Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beviset på en god lag är just det, att den kan i alla sina konseqvenser kousiderationslöst tillämpas, utan att den allmänna rättskänslan deraf finner sig sårad.
Af den förändrade ordställning, som, på grund af hvad nu blifvit anfördt, Utskottet funnit sig böra föreslå i 1 §, har blifvit en följd att Otskottet uteslutit ordet "jemväl” ur 2 §. 2 KAP. Om straff, som efter denna lag ådömas må.
I 9 § af detta Kap. stadgas hvad från utmätning af böter undantagas skall.
Väl kan det icke helt och hållet förekommas, att, i följd af olika förmögenhetsvilkor, bötesstraffet drabbar särskilda sakfällde med olika tyngd; men den ytterliga ojemnhet, att genom böters uttagande den ene försänkes i nöd för framtiden, då den andre lider en förlust, som vål för ögonblicket kan kännas tryckande, men dock icke betager honom möjligheten af framtida existens, synes böra genom lagstiftningen, så vidt möjligt är, undanrödjas.
Och det är derföre som Utskottet gifvit åt denna § en förändrad redaktion, hufvudsakligen öfverensstämmande med hvad två af Högste
Domstolens ledamöter föreslagit.
Såsom närmare motiver härför åberopar
Utskottet de af bemälde Justitieråd till Högste
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami, 1 A/d. 13 Höft. 3 18 Lag-Utslcottets Betänkande N:o 35.
Domstolens protokoll anförde skäl; erinrande endast att den hufvudsakliga skilnaden emellan Kongl.
Maj:ts och Utskottets förslag består deri, att Utskottet från utmätning undantagit jemväl den sakfälldes enda fasta egendom, hvaraf han sin nödiga bergning häfver, — nödig bostad, — till jordbruket nödiga lösören samt hvad den sakfällde eljest till sin närings bedrifvande behöfver.
Det nu brukliga suspensionsstraffet eller ”förlust af embete på viss tid” skulle således ej komma att bibehållas.
Sådant har likväl af Högste
Domstolens fleste ledamöter, på de i dess protokoll upptagna skäl, yrkats; och hvad till vederläggning deraf blifvit anfördt, har synts Utskottet icke vara fullt öfvertygande.
Den omständighet, att suspension eller afhållande från tjenst kan ega rum redan innan dom fallit, såsom följd allenast af åtal, har sin tulla motsvarighet i det fängelse, som användes emot en för brott allenast misstänkt person, och torde ej utgöra något giltigt skäl emot suspensionens användande jemväl som straff.
Att suspensionen skulle nedsätta embetsmannens anseende inom den krets, der han är satt att verka, är ett antagande, som, enligt hvad Högste
Domstolens yttrande ock innebär, ingalunda må anses vara af erfarenhetens vitsord bekräftadt, hvaremot med visshet torde kunna antagas, att om i följd af det högre bötesbelopp, som vid saknad af suspensionsstraffet ofta måste en felande tjensteman ådömas, förvandlingsstraff, som väl ofta blefve fallet, skulle behöfva tillämpas, sådant vore i vida högre grad än suspensionsstraffet ej allenast förödmjukande för tjenstomannen sjelf, utan äfven nedsättande för embetcts värdighet; hvarföre, och då i allt fall det armod, hvari, genom lifgifvande af ett högt bötesbelopp, en tjensteman alltför ofta kunde blifva försatt, stundom ej kunde undgå att utöfva ett menligt inflytande på tjenstens behöriga skötande, Utskottet ej ansett rådligt att utesluta suspensionsstraffet.
Det är dess bibehållande, som föranledt den förändrade redaktionen af 15, 16 och 17 §§. 3 KAP.
Om delaktighet i brott.
Den enda förändring, Utskottet i detta Kap. funnit nödig, rörer 1 § och utgör endast en redaktionsförändring.
I nämnde § stadgas nemligen, att den, som på der angifna sätt främjat en brottslig gerning, skall "straffas efter ty som han pröfvas hafva till brottet bidragit, dock högst med det straff, som är närmast under det, som honom drabba bort, om han sjelf gerningsman varit."
Dessa ord — ”det straff som är närmast under" — synas Utskottet lemna rum för en skälig tvekan, huruvida dermed åsyftas en lägre straffart, eller hvilken gräns för straffets maximum eljest är dermed uppdragen.
Utskottet har derföre utbytt ifrågavarande sats mot orden "dock mindre än om han sjelf gerningsman varit", hvilka Utskottet ansett på ett mera lättfattligt sätt återgifva förslagets mening. 4 KAP.
