Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han blef rörd öfver att se dem, som om han trott, att några af de kärleksfulla tankar, hvarmed hans moder följde hans färd, tagit svanehamn för att komma och hjälpa honom.
Han fick en sällsam lust att fara och se fåglarne på riktigt nära håll.
Han kände ett begär, starkt och dragande som hemläng- tan, efter att få se deras halsars mjuka krök- ning, höra det lätta rasslet i vingarue, då de gledo genom vattnet, och smekande lägga sin Nu hade hon dock litet gagn af all sin möda, ty hennes vackra ögon sågo svanerna blott som fem små hvita punkter, så långt bort lågo de.
Hon såg så bedröfvad ut, som om hon velat brista i gråt.
Riddaren greps af medömkan.
» Vill du gärna se svanerna? » sade han.
D å vände hon sig mot honom, kämpade mot sin blyghet som ett barn och hviskade ändtligen fram ett ja.
Som han var lika ifrig, förrådde han in- gen undran, utan svarade rakt på sak: » Här nedanför ligger en båt.
Jag skall ro dig dit ut. » » O ja! » sade hon.
Då kom han att undra på, hur de skulle komma utför branten, men detta bekymrade ej henne.
Hon hade många gånger gått fiskrarnes väg.
Han gick före, och hon kom efter lika lugn, som om hon vandrat utför den fastaste slottstrappa, och då han besinnade de små fötter hon hade att gå på, tänkte han, att hon ej måtte sakna mod.
Medan hon slä- pade på sitt tunga släp, fläktade bon sig
med en solfjäder, på hvilken den lysande fågel Fenix var utsydd.
På den svarta silkes- bottnen stod han brinnande röd med hals- krage och näbb och klor af guld, och rundt om honom fladdrade rödgula lågor.
Så sprungo de ned i båten, och han bör- jade ro med stor ifver.
Årorna böjde sig, årtullarna knakade, och med en liten klin- gande suck läto sig de små vågorna utjäm- nas under den platta bottnen.
Medan de foro framåt, voro de båda fullt öfvertygade om, att fåglarne skulle ligga all- deles stilla och tillåta, att de rodde midt in i flocken.
D e talade om, att det var illa, att de ej medtagit bröd för att mata dem, och de ansågo, att de borde kunna trifvas De fem stora, hvita fåglarne störtade fram öfver vattenytan med brusande fart.
Deras vidt utsträckta vingar piskade vattnet våld- samt och med starkt dån.
Sjön skummade hvit i deras spår, och de foro fram under en båge af uppstänkta droppar.
Men allt mer höjde sig deras kroppar, så att snart endast fötterna oeh vingspetsarne nådde vattnet.
Så hade de ändtligen luft under vingarne och höjde sig i en snedt uppstigande linie.
Borta vid ön foro de ännu rätt lågt, så att de unga hoppades, att de skulle slå ned där, lockade af de stilla sunden, men de flögo beslutsamt vidare.
Länge synliga, seglade de bort öfver kullar och berg och vände ej åter.
därför att hon gjort sig alldeles för under- bara tankar om honom.
Men dum var hon ej och icke viljesvag och ej heller tafatt, bara så innerligt barnslig och oerfaren.
Han ville gärna hafva henne till sin hustru, myc- ket gärna.
De hade nu ingen brådska vidare, och rid- daren förde båten framåt med långsamma årtag.
Innan han for hem, gjorde han en tur rundt om ön in i dessa sund, där sva- nerna skulle hafva bott.
Ungersvennen förstod nu med ens, hur han skulle locka jungfrun till saratal; ej en se- kund var där tyst i båten.
Till sist frågade han henne äfven, hvarför hon nu hade mod att tala.
•Ii hela sommaren i de ljufliga sunden bakom ön, om bara ingen störde dem, innan de hunno att upptäcka dessa.
Och i det de sade detta, kastade de båda hotfulla blickar mot vass- bankarne och de trädbevuxna stränderna, fruktande att en bågskytt eller stenslungare kunde vara dold där och tänka på att störa de älskade främlingarne.
