Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gendarmesplatsen, på hvilken det sistnämnda står, har dessutom, på hvardera sidan om detta, tvenne till hälften nybyggda, hvarandra alldeles lika kyrkor med sköna dômer, som med skådespelshuset bilda ett skönt helt, då man afräknar det minst sagdt ovanliga att placera en teater mellan tvenne kyrkor, isynnerhet då dessa till storleken äro ett slags kapell till det förra.
Kungliga slottet har äfvenså ganska storartade och vackra partier.
Utmärkt präktig är äfven arsenalen.
Akademiens för byggnadskonsten hus, en massiv quarree, kunde vara vackert, och kanske är det; men dess färg, naken tegelsten, och de halft götiska fönstren skämma bort det hela.
Ett undantag från allt det öfriga bildar den nya Werderskyrkan, byggd uti, jag vet ej om det skall vara hel- eller halfgötisk spetsbågs-stil, eller ingendera, men hvarken vacker eller i tidens anda.
Privata husen i Berlin, isynnerhet de nyaste, äro ganska vackra.
De ega framför dem i München trenne berömvärda egenskaper: att hafva en grundval öfver jord, fönstren i alla våningar lika höga, och taklisten betydligt höjd öfver öfversta våningen.
Eljest ser man i Tyskland nästan öfverallt, utom på nybyggnader i Leipzig, motsatsen af allt detta.
Mig förefaller dock grunden äfven i Berlin ofta för låg.
Äfvenså äro taken vanligen alltför höga och branta, hvilket är missprydande.
Om man nu i afseende på vackra hus måste antaga, att de äro lika mycket på sin plats i en stad, hvilken är stor, som i en stor stad, så gifva de likväl för sig icke staden anspråk på någondera titeln.
Men Berlin saknar karakteren af stor stad äfven i andra afseenden, än de ofvan anförda.
Inga granna ekipager, inga omnibus hvimla på dess gator.
Hyrvagnarne, de såkallade droschkorna, äro till största delen ruskiga åkdon, med ruskiga hästar och kuskar.
Hela antalet af åkare-ekipager lärer uppgå blott till 1600, medan af dem i Wien finnas inalles 3000, i Petersburg, med mindre folkmängd än Berlin, 6000 och vintertid ända till 10,000.
Invånarenas drägt är blott undantagsvis elegant och modern.
Endast om söndagarne ser man ett större antal modernt klädda personer; men detta är redan småstadsaktigt.
Man skulle efter beskrifningar vänta, att i alleerna Unter den Linden få se verlden i dess eleganta skrud.
Men den vanliga befolkningen derstädes består af smutsiga och sqvallrande käringar, hvilka intaga alla hvilobänkar, samt af fruktmångelskor.
Den lilla beau monde, som visar sig, går ej in i alleerna, utan smyger sipp och tyst fram på södra trottoiren.
I Thiergarten är det i hvardagslag tomt och tyst, ehuru den utgör Berlinarens snart sagdt enda promenad.
I Lustgarten äro endast några få barn med deras vårdarinnor synliga.
Om söndagarne blir det öfverallt lifligare, och i gynnande väder visar då Berlin i detta hänseende en anblick af stor stad.
För att samla ytterligare bevis kunna vi nu begifva oss ut i Thiergarten, der det är musik i afton, konsert som det heter, hos George, eljest näst Louis det vanligaste kyparnamn på de Tyska värdshusen.
Thiergarten är en ganska vidlyftig park, tätt bevuxen med träd, brädjemn och något sumpig.
På en den varmaste sommardag kan här vara ganska svalt och angenämt, men är det kallt eller har det nyligen regnat, så känner man väl till både fuktighet och kyla.
Markens beskaffenhet har gifvit tillfälle att anlägga ett par små dammar och kanaler.
Kring dessa ser verkligen ganska smånätt ut, och till dem med deras öar, stora som ett kammargolf, Louise-, Rousseau-ön, vallfärda de promenerande.
