Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å ena sidan synes det värde, som sättes uppå vällefnad, bevisa, att fordringarna icke sträcka sig utom lekamlig bergning; å den andra smaken för det enkla härutinnan, att man med denna bergning endast förstår kroppens nödtorft.
Sannerligen jag någonsin hört en Tysk prisa sitt land för annat, än för dess tillgångar att tillfredsställa denna smak och dessa behof, för dess – qvinnor och för dess – lärdom.
Huru denna – lärdomen, sammanhänger med de triviala ting, hvilka vi betecknat tillhöra den tyska förnöjsamheten, är ej så svårt att inse.
Ty den oro, det begär efter något nytt, som betingar lärdomen, förutsätter belåtenhet med det yttre, lekamliga.
Der förvärfningen är svårare, eller der lyx är sed, fordras till och med likgiltighet för kroppens behofver och umbäranden; men i ett land, der man endast sätter värde på det nödtorftiga, der detta lätt vinnes och derjemte är af den beskaffenhet, att dess njutning i mindre lyckligt lottade länder anses för vällefnad, der fordras blott att icke frångå allmän sed, för att kunna öfverlemna sig åt den lärda vettgirigheten.
Att denna i Tyskland är mera allmän, än jemförelsevis i andra länder, kan ej nekas.
Jag anser den till en del hafva samma källa, som förnöjsamheten i afseende å det yttre.
Att ett lands geografiska läge, dess klimat, nationens af detta läge beroende förhållanden till andra nationer o. s. v. inverka uppå nationalkarakteren är en afgjord sak, hvilken vi dock här få lemna utom betraktelsen, emedan det skulle föra oss till undersökningar alltför lärda för en resebeskrifning.
Det är nog om vi hålla oss vid det ofvan antydda, att Tysklands milda klimat och fruktbara jord göra förvärfningen af lifvets förnödenheter så lätt och beskaffenheten af landets produkter så god, att derigenom icke mindre vettgirigheten än förnöjsamheten i det yttre främjas.
Vigtigare är tyska folkets historia, hvilken, om den berott af nationalkarakteren, likväl, såsom alltid, äfven inverkat uppå och utbildat densamma.
Det är en erkänd sanning, att nationens fördelning uti denna mängd serskilda stater isynnnerhet varit inflytelserik.
Huru, då i Europas öfriga stater feodalväldet dukade under för konungamakten, det i Tyskland kunde befästa sig till den grad, att hvarje feodalherre blef en konung, torde ej ännu vara på ett tillfredsställande sätt förklaradt.
En ej ringa orsak dertill synes emedlertid den ödets besynnerliga nyck hafva varit, att i det eljest barnrika landet kejsareätterna så snart utgingo, och derigenom tyska rikets egenskap af valrike så länge fortfor.
Nog af, vid den nyare historiens början finna vi en sjelfständig regent, omgifven af sina stats- och hof-embetsmän, i hvarje vrå af landet.
Staternas obetydlighet, hvar för sig, hindrade så väl regenten som de betitlade store att utbreda någon serdeles lyx, och de måttliga inkomsterna samt den ringa verkningskretsen gjorde de höga statsembetena mindre lockande.
Den tomma titeln var den enda fördelen, och respekten för den är ännu Tyskens svaga sida.
Så fanns i det inre samhällslifvet intet väsendtligt, som kunde störa förnöjsamheten.
Adeln, hvilken hade privilegium på titlarna, kunde hvarken genom stor rikedom eller stor maktutöfning reta de ofrälses afundsjuka.
Redan en suverän och än mera en excellens, statsminister eller en fältmarskalk i ett land af några qvadratmil och några tusen innevånare gränsar till det löjliga.
Men saken har äfven sin bedröfliga sida, ehuru intet ondt i verlden finnes, som icke åter leder till det goda.
Genom denna splittring hafva nemligen Tyskarne knappt någonsin, från Hohenstauffernas tid till sednaste kriget emot Napoleon, uppträdt såsom en nation.
Nationens obetydenhet, som sådan, i Europas angelägenheter har stängt vägen för dess utmärktare män att i ett verksamt politiskt lif förvärfva sitt land ära och fördelar.
Dessas håg har derföre vändt sig till vetenskaperna, hvilka, ehuru mindre bemärkt, utgöra ett medel för en nations deltagande i verldshändelserna.