Ungersvennen rodde friskt undan, afstån- det var drygt.
Han såg stundom framåt ef- ter svanerna, men de syntes honom alltjämt för långt borta.
Vågorna hvälfde fram och åter och skylde dem.
Han tog allt raskare årtag.
Då gaf den lilla borgfröken, som hela ti- den haft blickarne skarpt fästa på fåglarne, till ett anskri.
Han släppte årorna och så^ sig om.
Nu voro de dem visst tillräckligt nära.
Men på samma gång hörde han ett Btarkt buller.
Fåglarne lyfte.
Så voro de borta, och de unga hade för- drifvit dem.
Men sedan de öfvervunnit sin första häpnad, sade junkern stolt, att detta ville han aldrig ångra.
T y en syn, jämförlig med den då svanerna lyfte och deras dånan- de vingslag piskade sjön till skum, hade han förr ej sett.
Då han sade detta, fällde den unge herr Birger åter sina åror och satt stilla stirrande rätt in i hennes milda ansikte.
Han såg med ens klart i många tiug.
Han tänkte på det enformiga lifvet i riddarborgens fru- stuga och förstod, hur litet jungfrun sett och erfarit, då detta kunde vara så mycket för henne.
Men åter, efter detta var så mycket för henne, så hade hon längtan efter sköna ting och stora händelser.
Och han liksom anade att detta, att han, hennes trolofvade, kommit, varit henne rent öfverväldigande.
Hon hade tegat ej af brist på tankar, utan Då svarade hon med stort allvar, att det modet hade hon vunnit, sedan han kunde göra en sådan dårskap som att ro ut till svanerna.
Han hade förut synts henne så förskräckande vis.
Då täukte han på, att dessa svaner redan från första stunden synts honom som hans moderstankar, komna i svanehamn för att hjälpa honom.
Och han prisade den förunderliga visheten i att kunna vara dåraktig.
Men ju längre in de kommo i de tysta sunden, dess vekare och dåraktigare blef deras tal.
Och då han till sist började prisa lyckan af, att den han älskade redan var honom lofvad till hustru, måste hon ju åter kämpa en lifskamp med blygheten för att få mod att svara honom.
Men jungfruns fader, den gamle borgher- ren, han, som denna morgon redan haft bud ute rundt om sjön för att förbjuda en hvar
att oroa svanerna, han, som redan i tankarne byggt dem ett svanhus ute på ön, han, som drömde om svanjakter och höll gille på stekt svan, han var ytterligt förgrymmad öfver de ungas färd.
Nere vid sjöstranden gick han fram och åter, svärjande öfver deras dårskap.
Och i sitt sinne öfvervägde han redan, om denne herr Birger skulle få blifva hans måg, allrahelst som han ej syntes ha makt att vinna hans dotters kärlek.
Men då han såg, hvarthän de unga rodde, sedan illgärningen var begången, gingo många tankar genom hans hufvud, och han log midt i sin vrede.
Och ej mer suckade han efter att se hvita fåglar flyta omkring i de tysta sunden, tänkande, att dessa passade ändå mycket bättre som ett tillhåll för ung lycka, att de måhända voro prydda med så drömlik skönhet, för att två människor på en värdig plats måtte kunna utbyta de ord, som lofva kärlek och lifslång trohet.
oie 3ig R t i n g öj ?uet ui3a 4fättet!
JCotnet uagga-t » itt m o g n a gu££, oiom 4&amp;,aE£ m ä t a uåt * iläppa j ?ufE; 9TLen fi.uat 4et 3u 3en Han3, 4om 4attet of&amp;ötSelltan4en &amp; ting oiuea * t i n n i n g?
