Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man därtill be- j ^ r å n första stund den unga prinsessan Lovisa sinnar, huru oändligt större lätthet mannen ® af Nederländerna hösten 1848 mötte sin eger att slå sig ut, huru många flere och för- blifvande brudgum, som då besökte hennes delaktigare utvägar han eger att genom egna fädernestad Haag, greps hon af den djupa, bemödanden vinna bergning, än den beroende innerliga kärlek till honom, som aldrig skulle kvinnan, som snart sagdt har intet medel till komma att mattas, snarare tillväxa i innerlig- förvärf; att mannen efter fritt val utsöker sig het och styrka.
en maka med förmögenhet, då kvinnan har Förlofningen egde rum redan detta år, ehuru föga hopp att ens blifva sökt, om hon af en den först den 11 februari 1849 kungjordes i sådan är i saknad.
Om man behjärtar detta svenskt-norskt statsråd.
och fattiga kvinnors öde i allmänhet, inser man Det var af stor och frivillig kärlek och med tillfylles orättvisan i den olika arfslagen.
sann inre glädje — en lycka, hvilken säkert » Jag nämnde, att denna olikhet äfven hade ej är hvarje furstinna beskärd — som den sin grund från feodaltiden och i då rådande unga prinsessan räckte sin konungsliga brud- principer att hopa förmögenheter på få hän- gum sin hand och lemnade hem oeh vänner der samt bibehålla fastigheterna inom vissa för att i ett nytt fosterland och vid hans sida börja ett nytt lif.
släkter.
» Feodaltiden är dess bättre förbi, och en Den 15 juni 1850 landsteg den blifvande » Hvad barbariet beträffar, så tyckes tiden princip som, alstrad af människofåfängan oeh drottning Lovisa för första gången i Sverige; vara inne, att spåren efter det samma utplå- högmodet, hade till syfte att skapa herrar och den 19 i samma månad höll hon från Haga nas, och att kvinnan tillerkännes sin lika obe- vasaller, slösare och tiggare, hoppas jag icke slott sitt intåg i Sveriges hufvudstad, och sam- stridliga som naturliga rätt till jämlikhet med skall finna särdeles många förespråkare, åtmin- ma dag firades hennes förmälning i slotts- mannen i giftorätt, och att barn af samma för- stone icke inom detta stånd.
Dessutom har kyrkan.
Några få år af oblandad lycka och glädje äldrar anses berättigade till lika omvårdnad och det i nyare tider blifvit en nödvändig följd af Det unga kronprinsparet vistades ömhet, lika rätt till familjens gemensamma det industriella lifvets fortgående utveckling, följde nu.
att jordegendomarne antaga en större rörlig- under dessa första år mycket på Drottning- egendom.
» Förbållandet emellan man oeh hustru, brö- het samt att lagstiftningen måst, mera än förr, holm, till dess de 1857 flyttade till Ulriksdal, der och systrar blir härigenom jämnare och in- tillåta deras öfvergång ur en hand i en an- detta slott, som sedan blef deras älsklings- nerligare, i samma mån det blir rättare, och nan, från en släkt till en annan; men om ock ställe, oeh hvilket Carl XV smyckade med rika denna utveckling naturligen leder därhän att och sällsynta konstskatter.
fröen till osämja försvinna med orättvisan.
Den 31 oktober 1851 skänkte kronprinsessan » Äktenskapet är — säger Lagkomitén — ett till en viss grad mobilisera jordegendomen, och bolag, där bägge makarne förena sina krafter om äfven förevarande fråga om lika arfsrätt Lovisa sin gemål en dotter, den af föräldrarne och sin omsorg för ett gemensamt mål.
