Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid matinéen å k. operan upptager välfyllda kappsäcken tycktes berättiga hans programmet en konsertafdelning, » Komeo och loford.
Kyrkoherden gladde sig däråt af en Julia », drama i tre akter af Viktor Balaguer samt alldeles särskild anledning, och han klap- Dentes » I Marocko », operacomique i 1 akt.
Hr Ossian Hamrin biträdes af kapellmästaren pade Edvin vänligt på axeln.
» Hur är det, » sade han efter en paus, Karl Meyder med orkester, fröknarna Ahlander, Thulin och Hulting samt hrr Fredrikson, Lund- » Petterson har väl icke hört mycket af qvist och Bseckström m. ti.
sina syskon? » Båda matinéerna äro mycket lockande och » Nej, » sade Edvin.
» Äldsta bror hade kunna ej annat än rekommenderas.
varit öfver i ett ärende till kronofogden för snart ett år se ' n.
Då hade de sprakats vid. » » Jaså, ja.
Mycket kan hända på den tiden.
Hans bror Karl — han hette j u Karl — har brutit båda benen, fallit ned Novell för Idnn af Petra H. från masttoppen i däck — på en fisketur — och skadat sig svårt.
Edvin hade ingenting hört!
an blef en smula nervös, j u närmre den » Det lär gått honom illa.
Man vet j u stora dagen kom.
Han hade en obestämd, aldrig, hur mycket som är sant af hvad sammansnörande känsla att han glömt eller folk säger, men emellertid lär han ha druc- försummat något, hur väl förberedd han kit på det sista.
Pengarne, som han fick än var.
af Beata, äro längese ' n slut; nu se ' n olyc- Hustrun är en Men när han efter ett långt farväl och kan ta ' r han fattighjälp.
snäll människa, har jag hört, men klen till oändliga viftningar stod ombord på ång- hälsan.
De ha ' många barn. » båten, som skulle föra honom till Göteborg, och såg de små gula och röda husen så Edvin satt och såg ned i däck då och småningom försvinna i fjärran, då kom öfver då, med ett förstulet ögonkast på kyrko- honom en jublande känsla af frihet.
I herden.
Han sade just ingenting mer än några korta timmar var han lyckligare än » åh » och » jaså », men handen knöts krampak- någonsin förut i sitt lif.
tigt om plånboken.
En sådan vårdag!
Himlen var blå och » Petterson har aldrig varit hos dem, jag luften ljum.
Som en stor hvit fågel gled menar: före olyckan? » ångbåten fram mellan- solbelysta klippor » Nej, » svarade Edvin, » de ha inte bedt och skär.
mig, och jag har inte längtat.
Som kan- Edvin promenerade långsamt fram och ske kyrkoherden vet, är det femton år tillbaka på däck.
Eu sådan himmel och mellan mig och Kalle, och de andra sys- ett sådant haf — nej, något vackrare konen.
. » fann man aldrig, nej icke någonstans i » Ja, jag vet, jag vet. » Kyrkoherden var världen!
tankfull och allvarsam.
Han tänkte på sitt förflutna lif och tac- » Jag vet, » fortsatte han och såg ut åt kade Gud för glädje som sorg.
Han tänk- hafvet, » de ha inte varit mycket för dig, te på Karin och önskade, att hon stått vid — han sade detta dig som erinran om hans sida.
Han skulle velat tacka henne forna dagar, • — » men de ha aldrig haft för allt hvad bon varit för honom.
Hon mycket att vara af med, jag menar ekono- hade kastat som ett skimmer öfver hans miskt.
De hade egna barn att tänka på, ensamma, glädjelösa lif, och när hon var redan då du gick i kolt.
Men andra för- borta, hade något af detta skimmer blif- sonade hvad de bröto.
Jag h a d e.
tänkt Den lille skrifvaren.
K Väggohyra, Mal och Bakterier fråga dig, om du skulle vilja åtaga dig en af Karls pojkar.
