Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till enahanda resultat har Utskottet kommit vid pröfning af Riksdagsfullmägtigen Johan Johanssons förslag, att förmyndaren skulle i allmänhet vara skyldig att hvart tredje år lägga den behållna räntan till kapitalet.
En sådan tidsbestämning, hvartill någon rationel grund icke kan uppgifvas, komme säkerligen i de flesta fall att förnärma, om icke förmyndarens, så åtminstone myndlingens rätt.
Någon annan regel än den i Ärfda-Balkens nyss åberopade 22 Kap. \ § uppställda, att förmyndaren skall »vårda barnagodset som sitt egel», synes den positiva rätten icke heller i detta fall lämpligen kunna meddela; minst synes en så lång tid, som motionären föreslagit, böra i lag sanktioneras.
Förmyndarens åtgärder i detta fall måste alltid blifva beroende af mångfaldigt skiftande omständigheter, — af de influtna räntemedlens belopp, af de väntade utgifterna för myndlingen, af tillgången på lånesökande och den säkerhet, som erbjudes, m. m.
I en ort, der säkra banker och pennmgeverk finnas, kan det tilläfventyrs vara förmyndarens pligt att genast på upp- och afskrifningsräkning insätta influtna medel, tilldess tillfälle yppas att placera dem mot högre ränta
På andra ställen åter kan myndlingens rätt häst. vara betryggad dermed att medlen någon tid förvaras hos förmyndaren.
Allt detta synes icke lämpligen kunna på förhand genom någon lag regleras, — och genom ett stadgande i sådant syfte, som det nu föreslagna, skulle således den materiela rättvisan oftast komma att uppoffras för en blott formel.
På dessa skäl afstyrktes ock af sist förflutna riksdags Lag-Utskott ett då föreslaget stadgande i enahanda syfte, och det då väckta förslaget vann ej heller Rikets Ständers bifall.
Utskottet anser sig derföre hafva så mycket större skäl, att nu afstyrka bifall lill ifrågavarande framställning.
Icke heller kan Utskottet förorda antagande af Rikdagsfuflmägtige Johan Johans tD O O O sons och Jonas Chrislophersons förslag om bestämmande i lag af en viss procent af den omyndiges inkomster såsom arfvode åt förmyndaren.
Ett sådant förslag, jemväl väckt vid förra riksmötet, afstyrktes ock af Lag-Utskottet och afslogs af Rikets Ständer.
Det åberopades då, alt de hinder, som förefunnos emot stadfästande i lag af Lag-Gtskottets Betänkande JM 32. 21 ett sådant visst arfvodesbelopp, lågo i den vanligen högst väsendtliga olikheten af särskilda förmyndarebefatlningar; att samma skilnad, som vanligen egde rum emellan den ena individens affärer och den andras, val ock i fråga om förmynderskap förefunnes; och att, der tillgångarna voro små, förmyndaren dock ofta kunde hafva ett vida större besvär och således vara förtjent af ett jemförelsevis högre arfvode än i de fall, då myndlingens tillgångar voro stora.
Samma skäl gälla ännu, — och då bestämmande af ett blott maximum, såsom den ene motionären föreslagit, säkerligen skulle leda derhän att detta maximum alltid blefve regel, jemväl i afseende å de lättast skötta förmynderskap, tillstyrker Utskottet vördsamt, att ifrågavarande förslag malte lemnäs utan afseende.
Af Herr Grefve Sparre, E.: »Efter mångåriga bemödanden, dels genom en redan 1834 tillsatt Komité, dels ifrån regeringens sida och dels inom representationen, att ordna förmyndarevården eller tillsynen öfver densamma, och sedan de flera försök, som gjorts alt åstadkomma fullständiga förmyndarekamrar, fruktlöst aflupit, samt ådagalagt de svårigheter, hvarmed lösningen af denna fråga är förenad, tillkom omsider 1861 års författning, Ilvars afsigt, såsom Utskottet rigligt angifver, var: »att uppdraga denna tillsyn åt kommunerna; men på det den institution, som sålunda infördes, mätte kunna sjelfständigt utvecklas, allt efter som olika förhållanden kräfde, och icke intvingas i former, som kunde qväfva dess verksamhet och förslappa kommunernas möjligen vaknande intresse derför, blefvo endast de yttre konturerna af institutionen eller dess yttersta gränslinie!' i lagen uppdragna och närmare regiementariska föreskrifter undvekos».
