Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Galeotto! », säger den unge mannens brutale vän och slår honom på axeln.
Och han drar sig tillbaka, sårad, skygg.
I hvarje glädtigt lag, der skämt, satir eller nyfikenhet valt grannens och nästans intima 1
För hvarje 5-tal abon- nenter, som samlas, och för hvllka afglften Insändes till Redaktionen af angelägeoheter till mål för sin lek, skall ordet Galeotto bringa tystnad och förstämning, åtminstone för en stund.
Jag har blifvit satt i tillfälle att meddela Iduns läsarinnor den dikt, som förekommer i skådespelets förspel;, och från hvilken det lå- nat sitt namn.
lugn han bragder när han han b l o t t d ö d e n i ö g a t sett.
i n g e n k a n räkna.
inför G i n e v r a står, r o d n a o c h blekna.
I k ä m p a l e k är han segersäll, I kärlek fäller han m o d e t!
T y när han i n f ö r sin d r o t t n i n g O c h elden bränner i blodet.
står D e n t a p p r e sänker sin stolta b l i c k, H a n bäfvar inför en q v i n n a!
H a n darrar för h e n n e s tjusningsmakt, E j o r d hans hjerta k a n finna.
D å k o m till d e n b l y g e L a n c e l o t E n g l a d o c h tjenstvillig sälle, D e t v a r G a l e o t t o, k u n g e n sjelf, O c h talade i h a n s ställe.
E n v ä l d i g m e d l a r e så h a n blef, H a n förde d e b e g g e tillsamman, O c h ur d e n gnista, s o m redan fans, N u b l o s s a d e kärleksflamman.
* Men Han Och Och när G a l e o t t o fyllt sitt värf, l o g i sitt lätta s i n n e s m ö g sig ifrån d e m sakta b o r t g l ö m d e flamman d e r i n n e.
Ja, det är sagan o m L a n c e l o t, D e n väldige Arthurshjelten.
D e läsa d e n båda, när v å r s o l föll M o t b l o m m o r o c h gräs p å fälten.
D e andas t u n g t o c h se så s k y g g t D e n blossande kärleksflamman; D e n b l e f — e n G a l e o t t o för d e m, D e n b o k, d e läste tillsamman.
Och Och Och Nu I I K \ \ J IN Idun, erhållas cct gratlsexemplar för hela den tid, under hvllken aDonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- Hvem är den gamla damen?
En berättelse ifrån R o m.
Skildrad efter verkligheten af Hilda B e l ö n a d m e d första fjerde pris vid Hintze.
Iduns pristäflan.
(Eftertryck furbjudes.)
D e t var o m v å r e n, d å s o l e n ler M o t gräs o c h b l o m m o r p å fälten; D e läsa sagan o m L a n c e l o t, D e n väldige Arthurshjelten.
Med Hans Men, Kan i r — \ I L » deras blickar s ö k t e h v a r a n n — bjertats strängar v i b r e r a — deras l ä p p a r f u n n o h v a r a n n — läsa d e i c k e m e r a.
» Galeotto är kopplaren, som hetsar tillhopa de oskyldiga, drager tillsammans bränslet, lägger den tändande gnistan derpå — och sedan smyger sig leende bort.
Galeotto är anstiftaren, hvars brott de andra med sitt lif och sin lycka få umgälla.
Han är den skyldige i nästan alla det menskliga - lifvets tragedier ».
— — » Och frågar Ni, hvem har anstiftat det onda, så betrakta Er blott i spegeln — och den skyldige ' skall grina emot Er i glaset; och se Er omkring!
Och der!
— Och öfverallt!
Ja, Ni alla, I ären förbannade ränksmi- dare, själ aförderfvare och kopplare.