De som äro tillräckligt * st gamla ha vi skaffat platser — eller satt i •a e 5 » § a-5 it * * lära, men där är en liten byting på fem, sex år.
Han får annars komma på ro- H ten.
Du är en ensam man, jag trodde du U bo T kanske hade litet att vara af med.
Du p &lt;D • c3 I » O kunde betala för honom hos kronofogdens eller någon i närheten.
Ja, jag ville bara fråga dig — eftersom där är stor nöd. » r-, mm Edvin blef ömsom röd och blek.
Hans C:tä — p,tn O läppar darrade.
tog CO » Kyrkoherde, » sade han med kväfd röst, a I £ » det är sant, att jag är ensam, och att jag O har en spard penning — här. » Han visa- v .« » de plånboken.
» Men om ett hälft år, kan- « * .&gt;£ ske- mindre, har jag den icke mer.
I alla B T i J f dessa år har jag knogat och sparat för att få se mig om i världen och nu — i dag — reser jag.
Sen, när jag kommer till baka, få vi talas vid om saken.
Inte lär väl en liten skrifvarlön räcka långt, men någon skärf kan jag väl lämna.
Inte för att jag är skyldig mina syskon något, s — hans röst blef hård och bitter, — » inte så mycket som får rum på min nagel.
Men för kyrkoherdens skull så.
sedan när jag kommer hem. » Han talade fort och bestäm dt, men hans ögon irrade hit och dit, hans ansikte var blekt, och han andades tungt.
» Som du vill, » sade kyrkoherden, » jag ville bara fråga dig. » De talade icke längre om saken, men den gamles ansikte var sorg- set och han tänkte på, att han icke längre kunde hjälpa, så som han ville, och på all den nöd, som ständigt visade sig för honom, och Edvin visste och förstod, att han tänk- te på det.
Han träffade sedan andra bekanta om- bord, men han tog vänligt af sked af Edvin och önskade honom lycklig resa.
Den lille skrifvaren satt tyst och såg framför sig.
Solen lyste icke mer, klippor och skär voro gråa, hafvet var grått.
Oupphörligt vände tankarne tillbaka till hans glädjelösa ungdom, han tänkte på huru fult och illa han blifvit behandlad af sina syskon, huru ingen tänkt på eller brytt sig om honom, förrän nu då de behöfde hans hjälp.
Men mot sin vilja såg han framför sig den andre lille gossen och hans öde.
Han undrade, om hans äldre bröder vore lika fadern, då borde gossens lif blif- va snarlikt hans eget.
Han ryste vid tan- ken på, hur han fruktat Kalle.
Det regnade, när båten lade till i Göte- borg.
Med sin kappsäck i hand gick han långsamt för att taga reda .på båten till England.
Den skulle afgå tidigt morgonen därpå, och han skulle ligga ombord öfver natten.
Han kände sig trött och modstulen, regnet ökade hans misstämning.
Så gick han direkt ombord och brydde sig icke om att bese staden; han hade j u också varit där förut.
s " gg cd CD a ni ti k O S ä Men ångbåten lastade till sent på natten, där var ett rassel af kedjor, ett tramp och U ett dån.
Han kunde icke somna och hans hufvud värkte.
När han ändtligen slumra- de in, drömde han, att han var ett barn och bodde hos moster Beata.
Det var med en känsla af obeskriflig lättnad, han vak- nade, då ångbåten lade ut.
: c * Han gick upp på däck, men där var kallt och ruskigt.
Det regnade också i dag och vinden trängde genom hans varma ylletröja rätt in i själen.
Då de kommit ut till hafs, började båten att rulla.
I bör 8 utrotas af Aktiebolaget Desinfection i rum, fartyg o. bostäder, allt på s t ä l l e t — utan bortförande af möbler.
— Kontor: 11 A.
V e s t r a T r ä d g å r d s g.
11 A.
7494. u - o (ti
IDUN jan tyckte Edvin endast, att det kändes underligt, så småningom blef det värre, han erfor en kvalmig, besynnerlig känsla.
