Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n var » e n smula för stark » för det Han tillägger: » Systern, prinsessan Augusta, känslosamma lifvet, men hon var i fullt mått skall redan nu, ehuru hon knappt trädt ur den plikttrogna makan och m o d e r n; skulle hon barnåren, hafva en ännu fastare och själfstän- i väsen o c h gestalt kunnat förliknas vid någon digare karaktär.
Hennes drag äro i högsta af de antika gudinnorna, måste det hafva varit grad uttrycksfulla, och hela hennes gestalt skall vid J u n o.
S o m den allvarligt stränga modern säkerligen, om den ej blir en smula for stark, åtnjöt hon af sina barn framför allt respekt, med åren utveckla sig ännu skönare, än den då däremot fadern g a f ett mera gemytligt in- nu framträder. » tryck.
» V i d prinsessans undervisning », berät- Prins W i l h e l m, den äldre af de båda brö- tar Borchert, » var den höga modern person- ligen för det mesta tillstädes.
Intet undgick derna i Berlin, b l e f snart nog den, som kom att fästas vid den yngre af de båda systrarna hennes plikttrogna öga, och medvetandet däraf i W e i m a r.
Han var hela 14 år äldre än hon, hade sådan inverkan på dotterns hela hållning, att hon ovilkorligen reste sig upp, då modern han hade varit med på den sorgliga färden frän Jena till Memel, han hade grämt sig öf- inträdde. » ver att ej ha fått vara med vid Leipzig, men han hade till slut fått vara med i kulregnet vid B a r sur A u b e; han var redan verksam vid ledningen a f den alltjämt fortgående preussiska härorganisationen, han hade som resande prins bevittnat den reaktionära furstepolitikens seger i V e r o n a, och han hade med Niebuhr genom- vandrat Korns fornlemningsvärld.
Ja, allt detta var dä godt och väl och endast egnadt att göra h o n o m högst intressant för en ung flicka, som hade en » fast karaktär » och var » en smula för s t a r k ».
Men — det finnes j u så ofta ett förargligt » m e n » — den preussiske prinsen hade också hunnit så långt i utveck- ling, att — prinsessan Augusta ej var hans första kärlek.
Efter sin faders död (1 8 4 0) uppsteg Fredrik W i l h e l m I V på tronen, o c h s o m » prins af Preussen, presumtiv tronarfvinge, b e b o d d e nu prins W i l h e l m m e d sin maka det då nybyggda, tämligen anspråkslösa tronföljarpalatset vid Un- ter den Linden.
Så brast stormen lös 1 8 4 8; det visade sig, att » prinsen af P r e u s s e n » då icke var populär, han måste gå i » frivillig be- skickning&gt; till L o n d o n, o c h på hans palatä sat- tes inskriften » Nationalegendom » för att rädda det frän förödelse.
Efter återkomsten lefde han med sin maka någon tid i K o b l e n z, där han uppehöll sig som generalguvernör öfver Rhenprovinserna.
D e n konstitutionella monar- kiens grundsats hade han dock förklarat sig vara trogen, och hans handlingar gifva ej nå- Läsarns.
got skäl till tvifvelsmål m o t hans ord.
Man må därvid erinra sig, att hans maka var dot- terdotter till den furste, hvilken g a f den för- sta konstitution, som någon tysk stat kommit i besittning af.
Mellan konungens h o f och tronföljarens var sympatien på sista tiden icke obetingad.
Drott- ning Elisabeths pietism och prinsessan A u g u - stas humanism representerade två alltför skilda världsåskådningar.
I sin kärlek till literatur och konst bar den sistnämnda alltjämt Göthes prägel.
Som konung W i l h e l m I uppsteg prins W i l - helm 1 8 6 1 på tronen.
Därpå följde de bittra striderna med landtdagen och sedan de stora krigen, hvilka fingo sin blodiga afslutning i det franska.
Bismarcks våldsamma förfaringssätt har icke haft någon beundrarinna i drottning Augusta, lika litet som i kronprinsessan V i c - toria; den mäktige ministerpresidenten lät nog ibland förmärka sin otålighet öfver de hinder, han från det hållet hade att möta.
