Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svar till » Anna », Johannesdal, Borås, Kinna.
[Ml] På landet i god familj vill en ung flicka, elev af herr Richard Andersson, öfver sommaren gifva pi- anolektioner mot vivre o. resor fritt.
» Kompetent » sändes till Idun, Stockholm.
13101 En ung Meka af god familj, som några år studerat musik för en framstående musiklärare i Stockholm, önskar under sommarmånaderna vistas i en bildad familj på landet, för att mot fritt vivre undervisa i musik.
Be- näget svar, för vidare öfverenskom- melse torde godhetsfullt adresseras till » H.
N. », Iduns redaktionsbyrå.
[2 9 9] n anspråks!, flicka önskar pl.
i fara, helst hos ett äldre par.
Ä r villig delt.
i hvarjeh.
kläd- o. linnesöm och f. ö. i alla inom hus föref.
arbeten.
Svar » Z.
», Söderåkra, p.r.
[302| E En ung Ilieka, som med högsta betyg genomgått folk- skolelärarinneseminarium och tre år tjenstgjort i en privatskola, önskar till hösten plats i elementar- eller annan flickskola.
Hufvudamnen: sv.
språket, List., geogr, tyska och eng.
Den sö- kande, som äfven undervisar i musik och sång, önskar i brist på dylik plats anställning i familj.
Svar till » Elly » torde snarast möjligt insändas till Iduns redaktion.
[243] En bildad, musikalisk flicka med goda.
rekommendationer ön- skar plats såsom sällskap och biträde hos någon aktningsvärd familj Svar till » Maria 1888 », Norrköping, pöste restante.
[28 (i]
T i d n i n g e n k o s t a r e n d a s t en (I) k r o n a f ö r q v a r t a l e t, b e f o r d r i n g s a f g i f t e n inberäknad.
l I p \ I I vJ K | IN A n n o n s e r m o t t a g a s g e n o m S. Gumaellus a n n o n s b y r å ocn nos r e d a k t i o n e n till 2 5 ö r e p r 4 - s p a l t i g p e t i t r a d (
Hjo vattenkuranstalt.
Saison den 1 j u n i — 1 Drottninggatan 3 tr. upp få h ä r m e d rekommen d e r a sin nya, tidsenliga Fotografering utföres enligt Med omsorgsfullt nutidens fordringar.
största högaktning tEVERIN An experienced English teacher DIVERSE.
Doktor A. Afzelius.
Hud- och magsjukdomar.
Smålandsgatan Kl. 10 — 11 18. och 2 — 3; [2-IOJ Doktor C.
D. JOSEPHSON, H ö t o r g e t 1 1, 1 tr. 9 — 10 o c h 2 - 3.
t e l.
6910.
Fruntinimerssjukdoiuar, Förlossningar.
[207] Doktor Carl piensburg, 14 Lilla V a t t u g a t a n 14.
II vardagar ' / 23 — ' / z4.
C:o Barnsjuk- företrädesvis [297] Engelska Magasinet 38 Regeringsgatan 38, 1 tr. upp.
Tricotvaror af bästa qvalité, Serger, Velveleen, Flaneller, Barnskor, Vår- hatlar för babies, Bärkappor.
Utmärkta Teer m. m.
[202] wishes to hear of a summer-engage- ment.
Miss E. Yell, 7 A Brahegatan.
At home 2 — 3.
[303] Sköfde Vattenkur och Tallbarrsbad, Landsortsboar kunna fa.
hvarjeh.
Se annonsen i n:r 15 af Idun.
: Strötrs, Stockholm.
[300] Maria Stram, född Kloekhoff.
Handarbete!
Undert.,utexamin.
Hand- arbetets Vänner, undervisar damer o. barn i alla slags finare o. enklare hand- arbeten, ss.
knyppling, snörmakeri (utan maskiner), guldbroderi, schattérsöm, bro- deri å siden, plysch, kläde m.m., mak- ramé ', filet-guipure, märkning, hålsöm o. fornnordiska sömnader.
