Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kärleken, huru oegennyttig den än är, behöfver alltid något mera än att bringa offer — den vill älskas igen.
i * * * * W * * *: p. j " EoSTRUP.
4 * * W &amp; * * * * * * * * * * * ^ högt för föräldrarne nr Fryxells svenska histo- ria.
— Polens olyckliga resningförsök vintern 1862 — 63 och dansk-tyska kriget 1 8 6 3 — 6 4 gjorde på den tänkande, lifliga trettonåringen de djupaste intryck.
Ar 1865 flyttade famil- jen " Wästfeit till Stockholm, där Augusta sedan åtnjöt undervisning i en af de förnämsta skolor- na.
— Varmhjärtad och begåfvad klädde hon nog som oftast sina tankar i ord, än i bunden, än i obunden form, men anspråkslös och till- bakadragen som hon är, gömdes dessa opus fort undan allas blickar längst bort i skrifbordslå- dan.
Några af dem hafva dock sedermera blifvit framdragna och synliga i den af Sv.
kvinno- föreningen 1886 utgifna kalendern » Hervor » samt i en barnbok, utgifven på Beijers förlag 1890, kallad » Ur historien och sagovärlden ».
En bland Augusta Wästfelts största egenska- per är dock hennes okufliga energi, hvilken, sedan hennes första tidningsartikel, den här ofvan omnämnda, vardt synlig, städse koncent- rerat sig kring det vackra målet: fosterlandets försvar, och genom hvad hon för denna sak verkat, har hon visat oss, hvad kärlek i för- ening med en god vilja kan uträtta.
Vintern 1 8 8 3 — 8 4 hade på Augusta Wästfelts initiativ åtskilliga fosterlandsälskande kvinnor börjat intressera sig för bildandet af en svensk kvinnoförening till fosterlandets försvar, och den 9 april 1884 sammanträdde också ett större antal likasinnade kvinnor samt konstitu- erade sig till en förening under namn af Svenska kvinnoföreningen.
Samma dag blef ett af 142 i olika delar af landet bosatta kvinnor undertecknadt upprop infördt i de allmänna tidningarna.
Uppropet framhöll såsom förenin- gens främsta mål att » lägga i dagen det varma intresse, hvarmed den svenska kvinnan tager del i fosterlandets viktigaste fråga, men äfven att genom föredöme i offervillighet öfverallt i Sveriges bygder väeka till lif och underhålla känslan för fosterlandets frihet och själfständig- het, liksom för de plikter, som i detta afse- ende åligga alla, man eller kvinna, hög eller låg, rik eller fattig. » Mänga sanna fosterlandsvänner gladde sig åt den svenska kvinnoföreningens uppkomst och begynnande verksamhet, men många voro äfven de, som med misstro, ja, hån både i tal, skrift och tryck bemötte föreningen i sin helhet och ofta äfven de enskilda medlemmarne däraf.
De funno3 ock, som blefvo så skrämda, att de ej vågade kvarstå i föreningen.
Den som dock ägde mod oeh kraft att hålla ut var Augusta Wästfält, hvilken blifvit vald till sekreterare i föreningens styrelse och såsom sådan fick så att säga kläda skott för icke blott styrelsen, utan för hela föreningen.
Med oändligt tålamod mottog hon hån och motsägelser, alltjämt arbetande för sitt mål, viss om den goda sakens slutliga seger.
Och icke blott hos sig själf uppehöll hon modet, hon förstod äfven att hos andra ingjuta intresse samt att, där detsamma slappats, å nyo upplifva det och stärka till fort- satt arbete för föreningens mål.
Otaliga äro de handbref, hvilka hon såsom uppmuntrande hälsningar utsändt till Sveriges olika bygder, och ofta hafva genom hennes ord de vacklande blifvit återförda till kampen mot den likgiltig- het, som så länge förlamade vårt folk.