Men sitt förnämsta äreminne har Augusta, både som drottning och kejsarinna, beredt sig genom det omfattande välgörenhetsverk, hvarmed hon un- der krigen arbetade på att, så godt sig göra lät, lindra nöden, och äfven efter återställd fred fortsatte hon därmed i ständigt större skala.
H v a d man kallar populär, b l e f hon egentligen aldrig, men m e d den respektfulla vördnaden har med rätta blandat sig erkännandet, att hon förtjänar lefva i tacksamt minne.
Otio Sjögren.
Det porträtt af den nyss hädangångna kejsarin- nan, som våra läsarinnor möta å första sidan, är för vår räkning auskaffadt direkt från Berlin och framställer hennes bild från något tidigare lefnadsår.
T v ä n n e öden.
^ /) en ena gick i träskor och vadmalströja grå J^y Och vallade den enda kon i hagen, Och torrt var hafrebrödet och mjölken tunn och &gt; blå », Sirm var den stackars » » rar / eras » kost för dagen; Hon hade väl egt moder, men icke modersvård, Sin faders namn hon ej fick lof att bära; Hon skickades på socknen, fick gå från gård till gård; Att » illa undt ej mättar » fick hon lära.
Den andra gick i sammet och uti sidenskor Och fina seder re ' n i vaggan lärde; Hon talte ej vid luften, bar handskar jämt och flor Och visste på sig själf att sätta värde.
Hon saknade ej moder och icke modersvård, Sin faders ögonsten hon var tillika; Af ömma händer sveptes hon i sobel och i mård, Med guldband knötos lockarna de rika.
Den ena växte upp likt ett ogräs uti mark, Som nöjas fick, blott ingen det förödde; Och dock blef stängeln smidig och roten sund Och helsans rosor uppå kinden glödde.
Väl föga godt hon hörde och lärde_ mindre Och dock blef hjärtat varmt, och fromt blef Den ingen annan vårdar och ingen minnes, Vår Herre vårdar nog och har i minnet.
och slark, ån, sinnet; den Den andra växte upp likt en drifhusplanta späd, Som skyddad slår för solen och för vinden, Dock lutar kronan redan, och stängeln växer sned, Och ingen purpur skiftar uppå kinden; Och lifskraft kanske knappast med våren strömma vill In i de blåa ådrorna, de fina: Om Herren ej ger växten, man fåfängt bjuder till, Han är dock den, som låter solen skina.
1890 I DU N Den ena högt är älskad och firad och berömd, Den andra kanske bannor blott får höra; Den ena är beundrad, den andra är förglömd.
Och lider hon, hvad skulle det väl göra?
sidenklädd den ena till kyrkan far ibland Med guldbesmidda spännet, snabbt som vinden, l sliten dräkt den andra då står, med framräckt hand, Och nifjer djupt och får en slant vid grinden.
Det kan väl ingen veta, hur det i världen går Till sist den ena af dem som den andra; Ej alltid man i lifvet på rosor dansa får, Ej alltid, uppå idel törnen vandra, Och mulen dag till sist kan väl ock en solglimt få; Men hur de vexla, dessa tvänne öden, Och huru skilda banor de uti lifvet gå, Till slut de skola mötas uti döden.
Visst blir den ena jordad uti en bortglömd vrå, Där inga blommor pryda mörka kullen; Visst skall den andra rum i familjegrafven få Och ei uti den ringa, soarta mullen, Men, hur vår Herre domer, på förhand ingen vet, Och den., som här var ringa och föraktad, T himlen kanske kommer till fröjd och härlighet Och där blir som den yppersta betraktad.
Mathi / da Lang / et.
Äktenskapet är högeligen elastiskt; det tillåter många grader.
Den ene är 2 0 grader gift, den andre 10, en annan 0 grad.
Man borde därför alltid fråga: » Huru många graderar ni gift? » Michelet.
f s k e d från fädernehemmet — högtidsfest — den första dagen i mannens o c h makens hus!
