Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Garibaldi var emellertid ingalunda okänslig för den oförrätt, lian tillfogade en annan man, men hans häftiga kärlek tili den stolta, högresta, lidelsefulla sydamerikanskan lat sig ej kufras, så mycket mindre som Anita redan från första stund och med naturbarnets styrka besvarade densamma.
Den ljuslockige, blåögde unge främlingen, med de klassiskt rena dragen, vann odeladt hennes hjärta, och från det ögonblick, han hviskade dessa ord i hennes öra: » du skall bli inin », blef hon hans älskarinna.
hans hustru, hans van och stöd i fattigdom ocli bekymmer, hans barns moder samt hans trogna kamrat, lians %adjutant % och modiga följeslagarinna i alla faror och strider, till dess döden ryckte henne ur halis arinar vid Adriatiska hafvets strand.
Långt senare, d % lians namn äradt genljöd öfver hela- Eiwopz., omtalade han henne så: oDu, mina barns älskade moder, som jag i dag begråter, som jag skall begrkta under hela mitt lif - dig lärde jag kanna ej under segern, utan i motgång och skeppsbrott, och l %ngt mer än min ung- dom, mitt utseende och min förtjänst, r a r det mina olyckor, som faste dig vid mig för hela lifvet - Anita, dyra Anita!
D Vackrare minnesruna kan ej en gift kvinna erlialla.
Den 2.r ett vittnesbörd om en sann kvinnosjal, hrars kärlek, lidelsefull och glödande i lugnare dagar, i motgång och olycka, höjer sig till verklig storhet.
J: J: e: Hon ' följde honom ombord B hans skepp, och inom kort blef hon i tillfälle att visa prof på sitt mod.
Garibaldi rikade i strid med ett hans eget vida öfverlägset brasilianskt krigsskepp, hvilket efter en kort stiind tog till flykten,
p e n endast för a t t - %terkomma ined förstarkning af trenne andra far- tyg, hvilka alla genast började en häftig kanonad mot Garibaldis skonert.
Denna blef nu fullkomligt öfversållad af kolor, dess ena sida var sönderskjuten och masten krossad, pH.
däck vältrade sig döende och sårade, men de tappia .sjomännen svaro.
att förr låta döda sig till sista ' man än gifva sig fångna.
Vid Garibaldis sida stod Anita.
Nidt i kidregnet, och lugn som deii tappraste soldat, affyrade hin sin bössa mot angriparne.
Före stridens början hade Garibaldi enträget bedt henne begifva sig i land, men hon liade bestämdt nekat att skiljas från honom, då han var utsatt för fara, och i tysthet, stolt öfver liennes mod, motsatte han sig.
ej hennes .vilja.
Plötsligt kastades hon och.
t r å matroser af en kanonkula ned på däck.
Förfärad störtade ~ a r i b a l d i fram, troende henne vara kros- sad; men hon reste sig fullkomligt oskadd - de b&amp;&amp;, inännen vom döda.
Då bad lian henne, att hon skulle begifva sig ned på melian- däck; hon svarade: %Ja, men endast för att jaga upp de lega stackare, soin gömt.
sig dar., Och inom ett ' ögonblick återkom hon, iiied sabeln i liaiid drif- vande framför sig flera matroser, sain flytt undan striden.
Då denna rasade soin lietast, drog sig emellertid de fientliga skeppen tillbaka; befälhafvareii % ett af dem liade blifvit tïaffad af en kula.
Detta var dock ingalunda enda.
ghngen Anita stred vid sin inws sida till sjös.
Kort därefter, då han ined tre skepp seglat in i den stora lagunsjön Los Patos, skild från Iiafvet endast genom en smal land- remsa, befann lian sig innesluten inflan en fientlig.
eskader af 22 skepp och en stark arinék&amp;r pk stranden.
.Hans uppgift var vid detta tillfälle a t t söka hindra denna flotta från att segla längre fram, enar en republikansk kår afven befann sig något langre uppe pk stranden.
