Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hv ad v ar det för ett besynnerligt infall af Erik, att h an öfvergaf boken?
Han h ade ett ovanligt godt läshufvud.
Det må herrn väl säje.
När han var bare en liten, liten tosing, s å var han så begifven på läsning, att h an l åg hele da'n igömmen på spish älla inne i stuga och stafva' i katchesen.
Ja, det är ack erat sant, och derför tänk t' jag som så, att ef tersom j ag Gudskelof har skälig god råd, så skull'
Erik få gå läsväg en, fastän det koster fl äsk, inna en hinner bli fullärd.
Patron mi ns, så fråga' j ag Patron om råd i den sak a.
Det mins j ag rätt väl .
Jag tyckte om Erik; han var en stilla och beskedlig gosse, och som jag ansåg , att Wilhelm bo rde ha någ on att täfla med, så lät jag Erik få läs a tillsammans med honom der hemma för hans informator.
Ja, h erre Gud, Patron var allt så god imot gossen, så vi aldri kan tale nock om'et.
Och han @las all t så ohejligt, att när herr Wilhelm reste in te s koln i Carlstad, så rådd' Patron oss, te l åte Erik följe med och fortsätte studerninga, som vi också gjorde.
Gud signe herr Wilhelm, han höl l sej inte för god, äfven se'n han ble äldre, te vare ihop med bondpojk en.
Åh, Erik var nog en g osse, som förtj ente att vara Wilhelm.
17 god vän med.
Han gjorde sådana frams teg i Carlstad, att j ag verkligen fick l äsa allt hvad jag förmådde, för att inte bli efter honom.
Ja, vi gladd' oss allt s å möcke öfver honom också, och trodde s å v esst, att h an skull' läse te prest, och med ti a bli en lika fräsande fader te predike, som prosten vår.
Men gunås, det var inte så väl heller.
Nej, det v ar inte så väl .
Ett tu tre kom det på'n, att han skull' kaste bort bok a och bli bonne igen, som far sin.
D et hjelpt' inte hvad vi sa' imot'et, hvarsken med låck eller påck .
Nånå, genom detta h ans beslut är ju ingen skada skedd.
På läsväg en är det svårt och trångt om utkomst; men en fö rmögen bonde har ett lugnare och sorgfriare lif, än mången.
Jaja gubevars, bonnväg en kan foll vare så go' som nå'n ann' v äg.
Men Erik har allt igömmen läsninga blitt tåcken, att han inte rektigt duger för bonnsysslera.
Och nu är j ag s å rädd, att han börjat ångre det der hastige infalle, f ast han skäms för te tills tå't, för han har på e ti ' bli tt så fundersam och konstig.
Jag ville så gerna råka honom.
Är han inte h emma?
Nej, vet herrn, vi ser i nte möcke te honom om Sven.
18 dagen; han går bare för sej sjelf.
Får se, om han inte blir annlester, se'n han bli tt gift.
Skall han gifta sig?
Med hvem då?
Med Rik-Olas Bri tta i Gyllby. Jaså.
Hon skall vara en duglig flicka, har jag hört sägas.
I måra afta ha vi tänkt hålle midsommersvak här och på s amme g ång ställe te trolofning mella Erik och Bri tta.
Skull' herrskape ville göre s ej så simple och komme hit och se på dansen, så vor' det allt en s to r fägnad.
Tack, tack , vi ska komma.
Jag får mycket främmande till mig i morg on; men jag k an ju få ta dem med hit?
D et skulle roa Stockholmsboarne att se på Werml andsdans en.
Hjertans v älkommen, herr Patron!
Se, det kaller jag te inte vare sto rgod åf sej!
Nu ska' vi gå och helsa på Jan Hanssons vid Sjön, kära pappa.
Jag längtar så mycket att f å träffa Anna.
Må sk e. ( h ö g t ) Adjö nu, godt folk!
Lotta ( a f s i d e s t i l l s i n f a r ) Lisa.
19 Sven och Lisa.
Gud signe herrs kape!
(Brukspatronen, Wilhelm och Lotta gå.)
Vet du, Lisa, hur vi sk a göre i måra?
-- Jo, der bo rte ( p e k a r u t å t t h e a t e r s a l o n g e n ) ska vi s tälle en hop bänker fö r Stockh olms-främmaten te si tte på; men herrg ålsherrskape ber vi sitte h är närmest te bords och spise med oss, för Stockholmrera törs vi fälle inte bju' på v år husmanskost.