Tysklands splittring i serskilda stater har här visat sig gagnelig, genom att stödja forskningens frihet, mångfaldiga utvägarna till bergning för vetenskapsmannen och vid tillfälle lemna honom nödigt skydd.
Detta skedde stundom af politiska skäl, och redan reformationen hade i icke ringa grad denna omständighet att tacka för sin framgång.
Exempel saknas också icke, att dessa små stater, som icke kunnat täfla i politiskt inflytande, satt sin ära uti att lysa med de första namn i vetenskap och konst.
Den närmaste tiden har i Weimar ett sådant att uppvisa.
Man kan icke tänka sig något mera lysande, än det lilla Jena, inom hvars murar Schiller, Fichte, A. och W. Humboldt, F. och A. W.
Schlegel, Schelling, Hegel, Ilgen, Hardenberg (Novalis) på samma tid lefde och verkade, medan Göthe från Weimar besökte deras sammankomster.
Men antingen politik eller furstarnes kärlek för vetandet dertill gifvit anledning, har likväl sålunda vetenskapsmannens anseende stigit, och denne varit den enda af serskilda staters regeringar och undersåter hyllade och eftersökte.
Likasom han varit den enda, som ansett hela Tyskland för sitt fädernesland, så har också hela Tyskland endast i sina vetenskapsmän känt sig äradt, icke i sina regenter, härförare eller statsmän.
Vetenskapsmannen har sålunda, äfven hos utländingen, representerat Tyskarne såsom nation; men den tyska nationaliteten har försvunnit i den tyska lärdomen.
Ju mera dock den tyska vetenskapen visar sig betydande för nationen, en desto mindre glädjande sida framvisar det andra hufvuddraget i nationens karakter, förnöjsamheten.
Uti sig innebär denna naturligtvis intet nationalmedvetande.
Nu har också vetenskapen, i följd af den absolutistiska statsförfattningen, blott lätt kunnat beröra politiken och derigenom varit stängd från den sfer af andens verklighet, der den omedelbarast kan hafva inflytande uppå nationalmedvetandets utveckling.
En annan sida, nationens religiösa vetande, har till följd af den papism, som äfven snart bildade sig inom protestantiska kyrkan, varit likaså afsluten från vetenskapens inverkan, och den stora massans religiösa vetande har stadnat vid liknöjd, tanklös vana och auktoritetstro.
Hos denna har sålunda förnöjsamheten blifvit okunnighet om och liknöjdhet för lifvets högre intressen.
Äfven den allmänna föreställningen om Tysklands litterära ära och företräde för andra nationer, hvilken finnes hos den bildade medelklassen, saknas hos mängden, deribland inberäknad icke blott bonden, utan äfven krämaren och handtverkaren, klasser af medborgare i Tysklands otaliga småstäder talrikare, än kanske i något annat land.
Må man prisa Tysklands folkskolor, de lägre klassernas kunskaper o. s. v.
Utomdess, att dessa kunskaper äro betydligt ringare, än man är van att förmoda, så är med sådana skollexor föga bevändt, då de aldrig blifva annat än lexor.
De äro sålunda snart glömda.
Saknas hos ett folk nationalmedvetande, så saknas lika mycket det förnämsta vehiklet för dess bildning, som denna brist sjelf är ett bevis för, att det ännu ingen sann bildning eger.
Ty bildningen består ej i den ena eller andra kunskapen, utan uti det af insigter ledda intresset för menniskans högre angelägenheter.
Man ledes derföre att anse tyska folkets stora förnöjsamhet såsom brist på nationalanda, medan den bildade delens nationalmedvetande är koncentreradt i den enda föreställningen om nationens utmärkta intelligens.
Med stolthet blickar tysken tillbaka på «det stora frihetskriget».
Få ännu lefvande tyskar finnas, hvilka icke, om de blott blifvit födda tre dagar före nyårsdagen år 1800, vilja hafva varit med i «den heliga kampen».
Ännu i sednaste åren hafva en del regeringar smickrat denna nationalfåfänga med att utdela medaljer åt alla, som deltagit i kriget.
Utan att i den uppblossande enthusiasmen kunna se det underverk af mannamod och fosterlandskärlek, som tysken sjelf finner i sin förening med en segrande armé mot landets förtryckare, måste man dock medge, att det tyska folket då lifvades af en gemensam anda och, i följd af den framgång dess ansträngningar hade, vann i medvetande om sin styrka och sin politiska betydenhet.