Hos George är nu en vanlig harmoni-musik.
Man går dit redan kl. 4 och dricker kaffe; andra komma kl. 6 och dricka thé, men de flesta dricka litet «Weissbier», ett slags bornerande svagdricka, och äta «Kuchen.»
Damerna sitta nästan alla med stickstrumpan i hand och se andäktiga ut.
Kavaljererne hålla sig på vördnadsfullt afstånd ifrån dem.
Då musiken tystnar, är allt så tyst, som sutte man ensam på stället.
Småningom låta dock sakta hviskningar höra sig, men intet glam, intet skratt, inga högljudda diskurser, som skulle vittna, att man vore glad, fri från tillgjordhet och obekymrad om hvad andra tänka eller göra.
Den, som vill se något rätt tråkigt, kan gå en sådan afton till George, Günther eller Odeon, en lokal, som likväl för sig förtjenar att ses.
Då det lider åt skymningen, vandrar eller åker man tillbaka till staden, och alla se hjertans trötta ut, hvilket i sanning ej är att undra uppå.
Berlins fruntimmer, isynnerhet i de bättre klasserna, äro typer för de Nordtyska i allmänhet.
Man saknar hos dem ledighet och grace, eller blott en frimodig och glad uppsyn.
Deras ajustice är vanligen stel och smaklös, och de synas af det moderna välja endast detta.
Så såg man, under nuvarande de långa klädningarnes period, denna smaklösa sed här drifven till det yttersta, så att klädningsfållarne sopade den jemnaste gata och icke ens tåspetsen kunda krypa fram undan klädningen, utan vid gåendet sjåpande sparkade denna framför sig.
Isynnerhet missprydande äro de stora shawlarne, hvilka bäras utslagna, så att de hänga ifrån nacken till hälen, och sålunda med rätta förtjena det behaglösa namnet: «Umschlagtuch», emballage.
Omsorgen om dessa mångfaldiga, graciösa småprydnader, spetsar, manchetter etc., tyckes i Berlin vara okänd.
Man synes der också mest älska svart och mörka färger, förmodeligen emedan dessa äro så tåliga.
Vackra qvinnor ser man sällan.
Deremot äro de vanligen robusta och stadiga.
Angående sällskapstonen i Berlin vågar jag ej döma af erfarenhet, emedan denna är för ringa, och jag äfven fann prof på ett sätt, stridande emot, hvad jag på teoretiska grunder anser vara det här rådande.
Min teori kan derföre icke såra dem i Berlin, hvilka jag personligen har att tacka för den utsöktaste artighet och välvilja.
Men jag har ett vigtigt skäl att anse mina konklusioner i afseende å den rådande tonen komma sanningen nära, det nemligen, att en Berlinerprofessor, en bland Europas utmärktaste vetenskapsmän, icke mindre berömd för fin observationsförmåga än skarpsinnighet och sinnrika kombinationer, med hvilken jag, sedan jag lemnat Berlin, hade det nöjet att göra ressällskap, i allo gillade dem såsom träffande det rätta.
På hans fråga, hvad jag tyckte om Berlin och specielt Berlinaren, svarade jag, emedan han var en man, med hvilken intet pruderi var af nöden, äfven om han ej visat sig vara långt ifrån en beundrare af Berlin, utan omsvep: att allt der föreföll mig så konstladt och förvridet, att jag ingalunda skulle välja att lefva i Berlin, om valet stode mig fritt.
Ty det ständiga bemödandet att synas rätt utmärkt «gebildet» lemnar menniskorna der hvarken ro eller rast.
Jag vill ej nämna domsluten öfver skön litteratur, musik och teater, ty deri hör man dels våpiga omdömen, dels lexor ur jurnalerna litet hvarstädes.
Men i Berlin talas så mycket om «schöne Seelen», «zartes Wesen», «harmonische Bildung», att allt detta blir äckligt.
Det är Göthianismen, som der rasar.
