Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln, genom sitt beslut förklarat, att det borde hos Kongl. Maj:t i afseende på nödig rättelse enmålas, anser Utskottet sig böra vördsamt föreslå, att Riksens Högloft.
Ständer jemkningsvis förena sig om den af Ridderskapet och Adeln beslutade, här ofvan upptagne skrifvelse till Kongl. Maj:t, såsom nu mera den enda utväg att förena 3:ne
Stånds önskan om rättelse i det motionerade ämnet* Stockholm den 13 oGt» 1825.
LagUtskotttts Bet dukande». ] 11 N:o 202.
Ankom den a8 Oct. 1823.
Ständers Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottens Betänkande, i anledning af väckt motion om rättighet, att obehindradt få uppföra Väder-Tullqvarnar.
BondeStåndet remitteradt Memorial, har Pher Knutsson från Malmöhus Län, med fästadt afseende å Skånska slättbygdens i sednare tider förökade cultur, Folkmängd och Spannemåls-consumtion, hvaraf ofta skall, i anseende till de gamla odal Tullqramarnes otillräcklighet uppkomma mäldetrång, föreslagit, att en Väder-Tullqvarn må få uppföras i hvarje Socken, der någon sådan förut icke finnes, och belägenheten så utsökas, att qvarnen i möjligaste måtto bygges nära lands- eller annan farväg, på det den alla tider om året kan för en hvar blifva tillgänglig, hvarefter skattläggning skulle verkställas och intet klander, på sätt hittils varit öfligt, ega rum; och hafva Göran gönsson från Christianstads samt Petter Pehrsson från Calmars Län deruti instämt. 12 LagUtskotttts Betänknndcn.
Utskotten hafva tagit detta ämne i öfvervägsnde; mén, utom iiet, att fri anlagning af Tullqvarnar i hvarje socken skulle medföra en af behofvet icke påkallad rubning ut» gällande författningar; så hafva genom redan afgifne B^tänkanden, Ekonomi» Utskottet serskildt tillstyrkt rättighet för egare af Yattecqvarnar, hvilkas drift genom Vattenminskning upphört, att i stället få anlägga Vederqvarnar, samt Stats- Lag- samt Allmänna Besvärs och EkonomiUtskotten gemensamt föreslagit frihet för en hvar, att obehindradt få anlägga Husbehobqvarnar, genom hvilka åtgärder alla farhågor för brist på utvägar till Spannemåls förmälning
Synas undanröjde; och på dessa förenade skål kunna Utskotten alltså icke tillstyrka bifall till Pehr Knuttsons ifrågavarande motion ; hvilket dock allt till Riksens Håglöf!.
Stockholm den 18 öct. 1825.
Ankom den fl8 Oct. 1823* Betänkande, ofver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Riksens Ständer angående vidtagande af en yt - IagUtskottets Betänknndett.
13 terligare anstalt till förekommande af Fångars flykt.
Mij:t8 ifrågavarande, tinder den 31 sist 1.
Julii aflåtne , och af samtlige Respective RiksStånden till Lagutskottet» åtgärd remitterade Nådiga Proposition är af denna lydelse: ( »:sta Sam. a:dra Bandet.) Efter öfvervägande af denna Kongl. Majtts Nådiga Proposistion, med hvad de dervid fogade handlingar i öfrigt innehålla, får Lagutskottet deröfver sig nu utlära.
