttrarna ärfva.
Så småningom, när sederna mildrades ge- nom kristendomens införande, blef kvinnans rättsliga ställning något bättre.
Under medeltiden voro bestämmelserna om kvinnans arfsrätt, myndighet m. m. olika i olika landskap och bestämdes af de s. k.
» landskapslagarna ».
Till exempel i Värend i Småland hade dot- tern rätt att ärfva lika med brodern.
Redan länge hade denna arfslag varit gällande där, såsom man sade till lön för att kvinnorna i Värend, under kriget mot danskarna, visat så stort mod och så mycken rådighet.
Äfven voro bestämmelserna i dessa om den gifta kvinnans enskilda egendom olika i olika delar af landet.
Gotlandslagen erkände ej ens någon gemensam egendom.
Den som un- der medeltiden gjorde mest för kvinnan, var Birger Jarl.
Han beskyddade henne på allt sätt och erkände hennes rent mänskliga rättigheter ge- nom sin lag om » kvinnofrid ».
Det var äf- ven han, som gaf kvinnan laglig rätt att ärfva sin fader.
Dock fick hon endast ärfva hälf- ten mot sin broder.
Däraf det gamla talet om » brorslotten ».
Och ända till år 1845, under Oskar den förstes tid, fortforo dessa lagar att gälla.
Då först erhöllo bror och syster lika arfsrätt.
Genom den häfd vunna vanan att mannen ensam skötte såväl sin egen som sin hustrus enskilda egendom, blef det så småuingom all- deles bortglömdt, att hustrun någonsin haft rätt till att inueha enskild egendom och den där » rätten » försvann alldeles.
I 1734 års lag, som utfärdades för hela riket, blef den gifta kviunans rättsliga ställ- ning genom bestämda lagparagrafer fastslagen.
I den bestämdes, att all egendom skulle vara gemensam, och att den gifta kvinnan sålunda ej skulle kunna inneha någon enskild förmö- genhet.
Mannen fick ensam rätt att förvalta egendomen.
Mannen skulle vara sin hustrus » måls- man ».
Det vill med andra ord säga, att hust- run genom den lagen blef fullkomligt omyn- dig och alldeles beroende af mannens god- tycke.
Dock kunde, genom ett särskildt » för- ord », hustrun få äga enskild egendom, men hennes man skulle alltid förvalla denna åt henne.
I ett enda fall kan man säga, att 1734 års lag bestämdt förbättrade kvinnans ställ- ning, ty den s. k.
» husagan » blef där bort- tagen.
Mannen hade förut laglig rätt att misshandla sin hustru.
Och jag tror ej » sam- hället » blifvit lidande på att deuua rätt till » husaga » borttogs.
Många hade dock börjat inse, huru orätt- vist deu lagen behandlade kvinnorna, synner- ligast de gifta kvinnorna, och arbetat på att skaffa dem rättvisa.
Men först sedan kvin- nan och mannen år 1845 fått lika arfsrätt, kan man säga, att reformarbetet på allvar bör- jade.
Med floden.
et finnes ett gammalt gult stenhus med mörknad rappning nere vid Ferdinands- kajen i Prag.
På framsidan af detta gamla stenhus är en.
mängd årtal och streck inristad, högre och lägre upp på muren.
Artalen beteckna öfversvämningsår, strecken den olika höjd, som floden stigit till.
Bakom huset, flere fot under den högt byggda kajen, löpa en mängd små trånga gränder nedåt hamnen, mörka och smala likt svarta diken.
Dessa gränder bebos till största de- len af små handlande och handtverkare, fat- tigt, sträfsamt folk, mest böhmare, ty de fat- tiga judarne hållas i de ännu smalare, mör- kare och smutsigare gränderna i stadens midtpunkt bakom AltstädterRing.
Frangois Knigék var en lång, vacker karl med ganska regelbundna, men något loja drag, och hans hustru var en liten benig kvinna med svarta ögon, knotiga, en smula hektiskt röda kinder och ifriga brådskande rörelser.