^ot3en4 tmjnStge agate ojvttet Uugnt otS 4i-n " töandet ne&amp;Jfc X u a t dt fiägate, på, 4t-n egen otnntng.
k a n, 4om m e 3 u a k n a 4tån3tgt unnen 4tn ktaj ?t, 4itt m o 3 SFS * a t t o ä t n a m e 3 Etj; oclv $EoS 9 " o4tetEanSet ocft j; a3ten4 minnena ciCoat i- &amp; xn3et — t IvotEHen fi-uS3a 9 " o4tta4 n a n, 4om i ^atotna cf&amp;aEE, i 4pet6en j; öt 4&amp;atotna; JFoE&amp;et * Eij; oofi / 3e44 jJtiRet 4&amp;u33a?
oettge4 oitc riiwvii upp, fiete3 3ia!
JCögt o o r t 4tott ät.
Sitt äSEa IlaEE; Kli i n r a p s 2Du foritraii.
4&amp;af,E 4&amp;u33a o å t t j; oE&amp;.
j; tån ^aEf Su n a t Eucli » .S Sva ^tvp 3ig 044 Med illustration af V. Andrén.
^äc &amp; OU t 3en 4wen4&amp;.a Stdfiten!
3e 4EumtanSe 3ug3etna ÉrVunSt o m &amp; t t n g 044 t 9 " ö3 fiugSetna!
o c k ^o4tta o44 Sattte 4£ä&amp;ten!
4$rithiofj palmgren.
När löfven falla.
J&amp;u.44na!
^ ö t 3u, fi / u.
* Di / vi m o 3 e t &amp; ui3et (gammal!, fitac&amp;fig oo ?v u t a n 4to3.
Ö g a t g£ a n » e t aj; j; eBetgEoS, SHLcL-t ?ion fiEtc&amp;at m o t 4totmiga tiSet.
naånga tå / ta * n o n töm3e J 3e fiti / nnanSe fionefcna ?Föt Se v ä x a n S e 4Önetna, oiom 4a f å n g e 4in mo3et gfömSe!
Q^e Sig Uttng v Sitt nem£anS4 S) at fiugSetj k o n fio33e 3 m 4tof / ta &amp; laflt,; 8n-6.eE, j; i !atSi !o4 v 4ptåH.
oo ?i Stälit, oTtot ocft / pti » a3 ^ot wvanEtga 3ug3et.
(9Cn i&gt;icn &amp; aj; uet4 fiolrot m o t 6ttan3en 0Ln 6tå 4&amp;ogatna 4u4an3e, (9un gå at|«atna 9TLert rtOTit Si&gt;af / j-e4; fitu4an3e, Sen 4uen4lia a-riSen?
; ^ar du sett, när löfven falla?
Har du sett, när hösten kommer, stilla och mild, och lägger svalkande händer på sommarens heta hjärta?
Har du sett, huru han målar den gröna dräkt, som jorden hittills burit, i färger så lysande, som om han doppat sin pensel i aftonrodnans glöd och morgonens guldglans?
A c k, det är vackert!
Det, om något, är att dö i skönhet — sommarens härliga d ö d!
Det är sant, att hösten kommer också med stormar och regn, med mulna, kulna dagar.
Sommaren låter icke så lätt kufva sig.
Han strider och kämpar, han vill lefva, lefva i evighet, han vill icke dö, icke nu, då lifvet är så rikt, så härligt.
Därför måste hösten med hårda händer börja sitt verk.
Han andas på blomstren, och de blekna och böja knäckta stänglar; han skakar trädens kronor, och löfven hvirfla omkring; han rör upp de stora vattnen, så att böljorna vräka högt upp på land.
Och sommarens makt är bruten.
Men nu komma de stilla, lugnande dagarne.
Det upproriska sinnet har lagt sig, undergif- venhet och lydnad ha kommit.
Klar som en spegel af stål ligger nu den lilla insjön, och stränderna, klädda med mörka furor eller bleka björkar, spegla sig däri.
Ljusa mor- gondimmor sväfva likt skimrande slöjor öfver ängar och skogar, och när de smälta for solens blick, aftecknar sig mot den klarblå himlen tranornas och vildgässens ordnade flykt bort till sydliga, blidare länder.
Mer och mer prunkande blir skogens prakt: blodröd står lönnen bland mörkgula aspar och guldskim- rande björkar, och den lätta dimman flyr ej mer, tätnar, står stilla, insveper de aflägsnare föremålen liksom i ett matt silfverhvitt moln och gifver de närmare ett slags fantastisk otydlighet.
