Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afskildare trakter skall deras belägenhet och lefnadssätt icke skilja sig ifrån bondens genom annat, än lättjefullhet.
Till följe af celibatet framvisar också i öfrigt presthushållet ofta mycken oordning.
Presterne äro derföre ofta personligen föraktade af allmogen, som likväl med mycken noggrannhet iakttager den ceremoniella gudstjensten.
Folket skall sålunda öfverhufvud vara bigott, utan serdeles underdånighet för presterskapet, men de bildade klasserna deremot ganska skeptiska, oaktadt annat exempel uppifrån.
Toleransen är ännu ej alltför långt hunnen.
Protestanter hafva väl fri religionsöfning samt kunna för 500 personer uppbygga en kyrka, bilda egen församling och sjelfve utvälja sig en lärare, som likväl bekräftas i embetet af regeringen.
Men dessa kyrkor få hvarken hafva torn eller klockor eller ingång från gatan.
Likaså få protestanter endast genom serskild dispens rättighet att bekläda något embete.
Vid blandade äktenskap uppfostras barnen i katolska religionen, om fadren bekänner den, men uti annat fall sönerne i fadrens religion och döttrarna i den katolska.
Den protestantiske presten står också i afseende å kyrkoböckernas förande under någon katolsk prests uppsigt, och denne uppbär en afgift för hvarje vigsel, dop, begrafning inom den protestantiska församlingen.
Dessutom skola protestanterne vara utsatte för många vexationer utom eller mot lag, isynnerhet i Ungern.
Judarne äro likaså temmeligen strängt hållna genom serskilda pålagor, hinder för deras giftermål o. s. v.
I Ungern, der de hittills varit mycket förtryckta, hafva de nyligen erhållit större friheter, hvartill dels penningar för ögonblicket, dels adelsmännens behof af försträckningar sägas hafva förhjelpt dem.
Den tolerans, som i Österrike finnes, daterar sig från Joseph II och år 1781.
Om, såsom ofvan blifvit visadt, Österrike i mycket står efter det öfriga Europa, så kan detta förklaras ur tvenne orsaker.
Rikets sammansättning af så många heterogena beståndsdelar, hvilken förhindrar allt gemensamt fosterländskt intresse, en Österrikisk nationalanda, att uppkomma, har tvungit regeringen till stränga åtgärder i förhållande till tidens liberala tendenser.
Ty en vaknad nationalanda och frihetsbegär skulle kunna hafva monarkiens splittring till följd.
En annan fråga är, om ej å ena sidan Böhmens, Mährens och Galiziens, å den andra Lombardiets konstituerande till sjelfständiga stater, såsom Ungern, endast genom regentens person förenade med de öfriga Österrikiska staterna till ett statsförbund, skulle lemnat säkrare garantier för monarkiens framtida bestånd.
Den andra orsaken till stillaståendet ligger deruti, att adeln eger mera än ⅔:delar af hela rikets jord.
Deraf kommer hufvudsakligen massans ekonomiska betryck och dess jemförelsevis ringa bildning; deraf också byråkratien och lagarnes dåliga tillämpning, äfven då de i och för sig äro ändamålsenliga.
Rättighet för hvarje undersåte att besitta landets jord skulle snart förändra detta förhållande, men den jordegande adelns materiella makt hindrar regeringen att medgifva en sådan frihet.
Förtrycket står derföre qvar.
I de fall regeringen har fria händer och icke bindes af omständigheterna, röjes öfverallt dess sträfvande för folkets välstånd.
Så göres allt för handel och industri och för bildandet af ett sjelfständigt borgarestånd.
Offentliga, väl inrättade och doterade läroanstalter för blifvande näringsidkare saknas icke.
Så ett polytekniskt institut i Wien, ett annat i Prag, samt ett icke obetydligt antal realskolor, en berömd bergsakademi i Schemnitz, som täflar med den uti Freiburg i Sachsen.
Likaså finnas fyra betydliga läroanstalter för skogsväsendet.
Sanitetsanstalterna i Österrike äro berömda och förtjena att vara det.
Den redan omnämnda «medicinskt-kirurgiska» Josephsakademien i Wien besökes äfven mycket af utländningar.
Allmänna lazaretter finnas 40 à 50.
Bland dem utmärker sig det i Wien, för 2000 sjuka; men äfven de öfriga påstås vara cxemplariskt inrättade.
Sjukhus (Siechhäuser), der personer behäftade med obotliga åkommor vårdas, finnas till ungefär lika antal.