Då likväl den erfarenhet, som vunnits genom den i samma syftning redigerade men dödfödda Kongl. Förordningen den 19 Maj 1845, innebar en varning mot att genom lag meddela föreskrifter, utan att tillse att desamma bragles i verkställighet, blef det nödvändigt att, åtminstone till en början, med bibehållande af den redan antagna grundsats att hos domaren låge ett slags öfverförmyndarevård, utbilda denna grundsats i så måtto, alt honom ålades medverka dertill att kommunerna verkligen fullgjorde hvad genom den nya lagen dem uppdragits.
Det gafs nemligen icke någon annan utväg för att förvissa sig om att kommunerna 22 Lag-Utskottets Betänkande JW 32. fullgjorde sin granskningsskyldighet, en visshet som lagstiftaren måste anse nödvändig, helst kommunal-institutionerna då ännu icke visat den lifaktighet, som nu börjar uppenbaras, samt lagstiftaren samtidigt upphäfde den förmånsrätt, som framför inteckningar dittills tillkom myndlingar i förmyndarnes fasta egendom, och man således borde tillse att något surrogat derför, genom en nogare tillsyn öfver förmyndares förvaltning, icke allenast i lag stadgades, men äfven i verkligheten komme till stånd.
Man hade ingalunda förbisett att denna, såsom ett af nödvändigheten framkalladt stadium vid ölvergången till en ny sakernas ordning, stadgade medverkan från domarens sida, i någon mån skiljde sig från de egentliga domaregöromålen, likasom att derigenom ökades arbetet för domaren, som likväl genom de förelägganden, han i form af protokollsutdrag komme att göra försumliga förmyndare, icke blefve utan ali lön för sin möda.
Men man måste, för att vara säker om att den nya institutionen komme till lif, ålägga en ansvarig embetsman att i början dertill medverka.
Huf vudsaken var att få den till lif.
Och detta har också i allmänhet inträffat
Kommunerna hafva redan gjort en vacker början att taga om hand tillsynen öfver för myndarnes förvaltning af myndlingarnes egendom och. der det försummats, hafva erinringar från domstolarne ej uteblifvit.
Frågan blir då om det vore välbetänkt att redan nu ändra en ännu icke I\ år gammal författning, som visat sig nog verksam alt inom denna korta tid framkalla till verkligt lif en ny, länge önskad, institution, och detta endast derföre att den medför besvär för domaren.
Jemför man med domarens åligganden enligt denna författning de skyldigheter i afseende å förmyndarevården, som i våra grannstater Norrige och Danmark samt jemväl i Tyskland åligga domstolarne, så äro dessa vida större och mera utom sferen för de egentliga domaregöromålen.
Lagstiftningen härom vittnar också om den vigt, man der fäster vid kontrollen öfver förmyndarevården, hvilken kontroll man der helt och hållet pålagt
Domaren, då man här uppdragit den åt kommunerna.
En stor del af det genom författningen tillkomna besväret för domaren borde ock nu vara undangjordt, då de, som vilja fullgöra sm pligt, måste hafva de omtalade förteckningarne öfver förmynderskap färdiga.
Emot dessa förteckningar hafva anmärkningar hufvudsakligen riktats.
Inom Utskottet har blifvit upplyst att flerstädes så tillgår, sorn vid förslagets upprättande också afsågs: att gode männen för de särskilda socknarna föra särskilda förteckningar öfver förmynderskap, hvar för sin socken; att dessa gode män infinna sig hos domaren före eller vid höstetingen och dervid, efter anmodan af förmyndarne, medtaga och aflemna de bevis öfver räkningarnes ingifvande tili gode männen, som af förmyndarne böra företes för domaren, samt att gode männen vid detta besök hos domaren medföra sina förteckningar öfver förmynderskapen i socknen, i hvilka de naturligtvis hafva antecknat hvilka förmyndare aflemnat räkning, eller om denna föranledt till anmärkning
Om nu domaren låter upprätta sin förteckning öfver förmynderskap socknevis och med gode männen öfverenskommer att i deras förteckning förmynderskapen upptagas i samma ordning som i hans egen, så blir domarens besvär ganska ringa, enär han blott eger Lag-Utskottets Betänkande J\i 32.
23 alt utur gode männens förteckning, efter jemförelse med berörda bevis, i sin förteckning anmärka för hvilka förmynderskap räkenskaper blifvit aflemnade, samt förelägga de försumlige att fullgöra sin skyldighet.