Man vill såsom han låta verlden hafva sin gång och endast vända sig inåt, harmoniskt, som det heter, bilda sitt eget lilla jag upp till det grekiska konstverkets skötta lugn och enkelhet.
Men man är icke konseqvent i denna subtila egoism.
Man vill ej ega det förmenade goda för sig sjelf, för att sjelf stå fri utanför verldens oroliga sträfvanden, utan man gör till hufvudsak att breda ut sin sköna själ, sin harmoniska bildning för andra.
Man söker ej harmoni inom sig sjelf, för att höja sig öfver verldens dom, utan man fordrar af denna erkännande.
Hela denna verldsåsigt, äfven sådan Göthe lärde den, är redan i sig sjelf vidrigt egoistisk.
Hvad som dock med hans artistiska fulländning och hedniska skepsis blef ett sinnrikt konstverk, blir redan en äcklig karrikatyr hos Rachel och Bettina, hos hvilka religionen ingår som ingrediens i denna sjelfförgyllning.
Detta sednare är äfven ofta händelsen med det Berlinska skönsjäleriet, då pietism och en till det yttersta drifven fåfäng och tillgjord finkänslighet gå hand i hand.
För umgänget synes den sanna regeln: att vara enkel och lugn, hos Berlinaren utgöra ett axiom, hvilket han känner, och bemödar sig att förverkliga.
Men just detta, att han icke hunnit öfver bemödandet, att hans umgängessätt icke är andra natur, utan studium och exercice, betager detsamma både enkelheten och lugnet.
Ty den sköna själen, den inre harmonien, som i umgänget skall framträda, fordrar en ständig omsorg, d. ä. sjelfva bildningen är här en onaturlig spänning, och den gör derföre det bildade umgänget till ett spändt, i stället för ett ledigt förhållande.
Huru litet i Berlin en fin umgängesbildning är sed, vi den mening, att den utan studium och arbete skulle sprida sig genom sjelfva umgänget, finner man lättast af förhållandet i de icke litterärt bildade klasserna, hos hvilka ej ett enda drag ger tillkänna, att de skulle tillhöra Berlin, d. ä. i dessa litterärt bildades tanka nutidens Athen.
Jag vet ej, hvilken smickrande resande, som inbillat Berlinarena, att de äro utomordentligt qvicka.
Derifrån har smaken och jemte den tron uppå nationens qvicka lynne spridt sig öfver hela Tyskland.
Studenterne arbeta som orgeltrampare för att klämma «Witze» ur sig.
Det gifves folk i mängd, till och med vetenskapsmän, professorer o. s. v., som hela dagen bråka med att utkläcka Witze eller samla witziga berättelser, för att på qvällen, i ett privat sällskap eller på ett värdshus, dermed kunna regalera några åhörare och njuta af deras beundran.
För offentligare tillfällen, subskriberade middagar o. s. v., måste man ega ett helt förråd deraf, och den, som ingenting lyckats uppdrifva, går ej dit.
Witz är numera i hela Tyskland, hvad den harmoniska själsbildningen är i Berlin, ett ord i allas mun.
En mindre fabrikant i Wien, hos hvilken jag bodde, försäkrade mig, att man äfven i Wien var «ungemein witzig.»
Man vågade väl ej klandra regeringen, men man hämnade sig med Witze.
Han skulle berätta för mig ett par och tog sin son, en elev vid polytekniska institutet, till hjelp; men det hjelpte ej.
Jag blef lika klok som de, d. ä. jag visste ej, hvari det qvicka låg, men måste ändock tro, att det hela var oerhördt qvickt.
I Berlin har nu, som sagdt, qvickheten sitt rätta stamhåll.
Ifrån Majestätet att börja med är allt «ungemein witzig.» Beställsamt kringföres en nyhet, yttrad af det eller det beryktade qvickhufvudet.
Detta går dock an, ty stundom kan deri finnas något verkligen qvickt.
Ofta är det dock af den art, att det behöfver förklaringar i mängd, för att förstås.