Det gick icke fort för Svenska kvinnoföreningen att vinna terräng, men så småningom har den dock vunnit mer och mer erkännande och hade den 2 6 oktober 1889 den uppmuntran att från chefen för fortifikationen få mottaga en anhål- lan, att föreningen för sina medel ville inköpa den för Vabergets befästande nödiga marken.
Med anledning häraf beslöt föreningen vid all- mänt årsmöte i november samma år att af sina samlade medel ställa till h. ni:t konungens förfogande den för den omtalade markens inköp erforderliga summan 2 4, 0 0 0 kronor.
den Allmänna försvarsföreningen 1889 började sin verksamhet, var det med Svenska kvinnoföreningens lokalkomitéer såsom grund och stöd, som den framträdde, och säkert kän- des detta erkännande af » det starkare könet » godt för de inom Svenska kvinnoföreningens led förr så ofta förkättrade kämpande kvinnorna.
Det är snart nio år, sedan Svenska kvinno- föreningen först bildades, och i de olika af sekreteraren författade årsberättelserna kan man följa dess arbete oeh utveckling steg för steg.
Glädjande är att se, det den särskildt de sista åren vunnit många flere medlemmar och l å D g t större fympati än förut.
Af detta års räkenskaper framgår, att föreningen snart har samlat de 1 0 0, 0 0 0 kronor, som hon föresatt sig såsom sitt första materiella mål, utgörande ett bidrag till fästningen KarLborgs fullbordan, och torde detta resultat öfverallt böra framkalla både beundran och tacksamhet.
I årsberättelsen för 1891 skrifver Augusta Wästfeit några beaktansvärda ord, hvilka vi här anföra: » Man talar nu för tiden så mycket, kanske mer än nödigt är, om kvinnans rättig- heter; den allra största, den dyrbaraste af dem alla har hon redan, den att i hemmet upp- fostra sina barn och där i deras unga hjärtan nedlägga gudsfruktans, fosterlandskärlekens och pliktkänslans ädla utsäde.
Det är således i kvin- nans hand, som nationens öde i viss mån hvi- lar, ty om än männen styra staten, är det dock kvinnorna, som uppfostra männen och gifva gossens själ den första, måhända för all- tid afgörande riktningen.
Ingenting är därför viktigare än att hos Sveriges kvinnor ingjuta en varm och lefvande fosterlandskärlek, och ingen tillfredsställelse kan heller för föreningen gifvas större än den att se sina ansträngningar i detta afseende krönta med framgång. » Heder åt den kvinna, som så tänker och handlar, och som offrat sitt intresse, sin tid och sina krafter på detta sätt såsom frivillig i fosterlandets tjänst!
Hennes arbete skall bära rika frukter!
Vi hälsa henne och den svenska kvinnoför- eningen, hvars stiftare och stöd hon är, med Wennerbergs ord till dem: Förfäras ej du lilla h o p, gå fram!
E t t h o p p som d i t t ej k o m m a skall på skam, Och slutlig seger skall din kärlek v i n n a, G u d signe dig, du ädla svenska k v i n n a!
Må vi göra kvinnan rättvisa, hon sätter ofta i verket det goda, som mannen nöjer sig med att framkasta förslag till.
Gayard.
I » skvallerfrågan ».
FLPJJLNDER rubriken » Skolskvaller » märkes i ett af Iduns senaste nummer en läsvärd ar- tikel af märket J. F — lm, hvilken föranledt undertecknad att gripa till pennan för att med några ord behandla det intressanta ämnet, synnerligast som det tyckes mig, att förf.
mera tänkt på och afhandlat det fördömliga i att lärares sympatier och antipatier göra sig gällande vid undervisningen än själfva » skolskvallret ».
Ehuru fullt ense med förf.
vill jag dock yttra några ord till deras försvar, hvilka möjligen kunna blifva föremål för klander i detta afseende.
Antag till dömes, att i en klass finnes en lärjunge, som ej blott ådaga- lägger lättja och håglöshet, utan äfven ständigt är ledare och deltagare i alla förekommande streck.