De flera olägenheter, besvär och vedermödor för domare och förmyndare, sorn i detta afseende förespeglats såsom följder af författningen, synas mig härigenom betydligt reducerade.
Att i öfrigt åtskilliga tvifvel, betänkligheter och svårigheter måste uppstå vid införandet af en ny institution — ty det måste medgifvas att tillsynen öfver förmyndares förvaltning hittills varit nästan ingen — kan väl ej väcka förvåning.
Sådant inträffar vid hvarje ny lagstiftning, men jemnar sig småningom; en viss praxis utbildar sig, betänkligheterna upphöra och arbetet blir vana.
Vissa förenklingar kunna också med tiden vidtagas.
I den mån dessa af gode männen, hvar för sin socken, förda förteckningar blifva allmänna och föras ordentligt, hvarom med tilltagande kommunalanda jag ej hyser tvifvel, blir domarens förteckning umbärlig och förpligtelsen dertill, ehuru vid institutionens införande nödvändig, kan borttagas.
Jag skulle till och med för min del, med afseende å den klagan Häradshöfdingar fört öfver detta besvär, varit benägen att redan nu eftergifva den, ehuru, vid det förhållande att dessa förteckningar redan måste vara upplagda, de torde hafva kunnat bibehållas åtminstone någon tid, under hvilken gode männens förteckningar kunna med säkerhet påräknas vara i ordning.
Mot den nya princip, som genomgår 3, i och 5 §§ i förslaget, eller att gode männen i den ort, der förmyndaren bor, icke der han förmynderskapet sig åtog, skola granska förmyndareräkningen, synas mig åter följande betänkligheter möta: 1:o synes stadgandet oklokt.
Det ligger i sakens natur att intresset för de omyndige är lifligast i den ort, der deras aflidne fader vistats och der således dennes flesta bekantskaper och vänskapsband blifvit knutna.
Dessa skäl äro ock af Utskottet rätteligen åberopade för afslag å Herr Carléns motion om institutionen af Häradsförmyndare-kamrar, och Utskottet synes mig således i delta afseende ej hafva varit fullt konseqvent.
Rörande förmyndares vederhäftighet synes ej svårt för gode männen att erhålla underrättelse; men genom den af Utskottet föreslagna anordning förlorar, efter min uppfattning, kontrollen en väsendtlig del af sin betydelse, och gode männen, i stället att efter lagens grund och mening utgöra en slags öfverförmyndare, som skulle hafva inseende öfver förmynderskapen inom kommunen, blifva endast revisorer, som, utan allt intresse för myndlingarne, inskränka sig till att efterse om något fel finnes i räkningen.
Nu kan likväl ett förmynderskap på mångfaldiga sätt vanvårdas, ehuru räkenskaperna äro rigtigt förda.
Men huru skall denna vanvård kunna uppdagas, då t. ex. två förmyndare, boende hvar på sin ort, begge skilda från den, der myndlingens egendom är belägen. kontrolleras hvar af gode männen i sin ort, hvilka lita de ena på de andra, och dessutom anse sig hafva fullgjort sitt åliggande, då räkningarne granskats och befunnits utan fel? 24 Lag-Utskottets Betänkande JM 32. 2:o Huru skall det dessutom tillgå i nu antydda fall, då flera förmyndare med gemensam förvaltning bo å olika orter?
Meningen, ehuru den bort uttryckas, är väl att hvarje förmyndare skall till sina gode män gifva en afskrift af den gemensamma räkningen.
Men detta kan komma att ske på olika tider; och i följd deraf kunna särskilde anmärkningar af särskilda gode män i samma sak komma att pröfvas på olika tider, kanske 2 å 3 gånger.
Och om Domstolen, vid pröfning af de först afgifna räkningarna, anser alla förmyndarne böra afsättas, kan den, på anmälan af den ene förmyndarens gode män, afsätta äfven den andre förmyndaren, hvars gode män ännu icke yttrat sig?
Vidare: då flera förmyndare, boende å olika orter, linnas, och granskning således skall ske af hvarderas gode män, huru skall granskningsarfvodet utbetalas?
Skall myndlingen belastas med dubbelt eller tredubbelt granskningsarfvode? eller skola de särskilda gode männens granskningsarfvode i detta fäll minskas, ehuru deras besvär är lika stort?