På sådana dagar är det tyst, så tyst i naturen.
Töcknet stiger högt upp mot himlen, och ingen solstråle förmår leta sig väg därigenom.
Alla fåglar tiga — deras sång är ju för längesedan slut, men man hör ej ens ett vingslag, ej ens ett kraxande af korp eller kråka.
Blott då och då faller ett löf ur lönn eller kastanie sakta, som fruktade det att störa naturens högtidliga stillhet.
Detta är hvilans ljufva lugn.
Stormen har tröttnat och hvilar tunga vingar bortom skog och berg.
Regnet har tröttnat och står stilla som fin och silfverhvit dimma.
Den rika växtligheten har uttömt all sin kraft och hvilar nu — löfven falla.
D e hafva gjort sin plikt, de hafva hämtat ljus och luft och regn och burit det alltsammans till den stam och de grenar, ur hvilka de sprungit fram.
V i kunna se det på den kraftiga stammen, på de uppskjutande årsskotten.
De täta knoppar, ur hvilka nästa års blad skola komma fram, skifta i brunt och grönt, de hafva blifvit härdade och starka nog att utan skydd af de gamla stå emot köld och snö och is.
Den gamla stjälken har gjort sitt arbete, har fyllt sitt kall — löfven falla.
Men de falla sakta, undergifvet, lugnt.
Deras lifsgärning är fullbordad; de hafva däri satt in sin fulla, rika kraft.
Nu är det slut med denna kraft, men den behöfves ej heller: löfven falla.
Dock icke såsom onyttiga tjänare.
Deras ungdom har blifvit omsatt i de brunskiftande knopparna och ligger där och samlar sig till det arbete, som en ny vår skall ålägga nya blad.
Detta är de gamlas tröst; det är där- för de falla så sakta och stilla, därför att de veta, huru det nya lifvet, som skall spira fram, den unga kraften, som skall arbeta, blifvit grundlagd af dem, har utgått från dem, så att det är de gamlas lif, som går igen i de ungas.
Och blir detta skönare, rikare än de gamlas, så beror detta ju på, att de blad, som nu falla, tillfört stam och grenar så mycket mera näring, att de, i sin ordning, kunna gifva de blad, som skola komma, mera saf och saft och lif än förr.
Detta veta kanske ej de unga blad, som nu drömma i knoppen, och om de veta det eller senare blifva upplysta därom, glömma de helst bort, att deras unga mod, deras öf- verströmmande lifslust äro ett arf från de gamla — de gula, förvissnade blad, som i höstens hvita dimma sakta falla af ..
De glömma — de vilja måhända glömma — att de hafva en tacksamhetsskuld till något förflutet.
Men det borde de icke, ty deras öde blir ock fullbordadt — nästa gång, när löfven falla.
Min princip är, att om jag finner en sak träda emellan mig och min plikt, hugger jag den af, med rötter och grenar.
Att göra slut på den med ens, det är enda sättet.
Commodore Ooodenorigh.
Den, som har alla rikedomar.
ett förnöjsamt sinne, äger Hinduiskt ordspråk.
iamrerns änka.
Af Elin Ameen.
Med två illustrationer af Elin A n d e r s s o n.
et var en julafton sådan den bör vara i norden, med stark frost, klingande slädföre och tusentals stjärnor gnistrande från en molnfri himmel.
Kamrer Salbom gick i halfmörkret af och an i sin våning.
EU par lyktor från gatan lyste till- räckligt för att kunna vägleda honom på hans vandring genom de fyra rum, som utgjorde hans våning.
Han hade som vanligt ätit sin middag på källaren, men mot vanan tog han inte nu sin eftermiddagslur.
Det var i alla fall julafton, och denna dag för ju alltid det underliga med sig, att man kommer i en särskild stämning, olik alla andra stämningar under året.