Om å ena sidan med skäl kan påstås, dels att en hvar, sorn genom Lagbrott förverkat den personliga frihet, som åt hvarje laglydig Medborgare genom SamhällsLagen är försäkrad» må skylla sig sjelf får det äfventyr hvarföre han blottställer sig, om han genom flykt söker undkomma deras vaksamhet, hvilka om honom hafva vård; dels ock att många svårigheter framställa sig att förekomma långars flykt, om icke de, som skola dem vårda, blifva berättigade att vid rymnings försöken hindra verkställigheten deraf genom våld, äfven å deras lif, så synes likväl å andra sidan gifvet, att rättigheten får den ene att uppoffra den andres lif kan, under ett väl inrättadt Samhälles tillstånd, endast hårledas från rättigheten till sjelfF rsvar, hvilket förutsätter aniall, som icke kan annorledes afvärjas; 14 LagUtskottits Betänkande)!. och den,' sorn flyende utur fängelset söker sin frihet, utan att utöfva våld å Väktaren eller sätta sig till motvärn då han fasttages kan icke sågas hafva försatt sin väcktare i tillstånd af nöd, hvarföre han genom sjelf— försvar hade behof att sig värja.
Då det är Samhällets rätt, att genom inskränkning i ' deras frihet, sätta de Samhällsmedlemmar, hvilka stört ordningen och friden, utur tillfälle att vidare blifva skadlige.
Så måste det äfven vara Samhällets skyldighet, att till befordrande af detta ändamål, använda sådane medel, att de af dess medlemmar, hvika förverkat deras frihet å ena sidan ej vederfaras hårdare behandling än som är från denna belägenhet oskiljaktig, och å den andra, må betagas tillfället att tillfredsställa deras naturliga begär och behof att återvinna denna frihet, så vida de icke försökte våld, då sådant finge med våld styras.
Öfverlåtandet i allmänhet af rättigheten af fångars lif åt deras vårdare, tror Utskottet dessutom vara vådligt i sin tillåmpning.
Bland dem hvilka förverkat sin frihet och finnas förvarade inom samma Fängelsemurar, kunna ej sällan finnas sådane, som redan äro dömde för gröfre missgerningar, andre, hvilka hållas der för hvarjehanda mindre förbrytelser, somlige åter, hvilka häcktsde på misstankar, likväl i sjelfva verket kunna vara oskyldige, och slutligen sådane, hvilka äro insatte å Arbetsinrättningar och Correctionshus, för hvilka återgång Lagutskottets Betdnkanden. 15 gen till Samhälls-lifvet velat beredas mindre genom straff, än genom deråt moraliska förbättring.
Alla dessa äro underkastade tillsyn och vård att ej kunna rymma.
Antingen skulle nu deras vårdare, utan undantag, ega rättighet öfver deras lif, i hvilket fall, den som i sjelfva verket icke hade begått något brott, men ej kunde öfvervinna det naturliga begäret att söka friheten, skulle falla ett offer för dödshugget af dess vårdare, hvilken i förlitande på detta afgörande sätt att hindra den undkomnas flykt, till äfventyra underlåtit den vaksamhet, hvarigenom försöket till flykt annorledes kunnat förekommas, eller ock skulle det vara fångvårdaren föreskrifvit, att noga urskilja om den flyende hörde till Classerne af större eller mindre förbrytare, ett åliggande, hvilket icke stöde i Fångvårdarens förmåga att kunna uppfylla.
De olycklige, hvilka bebo fängelsecne, böra likväl, så långe de lefva, njuta skydd af Lagen, och den omsorg Lagstiftaren sträcker, jemväl till dessa, fastän genom brott eller förbrytelser mer eller mindre fallne, är en gärd åt menskligheten och en väckelse till upphöjdare begrepp om menniskolif, hvarvid det värde anses böra fästas , att det utan mensklighetens egen förnedring ej må förspillas.
På grund af alla dessa Betänkligheter, och då Utskottet i öfrigt förmodar, att om fångvården handhafves i öfverensstämmelse med de nu gällande allmänna föreskrifter, 16 Lagutskottets Betänkande», bevakningen tillika lämpas efter behofvet, och de, som hafva »ård om fångarne, försättas i tillfälle, act, i de fall, då desse försöka våld, eller sätta sig till motvärn, möta våld med våld, andre utomordentlige anstalter till förekommande af fångars rymning ej skola vara af nöden, anser Utskottet sig icke kunnat tillstyrka bifall å den Kongl, Propositionen.