I början har man förlåtit honom och efterskänkt straffen, då ban förefallit ångerfull, men sedermera har ban for hvarje gång straf- fats allt strängare.
Nu vill man, att läraren, fastän han väl vet, huru nämnde lärjunge upp- viglar de andre, huru han, så fort lärarne vändt ryggen till, gör narr af dem, och fastän han ser, hur trilskt och ovänligt han beter sig, trois allt skall bemöta honom på alldeles samma sätt som den flitige och artige lärjun- gen.
I annat fall heter det å den » förfördela- des » sida: » Ja, jag har ett sådant mothåll, så.
, » fastän han väl vet, att han med flit och ett godt uppförande skulle kunna återvinna sin lärares förtroende.
Isynnerhet får man ofta höra oförståndiga mödrar säga: » Min stackars gosse har ett så- dant mothåll af den och den läraren, han var en gång med om ett litet spratt, man vet ju, hurudana pojkar äro, de mena ju aldrig så illa. » Sålunda skapas en opinion för de » stac- kars förtryckta lärjungarne » och mot de där » barbariska skollärarne ».
Därigenom blir det föreställningsättet rådande, att partiskhet vida oftare gör sig gällande, än hvad som i verklig- heten är fallet.
Men är det att undra på, att en lärare beter sig olika mot den af sina disciplar, hos hvilken han finner flit oeh intres- se, än mot den, som visar håglöshet och lättja.
Vore det ens rättvist och nyttigt, att lärjun- gen ej i lärarens uppförande kände belöning eller straff för sitt uppförande?
Rättvisa kan ju iakttagas i alla fall.
Nu vilja vi återvända till det, som egent- ligen utgör ämnet för vår lilla uppsats: skolskvall- ret.
Det låter ja mycket fult detta ord — skvaller — eller hur?
Men hvad det betecknar är inte alltid så fult, som man tror.
Man är mycket känslig för det.
Ofta säga lärare och föräldrar: » Intet skvaller! » Bland lärjungarne är ordet ännu mera förhatligt.
Det behöfs ej mera, än att en af kamraterna skriker: » Kalle har skvallrat, » så är detta tillräckligt att för lång tid beröfva den sålunda beskyllde med- lärjungarnes aktning och tillgifvenhet, äfven om anklagelsen är grundlös.
En lärjunge, som anklagas och — ofta på lösa skäl — fälles af kamraterna för skvaller, är bland dem så godt som fågelfri.
Stundom förfara kamrater- na riktigt hjärtlöst och grymt mot dem, som sålunda förbrutit sig!
En dylik händelse, som jag själf bevittnade, vill jag meddela som bevis härför.
En lärjunge, vi kunna kalla honom Per L, trampar sidokamraten, Eskil K., på foten upp- repade gånger.
Läraren märker, att Eskil ej sitter stilla, och frågar honom om anledningen.
» Därför att Per trampade mig, » säger denne, ej för att få kamraten straffad, utan enda«t för att fria sig själf.
Emellertid blifver Per afbasad och erhåller en anmärkning för oskick.
Påföljande lofstund höjdes ett allmänt rop från kamraterna: » Så fegt att skvallra! » » TJach, skvalleikäring! » och den olycklige Eskil smög sig rädd och gråtande ut, genast förföljd af en ständigt växande hop, som snart letade rätt på honom och så illa slog honom, att rektor måste ingripa.
En annan historia: Anna L.
hyste stor förfäran för profskrifningen i svenska.
Hon väntade ett visst historiskt ämne och tog med sig upp i skrifningen sin historia, som hon gömde på sig.
Därigenom lyckades hon få ihop ett rätt skapligt tema, för hvilket hennes lärarinna gaf henne rätt mycket beröm.
Där- emot hade kamraten, Ebba O., som för tillfället ej så väl kom i håg, hvad hon läst om det uppgifna ämnet, och beredt sig på ett annat, lämnat ett underhaltigt skriptum, hvilket för- anledde lärarinnan att säga till henne: » Hur kommer det sig till, att Ebba skrifvit så dåligt och Anna så bra?