Om det icke för alla kan vara någon religiös maning, finnes det dock väl knappast någon, som ej på den dagen i sitt inre förnimmer någon genklang från forna dagar, i det minnen från förflutna julaftnar stiga upp i hans själ, ömsom i glada, jublande toner från en lycklig barndom eller med vemodigt brustna ackord från dagar af sorg och ensamhet.
Så var åtminstone fallet med kamrer Salbom, där han vandrade af och an igenom rummen med hän- derna på ryggen och hufvudet sänkt.
Han hade i tankarne återsett sig själf som liten gosse i det enkla, nästan tarfliga hemmet, där dock aldrig julglädjen saknats, och där granen hvarje julafton i strålande glans lyst för hans förtjusta barnaögon, ja, ända till dess han var student och försökt finna det alltsammans en löjlig gammal tradition och barnsligt pjoller, men likväl inte lyckats, därför att älskade föräldraögon lyste i kapp med jul-ljusen, och därför att ömma moders- händer smekte ynglingens hufvud, alldeles som de i alla år smekt barnets.
Nästa jul tändes inga jul-ljus mera i det hem- met, ingen far räckte ut handen till ett trofast handslag, ingen mor lade välsignande handen på hans hjässa.
De voro båda borta, och han skulle aldrig mera se reflexen från jul-ljusen tindra i deras ögon — aldrig mera.
Det kom en jul, då han såg dem tindra om möjligt ännu klarare i en skön flickas djupblå ögon.
Det var den första kärleken, som man kanske efter många år ler åt — men där blir alltid vemod i det leendet, och ingen annan lycka i världen kan komma en att glömma den första kärlekens tjusning och smärta.
Blef han lycklig med den andra, hon som blef hans hustru, och vid hvars sida han just i detta hem framlefde tjugusex år?
De sym- patiserade egentligen ej i någonting.
Hon hade brukat kalla honom » gnatig », envis och retsam.
Han hade otaliga gånger med en äkta mans hän- synslösa uppriktighet sagt henne, att hon var in- skränkt och saknade » idéer » och all högre lyft- ning.
Hon hade frågat, hur det skulle gått med hans strumpor och skjortor, hans mat och hem och hela ekonomi, om hon varit » lärd » och med högre lyftning i stället för en praktisk ordnings- människa.
Då hade han måst tiga, ty sitt hus skötte hon med flit och ordning, och deras knappa inkomster fick hon förunderligt att räcka till.
Där blef till och med ett öfverskott för hvarje år och detta använde kamrern till största delen att sätta in i pensionsinrättningar för sin hustru.
Dessa pensioner blefvo till slut hans förhärskande vurm.
Hans hufvud blef en räknemaskin, där den ena tabellen upprullades bredvid den andra, .där summor lades till och drogos ifrån, och där allt låg liksom i fack i största ordning.
Ibland tyckte hustrun, att det gick litet för långt, och ville hellre använda pengarne till annat, men i detta fall var han orubbligt bestämd, och då det ju var hennes egen framtid, som betryggades, kunde hon ej annat än på det hela taget vara belåten.
Hon var tio år yngre än han, stark och vid fullgod hälsa.
Det föll ingen af dem in, att det som hände någonsin kunde inträffa — nämligen att hon en vacker dag insjuknade och dog — dog från man och pensioner.
Då först förstod han, att han likväl älskat henne.
Han sade sig det hundra gånger om dagen, när hans strumpor voro trasiga, när skjortknapparne felades, när värdshusmaten ej smakade honom.
Han hade nämligen upphört med eget hushåll, sedan hustrun dog, ty han och jungfrun hade genast kommit i lufven på hvarandra, och sedan han kört af henne, hade han svurit på, att aldrig någon piga mera skulle sätta sin fot i hans hus.
Madam Andersson, på andra sidan köksförstun, som emellanåt hjälpt dem i huset, hade åtagit sig uppassningen samt lagningen af morgon- och afton- måltiden, om han åt middagen ute.
Madamen var en beskedlig, fattig änka, och som hon i allt rättade sig efter honom, blef där aldrig något gräl.
Men hustrun fortfor han att älska, sedan sak- naden och vanan väckt honom på denna känsla.