Om sammanträffande af brott och om förening dier förändring af straff, så ock om återfall i brott.
I sednare mom. af 8 § har Utskottet vidtagit en mindre redaktionsföråndring derigenom att i ordställningen ”äro straffen af beskaffenhet att de, efter ty i Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
19 föregående §§ stadgadt är, ej kunna jemte hvarandra fullt verkställas11 ordet fullt blifvit uteslutet.
Detta ord har nemligen synts
Utskottet oegentligt för det tall att fråga är t. ex. om både straffarbete och fängelse, hvilka straff, enligt hvad i 6 § är stadgadt, icke ens till någon del kunna verkställas jemte hvarandra.
— För öfrigt är i samma moment uttrycket “vederbörande Hof-Rätt" af Utskottet förändradt till “ Elof-Rätten."
I 11 § har Utskottet deremot gjort en förändring i sak.
Lika med Högste
Domstolens fleste ledamöter, har nemligen Utskottet ansett giltig anledning icke förefinnas, att frångå don hittills följda regeln, att förhöjdt straff för återfall i brott ej må tillämpas med mindre det nya brottet blifvit begånget, sedan det förra straffet blifvit till fullo verkstäldt, och detta således visat sig vara för återhållande från förnyad brottslighet otillräckligt.
Deraf förändringen i 11 §. 5 KAP.
Om särskilda grunder, som utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet.
Såsom följd deraf att dödsstraffet icke någonstädes i Utskottets förslag förekommer såsom absolut, utan att straffarbete på lifstid städse blifvit såsom alternativ stäldt vid sidan deraf, har Utskottet ansett den i 3 § af detta Kap. anbefallda straffnedsättning kunna och böra bestämmas enahanda, för så väl dödsstraff som straffarbote på lifstid, hvarjemte strafflatitudens minimum blifvit, i likhet med hvad framdeles flerestädes förekommer, nedsatt från åtta års straffarbete till sådant arbete i sex år.
Genom 14 § 2 inom. i Kongl.
Sjelfva tidsbestämningon i ett preskriptionsstadgande är visserligen alltid mer eller mindre godtycklig —, beroende af en hvars uppfattning af det billigaste.
Men vid jemförelse af den i 1 mom. af ifrågavarande § stadgade preskriptionstid af två år har den i sednare mom. bestämda tid af tio år synts Utskottet icke vara betingad af skiljaktigheten i de förutsätta straffen — två års fängelse enligt det förra och fika lång tids straffarbete enligt det sednare momentet —; hvadan Utskottet, i likhet med hvad Lag-beredningens förslag innehåller, utbytt siffran tio emot fem. 6 KAP. Om skadestånd.
Då skada är gjord af person under femton års ålder eller sådan, som eljest ej är tillräknelig, och skadestånd icke kan erhållas hos någon, som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen, skall, jemlikt 6 § i detta Kap., skadeståndet utgå af dens egendom, som skadan gjorde; meni sammanhang dermed har i samma § blifvit föreskrifvet, att beloppet skall jemkas, efter ty som skäligt pröfvas, med afseende så väl på gerningsmannens större eller min - 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. dre förmåga att sin handlings skadlighet inse, sorn på de tillgångar han eger till skadeståndets gäldande, äfvensom att till skadestånd i berörde fåll ej skall tagas hvad till uppfostran för barn eller underhåll för afvita nödigt finnes.
De sålunda gjorda restriktioner har dock
Ut skottet funnit mindre rationela.
Det kan visserligen synas hårdt för den icke i kriminelt hänseende tillräknelige, att nödgas utgifva ett skadestånd, hvarigenom tilläfventyrs alla hans tillgångar medtagas.
Men han är dock skyldig till skadan, och den, som lidit henne, är oskyldig.
Och då fråga uppstår, hvilkendera af dessa två bör vidkännas följderna af gerningen, kan Utskottet ej finna annat än att desamma böra drabba den förre eller gerningsmannen heldre än den alldeles oskyldige, och någon dispache af skadan icke ifrågakomma.
Det är derföre som Utskottet ur sitt förslag uteslutit omförmälda restriktioner. 7 KAP.
Om religionsbrott.
De här upptagna förbrytelser voro visserligen af Lag-komitéen rubricerade såsom fridsbrott; men då Utskottet icke funnit skäl att frångå den af Lag-beredningen för desamma antagna och i Kongl. Maj:ts förslag jemväl bibehållna benämningen religionsbrott, är det dock af vigt att inse rätta karakteren af dessa brott och grunden för Statens straffrätt i afseende å desamma.