Ännu oftare står det i bredd med en beundrad qvickhet ur konungens mun under sista höstmanövern vid Potsdam.
Några ungherrar, deribland några mustacherade, hade infunnit sig som åskådare och närmade sig en liten bro, der konungen tagit plats, och öfver hvilken en trupp skulle rycka under charge.
Konungen sade då:
«Haf godheten alt stiga undan, mina herrar, eljest kunde ni sveda skägget på er!» Allmän beundran.
Alla tidningar föllo i förtjusning.
Sådant kan man väl nu höra berättas.
Men råkar man ut för ett sällskap, som i sin anletes svett jagar efter Witze, och af artighet måste finna, att jagten lyckats, så kan man verkligen blifva mera uttröttad, än vid en verklig jagt.
Alla Berliner-Witze äro just ej Atheniensiskt fina, utan man har en mängd cirkulerande Eckensteher- och Nachtwächter-qvickheter, samt andra med afseende på den i Berlin vanliga inskriptionen på väggarna, hvilka, likasom sjelfva inskriften: «diesen Ort darf man nicht verunreinigen», vittna om någon mer än vanlig cynism.
Till hvad jag yttrade om skönsjäleriet, det sökta i umgängestonen och witzsjukan, tillade den nämnde professorn, att man i Nordtyskland öfverhufvud samt i Berlin isynnerhet sökte skenet, hvaremot sydtysken vore mera naturlig och okonstlad.
I yttre hänseende kan dock en nordbo ej så mycket finna detta besannadt; ty jag tror, att lyxen i många hänseenden i Berlin är mindre oförnuftig, än t. ex. i Stockholm och än mera i hufvudorten för ett litet, fattigt land, som jag ej vill nämna, men der bonden äter barkbröd, under det att embetsmannen lefver upp 15 à 20 tusen riksdaler årligen.
Jag tror till och med, att t. ex. i Österrike, likasom i Baden och Würtemberg, det sköna könet utvecklar mera elegans i kläder, än damerna i Berlin.
Men i andligt hänseende torde satsen vara påtagligare.
Man gör nemligen bildningen till en lyxartikel, och dess värde är derföre ofta endast ytans, en visitdrägt, som man på det bästa uppstufvar för att dermed göra effekt, men hvilken man hemma lägger af sig.
Naturligtvis talar jag här ej om vetenskapsmannen (ej heller har jag äran af connoissencer bland den egentliga haut-voleen), utan om den litterärt bildade medelklassen.
Den, som ser en Berlinska, och i denna fasta kropp, under detta prosaiska yttre, tänker sig «eine schöne, zarte Seele», som lefver och rör sig i platonisk kärlek, tillber det grekiska skönhetsidealet, studerar psychologi i Hamlet, djup verldsvishet i Faust och lär sig kristendom af Rachel, han påminnes, i fall han känner svenska litteraturen, ovillkorligt om brukspatronessan i «Spader Dame».
För en ung witzig Berlinare med atheniensiskt «fin takt» har jag svårt att finna någon bild, så likt är detta lejon oss hvardagsmenniskor.
Men Berlins tidningar tala mycket om «den fina takt, som endast är en äkta Berlinare egen».
Såsom prof derpå berättade en mycket läst tidning ungefär följande historia.
En «äkta» Berlinare och en Provinzial följdes en gång åt på en promenad unter den Linden.
Framför dem släpade en Berlinska på sitt långa Umschlagtuch och sin långa klädning.
Af denna syn blef naturligtvis Provinzialen förtjust, och hans förtjusning stegrades, då han fick se hennes fint bildade, blomstrande och själfulla anlete, – ty att sådana finnas i Berlin, det tog redaktören på sitt ansvar, – ja han blef vid denna anblick så topprasande befängd, att han i blinken ville formera närmare bekantskap.
Han gjorde modigt ett försök att tilltala henne; men utan Berliner-takt, som han var, måste han misslyckas.
Han afvisades.
