Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- Att vara sig sjalf trogen, det ar lifsvillkoret för brefkonstens idkare ..
Kanske ä r dock detta för v %r tids wanniskor.
lika svart som för skådespelaren, livillten tillsporde sin fästmö, o111 livilkeii af hans karalt- tersroller hon föredrog a t t lian skulle spela såsoni fästnian och vid Iieniies svar, a t t hon ville lian blott vore sig själf, förebrående iitropade: ~ h v a r f ö r jiist begära det omöjliga!, Dock utom de stora kraf brefltonsten ställer p5 den inre per- soiiliglieten liar den också vissa yttre förutsättningar.
Någon har uppställt dessa förutsättningar, den oiiinbäi.liga språkkunskapen obe- räknad i två liiifvudpnnkter: 1: o) ATiigot cttt skrifva om; 2: o) tid och 8 ',
ro att stitta detta &amp; igot på pajjperet.
Jag skulle vilja stryka den första punkten.
För en vaken, intelligent personlighet, f attas j u aldrig ämnen för iakttagelse.
J a, jag ville snarare påstå att öfverflödet af ämnen .- inängden af hvarandra jäktande intryck a r en star- kare hiiiiisko på brefskrifning an motsatsen.
Läkekonstens utsago har tillainpning * &amp; fveii på brefkonstens idkare: %Flera g å under i följd af omåttlig naring än af bristande iiärinp.
Ocksh &amp; r det fara värdt a t t den gainla, adla, genuina brefkon- sten i vår fjiiskahde tid dör nt.
Kanske skall den återupplefva i kndra former: men tills vidare ser det ut som vore tiden for mycket splittrad och människorna antingen alltfor jäktade .af intryck, som i ständig växliiig aflösa livarqndra, eller ock för hårdt bundna af arbetet för den inateriella utkoinsten, för att de skulle liinna samla sig nog.
för a t t kiliiana gifva sig sjalfva i förtroliga bref.
det så, d&amp; blir det oss af så mycket större värde a t t för- djupa oss i brefsnmlingar från förflutna lugnare tider, då vän medde- lade sig ined van, visserligen på ett .papper sh tarfligt a t t vi skulle finna våra skrifbord degraderade däraf, och med en postgång k ' l&amp;ng- sam att den skulle förefalla outhärdlig för våra fjäskande tankar; men också med ett lugn och ett stilla valbeliag, hvaraf våra ined blixt.tkg affärdade teleg~miartade skrifvelser ej bära ett spår.
Det vore frestande att söka iippställa en förteckning öfver olika arter af brefkonst och gifva prof på nhgra af dess yppersta alster; men detta skulle krafva inera studium och längre tid an jag kunnat # gna denna lilla af tillflllig * anledning frainkallade studie.
* Dock kan jag ej afhålla mig a t t gifva en och annan antydning.
S&amp; t. ex. vill jag erinra om Glistaf II Adolfs bref till Ebba Brahe, såsom i mitt tycke de vackraste prof af flvad ' man kunde kalla spontafi brefkonst, där kanslan omedelbart f r h Iijartat springer fram under pennan utan att stanna på vägen för a t t välja eller tveka om uttr.ycli.
Det rö- rande behaget af.
dessa uttryck ligger väl för oss till en del i den förfliitna tidens enkla, trohjärtade talesätt.
Jag har återfunnit sainina behag i bref från rensiiinade olärda kvinnor af allmogen, Iivilka bibe- Ii&amp;llit gamla tiders iittryckss&amp;tt.
Men till ännu väsentligare del ligger brefvens värde i iialten af den personlighet, soni skrifvit dein.
J a g vill liar blott anföra några utdrag ur dein ' i ' $ ": drag * Troligen ar denua lilla iippsats skrifven med tanke p i ett före- vid nbgot af Freclrika-Breineï-Förl~iindets smnkviim. " "
Se: Giistaf II Adolfs Skrifter utg. af C.
G. Styffe sid. 678, 684.
Walborne Fröcken, hiartans alldrakiareste frankia.