Nej, vasstre, det går inte an.
Di ä' nock bäst belåtne med te slippe tåckre grofsak er.
Kors! j ag mins i fjol, när Patron hade Stockh olmsfolk hos sej, då var jag ve herrgåln och titta' på gästbude.
Aldri' har j ag sett maken.
Alle di store rumma och s alera va' plakat fulle med folk.
Och deribl and var en l efvandes hoper spelmän frå Stockholm, med fejol er och klanetter och trummer och tutlurer, so m ibl and inte va' länger än armen, men ibl and sköt ut och ble så lång e som jag , och böla' så groft som fader
Sv ens tjur, och så var det pingeljern och en hop andre kons tige spelerverk , som jag aldri i min lefnad s ett fö rr.
Å herre j esta, di spelte så innel i ljufligt, s å j ag rent trodde, att j ag had' komme i n i saligheta.
Drängen på h errgåln sa', att det sk a komme spelmän dit i år ock, fader Sven.
Det v ar fank en s å dråpligt.
Åt dom ska vi s ätte Sven.
20 bänker här ( p e k a r p å O r k e s t e r n ) , så speler di nock opp en Halling eller en Jösshärspolske åt oss, om vi ber dom vackert.
-- Men kom nu, Lisa, och låt oss ställe i ordning med mat och bränvin te i måra.
(Alla gå in i stugan.)
ERIK ( k o m m e r f r å n s k o g e n , o c h sjunger:)
Jag sjunger och dansar, så glad i mitt sinn'; Jag smög bort i skogen Till Anna-lill trogen, Och frågte så k ärligt: "säj, vill du bli min?"
Först såg hon åt öster, Så såg hon åt vester, Sist såg hon på mej , sa'n, och neg och sa': j a!
Och derför är jag nu så gla', så gla'; Ja!
Derför är j ag nu så gla'.
Se'n tog j ag i famnen min vänaste mö, Och sporde den k ära:
"Vill du mej förära Till fästning en kyss nu så rosenderöd?"
Då log hon, min tärna, Så blid som en stjerna, Och rodna' på kinden och neg och sa': ja!
Och, kära min Anna, nu fråg ar jag dej I glädjen och nöden, I lifvet och döden, Säj , vill du bli trogen och hulder mot mej? --
21 Med tår i sitt öga Hon s åg mot det höga, Och räckte mej handen och neg och sa': ja!
(Under sången ha Sven och Lisa tittat ut ur stugdörrn och lyssnat.
Vid dess slut träda de fram till Erik.)
SJETTE SCENEN. SVEN.
Det v ar nu rektigt nymodigt, te f å höre dej sjunge nånting muntert, Erik.
Dine viser bruker annars gå på en så satans sorg låtig ton.
Ja, j ag har också bra sällan något att vara rätt glad öfver.
Och hvems är fele, vill jag f råge, om inte ditt ege?
Du ång rer, kan jag förstå, att du öfverg af studerninga och slog dej på te bli bonne.
Nej, far, det ångrar jag aldrig .
Nå, då måtte det vare någe anne otyg, som faret in i sk allen på dej.
Du g år ju för det meste och hänger läpp och ser gu dsnådlig ut som en tupp på e räfgro p.
Hv ad är det f ör ett elände?
En bonne ska vare rask och kry som ett vinterny.
Så va' poj kera i Sven. Erik.
22 min ungdom, och då bruka' en inte sjunge nå'a jämmerviser, då, det mins nock du , Lisa.
Ja, rassadö, det kommer jag väl ihåg . Du , far, hade ändå den ampreste rösta i hele sockna.
O ch än i dag, när du hjel per k lockern te ta på salmen i körka, så är det s å att take vill löfte sej .
Sjung nå'n åf di der gamle dråplige visstumpera, som du bruka' tralle fö r en 40 år se'n, s å f år Erik höre på g o'far.
Det k an j ag fälle göre. ( S j u n g e r . ) Och bonden gick ut uppå Wermelands skog; Hujfallerall a å hejfallerej!
Han tog ett par oxar och spände för plog.
Hoppsan falleralla å hejsan f allerej!
Och bonden han satte plogen i mull, Hujfallerall a - - - Så plöjde han hela den skogen omkull.