» * D e n s v e n s k a öfversättningen synes m i g hafva b e t y d l i g t försvagat den tyska b e a r b e t n i n g e n s fram- häfvande af d e t brottsliga i L a n c e l o t s o c h G i n e v r a s f ö r h å l l a n d e; o c h för m i n del skulle j a g hålla före, att d e t bäst öfverensstämt m e d dramats g r u n d i d é o c h sanning, o m hela d e n n a dikt, s o m, ehuru v a c k e r i o c h f ö r sig, har föga annat än n a m n e t g e m e n s a m t d e r m e d, varit b o r t a.
T y d e n » g n i s t a, s o m redan f a n s », h v a r o m dikten talar, är det j u s t s o m G a l e o t t o (Ports.)
^ \ f / i följdes alltid åt till de omtyckta sön- V dagsföreläsningarne, signora B., romarin- nan, och jag, främlingen från den höga norden.
Vi anlände vanligtvis i så god tid, .att det före professorns ankomst blef tillfälle för oss att utbyta helsningar och vänskapliga medde- landen med de närmast sittande grannarne.
I fjor på våren, då en ryktbar skald från Bologna gästade hufvudstaden enkom för att hålla vintersäsongens sista föreläsning, inträdde i salen samtidigt med oss en liten, mumielik varelse, som tog plats vid signora B:s sida och inledde med henne ett lifligt samtal om föreläsaren, hvilken hon sade sig känna.
Jag hörde på med intresse, under det att jag mönstrade den obekantas yttre.
Hon var så besynnerligt hoptorkad och skulle ovilkorligen ha förefallit mig heslik, derest ej ett par stora, bruna ögon genom sitt bjerte- goda och intelligenta uttryck liksom hade för- klarat de annars så fula och oregelbundna dragen.
» Hvem i all verlden är den gamla, märk- värdiga damen? » frågade jag ovilkorligen sig- nora B., sedan vi lemnat föreläsningssalen, efter det att vår granne, omringad af en hel skara herrar och damer, hade gått att tala med dagens ifrigt applåderade hjelte, vältala- ren från Bologna.
» Det var baronessan Z.
» svarade signora B., » den qvinliga, polska ex-professorn. » » Ah nej, är det verkligen en polska; » ut- ropade jag.
» Polens qvinnor äro ju berömda för sin utomordentliga skönhet, och denna lilla, hopskrymta dam är ju förfärligt ful!
Jag har nästan aldrig sett något liknande!
Men hvar- för i all verlden kallade ni henne för ex-pro- fessorn?
» » Jag har lust att berätta er hennes rörande historia, som utvisar, dels huru b ' tet man bör fästa sig vid en menniskas yttre, » svarade sig- nora B., » dels att det äfven i vårt pessimis- tiska tidehvarf ännu fins många både ädla och storslagna karakterer, bara man gör sig mödan att forska efter dem. » » Baronessan Z.
är född i början af detta århundrade i det gamla, ståtliga slott, som till- hörde hennes fader, en af Polens mägtigaste egendomsherrar.
G-refven, hennes fader, hade först vid mogen ålder gift sig med en skön och älskvärd ung qvinna af hög börd, men med få egodelar.
De hade bosatt sig på den ståtliga borgen, fjerran från hufvudstadens politiska fejder, hvilka tycktes den klart seende mannen olycksbådande för fosterlandet.
De voro hvarandra af hjertat tillgifna och lefdc nöjda och lyckliga med de två små älsklingar, försynen hade skänkt dem.
Sonen, arfvingen till fädreus stolta och fläck- fria namn, var en mörkögd, käck liten pojke, som var ömt fästad vid sin några år yngre syster.
I slottet herskade under mänga år en inner- lig glädje och förnöjsamhet, till dess olyckan, likt en stormvind, skonade alla de ljufva fram- tidsdrömmarne.
En elakartad difteri utbröt i byn, den döds- bringande smittan fann väg äfven till borgen, och hvarken läkarens skicklighet eller den för- tvinade moderns ömma vård kunde rädda sonen.
Grefven var otröstlig, och endast ett, om möjligt ännu hårdare, slag förmådde väcka ho- nom upp ur den förtviflaus tungsinthet, hvari han var försjunken.
Den unga grefvinnan hade ådragit sig smitta vid sonens sjukläger.