De kan sägas stå i en viss öfverensstämmelse med så varmt älskade prinsessan Lovisa Josefina dela med hvarandra ljuft och ledt, och då bör- denna syftning, så ligger likväl en tillräcklig Bugenia, och den 14 december 1852 föddes dorna bäras gemensamt, synes en fördelning af motvikt häremot i själfva jordegendomens natur. » dem en son, som dagen före julafton döptes i inbördes rättigheter, hvilande på en annan grund Därefter följde mera rent juridiska skäl, för slottskapellet och erhöll namnen Carl Oscar icke stå att förena med äktenskapets väsen att den lika arfs- och giftorätten vore vådlig Vilhelm Fredrik, hertig af Södermanland.
Den unga moderns glädje och stolthet voro och de vilkor, som däri innefattas.
Det är för samhället och det framhölls, huru denna mannens åliggande att anskaffa medel till ma- rätt i det gamla Värendslandet i Småland i stora att hafva skänkt sin make en son och karnes och barnens underhåll, kvinnans icke 600 år varit gällande till allmän båtnad oeh tronarfvinge samt sitt nya land, det hon redan mindre maktpåliggande plikt att med klokhet trefnad (i förbigående sagdt må erinras om så högt älskade, en blifvande konung.
Och och sparsamhet dem använda.
Om därtill ta- den tillfälligheten, att Carl Hasselrot många både far och mor voro lika lyckliga öfver sin Denna deras glädje för- ges i betraktande, att barnens skötsel och om- år därefter just i Värend skulle få sin domare- » präktige pojke ».
vårdnad under deras framtid beror på de för- verksamhet förlagd samt där sluta sina dagar), byttes snart i diupaste sorg, då den lille prin- sta intryck, de af modren insupit, att hon icke och — • slöt motionen — då kvinnan både sen efter en kort sjukdom afled den 13 mars Smärtan öfver denna förlust var så allenast har att besörja den inre hushållnin- som människa och kvinna och kristen tiller- 1854. gen, utan i vårt stånd ofta måste deltaga i kännes samma rättigheter som mannen, lär hon mycket större, som de kungliga makarna ej den yttre och med sitt arbete bidraga att för- icke utan orättvisa kunna beröfvas de i fråga hade utsikt att erhålla någon mera lifsarfvinge.
värfva det nödvändiga, så inser hvar och en, varande, och hvad som efter naturliga, mora- Det djupa vemod, som detta lade öfver både som ej är intagen af fördomar eller egna för- liska och religiösa grunder är rätt och billigt, kung Carls och drottning Lovisas sinne, öfver hela deras återstående lefnad, vek aldrig bort, delar, att det icke allenast är rättsvidrigt, utan bör icke vika för skuggbilder och fördomar.
äfven obilligt, att kvinnan bär lika börda med Lagutskottet förordade det i motionen väckta ehuru blott deras närmaste vänner fullt kunde mannen och endast erhåller hälften i mödans förslaget om lika arfs- och giftorätt för svensk se och förstå detsamma.
lön.
Drottningens kärlek koncentrerades nu i lik- man och kvinna.
Och äfven denna gång an- het med kung Carls på den enda dottern.
togs förslaget af de ofrälse stånden och för- » Att barn af samma föräldrar ej anses be- Med största uppmärksamhet följde och ledde rättigade till samma hjälp, samma arfstäkt, kastades af adeln — detta efter en den häf- är lika orättvist.
Hos de så kallade bättre tigaste fejd, ej blott inom riksdagen och tid- hon dennas uppfostran och undervisning.
Hon klasserna erhålla sönerna en mångdubbelt kost- ningspressen, utan t. o. m. inom regeringen egnade sin dotter alla de stunder, som voro Hon sammare uppfostran än döttrarna.
De ligga själf, där ej mindre än fyra statsråd ansågos vara lediga från de mångfaldiga bestyren.
oftast borta vid skolor och akademier och ut- reformens motståndare.
