Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna tystnad oaktadt borde dock icke föredragande Stats-Rådet, * då han den 4 December 1854 inför Kongl. Maj:t föredrog Ständernas skrifvelse, hafva förgätit den Förordning om Transit-upplaget, som han sjelf endast några månader förut bade kontrasignera!.
Så skedde likväl.
Först efter ett års förlopp, sedan skeppsfarten för året väl var slutad och blott några dagar återstodo innan införselförbuden skulle upphöra, synes Föredraganden hafva upptäckt förbiseendet.
Han gjorde sig då skyldig lill en ny, ännu påtagligare brist på uppmärksamhet.
Det torde nämligen icke hafva varit svårt att förutse, att den trafikerande allmänheten, söm icke kunde eller ens egde rätt att i Kongl, kungörelsen den 4 December 1854 förmoda något misstag, skulle, under det sjöfarten var öppen, hafva begagnat
Transit-upplags-rätten för en myckenhet till införsel förbjudna varor, för att vid årets slut, då införsel-förbuden upphörde, genast kunna begagna den medgifna friheten.
Men det var först sedan det genom merberörde Kongl, kungörelse af den 19
December 1855 utfärdade förbudet framkallat högljudda yttringar af missbelåtenhet, som
Föredraganden kom i erfarenhet af detta lätt förutsedda förhållande.
Då förekoms visserligen, genom rådgifvareåtgärden af den 29 December, all enskild förlust.
Men den förlust, som hela samhället lider, då Konungamaktens an seende genom vacklande och obetänkta regeringsåtgärder äfventyras, den kunde icke förekommas. 8.
Angående ersättning åt en Post-lnspektor för förlorad sportelinkomst.
Af Stats-Råds-prolokoIlel öfver Finans-ärenden för den 31 Januari 1856 har Konst i t u ti o n s- U t's k otte t inhemtat, huruledel en Post-lnspektor i underdånighet hos Kongl. Maj:t anhållit om ersättning för den minskning i påräknade sportel-inkomster, sorn vid det honom anförtrodda Postkontor skulle uppkommit i följd af trenne genom Kongl. Rref den 14 Juli 1855 inrättade nya Post-expeditioner, hvilken minskning sökanden uppgaf till 2,698 R:dr 42 sk. banko.
General-Poststvrelsen, som öfver ansökningen hördes, anförde, att i de fall, då det berodde af enskilda personers Konstitutions-UlskoUels Memorial N:o i7. 23 godtfinnande alf bereda en tjensteman åtnjutande af sportler, eller ställa sig så, att tjensternannen deraf Liefve i mistning, tjenstemannen icke kunde hafva någon ovilkorlig rätt att städse fä åtnjuta sportlerne oförminskade, utan mäste han lika väl vidkännas minskning deri, som honom skulle lillgodokotnma uppstående tillökning., Endast dä Staten till sig toge en förut utgående sporlelinkomst, såsom när lösen för offentliga handlingar blifvit lagd i stämpladt papper, eller dä rekommendationsafgiflen indrogs till Postverket, med flere likartade fall, hvaraf dock i förevarande fråga icke något vore för handen, kunde tjenstemannen hafva skäligt anspråk alt lör sin tjenstetid erhålla ersättning för hvad Staten från honom sig tillegnat.
Hvad särskildt beträffade sökanden, som icke till Post-styrelsen ingifvit ansökningen om sin nu innehafvande Post-inspektorstjenst, sä hade General-Posl-styrelsen, vid upprättande af förslaget lill tjensten, i den underdåniga skrifvelse!) derom fästat uppmärksamhet ä den blifvande minskning i inkomster, hvartill den redan då å bane varande inrättningen af de 3:ne post-expeditionerna skulle föranleda, hvadan sökanden icke bordt kunna 0111 ett sådant förhållande vara okunnig eller okunnighet åberopa.