Hennes starka och här- diga natur stred länge en förtviflad kamp med den hemska sjukdomen, som dock slutligen be- segrade motståndet, och snart bäddades hon ner vid den föregångne älsklingens sida.
Med sin lilla flicka på armen stod den en- samme mannen vid hustruns likbår.
En outsäglig sorgsenhet grep honom då vid tanken på den moderlösa, som nu ej hade nå- gon annan att hålla sig till än honom, den förut så starke och energiske mannen, nu så hopplös och lefnadstrött.
Vid den dödes graf lofvade han sig sjelf att bli både mor och far för den lilla efter- lemnade, hviken ju var det enda, som numera band honom vid jorden.
Samvetsgrannt höll han ända till sin lefnads slut detta högtidliga löfte.
Han lefde endast för dottern, var hennes lekkamrat i hennes späda ålder och senare hennes bäste vän och ledare.
Det kan synas underligt, att han ej kle- made bort detta enda barn, denna hans ögon- sten; men nej, hans kärlek var af det rätta slaget och förlorade aldrig ur sigte älsklingens sanna väl och fördel.
Tänja, så hette den unga flickan, växte upp och utvecklade sig, ej till en bländande skön- het, men till en frisk, glad, ädelt tänkande och varmbjertad qvinna.
I olikhet med fadern och modern hade Tänja oregelbundna drag; det oaktadt besatt hon en stor tjusningskraft, tack vare de själ- fulla, bruna ögonen, de rosiga kinderna och den smidiga figuren, den elastiska gången och hållningen.
Det var lyckliga år, som den vuxna, unga flickan tillbragte med sin fader, vid hvilken hon var knuten raed en nästan tillbedjande kärlek, som så fullkomligt tog hennes hjerta i anspråk, att hon länge förblef känslolös för de unga männens hyllning.
Far och dotter läste och studerade flitigt till samman samt gjorde långa turer till häst och till fots genom det naturskönt belägna godsets härliga omgifningar.
En stor del af deras tid egnades åt en om- fattande välgörenhet.
Tänja var van sedan barndomen att följa fadern till fattigdomens kojor och olyckans hemvist, och mången djupt sörjande hade hemtat den största trösten ur hennes medlidsamma ord och blickar.
Om vintrarne företogo far och dotter meren- dels resor till utlandet; än besågos Korns konstskatter, äa stäldes färden till verldsstä- derna Paris och London eller till det soliga Spanien, och åter en annan gång besöktes Kristi graf och Palestina.
På en af dessa resor uppvaknade i Tänjas hjerta en stark och varaktig känsla för en ung, polsk officer, hvars bekantskap de gjorde i det sköna Neapel, och hvars varma fosterlandskär- lek fann ett återljud i den unga qvinnans för allt stort så emottagliga själ.
Den gamle grefven varseblef med glädje dotterns växande böjelse, ty han önskade ingen- ting högre än att före sin död se sitt barn under en ädel mans beskydd.
tl« \ &lt; ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör Och baron Z.
var ej endast en älskvärd och distinguerad man; han var, hvad som bättre är, högt begåfvad både pä hufvudets och hjertats vägnar.
Enkelt och utan all ståt firades brölloppet i den gamla familjeborgen, hvarest de nygifta, efter en kortvarig brölloppsresa, stannade qvar hos den åldrige fadern, som ej mer kunde undvara dotterns sällskap.
En våning, en sann liten perla i komfort och smakfullhet, inreddes dock äfven i hufvud- staden, hvarest de unga makarne slogo ner sina bopålar, när tjenstgöring tvang officern till att vistas vid regimentet.
Den gamle grefven hade naturligtvis helst önskat svärsonens afsked ur tjensten, men ville ej inverka på den unge mannens ifver, som starkt drog honom till Warschau, medelpunkten för dagens brännande frågor.
Huru lyckliga voro de ej, dessa tre rena, liktänkande menniskor, som voro förenade i varm och innerlig kärlek!