Då erbjöd Berlinaren ett vad på två buteljer Champagner, som han skulle, bekosta, om han ej lyckades blidka den sköna.
Provinzialen, som ej förstod hvad berliner-takt ville säga, antog enfaldigt vadet.
Nu närmade sig
Berlinaren den släpbemantlade skönheten, tog vackert hatten i hand, beklagade hvad som skett, afmålade Provinzialens ånger, bad om förlåtelse för honom och utverkade, att denne sjelf fick göra afbön.
Men dermed var det ej nog.
Han berättade vidare om det vad, han vågat för satsen: att endast en Berlinares fina takt kunde anslå en Berlinskas harmoniskt bildade själ.
Affären slutades så, att Champagnern genast dracks hemma hos den sköna, i all tukt förstås, ty hon bodde hos sin mor, samt kröntes med ett giftermål emellan den fina takten och den finkänsliga, sköna själen.
Berättelsen är karakteristisk och behöfver inga kommentarier.
Ännu ett drag angående lefnadssättet, emedan det vittnar om den enkelhet, som deri eftersträfvas.
En quidam, en fremling, hyste någon nyfikenhet att lära känna damerna i ett Berlinskt hus, hvilkas höga bildning och intagande väsende han af en deras förtjusta beundrare ofta hört beskrifvas.
En af husets närmare bekanta åtog sig artigt att göra förfrågan, och tillstånd till ett besök beviljades lika artigt.
Familjen bodde ute på ett landställe, så skönt beläget, som Berlins omgifningar kunna erbjuda det.
Det var ett rikt folk, och den elegans, som omgaf dem, med stück, speglar och förgyllningar beklädda väggar, ett derefter lämpadt ameublement, betjening i livree o. s. v. vittnade derom.
Den besökande mottogs med största artighet och vänlighet.
Allt gick enkelt och anspråkslöst till.
Thé dracks ej i familjen.
I stället bjöds han till en tidig supé.
Den bestod af 1:o filbunke, 2:o rökt kött, 3:o plommon och päron ur egen trädgård.
En annan gång tillgick på samma vis, med den skilnad, att det rökta köttet företräddes af en kotelett.
Det var väl blott i Augusti månad, men väderleken var regnig och kall.
Att nu lefva ett par timmar ute i trädgården och parken samt derpå värma sig med några skedblad surmjölk, var i sanning ej att rosa.
Ett glas vin, en kopp thé eller en varm soppa hade varit en verklig välgerning.
Af ömhet för sin mage, med hvilken han gerna lefver i fred, måste fremlingen begära åtminstone litet ingefära på mjölken.
Jag förklarar saken så, att det hörde till saken, till det enkla sättet, att ingenting förändra i det vanliga sättet, och man försäkrade, att det vanliga sättet var det landtliga, att hvarje afton äta landtlig surmjölk.
Det var allt naturligt, men likväl är jag osäker, om ej i surmjölken fanns mera konst än natur.
Vid bjudningar lefves ungefär lika som i Sverige.
Restaurationer finnas ganska goda, ehuru i sjelfva staden inga med större lokal.
Betalningen är på dessa ställen temligen dryg.
Kyparena, die Tafeldecker, som de artigt kallas, kunna ej ens genom en sådan artighet förmås till artighet, utan se alltid ut som skulle de hafva lust att bitas.
I det ståtliga Berlin framträder redan synbart den nordiska fattigdomen, i förening med, som jag tror, håglösheten, och framställer sina trasor till allmänt åskådande.
Jag har redan nämnt, huru hvilosätena under Lindarne belägras af sysslolöst folk ur de lägsta klasserna.
Öfverallt i Berlin finner man samma förhållande.
Tiggeri idkas dock ej till öfverdrift.
Det är väl säkert förbjudet.
Huru det står till med det sämre folkets bildning, derom synas anslagstaflorna i Thiergarten bära vittne.
De utlofva för den, som skadar anläggningarna, icke blott böter och fängelse, utan kroppsstraff, «körperliche Züchtigung».