För att öfverskåda tei~äiigen och siiiida ett bud till chefen för sistnämnda kår, general Canabarro, begaf lian sig ett ögonblick i land, under tiden öfverläinnande befälet å sitt skepp åt Anita.
Med fulla segel nalkades emellertid den fientliga flottan, och vid hans återkoinst o111 bord liade Anita redan börjat kanonaden.
Med hög, klar röst gaf hon sina order .och uppmuntrade manskapet: Det uppstod ett förfarligt ' blodbnd.
Af alla officerare ombord h alla '
tre skeppen var Garibaldi den ende öfverlefvande.
Oaktadt förtviflag kamp lyckades det dock de fientliga skeppen att passera förbi.
Under hela tiden förblef Anita på den farligaste platsen bred- vid Garibaldi.
Upprörd öfver den fara, Irvari hon befann sig, be- fallde han henne att begifva sig i land, och för att förmå henne där- till, gaf lian henne i uppdrag att begara förstärkning af general Canabarro.
Hon lofvade att utföra iippdraget och att sanda svar med en pålitlig inan.
Garibaldi kände sig nu lugnad.
BrIen snart återkom hon sjalf med sraret, ty i liela den repu- blikanska kåren fanns ej en man, som vagade sig öfver till skeppet.
Garibaldi erhöll nu geiiom henne generalens befallning a t t söka radda vapen och ammunition samt sedan tanda eld p % den lilla flottiljen.
För a t t utföra det senare, begaf han sig ombord % de andra skeppen, hvilkas däck vor0 betiickta af döda.
De f % öfverlefvande af sitt folk hade ' han Ater måst ställa under hnitas befäl, och hon blef nu den, som ledde räddningsarbetet.
Stående upprätt, lugn och högrest i skeppsbåten, hvars roddare sutto krokiga för att undvika fiendens kidor, for hon fram och till- baka mellan stranden och skeppet, till dess allt och alla kommit i sakerhet.
Men iifven under striderna på fasta landet följde hon till häst sin make.
D å denne vunnit segern vid Santa Vittoria, var det hon, som outtröttligt vhrdade och förband de sisade.
Under nederlaget vid Taqvari behöll hon i det längsta modigt sin plats bredvid Gari- baldi, inidt i den värsta striden.
Hon blef dock i tumultet skild fran honom.
Nar hon s&amp; att allt var förloradt, satte hon sporrarne i sin hast, så att denne med ett väldigt sprang förde henne ur fiendens midt.
DA bortslet en kala hatten frlin hennes hufvud, en annan traf- fade hennes hast, som störtade.
Fkngen fördes hon inför den fientlige öfversten, livilken, beundrande hennes mod, biföll hennes anhållan att på slagfältet söka Garibaldi, den hon trodde vara stupad.
Liinge irrade hon omkring.
Hvarje död, som fallit framstupa mot marken, vande hon om för att f8 se iians ansikte.
31en den hon sökte fann hon ej.
Ofvertygad att han lefde, tänkte hon nn endast på flykt och återförening med honom.
Hans kappa, som han under striden bortkastat för att vara friare i sina rörelser, hade blifvit flin- nen af en fientlig soldat.
Hon tillbytte sig densanma mot sin egen, som var mycket mera värd.
Xar natten kom begagnade hon sig af fiendens segeqgliidje, smög sig nr den hydda, hvari bon hölls fhgeii,
och ilade inat den djupa vilda skog, som betlcker Esyinassos bergs- kedjor.
Den amerikanska steppens dotter kände dock ingen fruktan.
Hon hade - skogar nära nio (svenska) mil djupa att genonitränga för att komma.
till vänner, och hon var ensam, titan lifsinedel; Under nätter och dagar framtrangde Iion genom urskogen utan annan föda än viinternas rötter, vilda frukter eller ännu gröna ' kaffe bönor.
De fal landets invihare hon mötte voro fientliga mot republi- kanerna och nedgjorde, hvarhelst de det kunde, de spridda skaror af dessa, som efter nederlaget vid Taqvari ströfvade genom provinsen.