- - - Betrackten, att jag bär sorgen för Eder, och ändock iag f r h Eder måste skillias med kroppen skall dock hiertat och tanckan stadigt hoos Eder blifwa och effter thet iag befrucktar, att iag en tid lång måste Eder %syn och omgange mista, så hafwer iag welat theta blom- stret, som Tyskame Vergiest nicht mein kalla, Eder tillhanda senda, bediandes att I thetsanima för thes stora ringhet skull.
icke allenast ey welen förackta; utan thet uptaga med skdant hiärta såsom thet warder wisserligen Eder öfversandt~ - - - - - - - - -, Hie,rtans aller kereste fröken, iag hafwer med alsoni störste sorgli förnummit att H.
M. min fru moder sckal hafwa bannat Eder, min hiertans aller kgreste therförre hafwei iagn ey kunnat underlåta thetta bref medh thenna legenhet, Eder aff i t troget h i e ~ t a at til schriva och Eder bedia att I Eder icke för mycket bedröfwa, ntlian heller til fridts gifwa.
- - - - - 3Ien effter lyckan ar migi; så dryg11 (aller kereste fröcken) och iag görligen kan see at hon til migh aldeles.
ryghen hafwer ment tlierförre kan Jagh för thet trogna hierta sckuld, som iagh til Eder hafwer bnrit och ännu beliolla sckitl alt uthi min ytersta enda, Eder min hiertans kareste icke råda att I til licka Eder lycka med inin förspilla sckulle, uthan thet a r mycket bettre at sorgen henger hoss migh allena - - - - - - - - 20 Jnni 1613.
Det ar något n#rrtan om ett uttryck af en bland kan tillägna sig af den manlighet, desto större blir kvinligt vekt i dessa bref, so111 p %niinuer Tysklands pessimister, att ju mera en inan kvinliga karakteren, utan a t t förlora siii lian.
f: $ Kom sedan en tid d&amp; brefskrifningen bedrefs såsoin en talang och sålunda vann en hög formell fullkomning., men ock i iiiknga fall urartade till något konventionelt och pedantiskt eller tog ett omfång som öfverskred aess natur och bestämmelse.
M: me de Sdvignd ar kanske den yppersta representanten för brefskrifningen såsom beratti- gad korut, hvaremot längre fram hos en del af 1700-talets brefskrif- vare konsten fick för mycket öfverhandeii öfver det naturliga ele- mentet.
Dock ser man alltid karakteren, dar den fanns, bryta sig igenom de konventionella formerna, s&amp; i eminent mån hos vår Tho- rild.
Man lase blott det lilla brefvet som Atterbom anför, skrifvet i Lubeck 27 mars 1794: " Se P.
A. Atterbom, Sl-enska siare och skalder, d.
5. s. 111-13.
Gud nåde mig, om jag skulleaskrifva efter andras .tycke och niening!
Det vore, att slitas i stycken.
eller också, att icke bli annat an en liten menings-spegel för alla sjalars små egna physiononiier.
En van, från Göteborg, skrifver: » Qvinnokönets natur- liga höghet ar det sämsta du liar skrifvitcl; hvilken ett-arks-bok jag sjalf dock laser, och laser om igen, soni ett kärleksbref.
Gud valsigne alla hiifvuden; men också mitt med!
J a g håller med 2 Rytame ».
(i tredje delen af Kritik öfver Kritiker) att jag ar jag.
Vore hvar och en det: s % skulle vi se i verlden flera människor och färre apfigurer.
Annars: livein ar då den, som skall bli nzodell-karlen?
Låt honoin först stalla upp sig, så få vi se.
Hdr passar utropet: lefve .frilieten!
Om jag skref det Ni och Ni och Ni och Ni tajnkte: så flck Ni, j11 - veta intet?
Nii skrifver jag det jag tanker; på det man må ha det nöjet, att läsa något nytt, och undra, och kmske vinna litet mera vett.
Den oinnainnde vill icke ha detta nöje?
livad - - - - - - - kommer det 9nig \ rid?
- - - - - Från Thorild till Leopold ar blott ett steg.