Hvilket dock tillika med Dågre Ledamöters serskilda mening, till Riksens Högloll.
Stockholm d. si Oct. 1823.
Stånders Lagutskott den 13 Öct. 1823.
Föredrogs Kongl. Majrts af Samtlige RiksStånden remitterade Nådiga Proposition af den 31 sistl.
Julii, angående vidtagande af en ytterligare anstallt till förekommande af fångars flykt.
Utskottets fleste Ledamöter ansågo sig icke böra tillstyrka bifall af denna Nådiga Proposition, pä de uti Betänkandet N:o 203 upptagne skål; Hvaremot Herr Grefven och Ordföranden yttrade denna särskilda mening
Under de öfyerläggningar, som i anled bing af LagVtihottits Betänkande», lf denna Kongl. Proposition inom Utskottet förefallit, har det icke'undgått min upp. märksamhet af hvad granlaga beskaffenhet den föreslagne Lagen är, Om, å ena sidan, nödvändigheten påfordrar dess antagande, såsom i vista fall enda sättet, att freda samhället från ytterligare tilltag af brottslingar, vådliga för allmän och enskild säkerhet, måste åter å den all möjlig varsamhet iakttagas vid stiftande af en Lag, som lemnar den ena Medborgaren rätt, att emot den andra ansvarsfritt nyttja ett så mordiskt vapen, som skjutgevär.
Jag anser derföre 3'.ne omständigheter böra vara för handen, innan försök att rymma må kunna medföra äfventyret, att blifva skuten, nemligen att den rymmande år en för allmänna säkerheten vådlig person: att hans afsigt att rymma är uppenbar, och att de, sorn om honom hafva vakt åro urståndsätta, att på annat sätt förekomma hans flykt.
Den ena af desse omständigheter är i den Kongl.
Propositionen utmärkt genom stadgandet, att skjutandet ej får ega rum förr än Arrestanten 2:ne gånger blifvit anropad, och ändå icke afstår från försöket att rymma.
De 2:ne andra här ofvan upptagne vilkoren torde tåla något närmare utredande.
Jag känner riktigheten af den princip att ej någon må straffas för det hau söker förskafFa sig friheten.
Det är således ej 1 egenskap af straff, som en Lagstiftning kan LagUtskytts Betänkandefl. % LagUtskotttts BetHnkanden. ijj gilla skjutning efter rymmare, utan såsom en för allmänna säkerheten nödig anstalt, att afhålla vissa farliga personer från möjligheten, att våldföra enskildta säkerheten; men för att rättfärdiga ett så våldsamt försigtighets mått, mäste Arrestanten också verkligen vara inför Lagen öfvertygad om brott och lastbart lefverne af den art, att dess fortsättande vore för allmän och enskild säkerhet vådlig.
Personer döuide för mord, rån och förnyade Stölder synas höra till denna dass.
Om skjutande skall Vara enda sättet, att afhålla en Arrestant från rymmning, måste några hinder för hans flykt icke finnas*.
Inom en fästnings eller ett häktes murar bör således å en Arrestant icke kunna lossas skott, under föregifvande att han årnnat rymma.
Han år ännu icke i frihet, och sista med'et emot hans frigörande från Arresten bör således ej tillgripas.
Enahanda år förhållandet med en Arrestant, som vål är på väg att rymma, men icke kunnat gjort sig ledig från sina fjättrar.
Med hänseende till de åskter jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå bifall till den Kongl. Propositionen i så. måtto, att genom Lag må stadgas.