Detta låter något rått i Tysklands Athen.
I Wien såg jag, så vidt jag minnes, inga sådana anslag, men väl i München.
Ej heller fanns på någotdera stället den omnämnda inskriften, som i Berlin skyllrar i snart sagdt hvarje portgång och på hvarje husknut.
Jag hörde äfven Berlinare beklaga sig öfver massans råhet, och vid folkfester, såsom vid den i Stralau, om hvilken jag ej vet annat, än att då i denna öster om Berlin, vid Spree belägna by ätes mycket fisk, skall det gå vildt till.
Äfven hos det lägre borgerskapet, handtverkare och krämare, röjes föga atheniensisk bildning.
Skilnaden mellan stånden är också i det offentliga strängt uppdragen, och inga gemensamma lustbarheter finnas.
Den som vet, huru Tysken, isynnerhet i denna klass, älskar sin pipa, och huru denna jemte ett glas öl är hans vanliga söndagsnöje, måste t. ex. anse förbudet att röka tobak i Thiergarten för ett indirekt sätt att ur dess alleer fördrifva honom.
Också förblir han derföre hela eftermiddagen sittande i värdshusen på norra sidan, «die Zelte», medan den goda tonen har sina kafeer på ¼:dels mils afstånd derifrån, vid parkens södra gräns.
Om söndagarne isynnerhet vallfärdar man ur denna klass till teatern i Stieglitz, en liten ort invid vägen till Potsdam.
Man far då uppå jernbanan, som går mellan denna stad och Berlin.
Kostnaden för fram- och återfärden är inberäknad i priset för biljetten.
Teatern är ett litet brädskjul, dock vida bättre inredd, än det yttre lofvar, och man ger der vanligen komedier eller små hjertnjupna borgerliga familjestycken.
Man hade sagt mig, att publiken derstädes rätt visade Berlinarens witziga lynne, ty Witz hafva ju alla Berlinare af naturen, lika säkert som en vanlig menniska sin näsa.
Jag begaf mig derföre ut en söndag, då tvenne representationer gåfvos, den ena komisk, den andra gråtmild.
Publiken spelade på visst sätt med och höll sig munter.
Då en polislöjtnant steg in, mottogs han af ett allmänt: «Ahaa»!
Vid en omfamning på scenen ropades «Kuss!» och de tu måste kyssas.
En åskådarinna medhade en knähund, och sedan denne engång gifvit sin närvaro tillkänna, retades han oupphörligt af sina tvåbenta kamrater på ett språk, som han förstod.
Då de arma aktörerna i dramen gjorde sitt bästa, för att röra åskådarena, framskrek någon ur hopen ett: «O wie rührend!» «Das war schön!» «Getrost alter!» eller dylikt, men dessa Witze väckte inga sympathier, utan gjorde blott det hela pinsamt.
Så hade man begrepp nog om Berlinarens naturliga qvickhet.
De spelande voro naturligtvis inga Garricks eller Ifflands medtäflare, men dramen gafs dock så väl, att gäckeriet blef en verklig grofhet.
Bland orter i Berlins omgifningar, dit utfärder göras, är Treptow en förlustelseort vid Spree, midt emot det förut nämnda Stralau, der vanligen fyrverkerier anställas ute på floden.
Dess läge kan sägas vara så vackert, som ett slättland kan bestå det, emedan träd icke saknas och floden här bildar en liten sjö, med en eller annan seglare.
Men äfven denna plats synes vara de bättre klasserna uteslutande förbehållen.
Jag såg der ett stort fyrverkeri, som likväl genom en konträr vind, hvilken dref röken mellan pjeserna och åskådarena, till en del misslyckades.
Hvad som sågs, deribland en imitation af Engelsburgs i Rom eklärering, var dock väl gjordt.
Den skönaste anblicken gåfvo ett knippe af 1000 (sade affischen) raketer, hvilka på en gång uppsändes och öfversållade luften med mångfärgade stjernor.