Men moln uteblifva ej från någon, om än så klar himmel, och här var molnet, ehuru knappast synligt, den gamle grefvens ouppfylda åtrå att se en dotterson växa upp till arftagare af de vidsträckta godsen.
Han hade gladt sig att få uppfostra en liten ättling till kärlek för hans underlydande, hvilka i så många genera- tioner varit hans hus tillgifna tjenare, och det var honom en förfärlig tanke, att kanske i en framtid alldeles oskylda skulle taga familjens gamla stamgods i besittning, personer, som ej kände det ringaste intresse för familjens äre- vördiga traditioner.
Äfven Tänja delade i sitt inre denna faderns sorg, ty hvilken varmhjertad qvinna önskar ej trycka till sitt bröst en späd varelse, ät hvilken hon kan egna alla de ömma omsorger, som äro modern så kärkomna.
Att få omhulda en liten älskling vid sitt modershjerta, derom vände sig alla hennes böner, hvilka dagligen uppstego ur hennes själs djup.
Ack, snart kom den tid, då hon af allt sitt hjerta tackade herren, att han ej uppfyllt denna hennes fåvitska önskan^; ja, det kom en tid, då hon prisade försynens skickelse, som låtit den älskade fadern gå bort ifrån en verld, der endast lidanden väntade dess barn.
Grefven, som plötsligt dött af hjertslag, hade knappt hunnit begrafvas, då olyckan i sin hårdaste skepnad bröt in öfver de båda makarne; då den patriotiske unge officern, jemte flere af hans kamrater, anklagades för högförräderi och snart derefter landsförvisades till Sibirien.
Huru glad var ej Tänja, att ingen liten älskling hämmade hennes steg; utan hinder kunde hon följa sin make och med honom dela landsflyktens stränga lott.
Månne den gamle grefven hede anat, hvad som förestod hans barn, när han i sin kärleks- fulla omsorg hade deponerat sina reda penningar i utländska banker?
Dessa summor kunde ej konfiskeras likt de gamla godsen, hvilka under sekler hade varit i familjens ego.
Det kändes bårdt för Tänja att mista sina faders slott, men hvad betydde väl denna sorg i jemförelse med det skoningslösa öde, som dref henne och den hon älskade till det fjerran landet, hvarifrån hr-n aldrig mer skulle få vända äter till sitt afgudade Polen, ty domen lydde på elfvaårig exil till Sibirien och en evig bannlysning från fosterlandet.
Det var ingen kort väg, som de båda ma- karne nödgades tillryggalägga, och då detta måste ske till fots, den tidens forskaffningssätt för de deporterade, så åtgingo flere månader, under hvilka den hjeltemodiga, sjelfuppoffrande unga qvinnan aldrig lemnade sin makes sida.
I P \ I uJ I 1 M \ J IN användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas från alla håll visade aktningen och tillgifven- heten voro äfven en stor lisa för hennes ned- tryckta sinne.
Med vördnad helsades alltid föreläsarinnan Hon strödde guld omkring sig för att skaffa af sitt rikhaltiga auditorium, och studenterna en och annan läckerbit åt den kraftlöse och förklarade enhälligt, att bättre undervisning tillbragte mången sömnlös natt i vaka vid sin aldrig blifvit gifven än af denna rikt begåfvade qvinna.
ofta febersjuke och utmattade mans läger.
I femton år höll hon troget i med sitt Till och med de sträfva uppsyningsmännens åtagna kall, och, då efter denna tid henes krafter hjertan veknade vid åsynen af så mycken kär- lek, så att de efter förmåga lindrade mödorna började svika, erhöll hon den pension, som sätter henne i stånd att för sina återstående för dem de skulle bevaka.
dagar lefva ett sorgfritt lif här i hufvudstaden, Att baron Z.
kom fram till Sibirien och der genomlefde de elfva långa förvisningsåren, hvarest hon är omgifven af landsmän och kan tillskrifvas ensamt hans makas aldrig trött- många uppriktiga vänner.