Sedan — under hela den förskräckliga resan — skilde han icke på dagar och nätter, men önskade, då han orkade att önska, att han varit död och begrafven i land.
Då de gingo upp för Themsen, sken solen fram för första gången sedan afresan och lyste obarmhärtigt på en förkrympt, grön- blek liten varelse, som med hopknäppta händer stod och såg ned i glittret på vattnet.
Där och öfverallt såg han ett magert litet barnaansikte.
Han visste icke, om det var hans eget eller den andres, de tycktes hafva smält samman till ett.
När ångbåten efter åtta dagars lastning återvände hem, var den lille skrifvaren om- bord.
Hans ansikte bar ett uttryck af underkastelse, men han log ofta, ett stilla, mildt leende.
En sådan utomordentligt angenäm vecka han hade upplefvat!
Han hade sett och hört allt och redt sig förträffligt med språket.
Alla människor hade varit vänliga och före- kommande emot honom, särdeles förekom- mande.
Han afundades kaptenen, som varit i London sina tjugu gånger.
Kaptenen undrade på, att herr Petterson icke fortsatte sin resa.
Det hade ju varit meningen att utsträcka den till Frankrike, Italien och kanske ännu längre.
Eller hade han missuppfattat?
» Nej visst icke. » Men herr Petterson hade ändrat sig.
» Man bör icke taga allt- för mycket på en gång, och han ville be- | gagna sig af den goda lägenheten öfver.
Han hoppades — med en liten rysning — att vädret skulle vara gynnsamt.
Kaptenen trodde det och han fick rätt.
Som en spegel låg Nordsjön och vårsolen brände.
Kaptenen kunde icke minnas en bättre öfverfart.
— Hvad kronofogden sade, när han k o m hem, fick ingen veta: men åtta da ' r senare stod skrifvaren hos kyrkoherden i staden.
» Jag har talat med herrskapet han får bo där i mitt rum och äta vid deras bord.
Jag skall taga honom som eget barn och göra hvad jag kan, för att han skall få det bra.
O m kyrkoherden vill ordna det med hans p a p p e r.
» Det lyste som ett solsken öfver den gam- les ansikte, och han tackade Edvin, som om det gällt en af hans egna.
Så kom den lille gossen till kronofogdens.
Han var ett vackert barn, stor för sin ålder, frisk och välskapad.
Hans lilla säng fick stå intill Edvins och från morgonen när solen väckte honom, tills han om kvällen blef omstoppad, trött och halfsofvande, var det farbror och alltid far- bror han höll sig till, så ofta dennes göro- mål det tilläto.
Eljes var han hela hushållets gunstling — för Edvins såväl som för sin egen skuld — och skulle hafva blifvit bortskrämd om icke farbror hållit emot, sträng, men rättvis och med hvilket ömt älskande hjärta.
Han kunde sitta uppe till sent på natten och med en oändligt lång tråd på den gröfsta nål han kunnat finna söka fästa dinglande knap- par på den lilla kavajen (hvilket han för- öfrigt alldeles icke behöfde).
Men hade gos- Tiargåta.
4 2 25 10 3 26 11 Mitt första är ett vackert hälsnings- ord, Fast nu det räknas till * de gamla » orden.
Mitt andra hör nog till begreppet jord, Men höjer sig dock högt, högt öf- ver jorden.
I 6 27 28 29 12 _ \ 1_ 8 9 33 34 35 36 37 14 sen narrats eller vatit oartig eller ohjälp- sam.
då blef han den stränge, obeveklige domaren.
När gossen sof och det icke fanns några knappar att fästa, studerade skrifvaren — den gamle skrifvaren, som han numera ofta kalla- des — icke längre » Resor i främmande land », utan » Våra barns uppfostran » och dylika läro- rika skrifter.
Han tog sitt faderskall lika all- varligt som förr uppslagskatalogerna, gjorde ofta anteckningar i kanten och förde dag- bok öfver pysens framsteg.