Spänningen i landet deltog ofta med lif och lust i » sessans » lekar, suga märgen ur huset, under det döttrarna för- var stegrad till det yttersta, och man trodde barnbaler, o. s. v., och när den unga prin- blifva vid hemmet och med sitt idoga arbete knappast, att konungen skulle ha mod att trotsa sessan någon gång insjuknade, lemnade drott- förtjäna sitt underhåll och bidraga till husets ridderskapets och adelns protest samt sanktio- ning Lovisa allt åsido för att stänga sig inne i bestånd.
När föräldrarne ' sedan gå bort, kom- nera lagförslaget om lika arfsrätten.
Han hade sjukrummet hos sitt barn och själf vårda och ma sönerna hem, för att af den ofta nog lilla likväl detta mod, och med Oscar 1:8 bekräf- sköta detsamma.
Timme efter timme tillbragte återstoden taga sina två delar, då den stackars tande konungsliga namn och sigill blef den hon då vid sin dotters bädd, tyst och stilla, systern erhåller den tredje.
Inom vårt stånd 19:de maj 1845 hvad som åsyftades i den ur utan att gifva luft åt eller för någon visa är förhållandet icke fullt så orimligt; men Carl Hasselrots penna flutna motionen gällande kampen och ångesten i sitt inre, om hvilka dock de henne närmast stående voro fullt med- kvinnan känner hos oss lika mycket dagens svensk lag.
vetna.
tunga som mannen, dottern arbetar för husets Birger Schö / dström.
bästa lika flitigt som sonen, och någon Men när prinsessan blef bättre, framlyste rimlig grund till företrädesrätt dem emellan också drottningens glädje så mycket starkare, » Andra upplysta nationer hafva redan af- skuddat sig denna barbariets kvarlefva och ställt kvinnan vid mannens sida.
Jag vet icke, hvar- för vi härutinnan skola stå tillbaka, då vi fordom i detta afseende blifvit åberopade såsom föresyn.
Jag vädjar till nationens ära och rättskänsla, då jag yrkar, att kvinna och man måtte tillerkännas lika arfs- och giftorätt.
» Skälen härför, af Lagkomitén längese- dan utvecklade, ligga för öppen dag.
Den lag, som tillerkänner kvinnan endast half arfs- och giftorätt emot mannen, leder sitt ursprung dels, såsom nämndt är, från de råa barbariska tider, då kvinnan, förtryckt och missaktad, knappt an- sågs ega människovärde eller människorättig- heter, dels ock från den i därpå följande tider rådande princip, att jorden ansågs böra bibe- hållas inom vissa släkter och af de familje- medlemmar, som buro släktnamnet, hvaraf följde, att sönerna voro själfskrifna arfvingar till jor- den — en grundsats, som under feo- daltiden, då det aristokratiska elementet froda- des, vann ytterligare utbildning, hvarom våra fideikommisser bära talande bedröfliga vittnes- börd.
och med skämt och lek, med hela moders- hjärtats ömhet sökte hon då upplifva den till- frisknande.
Ett rörande drag af det innerliga förhållandet mellan mor och dotter är, att de dagligen växlade små biljetter, i hvilka de gåfvo uttryck åt de tankar, som de ej kunde munt- ligen meddela hvarandra.
Om prinsessan Lovisas giftermål med kron- prinsen af Danmark i och för sig var en an- ledning till rik glädje för hennes föräldrar, så är det dock helt naturligt, att de, och särskildt hennes moder, djupt skulle känna skilsmässans smärta och tomhet, så mycket mera som denna agde rum vid en tidpunkt, då med anledning af konungens sjukdom sorg och bekymmer på fullt allvar började råda i Sveriges konunga- borg, som hittills varit ett hem för verklig och varm familjetrefnad.
Ty detta var i själfva verket förhållandet.
Det familjelif, som herskade i konung Carl XV:s hem — - vi välja med afsikt detta ord — var bygdt på obegränsadt förtroende, aktning och uppriktig tillgifvenhet å ena sidan samt den innerligaste kärlek å den andra.
Som maka och som moder är drottning Lovisa i lika hög grad en föresyn.