Men aldrig har en lärare funnits, som blifvit nande omvårdnad.
Huru jublade hon ej, då befrielsens timma mera saknad af sina kamrater och åhörare än denna qvinna, som trots sitt föga tilltalande ändtligen slog!
Dödande långsamt hade åren smugit sig fram, yttre, dock genom sin storslagna karaktär, sin ehuru hon genom flitiga studier tillsamans oegennytta och sin hjertegodhet vetat förvärfva med sin man sökt att bringa intresse och om- sig alla ädelt tänkande menniskors obegränsade vexling i deras enformiga och annars så själs- aktning och tillgifvenhet.
Och aldrig kommer någon af hennes forna mördande lif.
De begåfvo sig till Italien, hvars leende kamrater eller åhörare till Rom, utan att upp- natur och milda klimat stärkte baronens krafter söka den gamla och vid hennes fötter nedlägga och återskänkte dem båda ny spänstsighet och en vördnadsfull hyllning.
lifsglädje.
Italienarne hade på det vänligaste kommit emigranterna till mötes; man beredde den polske krigaren en professorsplats vid det be- römda universitetet i Bologna, der han fick hålla föreläsningar i orientaliska språk.
tiii Några jemförelsevis lugna och lyckliga år förflöto nu för de båda makarne, omgifna som de voro af snillrika och älskvärda personer, hvilka försökte att på italienarnes finkänsliga äro nu färdiga och expedieras dagligen.
A f sätt låta de svårt pröfvade glömma deras ut- den bestälda permupplagan återstår, sedan alla ståndna lidanden.
ingångna reqvisitioner expedierats, endast ett Men den arma skulle än ytterligare hemsökas, hundratal, hvadan de, som ännu ej reqvirerat ty maken, hvars helsa fätt en obotlig skada i permar, men önska erhålla sådana, skyndsam- Sibiriens isiga luft, insjuknade för att aldrig mast möjligt torde anmäla sig.
Priset är mer lemna sitt plågoläger.
Det var ett dubbelt bekymmer: mannen sjuk och inga penningetillgångar.
som jemte portot uttages under efterkraf.
Likt en ingifvelse från himlen uppstod då i hennes grubblande hjerna en tanke, som hon snart klädde i ord, då hon uppsökte universi- tetets kansler, som hon tillsporde, huruvida något förbud existerade emot anställande af en till ofullständiga årgångars kompletterande finnas qvinlig föreläsare.
att tillgå fr. o. m. n:r 1 1 af 1888 års årgång.
Hon erbjöd sig att fullfölja de af maken Pris: 15 öre pr nummer.
påbörjade ämnena; hon var säker om sin egen Stockholm den 2 5 jan.
kompetens dertill.
Efter en profföreläsning af den modiga qvinnan höllos många och långa öfverläggningar vid universitetet och bref skrefvos till högre Teater o c h musik.
ort; resultatet blef, att baronessan Z.
inträdde som professor vid universitetet i Bologna.
operan u p p f ö r d e sistlidne fredag i sin h e l - Utan rast eller ro ilade nu den qvinliga het H a l l s t r ö m s opera » D e n b e r g t a g n a ».
U t f ö r a n d e t professorn ifrån sjukbädden till lärosalen, och v a r u n d e r hofkapellmästaren N o r d q v i s t s l e d n i n g allt- i g e n o m förträffligt o c h e g n a d t att framhålla d e m å n g a ifrån denna åter till den aftynande maken.
Det var dystra stunder hon tillbragte under anslående o c h s k ö n a ställen, s o m finnas i d e n n a vackra opera.
fullgörandet af sina åligganden, till dess den P å l ö r d a g i d e n n a v e c k a gifves tredje s y m f o n i - sjuke, efter långa dagar af förfärliga plågor, k o n s e r t e n, h v a r v i d C.
G o l d m a r k s s y m f o n i » L ä n d l i c h e ändtligen fann hvila i den sista sömnen.
H o c h z e i t » k o m m e r att utföras.