Mont.
af färdiggjorda arbeten, samt uppritn.
å siden, plysch, kläde m. m.
Modeller t. påseende.
Fritt val af arbeten o. lek- tionstid.
Anna Andersson, [304] invid staden af samma namn, 500 fot öfver hafvet, omgifven af vidsträckta planteringar och promenader, å en något kuperad med vexlande löf- och barr- skog bevuxen sluttning af det omkring 1,000 fot höga berget Billingen, öppnas efter genomgången renovering den 1 juni.
Staden, hvarest badgästerna bo, är med sina breda gator, sin stadspark och andra öppna platser, känd för sin friska och stärkande luft samt särskildt som det ställe, der Lungsoten skördar relativt färre offer än i någon annan stad å Skandinaviska halfön.
Fullständig Vattenkur, Tallbarrsbad, Elektriska och Medikamentösa bad.
— Helsovatten.
- - Elektricitet.
— Gymnastik och Massage af biträdande läkare och fröken S. Englund, legitimerad gymnast.
— Stor Societetslokal med tidningar, nytt Flygelpiano och Restauration.
— Goda bostäder och flere restaurationer i staden till billiga, olika priser.
Tidningen kostar B yra: Klarabergs gatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
Ingen Jösnummerförsäljning!
TJtg-ifning-stid: Redaktör o c h utgifvare: hvarje helgfri fredag.
Sista numret i hvarje månad Träffas å byrån kl. 9 — 10 och.
4 — 5.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufVudkontor, i de större bok- lådorna samt å tidningskontoren.
Ej än, m e n s n a r t du ser, att b l y g o c h m i l d är ofta j u s t den h ö g s t a kraftens bild, a t t m y c k e t v ä s e n ej d e t ä d l a g ö r, men kämpar tyst o c h utan jemmer dör.
2&gt;.
Pessimismen och qvinnorna.
Af p.
| « p l] e t är onekligen en mycket allvarlig tid, i ^ ^ &gt; vi lefva i.
Öfver hela aflarslifvet ett långvarigt, förlamande tryck, som kännes ge- nom alla samhällslager och sträcker sina verk- ningar in på alla områden af lifvet.
Den materiella existensen bekymmersam och inom idéernas verld en slitning och kamp mellan nya och gamla åskådningar, så förbittrad och oförsonlig som kanske aldrig någonsin förr sedan kristendomens inträde i historien.
Allt detta verkar, det ena med det andra, på lyn- nena, hvilka mer oeh mer förlora sin gläd- tighet och sitt friska lefnadsmod.
Hopplös pessimism utbreder sig som ett isande töcken öfver verlden.
Så påstås åtminstone i alla nyare romanböcker; och obestridligt är i hvarje händelse, att förmågan att känna glädje har aftagit betydligt på endast sista decenniet.
Man märker det på teatern, man ser det på folkfesterna ute i det gröna, man läser det mellan raderna i den yngre literaturens alster.
Men för den, som inser glädjens stora, oskatt- bara, betydelse för själslifvets sundhet, är detta högst sorgliga iakttagelser.
Det värsta är, att menniskorna äro så fallna för att göra en dygd af nödvändigheten.
Lida en hel tids menniskor af missmod och gläd- jelöshet, strax skall man se, att tråkigheten adlas till allvar, att uppstyltningen får namn af värdighet och naturlig munterhet betraktas såsom bevis på lättsinne eller tanklöshet.
Fins det något vedervärdigare, än när surmulenheten tar sig låter, som vore den allena respektabel, eller när oförmågan att njuta af ett skämt vill gälla som heligt allvar, tankfullhet, » djup »?
Mer än en gång har ett klädedrägtsmode uppkommit genom någon förnäm persons be- hof att dölja ett naturligt lyte.
Mer än en gång har också en känsloriktning tagits efter, sedan den blifvit intressant genom den eller den snillrika personens hängifvenhet åt den- samma.