Hoppsan falleralla - - - Se'n drog han en fåra från norr och till sö'r; Der rinner nu Klarelfven fram, som ni hör.
Och bonden han satte plogen på sned, Så vände h an bergena opp och ned.
Och bonden han plöjde en fåra så stor; Det gick så djupt som Hin Onde han bor.
"Och kära du bonde, f örstör ej mi tt bo, Så vill jag väl l emna di n säd uti ro."
Och bonden han sådde båd' haf ra och råg ; Det v äxte, så aldrig dess make ni såg.
23 Och bonden han brygg de sej bränvin och log, Han drack och var lustig och glömde sin plog .
Men då fick den Onde mak t med hans jord; Hujfallerall a å hejfallerej!
Se'n f eltes det bröd u ppå bondens bord.
Jo, se tåcke kan duge, det!
Så skulle du med sjunge, Erik ; då kund' det vare nånting te höre på.
Kära mor, jag ville visst så gerna vara glad; men alltse'n j ag öfvergaf studeringen har det sett ut, som om mina föräldrar vändt ifrån mej all sin kärlek.
Ja, nock kosta' det på oss, det kan inte nekes; men allt ska bli godt i gen emella oss, bare du är lite mindre eg envillig, och ter dej te oss lite mer.
Så är det, Erik.
Du går säkert med nånting på hjerte, men du har inte förtroende för far och mor.
Förtroende!
Herre Gud, om j ag finge, om jag tordes v ara riktigt förtrol ig med er, då skulle jag vara bra lycklig.
Det der låter på ett vis, som jag just inte rätt förstår.
Men du har l äst och är lärd, gosse.
Säg ut fritt hvad du mener.
24 Erik.
Läsningen h ar gjort mej vek och mild till sinnes, kära föräldrar.
Jag sörj er öfver, att se er bära hårdhet och hat i hjertat.
Jag blir rektig t förskräckt; hvad mener du, Erik?
Förlåt mej, bästa far och mor; det passar väl inte för ett barn att vilja rätta sina föräldrar; men ert omilda och ofö rsonliga sinnel ag ligger mej så tungt på själen.
Jag tror, att jag begriper hvad du vill säje, gosse, men - - Låt mej tala uppriktig t: det är ert förhållande till den fattige Jan Hansson - - Håll, pojke!
Inte ett h alft ord mer om den saka!
Jo, hör mej!
Hv arför skall ni förfölja den stackars gamle gubben, som h ar nog tunga ändå att dragas med; hvarföre skall ni - - Tig, säger j ag!
Vet du , hur mycke ondt den karln gjort mej ? Ja, j ag v et all t.
Men om ni vill vara billig, så måste ni erkänna, att orättvisan är på er sida - - Sven.
25 Sven.
Har j ag hört på maken?
Tåcke tal!
Hvad kan vare o rsaka, att du så i frigt lägger dej ut för den der to rper-stackern?
Åh, det går mej som en knif igömmen hjerte.
Den der visa, som Erik nyss sang , var säk ert om J an Hanssons Anna.
Jan Hanssons Anna?
Den trasungen!
Hvem tusan skull' vare så tokig och dikte viser om henn e?
Om ni kände Anna ändå!
Hon är den bästa, den mest renhjertade flicka på jorden.
Har du då verkligen fattat kärlek te henne?
Erik ( e f t e r e n s t u n d s t v e k a n , bestämdt)
Erik ( i f r i g t )
Lisa ( o r o l i g )
Nå, maken har jag foll aldri i verl a hört, så gammel jag är! -- Anna?
-- Är du spli tter rasande befängd galn, Erik?
Du skull' ha f attat tyck e för Jans Anna, du , so m får ärfve en hel gål och blir den rikeste bo 'n i sock na, och ho, som inte f år så pass so m e träsked ef ter sine föräldrer?
-- Nej, nånting så orimligt kan jag aldri tro, om di också plugga' in'et i skallen på mej med en yxhammere.
Sven ( s l å r i h o p h ä n d e r n a )
26 Erik.
Många gånger har jag ämnat tala med er och bekänna min h åg för Anna; men ert ovänliga tal om Jan Hanssons har gjort, att j ag inte våg at det.
Nu vet ni saken, och jag ber er så innerligt: l åt inte oss barn plikta för er ovänskap!