Vi ha nyligen fått läsa ett af de yppersta profven på lians konst i brefven till Tegndr, sarskildt tacksagelsebrefvet för dedikationen af, Axel ».
Stockliolni den 22 Februari 1823.
Högvördige Herr Doktor och Professor!
- - - - - J a g tror ej, att inan sett hos oss en snbli- mare bit, än den lilla adressen;.
och livad sjalfva poemet angår, synes det mig fullströdt med all poesiens rikedom.
Kalla ej detta en krans, sådan, som tillfiillet iiiedgaf: det ar en bindel af diamanter, som blott liar det felet att icke tillhöra den panna, på livilken den blifvit fa- stad.
- Den lager, som af en konungs hand en gBng skänktes mig, ligger längesedan bladlös och förviss.nad; men de, hvarmed Franz6n ocli Tegndr omflätat mitt gainla liufvud, äro oförgfingliga och skola.
behålla deras grönska, så liiiige ' vårt sprak läses.
Emellan begge dessa stin %laiide snillen skall jag se mig införas i minnuts tempel, likasom iilan säger, att en from sjal föres af eng- larna i Abrahams.
sköt.
- - e.
- - - - - - - - - - - - - - _- - L e ej &amp; t mig, eller le fritt, blott tala ej d.eroin för nigoii; inen mig förekommer allt mer och] ner, som filosofien i allmänhet föga kant hitintills sin egen ratta iiatiir, som den för det mesta ej varit annat än ganila barns lek, och som en verklig filosofi annii återstod att göra.
Se dar en lång dröm att drömma färdig, livartill det yttre dagsljiiset icke stort göres behof; och dermed afven ett stort intresse för alla öfriga stimder af iiiitt iiattliga lif.
J a g vet ej hvad deraf k a n.
iippkomina för andra, men för mig skall det åtininstone tjena a t t rikeligen iippfylla den tomina tiden ocli att i dessa ämnen stadga niina egna tänkesätt.
Farväl %Ne, berömde vän!
Fortsätt med alltid lika framgång flygten till ett stort namn ocli odödligt minne.
Redan står målet ' " Ur Esaim Tegukrs ' Papper, se ' sid.
, 168-171.
Blott ännu en och annan utspänning af de starka, glansande vingarne, och det Br upphunnet.
Glöm ej derefter eller dessförinnan den gamle blinde, som med alla känslor af beundran, högaktning, väliskap och tacksamhet liar den aran a t t vara Högvördige B e r r Doktorns och Professorns ödmjukaste tjenare Leopold.
J a g kan ej afhalla mig a t t anföra Bfven ett par stycken af lians kvicka riinbref.
$5 den lilla fyr-racliga strofen, hvarined han beledsagada gkfvaii af sina skrifter till A.
Lenngren " ': E11 terp, Poly mnia eller Klio!
(J a g vet ej livilket namn ni bär p % Helikon) Ned godhet tag emot af en bland aderton.
Det offer, lian bär fram för en ibland de nio.
Denna a r t af brefkonst finna vi drifven till sin spets i rini- bref vet till Grefvinnan Rålamb.
$ ' Poeten sig ej understår A t t störa möjligtvis er morgoiidröin, grefriniia, Pör a t t en ökad kunskap viiina Om lielsans tillstånd se ' n i g&amp;r, X e n livad poeten själf liar iiigen ratt att viga, Sig poesien tillåtet spår; Och skaldekonsten later fråga H u r konsten a t t behaga mår?
lieii ett annat skede inträdde och var redan laiige förberedt, då det fina och adla af brefkonsten stod kvar, medan inneli3let blef på en g h g djupare och enklare, sannare och mera innerligt.
Det var inom brefstilen samina, ' omslag som inom poesien.
Den nya skolan kunde i ena som i andra fallet göra sig skyldig till niissgrepp och diinkellieter: men den bildade dock en lycklig öfvergång från den kalla och tillspetsade akademisinen till innerlighet och natursanning.
; \ Ian jainföre t. ex. Popes brefstil med Walter Scotts eller Leopolds ined Geijers.