Härmningsdriften är stor bland apor- nas talande slägtingar, och känslostämningar efterhärmas lika väl som hattar och klädnin- gar.
En tid var » der Weltschmerz » högsta fashion, med i pannan högt uppdragna ögon- bryn, » Buch der Lieder » i rockfickan och ett bittert leende kring läpparna.
V i hafva nu länge i vårt land tenderat åt ett mode i mörka färger oeh smått » ä la bigoterie ».
Ännu är skrattet icke bortlagdt, men börjar allt mer att utträngas af det matta leendet.
Innan ännu den uppfattningen har blifvit allt för utbredd, att det skall vara finare att sucka och himla sig än att skratta och skämta, låt oss ett ögonblick tänka efter; kanske har glädjen eu större uppgift i verlden än många tro; kanske är glädjen helt enkelt ett lifsvil- kor, som vi icke kunna undvara utan att förtvina, likasom blomman vissnar och dör, beröfvad solens ljus.
Se och jemför!
Der lefver en ensam qvinna fram ett glädjelöst lif.
Den ena dagen går lik den andra under ett oafbrutet släp och slit blott för underhållande af denna stackars lifsgnista, som ej får tillfälle att värma och lysa någon.
Ursprungligen har hon varit en varmhjertad och begåfvad qvinna, intresserad för allt sant, godt och skärt.
Men förhål- landena tvungo henne att använda alla sina krafter, hela sitt intresse blott på förvärfvan- det.
af det lilla, hon behöfde för sitt lifsuppe- hälle.
Hjertat hårdnade till, då det ej fick någon annan att klappa för.
Begåfningen förslöades under ett lif i ensamhet, och tvån- get att dagligen endast tänka på egna bekymmer förqväfde alla högre intressen.
Glädjelösheten alstrade bitterhet.
Hon, som förr tänkte och kände så kärleksfullt för alla menniskor, har fått en skarp tunga och kan berätta vackra saker om alla grannarne i qvarteret.
Huru helt annorlunda gestaltar sig icke ett lif, i hvilket glädjen fått lysa in, förädlande, uppfriskande!
En ren glädje öppnar hjertat för ädla känslor, den höjer lifskraften, ut- vecklar anlagen och ger tankarna flykt.
Den, som sjelf är lycklig, vill också se lyckliga menniskor omkring sig.
Den, som lärt sig att älska lifvet, spänner sina krafter i lifvets strid.
Han ger sig icke i första taget, han böjer sig ej för första motgång, han vet, att lyckan är värd en dust, låt vara både lång- varig och hård.
Det är väl den skönaste syn, man kan se, en gammal man eller qvinna, som trots oupp- hörliga motgångar och stora sorger i lifvet icke förlorat tron på glädjen utan ännu både sjelf med friska känslor kan njuta af lifvet och med innerligt deltagande ser, hur ungdo- men fröjdar sig.
Tolerans och frisinne följa med ett gladt sinne; ofördragsamhet och an- dra onda ingifvelser komma med fördyst- ringen.
Har någonsin ett brott begåtts med gladt hjerta?
Har någonsin ett lömskt anslag, en usel hämnd, ett nedrigt försåt uttänkts under gläd- jens inflytande?
Nej, glädjen har aldrig gjort något nedrigt i verlden.
Dåliga surrogat för sund glädje, tarfliga förlustelser såsom ersättning för ett förstördt sinnes oförmåga att fröjdas åt oskyl- diga oeh naturliga glädjeämnen — • sådant har verkat och verkar dagligen förslappande på en stor hop menniskor, hvilka sannolikt, om man skulle kunna skåda in i deras in- nersta, äro mindre glada än de invanda skratt-
I r - N l I I L » U Tidningen utkommer i hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— 8lsta numret I salfvorna skulle låta en förmoda.
Ett osundt och förkonstladt lif har nog, i synnerhet i de större städerna, sin skuld i den allmänna bristen på verklig lifsglädje.