Hvilken revolution i en kvinnas lif!
Först har hon räknat dagarne, till dess den stund stod för dörren, som skulle med- föra det ljufva uppfyllandet af hennes innersta längtan, och så — när den var inne, slog det oberäkneliga hjärtat högt af fruktan.
Nu först känner hon, hvad hon går att lemna, hvarifrån hon afstår.
F ö r sista gången sitter hon vid det kära familjebordet i hemmet, för sista gången känner hon sig helt och hållet som ett med far och mor, med syster och bror.
H e l a hennes gångna lif står inför hennes andliga ögon.
H o n vandrar igenom de rum, hon så snart skall l e m n a; hon blickar med vemod på hvarje bohag, hvarje möbel, som väcker min- nen, inom hvilkas krets hon växt upp till jungfru.
H u r trefligt var det icke i hennes egen lilla kammare; huru stego ej hennes barn- d o m s oskuldsfulla drömmar, hennes kärleks o c h längtans suckar upp för hennes fantasi; hur gladt o c h sorglöst hade hon ej här fram- lefvat sina dagar, omhuldad, älskad och lyck- lig!
V ä l henne, o m hon så gjort sitt val, att hjärta förenats med hjärta, och att redan sedan länge själarnas äktenskap afslutits, innan bröl- lopsdagen var när.
D å förmedlar denna endast en högre grad af gemensamt känslo- o c h hand- lingslif, ej en skilsmessa från allt, som förut gifvit tillvaron innehåll.
V i skulle gärna se, att äktenskapet icke inleddes med en bullrande fest; en sådan före- faller nästan som ett oskärande af denna öfver- gång, som ju ej med en enda dag kan utplåna allt, hvad hittills för den kyska, väluppfostrade jungfruns finkänslighet tett sig särande.
En stilla vigsel — ett afsked från den gångna ungdomstiden, förklaradt genom föräldrarnes väl- signelse, genom vännernas deltagande, må leda henne in i makens hem, som för framtiden o c k skall vara hennes eget.
Bröllopsdagen är öfver.
H u r u främmande förefaller hon icke sig själf, ensam m e d man- nen, som hädanefter skall blifva hennes följes- 23 lagare genom lifvet.
Hans kärlek, hans upp- märksamhet, den rena atmosfär, med hvilken hans ömhet omgifver henne, allt detta kommer henne lyckligtvis att se det nya i strålande ljus, insveper henne som i en ljuf förtrollning.
D e n unga maken kan dock icke alltid stanna hos henne.
Så är hon allena.
— H o n an- ställer jämförelser.
H o n har lemnat en värld, som för henne länge egt bestånd; en ny, där allt begynner, där hon dagligen skall göra nya upptäckter, omgifver henne, en värld, inom hvilken hennes makt skall utveckla sig, hennes inflytande göra sig gällande, kort sagdt, hennes framtids värld.
A l l t beror af början, men icke alltid endast af hustrun.
— Hart när hvarje kvinna, som älskar o c h känner sedligt, för i äktenskapet med sig g o d vilja, mycken kärlek och mycken lärvillighet.
Till och med den ungmö, hvilken fått den yppersta undervisning i hemmet, skall erfara, att hennes rätta lärotid först tar sin början med själfständigheten i eget hem, med de erfarenheter, hon då dagligen samlar.
D e t ligger i hvarje lidelses natur, att den så småningom förtär sig själf, allt i mån som den sorgfälligare näres eller mera försummas.
Intet är en bättre probérsten för den sanna kärleken — detta till motsats mot lidelsen — än det tryggade besittandet.
Först i äkten- skapet visar det sig, om den eldige älskaren kallnar, eller om själarna allt innerligare sam- mansmälta m e d hvarandra.
M y c k e t beror där- vid af förhållandena, af lifsåskädning, af karak- tär; [det mesta dock af makans klokhet o c h besinningsfullhet.
Mannen har sin syssla, som håller [honom borta från h e m m e t; hundratals tankar och planer upptaga honom, en ny häf- stång i arbetet har gifvits honom genom äkten- skapet.