Tegii&amp; stod i brefkonst soni i diktkoiist utanför alla skolor, kvick och glansande iner au någon Pope eller Leopold, men själfs- våldig - som eii Byron och fylld af en djupare Weltsclimera än hans.
Innerliglieten,- ett hnfuuddrag i brefkonstens nya skola, liar dock i TegnBrs föga rim, kanske därför a t t den fiirutsätter en renare, mera liarnionisk Ijiidbotten an den store skaldens splittrade sjal erbjöd; inen en glödande lidelse, uttryckt i det mäktigaste sprak, tager dess plats. "
Se: B. d.
3 s. 277-78.
E. JIdinströin, Grnuddrngen af svenska vitterhet&lt;tiis historin,
E n särskild riktning inom det 19 århiindradets brefkonst repre- senterar Iios oss .Brinkinaii.
Till arten besläktad rnea den Wilhelm Hiiniboldtska och skiftande af intryck från både Tieck och Jean-Paul, liar den Brinkinanska brefstilen dock bib ' eliållit .mycket af denna till- .. spetsade form, denna afsiktligliet i uttrycken, detta hyllande af bref- skrifningeii såsoni konst, som tillhörde akademisinen.
Genom det ofant- liga omfanget af lians brefvaxling och den stora kretsen af hans vänner, torde lians brefstil öfvat ett omedvetet inflytande på mångn hans samtida, så, synes det mig, pb Beskow och pk några af hans tillbedda kvinliga korrespondeiiter.
&amp; h i marker detta inflytande, tror jag, företrädesvis p&amp; trenne drag: en öfverlägsen, ineii ej alltid osökt kvickhet, en ton af ridclerlig sentiinent .och en bristande inner- lighet.
Man kiinde kanske klassificera de båda Iiiifvndriktiiirigarna af ' svensk brefkoiist under tiden frkli 1.790 till 1840 .nied riibrikerna: den Leopold-Brinklnanska och den Geijerska.
I n o ~ kviiiiioviirlden .niöter man olika typer svarande inot såviil den ena soni den an ' dra af dessa riktningar: H ä r vill jag blott näinila tvenne.
Friherrinnan von Schwerin, som hel oc !i liållen tillhör den akademiskt-Brinckmanska karakteren, sanit Fredrika Bremer, livil- Iien lika afgjordt i inuerlighet soin i djup tillhör den nya skolan med Geijer i spetsen.
Frili: iian v. Scliwerins brefstil kHiiner iiutideil, s&amp; vidt jag vet, endast genom den 1883 utgifna sainlingen af bref till Tegnér; Fre- drilra Bremers genon-i hennes bref till Brinklpan 1830 - 43 samt till en väninna sista aret af hennes lefnad, n~edclelade i Tidskrift för Hemmet, ' " livarjainte den af hennes syster ntgifna biografien åtföljes af flera utdrag ur hennes brefvasliug.
De arbeten Fredrika Breiner iitgifvit i breflorm liwfva för min lilla öfversikt endast den betydelse, som formen gifve.r dem.
Hennes resebief äro skiifna eller omskrifria med tanke att publiceras och falla således utanför ramen af inin fi.amstallning.
Brefstilen i m Grniiiiariiaw, ypperlig i sitt slag och för tiden betecknande, är dock diktad.
För mitt.
lilla försök a t t utleta Fredrika Breiners egen personliga karakter s %som brefskrifverska Iiafva de ingen betydelse ocli ina alltså .liar lämnas asido. "
Se h g.
9 och 23..
' .Jag ar däremot i besittning af kalior till studium af Fredrika Bremers brefkonst, livilka ännu icke rarit för någon annan tillgang- liga.
Till mig liar nämligen blifvit sasom ett dyrbart lån anförtrodd hela Fredrika Bremers mer än trettioåriga brefväxling med sin lärare och van, rektorn, sedermera kyrkoherden Röklin.
E t t uttömmande stu- dium af denna ytterst innehållsrika brefsamling kan liar ej komma ifråga; jag liar blott sökt uppleta några af grunddragen i den karakter, som tillkommer Fredrika Bremer som brefskrifverska och belysa dem med utdrag af den nämnda brefsainlingen.
