Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
115 förhållande till den öfriga familjen samt derföre beroende af hnsfadren eller husbonden : rättigheten att utdela kroppslig aga är också här helt och hållet förlagd inom familjen, hemmet och det enskilda lifvet samt uti dens kärleksrika hand, som åtagit sig det ansvarsfulla uppdraget att uppfostra och dana dessa minderåringar likasom sina egna barn till goda, nyttiga och förnuftiga medborgare; här finnes ej heller någon närskyldare och mildare hand, åt hvilken en allvarsammare upptuktelserätt lämpligen kunde öfverlåta?.
Men sådant är alldeles icke förhållandet med skolungdom och skolaga.
Den förra eger gemenligen ett hem, dit den sednare kan saklöst förläggas och dit den äfven flerestädes redan blifvit frän skolan med fördel förlagd.
Mången torde väl äfven vilja grunda kroppsagans bibehållande i skolorna på något till läraren delegeradt fadersvälde samt det beqväma argumentet i öfrigt att icke annorlunda ”går an”; men rnägta också föräldrar, jemte en sådan rättighet, öfverlåta pä hvarje straffande lärare denna sin egen djupa och naturliga kärlek till barnet, hvilken är säkraste värnet mot alla missbruk deraf och hvarförutan ali dylik bestraffning oftast blifver, såsom hvarje öfveriiningens verk, ändamålslös och öfverdrifven?
Och eger man icke alltför mänga exempel på dylika missbruk för att låta en sådan bestraffningsrätt qvarstå i lag?
Det torde verkligen vara lika mycket just den i skolstadgan gifna, ehuru varsamt begränsade, tillåtelsen alt utdela kroppsaga, som endast dålig slentrian och dåligt lynne inom månget läroverk, hvilka förnämligast föranledt de lyckligtvis enstaka, men högst upprörande och vådliga missbruk af denna bestraffningsrätt, med thy åtföljande blånader och blodvite!), dem man till offentlig nesa sett bevittnade bland annat af allmänt tillgängliga rättegångshandlingar, med hvilkas närmare refererande jag dock här hvarken vill eller behöfver störa ett utbildadt rättsinne och en förädlad mensklighcfskänsla.
Uti angifna humaniscrings- och scdeförädlings-arbete af lagstiftaremagtcn synes sålunda förelinnas en lucka i detta hänseende, och jag kan icke fatta, hvarföre stegen hejdas pä en bana, som uppenbarligen leder till rätta målet och der man eger sä lohärda föredömen att följa.
Eller skall endast landets yngsta, svagaste och värnlösaste medborgareklass, som eger framtidens civilisation och öde i sin hand, förbises i denna råd af sedeförmildringsåtgärdcr både till personens och husdjurets skyddande för kroppsliga vexationer?
Behöfver man kantänka spara pä humanitetens medel, pä förädlingens säde, dä jordmånen för dess emottagande obestridligen är fullbcrcdd och mägtig af skörd?
Äro sålunda, hvilket mäste erkännas, kroppsliga bestraffningar i allmänhet ändamålslösa, ovärdiga och förkastliga; sä måste de, såsom innebärande det grofsta miss örstånd af menniskans väsende och värde, isynnerhet vara det vid ungdomens uppfostran.
Det torde vara lika öfverflödigt, som det vöre förnärmande mot allmänna omdömets aktning för detta menniskovärde och hängifvenhet för den yngsta generationens kroppsliga och moraliska väl, att här söka utförligare framställa alla humanistiska, moraliska, physiska och psychiska skäl för denna mildare uppfostringsåsigt: den liar redan vunnit tillämpning i så mänga läroverk, särdeles de privata, och hunnit visa sig ega sä stora företräden framför hndstrykningsmethoden, att den numera fullkomligen rättfärdigar sig sjelf Deremot forde böra anmärkas, att den kroppsliga agan i de flesta läll och äfven med största besinning utdelad efter och enligt skol-kollegiets dom snarare föibittrar, än förbättrar det unga sinnet: gör barnet och ynglingen skygg eller trotsig, krypande och hycklande eller hånande och förhärdad: oftare undertrycker, än utvecklar hederskänslan och karak - 116 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 62. teren, samt förslafvar den blödigare och finkänsligare och lägger gemenligen för ali framtid grunden till skrymteri eller inre bitterhet och råhet, parade med benägenhet för väld och väld, hvilka sedan i mängfaldiga former följa mannen pä hvarje bildningsgrad och i hvarje samhällsställning.