N ä s t a m å n d a g gifves d e n p o p u l ä r a o p e r a n » K o - Huru ensam fann sig ej nu den stackars n u n g för e n d a g » m e d en u n g d e b u t a n t fröken qvinnan, som tyckte hela sitt lif tomt och H o l m s t r a n d — elev af h ä r v a r a n d e k o n s e r v a t o r i u m ödsligt, sedan hon ej mer hade den, allt ifrån — i Z e l i d a s r o l l.
D e s s u t o m gifves den anslående, deras äktenskaps första dagar, rent af dyrrkade af h r S j ö b l o m arrangerade baletten ur W i j k a n d e r s jubileumsdivertissement » Diamantbröllopet ».
mannen vid sin sida.
N ä r m a s t följande repris å o p e r a n blir » H v i t a frun » Han hade kanske just genom sitt beroende m e d fröken E k o c h hr L u n d m a r k i d e b å d a h u f v u d - af hennes styrka blifvit henne om möjligt ännu rollerna.
N ä m n d a o p e r a u p p f ö r e s första g å n g e n nå- g o n d a g i nästa v e c k a.
U n d e r i n ö f n i n g äro » T r o l l - mera kär och dyrbar.
Det var säkert en lycka för henne, att före- flöjten » samt » J o s e f i E g y p t e n » o c h Bizets 1-akts- opera » Djamileh ».
D e båda senare k o m m a att till- läsningarne ej fingo försummas; under utöfvandet s a m m a n s b i l d a ett h e l a f t o n s p r o g r a m.
af sin pligt återvann den själsstarka qvinnan Dramatiska teatern har likaledes haft sitt j u b i l e u m s - så småningom sin själs jemvigt och ett visst p r o g r a m u n d e r sist förflutna v e c k a n.
S o m v i emel- intresse för lifvet.
lertid ej satts i tillfälle taga k ä n n e d o m o m d e t Det allmänna deltagandet och den henne s a m m a, k u n n a v i ej m e d d e l a n å g o t v i d a r e d e r o m.
Hon var den starkaste af dem båda, ty hans helsa hade alltid varit klen; hon vakade der- före öfver honom säsom den ömmaste moder och uppmuntrade hans ofta svigtande mod.
Pe rmarna endast 1 krona, Lösnummer
Manuskript, som ej antagas till Införande, återsändes, så vida porto bl- fogas.
I öfrigt uppföres å d e n n a scen fortfarande m e d g o d f r a m g å n g » S å tuktas en a r g b i g g a » o c h » G a l e o t t o ».
Svenska teatern h a r u n d e r d e senaste d a g a r n e m e d g o d f r a m g å n g gifvit » H ö g m o d g å r för fall », f o l k k o m e d i m e d s å n g i 5 akter, lokaliserad bearbet- n i n g af K.
S c h r ö d e r s » E n b ö r s b a r o n ».
S t y c k e t är visserligen ej af n å g o t h ö g r e v ä r d e, m e n har m å n g a anslående p o i n t e r, h v a d a n det o c k förmått v ä c k a lifligt intresse h o s e n stor del a f d e teaterbesökande.
H ä r t i l l bidrager n o g i främsta r u m m e t det p å alla h ä n d e r g o d a utförandet.
Priset tages här v i d l a g naturligtvis af hr Holmquist s o m den hederlige k o p - parslagaren B r u s e.
V i d a r e förtjenta att o m n ä m n a s äro hr Selander s o m g r o s s h.
P i l g r e n, fru lÅltmarek, d e n n e s hustru, fru Anna Lundberg s o m d e n äck- liga y r h ä t t a n T o n y o c h hr Warberg som Nikolaus Borre.
Samspelet är j e m n t o c h u p p s ä t t n i n g e n här- till — två n y a d e k o r a t i o n e r af G r a b o w, föreställande Ladugårdsgärdet o c h Gnesta i Södermanland — förträfflig.
Vasateatern synes n u o c k hafva fått sin kassapjes.