Jag behöfver icke här upprepa hvaa som blifvit offentliggjordt af redr rika Bremers historia; det kan icke vara okandt för någon svensk, som iihkar sitt folk och de mäktiga andar, som fört det framiit.
J a g vill blott erinra, hurusom E ' redrika Bremer efter en olycklig barn- dom förnötte sin ungdom i tvifvel och förtriflan under fåfängt sökande efter ljus ocli klarhet öfver förh %allandet mellan Gud, människorna och naturen så val som öfver sin egen lifsuppgift; hiis Iion slutligen ksmpade sig fram, ej till klarhet, men till undergif venhet, åt ervann en viss inre jämnvikt, började skrifva och slutligen framträdde sasoni för- fattarinna.
Inom kort gåfvo henne de första ~Teckiiingarne iir livar- dagslifvetr i synnerhet början af .Familjen H.,, namn och ryktbarhet i Stockh~lmsva~lden.
Betecknande ar å ena sidan formen af denim 1i5.11- ning sådan.
den visar sig i Brinkmans första bref, samt å den andra Fredrikas satt att upptaga hyllningen, Iivilket framgår af ett bref till den i Kristianstad bosatta systern samt af hennes svar till Brinknian.
* Brinkinan skrifver den 6 dec.
1830: Ej utan friilrtan att, såsom en objuden gast, finnas något oblyg och tilltagsen, griper jag i detta ögonblick till pennan för a t t upp- vakta en älskvärd och förtjusande s %ngmö, som visserligen ej kan nedlåta sig till e3 personlig bekantskap med alla dein, som hennes snille ingifvit vördnad och beundran.
Också har min önskan hittills ej gått längre, än att den obe- kante.
måtte af en bekant vän införas hos den berömda okända, och min ädle F r a n d n har lofvat mig denna vlnskapstjanst rs2 snart om- ständigheterna torde sådant medgifvai.
Xen i snillets och hjärtats viktigaste angelägenheter kan man siillan lita på nagon aniiau an sig sjalf, ocli således täcktes ni förlåta min ömma, kanske alltför.
otåliga längtan att personligen f&amp; uttrycka min tacksamhet för de skö- naste ' och heligaste njutningar den fosterländska vitterheten p i lång tid förskaffat niig.
- - - - - - - - - - - - - M - - - - - Se: Fredrika Bremer.
Sjelfbiogrnfiska nneckiiingar, href och efterlaiii D I. s. 156-159. iinde akriftr, ntg.
af Ch.
B-r.
~TJnglaiiblicli!
Wie!
ein solclies Nädchen hatte mein Land und ich, lind ich erfah.r ' es lieiite m!
z ersten 1SIIa1? » Så utropade Don Carlos och fann sig dock bedragen!
J a g hter vet ganska bestämdt, på h e m jag tror.
En kvinriolistig behaglärd skönhet som Eboli, kan väl iind.er några ögonblicks samtal spela en frain mande person; nien en skaldinna, sådan som dessa » Teckningars » ar hon och ingen annan; hon ar i snillets lek och allvar likasom i alla lifvets förhållanden, öfverallt sann, oskyldig och trogeii sina inre in~ifvelser.
Se där, min ädla välgörarinna!
min tippriktiga trosbekännelse.
Jag ar stolt diiröfver, att - &amp; r vitterhet äger en sådan författarinna!
nien det är förödinjukande för våra konstdomare, att er första del sedan två år har kunnat lefva så i tysthet ibland dem, utan att någon har anat den blygsamma frainlingeiis höga börd och medbragta rike- dom.
Men också har ni så hållit er inom livardagslifvet, och där synas dessa herrar ej uppsöka diktens rike, utan förmodligen på storlef- naclens stenlagda borggårdc-r.
J a g smickrar mig med att kanna det bästa af alla länders vitterhet, och jag trot-sar dem alla, att i det af er valda slaget liafva frambragt skönare och sannare taflor, ej blott af verkligheten, iitaii äfven af den iirbildligrr värld, som lefver och andas inom oss.