Med anledning af allt detta, och. enär äfven pä aldra sednaste tiden så våldsamma bestraffningar understundom förekommit genom lärares öfverilning och otålsamhet, att högsta åklagaremagten mäst ingripa hämmande deruti samt föräldrar heldre låta sina barn lemna Statens offentliga läroverk, än der blottställas för möjligheten af slika, betänkliga missbruk; sä vägar jag, helst den enkla ” Anmärkningsboken” i de liesta privata och många offentliga läroverk redan bevisat sig fullkomligt och ändamålsenligt ersätta kroppsagans verkningar till förbättring, vördsammast föreslå: antingen att kroppslig aga vid ungdomens undervisning alldeles förbjudes i Rikets elementar-läroverk och folkskolor genom allmän lag, vid särskildt vite, utom ansvar för misshandel; eller och., derest ett så billigt, offer ät humanitetens stegrade fordringar och tidehvarfvets mildare lynne ännu skulle anses för stort, att åtminstone vid 53 § af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Stadga för elementar-läroverken i riket, tillägges följande stadgande:
Lärare, som utdelar kroppslig aga i annan ordning, än här föreskrifven är, miste sysslan eller höte till skolans fattigkassa (frän 10 till 100 R:dr R:mt) efter omständigheterna, och stände särskildt ansvar för misshandeln.
Anhålles vördsamt om remiss häraf till Höglofl. Lag-Utskottet.
J Sundvallson. es Af Herr SlUldvälison:
Om vilkorligt förbud mot undergångm bestraff mngs om förmälande i prestbetyg, som för straffad person utfärdas.
Med stort skäl säges det vara ”menskligt att fela och gudomligt att förlåta.”
Men förlåtelsens gudomliga pligt vinner endast långsamt och med svårighet fullt erkännande i vår lagstiftning.
Motioner i Borgare-Ståndet 18(52. 62. 117
När brottslingen utstått sitt straff, borde han likväl hafva försonat sig och sin förseelse med det medborgerliga samhälle, hvaruti hän lefver.
Hvarje annan uppfattning eller påföljd af straff kan icke sammanställas med mensklig rättvisa och kristlig pligt.
Lagens mening står ock i hufvudsaklig öfverensstämmelse härmed; men denna mening har ännu icke mägtat göra sig gällande i den allmänna uppfattningen, har ännu icke kunnat blifva allmän och Ovilkorlig sed.
Och hindren derför ligga ej allenast uti fördomen, utan äfven ännu, till dryg del. uti några gamla bestående censorsstadganden, sorn torde vara mindre välbetänkta.
Väl har omsider, men blott för 7 år sedan, upphört den religiösa akt, hvarigenom det kristligt medborgerliga samhället i sitt sköte åter upptog brottslingen efter utståndet straff, ehuru detta upptagande i verkligheten blef ett brottslingens fullständiga uteslutande frän den medborgerliga samfärdselns och den kristliga menniskokärlekens flesta välsignelser.
Sådana voro hjrkopligtens verkliga följder: det var mera densamma, än det medborgerliga straffet, som ställde den sålunda bestraffade brottslingen föraktad, hjelplös och förtviflad i det samhälle, sou* pä detta sätt förlåtit hans fel och återupptagit honom i sitt sköte.
Men ännu qvarstå i vår lagstiftning en gammal sed, en bestämning, hvilken man, förmodlingen för den allmänna säkerhetens skull, icke ansett rådlig! att upphäfva, men hvilken eger fullt lika bedröfliga följder som den gamla kyrkopligten.
Den trycker fastmera vanärans prägel på den straffade brottslingen för hela Sifvet och inför alla medmenniskor, med hvilka han kan komma i beröring, samt ökar sålunda de eljest nog stora svårigheterna eller alldeles omintetgör för en straffad usling möjligheten att, äfven med de största ansträngningar och den allvarligaste föresats till bättring, kunna föra en oafbrutet ärlig vandel.
Denna lagbestämning verkar sålunda vidsträcktare och skadligare, än kyrkopligten, samt utgör, såsom varande ett för hela lifvet bestående brännmärke efter bestraffningen, den mest skärande motsägelse af förlåtelse och försoning.
Detta legala hinder för brottslingens fullständiga förbättring och återgång till det medborgerligt sedliga samhället är — prcstbetxjget eller, närmare bestämdt, det ständiga bibehållandet i prestbetyget af undergångna bestraffningar.