Såsom vi redan nämnt, växte hennes kärlek till den kung- liga gemålen år efter år i styrka och djup, detta oaktadt hon ingalunda var blind för de fel, som vidlådde honom, och hvilka naturligt- vis förorsakade henne en smärta så djup, som endast en älskande kvinna kan känna den.
Men aldrig blefvo bitterhet eller kyla en följd häraf, ty långt mera än man i allmänhet antager förmådde drottning Lovisa blicka till djupet af sin gemåls hjärta.
Carl X V å sin sida hade, som sagdt, för henne oinskränkt förtroende; han dolde ej sina fel och svagheter för henne; hon var hans säkra stöd, hans bästa vän, åt hvars trofasta hjärta han kunde anförtro sorg och bekymmer, ängslan och oro, glädje oeh förhoppningar.
Han hyste för henne en innerlig och varm till- gifvenhet och erkände villigt och tacksamt så- väl hvad hon var såsom kvinna i och för sig, som hvad hon var för honom enskildt.
Hennes död var för honom rent af ett kros- sande slag.
Han hade aldrig tänkt sig möjlig- heten af att öfverlefva henne, och då han nedlade så mycken omsorg och kärlek på prydandet af sitt Ulriksdal, var det i tanke, att deras gemen- samma älsklingshem, där de båda kännt sig gladast och lyckligast, skulle bli hennes enkesäte.
— Kung Carl drabbades så mycket hårdare af sorgen, som den träffade honom vid en tid, då han bruten af egna svåra lidanden kanske mera än någonsin ' var i behof af hennes kärlek och stödjande arm.
Ty det var under hans sjukdom våren 1871, som döden, för en kort tid vikande undan från hans plågobädd, i stället bortryckte hans trofasta vårdarinna.
Förut förkyld efter en kall och svår vinter- resa öfver Balterna på hemvägen från sin moders dödsbädd i Haag, öfveransträngd och utmattad af ångest att äfven mista sin gemål, insjuknade drottning Lovisa i medlet af mars svårt i lunginflammation och nedlades på den bädd, hvarifrån hon aldrig mera skulle resa sig.
Hade hennes medfödda blyghet förut hindrat hennes kungliga väsen att komma till sin rätt, så var nu all försagdhet liksom bortblåst.
An- sikte mot ansikte med döden försvann allt det, som så att säga hindrat hennes väsen att lysa fram i hela dess inneboende skönhet.
Hög, klar, med ej endast kunglig, utan sannt kvinlig värdighet låg hon på sin dödsbädd.
Ett ord af tack och helsning hade hon till en hvar, till anförvandter, vänner, tjänare: » till det svenska och norska folket, som jag älskat så högt ».
Och döende bekände hon frimodigt: » Nu skall jag säga min tro, den har varit på Gud och min Frälsare, och det är denna tro, som har hjälpt mig i nöd och bekymmer. » Hennes sista ord voro riktade till den, hon älskat högst på jorden, till kung Carl, som blek och förkrossad, djupt sörjande satt vid hennes sida: » Je suis entré le ciel et la terre — tout est fini — encore un baiser! » — » Roi — roil » voro de sista ord hennes läp- par framstammade.
Den 30 mars 1871 var drottning Lovisas dödsdag.
I hennes nya liksom i hennes gamla hem- land flöto många tårar öfver hennes bortgång, och varma välsignelser följde hennes minne.
På dödens läger tackade hon Gud för all lycka hon funnit i Sveriges land, och en väl- signelse öfver Sveriges folk var ett af de sista uttrycken af hennes bristande hjärtas känsla.
Och ehuru tjugu år förflutit, sedan hennes läppar för alltid tystnat, är hon bland sitt folk ingalunda förgäten; med tacksam vörd- nad och kärlek skall detta alltid bland sina mest rena och ädla minnen räkna det af konung Carl XV:s gemål, den » milda » drottning Lovisa.
börd om hr R s förmåga äfven som tonsättare.