General-Post-styrelsen anförde vidare, att sökandens företrädare visserligen hade vid ett likarladt fäll undfått ersättning, men sådan hade sedermera blifvit flere andre Postförvaltare vägrad, och ännu lieie hade derföre ansett det utan ändamål att om dylik ersättning väcka fråga; skulle nu en motsatt grundsats antagas, torde likartade anspråk icke uteblifva.
Äfven påminte GeneralPost-slyrelsen att den i sin underdåniga hemställan om de trenne Post-expeditionernas inrättande yttrat, att sportelersättning ej i annat läll borde ifrågakomma, än så vidt qvarstående sportler tillsammans med den i stal bestämda lönen vore otillräckliga för tjänstemännens anständiga bergning; sådant vore ej förhållandet med sökanden; han hade sjelf sanningsenligt uppgifvit, att de genom Post-expeditionernas inrättande förlorade lösväskor ej utgjorde halfva antalet af dem, som vid hans innehafvande kontor förut funnits; när han nu sjelf beräknat de förlorade inkomsterna till nära 2,700 Ridr banko, kunde hans qvarstående sportler ej vara mindre.
Men skulle ock den qvarstående sportelinkomsten nedsättas till 2,000 R:dr banko, så syntes dock, då dertill lades hans i stat, utom kontorshyra och expenser, anslagna lön af 000 R:dr R:ko, hans inkomster, enligt General-Post-slyrelsens förmening, icke vara otillräckliga, enär det ej kunde vara nödigt att en Post-lnspektors inkomster uppginge till lika mycket eller mer, än Rikets högste Embetsmäns; dessutom hade sökanden, utan att i Postverkets tjenst förnöta sina bästa år, då haft tillfälle egna sina krafter åt annan Statens tjenst, som beredt honom tillfälle till pension.
Af alla dessa skäl hemställde General-Post-slyrelsen i underdånighet alt ansökningen måtte lemnäs utan afseende.
Vid ärendets föredragning i Stals-Rådet fann Föredraganden, dåvarande StatsRådet Herr Friherre Palms tjern a, sig väl förhindrad alt tillstyrka Nådigt bifall till den underdåniga ansökningen i sin helhet, enär Kongl. Majit i Dess Nådiga skrifvelse till Öfver-Post-direklörs-embetet den 21 November 1849 i Nåder förklarat, alt de förändringar uti extra inkomster, som genom nya Postkontors inrättande kunna vid de äldre uppkomma, icke finge till anspråk på ersättning för de sednares föreståndare föranleda.
Men Föredraganden ansåg dock billigheten fordra att den underdåniga ansökningen icke lemnades ulan allt afseende och tillstyrkte underdånigst, att Kongl. Majit måtte bevilja 600
Ridr banko att till sökanden under hans tjenstetid af Postmedlen utgå.
Såsom skäl härför anförde Föredraganden hufvudsakligen, alt i delta mål det fall vore för handen, då, enligt General-Post-styrelsens yttrade åsigt, en tjensteman egde rätt att fordra sportelersättning, nämligen det fäll, alt
Staten tagit till sig en del af tjenstemannens inkomster.
Föredraganden åberopade General-Post-styrelsens i dess underdåniga hemställan om de nya Post-expeditionernas inrättning afgifna yttrande, att i det län, 24 Konstitutions- Utsko Hets Memorial N:o ii. der dessa Expeditioner oell sökandens Postkontor voro belägna, tid efter annan blifvit med Postverkets dryga kostnad, ulan någon dess inkomst, inrättade en mängd så kallade lösposter, med hvilka korrespondenterne kunde sända bref och paketer 10 till 20 mils väg, utan afgift till Postverket, blott med 1 skillings erläggande lill Postlörvaltaren.
Denna skilling ansåg
Föredraganden egentligen vara ett brefporto, som af Postverket blifvit åt Postförvaltare!] öfverlätet.