Tidens anda gjorde, att denna sjelfkänsla hos folket, ehuru dess första rörelse till en del berodde af kärleken för furstehusen och harmen öfver Napoleons beteende mot dem, likväl äfven väckte tankan på dess rätt att sjelf bestämma öfver sina öden.
De frälsta regenterna lofvade sina undersåter guld och gröna skogar; men det var naturligt, att dessa i nödens stund gifna försäkringar, såsom skett, af de flesta skulle brytas mot ett folk som det tyska, bland hvilket endast den lärde tänker, och der derföre vackra ord och rhetoriska figurer, som få namn af principer, lätt tagas för handling.
Så styrdes man efter principer, hvilkas vetenskapliga giltighet de lärda till punkt och pricka bevisade, medan folket stod på samma punkt som förut, och den gnista af nationalmedvetande, stridens gemensamma ansträngningar upptändt, åter slocknade.
Det gifves en vanans makt, hvilken fängslar menniskan vid den fläck af jorden, som sett henne födas.
Denna känsla har hon gemensam med en del af djuren.
Den kan, äfven om den, såsom alltid fallet är hos menniskan, är förenad med kärleken till ostörd ro i hennes inskränkta och lokala vanor, icke för sig, såsom en omedelbar naturlig drift, få namn af kärlek till fäderneslandet.
Detta namn förtjenar blott den känsla, för hvilken fäderneslandets språk, seder, lagar, dess ära och oafhängighet äro kära och dyrbara, och som älskar fädernejorden, emedan allt detta är fästadt vid densamma.
Ett folk kan retas till sjelfförsvar emot förtrycket, det inhemska eller utländska, då detta intränger på den enskildas häfdvunna besittningsrätt, störande och hämmande vänder sig emot hans seder och fredliga vanor.
Men icke bevisar modet att försvara sig mot detsamma, att detta folk eger fäderneslandskärlek i ordets högre betydelse.
Hvar och en försvarar dervid endast sitt enskilda intresse, icke något för alla gemensamt.
Af denna art förnämligast skulle vi anse den anda hafva varit, som hänförde Tyskland under det såkallade befrielsekriget, jemte hvilken dock den nämnda oviljan öfver furstarnes förnedring visar ett drag af allmänt intresse.
Den bildade tysken behagar sig dessutom i enthusiasm, äfven om den är konstlad, och denna fann i sagda krig en ymnig näring.
Ty aldrig har väl ett folk stridt under en sådan pomp af tal och sånger, som då det tyska.
Att dessa sånger likväl knappt nog trängde till folkets öron, åtminstone helt och hållet försvunnit ur dess mun, är äfven ett bevis för, huru på ytan spelande och förbigående denna patriotism var.
Om vi derföre äfven kunna antaga, att vid detta tillfälle en flägt af nationalmedvetande och sann kärlek till fäderneslandet spridde sig bland Tysklands folk, så var detta mera verkan af än orsak till rörelsen.
Orsaken var närmast fremlingarnes tryckande närvaro, samt folkets deraf och af de tvungna krigstågen för eröfrarens planer störda ro.
Det fremmande öfverväldet, om det endast gjort sig kännbart i en förändrad lagstiftning och förvaltning, skulle knappt frambragt något missnöje.
Mycket mindre skulle detta uppstått af det blotta medvetandet, att en fremling styrde nationens angelägenheter.
Det fanns tvärtom de, som deri sågo en lycka för densamma.
Det inses lätt, huru svag borgen för en nations sjelfständighet en sådan, blott på den naturliga kärleken för den ärfda jorden samt för dess roliga besittning grundad patriotism är.
Ja, sjelfva denna känsla för fosterjorden är lätt upplöst, om den saknar ett djupare stöd.
En del af Tysklands öfverbefolkning tvingar tusentals af dess barn till årliga utvandringar, och tyskarne äro troligen den bland Europas nationer, som, mest kringspridd i fremmande länder, bäst trifves öfverallt.
Lättheten, hvarmed man besluter sig att utvandra, vittnar ej om hög tillgifvenhet för fosterjorden.
Ja, man bestrider ännu i Tyskland nödvändigheten af dessa utvandringar.
Om en sådan verkligen icke finnes i folkets belägenhet i materiellt hänseende, så gör detta vittnesbördet endast så mycket starkare.
Jemför man vidare de på utländsk ort bosatta Tyskar med t. ex.
Engelsmän i samma belägenhet, så skall man vanligen finna, att de förre utan betänkande blifva undersåter i det land, der de vistas, medan de sednare endast sällan och ogerna upphöra att vara Engelsmän.