Genom jernbanan till Potsdam är kommunikationen häremellan och Berlin liflig.
Trainer afgå, om jag ej misstar mig, från hvardera stället fyra gånger om dagen, och på 40 à 45 minuter gör man den 3 ½ mil långa resan.
Tvenne dagar i veckan, tisdag och thorsdag, då ett litet ångfartyg går mellan Potsdam och Pfaueninsel, besökas båda orterna talrikt af fremlingar och den förnämare Berlinerverlden.
Om söndagarne strömmar petite bourgeoisien ut i massa.
En sådan dag valde jag för mitt besök, dels emedan min tid om hvardagarna var upptagen, dels af förkärlek för sistnämnde klass och dess nöjen, ty man får bland dem lättare se folkets genuina lynne och glada menniskor.
De voro också, för att vara nordtyskar, oväntadt muntert folk, och läto sig ej genera.
Största delen slogo sig genast ned i värdshuset invid sjelfva bangården i Potsdam, der på husets tak finnes en slags Bellevue, en hel stor, icke otreflig salong, och der det nu gafs musik.
Någon del vandrade af till Pfaueninsel, der kungliga familjen skulle spisa middag; endast några få föredrogo Sanssoucis alleer.
Hit begaf jag mig.
Sjelfva parken har intet serdeles att erbjuda, men terrassen med dithörande anläggningar är ett stycke i temmeligen imponerande skala.
Dess öfversta afdelning höjer sig 60 fot öfver parken.
Slottet är ett lågt men ganska vackert envåningshus med endast 8 à 10 rum.
Af dessa äro en del bibehållna i det skick, Fredrik den store lemnade dem30, och bebos ej, så att den nuvarande regenten, om jag ej missminner mig, endast har tvenne och hans gemål tre rum.
Något lägre än sjelfva slottet stå tvenne äfven ganska vackra flyglar, af hvilka den ena ett målnings- och skulpturgalleri, hvars största skatter dock nu finnas i Berlin.
Bakom slottet uppföres en liten, obetydlig byggnad för den del af konungens svit, som här omger honom.
Man måste medge, att Fredrik ej var likgiltig för sin omgifning, ty efter den tidens byggnadskonst hade han svårligen kunnat göra sin filosofiska ensamhet angenämare, än han gjort den.
Också har han ej sparat på styfvern, så rikshushållare han eljest var, ty hela anläggningen måste kosta dryga summor.
Den beryktade qvarnen ligger knappt hundrade steg från slottet, hvilket åt denna sida begränsar parken, så att man ur dess vestibul omedelbarligen kommer in på en allmän farväg.
Qvarnen skyllrar nu öfverst på en minst 30 fot hög stenmur och är kunglig egendom.
På terrassen i Sanssouci gjorde jag en egen bekantskap.
En underofficer, af ett martialiskt utseende och rikt dekorerad, fann för godt att utmärka mig, troligen såsom betalande ledamot, bland den öfriga personal, som stadnat på terrassens öfversta trappsteg, der ett utspändt streck betecknade ett non plus ultra för de nyfikna.
Han förde mig innanför strecket, ehuru jag medveten om min lagöfverträdelse krusade emot, men tillät ej de öfriga, som visade håg dertill, att följa med.
Hvad han hade att visa, bestod endast i den nämnda qvarnen, Fredrik II:s favorit-berceau, med gallerverket af smidt jern, och hans hundars grafvar.
Men derunder fick jag veta, att mannen tillhörde ett elitkompagni af 60 man, af hvilka tjugu hvarje dag äro ordonnanser hos kungen.
Han hade gjort ryska fälttåget vid Yorkska korpsen, sedan tjenat under nuvarande konungen i Sverige, varit med vid Grossbeeren, Dennewitz och Leipzig, samt förtjenat jernkorset vid Waterloo.
«Men hvad har man för allt detta?» tillade han.
«Jag äter mitt kommissbröd som den sämsta rekryt i armeen.