Vid ett tillfälle råkade hoii midt in i ett dylikt blodbad.
De fiender, som ännu voro sysselsatta med pliindring, flydde vid åsynen af denna liögresta ensamina kvinna, livilken p i en vild hast, den hon lyckats fA af personer, som visat henne gästfrihet, och med det rika svarta h h e t flygande för vinden, stormade fram midt i natten.
Fyra ryttare, som vor0 posterade vid floden Canoas, flydde likaledes vid anblicken af deiica uppenbarelSe.
och gömde sig bakom nkgra buskar.
Den af regn iippsvallda floden var 500 fot bred; hållande sig fast vid hästens inan ocli iippmiintraiide denne med tillrop, simmade Iion lyckligt öfver den brusande ströinmen, fortsatte vägen frainåt och hterfann omsider Garibaldi.
Ej särdeles lang tid efter deiiila afventyrliga flykt gaf Iion lif- vet åt sin förstfödde son Nenotti, den numera ryktbare, i Rom bosatte depiiteraden och generalen, livilken i mod och begåfning visat sig vara en vkdig bärare af sin faders iiroriks nainn, ' lilrsoin lian upp- tagit dennes idéer, för hvilka han annii i dag kaliipar.
Han föddes den 16 september 1840 i en fattig liten ~raiicho,, belagen pk den lialfö som skiljer Los Patossjön från Atlantiska oce- anen.
' Hm kom till världen med ett ärr i hiifviidet, orsakadt af moderns fall från den dödsskjutne hästen i drabbningen vid Taqvari.
De förliållanden, iiiider livilka Menotti såg dagen, voro mycket inskriinkta.
Folket i den lilla ~ r a n c h o i i var ~ visserligen vanligt ocli hjdpsanit, nien Garibaldi iigde, som han sedan bergttat, ej så mycket som Den niisduk, att svepa omkring barnet, ej heller det ringaste medel till moderns vård.
Han beslöt därför att begifva sig till det &amp; lägsna Settembrina för att därifrån skaffa hjälp i t sina astackars iilskliiigar~.
Under hans friinvaro anfölls raiichon af en fientlig triipp, som var iitSänd för a t t tillfilngataga den berömde italienske anförareii. '
Med sitt 12 dagar gamla barn i famnen svingade sig Anita upp på en häst och flydde i susande galopp in i skogarna.
; hungrig, halfnaken, skälfvande af köld och regn maste hon hhlla sig gömd, till dess Garibaldi återkom med tröst och räddning.
Efter republiken Rio-Grandes sista strid och nede~lag, under hvilket Garibaldi kampat med.
vanlig tapperhet, inåste han med en ringa återstod af den lilla a r r n h draga, sig undan till urskogarna.
Dessa, i allmänhet nästan oigenomträngliga, voro detta i ännu högre grad nu i regntiden; den lilla truppen var under sitt långa framtrin- gande utan proviant och transportmedel utsatt för oandliga faror och mödor; alla strömmar hade svälit öfver sina bräddar, och sjalfva mar- ken var ofta af regnet förvandlad till en lös gyttja, hvari häst och ryttare djupt nedsjönko.
Under de nio dagar denna.
färd rarade, bar Anita alla umbäranden och lidanden utan att klaga; men hon biifvadle vid tanken att förlora sitt tre månader gamla barn; rid de farligaste ställen af vägen samt vid öfverskridandet af strömmar, bar Garibaldi den lille gossen fastbunden med en näsduk vid sin hals, sk att lian kunde värma de späda lemmarne med sin andedräkt.
Ändtligen lyckades det dem att arbeta sig fram till bebodda näjder, där vänliga människor gåfvo dem vård och föda.
Efter krigets slut lämnade Garibaldi Rio-Grande och begaf sig till ISIontevideo, huf vudstaden i » Banda Oriental D.
Tid sin ankomst dit var han fullkomligt utblottad på tillggngar.