Han lärde honom själf att läsa och under- visade honom m e d klappande hjärta i geo- grafiens första grunder.
Om söndagarne lekte den lille med sina jämnåriga vid stranden.
De hade barkbitar till båtar, stora ståtliga fartyg » på utlan- det », och farbror Edvin gaf dem destina- tionsort och berättade för sina intresserade små åhörare om de främmande land, de skulle besöka.
Men icke alla båtarne kommo riktigt åstad, utan några af dem lågo envist kvar vid stranden eller återvände efter en kort utflykt.
De voro föremål för ett stort för- akt; endast farbror Edvin tog dem något litet i försvar.
* Innehållsförteekning i Ester Anderson; af Adefaide Nauckhoff.
— När barna- vännen dog; poem af (Kd.
— iJppiostran till osjälfyisk- het; anförande vid Tärna folkhögskola af Cecilia Bååth- Iiolmberg.
— &gt; Topelii hem; för Idun af P. Lindman.
— Skaldernas kvinnor; smä studier för Idun af Emil Linders.
— Snorres rimkrö- nikor.
Stockholm, N:r 45 (308) F r e d a g e n den 10 november 1893.
Prenumerationspris pr år: B yra: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 t r Idun med Modetidning och (Aftonbladets hus.)
kolorerade planscher kr.
9: — - I d u n m.
» 7: 50 1 ' renumcra ~n s k e r ä a l l a post- Idun ensam » 5: — anstalter i riket.
Redaktör FRITHIOF Och i det vi härmed presentera hennes bild — en kvinna boitåt de sex- tio, med mycken energi och själfullhet i dragen — framlägga vi några intryck såväl af hennes skola och uppfostrings- metod som af hennes personlighet och offentli- ga framträdande utom skolväggarne.
Den praktiska själf- verksamhelenix den grund- val, på hvilken hon byggt sin läroanstalt, hvilken nu fortvarat i tolf allt lyckligare år.
Hon tror ej på bokens allena sa- liggörande verkan.
Hur lätt blir man ej dum eller till kroppen förstörd af för mycket läsande!
I tid måste jämnvikt bere- das mellan kroppsligt och själsligt lif.
Låt därför barnen - — mellan bokstu- dierna — syssla med hand- arbete, till exempel slöjd, hvars värde därigenom ej blott blir den materiella nyttans, utan också sani- tärt, ja, sedligt betydelse- fullt.
Hjärtat följer likalätt handen som — hufvudet.
utgifvare: HELLBERG.
Träffas fi.
b y r å n kl. 12 — 1.
Telef Eva fröken Eva Rodhe är föreståndarin- na för » Prakti- ska arbetsskolan » i Göteborg.
Få ha så mycket som hon verkat för en praktisk skolbildning i vårt land.
ocn 6 1 47 Iduns Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r c i l l c r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e för hvarje p ä b ö i j a d t tiotal stafv.
L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (lösnrr o n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) U t l ä n d s k a a n n o n s.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag Rodhe.
Denna praktiska sys- selsättning behöfva bar- nen äfven före den van- liga skolåldern.
Det är också riktiga småttingar, af bägge könen, som fylla hennes skolbänkar.
För skolan finnes ut- arbetadt ett särskildt slöjdsystem, hvilket väckt uppmärksamhet och till- lämpning också i andra länder.
Så går det i Eng- land under namn af » The Eva Rodhe model series », och i Amerika kallas det » The connecting link ».
Detta därför att det ut- gör en länge felande » länk » mellan de sysselsättnin- gar, som upptaga barnen till exempel i Fröbels be- kanta Kindergarten, samt den vanliga, mera utveck- lade slöjdkonsten.
A f detta system vill dock ej Eva Rodhe en- sam tillräkna sig förtjän- tjansten.
Fröken Maya Nymann, hennes trogna väninna och hjälparinna, som nu i aderton år va- rit hos henne, har utar- betat idén därtill och gjort modellerna.