Dessutom en mängd accouchementshus, barnhus, enkhus, flera än tretio anstalter för faderlösas vård, rika och talrika uppfostrings- och fattigförsörjningsanstalter, dårhus o. s. v.
Regeringen uppoffrar för dessa ändamål årligen ofantliga summor, och den allmänna välgörenheten står regeringens bemödanden icke efter, så att väl i intet land välgörenhetsanstalter finnas talrikare eller ändamålsenligare inrättade.
Bland dårhusen bär det i Prag europeisk namnkunnighet.
Här vårdas nu 350 dårar, men det är redan beslutadt att bereda plats för ett dubbelt antal.
Ett besök derstädes är lika lärorikt, som det är tröstande att se, huru en mild behandling förmår lägga band äfven på den vanvettiga.
Kroppslig aga och inspärrning äro här helt och hållet bannlysta.
Endast kalla bad och förknappad diet användas för de oroliga samt, vid alltför stor våldsamhet, tvångströja.
Af hela antalet funnos vid förf:s besök endast tvenne dermed försedda, men äfven dessa kunde efter behag gå omkring åtföljda af en väktare.
Den ena af dem såg lidande ut, och tjenstgörande läkaren lät för en stund lösa hans armar, utan att han missbrukade sin frihet.
De lugnaste få arbeta i en köksträdgård och sköta ett åkerfält, de i andra klassen hafva en blomsterträdgård under sin vård, och de i den tredje besöka fritt med träd planterade stora gårdar.
Dessutom hafva de i första klassen sina snickare-, skomakare- och skräddare-verkstäder, qvinnorna spinna, väfva och sy kläder.
De i andra klassen förfärdiga madrasser o. s. v.
Äfven lazarettet i Prag förses härifrån med en mängd af deras arbeten.
Så mycket möjligt är, lemnas valet af kläder åt hvars och ens smak.
Dieten och rummens inredning är något olika för de skilda klasserna.
De hafva sina konversationsrum, biljardsal, badrum o. s. v.
Äfvenså en egen kyrka, der musiken uppföres af dem sjelfva, och den en målare ibland dem utprydt.
Kapellmästaren, äfven en dåre, var vid förf:s besök sysselsatt med att arrangera ett violin-stycke, som han nyligen erhållit, för sin orkester.
En gång om året hålles till och med bal för de tvenne första klasserna, men eljest äro karlar och qvinnor afstängda från hvarandra.
Det hela är ett verk af outtröttligt tålamod och menniskokärlek.
En sådan behandling är endast möjlig derigenom, att vid inrättningen finnas femtio vaktkarlar, och, såsom läkaren sade, att «desse äro exemplariske män, hvilka ingen annan belöning fordra än ett godt samvetes vittnesbörd.»
Alla sådana direkta åtgärder för undersåternes bästa hafva vanligen utgått från monarkernes personligt välvilliga och menniskoälskande sinnelag, och Habsburgska husets ledamöter hafva alltid varit utmärkta för rättsinthet och hjertats godhet, så att det ligger mycken sanning i dess valspråk: recta tueri.
Deremot hafva de uteslutande hyllat den faderliga regeringens företräden, och hvarje folkets anspråk på någon sjelfregering har fått stå tillbaka.
Ännu äro politiska förbrytare de strängast straffade, strängare än de rånare och mördare, som undsluppit dödsstraffet.
Likväl gifves det äfven i alla Österrikes provinser «Landtständer.»
Desse välja ett permanent utskott af två ledamöter, hvilkas pligt är att ordna skatternas fördelning o. s. v., och hvilka aflönas af regeringen.
Ständerna sjelfva, bestående af «Prälaten, Herren, Ritter und Bürger», sammanträda på kallelse en gång hvarje år, för att rådslå öfver – d. ä. säga ja till det ålagda – skattebeloppet, hvarvid tvenne kejserliga kommissarier och ett kompani grenadierer assistera dem.
I Wien hafva Nedra-Österrikes ständer för detta ändamål ett nyss uppbygdt, präktigt palats.
Landtdagen beskrifves som följer:
«Landtbåden åka under tillopp af en mängd åskådare upp i praktfulla, sexspänniga, på gammaldagsvis med förgyllningar och lös grannlåt rikt prydda statsvagnar, till hvilka hästarne blifvit lånade från någon forvagn, emedan de flesta af dessa landets representanter aldrig egt något eget större ekipage.
Framför och bredvid vagnarne trafvar ett från alla stadens delar sammanrafsadt manskap, uti ett rikt livré, sparadt för denna dag ifrån det ena året till det andra.