Det var verkligen oväntadt. » Ledsen öfver att hafva misslyckats och harm- sen öfver, att kamraten genom sitt oärliga till- vägagångssätt ansetts skickligare än hon, brast Ebba i gråt, och bekännelsen slapp ur henne, huru hon hade sett kamraten fuska.
Stor upp- ståndelse!
Anna L. blef ganska hårdt straffad, men fortfor att stå i samma goda förhållande till kamraterna, hvaremot Ebba af alla blef ansedd som en elak och afundsjuk » Skvaller- lotta ».
Det händer verkligen nästan oftast, att omtalandet af en straffvärd förbrytelse bland kamraterna anses värre än själfva gärningen.
Underligt, eller hur, och likväl sant.
Om tiil dömes ett spratt begås och läraren, okunnig om den brottslige, frågar hela klassen, anses det äfven då orätt att på lärarens uppmaning yppa honom.
Hellre sänkta sedebetyg för hela klassen än den brottsliges bestraffande.
Det är denna falska uppfattning med alla dess följder, tyranni af svagare kamrater, uppstud- sighet mot lärare m. fl, som måste utrotas.
Det s. k. skvallret ', som så lätt skiljes från det verkliga, illviljans och afund^jukans, är och bör betraktas som något helt annat än detta, om ej rättsbegreppet skall blifva förvändt, om det skall vara möjligt för läraren att uppfostra rätt.
F / orent / n.
Från farmors ungdom.
L J | a dag befann jag mig, till egen förvåning ^sss * och ej utan oro, på en bänk i mamsell Holmans flickskola.
Huru det hade gått till, kan jag ännu icke begripa, då min far så kraf- tigt satte sig emot all skolundervisning för flickor.
Mycket tänkte jag dock ej då för ti- den på orsaken till den viktiga tilldragelsen, men så mycket mera på denna själf.
Skolan låg vid en af den inre stadens trånga gator, alldeles oberörd af hvarje solstråle och lika obekant med frisk luft.
I en föga rym- lig sal voro några och trettio flickor hopträng- da vid två långa bord frän klockan nio på morgonen till klockan ett samt sedan mellan tre och fem på eftermiddagen.
Värmen var ganska besvärlig sommartiden, då vi hade blott en månads ledighet, mellan dagarne före mid- sommar och den 20 eller 21 juli, och ej miu- dre obehaglig var kölden under vintern.
Luf- ten i skolrummet var sannolikt under alla års- tider mycket dålig.
På den olägenheten tänkte jag icke då, men inser den nu, då jag erin- rar mig.
hvilken tryckande känsla man erfor, när man trädde in i skolrummet.
Fönsterna öppnades aldrig mellan september och maj, då innanföosterna voro insatta och noga klistrade samt i saknad af hvarje slags draglucka.
Någon tambur eller annat slags förrum fanns icke, utan hängdes öfverplaggen, voro de än aldrig så våta, i skolsalen, där de nog icke förbättrade den redan förut dåliga luften.
Men hvad brydde vi flickor oss om sådana olägenheter?
Bleka voro vi visst, det kommer jag ihåg, och många af oss ganska svaga, men barnaglädjen saknades ingalunda.
Under det korta frukostlofvet, som alltid tillbragtes i skolrummet, lekte vi så godt det trånga ut- rymmet inedgaf, och dammet, som uppstod af våra häftiga rörelser mellan och på bänkarne, lade sig nog på bröstet kanske, men ej på våra glada sinnen.
Någon lekplats i fria luf- ten agde vi icke.
Huset låg mellan två gator och hade icke någon gård.
Undervisningen sköttes af mamsell Holman ensam, med något biträde då och då af en bland de äldre flickorna.
Lärarinnan var glad och vänlig, omtyckt af alla, men troligtvis icke synnerligt kunnig.