Han har byggt sitt näste och vill ut- vidga det.
Men just därför är han ock m y c k e t hemifrån.
H v a d gör under tiden hans kära, ensamma unga f r u?
— Alla hennes tankar äro riktade till mannen!
H o n drar försorg o m, att han må finna det behagligt, när han vän- der hem, och har hon slutat sina husliga be- styr, följer hon honom i tankarne i hans ar- bete.
— H u r u räknar hon ej timmarne, tills han kommer åter; och dä läser hon i hans ögon, på hans panna, om lyckosam framgång följt honom, om missnöjet likt ett moln drar fram öfver den, om han kväljes af sorger, om han uppfylles af förhoppningar.
O, kunde vi här tillropa hvarje ung hustru: tag varm del i allt, som rör din man, vinnlägg dig för framtiden o m hans förtroende.
Kvin- ligt deltagande, paradt med klokhet och kärlek, är balsam för det manliga hjärtat.
D e t är en falsk skonsamhet, om han fördöljer sina be- kymmer för dig, hvilka j u o c k äro dina och kanske öfverrumpla dig, om de för sent bli dig uppenbara, ö m s e s i d i g t förtroende är det första vilkoret för äkta makars varaktiga lycka.
Hustrun måste skaffa sig full klarhet angående de förhållanden, efter hvilka de för framtiden ha att reglera sitt lif; hon skall ej bedraga sig själf, ej låta sig bedragas.
Hustrun kan visserligen ej deltaga i hvarje af mannens sys- selsättningar, men hon måste ha medkänsla för o c h insikt om desamma, på det deras öm- sesidiga intressen ej måtte gå i allt för skilda riktningar.
E n oskattbarare kamrat, en nyt- tigare och mera deltagande förbunden och hjäl- pare kan mannen aldrig finna.
K a n hon ej direkt verksamt ingripa, får hon dock ej för- blifva oveten, hvarken i politik, ej heller i konster och vetenskaper, i handtverkets teknik, i affär oeh handel!
H u r olika är ej en lycka, som den hustru förmår gifva, hvilken likt blomman vegeterar fram sitt l i f — och hvars behag förgår med ungdomen, och den, hvars andliga krafter växa i äktenskapet!
En hustru, som vill hålla sin lycka vid makt, får ej tråka ut sig och andra.
Snart nog förgår ungdomens tjuskraft — därför gäller det ej blott att vårda kroppen, för mannens räkning kläda sig behagligt och smakfullt och använda omsorg på sin skönhet, utan det gäller ock att andligen fullkomna sig.
H u r många unga fruar äro ej af den meningen, att nu behöfva de ej lära sig något vidare, nu hafva de nått målet.
A c k, hur illa bedraga de sig e j!
Först nu begynner deras skolkurs, icke allenast i erfarenheter, utan äfven i vetenskap och konst, för mannens, för de kommande barnens skull.
E n bildad ande åldras aldrig; men en hustru, som anser sin bildning vara afslutad, blir snart odräglig i umgänget, hvardaglig, trivial.
Just dessa unga fruar, som från sina husliga sysslor ha så mycken tid öfrig, borde använda hvarje ledig stund till goda studier o c h allvarligt, bildande själsarbete.
Välsignelsen häraf skulle de snart spåra i sitt umgänge med mannen.
O m g o d m u s i k o c h dålig m u s i k, o m pek- fingervalsen och S c h a r w e n k a s danser, om H a n s von Biilow, speldosor, pianofingrar och S a l o m o n Smith.
Ett litet kåseri af Karl för damerna Benzon.
antagligen linnes det ingen bland er, mina da- mer, som förnekar musikens egenskap att ut- göra en bouquet pä lifvets fröjder och en tröst i dess vedermödor.
Så långt äro vi väl öfver- ens.