Borgrarne paradera i lysande uniformer, med svajande plymer och blixtrande gevär.
Trummorna röras, de skilda regementernas musik skallar, fanorna sänkas, och hela den borgerliga krigshären skyldrar gevär med alfvarsam min och falskt tempo.
Långsamt rörer sig tåget förbi dem, med borgerskapets kavallerister på lånade hyrkuskhästar i spetsen, och kommer till samlingssalen, för att här under dödstystnad höra monarkens önskningar sig föreläsas, derpå göra en djup, bifallande bugning för den toma thronen och de båda kejserliga komissarierna på dess båda sidor, och genast åter åka tillbaka under samma bullersamma pomp och ståt.
Ett välförsedt middagsbord och jublande skålar för kejsaren och kejserliga familjen sluta den imposanta högtidligheten».
Derefter återvända ständernas ledamöter hvar och en till sitt, för att förbereda sig på samma riksvigtiga uppdrag till nästa år.
Så kunna gubbarne efter en lefnad af 60 à 70 år icke klaga, att de ej fått vara med om statens affärer.
Och affärerna – de gå, så länge det behagar Herran.
Öfra Österrike är ännu ett halft alpland, men det nedra, isynnerhet trakten kring Wien, är en oupphörlig åker, som hvälfver sig öfver långsträckta kullar och endast här och der afbrytes af några enstaka berg.
Förf. reste ifrån Wien på jernbanan till Brünn (18 mil på 5½ timme) samt vidare öfver Königingrätz till Prag och Dresden.
Jernvägen går på en trädbrygga öfver Donau, som här flyter lugnare.
På dess venstra strand utbreder sig den ofantliga slätt, på hvilken Wagram och Aspern ligga, och man färdas tätt förbi den förra obetydliga byn, som genom en närliggande, fältet dominerande kulle blef hufvudpunkten för den strid, hvilken den gaf sitt namn.
Ju närmare man här kommer till Mähren, desto mera kuperadt och skogrikt blir landet.
Brünn, en vigtig fabriksstad, ligger vid bergens fot i ett ganska täckt läge, men det ruskiga Spielberg, som hotande höjer sig öfver staden, gör att man finner luften härstädes qvaf, och den eljest ljusa staden tryckande dyster.
Huru månget ädelt menniskohjerta har icke der klappat ut, i dessa hvalf, emedan dess för menskligheten varma blod förvirrade ögats beräkning af de krafter, som styra verlden.
Samma känslor, samma sträfvanden i en annan tid eller på en annan punkt af jorden skulle hafva gjort dessa män till mensklighetens hjeltar.
Men just derigenom är menniskan förnuftig, att hon lefver i det verkliga och förnuftiga och icke sträfvar att inom staten förverkliga känslans eller fantasiens drömda lycksalighetstillstånd.
– Mähren är ett bergigt landskap, otillgängligt för högre kultur, och hela trakten från Brünn till Zwittau, på Böhmiska gränsen, har derföre en temligen nordisk karakter.
Böhmen deremot, isynnerhet dess norra och nordöstra del, är ett jemnt och rikt odladt land.
Hela dagsresor ser man öfver den oändliga, blott af kullar och skogslunder afbrutna, odlade slätten Riesengebirge och dess stoltaste spets, «die Schneekoppe».
Vester om Prag deremot synas åter bergen vidtaga.
Så usla, som de vanligen beskrifvas, se de böhmiska byarne icke ut i dessa trakter, ehuru man äfven stundom ser små kojor i mängd, och det i det inre af bondens boning är fattigt och smutsigt.
Här vanliga stölder och rån uppå allmän landsväg, samt äfven de inföddes fruktan för sådana olyckshändelser, vittna ej serdeles fördelaktigt för allmogens belägenhet.
En sakkunnig författare säger om böndernas belägenhet i Böhmen, Mähren och Galizien:
«Här är det icke nog, att skatterna till kronan, det från feodaltiden härstammande Robothsystemet (dagsverken till herregården) och otaliga andra utskylder, till egendomsegaren, till presten, skolläraren, byherden, skorstensfejaren o. s. v. äro af den art, att tyngden af dem och det härigenom förorsakade, mer än tiggarlika lefnadssättet blifva odrägliga att bära, utan äfven sättet för godsens förvaltning måste anses för ett hufvudsakligt ondt.