Efter hvad jag sedan in- hämtat, hade hon först på äldre dagar valt läroyrket, då äktenskapsförhoppningarna voro alldeles uttömda.
» Något skall man väl ta sig till, » sade hon, och så satte hon upp skola.
» Hon är mycket snäll i fransyskan, har jag hört, » försäkrade min mor, hvilken själf icke kunde bedöma den saken, men hade djup akt- ning för sidan språkkunskap.
Stackars, snälla mamsell Holman och hen- nes » fransyska »!
Den var nog icke af första ordningen, kanske knappt den sjunde.
Då jag vid mogna år kom till Frankrike för att » ever- tuera mig i språket » och därvid sökte använ- da den Holmanska franskan, fann jag, att den dugde rakt intet.
Men hvem kunde ana.
det, dä jag gick i skolan?
Min mor var mycket lycklig, öfver att jag gick i en » riktigt fin » skola, där man fick lära spräk.
Min far hade fogat sig i nödvändigheten, men suckade, då han vid ingången af hvarje kvartal måste pun- ga ut med 8 riksdaler banko.
» Fransyskan » var det läroämne, hvarmed mamsell Holman skyltade, det lockbete som hon lade ut för borgerliga mödrar, men dess- utom läste vi både katekes och biblisk histo- ria samt till och med Jakob Ekelunds läro- bok för första begynnare i fäderneslandets hi- storia, lärde oss de fyra enkla räknesorterna och plågades med så kallad skönskrifning, hvars resultat vardt en mycket vårdslösad hand- stil.
Vår hufvudsakliga sysselsättning var dock handarbeten, i synnerhet slätsöm i långa ba- nor, högt uppskattad af mödrarna och uppta- gande en oändlig tid.
Symaskiner voro då ännu icke uppfunna, och det ansågs alldeles nödvändigt att offra en god del af skolunder- visningen åt sömnad.
Med slätsöm omväxlade ock åtskillig konstsöm, i synnerhet hålsöm, men äfven broderier på stramalj, hiskligt smak- lösa i mönster och vanligtvis lika dåliga i ut- förande, fastän detta arbete öfvades endast af skolans äldre och mest försigkomna lärjungar.
Hvad som däremot skulle utföras af alla var de på den tiden högt ansedda märkdu- karne, hvilka kanske upptogo största tiden af allt vårt arbete.
Jag arbetade visst flere år på min märkvärdiga märkduk och svettades vid sybågen, knåpande med tvinnadt silke på hårduk, men sä åstadkom jag också något präk- tigt, enligt hvad min mor och mamsell Hol- man försäkrade.
Midt på duken syntes två basunblåsande englar, hvilka höllo en krans af rosor mellan sig, och inne i den kransen hade jag sytt begynnelsebokstäfverna till mina för- äldrars för- 3ch tillnamn.
Öfrerst på duken lästes mitt eget namn med årtal och dag, och så kommo ett par rader med stora och lilla alfabetet, icke blott i tryck-, utan äfven i skrifstil, samt en rad siffror.
Nederst i ena hörnet syntes ett litet rödt hus och ett grönt träd och i andra hörnet en kyrka med spet- sigt torn.
Med stolthet öfver mitt arbete samt out- säglig glädje, öfver att det ändtligen var full- bordadt, sprättade jag slutligen märkduken ur bågen och bar den i triumf hem, där den för- skaffade mig loford och smekningar af mina öfver detta storverk förtjusta moder.
Duken sattes i glas och ram och hängdes öfver sof- fan, en hvitmålad pinnsoffa med svart läder- sits, där den sedan förevisades för alla, som besökte oss, och i åratal beundrades.
Mamsell Holman tillkännagaf en dag, att om flickorna voro riktigt snälla och deras för- äldrar ville kosta på en tillökning af ett par riksdaler i kvartalsafgiften, skulle de få lära sig rita för en riktig ritlärare.
Detta välvil- liga tillbud antogs dock icke af flere än tre eller fyra, och bland dem var jag icke.