Den sorn för mord, rån samt andra eller flere gånger itererade stölder blifvit dömd, skall, om han sedermera är å fästning eller Corrections hus, insatt, eller annars bUfyer, häktad, och derefter försöker > att bo* Lag Utskottets BetHnkanden. gifva sig på flykten vara, underkastad ä£- ventyret, att den eller de, sorn hafva honom under sin vård må skjuta å honom*
Denna rättighet vidtager likväl icke förr* än Arrestanten är kommen utom fästningens eller Arrestens murar , och från fängsel är fri, eller i fall han år under forslande å väg stadd, innan han gjort sig ledig från Sitt fängsel och derefter begifver sig på flykten , samt 1 alla håndelserne icke förr ån, om han efter 2:ne förnyade anrop derifrån ej afstår* Skottet bör i möjligaste måtto rigtas ät sådane delar af kiöppen* att fången deraf-ej skadas till iifvet, meri om så Sker, eiler fåhgen klagar, ätt Lag* Stridig behandling genom skjutandet honom öfvergätt, skall undersökning om händelsen af behörig
Domstol verkställas.
Finhes då att vaktkarl eller fångförare i oträngd måtto skottet aflossat, straffes efter allmän Lag.
Detta stadgande gäller så väl för Militaire Poster, sool för Fångvaktare och fångförare.
Börande det på Kongl* MajrtS Befallningshafvande i Länen samt Commendanterne å Fästningarne ankomma att underrätta ej mindre Fångarne om innehållet af denna Lag, än äfven Vakter, Fångförare och fångvaktare för hvarje särskild händelse, om hvilka af de dem anförtrodde Personer äro Underkastade den i denna Lag utsatte påföljd; till hvilken ända Kongl, Majits Befallningshafvande, och andre som förpassningar utgifva, tydligen deri böra Utsätta, hvilka af fångarne åro underkasta* so LagVtskotttts
Betånkandtni dé påföljden, att blifva skutne, i händelse de vilja rymma, äfvensom enahanda underrättelse bör af Commendanterne meddelas Poster och Fångvaktare inom Fästningarne.
Med Herr Grefven och Ordföranden förenade sig RiksdagsFullmåktigarne Pehr Andersson och Borje Borjesson.
Ut Supra Ex Protocollo, Joh. Jac. Kleman.
N:o åo\.
Betänkande, i anledning af Herr J. af Ekenstams Memorial om för tydli' ga?ide af Kongl. Förordningen den 13 Junii 1800, om städsel och lego af Jord på landet i vissa uppgifna omständigheter.
Ridderskapet och Adeln har till Lagutskottet remitterat ett af Herr U- af Ekenstam ingifvit, så lydande Memorial : LagVtskotttts
Betänkande*. *1 ”Olika meningar vid Domstolarne i afseende på innehållet af Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning den 13 Junii 1800, rörande städsel och lego af jord på landet, framställa nödvändigheten» att i underdå» nighet hos Kongl. Maj:t anhålla om en förändrad redaction af samma Förordning, hvarigenom nedan stående Sex frågor, utan vidare underställning, kunde blifva besvarade, med bibehållande af förordningens mening och ändamål. 1:0 Kan Arrendator af LandsEgen. dom, vid ombyte af egare, emot sin vilja skiljas från Besittnings rätten, i händelse han försummat inteckna sitt Arrende.
Contract, ej allenast i det fället när Creditorer mellankomma, utan äfven vid en till utseendet frivillig försäljning ?
2:do Kan förordningens syfte möjligen äfven sträcka sig till JernBruk?
3:0 1 händelse
Arrendator genom nyssnåmnde uraktlåtenhet bör förlora sin Arrenderättighet, så vål uti ena som andra fallet af dei första frågan framställde Alternativer. skall då säljaren som med Arrendator Contraherat, vara skyldig att hålla honom skadeslös för de menliga följder, hvilka aiidrig kunnat inträffa, utan Arrendators egen försummelse? 4 0 l händelse Arrendator förlorat sin genom förordningen åsyftade rätt utan eget förvållande, kå att ArrendeContractet verkeligen varit vederbörligen intecknat, men genom en, med förmånsrätt försedd, Cri. \ 7~*gUtsköttets BétankandeH. ditors Executiva kraf till sin verkan upp* hört; bör ej Arrendator då af sin Contra* hent ega rätt till det skadestånd, sorn hani åtminstone uti förra händelsen, synes hafva förverkat. 50 Förutsättande nu, att en sådan händelse möjligen kan ega runi, och den skulla anses böra gäldas i*det förhållande, Sorn om Kongl, Förordningen den 13 junii I800 alldrig funnits, det vill säga, med rättighet till ersättning för bevis/ig skada^ skall den endast bestå uti nedlagde kostnader, eller kan man djt hänföra en Probabilitets beräkning af möjlig vinst, genotn händelser, som aldrig inträffat?