Det gäller att återvända till ett naturligare lefnadssätt.
I tider af öfverförfining hafva alltid skalder uppträdt och lofprisat landtlifvets enkelhet och friskhet, hvari de då skådat räddningen för den sjuka tiden.
Så Horatius på sin tid, så Rousseau och så Almqvist och Strind- berg i vårt land.
En annan reaktion mot det osunda lif, som lefves i dessa öfverförfi- nade tider, är sportsväsendets utveckling.
Som allt nytt synes det röja benägenhet att slå öfver till ytterligheter.
Men det goda har sporten med sig, att den riktar den allmänna uppmärksamheten på nödvändigheten af krop- pens vård och utveckling.
D e t är ej nog med helsovård i vanlig mening.
En husmo- ders första omsorg bör naturligtvis gå ut på att genom vaksamt iakttagande af allt, hvad till hygienen hörer, söka utestänga sjukdomen från hemmet.
Man måste äfven söka bringa den goda helsan och den kroppsliga utvecklingen till en sådan höjd, att ett öfverskott af lifskraft uppstår, ett öfverskott, som alstrar glädje och mod och arbetslust.
Se på en menniska, som har detta öfverskott af helsa, hur förtjust och lycklig hon ser ut: ögonen stråla af skalkak- tighet, kinderna lysa rödt, hållningen är käck, oeh rörelserna liksom fjedrade.
H o n gnuggar sina händer och känner sig så glad, så glad — öfver hvad?
Öfver ingenting särskildt, men hon kan inte hjelpa, att hon känner sig märkvärdigt fri och lätt.
Ett bättre arf kunna föräldrar ej gifva sina barn än ett gladt lefnadsmod, stark vilja och starka muskler.
Vänj barnen tidigt att finna sin lust i härdande kroppsöfningar!
Föregå dem med godt exempel!
Lär dem att icke hänga läpp för småsaker, att icke undan- draga sig ansträngningar, att icke böja sig för hvad som helst!
Men ett gladt och starkt sinne tvingar man ej på någon, det växer så småningom fram af sig sjelft hos barn, som uppfostras friskt och sundt i ett föräldra- hem, der ett jämnt och godt humör råder, der arbetet ej betraktas som en tung pligt utan som ett kraftspännande nöje, oeh der nöjet sjelft ej kommer som en skolkning ifrån pligterna utan ingår som en gifven del af dagens program.
Barn, som uppfostras så, skola helt visst icke söka oädla nöjen bakom föräldrarnes rygg, och, när en gång föräldrahemmet är ett vackert minne blott, skola de söka uppehålla de goda traditionerna i det nya hem, der rol- lerna äro förändrade och de nu såsom föräl- drar i sin tur få glädja sig åt det växande lifsmodet hos de små.
Slägtet behöfver fysiskt stärkas — det är det ena; vi behöfva endast betrakta en flock barn i skolåldern eller ett par tjugu- åringar med hängande hufvud och bleka kin- der för att blifva öfvertygade derom.
Men på själslifvets område är också en förändring behöflig: håglösheten, mattheten i känslor, lamheten i sträfvanden, den tidiga » blasert- heten », allt detta är svaghetstecken, tydande på en själens bleksigtighet, som icke kan annat än ytterligare förvärras af det pessi- mismens mörker, som hotar att inhölja hela vår verld.
Glädje måste skapas af intet, om den ej kan formas af jordens ler.
V i måste skaffa oss inbillade glädjeämnen, om nu verl- den skulle vara så sorglig, att den ej bestode oss några verkliga.
h| IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- Som ungmor, som hustrur och mödrar hafva de tusen möjligheter att sprida glädje och behag omkring sig.
De måste hjelpas åt att drifva högtidligheten på flykten i sällskaps- lifvet, de måste i sina hem söka infora enkla och sunda vanor, de måste ständigt hafva för ögonen de bägge pligterna: pligten att lefva sundt, pligten att hålla ett gladt mod vid makt hos sig och andra.