För att kunna, som han själf uttryckt sig, erbjuda sin Anita Ben blygsam bergnings, försökte han till en början försörja sig sasom handelsagent, sedan sasom lärare i matematik.
Härined fortfor lian, anda till dess han trädde i spetsen för den i Monterideos krig mot Buenos Ayres sh berömda Bitalienska legionens.
Under hela detta krig var Garibaldi inontevideernas friimsta stöd, den tappraste af deras generaler, och ryktet om hans segras - sarskildt vid San Antonio - gick öfver hela den bildade viklden.
Den biltoge, dödsdiiinde sjömannen f i h 1843 - aliijonet f r i n Monte- video » - var redan en af Europas mest berömda lijallar.
Men under krigstågen i Banda-Orientals tjiinst följdes han ej af Anita, hvilken nu var kans lagliga hustru.
Hon hade numera utom Menotti, äfven en liten dotter att rarda, Teresita; ännu en dot- ter Rosa, dog som helt spad.
Inom den hjältemodiga unga kvinnan,
livilken under kriget i Rio-Grande trotsat död ocli faror för att stän- digt få vara i den nians närhet Iion älskade, hade moderskärleken vaknat med sainina instinktlika styrka som kärleken till hennes niake; hon agnade sig nu uteslutande åt sina barns vlrd.
» Anita », skref Garibaldi senare om henne i bref till en vän, mitt kön så öfverlägsen i krigets faror och växlingar, var beundrans- värd i fainiljelifvet.
Hon har alltid bistått och tröstat mig i olyckan och i hvarje svår Belägenhet, hvari jag befunnit mig vare sig i Rio- grande eller i republiken Orientals tjänst.
Under hela den tid jag stred fös republikanerna, vistades hon i Montevideo, älskad af alla.&gt;, Helt visst var det henne ingen lätt sak att under deiina tid uppehålla lieminet, livari utom hon själf och tidtals afven.
hennes make funnos tre barn att uppfostra; också sonen Riccotti föddes under dessa %r.
Garibaldi var äfven soin general i republikens ar1116 ocli iifverkommendant i staden Diloiitevideo allt jämt lika fattig.
Han af- slog alla Belöuing~w ocli betraktade de 14 år af kamp, soin lian till- bragt i Amerika, liufvudsakligast som en beredelsetid, livilken skulle göra honom värdig och skicklig att strida för Italien; det var folk- frihetens sak, för livilken lian kämpade afven i Amerika, och egen- nytta eller begär att rikta sig sjiilf fannos aldrig i hans själ.
Hans liustru Anita,, bildad af ett siillsyiit fast material, var fullkomligt i stind att dela lians åsikter.
Det korn därför aldrig öfver hennes lappar ett ord af inissrnod öfver den fattigdoin livari de lefde, och aldrig yttrade hon någon langtaii efter de lugnare förhållanden hon lämnat för a t t följa honom.
Men hon gaf i stället stundom utbrott å t en ganska stark - och troligen ej alldeles obefogad - svartsjuka.
Garibaldi var alltid och intill sin sena 3derdom beundrad af kvinnor af alla klasser, ej minst a.f liögtuppsatta och bildade.
Anita såg tydligt den beundran lian % sin sida agnade Montevideos eleganta kvinnovärld, livilken, som han sade, erinrade Iionoiii oin Sevilj as och Granadas kvinnor,; Han vagade dock aldrig yttra något sidant di- rekt till Anita, ty hon fördrog ej någoii rival.
Han lias sjalf be- rättat, a t t hon vid ett tillfälle, da hon väntade träffa en shdan, upp- trädde med t v l 1a.ddade pistoler, den ena för Iioiioin, den andra för rivalen.
Blla ekonomiska ' umbäranden uthärdade Iion dock, soin sagdt, med glädje för lians skull.
Sjiilf tillagade lioii de sinas enkla kost, oftast bestående endast af bröd, viii och olja, och därmed var hoii fullt belhten.