Med jernhård stränghet och godtycklighet indrifves af tjenstemännen hvarje pålaga, och der dess indrifvande är fysiskt omöjligt, der lägges i gården en «Militärexsekution», tills egaren försålt sin sista ko och med den blodiga köpeskillingen för denna betalt sina rester.
Endast genom skänker till uppbördsmannen kan miskund och en kort väntetid af några veckor köpas.
Huru ofta händer det ej, att den i hufvudstaden garnisonerande militären är otillräcklig för exsekutionerna.
– Hvarje egendomsinspektor aflönas vanligen mera med landtmanna-produkter, än med penningar, och är derjemte i hvarje stund beroende af egendomsegarens infall och godtycke, så att denne när som helst kan skilja honom från tjensten och derigenom för längre tid beröfva honom alla inkomster.
Hvar och en sådan känner detta alltför väl, och, emedan han lätt kan för ett sådant fall beräkna det bedröfliga i sin belägenhet, så ser han sig tvungen att, om också på orättmätigt sätt, skrapa ihop allt hvad han kan, för att vid en möjlig förlust af tjensten hafva någon besparing.
Vill derföre bonden se sig menskligt behandlad, så måste han icke blott hålla sina hästar tillreds för den stränge herr öfverinspektoren, så ofta denne vill göra en resa för sina affärer eller för sina nöjen, utan äfven i behaglig tid offra en fet stek åt hans kök eller en hård gulden åt hans privatkassa.
Sjelf lefver bonden hela året om af potatis och med hafra uppblandadt rågbröd, och kött är en för honom oåtkomlig artikel, om icke händelsevis något boskapskreatur i byn störtat.
Sådana missförhållanden kunna aldrig afhjelpas; ty större delen af egendomsherrarne lefver, år ut och år in, uti någon större stad, och de äro nöjda, om de blott regelmässigt erhålla penningar till sina stora utgifter.
Ingen bryr sig om, huru bonden betalar eller om han kan betala, lika så litet som de fleste egendomsherrar i öfrigt bekymra sig om sina underlydande.»
Men denna målning är nedslående.
Låt oss hellre resa till Prag, der nybyggda och välbyggda stadsdelar vittna om borgareståndets i Österrike stigande välmåga och anseende, men der också härden finnes för en ny, mot den germaniska bildningens välde fiendtlig folkrörelse.
Denna yttrar sig i den uppblomstrande Czechiska litteraturen, som är en frukt af vaknad nationalanda hos de slaviska stammar, hvilka, likasom de i visst hänseende ännu lyda under tyskt öfverherrskap, hittills inom de bildade klasserna varit helt och hållet slafvar af en för dem blott ytlig tysk kultur.
För hvarje dag uppreser sig denna reaktion allt mera hotande mot Tyskland, ty den tyska stammen är ifrån Östersjön till Adriatiska hafvet omsluten af en kedja slaviska stammar.
Och man måste medgifva, att det för en nation är mera förskräckande, då dess bildning förlorar sina inkräktningar, än om den blott nödgas återge en tillfällig landvinning.
Den enas död är den andras bröd.
Det ligger i sakernas ordning, att en kufvad nation återvinner sitt nationalmedvetande och sin sjelfständighet, men att den detta gör är också ett bevis på den herrskandes svaghet.
Vi hafva i det föregående sökt antyda, huru en sådan relativ oförmåga att verka utåt hos den tyska vetenskapen och dermed hos den tyska bildningen öfverhufvud sammanhänger med nationens ringa politiska betydenhet.
Prag har väl ett skönt läge vid floden Moldau, dock ej så utmärkt, som det ofta beskrifves af dem, hvilka blott jemföra det med Berlins, Münchens och till en del Wiens föga retande omgifningar.
Stadens inre är, med undantag af Neustadt, öfverhufvud icke lockande.
Den beryktade bron är öfverlastad och brokig, och står vida efter den öfver Elben vid Dresden.
Nu har den sett en lätt och elegant medtäflare uppvexa i den nya hängbron, som har 1200 fots längd.
Ifrån Hradschin, en högt belägen del af staden, såsom södra bergen i Stockholm, har man en skön öfverblick öfver den med dess 82 torn; likasom å andra sidan den massa af stora byggnader, borgen (med 440 rum), dômen och en mindre kyrka, som kröna denna stadsdel, sedda ifrån bryggan eller motsatta stranden gifva en imposant anblick.
Staden har 115,000 invånare; dock synes rörelsen icke vara stark – om ej i ficktjufnad.
Förf., som blott dröjde tolf timmar i staden, förlorade under denna tid sin näsduk, troligen i sjelfva domkyrkan vid den hel.