Men låtom oss, såsom en närmare utredning och motivering af nödiga förändringar härutinnan, inhemta ett par officiella profomdöinen härom, hvilka äro mig nu tillgängliga och hvartill mänga andra motstycken torde finnas, af prestmän, som bestrida religionsvärd för ifrågavarande olycklingar och hvilkas omdömen derföre förtjena vederbörligt afseende:
Utdrag ur Berättelsen om religionsvården vid 40:de och 44:te Kronoarbet-s-kompaniema å Waxholm för äret 4861 Till II- Domkapitlet i Upsala!
Det har bevisat sig under sistförflutna år en den lifligaste önskan hos mången allvarligare sinnad kronoarbetskarl, att, då han en längre tid både på frihetens åtnjutande och i arbete inom inrättningen förhållit sig redligt och väl, det skulle vara med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att det uteslöts ur hans prestbetyg anteckning om den bestraffning, hvarföre han i ett tiotal är lidit i allmänna opinionen och hvarigenom honom varit omöjligt, att på en fast fot inom 118 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 62. samhällslifvets frie medborgare kunna bibehålla sig i sfriifvan att med arbete sig ärligen och redligt försörja.
Då sålunda karlar funnits, som anförtrott sig undertecknad och frågat, om icke en evangelisk predikant funne det vara kristligt, att, då de i tio år varit ostraffade, icke varit för något, olagligt, oordentligt, oredligt och sedeslöst uppförande antastade, utan städse bevisat ett utmärkt redbart och godt väsende, deras försonade och af dem djupt ångrade brott blefve ur prestbetyget utplånade, så har undertecknad icke kunnat annat svara, än att detta vore med ett evangeliskt-kristligt samhälles ordning öfverensstämmande, emedan icke blott pä den enskilde, utan äliven pä samhället kan tillämpas frälsarens ord: fördömer icke, sä varder J icke fördömde: förlåter, sä varder
Eder förlåtet; men har undertccknad^ dä äfven nödgats tillägga, att det icke stod i undertccknads magt att på eget beråd göra en sådan uteslutning, utan att det berodde af en uttryckligen i samhällslagen gifven föreskrift, att sä finge ske, men som nu lagen bestämmer, alt brott skola för hela detta lifvet qvarstå i prestbetyget, mäste predikanten lyda en ännu gällande <lag.
Att den borde ändras och skall måhända snart nog komma att ändras, det var och är min lefvande öfvertygelse och mitt vissa hopp.
Denna öfvertygelse och detta hopp har jag sökt bibringa de förtviflande, och sökt uppmana dem behjerta de orden: tålamod är edert behof, pä det i mågen göra Guds vilja, och få det som lofvadt är.
Waxholm den 28 Juni 1862. J. E. Roselius, Predikant för Kronoarbetskorpsen å Waxholms fästning.
Utdrag ur Fångpredikantens i Upsala till Ii.
Domkapitlet derstädes afgilna årsberättelse, rörande religionsrården vid Upsala länshäkte jör år 1860.
”Bland de fall” (— af brott —) ”sorn i synnerhet väckt mitt medlidande, kan jag ej undgå att anmärka ett. der fängen, som för 10 år sedan straffats för stöld, straxt derpå sökte rädda sig frän ständig vanära, genom att ät sig låta skrifva ett falskt prestbetyg.
Upptäckt, med afseende på den begångna förfalskningen, efter en 10-årig frän olika orter väl vitsordad vandel, möter han nu, efter undergången bestraffning samma hinder som förut att. återvinna hos medmenniskor det förtroende, hvaraf han ännu önskar att göra sig förtjent, och detta hinder är prestbetyget.
Om lagen tillät förbigående i prestbetyg af begånget brott, sedan den straffade i 10 år ådagalagt ett godt uppförande, lande sådant för den felande till en förtjent uppmuntran och till stadfästelse i det gotia, på samma gång en sådan lagstiftning skulle blifva ett kärleksfullt, ständigt talande medel till väckelse och upprättelse hos den fallne och alldeles öfverkorsa det hos fångar sä vanliga talet: ”det är ej värdtnatt försöka; jag är ju nu förskjuten; ingen vill kännas vid mig”.
Ständigt bibehållande i prestbetygen af begånget brott har ju — och det mer än en gäng — ledt till ett nytt brott, förfalskning, kan städse vara och har i sanning mången gång varit ett hinder för inträde pä sanningens väg. ty i detta förfarande saknas kirlck.
Och bristfällig är den lag. som ej har kärleken tili ögonmärke.