Musiken har därför med rätta bibehållit sin rang bland säflskapslifvets olikartade förströelser, och en ung man vinner till och med hos mången i per- sonligt värde, om han endast hunnit nog låagt i mu- sikalisk uppfattning att kunna » vända noterna » och med osviklig färdighet på hvilkendera af klavia- turens båda sidor som helst utföra » pekfinger- valsen ».
Men musikens välförtjänta popularitet har dock sina skuggsidor.
Den har inom vårt moderna säll- skapslif födt en åtrå att till hvilket pris som helst vara » musikalisk ».
Det kan nog gå an, så länge en ung dam är villig och kunnig att på begäran spela en smula dansmusik och på sådant sätt bidraga till trefnaden i ett oskyldigt samkyäm, eller så länge en ung man muntrar en krets med några sångstycken, i hvilka innehållet utgör hufvudsaken — när talan- gen ej räcker till för något bättre.
Men man är, gunås så visst, i våra dagar allt för benägen för » hö- gre uppgifter ».
» Salomon Smith sjöng ju den där arian så sti- ligt », tänker den unge mannen, » mitt instrument är hvarken så voluminöst eller skoladt, det måste jag erkänna, men man får ju roa sällskapet en smula, och herrskapet Petterssons och deras umgänge ha inte så stora pretentioner. » I samma riktning går den unga damens tanke- gång, sedan hon hört en Hans von Biilows eller en Wladimir de Pachmann ' s prestationer med ty åtföl- jande bifallsstormar, och så sätter hon sig en afton förtröstansfullt till pianot och vågar sig på, låtom oss säga, den svåraste af Scharwenka ' s Polnische Tänze.
Då jag gjorde dessa reflexioner, erinrade jag mig ett drastiskt, men i många hänseenden betecknande salongsmotiv ur Fliegende Slätter.
En pianist med det traditionella långa håret ackompanjerar vid pia- not en ung ståtlig dam, som påtagligen sjunger nå- got storslaget under gästernas tillgjorda hänryckning.
Till venster skådar man en interiör från köket, och den förtviflan, som målar sig på personalens anle- ten, är synnerligen komiskt återgifven.
Innebär icke denna bild i många fall en sanning i trots af sin obestridliga öfverdrift?
Låt ej er dotter taga musiktimmar, endast därför att hon har » så ' na präktiga pianofingrar »!
Säker- ligen han I ofta gjort den frågan: Spelar fröken inte också piano? » och fått det nedslående svaret: » Jo, jag spelte så rysligt mycket, när jag var yngre, men jag var så förskräckligt trög. » Seminariet för huslig utbildning GÖTEBORG
24 IDUN Och ännu en sak: Iären barnen att uppskatta god musik, då de hunnit tillräcklig ålder och omdömes- förmåga.
Importeren ej till hemmet ett nothäfte, en- dast därför att dess innehåll beklappas i Berns och på Ha.sselbacken.
Det tyckes nästan, som om den simpla:, vulgära musiken, den som tonar från orke- strarne i utlandets café chantants och sekundteatrar, skulle vara på god väg att uttränga all verkligt ge- digen musik.
Man skattar äfven för mycket ät dans- musiken med dess pikanta, rytmer och esomoftast brist på innebörd.
Begagnen ej så ofta om de store rnästarne epitetet » tråkig ».
Flertalet af er har nog äfvenledes sagt, att en Walter Scott var tråkig, men ändrat åsigt efter närmare bekantskap.
1 kännen alla det moderna tortyrredskap, som be- nämnes positiv.
Ej nog med att pianot understun- dom nedsjunker till dettas simpla nivå, positivet har till och med själft, fast under förskönande benäm- ningar sådana som orkestrionette, ariston och hiero- fon, sprängt de skrankor, som omgärda den husliga friden.
Dessa maskiner innesluta i allmänhet ett urval af musikaliskt kram, som tidigt leder de unges smak på villospår.
Och jag erkänner med öppet vi- sir, att en symaskin trampad af ihärdiga fötter och tillgodogjord af små trägna fingrar, för mig utgör en himmelsk musik i jämförelse med dessa musiklådors mekaniska gnissel.