Nepomuks silfvergrafvård, och, då han omtalade händelsen, fick han höra, att man i Prag alltid bär näsduken i barmfickan.
Sammanlefnaden säges här ännu hafva någon släng af Wiener-glädtigheten.
Fastän man redan, förrän man kommer till Prag, tydligt kunnat skönja den bergsklyfta, genom hvilken Elben tränger ut till Sachsens fält, har man ännu 18 mil till densamma.
Men vägen till Dresden kastar sig något åt vester, och man har så till gränsen vid Peterswalde blott 16 mil.
Så är man åter i det tråkiga norra Tyskland, ehuru ännu Dresden har någon skymt af poësi, den nemligen, som utsigten från Brühlska terrassen eller anblicken af Sixtinska madonnan breder deröfver.
Men den omgifvande naturen öfverhufvud, folket och deras lif – allt ser blott kälkborgerligt, stelt och snusförståndigt ut.
Med njutningen häraf kan man fortsätta i Leipzig, der dock på nyaste tid några verkligt sköna hus upprest sig, i Halle, den till det yttre obehagligaste stad i Tyskland, och i Magdeburg, stapelstaden för de varor, som gå ifrån Hamburg till Leipzig och det inre landet, der, likasom vid Halle, omgifningen är så platt och prosaist, en nordtysk någonsin kan önska sig den.
Så äro också Elbens stränder beskaffade ända ifrån Magdeburg, låga, sandiga, videbevuxna, floden grund, så att de ruskiga ångfartygen ofta icke kunna fullända sina turer mellan denna stad och Hamburg, vattnet gult och tjockt – med ett ord allt mäkta tråkigt.
Förf. hade dessutom den egna lyckan, att både i Leipzig, Halle och Magdeburg blifva beluxad på värdshusen, något som föröfrigt icke händt honom i Tyskland.
Den resande, som icke har affärer, må gerna fly hela denna trakt af Tyskland och, om också icke från något håll vid dagsljus, resa midt ibland all denna naturens prosa till det poetiskt förkonstlade Berlin.
Tysklands teater torde hafva lika liten egendomlighet, som de flesta sferer i öfrigt, uti hvilka nationens andeliga lif uppenbarar sig.
Englands dramatik var mönstret för den nyare tyska, och ännu ses franska dramatiska alster på Tysklands skådebanor oftare än stycken af inhemskt ursprung.
Schiller gäller väl ännu för Tysklands teaterskald.
Men ehuru hans entusiastiska kärlek för allt upphöjdt och ädelt i känsla och handling, hans djupa reflexion och varmt svällande språk göra hans dikter nationella och älskade, så hafva hans dramer likväl småningom flyttat från scenen till studerkammaren och sybordet.
I teatertidningarna ser man beständiga klagomål öfver vederbörande direktioners uraktlåtenhet att gifva hans eller Shakespeares mästarstycken, men direktionerna synas känna sin publik och hvad som ger teaterkassan inkomster.
I sjelfva Berlin såg förf. Maria Stuart efter ett års hvila gifvas för halft hus.
Man får ej tillräkna detta blotta nyhetsbegäret.
Drama’t fordrar mera, än någon annan produkt af skön konst, något genomgående substantielt intresse, som uttalar sig i individens pathos.
Konungars herrskarebegär, hjeltars eröfringslust, svärmande och religiös medeltidskärlek, allt detta anslår icke en tid, då menniskoandens frihet från all auktoritet, folkens rättigheter o. s. v. icke blott äro talesätt, utan verkande krafter för dagen, och då statslifvet alltmera sätter individens lif och dess verld af känslor i bakgrunden.
Så länge dessa elementer icke verkligen trängt igenom och fått en positiv form i individens vetande och handling, utan endast finnas såsom sträfvande, behof, och yttra sig i blott förnekelse af det gifna, bestående, kan troligen också icke en dramatisk litteratur uppstå, som skulle ega ett annat intresse än nyhetens för dagen.
Så hafva äfven i Tyskland de nyaste dramer af en Raupach, Halm, prinsessan Amalia af Sachsen m. fl. icke lyckats vinna någon större popularitet, ehuru de varit mera direkt arbetade för scenens bräder, än t. ex.
Schillers.
Mera af den flägt, som genomgår tiden, röjes kanske i Gutzkows arbeten, en man ur nyromantikernas leder.
Men omständigheterna måste äfven binda honom.