Om denna brist ej är så insedd, som den behöfver, för att utplånas, är det en dyr pligt för - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\/f 62. 119 hvar och on, sorn möter den, att påpeka densamma, hvarföre ock det ej torde illa anses, att jag ett ögonblick stadnat vid denna omständighet”.
Rätteligen utdraget ur den af inig till H.
Domkapitlet i Upsala afgifna berättelsen, rörande religionsvården vid Upsala länshäkte för år 1860, intygar J. W. M. Wessblad, Fångpredikant.
Utdrag ur kyrkoboken vid Upsala länshäkte år 1860. ,JW 388.
Drängen Johan Lundblad född 1826 i Rasbo församling af Upsala län.
Föräldrar:
Sadelmakaren Johan Lundblad, boende i Rasbo och dess hustru Charlotta Lundblad, död ibid. 1841, nattvardsgång, m. m.
Uste nattvardsgången 1841 i Häsbo; sista 1849 i Ost.
Hanninge af Stockholms län; haft tjenst som dräng sedan 1841; ogift.
Mantalsskrifven i Stockholmslän, Näs församling.
Straffad: 1850 för 2:dra resan stöld. 1860, för förfalskningsbrott (begånget 1850).
Inkom på häktet den 21 Juli 1860 för förfalskningsbrott, kristendomskunskap hjelplig.
— Läser innan försvarligt.
Afgång: 1860 }g afsänd till cellfängelset i Westerås.
Rätteligen utdraget, betygar J W. M. Wessblad, Fångpredikant.
På grund af hvad jag sålunda baft äran anföra, samt med ytterligare hemtadt stöd af de, i 5 kap. 14 och 17 >§ förslaget till ny strafflag förekommande, förslagsbestäminelser om förfallande af straff för brott, som ej inom föreskrifven tid åtalats, samt äfven al laga kraftvunnen dom, som ej verkställts inom 10 år, får jag härmed såsom ett välbefogadt tillägg till ofvannämnda försonliga och menniskovänliga bestämningar, hvilket kan betraktas såsom blott en följd deraf och onekligen innebär mindre vådor än sjelfva straffens eftergifvande, vördsammast yrka och föreslå: att, derest ej prest betygen kunna helt och hållet afskaffas, att omförmälande deruti om undergånget straff må (lern år) efter bestraffningens verkställande vara alldeles förbjudet, derest den bestraffade icke derförinnan återfaller i förnyad brottslighet af samma art; tillkommande det Utskottet att närmare formulera detta stadgande.
Stockholm den 22 November 1862. J.
Sundvallson, 120 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 63.
Af Herr IsÖOFjj,!
Om låneunderstöd till betäckande af den gäld, Norrtelge stad sig ådragit för uppförande af skolhus för dervarande elementarläroverk.
Sedan Rikets Ilöglofliga Ständer vid 1856 års riksdag beslutat att den af ålder i Norrtelge stad befintliga pedagogi skulle i stat uppföras till ett lägre elementarläroverk, med 2 årig lärokurs, och i sammanhang dermed, med vissa inskränkningar, anslagit löner åt en Rektor och en Kollega; samt ett sådant 2-kIassigt elementarläroverk, jemlikt Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 29 April 1859. kommit till stånd den 24 näst derpäföljdc Augusti, hafva derefter inträffat, och af skolans framåtgåchde betingade omständigheter mcdlört. redan ej mindre än 2 olika anledningar att ånyo vördsamt påkalla Rikets Ständers benägna uppmärksamhet pä nämnda skoleinrättning.
Den ena af dessa anledningar, tryggandet af skolans fortgående inre utveckling, har genom Kongl. Maj:ts nådiga Preposition angående Statsverkets tillstånd och behof, redan blifvit gjord, och kominer genom särskild motion af mig att ytterligare göras till föremål för Rikets Ständers ompröfning.