Och när de hållit på med det en tid, så kanske det klarnar upp, och - vi se, att: » Verlden är ej så ful, som vi henne ängsligt afmåla med storm och våg.
Allt leker för vår håg, skönhet i hvar ögnastråla.
» &gt;De ha ej dött, de slumra blott. » (Harriot Wolff.)
m ^^^Mf^d o 4$yé„ uti Min jag Hon r, de kära blommors vår blomma trädgård hvit, min blomma söker, men ej finner svarar: - » på naturens kom ock, mitt och dina här lott hvilotid, invid de ha ej dött, de slumra De slumra under för köld och storm blott.
drifvans drägt i säker likt barnet i sin moders dem väcker Du hjerta, — hamn, famn; åter vårens flägt. » dina blommors skatt de kära, dem du valde ut och egt och älsltat en minut ha de gått in i dödens Ack, icke fast jorden jag dolt dem, — natt?
ha de spårlöst vet det, äfven död?
röd dock. » barn, en blommor flock • — är den gått; förestår, dem en de ha ej dött, de slumra, vår.
blott.
J. N-S.
Ett ord till husmödrarna.
Med anledning af Laura artikel.
Fitinghoffs laeksamt erkännande allt det rätta och sanna, som i Laura Fitinghoffs uppsats om » orlofssedlar oeh afskedsbetyg » stod att läsa, tänkte jag doek, när jag läst igenom den- samma: stackars tjensteflickor, skolen I nu också hafva betyg öfver edert lynne!
För att kunna förändra det naturliga lynnet eller åtminstone beherska det samma tarfvas i sanning en grundlig själens uppfostran.
Men hvarifrån skola då tjensteflickorna heinta denna?
Fordra våra matmödrar, och göra de det med rätta, denna uppfostran af sina tjenarinnor, då böra de ock .visa, att de sjelfva ega densamma och genom exempel föregå dem i den vägen.
Men huru många matmödrar finnas, som så göra?
De flesta glömma, att äfven tjenarinnan är vår nästa, och att äfven hon med rätt kan fordra att behandlas efter grundsatsen: » hvad I icke viljen att menniskorna skola göra eder, det gören I icke heller dem »; i sitt inre hålla de tjenaren nästan jemförlig med skoborsten, mattan eller något annat ting, som med nöd- vändighet hör till deras hus.
Jag säger: i sitt inre, ty i våra dagar aktar man sig noga för att uttala sådana grundsatser.
Bland mina bekanta finnas tvenne unga fruar, och jag vågar påstä, att de icke en gång bland tio sammanträffa, utan att samtalsämnet utgöres af deras — - tjensteflickor.
Fru A. beklagar sig öfver, att hennes tjensteflickor äro så » nosiga », slarf- viga och likgiltiga om husets väl; fru B., att hennes äro elaka vid barnen, när de komme åt o. s. v. Tjufaktiga kunna de nu i de två nämda hemmen icke gerna komma åt att vara, ty det händer icke ofta, att nyckeln till brödskåpet ute i köket glömmes qvar mellan ett par mål- tider, eller att sockerskålen eller småbröds- korgen skulle lemnas utom lås oeh bom.
Men låt nu dessa fruars tjensteflickor komma tillsammans, oeh strax skall man få höra, att de ha hvarken färre eller mindre fel att märka på sina matmödrar än de, som dessa kunde tillvita dem.
Visserligeu kan det vara sant, att i de flesta fall ett dylikt omdöme af en tjenare ej är mycket att lita på, men då jag öfverraskar mina nämda bekanta midt i hvar- dagslifvet, i köket ibland deras tjensteflickor, då finner jag till matmödrarnes skam, att tjen- steflickornas » baktal » icke var så alldeles utan skäl.
Mycket kunde vara att säga i denna sak, men detta må vara nog.
Matmödrar, viljen I hafva edra tjenarinnor bättre, blifven då först sjelfva bättre.
Ty här gäller utan gensägelse det gamla ordet: » sådan herre sådan dräng ».