Nyligen har äfven en annan ur samma skola, Laube, med framgång uppträdt; men tiden har ännu icke fällt sin dom öfver deras produkter.
Med den dramatiska litteraturen måste äfven den dramatiska konsten stiga eller falla.
Regeln är dock i vår tid redan så gifven, att en viss grad af mästerskap nu lättare än förr måste kunna vinnas.
I allmänhet lärer man likväl om Tyskarne kunna säga, att de af en roll antingen göra för mycket eller för litet.
Samma konstgjorda entusiasm, som man ofta nog hos dem träffar i allmänna lifvet, visar sig på scenen i en tillgjord och bråkande pathos.
En äkta teaterhjelte, som skriker, slår och sparkar och i lugnare stunder träder uppå bräderna med steg, fasta, som vore de ämnade att bära ett kyrktorn, och med en hållning, som en tamburmajors – en sådan finner man väl lättast i Tyskland.
I sjelfva Wien ansåg man sig icke förhindrad att prisa ett sådant stampande uppträdande såsom god aktion, ehuru rollen var Almavivas i Figaro.
Skådespelaren eller sångaren var en bland Berlins berömda, hr Bötticher.
På sistnämnda ställe röjes dock i allmänhet mindre spår af denna ytterlighet, utan man går der heldre till den motsatta, till ett blott kallt beräknande, som, emedan det icke öfvergått till natur, röjer sig i hvarje ögonblick.
Det är i detta förhållande, då skådespelaren hvarken i deklamation eller aktion ger något att klandra, men likväl lemnar åskådaren kall, som vi sagt att han gör för litet af sin roll.
Hvad som felas är pathos i ordets goda mening, den värma i handlingen och sjelfförgätenhet hos individen, som just visar, att han är genomträngd af något substantielt intresse eller af en egoistisk, verklig passion, som dermed står i strid.
Ty i detta hänseende kan skådespelaren till och med i någon mån ersätta hvad hos författaren brustit.
Endast genom en sådan pathos kan han också förmå åskådaren att glömma honom för den person, han föreställer.
För en mängd biroller uti en pjes kan dock bristen häruppå vara en mindre störande ensidighet, än öfvermåttet; men sträcker den sig äfven till hufvudpersonerna, så blir lätt det hela enformigt, medan i sednare fallet, vid en falsk pathos, åtminstone ögonblick kunna gifvas, då skådespelaren förer sin publik med sig.
Dock har den sednare så mycket löjligt och störande, att man öfverhufvud finner sig mera belåten äfven med ett blott sansadt och välbetänkt spel.
I detta hänseende kan nu sägas, att talscenen i Berlin eger företräde för Tysklands öfriga.
Detta omdöme om scenen i Berlin stöder sig mera på totalintrycket af densamma än på egenskaperna hos dess utmärktaste talanger.
Ty förf. hade ieke tillfälle att se de manliga, Seydelman och Mantius, af hvilka den förre, som erkännes för Tysklands förste skådespelare, vid förf:s vistelse i Berlin var sjuk, den sednare, som är en i Berlin omtyckt både aktör och sångare, var frånvarande.
Madame Crelinger såg förf. i Maria Stuarts roll, men måste bekänna, att ehuru konstrikt fulländadt hennes spel var, man dock hade svårt att glömma madamen för drottningen.
Mycket af illusionen förgick kanske derigenom, att hon var äldre, än man gerna önskar föreställa sig den sköna, lättsinniga, hvars fel Schiller låtit olyckan utplåna, såsom denna i sjelfva verket kommer medlidandet att glömma dem.
En egenhet var det, att scenen med Elisabeth här visade icke drottningens stolthet, utan qvinnans lust att släcka sin harm, förf. kan icke afgöra, om endast till följd af skådespelerskans framställning.
Elisabeths roll gafs mästerligt, fullt ut lika väl som Marias; men den spelande var obskur, och förf. har glömt hennes namn.
Derigenom må intet vara Crelingers stora talang betaget, hvilken röjde sig i hvarje hennes ord, blick och åtbörd.
Bland de flera berömda i öfrigt, förf. såg, till hvilka händelsevis hvarken den loftalade madame Schröder-Devrient eller en berömd manlig Devrient (i Dresden eller Berlin?) hörde, vill han endast utmärka hr Döring i Stuttgart, en man, som med mycken konst förenade lif och eld och, ehuru han någon gång öfverdref, likväl alltid elektriserade åskådaren.
Han delade sig mellan skämt och allvar och föreföll lika mästerlig i båda arterna.