Min far ansåg sig icke ha råd att öka på skolaf- giften och kunde ej inse nyttan för en flicka att lära sig rita.
Den af skolmamsellen redan anställde läraren var en ung norrman med det svenska namnet Dahlblom, egentligen, som jag tror, handtverksmålare och hvars namn ännu fortlefver ifru Boberg-Dahlbloms frukt- och blom- sterhandel vid Drottninggatan.
Han upphörde dock snart med sin verksamhet i skolan.
Men emedan mamsel Holman ville, att flickorna icke skulle sakna titundervisniog, åtog hon sig själf att meddela sådan, hvilket var ett tilltag af samma beskaffenhet som hela hennes skola.
Figurer kommo dock ej i fråga att teckna, men väl landskap, och de utfördes i svart- krita, utpetade med beundranvärdt tålamod, och då någon förhöjning i kvartalsafgiften icke mera afhördes, fördrogo föräldrarne äfven denna gren af undervisningen samt till och med gillade den.
Efter några års skolgång, hvarunder jag lärde mig att hjärtligt hålla af den snälla mam- sell Holman, som ville flickorna så väl, men förmådde så litet, förklarades jag vara fullärd, och mamsell tillbjöd mig att taga plats som underlärarinna i hennes skola.
Hon började nämligen känna sig något trött och obekväm i följd af en tilltagande fetma.
Hvarifrän hon fick den, begriper jag icke, ty inkomsterna voro ganska magra.
Jag var då femton år ocb borde naturligt- vis tänka på att på något sätt bidraga till mitt uppehälle, ty föräldrarne hade nog med omsorgen för min bror.
Han skulle snart in på gymnasium och kunde naturligtvis icke för- tjäna något.
Och så behöfde föräldrarne spara till den tid, då han skulle ligga i Upsala, ty därtill hade min far nu gifvit sitt samtycke.
Annorlunda var det med mig.
Jag behöfde, som man väl kan förstå, icke lära mera, utan nu skulle jag lära andra och förtjäna pengar.
Jag fick af mamsell Holman hela tio riksda-
ler riksgäld hennes far var banko i månaden skolflickor glad öfver sin lärda dref gäck att jag läste timmar att i kvartalet, som mot fem vidare ocb min dotter.
slippa betala var endast den lärdomen.
min ' ' JfloMon En s t o c k h o l m s b i l d.
1 lenaste i hon mård svept det kära, skall att ädla, ta » Ut, blåa i den de verka motion.
blodet doktorn ut gå, person: barnet sig det dåligt; och sammet dyra älskade ut Det är och sin ja, befallt: friska ej ett af kväfve och er en sats Den klemade hvad får brinner och vindarne i ej pröfva bita går tänker: är går och tänker trappor, bara hvars så för midt efter varma var ber från mödan promenad.
hon hamnar sitter njuter fåtöljen sylt hon och hela timmen, och bit för hon skum.
sybarit långsamt läckerhet så rum mjuka med en sannskyldig När på strapatsen tårtor sin choklad.
lön i Hellbachers och som gnistra hvilan dags om vänder allén, sken.
sin slut Här men för kronor längtar Så från till bilder, så.
i solens hvarje tempel och en bron, där nöjet lång.
på taflor pudrade Hon och konstens öfver framför Det kall trötta kalla gång. » brådskar, ohågad som går ej förbi dess tvärt annan heten Hon helt snögruppshyddan » En vintern ljuset lagt.
förbi Barmhärtig prakt.
sig gnistor och Hon Kungsträdgården, gren blinkande ty så.
ej dagens snöklädd Hon på.
kinder, genom märker På syre ibland. » i mjälla går men grand, drifhusblomman, hon Del allt.
medicinen, aldrig ni får Hon luften, gå framför och om älskar bit.
betalar, varsnar hon snäcka vid snäcka full med något gelé, som dallrar och glittrar Hon har sig som ej sked det dallrande utaf begärligt Vet trött nu sitter och Och » Det förmår ned.