Sjelfva namnet har för dessa ett behag, hvilket det tyska namnet för Tysken saknar, och denne tänker ej mera uppå ett återvändande till fäderneslandet, hvilket de förra vilja likasom hålla sig alltid öppet.
Allt detta, hvilket vi anfört, för att utveckla den mindre glädjande betydelsen af den tyska förnöjsamheten, har, såsom sagdt, sin hufvudsakliga grund uti nationens splittring i så många skilda stater.
Ty derigenom har den saknat politiskt inflytande.
Men det förhåller sig med nationer, som med individer, att en bestämd karakter utvecklar sig endast genom umgänget med andra och genom verksamhet utåt.
En sådan hafve tyskarne som nation saknat.
Tyskland har väl deltagit i lösningen af de flesta den europeiska politikens frågor, och striden har vanligen utkämpats på Tysklands fält.
Men detta deltagande har för nationen saknat intresse.
Allt efter omständigheterna hafva tyskarne tjenat än den ena än den andra partens afsigter och vanligen varit delade emellan dem båda.
Den ena eller andra småstatens tillfälliga fördel öfver den andra har i desse strider utgjort Tysklands enda vinst, men aldrig har dervid nationen som sådan uppträdt, kämpat för ett allmänt, nationellt intresse och förvärfvat något inflytande uppå andra nationer.
Detta röjer sig icke blott i Tysklands politiska lif, utan har äfven, såsom nedanföre skall visas, bestämt dess vetenskapliga sträfvanden.
Det sagda synes motsägas af den vigt Österrikes och Preussens röster för närvarande ega på den europeiska politikens vågskål.
Huru litet dock den förra af dessa stater representerar Tyskland, inses lätt.
Österrikiska monarkien är en sammangyttring af slaviska, romaniska och germaniska folkstammar, som med hvarandra icke sammanhållas af några gemensamma intressen; skilda från hvarandra i språk, lagstiftning, seder, förenas de blott utaf det tillfälliga bandet af en gemensam herrskare.
Ingen af dessa stammar kan anse sig för den herrskande.
Åtminstone kan staten med samma skäl anses för en slavisk stat, med underlydande germaniska stammar, som tvärtom, och om nationellt oberoende och sjelfständighet för någon af dem kan icke blifva fråga.
På Preussen voro en tid Tysklands blickar hoppfullt fästade, men många tecken synas visa, att denna tid nu är förbi.
Öfverallt röjes hos de bildade mycken bitterhet mot detta lands nuvarande styrelse, och med ifver klandras alla den sednare tidens regeringsåtgärder.
Man anser den hafva afvikit ifrån sin bana, ifrån det principmessiga fortskridandet, och hafva börjat en reaktion mot den på upplysningens spridande grundade folkfrihet, man trodde den vara kallad att främja.
Att denna styrelse nu skulle helt och hållet vexlat principer, är knappt troligt.
Men säkert är, att hos den bildade delen af nationen nu vaknat misstroende till dessa principers sanning och deras lämplighet såsom grundval för Tysklands regeneration.
Dessa principer innefattas i den ena klingande satsen: att regeringen «vill grunda statens bestånd på en sorgfälligt ledd utveckling af dess andliga krafter.»
På sednaste tiden har denna «ledning» mer och mer framträdt som hufvudsak, och man börjar finna, att en andlig kraft, som ledes, som icke utvecklar sig sjelf, ännu ingen kraft är.
Man bör dock ej tro, att de konstitutionella formerna af de bildade tyskarne i och för sig betraktas såsom något hufvudsakligt.
En sådan öfvertygelse kan der ingen hysa, som öfvervägt den större delens af folket brist på begrepp om och på intresse för allt, hvad till ett sådant statsskick hörer.
Men tanken uppå en möjlig utveckling af nationaliteten börjar redan blifva allmän, och det är såsom medel härtill äfven det konstitutionella statsskicket har vänner.
Att preussiska regeringen numera bestämdt förklarat sig emot dess införande, har sålunda väckt den mesta ovilja endast derföre, att sålunda nationalmedvetandets utbildning fördröjes.
Preussen anses på sådant sätt möjligen främja egen fördel, men icke Tysklands.
Naturligtvis kan det blott vara en ringa del af nationen, som ser så långt.