Vi k an inte lefva utan hvarandra.
Kan inte lefv a?
Hör bare, så g rannt han orerer! -- Der ha vi s åleds orsaka, hvarför du l ägger dej ut så för Torper-Jan. -- Men sl å di der dumhetera ifrå dej, gosse!
Anna blir aldri di ' hustru, så framt j ag får rå. -- Hvad tycker du, mor?
Har du nånsi n hört ett så befängdt påhett?
Pojken är inte rektig i hufv'et.
Nej, Gud hjel pe mej , nock låter det mång e g ånger, som han vor' förläsen. -- Säj , Erik, har du länge bure tycke för Anna?
Ja, så långt jag kan mi nnas tillbak a.
Aha, jag begriper susen! -- Du mins ju, far, att Anna feck komme te h errgåln som oppasserfl ecke åt lelle Mamsell, ve samme ti' som Erik kom dit och läste ihop med unge h errn?
Nock mins j ag det, och det var så förfaseligt väl imella Mamsell och henne, att ho var på herrgåln mer som lekkamrat åt Patrondotra, än som simpel pige.
27 Lisa.
Så var det, och derför feck ho också läre sej läse och sy fö r gubernanten i huse, och ho geck jemt med Mamsell och bl e s å fin och s toraktig, att ho aldri ville vare ihop med di andre pigera.
Men när frua på herrgåln dödde, oc h Patron skicka' opp Mamsell te Stockholm i skole, då ville Anna inte tj ene q var länger på herrgåln, u tan flötta' hem te f ar sin igen.
Gubevars! ho höll sej för go', kantänke, och ville i nte träle och gå i g rofsysslera, som e bondtös sk a göre.
Det är o rätt åf er, mor, att säja så om Anna.
Hon är visst inte högf ärdig.
Hon flytta' ifrån herrgåln, derför att hennes far och mor ä' gamla och inte kunde v ara åf med h enne l ängre hemma på torpet.
Annars hade det väl varit bäst för henne, att få stanna qvar hos Patron.
Jojo, hemme i fattigdomen hos far sin får ho nock inte rose marken, det lofver j ag.
-- Nu kan jag fälle förs tå, att Erik och ho fattat tycke för hvarandre, då di v a' tesammans i så månge år på herrgåln.
Aha, såg man på satans funder!
Det var foll såled's bare för Annas sk ull, pojke, som du feck leda ve pres tv ägen och nödvändigt ville bli bonne igen; för mins jag rätt, så var det just ve den tia, då Anna kom hem te fö räldrera, som du sk ref te oss och ba' att få slippe gå l äsvägen, och i ställe komme hem och hjelpe mej med egendomen.
Ja, j ag ville inte bli herrskap och lefva på bättre Erik.
28 vis, när inte Anna ock så kunde få det.
Kära föräldrar, gif nu ert bifall, att j ag får h enne till h ustru. Hahaha!
Jo, det sk a du se.
Nej, ett styfvere gifte, än så, sk a du ha, det h ar jag längese'n sörjt för.
Rik-Olas doter i Gyllby måtte foll passe sej l ite bätter för dej , Erik, eller hvad?
Britta i Gyllby!
Omöjl igt.
För henne kan jag aldrig fatta någon k ärl ek.
Är du nu framme med dine granne bokord igen?
J ag bryr mej fanken om kärlek ; Rik-Olas Britta sk a du ha och i ngen ann'.
Ja, du gjord' oss allt e bra stor sorg, Erik, om du slog dej på tvära och inte ville ta Bri tta te hustru.
Men, vi passa inte för hvarandra.
Vi skulle bl i olyckliga bägge två; ty nog förstår ni, att ett äktenskap, som inte är stäldt på ak tning och k ärlek, går till olycka.
Fö rlåt mej , jag kan inte ta Bri tta.
Jaså, är du så goder, min gosse lilla!
Nå s å hör då, hvad jag k an.
Vill du inte rätte dej efter oss, så får du ta land hvar djefvulen du gitter med din sockerunge; ef ter oss ska du inte ärfve en skilling, nej inte ett runstycke.
Jag tycker mej just se, hur godt det såta paret ska må i en eländig jordk uj borte på skogen, när ni ingenting anne har te lef ve åf, Sven. Erik.
29 än den der kärleken, som du tal er om så vackert.