Denna omständighet allena synes mig nog för förslagets förkastande, helst hvad som dermed afses eller undvikande af besväret för förmyndaren att lemna räkningen till granskning af andra gode män än den kommuns, i hvilken han bor, kan vinnas genom medgifvandet att vårdnaden af förmynderskapet öfverflyttas å annan Rätt. 3:0.
I stället för den förteckning öfver förmynderskap inom hvarje härad eller stad, som enligt 1861 års Författning skall föras af Domaren, och hvilken förteckning för denne är af vigt, på det han må veta öfver hvilka förmynderskap vårdnad honom åligger, skulle, efter Utskottets förslag, af gode männen endast föras förteckningar öfver de förmyndare, som äro boende inom deras krets, ehvar förmynderskapet än fallit.
Och, hvilken garanti finnes derför att dessa förteckningar blifva fullständiga?
att ej gode män, som från Domare i olika orter emottaga notiser om förordnade förmyndare, stoppa en eller annan sådan notis i fickan, utan alt införa den i förmyndarelängden?
Huru skall sådant kontrolleras?
Utskottet talar väl i motiverna om Domarens koncepter till de uppgifter å förmyndare, han skall sända till de särskilda gode männen; men det kan betviflas om han utan särskildt åläggande kommer att förvara dessa koncepter, och i allt fall finnes intet stadgadt om deras sammanförande till ett helt. i o. Hvilket oerhördt besvär uppstår icke för Domaren för att få veta hvart alla förmyndare hafva flyttat, hvaraf åter beror hvarthän han skall sända sina uppgifter?
Och hvilken flygande korrespondens uppstår icke hvarje gång en förmyndare flyttar!
Genom en så vanlig åtgärd som flyttning sätter han gode män och domare i rörelse, likasom hade en rymning inträffat.
Jag befarar att Domare, hvilka nu ställt sig föreskrifterna i 1861 års förordning till efterrättelse, skola i de förändrade och för Domaren lika främmande åligganden de erhålla till följd af Utskottets förslag, finna en ännu mera grundad anledning till klagan, än som försports öfver 1861 års förordning; hvarjemte oreda och förvirring skulle uppstå Lag-Utskottets Betänkande JM 32.
25 uppstå samt ändamålet med hela institutionen komma att förfelas, genom den brist på kontinuitet i gode mäns öfverblick af förvaltningen som blefve en följd af den ambulatoriska granskningen.
Mig synes således skäl förefinnas att tills vidare låta författningen vara, och först, sedan omdömet kunnat stadgas rörande de deri nödvändiga förordningar, vidtaga dessa.
Af Herr Staaff.
Af Herr Carlén, med hvilken Herr Lemchen instämt: »Sedan, genom Kongl.
Förordningen den 8 Oktober 1861, barnaarfvet frånkändes all förmånsrätt i den gäldbundna förmyndarens fasta gods, åtnjuter detsamma i allmänhet intet annat skydd af lag, än det, som innefattas i tillsynen derå, att förmyndaren årligen afslutar räkning öfver allt det han har om händer, samt i den domaren tillerkända magt att, då omständigheterna dertill föranleda, på anmälan, skilja förmyndaren från målsmansskapet.
Besinnar man, att en sådan magt icke får utöfvas på grund af subjektiv uppfattning om förmyndarens redbarhet och vederhäftighet, icke ens på enskildt inhemtad kännedom om befintliga brister i berörda hänseenden, utan endast på grund af officielt kända och bevista fakta, hvilka kunna gälla äfven inför öfverdomaren; så inser man lätt, att hela det skyddsvärn, som omgärdar barnaarfvet, så vidt detsamma utgöres af lös egendom, numera ytterst består i kontrollen deröfver, att myndlingens utgifter och tillgångar af förmyndaren ordentligen bokföras.
Besinnar man derjemte, alt ett bokfördt saldo af t. ex. 100,000 R:dr icke alltid betyder detsamma, som 100,000 R:dr i penningar eller värdepapper, och att föröfrigt just den förmyndare, som förskingrat dessa 100,000 R:dr, sannolikt skall vara mest angelägen att ordentligen bokföra dem såsom en tillgång, för att dölja förskingringen; så torde man jemväl utan svårighet inse, att icke ens den ordentligaste förmyndareräkning innefattar garanti derför, att myndlingens i densamma upptagna behållning verkligen finnes i behåll.