Xantippa, Ä g l l å D a f n e m e d den s m i d i g a bysten frarn- (MsM åtböjd trädde ut på dörrtröskeln till sitt hus, måste h o n sluta d e leende ö g o n e n, ty solen sken b l ä n d a n d e p å husradernas v ä g - gar o c h p å det ljusa k a l k d a m m e t öfver A t h e n s gator.
F ö r att s k y d d a sig kastade hon én flik a f sin tunika k r i n g h u f v u d o c h s k u l d r o r o c h s m ö g sig så, i det hon b e g a g - n a d e den s m a l a s k u g g a n l ä n g s muren, in i grannhuset.
D ä r härskade dödstystnad.
D a f n e lyftade förhänget till det första g e m a k e t i höjden — där var tomt, de r ö d b r o k i g a v ä g g a r n a stirra- ned p å ett tarfligt b o r d o c h p å de e n k l a tri- klinier, som s t o d o p å ö m s e sidor o m bordet.
::: » H o n är helt visst i g y n ä k e i o n * *, » s a d e D a f n e till sig själf o c h l y f t a d e ett annat för- b ä n g e, som täckte i n g å n g e n till det b a k o m liggande gemaket — kvinnogemaket.
O c h m y c k e t riktigt, i den ö p p n a porthvälf- ningen, som förde ut till husets gård, satt p å en v a c k e r t f o r m a d, enkel m a r m o r b ä n k en ung kvinna.
H e n n e s hvita, m e d en b r o k i g kant försedda underklädning låg i mjuka veck kring hennes öfver h v a r a n d r a k o r s a d e, ut- sträckta fötter.
H e n n e s chiton * * *, som äfven var hvit, l e m n a d e de fina armarne fria, den e n a h v i l a d e helt tungt p å bänkens r y g g s t ö d.
O m k r i n g den u n g a k v i n n a n s v a c k r a h u f v u d slingrade sig tre r ö d a band, s o m i n a c k e n fasthöllo håret, s a m m a n s n o d t till en knut.
Nu v ä n d e hon d e m ö r k a ö g o n e n, s o m s å g o tankfulla ut, emot förhänget, som rörde sig.
g o l f v e t v i d hennes sida, i det h o n k n ä p p t e sina händer öfver den sittandes k n ä n.
Hon sökte uppfatta n å g r a ord ur männens samtal, men hon hörde endast o b e g r i p l i g a, men v ä l - k l i n g a n d e ljud, Där den äldre mannen m e d den lilla intryckta näsan, d e t tofviga s k ä g g e t o c h det afrikanskt u l l i g a håret talade, o c h skarpa, skorrande toner, när den i l l a k l ä d d e, svartmuskige y n g l i n g e n ö p p n a d e munnen.
» D u, » h v i s k a d e D a f n e, för h v i l k e n det var o m ö j l i g t att lefva i t v å minuter, utan att prata eller skratta, » h a n är i själfva ver- ket ful, din S o k r a t e s.
» » M e n han är stor, vis o c h h a r u p p h ö j d a d y g d e r, » svarade X a n t i p p a tillrättavisande.
L i k a f u l l t afslutades lofprisandet m e d en s u c k.
» H v a d h ö r j a g, min sötnos?
P å ditt äk- tenskaps första d a g?
Å n g r a r d u d i g att ha tagit den g a m l e - Sokrates till m a n?
» frågade D a f n e, i det hon lyfte sitt lilla h u f v u d l i k t en nyfiken fågel.
» N e j, » s v a r a d e X a n t i p p a m e d stolt öfver- tygelse.
» H a n är en a f A t h e n s störste män, o c h j a g b ö r visa m i g l y c k l i g, f ö r a t t ' m i n familj bestämt m i g till han m a k a.
— D u s k u l l e blott ha hört d e visa ord, m e d h v i l k a han i går införde m i g i sitt hus.
H a n för- k l a r a d e m i g, att det finnes dämoner, s o m in- v e r k a p å rena själar, i det d e f ö r l e d a till gärningar eller försummelser, k o r t sagdt, till det o n d a.