Frö- ken Rodhe har först an- vändt det och upphöjt det till skolmetod.
Hennes skola går ut- märkt.
År 1881, då den grundades, ägde den, ut- om föreståndarinnan och fröken Nymann, blott en
IDUN 354 1893 D e n, s o m gör e n tjänst, b ö r g l ö m m a d e n; d e n, s o m m o t t a g e r en, m i n n a s den.
J. Barthélémy, lärarinna och trettio lärjungar.
Nu har den femton lärarinnor och tvåhundratrettio lärjungar.
Hvad Eva Rodhe först och främst söker framhålla för barnen — liksom för alla män- niskor, med hvilka hon träffar samman - — det är arbetet, ett arbete med glädje och kraft.
Men det duger ej att på måfå sätta ett arbete i en annans hand.
Man måste först veta, i hvilken riktning anlaget går, på hvilket håll intresset kan väckas.
Därför böljar hon med att själf studera barnen, innan hon låter dem själfva studera — vare sig nu a-b-c eller en slöjdmodell.
Och när hon funnit deras fält — och härtill ha åren gifvit allt större skicklig- het — är det mindre svårt att få deras spe- ciella lust väckt och med lusten så småningom göra den slumrande förmågan gällande.
» Lärarinnan är till för barnets skull, icke barnet för lärarinnans ».
Detta är en af de första regler, efter hvilka Eva Rodhe styr sin skola.
* « * ' Denna är icke hennes första försök att verka för en sund uppfostran.
Redan är 1 8 6 2 öfver- tog hon i Uddevalla en mindre skola, som småningom under hennes ledning utvecklade sig till ett högre elementarläroverk för flickor.
Aldrig följande slentrianens breda väg, sökte hon redan här vinna mark för en mera prak- tisk skolbildning än den vanliga.
Det visade sig emellertid, att den lilla landsortsstaden ej ägde tillräcklig resonnansbotten för hennes re- formförsök.
Hon måste utkämpa mången strid för sina idéer.
Följden var andlig och kropps- lig öfveransträngning.
Hon lämnade — dock först efter sexton års trägen möda — skolan i andra händer och företog en rekreationsresa i utlandet.
Redan förut hade hon besökt Frankrike och Schweiz, hon besökte nu äfven Tyskland och Italien.
Dessa utomlands till- bragta år gåfvo henne rika tillfällen att i grund studera kontinentens skolväsen, göra framstå- ende bekantskaper inom sitt fack samt bi- bringa sin pedagogiska insikt universalitet.
När hon återkom till hemlandet, hade hon fattat det orubbliga beslutet att grunda en ny skola — och i en stad, där hon hoppades finna starkare gehör för sin uppfostringsmetod än i den lilla staden vid Byfjordens vatten.
Och så upprättade hon i Göteborg » Praktiska ar- betsskolan », hvilken nu förtjänar räknas som en af denna stads prydnader.
Är handarbete den ena polen af hennes upp- fostringssystem, är hushållning den andra.
Det är henne en olidlig pina att se något dugligt förfaras — det må nu vara fråga om ett själsanlag eller en brödsmula.
Ser hon slikt å färde, griper hon raskt in med upp- rätthållande hand — för så vidt hon kan.
Exempel kunde nämnas pä individer, dem hon räddat ur andlig misére: — ej blott ge- nom väckande råd, eldande föresyn, men ock så, att dessa af henne ryckts ur arbetsförhål- landen, deras begåfning vidriga, och försatts i andra, som bättre motsvarat densamma.
Hennes hjälparlust ur ren materiell nöd bar tagit sig uttryck bland annat i välgörenhets- inrättningar af olika slag.
Denna hennes altruism är dock för ingen del baserad på pietistisk ömsinthet.
Den har rent medmänsklig karaktär.
» Det är mig ett verkligt behof, » säger hon, » att hjälpa män- niskor att kunna reda sig själfva, både för att de må kunna afvärja nöden ifrån sig, men inte minst på det de må kunna bibehålla akt- ningen för sig själfva. » Hon är dock så sundt beräknande, så rent moraliskt intresserad, att hon ej — hvad mån- gen gör — kritiklöst hjälper.