Och ändå synas hvarken de lagstiftare, som frånkände barnaarfvet dess sekelsgamla, tysta förmånsrätt, ej heller nuvarande Lag-Utskott, vilja erkänna, att något annat behöfs, för att skydda den omyndige från ekonomisk ruin, än att reglementera för att framtvinga förmyndareräkningar, hvilka under den mest oklanderliga formrigtighet kunna dölja den mest beifransvärda oredlighet.
Anledningar, att bedöma frågan från annan synpunkt och att föreslå mera tillförlitliga garantier, hafva dock icke saknats för Lag-Utskottet.
Både Herr Lallerstedts och min motion samt Herr Dahms amendement till den sednare innefatta sådana anledningar.
Hvad särskildt min motion angår, så framhöll jag i första rummet angelägenheten att någon säkerhet ställdes för den omyndiges reda penningar och det i motionen framlagda författningsförslag var grundadt, bland annat, på den princip, att öfverförmyndaren skulle ega rätt att af förmyndaren utkräfva sådan säkerhet.
St Brot. 1862 & 1863. 7 Sam. 1 Afd. 10 Haft. 4 2G Lag-Utskottets Betänkande JVI 32.
Fåfängt skall man invända att denna rättighet redan finnes.
I motiverna till min motion har jag sökt visa, att det stadgande i sådan syftning, som återfinnes i 5 § af Kongl.
Förordningen den 24 September 1861, är stridande mot annan gällande lag, nemligen Inteckningsförordningen; och jag kan nu ytterligare tillägga, att om det också, sådant oaktadt, kunde anses bindande, domaren icke lärer kunna begagna sig af denna rättighet, så länge ingen auktoritet finnes, i hvars vård säkerbetshandlingarne kunna med trygghet öfverlemnas.
Sjelf kan han ej emottaga dem och de socknevis valde kontrolleringsmän lära i allmänhet ej kunna antagas dertill skickade, om de också skulle vara dertill villige; hvaremot den af mig föreslagna kontrollerings-nämnd, i följd af dess organisation och det vidsträcktare förtroende, som föranledt dess utväljande, allestädes torde komma att bestå af sådane personer, åt hvilka ett dylikt uppdrag utan ringaste våda kan öfverlemnas.
Att fylla denna lucka i det skyddsvärn, hvarmed lagstiftaren bör omhägna de omyndiges egendom, var dock icke det enda, knappt det väsendtligaste ändamålet med min motion.
Jag afsåg derjemte att bereda en lätt öfvergång till ett helt annat system i afseende å vården af berörda egendom, än det som nu gäller, — till det system nemligen, som i de flesta andra länder anses såsom det enda rationela, emedan det är det enda för de omyndige fullt betryggande, och hvilket innefattas i det enda ordet: förmyndarekammare.
För att hinna detta, äfven i vårt land länge såsom eftersträfvansvärdt ansedda mål, erfordras, efter antagande af mitt förslag, endast tvänne, knappast märkbara steg.
Det första skulle bestå deruti, att kontrolleringskretsen vidgades från häradet till domsagan och att förmyndaren, med bibehållen rätt att disponera öfver myndlingens medel, alltid och ovilkorligen ålades att aflemna säkerhet för desamma.
Och det andra steget vore, att vidga kretsen till länet, ifall sådant ens behöfdes, samt att infordra medlen till den dåmera fullständigt bildade förmyndarekammarens förvaltning:
Öfvertygad, som jag är, att dylika kamrar förr eller sednare måste inrättas öfver allt i landet, men derjemte inseende vådan att med ett enda penndrag ombilda sekelsgamla, i den enskildes affärslif djupt ingripande vanor, har jag dock i detaljerna byggt mitt förslag på den nu befintliga grunden, under det jag derjemte i detsamma sökt inlägga en tendens till utveckling i ofvan antydda rigtning.
Men äfven utan en sådan utveckling, tror jag, att detta förslag skall inför den sakkunniges omdöme befinnas innefatta tillförlitligare garantier i afseende å förmyndarekontrollen, än såväl den nu gällande, som den af Utskottet föreslagna förordning.
Och jag hemtar deraf ytterligare stöd för mitt vördsamma yrkande: att Rikets Ständer, med godkännande af hufvudgrunderna för mitt oftanämnda förslag, behagade återförvisa ärendet till ny behandling af Utskottet.