Visserligen är det sant, att » ingen regel gifves utan undantag », men jag tror att un- dantagen ej skola blifva synnerligen många, om vi sjelfva i frågan ställa oss rätt, icke allenaast rättsligt utan också moraliskt rätt.
Låt tjenaren känna, att du på sätt och vis räknar äfven honom till huset, så skall han eller hon med mera tillgifvénhet fästa sig dervid.
Då ett glas e. d. råkar slås sönder så banna icke på det sättet, att den felande varsnar, att det är endast vreden öfver för- lusten, som drifver på dina ord; låt din tjena- rinna förstå, att det är lika mycket bekymmer öfver henne sjelf för hennes slarf, som vållat bannorna; då framkalla dessa icke vrede igen.
» På det sättet », sägen I, » skulle ju hvar matmoder få göra sig till ett slags moder för sina tjenare. » — Nåväl, moder och uppfostra- rinna, det kan ju vara ungefär det samma.
Äro icke vi äldre komna till för att uppfostra de unga?
Är icke detta vår pligt ?_ Om du så- lunda gör dig till en moder för dina tjenare, så gör du ändå icke mer än din pligt, men den pligtens fyllande skall bringa dig sjelf största nyttan.
Rose Nath.
En svärmor.
HH) e hade kommit på det klara med sina känslor redan för en tid sedan, men beslutat att ej tala derom ens med föräl- drarna, förr än terminen började.
Den skulle ju ändock aldrig återkomma, denna korta un- derbara tid, då de voro helt och hållet upp- fyllda af hvarandra, utan att någon visste, knapt anade den ljufva hemligheten.
Rektorn var högt ansedd i det lilla sam- hället, ej allenast genom sin ställning, sin begåfning och duglighet som kommunalman,
För hvarje B-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af utan främst kanske genom den rikedom, han fått med sin hustru.
Angenäm sällskaps- menniska, sjelfskrifven rolighetsminister, god talare och lyckad tillfällighetspoet, var han själen i allt och afgjordt stadens främste man, om också mången fans, som ville göra honom platsen stridig.
Att modren mottog underrättelsen med tå- rar förvånade ej Gunnar, ty han var van att se henne gråta lika mycket i glädje som sorg.
Hon föll honom om halsen oeh sade med af brutna, otydliga ord, att » hon var så glad, så glad — hon hade nästan fruktat för att han skulle komma att gå ogift — han var ju nära trettio år — och det var ett så godt parti — en rik, väluppfostrad flicka — snäll också, det trodde hon säkert.
— Rektorskan var ett så präktigt fruntimmer, som lärt sina döttrar lite af hvarje, och om rektorn än skämtade väl fritt, var han dock en hedersman. » Ingen var god nog åt honom — men nog smickrade det henne lite smått, att en af sta- dens rikaste flickor just skulle bli hans hu- stru — men ändå!
hon nändes ej säga ho- nom det, men det kändes så bittert, att hon ej egt hans förtroende — att något sådant kunnat afgöras, utan att hon ens visste der- om — och så — hur annorlunda skulle ej allt blifva!
Hon skulle göra sitt bästa för att vinna hans fästmös hjerta — draga henne till sig, på det hon måtte få behålla honom.
Hur varmt mottog hon ej också Martina, när so- nen strålande af lycka förde henne med sig!
Hon hade sett henne på gatan endast — aldrig talat med henne — och det kändes så underligt att se henne, kyssa, smeka oeh skämta med henne, som om de känt hvar- andra i alla sina dagar.
Den unga flickan försökte vara både vän- lig och ogenerad, men var i stället skygg och ej alls sig lik, hvilket fästmannen genast märkte.
Pastorskans goda hufvud, redbarhet, ord- ning och stränga åsigter voro lika kända, och hon var rädd för sin blifvande svärmor.
Fadren, som skämtade öfver allting, och stundom groft nog, hade också gjort sig lu- stig öfver » elaka svärmödrar » — som det ju blifvit en vana att göra — liksom om inga andra funnos!