Brådtom hade hon också från tidigt på mor- gonen, då hon kokade kaffe åt Francois, hvilket han långsamt mornande sig förtärde på sängen, till sent på natten, då hon stop- pade, stickade och tvättade vid den lilla köks- lampan åt mannen, pojken och sig själf.
Men så kunde då ingen säga heller, att Francois hade smutsiga skjortor eller trasiga strumpor, och Kurt var så snygg som en 10 års pilt, hvilken dagen i ända håller till vid rännste- nar och sandhögar, rimligtvis kan vara.
Kati tyckte ej om att låta gossen stryka kring ga- torna utan tillsyn, men hvad skulle hon göra?
Hon hade uppassning i olika hus från sju på morgonen till åtta på kvällen utom den stuud, som hon med andan i halsen sprang hem för att koka middagsmaten.
Kati förtjänade vis- serligen också sina tjugu gulden i månaden, men det behöfdes minsann, ty Francois tyckte lika litet om dålig kost som om arbete.
Man kan ej heller begära, att en vacker karl, som kan blåsa litet falskt på klarinett, skulle ha sinne för vanligt simpelt grofarbete.
Och Kati var den sista att begära det.
Hon hade ståndaktigt lidit hvilka marter som helst för sin ståtlige mans skull, och hon hade hellre svultit en hel vecka själf, än hon afstått att dagligen stoppa trettio kreuzer i Frangois ficka att köpa öl och cigarrer för.
Frsugois tog emot dessa penningar som en laglig tri- but och aflägsnade sig efter middagen med en liten stolt nick för att skaffa sig ett par Virginia i närmaste cigarrbod, som han rökte på någon kneipe vid en fradgande ölseidel.
Det var verkligen en vacker syn att se F r a n c i s med behagfull värdighet draga ut halmstrået ur den långa cigarren, stryka med handen genom sitt rika hår och, sedan han sköljt ned ett par klunkar öl, suga åt sig fradgan ur de svarta mustascherna; men det var ännu mer imponerande att höra honom tala med långdragna sj ungande ändelser och ener- giska slaviska halsljud.
Frangois var soci- alist, det vill säga, han hade några förvir- rade begrepp, dem han uppsnappat från ett par folkmöten, och som han nu kokade soppa på i långa, svassande tal.
Det var i synner- het penningens lika fördelning mellan alla, som han mest höll på, sålunda uttydt, att han 75 för all tid skulle få sötebrödsdagar, utan att lägga två strån i kors, och i stunder af ädel- mod gladde han sig åt, att Kati äfven då skulle kunna få det litet bekvämare.
T v å saker måste emellertid sägas till Frangois he- der: han drack ej mer, än han tålde, och var aldrig grof eller ondsint mot sin hustru.
Han var blott en drönare till sin natur, och han hade haft lycka med sig, då han råkat få till hustru ett så rastlöst litet bi som Kati.
Kati hade en dröm, som ofta spökade i hennes beskäftiga hjärna, och som i synnerhet då hon gick förbi någon liten grönsak3-, bröd- eller korfhandel, kom henne att draga en suck af längtan — hon ville sätta upp bod.
Men till ett sådant företag fordras kapital, och då hon hvarken ägde eller hade att förvänta något sådant, bar hon för sig själf både på sin dröm och längtan och slet sina skor med uppassning hemma och borta, hastig i rörel- serna lik en sädesärla, liten och mager som en sticka, men ihärdig och frisk som ett vin- terny.
Sådan var Kati.
Men så inträffade det vidunderliga, som undantagsvis förekommer äfven i verkligheten, nämligen att en gammal kuarrig fröken, som hon troget passat upp i nära tio år, lade sig ned och dog i lunginflammation och på si- stone kände sig rörd öfver Katis mångåriga tålamod, hvilket hon belönade med att testa- mentera henne femhundra guldeu.
Och därmed blef Katis dröm till verk- lighet.
Frangois motsatte sig ej hennes planer.
Han visste af gammalt, att hon var prak- tisk, och dessutom smickrade det hans få- fänga att kunna uppträda som bodägare.
Det var en stolt dag i Katis lif, då denna här- lighet stod färdig.