Nu hade • genom de nya Post-expeditionernas inrättande detta brefporto för alla bref från dessa expeditioner och till sökandens kontor, samt tvärtom, blifvit sökanden fråntaget och tillagdt Postverket, samt dervid förhöjdt lill 4 skillingar banko, hvarigenom Postverkets inkomster blifvit ökade, och billigheten, man kunde måhända säga rättvisan, fordrade alltså, alt sökanden erbölle någon ersättning.
General-Post-styrelsens bedömande af tillräckligheten af sökandens inkomster betviflade Föredraganden göra tillfyllest vid pröfningen af en lill 2,698 R:dr 42 sk. banko, uppgifven minskning i inkomster.
Uti Föredragandens underdåniga hemställan instämde Hans Excellens dåvarande Juslilie-Slats-Ministern Herr Grefve Sporre, Stats-Råden Herrar Gripenstedt, Grefve Mortier, Ulner och Grefve Gyldenstolpe; hvaremot Hans Excellens Stats-Ministcrn för Utrikes Ärendena Herr Friherre Stierneld, dåvarande Stats-Rådet Herr Fåhreeus och Siats-Rådet Herr Wallensteen, dels på grund af den ofvanberörde föreskriften i Kongl.
Brefvet den 21 November 1849, dels i betraktande af hvad General-Post-styrelsen anfört och upplyst, ansågo sig icke ega skäl att å ansökningen tillstyrka Nådigt afseende. 1 likhet med sistnämnde Irenne Herrar Stats-Råd anser Konslitutions-Ulskottet bifall lill ansökningen icke hafva bort tillstyrkas.
Härvid erinrar
Utskottet derom, att dä sporlelersättning den 9 November 1840 i Nåder beviljades sökandens företrädare, blott en ende af Konungens Rådgifvare, nämligen Föredraganden, i underdånighet tillstyrkte denna ersättning, samt att Konslitutions-Utskottet vid 1844 och 1845 årens Riskdag på denna tillstyrkan påkallade Rikets Ständers ogillande uppmärksamhet.
Sä mycket mera anser sig
Utskottet nu befogadt att, såsom innebärande en klandervärd misshushållning med Postverkets medel, hos Rikets Ständer anmäla Föredragandens och de med honom instämmande Rådgifvaines ofvan omförmälda rådslag, enär numera Kongl. Brefvet den 21 November 1849 uttryckligen föreskrifver, alt sådan sportelersättning, som den ifrågavarande, icke skall ega rum, samt sportclförlusten dessutom var före tjenstens tillsättning tilkännagifven, hvartill ytterligare kommer, att sökanden hvarken i anseende till otillräcklig aflöning kunde synas vara i behof af löneförhöjning, ej heller genom långvarigt arbete i Postverkets tjenst hunnit göra sig förtjent att af Postverkets medel belönas. 9.
/Ingående uraktlålenhel att påkalla åtgärder till bevarande af så väl liäntegifvares som lläntetagares räll.
Genom Kongl. Majlis Nådiga Kungörelse den 11 Maj 1855, angående sättet för grundräntors och kronotiondes utgörande, stadgades, att räntor och tionde, såväl de Kronan behållna, som de till vissa ändamål indelde eller anslagne, skulle af ränlegif var - lxonsliluiions-Utsliottels Memorial N:o ii. 25 v;irno få lösas med penningar efter ett på föreskrifvet sätt bestämdt medelpris, utan rättighet för räntetagarne att något af dessa anslag lill leverering in natura uppsäga.
Härifrån gjordes det undantag, ”att för dem af dåvarande embets- och tjenstemän, ”hvilka, enligt fullmakter eller konstitutorial, äro i åtnjutande af så beskaffade löner, ”utan alt särskildt förbehåll om förändring blifvit i fullmakten eller konslilulorinlet eller ”annorledes gjordt, förändringen försl med deras afgång från einbelet eller (jonsten ”skulle träda i verkställighet, så vida de icke sjelfve, deröfver hurde, förklarade sig ”önska, att den derforinnan måtte försiggå.”