- Hos oss liar, inig veterligen, ännu ingen, livarkeii man eller kvinna, med snillets genointrangande blick varmare upp- fattat lefvande händelser, eller ' med mera konstfärdighet färgskiftat deras gestalter, äfven i de husligaste småbilder.
Och allt detta med en så äkta, oinisskäiilig kvinlighet.
Af några ~fhvitska jiingfriir~ har jag vii1 hört: %Hon måste säkert haft hjälp af någon karl, någon &amp; d ».
Förlat dem: the veta ej hvad the saga.
Med gliidje hörde jag diireiiiot de mest träffande omdömen öfver ert verk, af en ädel och snillrik grefvinna, ej oviirdig att raknas bland edra själsförvanter.
Hon visade inig flere anstriikna stallen me.d de orden: D S där, ~ min van: hvad ingen af er artdra hade hittat på; tacken Gud om ni riktigt känna den egendoinliga förträffligheten af sidana; det kvinliga snillets heligaste iippenbarelser~.
Dock, jag ville ju ej gifva en förbättrad upplaga af Heimdals:!
: dopsedel.
J a g ville blott uttrycka min laiigtan och påiniiina Franzén om sitt löfte, att oin ni någon gång skulle komma till Stockholm, begära lof att f å föreställa sin vän hus vår gemensamma förtjusarinna.
Detta bref lainuar jag ini till honom.
Må han bättre an jag tala till min förmån.
Var nadig och barmhärtig och säg icke: nej!
Obekant l~älsning, djup vördnad och uppriktigaste tillgifvenhet.
v. B. Fredrika Brenier tillägger, när hon skickar systern en afskrift af detta bref: * En af J.
E. Rydqvist utgifven veckotidning som recenserat » Teck- iiingames. '
- - - - Hvilket ofantligt g r m n t bref.
- Och det skall jag nu skriftligen bessara.
Hiiru?
- det vet jzg ej anuu; men det skall du få Iiöra iiiista ghng.
- - - -- Hedda '!
: vill nödvändigt - skrifva af Brinkinans bref, på det att, säger lioii, du må f&amp; det färskt.
Färskt!
in&amp; vara, inen sockradt och kryddadt öfrer all liöfra.
Brinkinaii hade jainte ett bre£ tillsandt henne sina ~Taiikebilder !,.
Tv&amp; dagar senare besvarade Fredrika brefret, uttalar sin glgdje att genom hans skrifter liafva lärt känna icke blott den lärde och snill- rike inannen, utan ock den ädla, \ wiiilijiirtade inaiiniskan.
Hon förstår Iionom nu ocli hiiller af lionoin.
~ R l i f niin van!
» slutar lion.
~ L a inig r er sköna, glada, lefnads- vishet, lär mig Iiurii inan vid äldre &amp; r aiinu kan aga en barnasjäls friskliet och värme.
- - - Oiii jag får denna bön bifallen (blif min van!)
sb raknar jag pb a t t ej få så inycken grannlat soin hittills - den tynger mig.
- ocli sanningens dräkt är ju enkel ocli allvar lig.
Var god emot mig!
Var sann och därför - var sträng!
J a g beliöfvei det!
B Det var 29-åringens svar till (; O-hringen, den nya skolans till den gam1: t; kvinno-befrielsens unga apostel mottagande den aldrige, alltid ridderlige kvinno-tillbedjarens hyllning.
Yi kunde icke finna bättre exponenter af hvad jag kallat brefkonstens gamla och nya skola.
Fredrika Breiner innehade redan nu höjdpunkten af den bild- ning, soiii r a r åtkoinlig för den tidens srenska kvinnor, meii Iion kände val, a t t den icke var henne nog.
Hon hade språkrutin, lef- nadsvett och talanger, hon sökte insikt, retande och riiglrdning för sin ' tanke, lion sökte framför allt.
ljiis öfrer sin sjals viktigaste fragor, livilka väl kiiiide för ögonblick skjutas å t sidan, men aldrig tystas.
Och Iion fick livad hon sökte, d % lion 1831-33 vistades hos systern i Kristianstad ocli dar koin i beröring med d % varande skolläraren, magister Böklin.