Smädliga yttranden om Gud, Dess heliga ord och sakramenten voro, såsom Lag-komitéen anmärker, i äldre lagar betraktade såsom brott, omedelbart eller medelbart riktade emot det Högsta Väsendet, och förekomma således i en del författningar under benämningen af erintina leesee Majestatis Divince.
Då lagstiftningen utgick från denna synpunkt, skulle ock naturligtvis straffens stränghet derefter lämpas.
Men man har alltmer i alla länders lagstiftningar frångått denna uppfattning af dessa brotts karakter.
Man har funnit att de, betraktade endast såsom synder, icke hemfalla under mensklig straffrätt.
Brottet blir föremål för den borgerliga lagstiftningen, icke på grund af det immoraliska i handlingen, utan endast för den förargelse, det i samhället uppväcker genom religionskänslans sårande och vanhelgandet af föremålet för allmän dyrkan, äfvensom genom den moraliska skada, som kan följa af den religiösa känslans förslappande.
Som brottet likväl medför vida ringare våda för samhället än många andra omedelbara angrepp på allmän eller enskild rätt och säkerhet, har Utskottet icke allenast gillat den straffnedsättning, som i det Kongl, förslaget egt rum emot hvad nu är stadgadt i afseende å hädelse emot Gud, utan jemväl ansett den ytterligare straffnedsättning, som 1 § i Utskottets förslag utvisar, böra och kunna medgifvas.
Ur enahanda synpunkt böra öfriga i detta Kap. upptagna förbrytelser bedömas.
Emellertid har inom Riks-Stånden 3 §, som stadgar böter, högst femtio Riksdaler, för idkande af handtverk, annat arbete eller handel å sabbat, varit föremål för anmärkningar, alldeles motsatta hvarandra.
Preste-Ståndet har nemligen detta bötesbelopp ansetts vara alldeles för lågt, hvaremot detsamma inom Vallöf].
Borgare-Ståndet ansetts för högt, så att, om stadgandet skulle bibehållas, bötesbeloppet borde ansenligen nedsättas.
Att bibehålla stadgandet anser väl Utskottet oundgängligen nödigt, ej mindre i anseende till det synnerligen Lag-Utslcottets Betänkande N;o 35. 21 förargelseväckande och för andras frid störande uti utöfvandet pä sabbat af vissa slags arbeten, än äfven och i synnerhet pä det husbönder, fabriksidkare m. fl. icke måtte kunna förmå underhafvande, med eller mot dessas vilja, att arbeta å söndag, hvilken sistnämnde omständighet jemväl utgjort ett väsentligt hinder för Utskottet att gifva lagbudet en strängare begränsning än det äger genom uttrycket “utan det sker till egen eller andras nödtorft, som uppskof ej tåla kan“, — ett uttryck, hvars elasticitet synes böra betaga all farhåga för lagbudets tillämpning emot den fattige handtverkaren, som använder några timmar af sin hvilodag för att bereda sig och de sina ett knappt bröd.
Men deremot har Utskottet, med afseende å grunden för statens straffrätt i detta fall, ansett bötesbeloppets maximum kunna nedsättas till tjugu Riksdaler, hvarigenom böterna i alla fall kunna blifva fyra gånger högre än enligt nu gällande lag.
— Hvad särskildt angår handel å sabbat, anser väl Utskottet, lika med en talare inom Preste-Ståndet, sådan kunna vara för andras frid störande och förty ingalunda böra i allmänhet lemnäs onäpst.
Men äfven här anser Utskottet fall kunna gifvas, då nämnde grund — fridens störande eller förargelses väckande — icke förefinnes, — och utöfver lagens grund bör icke dess stadgande sträckas.
Brödbodar, mjölkmagasiner, sockerbagerier och andra dylika butiker, hvaruti en handel drifves, som till rörelsens omfång och art ingalunda är jemförlig med den, som idkas i egentliga kramlådor, hållas redan nu ofta öppna å sabbat, utan att, så vidt Utskottet försport, någon förargelse derigenom åstadkommits.
Por att utmärka, det sådana försäljningsställen icke äro under det i sista punkten af förevarande § stadgade förbud inbegripna, har Utskottet vid uttrycket “Icramlåda eller annan bod“ emellan de två sista orden inskjutit ordet dylik.