barnet, motion, middagsbordet i sin mamma af rakt kära, ju neka guldet nu all vid gull.
sked älskade efter petar förlorar att efter halkar kära, så glänsande hjärta något: portion.
lutter sin älskade knappast Min 8 m o r var stolt öfver Det med med ängslan aptit: barnet en bit. » bror, ket är mer än en bidragande orsak, bland många andra, till den allmänna nervförstö- » Det arma, älskade barnet, relse, som tycks vara en viktig sida af den hon tål ej dylik motion! » moderna kulturens » offerväsen ».
Men jag vill våga det påståendet, att kunde vi lägga tillsammans alla stötar och hugg, som dagligen tilldelas ömmande ner- ver med pianotagenten som tillhygge, skulle summan bli så stor, att vi ovillkorligen må- O m p i a n o k l i n k.
ste fråga oss: kan allt det oförskyllda lidan- M o t t o: TRA TATALA TA TA.
de, som pianospelet vållar, uppvägas af de Diabelli.
tvifvelsutan stora och uppfriskande själsnjut- ningar, som kunna skrifvas instrumentet till usiken är en gudarnes gåfva till män- niskorna, men, likasom elden, lika- förtjänst och berömmelse?
Det är ej nog med att grannarne få lida som vinet, en gåfva så väl till för- bannelse som till välsignelse.
En källa till oerhördt, då ett barn skall lära sig spela de gräsligaste kval så väl som till den hög- piano.
Hur torteras icke det arma barnet själft af dessa eviga skalor och öfningar, in- sta njutniug.
nan det inhämtat så pass mycket, som anse3 Man kan tänka sig ett himmelrike utan både messor och prädikningar, men bestämdt höra till en god uppfostran!
Många erinra icke utan musik — musik, som redan i jor- sig pianolektionerna såsom det sorgligaste de delifvet är en upplösning i himmelsk har- upplefvat under sin uppväxttid.
Och när så moni af alla ändlighetens dissonanser.
Man den unga damen anses utbildad nog att kun- kan tänka sig plågoriket utan eld och svaf- na » roa främmandet » med sin talang, hur vel, men knappast — - så sade mig åtminstone ofta händer det icke, att hvad hon presterar en gammal utpint pianolärare — knappast är en godtköpsanrättning, som, dränkt i en sås af pedal, befinnes fullständigt onjutbar utan klink på ostämda pianon.
för gästerna, utan att de därför behöfva vara O piano, du barn af storproduktionen, som producerar toner en masse, fabriksmaskiner- musikaliska finsmakare.
Flickan har färdig- nas musikaliska syster, hvad du är prosaisk het, det faller ingen in att bestrida.
Det och tråkig och stel och tung, där du står enda felet med henne är, att hon är omusi- orubblig vid din vägg.
Dig kan man ej ta kalisk.
Ett fel tyvärr, som ingen doktor kan med i båten en månskenskväll, som förr man bota och ingen pianolärare heller.
År af möda och tråkighet för att kunna gjorde med hornet, felan, guitarreD, mandoli- nen.
Du frestar ej som herdepipan till tråka ut andra!
Musiken har öfversvämmat världen som en ljufva möten, ej som lutan till drömmar i enslighetens ro.
Ditt fält är balen och kon- syndaflod.
Det är rent förskräckligt sommartiden, då sertsalongen, där är du på din plats.
Hem- mets trefnad förstör du gärna, och sämjan man har fönstren öppna och kan få höra en mellan grannar har ingen farligare fiende än fyra-fem-sex pianon i samma kvarter släppa ut hela floder af dissonerande oljud.
Det är som om man befunne sig i en J a g vädjar till alla, som ej äro musik- handlare eller pianofabrikanter: finns det för jättelik lefvande speldosa, som förlorat för- känsliga nerver något mera marterande än ståndet och vefvade upp hela sin repertoar på en gång.