Sist på detta » plockprogram » står den gamla välkända » Nfirnbergerdockan », i hvilken Berthas roll i alla hänseenden ganska tillfredsställande ut- föres af en ung debutant fröken Parsberg, dan- ska till börden.
Öfriga partier skötas äfven för- tjänstfullt.
I fredags f. v. gafs » Aida » med fröken Almati, som nu återkommit, i Amneris ' parti.
Fröken A:s röst torde hafva vunnit åtskilligt i jämnhet och fyllighet sedan hennes förra uppträdande här- städes, och hennes utförande af nyssnämda parti förtjänar erkännande, särskildt sista akten.
Fru Östberg samt hr Ödmann och Lundqvist voro som vanligt förträffliga i sina resp. roller som Aida, Radames och Amonasro.
Den senaste operareprisen är Lortzings popu- lära opera » Tsar och timmerman », hvilken skulle gifvas första gången som i onsdags och då till förmån för f. d.
Mindre teaterns (n. v. Dra- matiska teaterns) pensionsfond.
Rollbesättningen i operan, som äfven gifves å dagens abonne- mentsföreställning, är följande: Peter Michailow (Peter I): hr Johanson; Peter Ivanow: hr Strand- berg; borgmästaren Bett: hr Strömberg; Marie: fru Edling; amiral Lefoit: hr Edberg; lord Lyndham: hr Sellergren; markis Chateauneuf: hr Lundmark; fru Browe: fru Strandberg.
Dramatiska teatern har på grund af den ovan- liga framgång skådespelet » Ära » rönt — det har nu gifvits inemot trettio gånger för fulla och goda hus — gifvit det alla dagar i denna vecka, un- dant.
på tisdagen, dä » Kapten Puff », » 1 telefon » och » Duvals skilsmässa » uppfördes.
Teatern är eljes redan färdig med tvänne nya program, näm- ligen Victor Hugos » Ruy Bias » och en repris af komedin » Falska juveler ».
Svenska teatern har som nyårsprogram gifvit lustspelet » Lätta kavalleriet » af Alexandre Bisson samt » Bacillen », nyårsskämt i en akt af G.
Hvad det första stycket beträffar, hålla vi före, att en teater, som vill vara mån om sitt anseen- Uppmanen edra väninnor, som ännu ej pre- de, gör bäst i att ej upptaga dylika mer än » lätta » numererat på Idun, att skyndsamt förnya produkter af dramatiskt författareskap.
» Baciller » egentligen en serie mer och mindre lustiga bil- prenumerationen!
De gå eljes miste om de är der med anspelningar på lokala förhållanden, första numren.
händelser och personer för dagen — allt utan något som helst inre sammanhang.
Särskildt ex- cellerar fru Anna Lundberg i sin imitation af en här känd varietédiva.
En af Stockholms äldsta invånare, borg- mästarinnan Seltergren, ingick nyårsdagen i sitt 91:a år.
Hennes man, som för flere år sedan aflidit, var borgmästare i Falköping.
Den gamla, som i det allra närmaste eger obrutna själs- och kroppskraf- ter, omgafs på sin födelsedag af tvänne barn, f. d. kaptenen vid Vestgöta regemente Krister Set- tergren och advokatfiskalen i Svea bofrätt Evald Settergren, samt barnbarn och barnbarnsbarn.
Fru S. är syster till de för flere år sedan af- lidne, ansedde lagkarlarne Johan Gabriel och Gu- staf Birger Richert samt faster till f. d. statsrå- det Richert.
Vasateatern har under inöfning Offenbachs al- drig förr i Sverige gifven operett » La jolie parfu- meuse », i svensk öfversättning kallad » Lilla ro- senknoppen ».
Operetten gifves första gången nå- gon dag i nästa vecka.
Filharmoniska symfoniorkestern utför å sin nästa konsert bland annat: Peer Gynt-suiten af Edv.
Grieg, hvilket stycke ej förut varit uppfördt härstä- des, samt Mozarts ess-dur-symfoni.