Kungörelsen upplyser icke hvad med "sä beskaffade löner” borde rätteligen förstås; och då räntor och tionde äro på flerehanda sätt embets- och tjenstemän på lön indelte, hafva vid kungörelsens tillämpning svårigheter möll, hvilka icke blifvit på ett tillfredsställande sätt halna.
Af det öfver Ecklesiastik-ärenden i Slats-Rådel den 31 Maj 1856 förda protokoll har Konslilutions-Utskoltet inhemta!, huruledes Konsistorium i Götheborg, då räntor och tionde första gången skulle på det nya sättet utgöras, hade hos Kongl.
Kammarkollegium anmält, dels alt då de lärare vid gymnasium i Götheborg, som enligt nämnda kungörelse voro berättigade att uppbära sitt kronotionde-anslag pä det (örut stadgade sättet, förklarat sig vilja dermed (örtlära, men Iväniie lärare voro skyldige alt underkasta sig den påbjudna förändringen, denna förändring för desse sistnämnde tvänne lärares löneanslag icke kunde verkställas, enär anslaget för lärare-personalen vid Götheborgs gymnasium skett gemensamt och icke varit fördeladl pä vissa hemman för hvarje löntagare; — dels att af samma orsak'Kongl. Majlis Nådiga Beslut af den 21 Mais 1851 oin indragning till statsverket af 60 tunnor spanmål af Lektorernas löneanslag icke kunnat annorlunda verkställas, än att dessa 60 tunnor uppburils i sammanhang med öfriga stats-anslaget och sedermera till statsverket redovisats; — dels, slutligen, att af 42 tunnor Bibellrycks-spanmål från Elfsborgs län, sorn varit anvisade åtskilliga skollärare, 5 tunnor för en sådan lärare, hvilken ingått på förändringen, icke kunde skiljas frän uppbörden af de öfriga, enär icke heller dessa varit på vissa hemman indelade.
Dessa frågor hade Kongl. Kammar-kollegium underställt Kongl. Maj.ts Nådiga pröfning samt dervid, bland annat, anfört, att då lolal-beloppet af den kronoliondespanmål, som ännu vore underkastad uppsägning, vore kändt, Kollegium icke ansåge hinder för verkställande af den nu stadgade förändringen förefinnas deruti, att kronolionde-spanmåien icke på särskilda hemman varit indelad, hvadan Kollegium ock i underdånighet hemställde, huruvida icke Nådig föreskrift borde Konsistorium i Götheborg meddelas, att för hvarje år låta uträkna det belopp af kronotionde, vederbörande embets- och tjenstemän vid läroverken vore berättigade att efter uppsägning in natura åtnjuta, äfvensom proportionen deraf emellan de särskilda län, hvarifrån denna kronotionde utgår, samt derom meddela uppgift lill Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, sorn hade att,om del sålunda bestämda, uppsägning underkastade, kronotionde-beloppels anordning af dertill lämpliga hemman föranstalta.
I sammanhang med detta ärende blef i Stals-Rådet föredraget ett annat af nästan enahanda beskaffenhet.
Stockholms skal-stal, som har sig kronotionde på lönerna anslagen från Upsala och Stockholms län, hade genom ombud hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i dessa Ian yi kat, att skol-statens medlemmar, på sätt merberörde Kongl.
Kungörelse den 11 Maj 1855 medgåfve, mätte bibehållas vid det förut stadgade sältet för uppbärande af deri dem anslagne kronotionde.
Häröfver yttrade Kongl. Maj:ls Befallningshafvande i Upsala län, alt, enär några medlemmar af den ifrågavarande skol-stalen förmodligen erhållit sina tjenster sä nyligen, att de voro underkastade den stadgade förändringen, och härtill komme att Stockholms skol-slat torde böra räknas Bih. till Ii.