U p p t a g a n d e t af d e n outslitliga operetten » B o c c a c c i o » har n ä m l i g e n, att d ö m a af d e första föreställningarna, k r ö n t s m e d fullständig framgång.
Härtill b i d r a g e r naturligen i främsta r u m m e t fröken Anna Petterssons förträffliga utförande af titelrollen.
G e n o m denna roll har h o n ytterligare stadgat sitt r y k t e s o m e n af d e förnämsta operettsångerskor, v i här egt.
Fru Grunders präktiga röst o c h g o d a sångsättt g j o r d e s i g likaledes väl g ä l l a n d e i tunnbindarehustruns parti.
Ä f v e n P e r o n e l l a o c h F i a m e t t a h a d e fått g o d a representanter i fruarna Bergström och Carlbeck.
Hr Kloed v a r e n r o l i g prins, h r Clementsson e n d i t o tunnbindare.
H r Grunder var — h r G r u n d e r, d. v.
s. t e m l i g e n s t e r e o t y p i L a m b e r t u c c i o s t a c k s a m m a roll.
L e d s a m t n o g får m a n n u sällan se n å g o t v e r k l i g t nytt af d e n n e skådespelare.
Ofriga r o l l i n n e - hafvare g j o r d e sitt bästa, o c h samspelet v a r g o d t.
Musikföreningen o c h Filharmoniska sällskapet hafva hvardera m e d en festkonsert bidragit till firandet af h.
m:t k o n u n g e n s 60-årsjubileum.
B å d a sällskapen hafva g j o r t d e t på ett i allo v ä r d i g t o c h l y c k a d t sätt o c h m e d uteslutande s v e n s k a k o m p o s i t i o n e r p å p r o g r a m m e t.
B å d a sällskapen h a d e o c k att glädja sig åt lifligt bifall från e n fullsatt s a l o n g, M u s i k - f ö r e n i n g e n å k u n g l.
o p e r a n o c h F i l h a r m o n i s k a säll- skapet i musikaliska a k a d e m i e n.
B r i s t a n d e u t r y m m e h i n d r a r oss ty värr att n ä r m a r e r e d o g ö r a för d e b å d a intressanta konserterna, h v i l k a lända såväl ledarne s o m d e utförande till heder.
Griinfeld-konserterna hafva såväl i G ö t e b o r g s o m Kristiania o c h K ö b e n h a v n, d e r d e senast hållits, v ä c k t f o r m l i g entusiasm.
B r ö d e r n a G r i i n f e l d hafva n u anländt hit o c h s k o l a n o g veta att äfven här häfda sitt r y k t e o c h v ä c k a d e n m u s i k ä l s k a n d e all- m ä n h e t e n s bifall.
F ö r s t a k o n s e r t e n gifves här tors- d a g e n i d e n n a v e c k a o c h har således r e d a n gått a f stapeln, d å detta n u m m e r k o m m e r i våra ärade läsa- rinnors händer.
Den 30 jan.
En god stek är bordets krona.
god stek är bordets krona, det må nu s^^i, gälla en festmåltid eller enkelt hvardags- lag i familjen.
Men otroligt nog möter man ofta just angående detta kapitel af kökets konst mycken okunnighet och förvändhet.
I många hus smakar allt kött lika, det må vara kommet från oxe, kalf eller svin, och till och med det ädla villebrådet ger knappt sitt ursprung tillkänna.
Husmodern eller ko- kerskan känner nätt och jemt till ett enda sätt att bereda steken.
De låta köttet brynas på ytan i det heta fettet, slå vatten på och låta Våra barn.
Mödrar, som sjelfva amma sina barn, hafva att v a r a särdeles a k t s a m m a o m sig, ty hvarje liten oförsigtighet åter- faller p å barnet g e n o m m o d e r s m j ö l k e n.
D e få ej taga iskallt vatten eller blifva förkylda, ej d r i c k a j ä s t a d r y c k e r, ty härutaf får barnet » k n e p » samt blir m e r eller m i n d r e o r o l i g t.