Fru Dorsch, hvars frånvaro från scenen under denna speltermin beklagats af härvarande teater- vänner, lär till senare delen af innevarande må- nad förbereda en soaré på k. operan, hvarvid hon skall hafva att påräkna biträde af flere bland våra förnämsta lyriska och dramatiska konstnä- rer, och då hon själf kommer att uppträda i några scener.
Teater och musik.
operan h a r enligt gamla traditioner under julhelgen återupptagit » Värmländingarne », som fortfarande tyckes locka en talrik publik.
Stycket har nu åter gifvits ett tiotal gånger för i det närmaste fulla hus.
Angående utförandet är, om man undantager de spelandes försök att tala » det värmländske tongemål », på det hela taget intet annat än godt att säga.
Fru Heints har här i Annas roll fått en uppgift, som lämpar sig be- tydligt bättre för henne än de närmast föregående som hon åtagit sig.
I Pers roll uppträder som gäst hr Dahlgren.
För öfrigt fortfar k. operans nyaste program att samla en tacksam och fulltalig publik.
» På Sici- lien » torde ock fä räknas till de bästa 1-akt- operor, som finnas på k. operans repertoar.
Den synnerligen vackra musiken med sina anslående solonummer, sina lifliga och målande körer vin- ner för hvarje gång man hör den.
Utförandet är ock på alla händer mycket godt.
Hr Henne- bergs musik till baletldivertissementet » Undina » är likaledes anslående och utgör ett nytt vittnes- pågel penix; B e r ä t t e l s e för Idun af Mathilcla Lönnberg.
Belönad med hedersamt omnämnande vid Iduns stora pristäfling.
(Forts.) iijjiUnnar följde henne hem.
Han drack kaffe ur hen- * f nes äkta japanska koppar, han beundrade lil- jans fägring och pudelhundens förstånd, han lekte med kattungen och smakade på hennes ananas- sylt.
När han slutligen steg upp, var det ganska nära middagen, och han påskyndade sina steg, för att ej komma för sent hem.
Gatorna voro ännu mera folktomma, än när han gick ut.
Hela staden åt middag, men hos konsul Granbergs åt man senare middag än i de flesta andra hus.
Gunnar " skyndade genom porten till sin fars
hus och in i sitt eget rum.
Han gjorde en bråd- skande toalett och gick upp i matsalen.
Den var tom, intet visade spår af, att man ens ämnade äta middag.
Gunnars ögon vändes emot klockan.
Hon visade på half fem.
Han gick in i salongen.
Den syntes lika tom, ingen tycktes hafva varit där, sedan hans mor lemnade rummet för att gå och profva sin bröllopstoalett.
Hennes arbete låg ännu kvar på bordet.
Gunnar satte sig ned och väntade några minuter, han tog ett album och bläddrade däruti.
Hela huset var så underligt tyst, han hörde ej ett ljud.
Syskonens röster plä- gade annars höras, och tjänarnes steg i trappor och dörrar, som öppnades och slötos, men nu var allt så underligt stilla.
Han steg upp och gick in i kabinettet.
Han knackade på dörren till moderns toalettrum.
Han sköt upp dörren.
Men där hängde hans mors hvardagsklädning på en krok och en kartong med konstgjorda blommor stod framme på ett bord nära trymån.
Skulle de ha farit bort.
Från detta rum ledde en spiraltrappa ned till hans fars enskilda våning.
Han gick ned.
Vid ljudet af hans steg sköts en portiere åt sidan och hans mor visade sig.
Gunnar hade så nära uppgifvet ett ångestrop.
Så hon såg u t!
Hon bar bröllopsdräkten, den aurikelfärgade sam- metsklädningen med gul framvåd, och på håret gula aurikler, fastade med briljantnålar.
Men an- siktet var blekt, ögonen stirrade och öfver mun- nen låg ett uttryck af hjälplös förtviflan.