1 afseende äter å den andra anledningen, som afser fiågan, huruvida staden Norrtelge må kunna, eller icke kunna bära följderna af de uppoffringar, som den beslutade skolan orsakat, och hvilka uppoffringar näppeligen kunnat undvikas, oro icke det nya, framåtsträfvandc läroverket skolat hämmas i sin fortgång, till oersättlig skada för orten, för landet och troligen för närmast belägna läroverk, utber jag mig att få andraga följande:
Sä väl stadens och närmaste ortens aflägsenhet från andra läroverk, deraf ej finnes något, beläget närmare Norrtelge, än det i Upsala, på 6f mils afstånd, som ock kringboende befolkningens snart framträdande, och jemnt tiilvexande behof att få i Norrtelge, åt sina söner, — och det under sä läng skolekurs som möjligt, — söka en mer och mer värderad förmån af grundlig barn aundervisning, lät inom ganska kort tid den uppmärksamme betraktaren inse, att den nya skolan inte länge skulle kunna qvarhallas inom de tränga gränsor, som äro af skollagen bestämda för ett 2-klassigt elementarläroverk; — och en sådan öfvertygelse kunde intet annat än vinna ökad styrka, dels af beskaffenheten utaf dc läscordningar, som af skolans Ephorus tid efter annan föreskrefvos, och hvilka oförtydbart angåfvo en afsigt att, sä fort omständigheterna dertill föranledde, framföra skolan tiil 5-klassigt läroverk, och dymedelst, bland annat, i någon män afleda den öfverbefolkning, hvarmed Upsala fullständiga elementarläroverk hotas, tiil ej ringa men för undervisningens gäng och lärjungarnes helsa, — samt dels af den öfverraskande hastighet, hvarmed lärjungarnes antal i Norrtelge skola ökades, så att detta antal pä dc från skolans öppnande förflutna 3 åren mer än femdubblats, och nu vuxit till siffran 75. i stället Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 611.
121 i stället för de 18 lärjungar, som skolan liek emottaga af den derförinnan i staden varande pedagogi.
1 män som en sadan öfvertygelse om skolans troliga, och visserligen önskvärda framtid hann göra sig mer och mer gällande, framstodo naturligtvis bekymmersamma beräkningar huru denna framtid skulle kunna realiseras; och uppenbart är, att detta bekymmer blef större, alltefter sorn man i staden vänn visshet, dels derom att någon särdeles hjelp ej var att påräkna frän de landsorter, som insände till skolan de ojemförligt flesta eleverna, dels derom att skolan snart ej rymdes inom stadens egande, nyinredda skolhus, utan mäste till en del inrymmas i andra lokaler, — dels ock derom att tiden icke längre medgaf att vid sistföiflutna riksdag framkomma med begäran om sä val anslag ät flera lärare, som ock, hvad egentligen rörer denna motion, byggnadshjelp: — en begäran som dessutom måhända ej haft mycken utsigt att vill fa ras då, d. v. s. innan läijungarnes vexande antal, deraf föranledda, enskilda uppoffringar för vidsträcktare undervisnings uppehällande, och andra omständigheter fulltyga! skolans behof af inre utvidgning och derefter lämpad lokal, — i afseende på hvilket, sistnämnda behof, eller ett rymligare läroverkshus, än det kort förut för det nya elementarläroverkets inhysande till inredningar ändrade skolhuset, staden ej undgick att snarligen fä emottaga en af skolkollegium gjord och af Ephorus understödd uppmaning.
Under det att häruppå, med anlitande af hufvudsakligast, snart sagd t uteslutande, inom staden subskriberade medel för a (lönande af först en 3:dje lärare och derefter äfven en 4:de lärare, skolans Ephorus genom särskilda skrifvelser bestämde, den 10 April 1860, att det 2-kiansiga läroverket skulle inrättas för 3-årig lärokurs, — den 18 April 1861, att der skulle undervisas med 4-årig lärokurs, — och den 15 April 1862. att. tills vidare med nu använda 4 lärare, åt en af hvilka Kongl. Majit detta är anslagit ett arfvode, detta 2-klassiga läroverk skulle inrättas för 5-årig lärokurs, så långt detta med sä inskränkta lärarekrafter kumle åstadkommas; — under, och på grund af allt detta beslöt sig staden i slutet af är 1860 att vedervåga uppförandet af nytt läroverkshus, under förhoppning att sålunda visadtnitoch intresse för spridande af upplysning genom skolundervisnings ändamålsenliga ordnande, skulle mötas af näst sammanträdande »tanders, uti meddelande af lämplig byggnadshjelp, uttryckta välvilja; föreställande sig staden, att denna förhoppning val ej borde minskas derföre att staden, dertill nödgad af det tvingande behofvet och utan att fästa sig vid den omständigheten, att det ingalunda kunde anses afgjordt att staden hade någon verklig skyldighet att bygga elementarläroverkshus, — raskt grep verket an, och hade modet att först bygga och sedan begära hjelp, i stället f ir att begagna den försigtigare utvägen att göra tvärtom; — men väl kunde vexa till följd af det förhållande att staden, allt ifrån läroverkets öppnande, ej ditsatt mer än en tredjedel af lärlingarne, hvilka för öfrigt tillhört kringliggande landsort. — äfvensom pä grund af stadens och dess nuvarande innevånares inskränkta och för hvarjehanda allmännyttiga företag på sednare tider hardt anlitade tillgångar.