H a n blef henne den vägledande, stränge, inen lian- gifne van lion beliöfde, och det ar brefvaxlingen med hononi, soin innefattar hennes egentliga historia.
Men det Hr nu icke den ädla kvinnans historia, utan blott en flyktig inblick i hennes brefkonst, som jag har ville framstiililla.
Den största svhrigheten liärvid ar stoffets omf %ng och rikhaltighet.
D i man kunde ösa med fulla liander af tankens guld och den öfverströin- mande godhetens källsprhng, s&amp; faller det sig s v h t a t t utminutera detta ädla stoff i snik portioner eller för a t t lämna bilden - det En sf Fredrika Breiners systrar.
blir svårt a t t af en trägen, under 33 å r oafbrutet fortsatt brefväxling, välja livad soin kan passa a t t meddela under en enda kort timme.
- - - -------- -------- Esseldes afsikt a t t i ett föredrag meddela några utdrag ur den Böklinska brefsainlingen blef till följd af inellankoininaiide hinder al- drig itförd.
(Det hade enligt manuskriptet varit beiines afsikt a t t saminanställa, deiisainina i tre hufvudpunkter: 1) Meddelanden fråii brefskrifvarinnans studier och inre lif; 2) Karaktersportratter och teck- ningar af liennes yttre lif; 3) Uttalanden i kvinnofrågan.)
I stallet insiniilte hon i den lilla skriften, w Till Fredrika Brenzers mirme 25 6.9. eftw 71e) zlzes dödo, nigot af det n adla stoff » som lagts i hennes lian- der.
.Brefntdragen däri voro dock mera ett påpekande af livad som skulle blifva den egentliga kärnan i den djupgående lefnadsteckning öfver Fredrika Bremer, soin upptog Bsseldes sista år.
Till denna lefnadsteckning, livars tredje liafte i dagarne utkoin- mit, få vi också hänvisa den, som vill lära kanna hvad Fredrika Bre- mer kunde vara ' som brefskrifverska.
Lasareu skall i de dar ined- delade brefven iried Esselde finna » tankens guld och den öfverström- inande godlietens kallspråiig~.
Den stora skadespelerska, som nyss gastat vår liufviidstad skulle skapa en fiillstandig revolution.
inom skådespelarekonsten, om det, so111 gör henne till den hon ar, kunde öfverflyttas på andra.
Men liennes konst liar ej s % fasta yttre foriner som Rafaels eller Mozarts, en ny stil eller skola blir ej så påtaglig i den sceniska fram- ställningskonsten soin i inåleri och musik.
Åtminstone liar hon själf ganska säkert aldrig bekymrat sig on1 någon skola; 1ivarke.n om att själf utbilda sig i nhgon aiiuaiis eller a t t lämna efter sig någon: ty.
kärnan i hennes konst (ocli den kärnan ninättara hela frukten) a r hennes eget personliga temperament, hennes medfödda genialiska för- inaga af sann och nobel inänniskoframstallning och en sådan läres icke.
E t t och annat smådrag kan attrapperas, hennes härliga, skif- tande väsen kan måhända hos nagon själlös efterbilderska gi igen som mandr, men det skall då knappast kunna kannas igen.
Och hvarje intelligent skådespelerska, soin tillfullo förstir det stora i Duses konst, skall utan tvifvel inse detta ocli afhålla sig från ett eftes- bildande studium, som en annan gång med en annan förebild, kan lämna godt resultat.
Sarah Bernhardt ar var tids stora skådespelerska, soni har bildat skola; hos henne finnas vid sidan af den rika begåfnin- gen så mycket yttre schosers, modulationer i den härliga stämman, raffinement i poser och toaletter samt en mängd nkgot löst tillfo- gade tekniska detaljer, som med en viss fördel kunna efterbildas.
Duse liar ock tekniska detaljer, karakteristiska toaletter och talande ställningar, men de är3o onpplösligt förenade med hennes egen pe&amp;onliga konst, de hafva sprungit fram därur, ur hennes intuitivt skapande begåhing, ej klistrats på utifrån af någon verklighetskopi- eriiig.