Brot. 1856 & 1857. 3 Sami. 7 Haft. 4 26 Konstitutions-Utskotlets Memorial N:o '11. till ”Allmänna verk”, hvilkas kronotionde skall genast utgå på det nya sättet, helst ifrågavarande kronotionde icke vore af vissa hemman anslagen tdl viss lärare eller lärarestat, -— den till Stockholms skol-stat från länet utgående kronotionde borde, såsom anslagen till ett allmänt verk, nu genast utgöras i enlighet med Nådiga kungörelsen den 11 Maj 1855.
Majits Befallningshafvande i Stockholms län utlät sig, alt, då det sjntes tvifvelaktigt, huruvida den till skol-staten från länet utgående s. k.
Bibeltrycks-spanmål kunde hänföras till sådan lionde-spanmål, som åt embels- och tjenstemän är på lön indeid och af dem disponeras med den rätt merberörde kungörelse dem tillägger, helst tjenstemännen vid Stockholms Skol-stat icke hvar för sig hafva visst hemmanstionde sig anslagen och således icke heller ega rättighet att spanmålen af tiondegifvarne direkt uppbära, sä kunde skol-slatens gjorda yrkande icke bifallas.
Vid dessa ärendens föredragning i Stats-Rådet yttrade föredraganden, Herr Sta IsRå d o t Anjon, att af de i kungörelsen den 11 Maj 1855 uppräknade kalhegorier af tionde och räntor, nämligen kronans behållna, åt embets- och tjenstemän pä lön indelta räntor och tionde, de allmänna verk och inrättningar, kyrkor och fromma stiftelser tillhörande dylika indelningar och anslag, de, såsom ersättning för vissa hemman och lägenheter åtföljande besvär, anvisade ränte- eller tionde-anslag, de vissa städer tillerkända anslag af dylik beskaffenhet, det endast vore kathegorien : ål embels- och tjenstemän på lön indelta räntor och tionde, till hvilken den ifrågavarande spanmålen kunde hänföras; ty den vöre dels genom lönestal af den 24 December 1652, dels genom i början af 1690-talet gjord anordning af Bibeitrycks-tunnor anslagen till underhåll för läsemästare, skolemästare och andre prmceptores vid gymnasier och skolor.
Den borde således icke hänföras till kathegorien af de lill allmänna veik och inrättningar tillhörande indelningar och anslag, då den icke vore gifven att användas för de flerahanda ändamål, för hvilka tionde lill allmänna verk och inrättningar vöre anslagen, utan endast och allenast till tjenstemäns aflöning.
Då olika förfaringssätt icke vore i den Nådiga kungörelsen bestämdt, antingen löneanslaget utginge odeladt till en hel korporation eiler efter fastställd fördelning af tiondeskyldige hemman och lägenheter emellan särskilda tjenslers innehafvare, så fann Herr Stats-Rådet af kungörelsens ordalag ingen anledning, alt i underdånighet tillstyrka annat, än att Kongl. Majit täcktes förordna, att ifrågavarande tionde måtte till de tjenstemän, i hvilkas fullmakter eller konslilutorialer intet förbehåll vore gjordt och som ej sjelfve på den stadgade förändringen ingått, utgå på förut vanligt sätt, äfven i de fall, då dess fördelning på särskilda tjenster ej vore gjord.
Dock ansåg Herr Stats-Bådet, att i afseende på Bibellrycks-tunnorna, hvilka syntes vara gifna såsom augment i löneförmåner, Kongl.
Majits beslut borde blifva öfverensstämmande med hvad Kongl. Majit redan vid ett föregående tillfälle rörande sådant fyllnäds-anslag i Nåder beslutat.
Hvad åter anginge sältet för den ifrågavarande liondens utgörande, då en del löntagare voro ovilkorligen förplrglade att pä förändringen ingå, och en del af den till Götheborgs läroverk anslagna tionde, ehuru redan till läroverkets löneregleringsfond indragen, likväl fortfarande uppburits tillsammans med den lill löntagare anordnade, så tillstyrkte Herr Siats-Rådet att frågan derom ej borde af Kongl. Majit till omedelbar pröfning upplagas.