6:0
Hvem skall nu gaida den förutsatta bevisliga skadan, antingen köpare elfer säljare, då den sednare i kralt af hvad nämnde Förordning förmår, till Arrendators bibehållande endast trott sig vid handeln behöfva anmäla ArrendeContractets tillvaro, och med anledning deraf, endast Upplåtit till Köparen sin Egande- rätt) anseende dessa båda åtgärder tillräckeligen freda Arrendators Besittningsrätt, utan vidare behof af ArrendeContractets specificerande.
Egande rättens helgd fordrar, att dessa- frågor, efter Förordningens genomlåsande, skola kunna utan villrådighet besvaras.
Böra de föregående få ett negativt svar, på äro jemväl de sednare sjelfmant upplöste, Qrsakerne, som föranledt olika me - LngVtskotuts Betånkandcti. pin gar om syftningen af denna Kongl- Förordnig åro: a.)
Att på ett stålle uttryckligen och ovilkorligen i densamma stadgas, att ArrendeContracten , soln annars äro Lagligen jngångne tebe måge brytas: strax derefter anbefalles väl ArrendeContractets intecknande, men ej såsom vilkor för dess bestånd utan i synbart ändamål, att under gamla Lagens gällande bokstaf hämta stöd emot intrång ende, möjligen tillkomme Egarens Creditorer.
Af denna anledning har man velat förmoda, att Arrendator ej kan rubbas af någon annan, än af en verklig Creditor, som eger förmånsrätt, men ej genom inträffad vanlig köpe-afhandling, eller någon annan händelse.
Emellertid finnas de, Sorn velat anse ArrendeContractets intecknande såsom ett vilkor för dess bestånd: en åsigt som synes fullkomligen s rida emot det ovillkorliga budet, att rättmätigt ingängne ArrendeContr oeter icke måge b> ytas; ty i annat fall skulle Förordningen Sagt, att rättmätigt ingånghe och vederbörligen intechiade ArrendeContracter icke måge brytas.
( b ) Ehuru samma Kongl, Förordning ej mindre uti ingressen, än motiverandet, tydligen ådagalägger, att enda afseendet varit på Jordbruket, och ingalunda på Bergshandteringen , hvilken näringsgren ej en gång till namnet uti Förordningen inflyter; så har man dock trott sig finna *4 Lagutskotttts BethtknndeH. anledning att Jernbruk bor innefattas under »atma Cathegorie, af orsak, att dess be* drifvande fordrar jord pä landets en åsigt, Boul troligen lärer sakna all grund. c) Vid alla de tillfällen, då Förordningens kraft och verkan kommer att upphöra genom försummelse af ArrendeContractets intecknande, synes vara klart, att
Arrendator sjelfmant afklädt sig alla förmå* ner, som skulle uppstå genom Contractets bestånd, och således åfvea vara oberättigad till ersättning för samma förmåners uteblifvande.
Man har dessutom ansett ett intecknadt, genom köp upphäfvet, ArrendeContract om jord på Landet, under samma synpunct som ett HyresContract i Sta* den, upphåfvit genom ombyte af Husegare, Denna jemförelse synes träffande» sedan Kongl. Förordningen den t; Junii lgoo, som utstakar enda skilnaden i företräde dem emellan, blifvit beröfvad all krsft och verkan genom Arredator eget förvållande: då nu ej någon Hyresman, med stöd af allmän Lag, kunnat till vålla sig ersättning af Husegaren, för mistningen af ett HyresContract, som genom köp blifvit brutet, om än en sådan mistning varit för hyresmannen en verklig förlust, i anseende till förändrade tiders inflytelse^ så synes deraf följa samma obehörighet till ersättning för Arrendator på landet, i samma stund hans ArrendeContract ej eges »torre anspråk, än Hyresmannen», InyUt skottets Bttänkanden'. ZS d.)