Lag-Utskottets Betänkande J\i 32. 27
För den händelse afseende icke fästes å denna framställning, utan Rikets Ständer, lika med Lag-Utskottet, finna att kontrollen öfver förmyndareförvaltningen hufvudsakligen bör inskränka sig till kontroll öfver räkenskapsföringen, anser jag mig böra tillkännagifva, att äfven jag, för min del, anser det inom Utskottet utarbetade förslag till förändrad lagstiftning derutinnan i alla stycken ega betydliga företräden framför nu gällande förordning.
Det utgår nemligen från den rigtiga synpunkt, att domaren icke bör, mera än oundgängligen nödigt är, belastas med notarial-bestyr och fiskals-åligganden, samt är derjemte konseqvent genomfördt och praktiskt verkställbar^ hvilket deremot, såvidt jag förmår fatta, icke kan sägas om den redan så allmänt öfverklagade 1861 års Förordning.» Herr Henschen har begärt få antecknadt att han, i anseende till sjukdom, varit hindrad att deltaga i Utskottets öfverläggning och beslut angående förevarande ämne.
Herr Friherre Wrede, F. C. och Riksdagsfullmägtigen Johannes Nilsson från Göteborgs och Bohus län hafva ej heller i detta ärende deltagit. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1863.
V Lag-Utskottets Betänkande N:o 33. 1 \:o 3.3.
Ank. lill Exp.-Ulsk. den 27 April 1863, kl. S e. m.
I detta ämne äro motioner väckta inom Höglofliga Riddei-skapet och Adeln af Herr Friherre Creutz, S. (motionen N:o 236), inom Yällofliga Borgare-Ståndet af Herr Staaf (motionen N:o 75) samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtigen August Carlberg från Hallands län (motionen N:o 192).
Förstnämnde motionär har förklarat sig yrka hela giftoinannarättens upphäfvande, hvaremot Herr Staaff och Riksdagsfullmägtigen Carlberg inskränkt sig till att föreslå en författning, hvarigenom stadgades, att ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, egde sjelf utöfva den rätt, som hennes giftoman eljest enligt lag tillkommit, dock att om sådan mö äfven gällde hvad om enka i 6 Kap. 2 § Giftermåls-Balken vore stadgadt.
Ofver dessa framställningar har Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt, hvarjemte Utskottet erhållit del af den, i anledning af Riksdagsfullmägtigen Carlbergs motion, inom Hedervärda Bonde-Ståndet hållna diskussion, utvisande att en stor del af nämnda Riks-Stånds ledamöter instämt i motionen.
Vid besvarande af de sålunda väckta förslag, torde det icke vara nödigt att ingå i någon vidlyftigare framställning om den väsendtligen olika karakter, giftomannarätten eger nu emot fordom.
Dess första uppkomst är att söka i den oinskränkta magt, familjefadern i äldsta tider utöfvade öfver familjens medlemmar och hvarigenom han till och med egde att, emot sin dotters vilja, öfverlemna henne åt den, han behagade.
I en sednare tid, då mannen borde, förr än han ingick giftermål, hafva inhemtat franders råd och qvinnan hafva erhållit deras samtycke, var dock giftomannarättens utöfvande en slägtangelägenhet, berättigande slägten att från svågerskapsförhållande ' utestänga en för den misshaglig person.
Någon sådan slägtens rättighet kan dock ingalunda anses åsyftad genom giftomannarätten, sådan den blifvit bestämd i 1734 års lag.
Dess enda grund lärer numera vara den af Lag-komitén jemväl antagna, eller qvinnans behof af ledning och råd utaf en erfarenhet, som hon sjelf icke kan antagas hafva förvärfvat.
I den mån detta Bih. till 11.
St: Prot. 1862 §■ 1863. 7 Sami. 1 Afd. 11 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 33. behof fortfarande kan anses förefinnas, i den mån lärer äfven giftomannarätten böra, icke såsom en rättighet för familjen, utan såsom en förmån för qvinnan sjelf, qvarstå, — och tvärtom: der behofvet ej längre må anses ega rum och giftomannens veto således icke längre kan betraktas såsom en förmån för qvinnan, der bör ock detta veto försvinna, såsom endast innebärande ett tvång, förhatligt i samma mån som de känslor äro heliga, hvilka genom dess utöfvande kunna våldföras.
Den sannare uppfattning af qvinnans karakter och förmåga att råda öfver sig sjelf, som på sednare tider gjort sig gällande, lärer väl ock böra läggas till grund för en revision af lagstiftningen i detta ämne.