Majit i nåder fastställd ritning, och pä entreprenad, bygdes huset af sten, och är nu, tued 6 lärosalar samt en tills vidare såsom gymnastiklokal använd större sal, färdigt, iflyttadt, afsyna dt, godkändt och. jemte nödiga boställsrum och utiius, brand försäkrad t, kostande i allo något olver 85,600 R:dr ltnnt Bih. till B.
Prot. 1862—1863. 11 Sami. 3 Ard. 16 122 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 63. deraf, sedan ett af stiftets byggnadskassa erhållet bidrag af 5,000 R:dr frånräknats, en återstående summa af 30,000 R:dr betecknar stadens skuld tor skolhuset och hvad dertill hörer.
Denna, Norrtelge stad, med knappt 1,200 innevånare, af hvilka dock. enligt årets taxeringslängd, endast 735 personer, och deribland 412 af qvinnkön, äro i ställning att hafva fått personlig skyddsafgift sig påförd, — med årliga intrader af mindre än 5,000 R:dr, men ärlig utgiftsstat af närmare 10,000 R:dr, — med en hardt betungande fattigvård, som till en del kan ännu anses sorn ett arf från den tid. då genom dervarande
Krono-gevärsfaktoriets indragning pauperismen steg i hastig fart, — har icke dessmindre under det sista årtiondet pä skuld, pä ett pär donationer och på sammanskott, i och för allmänna företag, (utom nu ifrågavarande läroverkshus) underkastat sig utgifter till omkring 60,000 R:dr; — och om härvid i betraktande tages, med särskildt fästadt afseende på här förevarande fråga, att staden pä sednaste 3 åren, för undervisningsverket bekostat folkskolans fördelande i en afdelning för gossar oell en för flickor, hvilka sistnämnda undervisas af dertill antagen, lönad och kosthållen lärarinna, — uppförande af läro- och bostadshus för en fliekslöjdskola, hvars årliga utgiftsstat går till mer än 1,200 R:dr. — samt aflönande tills vidare af elementarläroverkets 3:dje och 4:de lärare med hittills sammanskjutna närmare 4,000
R:dr, —- hvartill torde kunna läggas att till Kollegalönen i läroverket ett belopp af 400
R:dr årligen tages af inom staden donerade medel; så torde villigt kunna medgifvas, att en för elementarläroverkets bättre ordnande åsamkad ytterligare skuld af Trettiotusén R:dr R:mt skulle, om icke Riksens Ständers välvilja mellankomme i en ellef annan form, t^llt för hardt trycka, om icke alldeles nedtrycka staden.
Nu, som Norrtelge kommun, i öfverensstämmelse med de åsigter om det allmännas anspråk på individen, som der redan framkallat sä jemförelsevis betydliga uppoffringar, ingalunda haft eller har för afsigt att helt och hållet vinna befrielse från förenämnda, för landets nytta åsamkade gäld, kan här endast blifva fråga om att söka en utväg att få samma gäld, på möjligast billiga vilkor, så ställd att jemväl stadens nuvarande innevånares efterkommande måtte komma att draga en tillständig del af den börda, som tillkommit i beräkning på frukter, de der till betydligaste delen lära komma att af dem och landet skördas; — och på grund af hvad sålunda är vordet andraget, vågar jag vördsamt hemställa: att Rikets nu församlade Höglofliga Ständer täcktes, till betäckande af den gäld Norrtelge stad ådragit sig för uppförande af skolhus för dervarande elementarläroverk, anvisa staden ett låneunderstöd af Trettiotusen R:dr Runt, att återbetalas genom erläggande af fem procent ärligen, hvaraf 3 procent såsom ränta och 2 procent till amortering af kapitalet, eller pä andra, möjligen föreskrifvande vilkor.
Till Höglofliga Stats-Utskottet, dit denna motion torde varda remitterad, anhåller jag att framdeles fä inlemna de handlingar, som äro erforderliga för här förekomna uppgifters bestyrkande.
Stockholm den 22 November 1862. F, G. Isberg.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 64. 123 .M 64.
Af Herr Isberg: 1 ng.
Norrtelge element ar-lär ov erks förändring till femklassigt läroverk samt anslag till .löner för ökadt antal lärare derstädes.