Till den kan man föra de yngre bland Tysklands lärde, som äfven nogsamt inse, huru inskränkt den tyska vetenskapens betydenhet för andra nationer är genom landets politiska ställning.
Af naturliga orsaker är äfven censurens stränghet i Preussen, som i sednare tider blifvit skärpt, i synnerhet de lärde en nagel i ögat.
Dertill kommer ännu Preussens yttre politik, som man icke vill erkänna vara nationell i tysk mening.
I denna punkt isynnerhet synes opinionen vara öfverensstämmande.
Preussen står öfverhufvud i den ställning, att dess sträfvan att genom fostrandet af en preussisk nationalanda förbinda rikets heterogena beståndsdelar, i det öfriga Tyskland måste anses innebära en isolering, stridande mot det gemensamma fäderneslandets fördel.
Denna dubbelhet är äfven uttryckt i hela landets författning.
Ty Preussen, ehuru det förklarat utvecklingen af nationens andliga krafter för grundvalen för sitt bestånd, är blott och bart en militärstat, mera än någon annan i Europa.
Den nuvarande monarkens personlighet torde också icke hafva vändt sinnena till Preussen.
II har aldrig varit Tysklands hjelte, och dennes store beundrare, som uppenbarligen älskar hans envåldsmakt och vill lyckliggöra sitt folk, men icke tillåter det, att sjelf skapa sin lycka – en sådan regent skall icke blifva populär i Tyskland, äfven om han icke redan ifrån sig aflägsnat det yngre slägtets sinnen genom den reaktion mot de spekulativa vetenskapernas nyare riktning, för hvilken han ställt sig i spetsen och som tillräknas några pietistiska tendenser.
Låtom oss, emedan vi nu befinna oss i Preussen, efter dessa allmänna reflexioner, något litet sysselsätta oss med landets förvaltning o. s. v. samt derigenom vinna hvila efter resan och ett litet afbrott i den enformiga resedagboken.
Preussen har mera genom sitt läge mellan östra och vestra Europa och genom sitt inflytande uppå tyska förbundet, än genom rikets storlek och invånartal uppstigit till rang af en bland Europas stormakter.
Detta förhållande har icke undgått att ingifva den egentliga Preussaren och Brandenburgaren någon stolthet och sjelfkänsla, ehuru mera problematiskt är, huruvida denna delas af Sachsaren, Westphalaren och Rheinländaren.
Riket, som, fastän det första bland de tyska, har sitt namn af en slavisk nation, räknar på en befolkning af 14 millioner, spridd öfver 5091 qvadr. mil, 3 millioner Slaver, och, ehuru konungahuset bekänner evangeliska läran och riket äfven ifrån Reformationen förts till Tysklands evangeliska ständer, öfver 5 millioner katoliker.
Likasom denna sammansättning af invånare till ursprung och religion är olikartad, så är äfven sjelfva landet till sitt läge besynnerligen sammansatt.
Det har från öster till vester en längd af 253 geogr. mil, under det att största bredden, ifrån sydliga spetsen af Schlesien till Östersjön, utgör ungefär 75 mil.
Dessutom ligger den vestliga delen, med ungefär ⅙ af rikets arealinnehåll och ¼ af dess befolkning, helt och hållet afskild från den medlersta och östra.
I denna vestra del finnas, i Westphalen, på 1,300,000 innevånare 700,000, och i Rheinprovinsen af 2,400,000 hela två millioner katoliker.
Denna del är äfven dessutom i seder och tänkesätt vida skild från det öfriga Preussen, isynnerhet Rheinprovinsen, som äfven har sin skilda lagstiftning,4 den fransyska.
Likaså egendomlig visar sig den östra delen, då i Posen invånarne nästan alla, 1 million, äro Slaver och till ⅔ katoliker, samt i Schlesien, der blott ⅕ utgöres af Slaver, men halfva invånartalet, 1¼ million, bekänner katolska religionen.
Öfriga Slaver äro spridda i egentliga Preussen och Pommern.
Betänker man dertill, att Sachsen, Westphalen och Rheinprovinsen, med nära 5½ million innevånare, samt delar af Posen och Pommern endast från 1815 tillhört Preussen, så har man svårt att föreställa sig annat, än att de inre band, som sammanhålla den närvarande preussiska staten, stå i någon öfverensstämmelse med rikets utseende på kartan och dess till stor del heterogena beståndsdelar.