När han med någon af sina bekanta talade om henne, grät han, och för den, för hvilken han, me- dan hon lefde, endast haft klander och snäsor, hade han nu efter döden endast beröm.
När han efter gammal vana gick att första gån- gen efter hustruns död betala in en pensionsaf- gift, såg kassören förvånad på honom.
» Men — kamrerns fru är ju död! » Ett ögonblick stod han som slagen af åskan med gapande mun och klotrunda ögon.
Han hade inte en sekund kommit att tänka på pensionerna!
Men hastigt fattade han sig, räknade upp sum- man och sade vresigt: » Angår det er, om min hustru är död, hva ' falls?
Angår det någon, om jag betalar in mina pensionsafgifter, hva ' falls? » Kassören ansåg honom för sinnesrubbad, men ryckte på axlarna och tog tills vidare mot pen- garne.
» Jag skulle tro, » fortfor kamrern i samma upp- bragta ton, » att liksom jag i 26 år haft råd att ha en hustru och betala pensionsafgifter för henne, så kan jag ha råd att ta ' en annan hustru och betala för henne.
Adjö! » Han tog sin med bredt sorgflor prydda hatt från disken, gjorde en djup, ironisk bugning och skred mot dörren, i det han gaf sin lilla magra, torra gestalt en så imponerande hållning som möjligt.
Han hörde icke det skallande skratt, som då- nade efter honom, ej heller kassörens utrop: » Nej, vet ni hvad, gamle Salbom tänker redan på att gifta om sig! » Men det hade gamle Salbom inte ett ögonblick tänkt på.
Orden om » en annan hustru » hade kommit öfver honom utan mening eller reflekte- rande, som ett halmstrå för att rädda hans pen- sionsvurm.
Med verklig bedröfvelse gick det ljuset upp för honom, att alla pensioner voro förgäfves, alla kalkyler fåfänga.
Hans Karolina skulle aldrig få ett öre däraf!
Han älskade henne högre, än han någonsin gjort efter hennes död, sedan han gjort denna upptäckt.
Han kände en vansinnig längtan att rycka upp henne ur grafven och skaka lif i henne, på det att hon måtte en dag komma i åt- njutande af de pensioner, som inrättningarna nu skulle bedraga honom på.
Om han bara för att förarga de där herrarne skulle gifta om sig?
Men på de flesta håll var pensionen personlig och indrogs vid dödsfall.
Det var en stor missräk- ning.
Men kanske kunde det med någon mellan- gift arrangeras så, att det öfverflyttades på den andra hustrun.
I ämbetsverken skulle han ha ut sin rätt, antingen hustrun vore nummer ett eller nummer två — det var alltid någon tröst.
Tanken att taga en hustru för pensionernas skull blef alltmera en fix idé hos kamrern.
Men ännu på det andra året gick han som änkling ensam i sitt dystra hem, betalade regelbundet sin änkas pensioner, men hade inte ännu en aning om, hvarifrån han skulle få denna änka.
Och nu var det julafton.
Salboms hade aldrig haft några barn, men julafton hade de i alla år inbjudit några fattiga barn till en liten julfest.
Då tändes en liten gran i ett hörn af salen, fru Salbom, hvars styfva fingrar eljes aldrig rörde vid det gamla pianots gulnade tangenter, hackade då igenom första reprisen till en gammal polska, som hon ideligen tragglade om och om igen, tills de små klampande fötterna tröttnade och småttin- garne slogo sig ned till en god välfägnad.
Det var den enda gång på hela året, som barnaskratt och barnafötters tramp hördes hos Salboms.
Men de gladde sig däråt, blefvo själfva som barn igen och hade sin fröjd äfven de åt vaxljusen i granen.
Den dagen grälade de aldrig, liksom af en tyst öfverenskommelse, utan bådas ansikten skeno af välvilja och julfrid.
Nu var det andra julaftonen, som hemmet varit lika tyst och öde.
I afton tänkte kamrern icke blott på pensionerna, han saknade de små fattiga barnen och granen i hörnet där borta.
Om han ändå skulle köpa sig en gran!