Hon gick emot Gunnar, vridande sina händer af ångest.
Hon sade ingenting, men drog honom med sig till ett inre rum.
Här låg fadern på en säng och hade isblåsa på hufvudet.
Gunnars äldsta syster och en främmande kvinna sysslade omkring sängen.
De mindre syskonen sutto orör- liga och förskräckta omkring väggarna, och i bak- grunden visade sig gamle bokhållaren Janssons sorgsna ansikte.
» Hvarför är ej någon läkare här? » frågade G unnar.
» Doktorn gick nyss och skall komma igen om en stund, » svarade bokhållaren, medan fru Emilia sjönk ned på en stol vid sängen och blef sittande orörlig.
» Jag skulle visa honom min nya klädning, » sade hon hviskande; » jag satte blommor i håret, och jag — fann honom så där — sanslös på golfvet. » Hon tystnade.
Läpparne ryckte nervöst, mun- nen förvreds, men icke en tår fuktade det.
stir- rande ögat.
» Var lugn, älskade mamma! » sade Gunnar.
» Det var en lång svimning, men vi skola hoppas. » » Ack, hoppas!
Kan du, Julia, tro, att här fin- nes hopp? » Hon vände sig till äldsta dottern.
Denna vände bort ansiktet och svarade intet.
Stora tårar rullade oupphörligen ned från hennes ögon-öfver kinderna ned på halsen.
Hon tänkte ej på att aftorka dem.
Intet drag rörde sig i detta unga ansikte, som så mycket liknade mo- derns, blott med en tillsats af viljekraft och själf- beherskning.
Så kom läkaren.
Han undersökte pulsen, tit- tade på klockan och såg allvarsam ut.
» Är det ett slaganfall? » frågade Gunnar hvi- skande.
» Nej — jo, vi kunna kalla det så, » svarade läkaren i samma ton.
» Finns det något hopp? » » Hoppet varar så länge som lifvet. » Det följde en lång tystnad.
Läkaren skref ett recept.
Han steg upp, tog afsked och lofvade att återkomma ännu en gång samma afton.
Timmarne skredo i ångestfull bidan, blott få ord vexlades.
Aftonen närmade sig, och den blod- röda dager, som är egendomlig för midsommar- tidens nätter i dessa nordliga näjder, trängde in genom fönstren och kastade ett olycksdigert, nä- stan vålnadslikt sken öfver den döende och hans omgifvande familj.
Så kom läkaren ännu en gång.
Det var ej fa- miljens vanliga gamla läkare, utan en ung man, som vikarierade för honom.
Han vinkade ut Gun- nar i ett annat rum.
» Låt barnen gå till sängs! » sade han kort; » och sök förmå er mor att aflägsna sig!
Hon passar ej här och kan ingenting göra. » » Men, » invände Gunnar; » om han återfår sansen? » » Det får han troligen icke. » » Ni anser då, att allt hopp är ute? » » Ja.
Det vill säga, ibland ske underverk.
Det ser ut, som hade han nu ej långt kvar, men döds- kampen torde bli svår.
Bäst, om er mor går till ro.
Säg henne, att jag skall stanna här för att vara till hands. » Gunnar meddelade sin mor läkarens anbud att stanna kvar och sade, att hon kunde hvila en stund och att hans syskon också borde aflägsna sig.
Julia nekade i låg, men bestämd ton att gå bort, men fru Emilia reste sig, kastade en frå- gande obestämd blick på sin man, på läkaren, på Gunnar och de andra barnen, hvilka nu, som- liga godvilligt, andra efter någon öfvertalning gjorde sig redo att gå till sängs och närmade sig modern för att taga god natt.
Hon kysste det ena efter det andra af barnen och hviskade: » Bed, älskling!
bed för din far! » Därpå gick hon fram till sängen, böjde sig öfver mannen och lyssnade.
» Han sofver! » sade hon hviskande till läkaren.
» Sömn är j u det bästa läkemedlet.