Hon under- söker behofvet, innan hon måhända fyller det.
Handen skall bära nödens och lidandets känne- tecken, innan hon låter nödens och lidandets frälsande penning darra däri.
I den stora allmänna hushållningen har hon funnit mycket vara, som det icke borde vara.
Särskildt vid studiet af allmogens och stads- arbetarens hem har hon sett, huru många goda medel till hälsans och välståndets be- främjande obetänksamt förslösats.
A f slarf eller okunnighet har hon sett arbetarhustrun helt enkelt kasta på sophögen mycket, som denna, efter passande vägledning, utmärkt skulle kunna tillgodogöra sig.
Då har Eva Rodhes ordnings- och sparsamhetssinne råkat i uppror.
Och hon har fast beslutit att döda denna fattigdomens öfverflödsanda.
Det verk- sammaste resultatet af detta beslut är det skol- kök, hon — såsom medlem af Göteborgs folk- skolestyrelse — i denna stad fått till stånd, och för hvilket närmare redogjordes i Idun n:r 3 6.
Renlighet, huslighet, sparsamhet, det är hvad de unga flickorna — de blifvande arbetar- hustrurna i städerna eller på landet — i detta skolkök få lära sig, medan soppa sjuder och stek fräser.
Eva Rodhe vill g^nom denna an- stalt ej främja smak för vällefnad — hon vill helt enkelt lära våra svenska, fattigare hem att så sköta sin hushållsekonomi, att allt du- gande tages tillvara på bästa sättet, så att alla munnar få sin mat väl lagad, om ock resur- serna äro små.
Hon vill lära vårt folk, att man inte har råd kasta bort en träbit, därför att man däraf ej kan bygga ett palats.
Utan man skall helt lugnt och förståndigt göra af biten hvad göras kan — vore det också inte mer än den enklaste träsked.
Ett sådant mål är stort.
Och om en dag i framtiden hos vår af gammalt slösande lägre befolkning befinnes spridd större omtanke i husbållsangelägenheter — mindre sophögsvan- sinne, större sparsamhetsanda — så blir detta säkerligen i ej ringa grad just Eva Rodhes förtjänst.
Hennes i sig själf så enkla skol- kökstanke — nu med allt varmare intresse omfattad — är genom sin ändamålsenlighet en af de bästa lyftkranarne för landets materiella välstånd.
* * * Eva Rodhes personlighet meddelar värme och sporrande kraft.
Sitter du och talar med henne, får du ett intryck af frisk medkänsla, af omutlig kärnvilja.
Hennes ord fängsla dig — om från den privata tribunen i hennes mot- tagningsrum, om från talarstoen i den offent- liga lokalen, uti hvilken hon då och då upp- stiger för att framlägga någon ny detalj af sin lifstanke.
Göteborgarne äro praktiskt anlagda.
Till Eva Rodhes tal lyssna de alltid uppmärksamt och ha ej svårt att förstå henne.
Men ännu mer: — hon vet att understundom bringa dem till formlig entusiasm genom sina alltemellanåt återkommande föredrag.
Icke minst väl mottogs hennes föredrag i skolköksfrågan sistlidne augusti.
Också hade hon häråt ägnat mycken omsoig.
Och då hon ej trodde sig vara tillräckligt ostörd i somras i Göteborg, företog hon, åtföljd af sin oskilj- aktiga väninna, fröken Nymann, en tur till det inre af Norge, där hon under en tid ode- ladt sysselsatte sig med utarbetandet af sin älsklingsidé.
Resultatet blef, som sagdt, lysande.
Ty hon gick till botten med ämnet, skiljande hufvud- och bisak.
Och hon talade inte som en pe- dagogie professor — fast hon ser mycket lärd ut — hon talade rent mänskligt, förnuftigt, ändamålsenligt, därtill spännande, intressant.