M e n det finnes en g u d, som straf- far det o n d a, o c h därför skall j a g fortfara att v a r a g o d och ära denna g u d g e n o m att p å det samvetsgrannaste u p p f y l l a mina plik- ter.
M e n hur k a n j a g v ä l det, när Sokrates själf hindrar m i g?
» D e n n a k l a g a n, som b e g y n n t e i h v i s k a n d e ton, h ö j d e sig så s m å n i n g o m nästan till ett j ä m m e r s k r i o c h v ä c k t e D a f n e s v a r m a medli- d a n d e o c h hennes nyfikenhet.
» H a n själf — hur k a n det v a r a m ö j l i g t?
Säg m i g allt.
D u vet, att j a g g ä r n a ville h a Antisthenes till g e m å l, o c h att j a g alls inte är nöjd m e d, att min familj bestämt G l a u k o s för m i g.
M e n k u n d e d u öfverbevisa m i g o m, att det är dåligt att v a r a en filo- sofs hustru, k a n s k e j a g skulle t y c k a bättre om Glaukos. » » N å v ä l, » sade Xantippa m e d en ung husmors hela ifver, » d e t är j u min p l i k t att d r a g a försorg o m min herres måltider, men hur kan j a g det, n ä r han inte ger m i g pen- g a r därtill.
S e, tre g å n g e r g i c k j a g till h o n o m med den b l y g s a m m a b ö n e n: » G i f m i g 60 tretrabolon *, så att j a g k a n k ö p a grön- saker o c h fisk till ditt m i d d a g s m å l.
» Två g å n g e r hörde han d e t alls inte, den tredje g å n g e n sade han till E u k l i d e s, s o m redan tidigt i m o r g s e k o m från M e g a r a: » Eu- klides, låt oss inte störas a f d e n n a k v i n n a!
» Då hon såg D a f n e s l e e n d e ansikte o c h skälmska ögon mellan marmorpelarne och förhängets m ö r k a v e c k, k o m det l i f i hennes m o d l ö s t h v i l a n d e gestalt.
E n hastig v i n k b j ö d den inträdande att i c k e g ö r a buller.
E n h ä n v i s n i n g m e d h a n d e n m o t gården f ö r k l a - rade o c k s å genast orsaken till den ä n g s l i g a vinken.
I n n a n ännu D a f n e hann utstöta ett r o p a f förfäran, stannade orden p å hennes l ä p - par, t y S o k r a t e s o c h hans e l e v trädde fram till g y n ä k e i o n s bågfönster.
Där v a n d r a d e m e l l a n de tvinande s y k o - morerna, utan att akta p å de stingande s o l - strålarne, tvänne m ä n o m k r i n g brunnen, hvars k n a p p a vatten m e d m ö d a b a n a d e sig v ä g g e n o m ett l e j o n g a p n e d i ett r ö d t stenbäcken.
D a f n e såg s k a d e g l a d t p å Sokrates.
Hon unnade b å d e h o n o m o c h den otvättade, m ö r - ke E u k l i d e s, s o m t a l a d e så illa, att hungern plågade dem.
M e n X a n t i p p a blef blossande röd.
H o n reste sig ö d m j u k t f r a m f ö r sin ge- m å l o c h sade s t a m m a n d e, att hon tre g å n g e r förgäfves b e d t h o n o m o m en tetrabolon, men d å Sokrates ej u p p f y l l t hennes b ö n, h a d e hon ej kunnat tillreda måltiden.
D a f n e s m ö g ljudlöst fram till sin i skug- gan sittande v ä n i n n a o c h satte sig ned p å:;: Låga soffor, på hvilka grekerna lågo under måltiden.
* * Kvinnornas rum i det gammalgrekiska huset.
* * * Grekernas underdräkt.
» J a g tror, solen visar m i d d a g, » s a d e S o - krates, » o c h j a g är h u n g r i g.
A r måltiden i ordning, så låt oss spisa.
E u k l i d e s v i l l del- taga däri. » * Gammalt grekiskt mynt.