Lycka te, min käre Erik; f rest' du på den leken, om du så vill.
Om vi arbeta och förtrösta, så hjel per Gud oss nog till uppehälle.
Nej, nu s tår j ag inte ut länger.
En gång för alle fråger j ag dej : vill du rätte dej efter vår vilje, eller inte?
Käras te, bäs ta föräldrar, jag vet, att jag har att tacka er för så mycket, mycket; j ag vet, att j ag är skyldig er lydnad; men drif mej inte till det yttersta, då gö r ni synd.
J ag skall rätta mej efter er i allt billigt; men Bri tta i Gyllby kan jag inte ta til l hustru.
Såå, du kan inte, du?
Haha! så vet foll jag h vad jag kan då!
I måron kommer Bri tta hit och då blir det trolofning imellan er.
Sätter du dej imot'et, så ska du bums u r huse.
Du må dra iväg hvart du vill, ja om det vo re in i mörkeste Finnskogera.
Du får g å och ta dej tjenst, släpe och träle som den simpleste dräng, och te på köpe h a på ditt samvete, att du samlat bedröfvelse öfver f ars och mors grå hår.
Ja, tänk på det, du!
Du ska aldri h a en gl a' dag mer, det är s äkert.
För Guds skull, var barmhertig och tala inte så!
Låt mej få tid, l åt mej få....
Jag vill inte hö re ett ord mer!
Gör nu som du har samvete te.
Kom, Lisa! (Sven och Lisa gå) Sven.
30 Erik ( s t å r e n s t u n d i s o r g s e t eftersinnande; derefter sjunger han)
Farv äl nu med lycka, farväl nu med fröjd:
Så mörk bl ef min rosende stig; Jag satt hos min Anna så glader, så nöjd -- Och skall jag nu skiljas från dig!
Du svor mig din tro u nder himlen den bl å, Att aldrig fö rglömmer du mig; Och jag dig nu gifver min ed deruppå, Att aldrig så sviker jag dig!
Väl tillrar på kinden den hetaste tår, Men hjertat det fröjdar dock sig; Ty intet min k ärlek att släck a förmår, Och Anna är trogen mot mig .
(går in i stugan)
( Öppen plats , omsluten af barrskog.
I fonden en sjö.
På ena sidan af theatern en liten grå torparstuga nära sjöstran den.
På andra sidan midt emot stugan en kulle , dit en gångstig leder.
Derbortom berg och sko g. )
INDELNINGEN ELL ER TAFLAN.
Ljud af kreaturs-skällor bakom scenen.
-- På kullen framträder ANNA och sjunger.
Vid slutet af hvarje vers blåser hon i ett vallhorn.
I villande skogen Jag vallar min hjord; Han följer mig så huld och trogen, Han fattar mitt ord
Allt om vännen min.
31 Och skogen, den f riska, Är tystnadens famn; Men höga furorna de hviska Ett älskeligt namn:
Det är vännen min.
Du genljud, som skall ar Mot klippornas höjd, Bär högt u töfver skogens tallar Min sång här i fröjd Allt om vännen min!
Och bäck, du som hoppar
Dit neder i dal, Smyg fort emellan gräs och knoppar Med k ärlek ens tal Allt till vännen min!
En g ång nog han kommer Och hemtar sin brud; Då skall j ag dansa om i blommor
Och liljehvit skrud
Allt med vännen min.
(Hon aflägsnar sig bakom kullen)
ANDRA SCENEN. ANDERS. SEDAN ANNA.
Anders ( k o m m e r f r å n s k o g e n p å sidan om stugan, sjungande)
Hej hoppsasa!
Lustig och gla', Munter och hurtig s tändigt är jag!
Kommer sorgen och vi ll lägga sej på själen,
32 Tar j ag honom bums och slår ihjäl'en; Inga peng ar har j ag, men det kan qvitta mej l ika, Bara bekymmer och oro följa de rika.
Strunt, ingen nöd!
Har j ag mi tt bröd, Så vill jag lefva nöjd ti ll min död.
Håhå Gudskelof, så har j ag slutat arbetet för i dag.
Nu är det tid te tänke på, hvar jag sk a hålle midsommersv ak och få mej en hejdundrande sväng-omsväng med j äntera i sockna. -- ( A n n a k o m m e r f r å n s k o g e n p å s i d a n o m k u l l e n ) Men se der kommer Anna. -- Go ' afta, du hjertans l elle tös!