Den svarta skylten med det gulmålade namnet: Frangois Knigék, hyl- lan i dörröppningen med sina aptitligt ord- nade salladshufvuden, tomater, ägg och små grönsaksbuketter, den ljust nymålade boden, mjölkbunkarna, smörklimparna, potatiskorgen, allt detta var en syn, som rent af bländade Kati och fyllde hennes anspråkslösa sinne med den innerligaste tillfredsställelse Till och med Francois rökte den aftonen sin Vir- ginia hemma.
Han stod högrest, med furstlig min i boddörren och betraktade nedlåtet alla förbivandrande.
Hans uppsyn sade tydligt: » Jag är Frangois Knigék och det är min bod, » visserligen köpt för hans hustrus penningar, men de tu äro j u ej blott ett, utan mannen är därtill vanligen nummer ett, och ingen kunde vara nummer ett i högre grad än Frangois Knigék.
Ungefär fyra månader förgingo, och Knigéks hade ingen orsak att beklaga sig.
Handeln gick ännu ej lysande, men långt ifrån dåligt.
Kati betjänade sina kunder väl, lurade dem ej på en kreuzer, var flink i vändningarna och vänlig mot alla.
Frangois hade ett godt skämt för kvarterets tjänstflickor och lände boden till prydnad, hvilket äfven bidrog att höja dess anseende.
Han besökte numera sällan någon ölstuga.
Hellre lät han den lille Kurt springa och hämta ett krus, och om någon af hans gamla vänuer tittade in i boden, bjöd han honom in i köket på ett par glas och ofta nog äfven på varm korf och ett fat i flott simmande » knö- deln », ett slags klimpar af mjöl och bröd, dem Kati förstod att tillreda rent af mästerligt.
Det var nu en gång för alla Katis vana att göra väl, hvad hon tog för händer.
A f hjärtat belåten med sakernas vändning var den lätt förnöjda kvinnan.
Hon behöfde ej längre flänga ur hus och i hus, mellan
I D U N 76 hemmet och uppassningarna likt en skottspole, utan kunde sköta om sitt eget bo och se till, att Kurt ej gick och dref ofog dagen i ända.
Det var också en ögonfröjd att blicka in i hennes kök, så fejadt, blankadt och putsadt var det därinne.
Sängarna stodo bäddade med snöhvita täcken och rena, spetsprydda kuddar, hennes händers verk.
Bordet sak- nade aldrig duk, fönstren aldrig snygga gar- diner och välskötta krukväxter, och kökskär- len af blå och grå emalj skurades alltid fria från sot, sedan de användts.
Man säger, att om en lugn människa blir häftig, är hen- nes vrede fruktansvärdare än den af naturen häftiga människans, just emedan vrede är emot hennes natur.
A f liknande skäl är en renlig slav renare än någon annan varelse under solen.
Kati var som sagdt ett under af ren- lighet och ordentlighet.
Och så gick sommaren.
Det hade hittills varit ett här- ligt väder.
De klumpiga, grundgående Mol- dauångbåtarnaförde med långsamma propeller- slag passagerare till de många utvärdshusen i Prags närhet.
Öfverallt under de lummiga träden skymtade bord, bänkar, ölglas och folkvimmel fram, tills i ett enda nu, som om en blå kappa med svart foder vändts afvig, himlen bytte färg och blef tröstlöst mulen.
Och så rägnade det, från morgon till kväll.
Från de smala gränderna rann alltjämt smut- sigt vatten ned till Moldau, och vred man på en vattenledningskran, visade sig ett gulgrått grumligt flöde.
Hyllan i dörröppningen utanför Frangois Knigéks bod var tom, man kunde ej låta varorna rent af flyta bort, och handeln min- skades, ty ingen gaf sig annat än nödfallsvis ut i så förgjordt väder, men Kati var likväl tacksam och belåten med den tid som varit.
Deras lilla kassa hade ökats, de skulle våga fira en glad jul i år.
S:t Niklas skulle bringa många vackra klappar både åt Kurt och hennes Frangois, och själf skulle hon skaffa sig en klädning att vara fin med om sönda- garna, och de skulle verkligen ha god råd, innan hon tänkte på att köpa något för sin egen person.
Det regnade på femte dagen.