Dervid har Utskottet icke förbisett, att de i början af samma punkt förekommande orden “lag samma vare“ kunna tolkas såsom hänförande sig jemväl till den nyss förut gjorda restriktionen “utan det sker till egen eller andras nödtorft, som uppskof ej tåla kan“; men Utskottet har ansett en sådan nödtorft icke höra behöfva särskildt bevisas, då fråga ej är om andra försäljningsställen än de af Utskottet nyss åsyftade, 8 KAP.
Om förräderi, sä och om andra för Rikets säkerhet menliga brott.
Utbyte af absolut dödsstraff eller andra straffnedsättningar hafva af Utskottet föreslagits i 1, 2, 4, 5, 6, 7, 9, 11, 13, 18, 21, 22 och 27 §§ af detta kapitel.
I 22 § är dock jemväl en annan väsendtlig förändring af Utskottet föreslagen.
Så som denna § är uppställd i Kongl. Maj:ts Proposition, lemnar den skälig anledning till den tolkning, att man vore underkastad straff, om man icke upptäckte allt hvad man om ett tillämnadt förräderi visste, således äfven den brottsliges namn, och detta oaktadt man icke vore i tillfälle att förebringa någon bevisning emot personen, utan kunde blifva af denne tilltalad för falsk angifvelse.
Sista punkten i §:n “ej skall dock någon af de i 3 Kap. 11 § nämnda personer till straff i ty mål fällas, der brottets upptäckande icke utan angifvelse till åtal ske kunnat“ utmärker nemligen just, att andra personer skulle vara skyldige att upptäcka ett å färde varande förräderi, äfven då sådant upptäckande icke kunde ske utan angifvelse till åtal, hvilket åter förutsätter att man namngifver personen.
Dertill synes dock 22 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. ingen böra förpligtas, utan att han har bevis emot don brottslige: denna grundsats är iakttagen i nu gällande lag, och det är med ledning af dess stadganden i 3 och 4 §§ af 4 Kap. Missgernings-Balken, som Utskottet föreslagit förändrade karakterer å det i nu förevarande § uppställda brott.
I 30 § är förlust af medborgerligt förtroende för alltid stadgad såsom påföljd för åtskilliga af de i detta Kap. omnämnda brott, — Men med tillämpning af deu åsigt, Utskottet här ofvan framställt om rätta karakteren af denna påföljd, hvartill hörer att, så vidt möjligt, utgöra en återspegling af den allmänna meningen och af dess uppfattning om det mer eller mindre infamerande i ett brott, samt med afseende å de högst väsendtligen olika intryck, ifrågavarande brott, föröfvade under olika omständigheter, kunna utöfva på den allmänna meningen i ett samhälle, har Utskottet ansett det vara af vigt, att domaren icke af lagen förklaras ovilkorligen pligtig att ådöma ifrågavarande påföljd för alltid, hvadan Utskottet i §:n jemväl infört alternativet på viss tid.
Ett dylikt alternativ finnes redan på ett ställe i Kongl. Maj:ts förslag, nemligen i 3 Kap. 13 §, — och den latitud i domarens pröfningsrätt, hvarom Utskottet nu hemställt, är följaktligen icke någon afvikelse från det Kongl, förslagets principer, hvilka dessutom i fråga om påföljdens ådöinande för viss tid lemnat domaren valet emellan fem eller flera, till och med tio, år.
Svårt vore ock att finna orsaken, hvarföre domaren skulle i fråga om mätningen af de egentliga straffen tillerkännas en vidsträcktare pröfning än i fråga om en påföljd, på hvars olika tidslängd väl böra inverka en mängd andra omständigheter än de mera objektiva, som hufvudsakligen bestämma sjelfva straffets mått.
— Utskottet befarar således icke några grundade anmärkningar emot ifrågavarande förändring. 9 KAP. Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse eller Rikets Ständer.
I detta kapitel har Utskottet ansett sig icke böra föreslå andra förändringar än straffnedsättningar i §§ 1, 2, 4, 7 och. 8.
Hvad särskildt straffbestämmelsen i 8 § angår, så har Utskottet ansett den böra jemkas till närmare likhet med 10 kapitlets 2 §, dock så att straffet i den förra vore något högre ån i den sednare. 10 KAP.
Om brott mot offentlig myndighet.
Straffnedsättningar äro af Utskottet tillstyrkta i 1, 3, 5, 8 och 10 §§ af detta kapitel.
I 14 § beröres ett synnerligen vigtigt ämne eller don s. k. församlingsrätten.