Den läkare, som vid Teresitas födelse vardade henne, liar berättat, att vid detta tillfälle fanns det livarken ljus eller inat ' 10.
i huset; lian måste därför skyndsamt begifva sig till sitt hem för att anskaffa lämplig föda %t den sjuka kvinnan.
Hiiiri stort värde en än sh liten penningsumma ägde för faiuil.
jen visas af bl.
a. följande lilla tilldragelse.
E n dag föll den lilla Teresita utför trappan och slog sig illa.
Garibaldi, som ej visste kur han skulle trösta sin gråtande älskling, tog tre sous - familjens hela förmögenhet, bevarad för något särskildt stort tillfälle - och skyndade ' ut för a t t köpa något åt barnet.
Vid sin återkomst möttes han af sin hustru, som helt upprörd ocli bedröfvad ropade till honom: &gt;Man har stulit börsen !^ Alla äro eniellertid ense i skildringen af den lycka, som oak- tadt bekymmer och de sydländska lynnenas hkiftighet, alltid r %dde B Garibaldis ocli lians första hustrus hem.
Å r 1848 återvände Garibaldi till Europa och Italien.
Han hade låtit sin hustru resa någon tid förlit, och medel till öfverf3rten hade han erliållit genom vänners och italienska patrioters sammanskott.
Då Anita med sina tre barn anlände till Nizza, Garibaldis födelsestad, där hans gamla mor ännu Befde, blef hon mottagen af befolkningen med höga jubelrop; tusentals inänniskor samlades utanför hennes bostad under rop: ~ L e f v e Garibaldi, lefve vår Garibaldis fa- milj !a Hon erhöll äfven som gZfva en fana i de italienska färgerna, denna skulle hon öfverlamna åt sin make med anhållan att han först skulle höja den på Lombardiets jord.
Flera Anitas bref från denna tid finnas autografiskt htergifna i italienska arbeten öfver Garibaldi; de bevisa, att Anita ej var den obildade och simpla kvinna, mången föreställt sig.
Både handstil ocli innehåll äro rardade.
Helt egendomligt är det att se denna &gt;steppens dotter, bepiitta om teatrar och skadespel, hvilka hon bevistade h&amp;r i Rivierans sköna blomsterstad.
Men de lugna dagarne i hennes mans barndomshem blefvo ej intinga.
Efter kriget mellan Sardinien och Osterrike gick Garibaldi i republiken Roms tjänst och ledde dess fiirsvar under den dramatiskt spännande strid mot fransmannen 1849, som nästan oafbrutet fortgick under tvenne månader.
Flera bref frh honom till Anita, skrifna under beliigringen, finnas ännu; däri uttrycker han den ömmaste kärlek till henne och barnen och ber henne upprepade ganger att underrätta honom oni
hennes liälsotillstånd.
Hon väntade nämligen då att snart &amp; ter blifva moder.
Garibaldis sista bref till henne, dateradt Rom den 1 2 juni 1849, erl~öll hon emellertid aldrig.
Hon hade nämligen då redan lämnat Nizza för a t t ' begifva sig till honom i den belägrade staden.
Hon liade sport ett rykte att han vore sårad, och shsoin hon fordom funnit vägen till hoiioin genom Amerikas urskogar och brusande floder, så skyndade lion nu genom Toscana och Romagna, livarest landet var ockuperadt d österrikare ocli fiender, htföljd endast af en vtn till Garibaldi, en af lians följeslagare från Montevideo, Orrigone.
Den 14 j,uni var Iion i Roin.
Garibaldi befann sig i sitt hiif- viidkvarter tillsammans med sina officerare, alla, som han själf sedan berättar,, i skjortarmarne~, ocli jag för min del nedstämd, enär jag nyss varit nödsakad att döma en af våra officerare till döden, en neapolitan, som iinder natten öfvergifvit sin post.
Hastiga steg liör- des i komidoren.
J a g utstötte ett skri, det var Anita, soin kominit att uppsöka mig, ledsagad af Orrigone.
alskade Anita - jag trjrclcte henne till mitt hjärta.