För den del af Preussen, som ifrån äldre tider lydt under dess spira, d. ä. i Brandenburg, egentliga Preussen, en del af Pommern och kanske i Schlesien, kan, såsom nämndt, en kärlek finnas för det preussiska namnet och det kungliga huset, för den så kallade store kurfurstens och Fredrik den Endes efterträdare.
Men för den andra hälften af monarkien finnes intet skäl att förutsätta något sådant, och hvad en fremling i detta hänseende är i tillfälle att se och höra, gynnar icke en sådan förutsättning.
Svårt är också att finna, att en preussisk undersåte skulle njuta några större fördelar, än undersåter i de flesta andra Tysklands stater, hvilka fördelar han derföre skulle vara beredd att försvara såsom sin dyrbaraste egendom.
Dock kan det ej nekas, att sjelfva medvetandet att tillhöra en stat af första rangen, är en fördel, som uppväger många andra.
För att den må kännas och värderas, fordras dock, att nationen sjelf, med egna uppoffringar, köpt sig en sådan betydenhet; ty endast sålunda kan detta medvetande grundlägga fäderneslandskärlek och en sann nationalanda.
Men de ifrågavarande delarne af preussiska monarkien hafva i förvärfvandet deraf ingen del, åtminstone blott den passiva, att deras förening med
Preussen dertill verkat genom de förändrade siffrorna i rikets statistik.
Det säkra synes också vara, att Preussen, oaktadt den kraft det åren 1814–15 utvecklade, icke skulle innehaft den rang, det nu innehar, om ej den Europeiska politiken ansett det för nödigt att genom tillskott i land och folk dertill upplyfta detsamma.
Men likaså gifvet synes det, att denna rangs bibehållande blott till en del har stöd i nationalandan.
Sjelfva statens inrättning vittnar om medvetande häraf hos dess styrelse.
Ty hvad helst som må talas om de andliga krafternas utveckling, så litas ej serdeles uppå dessa.
Soldatesken är nu, som förr, Preussens styrka.
Fredrik Wilhelm I, Fredrik II:s far, bragte hären från 36 till 89 tusen man.
Under hans krigiska son steg krigsstyrkan till 200,000.
Nu utgöres arméen af hvarje Preussare emellan 17 och 50 år, med undantag endast af de mediatiserade furstarne och grefvarne samt de andlige.
Den är indelad i: 1) Stående hären, hvars antal år 1840 var 45 regementer5 och 18 detacherade bataljoner infanteri, 38 regementer kavalleri samt 9 artilleri- och lika många pionnierbrigader, och hvars manskap utgöres af konskriberade från 21 till 26 års ålder; 2) Landtvärnet, fördeladt i tvenne Uppbud, af hvilka det första, som står i tjenst och ungefär är lika talrikt med den egentliga stående hären, omfattar allt brukbart manskap mellan 26 och 32 år, samt dem emellan 21 och 26, som icke tillhöra stående hären, och det andra dem från 32 till 39 års ålder; 3) Landstormen, som består af ynglingar från 17 till 21 och män från 39 till 50 år.
Hvarje armédivision består af en infanteri-, en kavalleri- och en landtvärn-brigad.
Af circa 52 millioner Thaler i statsinkomster6 användas för arméen nära hälften, eller 23½ million.
Arméen står sålunda framför alla andra statsinrättningar.
Att arméen är nationen, denna omständighet är mindre en följd af politikens beräkningar, utan beslutet dertill dikterades af stundens kraf.
Det skedde (d. 3 Sept. 1814) i de tider, då staten endast af folket kunde räddas, och då med denna institution äfven andra skulle förenas, som genom att höja folket till deltagande i statens angelägenheter skulle lifvat nationalandan.
Hvad den allmänna beväpningen kan uträtta, så isolerad som den nu står, deröfver kan endast framtiden afgöra.
För den ointresserade betraktarens öga skiljer den sig ej ifrån konskriptionen i Frankrike under Napoleon.
Den kan i krig blifva lika tryckande som denna, och åtminstone i de krig, hvilka ej hafva karakteren af omedelbart sjelfförsvar, likasom denna få utseende af en despotisk åtgärd, hvarigenom folket uppoffras åt regentens ärelystnad och herrskarebegär.
Att institutionen härtills skulle lifvande inverkat på nationalandan, såsom kärlek för det gemensamma preussiska namnet, eller hos folket utvecklat sinne för den krigiska äran, derföre torde inga tillförlitliga bevis kunna upptes.
I stället för den utlofvade konstitutionen, finnas nu Provincialständerna.