Stadgandet är visserligen, så när som på en obetydligare förändring af bötesbeloppet, ordagrannt lika med 8 § i Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849; men denna omständighet har så mycket mindre kunnat afhålla Utskottet från att nu, Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
23 då fråga är om en ytterligare bekräftelse derå, pröfva lämpligheten af dess innehåll, som åtminstone i ett afseende klagan deröfver försports.
Ser man på det medgifvande, som i denna § uttalas, så inskränker det sig till det i första meningen förekommande: “ej vare menighet å landet eller i stad förment att sammankomma till öfverläggning om mål eller ärende, som menigheten rörer.'1
Allt det öfriga utgör restriktioner.
Men restriktioner synas innefattade jemväl i det nyssnämnda medgilvandet.
Ty för det första synes ordet menighet, om man dermed jemför uttrycket mål eller ärende, som menigheten rörer, samt den längre ned i § gjorda förutsättning, att sammankomsten redan kan vara “genom lag eller särskildt stadgande bestämd11, endast afse en sådan menighet, som utgör en i judicielt-administrativt hänseende redan bildad kommun, såsom ett härad eller en socken, hvaraf man skulle kunna förledas till den slutsats att offentliga sammankomster af personer, som icke representera någon sådan menighet, skulle vara förbjudna.
Och för det andra synes uttrycket “mål eller ärende, som menigheten rörer“ syfta endast på frågor, som direkt röra menigheten såsom sådan, — såsom kommun, hvarifrån åter skulle kunna hemtas stöd för den mening att bland föremålen iör sammankomstens öfverläggning ej skulle få förekomma frågor t. ex. om afgifvando af opinionsyttringar i andra för fäderneslandet vigtiga frågor, såsom politiska m. fl. Sådana restiiktioner äro dock icke af förhållandena hos oss betingade: de strida emot Svenska folkets urgamla frihet samt äro öfverflödiga med afseende å den sans, hvaraf folket vid dess utöfvande visat sig mägtigt.
Seden har ock i detta fall gått före lagen: offentliga sammankomster för hvarjehanda ändamål föranstaltas öfver allt i riket, utan att den allmänna ordningen deraf störes.
De äro tvärtom ett bland vilkoren iör denna ordning, såsom utgörande luftrör, hvarigenom den allmänna meningen får andas ut.
Genom att belt enkelt utstryka ifrågavarande § skulle väl följden blifva, att sammankomster af alla slag, enär de icke voro i lag förbjudna, borde anses tillåtna; men då beröfvades ock polismagten alla vapen, i händelse samlingsfriheten skulle någon gång missbrukas till brottsliga företag.
Utskottet har derföre och då det förty är af vist att tillträde till sådana sammankomster varder genom lag tillförsäkradt den offentliga myndigheten och att denna må ega upplösa desamma, så framt dervid företages något, som emot lag stridande är eller eljest allmän ordning störcr, gifvit åt denna § en redaktion, hvarigenom dessa rättigheter fortfarande förbehållas den offentliga myndigheten, men som för öfrigt icke direkt uttalar något medgifvande i afseende å samlingsfriheten, utan förutsätter denna såsom gifven.
Och bar Utskottet derjemte funnit nödigt att stadga straff för den, som underlåter att hörsamma myndighetens bud med afseende å sammankomstens upplösning.
Deremot har Utskottet ansett stadgandet, att sammankomst skall hos den offentliga myndigheten förut anmälas, böra ur förslaget utgå.
Klagan har nemligen försports öfver den omgång och den tidsutdrägt, som härigenom å landet ofta förorsakas, då den offentliga myndighetens representant är boonde på långt afstånd eller ej kan anträffas; och med den utsträckning, offentligheten bos oss vunnit, lärer ej, skäligen kunna befaras att sådan sammankomst skulle kunna hållas hemlig.
Åsyftades någon gång sådant, i afsigt att träffa brottsliga rådslag, vore den återhållande kraften i detta lagbud säkerligen ingen, så vida man ej ville skärpa straffet för underlåtenhet till en grad, som åter för vanliga fall vore alltför obillig. 24 Lag- Utskottets Betänkande N:o 35.
J1 KAP. Om fridsbrott.
Endast ett par mindre förändringar äro i detta Kap. af Utskottet föreslagna.
Då emellertid genom de nya kommunalförfattningarna sockenstämmor äro aftysta, har Utskottet, med uteslutande af nämnde ord, i stället infört orden kommunal- eller kyrkostämma.