Har du nu kört hem kreatura u r skogen?
Jaha, det k an j ag just i nte egentligen neka til l.
Det är inte lite rart te få se dej nå'n gång på hele veck an, kära Anna, för bi tti ' och sent vanker du der oppe i bergena.
Te slut kommer foll skog srån och tar bort dej , s å att j ag aldrig får se dej mer.
Jojo du, det torde nock hända det en vacker dag.
Vet du, jag h ar verkligen sett och talt med sk ogsrån många gånger, jag .
Åh aldrig!
Kära Anna, hur ser hon u t?
Ah, du är tokig, Anders.
Inte är skogsrån nå'n hon , inte.
Det är en söt och vacker gosse med lockigt hår, som kommer fram u r djupaste skogen och s ätter s ej ner på en sten bredvid mej , och taAnna.
Anna ( s k ä l m a k t i g t )
33 lar s å ljufligt, och dansar med mej, och kysser mej också ibland, du.
Nej, nu drifver du bare spetakel med mej , din elaka!
Husbo 'n och all e andre, som sett skogsrån, s äjer, att det är en gammel skrynklig och ful käring med mosse te hår, och g röne ögen, och röd pikmösse på hufv'et.
Du h ar aldrig sett henne, det hör jag nock.
Tro hvad du vill; men jag har sett, säjer jag .
Och hvad tycker du , s kogsrån h ar friat till mej, och jag har sagt ja, och det torde väl inte dröja länge tills det blir brölopp.
Joho du!
Vill du vara med på det, Anders?
Hu! j ag rys er öfver, att du kan tale s å ogudaktigt.
Husbo'n har sagt, att den menniske, som pl äger g emenskap med skogsrån, har sålt sin själ åt den Onde.
Men du taler s å mycke om tomtgubber och f orsgubber och necken och troll , så det är foll inte så farligt som det låter.
Herre Gud, om du tog nå'n sk ada te kropp eller själ, då skull' jag allt g råte mina modiga tårar, om jag aldrig gjort det förr.
För nock vet du , att jag håller o rimmeligt mycke åf dej .
Men det ska du allt sluta opp med, Anders; för jag får lof s äja dej rent ut, att j ag inte är i stånd att hålla åf dej igen.
Jojo, Gud nå' mej , det har jag nock sett; men jag trodde ändå, att du skulle ge med dej i l ängden, Anders.
Anna ( m e d a l l v a r s a m t o n ) Anders.
34 fast j ag inte är så hög t lärd och kan läse och skrifve så rart som du.
Nu är du elak , Anders.
Tala inte s å der, för då går jag if rå dej . J aha du !
Bli inte ledsen.
Jag vet nock, att du inte är högfärdig, fas tän folke i sockna tror så, för det du aldrig vill vare med på pigdansera.
Men det kommer sej deråf , att du ble så fint uppfostrad med Mamsell på herrgåln; och kansk e, när det kommer all t ikring, går du ändå och v änter på, att det ska komme en grann och ståtlig herre och ta dej te äkta.
Jojo, ditåt lutar det, min lilla gosse.
Men då får du allt ak te dej , så att det inte g år med dej som det geck med fleck an i visan: h on vänta' och vänta' så l änge, att hon feck ingen te slut.
Den visan mins jag mej inte ha hört.
Den får du lof sjunga för mej, Anders.
Och gossen gick sig ut i morgonstund, Hejfilinkeli!
Så gla' och lus teli'.
Då mö tte h an en mö i rosendelund:
"Vill du blifva min?" sa' gossen; -- Nej, nej , nej, nej , nej !
Din blir jag väl ej, Nog får jag en ann', sa' flickan.
Anders ( s j u n g e r ) Anna.
35 Och gossen gick sig ut i middagsstund, Hejfilinkeli!
Då mö tte h an den mön i rosendelund:
"Vill du än bli min?" sa' gossen; -- Nej, nej , nej, nej , nej !
Din blir jag väl ej, Får nog än en ann', sa' flickan.
Och gossen gick sig ut i aftonstund, Hejfilinkeli!
"Nog kan jag bli din, sa' flickan; -- Nej, nej , nej, nej , nej !
Min bli r du väl ej, Nu har jag en ann', sa' gossen.