Deremot yttrade Herr Stats-Rådet Gripenstedt, med hvilken de öfrige tillstädesvarande Siats-Råden, nämligen Hans Excellens, dåvarande Slals-Ministern för Utrikes Ärendena Herr Friherre Stierneld, dåvarande Stats-Rådet Herr Fåhreeus, Siats-Råden Herrar Wallensteen, Grefve 1Mörner, Grefve Gyldenstolpe och Almqvist sig förenade, alt det i den ifrågavarande kungörelsen gjorda undantaget från den meddelade allmänna föreskriften om räntors och tiondes utgörande efter medelpris endast afsåge att bibehålla de räntetagare, hvilkas fullmakter eller konstitutorialer voro af äldre datum än Konstitutions-Utskottets Memorial N:0 i 1. 27 den 13 April 1853 och icke innefattade särskildt förbehåll om förändring, vid den rätt till uppsägning och liqvid af deras på lön indelta räntor och liondespanruål, hvaraf de vid denna tid voro i åtnjutande, och att dervid således alltid måste förutsättas, att den nyssnämnda rätten kunde af ränletagarne, hvar för sig, mot någon viss räntegifvare ulöfvas; hvadan Herr Stats-Rådet, då den spanmål, hvarom var fråga, icke hade varit eller vore anslagen till den ena eller andra lärareplatsen att från några vissa hemman utgå, och det således hvarken funnits någon så beskaffad personlig uppsägningsrätt å den ena sidan eller motsvarande levererings-skyldighet å den andra, som i undantaget från författningens allmänna föreskrift vöre afsedd, i underdånighet tillstyrkte det Nådiga förklarande, alt, oberoende af nyssnämnda undantag, den i den Nådiga kungörelsen räntegifvare uttryckligen tillerkända rättighet, att elter ett visst medelpris få lösa den för deras hemman till allmänna verk och inrättningar anslagna spanmål, utan rättighet för ränletagarne alt något af dessa anslag till leverering in natura uppsäga, skulle i afseende å dea ifrågavarande lill vissa läroverk anvisade spanmål ega rum.
Konstitutions-Utskotlet har i dessa motsatta rådslag saknat den noggranna vård om alla medborgares lika rätt, som bör vara en Regerings första pligt.
Den fullmakt eller det konstitutorial en embetsman å sin tjenst erhåller, är ett kontrakt emellan honom och slaten.
Embelsmannen blir förbunden ali troget och nitiskt sköta den honom anförtrodda tjenslen, hvaremot staten å sin sida för tjenstens förrättande tillförsäkrar honom vissa löneförmåner.
Om embelsmannen brister i uppfyllande af de af honom åtagna förbindelserna, blir han underkastad ansvar och straff.
Derföre eger han ock ovilkorlig rätt att fordra, det staten mot honom lika noggrannt uppfyller hvad staten till honom utläst.
Det är afseendet å denna statens ovilkorliga skyldighet, som orsakat det uti den ifrågavarande författningen gjorda undantaget för dåvarande embetsoch tjenstemän.
Men statens alla tjenare mäste i detta hänseende nödvändigt ega lika rätt.
Om den ene embelsmannen fått sin lön anvisad att utgå af vissa hemmans ränta och tionde, och han sålunda erhållit rättigheten att genom af honom sjelf verkställd uppsägning under dyra spanmålstider erhålla en mot de förökade lefnadskostnaderna svarande tillökning i inkomster, så finnes det icke det ringaste skäl, hvarföre en sådan tjensteman skulle mera vid åtnjutande af sin rätt bibehållas, än en annan, som äfven erhållit sin lön bestämd i viss myckenhet ränta eller tionde, med den dervid fästade lörinänen af uppsägningsräll, ehuru han ej sjelf personligen, utan endast genom ett för honom och flere medtjenstemän gemensamt ombud kunnat verkställa uppsägningen.