Och några vaxljus!
Det var inte för sent ännu.
Han hade, när han galt hem från middagen, sett en hel massa granar ännu kvar på torget.
Undras, om madam Anders- son är hemma — hon kunde gärna gå efter gran och ljus.
Han gick ut i köksförstun och ropade på ma- damen.
Hon kom ögonblickligen ut från en dörr på motsatta sidan.
» Hör nu, madam, jag fick en sådan lust att ännu en gång se en julgran med ' tända ljus — vill madam gå ner till torget och köpa en gran, bara en liten en — och så en vaxstapel i krydd- boden.
Här äro pengar — skynda sig och kom snart igen. » Madamen höll på att bli förvånad öfver, att hon skulle köpa gran åt kamrern, men som hon egentligen aldrig reflekterade öfver annat, än hur hon skulle få sina fattiga styfrar att räcka till, lydde hon honom mekaniskt och kom snart till- baka med en liten gran och en vaxstapel.
Kamrern hade under tiden tändt taklampan i salen, och vid dess sken började han med hjälp af madamen att sätta i ljusen.
Men bådas hän- der voro otympliga och ovana vid detta arbete, så att flere ljus föllo ner i golfvet och de öfriga ringlade på sned, när till slut lampan släcktes och ljusen i granen tändes.
» Herre Gud, så vackert, » sade madamen, i det hon torkade sig i ögonen med förklädessnibben.
Äfven kamrerns ögon voro fuktiga, i det han blinkade mot de sneda små ljusen.
» Ser madam, jag kom att tänka på min salig hustru, som alltid hade gran på julafton och fest för fattiga barn.
Min älskade hädangångna var en ovanlig kvinna, madam. » » Det vet jag väl — bevare mig, så hon höll räfst med tjänare och hjälpmadamer — det var inte värdt att slingra sig undan. » » Madam kan väl inte spela piano? » afbröt kamrern.
» Kors, när skulle jag fått lära sån ' t ».
» Nej, jag kunde just tro det.
Jag ville så gärna höra den där polskan.
tam — tam tam tam — tam — tam — ta.
nej, det går inte.
» Kamrern suckade och såg vemodigt bort till pianot.
» Skulle madam inte tycka om ett glas vin? » frågade han plötsligt.
» Vi få väl skåla med hvar- andra, eftersom här inga andra finnas, och önska hvarandra — god jul I » Bitterheten i tonen af de sista orden gick för- lorad för madamen.
Kamrern gick till skänken, tog fram en vinbutelj, ett par glas och några cakes på en talrik.
Han slog i glasen och räckte mada- men det ena.
» Var så god — drick — skål, madam — och en god jul. » » Tack, go ' a kamrern — god jul tillbaka. » » Sitt ner, sitt ner, madam, » sade kamrern vän- ligt, sedan de druckit, » eller kanske hon skall bort på något julkalas, eh? » », så kamrern talar, hvem skulle jag gå till, jag har ingen i hela världen, som bryr sig om mig. » Hon satte sig på yttersta kanten af en stol, slätade ut förklädet och drog sjaletten till rätta öfver hjässan.
Det var just intet festklädt par, de två, han i fläckig nattrock, på hvilken arm- bågarne voro trasiga, hon i en urfälld bomulls- kjol, en lappad och smutsig brun tröja och en icke särdeles ren bomullsduk på hufvudet, under hvilken det gråsprängda håret i ovårdadt skick stack fram.
Kamrern hade slagit sig ner i en gungstol och vippade sakta af och an.
Han hade aldrig förr än i afton sett, hur madam Anderson egentligen såg ut.
Hon hade inte fula drag, bleka och fina, fast det inte skulle varit ofördelaktigt, om litet såpa och vatten gått öfver dem.
I sina unga da- gar hade hon nog sett bra ut, nu var hon väl sina femtio år, med krökt rygg och fåradt ansikte, men härdig och seg såg hon ut; hade nog bestått i mången lifvets hårda dust och skulle nog ännu länge hålla ut.
» Jaså, madam har inga närmare släktingar? »