Hahaha! det v ar riktigt rätt gjordt åf gossen, kära Anders.
Men flickan bar sej också bra dumt åt, du .
På det lilla viset sk all det promt inte gå med mej , inte.
Neej , j ag ska ha det ungefär så som det s tår i en ann' visa om en jungfru, som knep s ej inte mer och inte mindre än en Adelsman, du?
Vill du höra den visan, du?
Ja, det kunde inte vara så ledsamt.
Och jungfrun hon gångar åt blomsteräng, Hon band sig af liljor en k rans; "Ack, vore Herr Gunnar min k äraste vän!
Men j ag räds, att han är någon ann's.
Anna ( s j u n g e r ) Anders.
36 "Och svara, du ros , nu till mi tt behag , Om kärasten h an vill mig ha."
-- Då drog hon så varligt de silfverblad, Och rosen hon svarade ja.
"Så säg mig, du gök der i grönan skog, Hur l ångt är tills brud jag sk all stå?"
-- Ett endas te slag slog g öken i skog; Stor glädje då jungfrun månd' få.
"Och tack , li ten fågel i högan träd, Kom neder, kom neder till mig !
Ej månde du vara för jungfrun rädd, Hon önsk ar blott kyssa dig."
Och fram kom den f ågel ur fager lund, Han flög uti k ärestans sköt.
Herr Gunnar det var, som der s tåndit på lur; Skön jungfrun i famnen han slöt.
"Och vill du bli min, som det var di tt ord, Så månde vårt brölopp väl stå." -- Om söndag var lustigt i Gunnars gård, Till brud tog han jung fru-lill då.
Kors, det är änna obeg ripligt hvad du sjunger vackert, Anna. -- Men, som sagdt var, ak te dej för te flyge fö r högt.
Nock är du den vänste och fineste jänta i hele Wermeland; men det hjelper inte nu för tiden, om en vill h a sej en dråpelig fäs tman.
Då får en allt lof vare rik och förnäm, då.
-- Nej tag mej , du Anna; aldrig får du nå'n ann', som håller så grufligt åf dej, det är molsäkert.
Hör, Anders , vi ska vara de allrabästa vänner på Anna.
37 jorden; men tala aldrig om giftermål, s å f ramt du vill göra mej någe grand ti ll viljes.
Se der kommer husbo'n och matmor.
J ag ska be dom hjelpe mej te öfvertale dej.
Än ger jag mej inte för tappt, du må bli ond eller inte.
TREDJE SCENEN. DE FÖRRA.
JAN och ANNIKA komma ut ur stugan.
Hör, f ader J an, har j ag inte tjent er nu i sju runda år ärligt och redligt, så att ni vari t nöj d med mej?
Jo, det behöfver du fol l inte fråge.
Du h ar tj ent mej s å trog et och besk edligt, att jag inte vet, hur j ag ska kunne löne dej nock för allt.
Åh, det är inte så svårt för er heller.
Om ni mins, så sa' ni i förårs, då Ri k-Ola i Gyllby kom hi t och ville städje mej te dräng, att om j ag inte flytta' if rå er, u tan hjelpte er på gammeldag era med torpe, så skull' jag få Anna te h ustru, och ni skull' tal e ve Patron på herrgåln, att j ag feck öfverta torpe, när ni inte o rka' med te sköte det länger.
Ja, det s a' jag och det ska jag hålle ord med ock, om Gud vill.
38 Anders.
Nu har jag tj ent i sju år för Anna, som det står i bibl a om den gudsmannen J akob, att h an tj ente i sju år för Rachel , och då tycker jag just, att jag kan få henne ock . -- ( m e d n e d s l a g e n t o n ) Men det värste är, hon säjer, att hon bl ankt inte vill ha mej . Käre Anna, jag har allt räknat på, att du och Anders skulle bli ett h jonelag.
Jag är gammel och skröplig och kan inte begäre, att Anders ska sköte alle to rpers ysslera för bare dränglöna.
Derför vor' det så bra, om ni gifte er och satte er ner h är, så kunde jag och Annika få stanne qvar när er och slippe g å if rå to rpe.
Jag k an inte begripe, hvad du skull' ha imot Anders; han är ju en så bra och duktig karl , som nånsin kan finnes.
Jo, gubev ars, jag vet inte mång a, som ä' så bra som han.