Den skillnad, som emellan dessa båda slag af indelade löner blifvit gjord, — om den ock skulle vara förenlig med den ofta berörda Kongl, kungörelsens ordalydelse, — synes likväl icke vara förenlig med billighet och rättvisa.
Å andra sidan bör man likväl icke förbise, att man genom utsträckning af det i författningen gjorda undantaget verkligen skulle, afvikit från det hufvudändamål, som Kongl. Majit och Rikets Ständer gemensamt med den vidtagna förändringen uti sättet för räntors och tiondes utgörande åsyftat, nämligen beredande af lika vilkor för alla räntegifvare.
Men dä vid den speciela tillämpningen af Rikets Ständers beslut antingen räntetagares rätt måste förnärmas eller ock räntegifvare!; billiga anspråk pä enahanda lösningsrätt uppoffras, är just i detta egna förhållande förklaringen att söka och finna för den m e n i 11 gs-skiljaktighet, sorn vid ifrågavarande ärendes afgörande inför Konungen visade sig ega rum mellan Föredraganden och Siats-Rådets öfrige ledamöter.
Dä emellertid den emellan ränlegifvares lösningsrätt bestående olikheten så länge och så högt varit såsom en allmän orättvisa öfverklagad, och Rikets Ständer så bestämdt yrkat denna olikhets snara afskaffande, och för sådant ändamål anslagit be - 28 Konstitutions-Vists ollofs Memorial N:o it. tydliga medel, så anser Konslitutions-Utskoltet det afseende å räntegifvares fördel, sorn vid förevarande ärendens behandling af Herr Stats-Rådet Gripenstedt och de med honom instämmande Herrar Siats-Råd blifvit i underdånighet tillstyrkt, väl icke förtjena ett klandrande omdöme, men anser sig Utskottet deremot höra påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet på samtlige de tillstädesvarande Siats-Rådens uraktlåtenhet, att i sammanhang med detta ärendes afgörande fästa Kongl. Maj:ts höga uppmärksamhet såväl å angelägenheten att genom en allmän lagförklaring afhjelpa den Kongl, kungörelsens tvetydighet, som å nödvändigheten att bereda de lidande räntetagarne ersättning lör deras förlust.
Då olika åsigler om den Kongl, kungörelsens rätta tillämpning blifvit yttrade ej blott af de underordnade myndigheterna, utan ock inom sjelfva Stals-Rådet; då vidare en stor mängd löntagare och räntegifvare inom landet voro underkastade enahanda förhållanden, sorn de uti de förevarande målen befintlige, samt då löntagares och räntegifvares rätt och förmån voro hvarannan alldeles motsatta; så synes det hafva varit angeläget, att, sedan Kongl.
Maj;t i Nåder hade beslutat erkänna räntegifvarnes rätt till förändringens lillgodonjulande, åt delta beslut genom utfärdande af en allmän förklaring hade gifvils allmän giltighet, för att. tillförsäkra alla räntegifvare att åtnjuta denna räll utan hinder af underordnade myndigheters olika mening, och utan besvär af långvariga och kostsamma rättegångar; derigenom skulle ock de underordnade myndigheterna och Kongl. Maj:! sjelf blifvit för framtiden förskonade för alia dylika måls handläggning och afgörande.
Lika nödigt hade det varit att afseende blifvit gjordt å en del löntagares genom det Nådiga beslutet förorsakade lidande, hvadan Konungens Rådgifvare synas hafva bordt fästa Kongl. Maj:ls höga uppmärksamhet på angelägenheten alt genom
Nådig proposition tili Rikets Ständer bereda för ändamålet nödiga anslag af statsmedel.
10. sing fiende underlåtenhet att påyrka en med föreskriften i U § Hegel ■ in gs-Formen lif verens stämman de behandling uf eli minisleriell mfil.