Andre hafva deremot ansett Arrendator, i stöd af allmänna Lagen vara berättigad till bevislig skada, ej mindre vid de tillfällen , då nämnde Kongl. Förordning blir overksam genom en Creditors förmånsrätt, än då Arrendator genom egen försummelse sjelf vållat möjligheten, att af en ny egare blifva utträngd.
Någon skillnad i Arrendators rättigheter vid jemförelse af dessa båda förhållanden tyckes likväl synbart böra finnas, e) Vid bestämmandet af meningen med bevislig skada har framställt sig 2:ne de mest stridiga åsigter: någre anse nedlagde kostnader endast kunna medföra en skada, aom kan blifva bevislig, och att i allmänhet ingen händelse lagligen han kallas bevislig, innan den verkligen inträffat, den må vara huru sannolike som heldst af mö;, ligbeten bestämd.
Andre åter vilja bestämma bevislig skada i förhållande till möjlig vinst.
Från en sådan Probabilitet» beräkning, der möjligheten är insatt i sanningens stalie, äro de största misstag oskiljaktiga.
Man kan af lika Rudimaterier godtyckligt forma resultatet, ej allenast till Millioner olika grader af vinst, utan äfven till lika många grader af verklig förlust: mer och mindre omtanka och drift ; stone eller mindre tillgång på förlag; helsa eller sjukdom; lycka eller olycka vid detaillernes tillfälliga utveckling, oberoende af de in tellectuella eller Pbysiska krafterne, såsom 55 Lagutskottets Betänkanden. tillfällig välgång vid Productionens afsättning, med afseende på ett rigtigt bedömmande af tiden och orten för dess utbjudande till salo; samma förhållande vid Rudimaterie^ uppköp; inträffande Concurser, Boskapgsjukor, Eldsvådor; medfå ord; millioner tillfälligheter, omöjliga att ens uppräkna, ega lika votering^räit vid bestämmandet af det möjliga resultatet, I anledning häraf, får jag vördsamt hemställa till Bidderskapet och Adeln, om ej Lagutskottet, genom bestämda $var på dea. sa frågor, bör lägga nödig grund för den ändring i Redactionen af nämnde Kongl, Förordning, som Ståndet kan finna för godt att sedermera i underdånig önskan framställa.
Om Remiss till nämnde Utskott får jag detföre vördsamligen anhålla.
Stockholm den s6 Februarii 18*3. af Ekenstam.
Med anledning af denna Motion, hvar» innehåll på det hela synes höra mera till Lagskipningens, ån Lagstiftningens område, får Utskottet anföra:
Att Kongl. Förord ningen den 13 Junii ifioo, angående städsel och lego åfjord pålandet, afser, enligt Utskottets tanka, 2:ne Hufvudsakliga ändamål:
Det ena, att, genom ändring i all männa Lagensstadsande i i6Cap. t gjorda.
Balken: att köp bryter Legostämma, betrygga ingångae Arrende tilia! mot af Jordegare Lagutskottets Betänkanden, S7 möjligen tillställande försäljning af en till
Ar ren da tor upplåten fast Egendom; ochdet andra, att bereda Arrendator tillfälle att försäkra sin rätt emot Jordegaren Borgenärer.
I f rstnåmde afseendet synes det klart, att frivillig för säljning, hvarom Mntionairen talat, ingalunda kan fråptvinga Arrendatorn dess Arrende-rätt, ehvad densamma inteckpats eller icke.
Att annorlunda tyda lagen vore att handla emot Lagens anda och bestämda stadganden; Att ingångne Arrendeaftal icke vinge brytas.