Men det var ej bifallet, som för henne var det viktigaste.
Jag tror hon skulle varit rätt.
nöjd därförutan — utgjorde det icke ett sä- kert bevis, att hon icke står ensam i sin sträf- van, utan lyckats draga allmänheten med sig i sina tankars innersta.
Ty hon är utan ego- istiska biafsikter, för sin egen del blott for- drande tillfredsställelsen att ha gagnat sina medmänniskor, hvilket för henne är både plikt och behof.
Trots sin sunda beräkning, sin kloka omlänksamhet, är hon själf entusiast.
Hon hänföres af och söker understödja allt arbete i sanning och redlighet, i glädje på all- var.
Hon är på detta sätt en lifsglädjens fö- respråkarinna.
Och hon kan genom sin akt- ning för arbetet stå som ett exempel för tidens ungdom, hvilken dekadansens lättja, lifsleda eller sjukliga själföfverskattning ha så lätt att fånga.
Af henne kan den lära — om den vill — huru frisk möda alstrar frisk utveck- ling till själ och kropp, och huru lifslyckan bäst trifves, där man rätt använder redan be- fintliga resurser och ej förkastar dem — dår- aktigt väntande på att bättre än de skola själf- mant anmäla sig till benäget förfogande.
* Eva Rodhe föddes ä Timmersjö i Halland den 18 september 1836.
Hennes far var Magnus Rodhe, fil.
doktor, kyrkoherde i Thorsby pastorat af Bohuslän, kontraktsprost.
En brorson till honom är nu- varande biskop Rodhe öfver Göteborgs stitt.
Hennes mor var född Ejda Norman och fa- ster till kompositören Ludvig Norman.
Såväl i föräldrahemmet, som sedermera i sitt » andra hem » — hos löjtnant O. J.
Kil- man på Tofta i Bohuslän, med hvars barn hon uppväxte — fick Eva Rodhe en god upp- fostran: dels af sin bror, rektor Johan Rodhe, dels af sin kusin, nuvarande Lunda-professorn Vilhelm Blomstrand.
Tofta var ett hem af det gamla solida sla- get, där flitens, ordningens och den andliga friskhetens trefnad rådde.
Och säkerligen med- förde hon därifrån, då hon gick ut i lifvet, mången stärkande inflytelse, som gjorde henne till hvad hon sedan blef: — en det sunda förnuftets värdiga och sanna dotter.
Fredrik Nyoander.
IDUN 1893 355 kraftig, eller afstår bon från att försvara sig kämpa sig till sin plats i societeten; kän- ner hon sig för stolt att tala om sin förre makes svagheter och att prisgifva hans orätt- rådighet gent emot henne åt världens d o m; om hon af lättbegriplig skygghet tyst drar sig tillbaka inom sig själf, emedan hon ej känner sig vuxen beröringen med den stora hopen — genast är stafven bruten öfver henne.
H o n är högmodig, inbunden, kall, alla upptänkliga fel äro hennes.
H u r kunde väl hennes man hålla ut med henne?
För- visäo gjorde han rätt; han är att beklaga och bör tröstas, endast han.
Och dock är det just de ädlaste kvinno- karaktärerna, som ej förmå blotta sina inner- sta känslor, sina själsstrider för världen.
Emedan de lida, utan att klaga, har man ingen medkänsla för dem; emedan man ej vet deras ve, anser man dem för kalla och slutna.
Törhända är just därigenom fördomen mot de frånskilda hustrurna uppkommen, en för- dom som kräfver att bekämpas liksom alla andra.
Bevisar det då en högre moral att uthärda vid en makes sida, om kärlekens, om tillgif- venhetens band saknas, om man ej förstår hvarandra och ej längre vill vara sig själf och en medmänniska till last, än att upplösa ett förbund, som är så långt ifrån att lända den andre till välsignelse, att det tvärtom visar sig vara honom ett kvalfullt samlif, som verkar förlamande på hans lifsglädje och handlingskraft?