Bland de i 15 § omförmälda fridsbrott har Utskottet ansett äfven böra upptagas det fall, att friden på det i denna § augifna sätt störes vid auktion.
Do oordningar, som ej sällan ega rum vid dessa af en större menniskomassa ofta besökta offentliga sammankomster, synas i förening med den likhet, auktioner ega med de i § redan omförmälda marknader, utgöra ett tillfyllestgörande motiv för tillägget härutinnan.
Vid pröfningen af detta Kap. har dock Utskottet jemväl fästat sin uppmärksamhet vid ett under diskussionen inom Högvördiga Preste-Ståndet framstäldt yrkande derom, att här måtte införas straffbestämmelser för svordom å allmän väg, gata eller torgplats eller der allmän marknad hålles, samt för oljud, oväsende eller svordom å allmänt värdshus, källare, krog eller dylika för allmänheten upplåtna ställen.
— Så vidt genom svordomar förargelse åstadkommes å förstnämnde ställen, nemligen å allmänna platser eller der marknad hålles, finnes dock redan i förslagets nyssnämnde 15 § ansvar derför bestämdt; men för det fall att förargelse derigenom ej åstadkommits, faller svärjandet ej, af skäl som i fråga om religionsbrotten blifvit antydda, inom den borgerliga straffrättens område.
Att åter, på sätt jemväl blifvit ifrågasatt, lysa särskild frid öfver värdshus och dylika ställen, dertill anser Utskottet den omständighet, att dessa ställen äro för allmänheten upplåtna, icke utgöra tillfyllestgörande motiv.
Med större skäl borde då åtskilliga andra ställen, der vida ädlare nöjen erbjudas, såsom allmänna expositioner, tbeatrar, koncerter, fridlysas; men sådant har dock ej blifvit ifrågasatt; och de reglor, som för ordningens vidmagthållande på dylika ställen erfordras, lära ej heller falla inom den allmänna kriminallagens område. 12 KAP. Om förfalskningsbrott.
I 2 § af detta Kapitel är straffbestämmelsen af Utskottet jomkad till likhet med gällande lag; och hafva slraffnedsättningar i öfrigt af Utskottet föreslagits i kapitlets 3, 5 och 7 §§, hvarjemte en särskild straffnedsättningsgrund införts i 12 §:s sista moment.
Den förändrade redaktion, Utskottet gifvit åt 9 §, öfverensstämmer med den af Högste
Ett åberopande derstädes af 9 §, sådan denna är uppställd i Kongl. Maj:ts förslag, medför den oegentlighet, att enär jemväl 3 § är åberopad Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 25 åberopad i den 9:de, men icke särskildt i den 21:sta, förlust af medborgerligt förtroende skulle ådömas den, som förfalskat ett af Norsk myndighet utgifvet frejdbetyg, fastän sådan påföljd icke voro stadgad för förfalskning af dylikt betyg, utgifvet af Svensk myndighet.
Genom redaktionsförändringen i 9 § blir deremot dess införande i den 21:sta öfverflödigt.
För öfrigt är i 21 § ingen annan ändring af Utskottet föreslagen, än att förlusten af medborgerligt förtroende skulle kunna ådömas på viss tid i de fall, der, enligt sista mom. af 12, 13, 14 och 16 §§, nedsättning af straffet eger rum.
Denna påföljds bestämmande för alltid har Utskottet nemligen ansett i dessa fall stundom kunna blifva för strängt och icke stå i skäligt förhållande till brottet. 13 KAP. Om mened.
Yid 5 § af detta kapitel har af Högste
Delande denna åsigt om grunden för Statens straffrätt i förevarande fall, har Utskottet derföre i sitt förslag infört det tillägg, hvarom Högste
I enlighet med Utskottets här ofvan uttalade åsigter om latitudsystemets fordringar i afseende på upphäfvande af alla absoluta straff, har Utskottet i 1 §, 3 § 1 morn., 28, 30 och 38 §§ förändrat de der förekommande absoluta bestämmelser om dödsstraff eller straffarbete på lifstid till blott alternativa; och har i sammanhang dermed särskilda straff för mord och dråp å de i 35 § omförmälda personer icke ansetts böra bestämmas, utan sådan misshandel å dessa personer blott utmärkas såsom en synnerligen försvårande omständighet.
För öfrigt äro straffnedsättningar af Utskottet föreslagna i 3 § 2 mom. och såsom konseqvenser deraf jemväl i 4, 5, 10 och 11 §§, — samt vidare i 38, 39 och 41 §§.
I afseende å 4 § har