Det föreföll niig som om allt nu skiille g&amp; enligt min önskan, mitt lifs goda ängel var åter vid min sida.))
E n af deltagarlie i republiken Roms ärofulla strid, schweizaren major von Hoffstetter, berättar i sin dagbok från dessa månader, att Anita var » en kvinna af onikring 28 ars &amp; lder med mycket mörk hy, intressanta drag ocli spiid kroppsbyggnad.
Redan vid första blick igenkände inan i lienne ainazoiien.
J a g liade tillfiille att se livilken ömhet och iippmärks ' ainliet hennes make visade hennew.
det gick ej enligt Garibaldis önskan.
Snart randades den dag - den 3 juli - d i franska trikoloren jämte den påfliga fanan vajade från Capitolium.
Garibaldi uttalade sina berömda ord: » I alle, so111 nu med mig viljen dela landsflykten, hören hvad soin iiii väntar eder: hetta och törst iiiider dagen, köld och hunger under natten - den som älskar Italien följe mig!
s E t t par tusen man slöto sig kring den djärfve anfiirarens fana, och i spetsen för denna trupp lämnade Gai-ibaldi Rom i saiima stiind som fransniännen f r h motsatt sida intågade i den eviga staden.
Bredvid honom red nu hter Anita i inörkgrön ryttardräkt, cala- breserhatt med strutsfjäder ocli med den sabel vid sidan, hvilken hon begagnat redan i Amerika.
Han hade förgafves sökt förinh lienne a t t hterviinda till Nima.
Den sydländska k+iiinans iiatiir att alltid
satta barnen främst och i sista rummet taga hänsyn till mannen fick denna gång gifva vika för den starka kärleken till honom, som nu svafvade i större fara an någonsin.
Ty ett pris var satt p&amp; hans hnfvnd, och han, Italiens store hjälte, dess oegennyttigaste son, dess blifvande räddare och befriare, jagades nu som ett vklebrkd af fyra stora armder: österrikare, fransman, neapolitaner och spanjorer.
En- samt hans namn var ' nog att komma koiiungar och piifve att darra.
Oaktadt ilet tillstånd, hvari hon befann sig, delade hon nu åter med honom mödor och nmbäranden; under en hel månad varade denna marsch; ständigt var den lilla skaran orngifveii af fienden och oupp- hörligt i fara att öfverrumplas och tillfingatagas, då en saker död väntade dem alla.
3Iknga af soldaterna omkommo af hunger och li- danden; men Anita förlorade aldrig modet; hon uppmuntrade och trö- stade sin öfver, Roms fall sörjande make, och hon sökte intala de van- kelmodiga och uttröttade mod.
Under rasterna sysslade hon med att tillreda den tarfliga kost, man kunde erhallla uppe i Apenninernas vilda bergstrakter, ocli Garibaldi yttrade d&amp; ofta med rörelse och stolthet till sina följeslagare, nnder det han pekade pk Anita, som midt i öde- marken skötte husmoderns kall: DO signori, rnia moglie &amp; una valorosa - min hustru är en modig kvinna,.
Andtligen funno de flyende en tillflykt på republiken San 31a- rinos neutrala omraide.
l i e n österrikarne nalkades; de omgåfvo snart hotande den lilla republikens högt p&amp; en klippa liggande liufvudstad, och Garibaidi, som här upplöst sin arme, måste sjalf skynda vidare.
Hans inhl var att uppnå Venedig.
a t e r besvor han sin nn af feber ocli kramp häftigt sjuka och sängliggande l i ~ ~ s t r att u kvarstanna i det gistfria skydd, som erbjöds henne i San DIarino.
Åter nekade Anita att skiljas f r h honom.
Tanken p&amp; skilsmässan gaf henne till och med nya krafter.
Vid nat- tens inbrott satt hon åter, ehuru med svhighet, till hast, och atföljda af nagra officerare och 200 soldater begåfro sig de båda makarne p % väg till kusten.