Vid betraktande af 1754 ®rs Lagstiftning, i hvad densamma rörer Fastighetsköp, visar det sig nogsamt, huru som Lagstiftaren velat gynna detta framför vissa andra aftal; då deremot uti den ifrågavarande
Föt fattningen af år 1800, Lagstiftaren tagit en belt annan väg, utgående nemligen från Synpuncten af deD StadsEkonomiska fördel, som kan beredas genom stadgad garantie för ArrendeContracters bestånd, I sednare afseendet åter, eller hvad an. går Arrendators rätt i förhållande till Jordegarens Borgenärer, är det ock klart, att Arrendator, derest han underlåtit Contractets intecknande, får skylla sig sjelf, då, för Jordegarens skulder, Egendomen försäljes, och Arrende-rättigheten såmedelst sättes på spel, Det synes väl Utskottet» som borde dessa åsigter lätt hämtade utur sjelfva Författningens ordalydelse, kunna vägleda
Domaren vid pröfningen af de i förstnämnde 28 Lflg Utskottttt B et duk andin. äfseendet förekommande frågor, utan all förklaring å Lagstiftningens sida; men enär Utskottet, ej mindre ef sjelfva Motionen, än ock sf någre under Utskottets öfverlågning uppgiftie händelser, inhämtat, huruledes en i sig sjelf tydlig
Lag kan blifva föiemål för olika tydnings sätt, i så måtto, Sorn en del Domare ansett ett ingånget Arrende aftal ovilkorligen böra intecknas, för att gälla emot Jordegarens m jligen vidtagande försäljning af en på Arrende upplåtne Egendom ; så lar Utskottet, till förekommande af slik misstydning, vördsamt tillstyrka utfårdandet af den Förklaring öfver Kongl. Förordningen, den 13 Junii 1800, angående städsel och lego af jord på landet:
Att den deruti jöreskrifne Inteckjjings-åtgärd endast af ser Arrendators förhållande till Jordegarens Borgenären, och att följaktligen underlåtandet dera} i annat afseende icke inverkar på af talet emellan Arrendator och Jordegare.
Utskottet anser det jemväl vara en tydlig följd af 15 §, i 16 Cap.
Jord.Ballcen i den delen oförändrade stadgande, att i de fall då Arrendatoriakttagit hvad ofvan åberopad» Kongl. Förordning föreskrifter, men, i den händelse Vederbörande Intecknicgshafvare göra derss rått till betalning utur Egendomen gällande, nödgas Arrendet frånträda, Arrendatorn bör af Jordegaren njuta ersättning för bevislig skada, som utan haas eget förvållande salunda kan hafva tillkommit, och Utskottet Raner i denna del nå« Lagutskottets Betånkandtn.
39 gon förklaring icke af nöden.
Icke eller kan Utskottet annat fiona, än att orden ”bevislig skada” ej mindre uti nu anförda, ån de flere Lagrum der de förekomma, äro till deras råtta mening så bestämdt framställde, att de icke rimligen kunna tydas derhän, att afse de af Motionairen si kallade Probabihtets beräkningar på maj hg vinst, eller att ersättningen skulle efter dem bestämmas.
Det år dessutom gifvit, att, i detta som andra fall, bestämmandet af Arrendators större eller mindre ersättningorätt ankommer på olika oinståndigheter och förhållanden, hvilka för alla möjliga fall, icke kunna af Lagstiftaren föreses eller utstakas, utan följaktligen måste öfverlemnas till
Domarens pröfning, hvilken hvad ”bevislig skada'* angår,naturligtvis måste häaiöras till redan timade, men ingalunda tili framtida händelser, såsom de der uti intet fall kunna med visshet och tillförlitlighet, beräknas; hvaraf ock synes klart Lija , att en uteblifven trolig vinst, under Arrende år, hvilka icke inträffat , icke rimligen kan blifva föremål för en ersätt, ning, under rubrik af bevislig skada™i finnande alltså Utskottet i dessa fall någon Lagförklaring icke erforderlig.