— Och i de böcker hon läst, liksom de teaterpjeser hon sett, användes svär- mödrarna oftast som tortyrredskap för ofel- bara unga fruar och dito män.
— Skämttid- ningarna sedan, som fadren höll, voro j u fulla af tvifvelaktiga qvickheter, der svärmodren var ormen i de ungas paradis, eller der de fingo den hugnande underrättelsen, att de, som haft svärmödrar, redan genomgått skärselden och utstått sin pers. Ej att Martina trodde på allt detta; men af det verkliga lifvet kände hon för litet för att kunna döma på egen hand, och, hur det var, alldeles fri från nedärfda fördomar var hon icke — icke så fri, att hon kunde möta sin fästmans moder utan rädsla och i kärlek.
Aldrig hade Gunnar tänkt öfver, att det var ett tyst, enformigt lif, han fört hos mo- dren, aldrig hade han, upptagen af sitt ar- bete, saknat nöjen eller sällskap, aldrig det förtroliga umgänget med kamrater; ty henues mångsidighet, hennes varma intresse för allt, som rörde honom, hade ersatt allt — men nu — sedan han en gång blifvit daglig gäst i ett hem, som fick lif genom ungdom, skämt oeh löje, och der han också hade den han höll kär, föll det som af sig sjelft, att han skulle vara der — och endast der.
I P \ I U I I M U IN ' dun, erhållai cct gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken aDonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- » Kom när du vill — det fins alltid en plats vid vårt bord », hade både rektorn och rektorskan sagt, och Martina bad hvarje dag: » du kommer väl hit i morgon middag » — » du kommer väl igen i afton » — och han kom.
Först väntade modren honom till midda- gen, dukade och lagade till hans älsklings- rätter samt uppsköt måltiden en qvart — en halftimma — så försökte hon äta, men kunde ej, och lät duka af igen.
Det var så för- färligt att se den plats tom, der mannen först setat, och så han i så många år.
» Duka inte åt doktorn, Stina », sade hon, när en tid gått om, » vi kunna j u sätta fram, om han kommer », och så satte hon sig på hans plats — så stod den ej tom längre.
Om aftnarne hade de gått ut tillsammans — och så kom tidningen — han hade läst den för henne, medan hon sydde, och de hade resonnerat öfver » ledaren » — j a öfver allt sammans — politik, konst, litteratur — oeh derifrån kommit in på alla möjliga äm- nen samt fortsatt dermed vid qvällsbordet, ja, ibland långt in på natten.
— Och nu var det slut alltsammans!
En annan hade tagit allt!
En annan, som nyss lärt känna honom — med hvilken han haft intet gemensamt — som varit ingenting för honom!
Hon var svartsjuk — hon var elak och bitter i sitt hjerta — men hon var klok också och tordes ej visa det — men hvad hon led!
En afton då och då, kom han och hade fästmön med sig, men hon kände det alltid, som om det var smulor från ett öfverfullt bord, man tillkastade henne, och ändock sam- lade hon upp dem alla, rädd att rörlora en enda.
Hon gjorde hemmet festligt, dukade upp det bästa hon kunde, försökte vara glad och intressant, men de voro liksom frånva- rande för allt annat än hvarandra — det var synbarligen en uppoffring att dela med sig åt någon.
Alldeles så hade hon sjelf älskat en gång — också detta kom tillbaka så bittert, så saknadsfullt.
Hon kunde ej anklaga dem — ville ej heller ha det annorlunda — men när han var borta, och om nätterna, när hon ej kunde sofva, hur resonnerade hon ej med sig sjelf, anklagade, förmanade oeh bannade — bad till Gud om tålamod och kraft — grät och klagade — • och hur nervös hade hon ej blifvit bara af längtan, bara af det fåfänga lyssnandet efter hans steg, och hur tacksamt mottog hon ej den ringaste smekning, den minsta vänlighet.