Här lyckades man erl~ålla ett antal fiskarbitar; segel hissades ocli knrs ställdes på lagnnstaden Venedig.
Men den lilla flottiljen upptäcktes af österrikiska krigsskepp; den förföljdes och ntsattes för en häftig kanonad; ktta biitar sjönko, medan fem lyckades rädda sig bakom en ndde och landade vid Lido.
Vadande genom vattnet bar Garibaldi sin afsvimmade hushii i land och nppnadde med henne en liten hydda, livarest lian nedlade henne och lyckades återväcka henne till medvetande. '
: 4nnu ett par dagar ströfvade lian med den dödssjuka Anita f r h plats till plats, alltjämt döljande sig, alltjämt ifrigt förföljd af den österrikiska armden.
Han måste niistan ständigt bära Anita; emellanåt orkade hon dock, stödd af honom, mödosamt släpa sig fram, förtärd, som hon var af en dödande feber ocli janirande sig i häftiga plågor.
En vanlig bonde förde dem slutligen till en, soni.
lian trodde, saker tillflyktsort.
Anita anlände dit i ett beklagansvardt tillstånd, kämpande med en för tidig nedkomsts alla smärtor.
Deras tillflyktsort blef emellertid upptäckt och de miste fly till ett annat, längre iii i den djupa pinjeskogen beläget ställe.
Liggande p i en madrass och stödd af kuddar iniiste Anita sakta bäras; hvarje skakning eller rörelse kom henne a t t jämra sig högt.
Aiidtligen voro de vid mhlet, en arrendegård, tillhörig marquis Guiccioli.
Anita in- bars och lades på en sang; hon drack litet vatten, som hennes man gaf henne, sjönk tillbaka i hans arinar och dog.
.I samma ögonblick, som han förtviflad kastade sig ned öfver bädden, ljöd ropet:, Fly, fly!
Österrikame äro har l D Dessa vor0 re- dan inne i huset, då Garibaldi lyckades undkomma genoin en bakdörr.
Husets förfärade invånare läto i största hast nedmylla den ännu ej kallnade unga kvinnans lik i pinjeskogens sandiga mark.
- Det upptogs dock senare och lades i en kista, hvilken fördes till ett niirbelaget kapell.
H ä r förblef den, till dess Garibaldi sjalf flera &amp; r darefter - då med Jubel hyllad af l ~ l a landet, hvilket han genomreste nästan som en triumfator tillsammans med sin sorl Me- notti och sin dotter Teresita besökte platsen, med rörelse och tårar knäböjde vid kistan och lät föra den till Nizza, dar den nedsiinktes i jorden.
Med Anitas död var Garibaldis egentliga familjelycka ocksk förbi.
; ty oaktadt lian med denna sin älskade ungdoaisbrud lefvat - soin v i visat - i allt annat an idylliska förhkllanden, hade han dock vid hennes sida erfarit verklig lycka.
Också glömde han ' henne aldrig, och htionden efter det ' han ingått flirbindelser med andra kvinnor - han var gift tre gånger - saknade han i henne alltjämt sin lefnads ratta följ eslagarinna.
Ty hvad Garibaldi franiför allt under sitt kämpande lif i sin lifsledsagarinna behöfde finna var amazonen, hjältinnan.
Sisom sådan förstod Anita sin man och delade med kärlek och uppoffring hans egen- domliga lifsarbete p&amp; ett i sanning storslaget satt.
Och hvad kan mera af en hustru begäras?
Efter Ernest Legottra.
E n af mina vänner, en musiker, hade kommit för att tillbringa några dagar hos mig pb landet i sliitet af augusti.
, Kom med ut och Iiör mina gladioler sjunga!, sade jag en morgon till honoin.
B Sjunga?
w upprepade han skrattande.
~ H v a d menas du?
D, Kom bara!
w J a g förde honom ut i trädgården.
Dar stannade ri framför en präktig gladiolusgrupp, som stod i rikaste blomning.
, wWb, sade jag,, sjunger ej allt detta?