Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beslutte Rickssens Ständer, at den, som fölle till den papistiska trooen, han skulle bliffua Arfwelöss.
Dagen derefter hade Konungen Hertigarna och Hertiginnorna til gäst.
Blef tå enen Comedia ageret på slottet”216.
Det var vid detta tillfälle, som, enligt ryktet, konungens följeslagare, den påfliga legaten, hade för afsigt att genom en legd mördare döda hertig Carl.
Hertigen skall dock straxt efter middagsmåltiden hafva blifvit varnad af en italienare, grefve Hieronymus Strozzi, och aflägsnat sig före skådespelets början217.
Hammarsköld berättar, att Rondelitii ”Judas
Redivivus” då blifvit spelad; men denna komedi är, som vi längre fram skola visa, författad först 1614218.
På annat ställe och med lika litet skäl heter det, att komedien ”Menniskones skapelse och fall” då blifvit spelad219.
Werwing och Dalin uppgifva, att Sigismund nämnde dag låtit uppföra en italiensk komedi af en Salvator Fabritz220.
Och detta är väl sannolikast.
Skådespelarna hafva väl utgjorts af det utländska hoffolket; man vet åtminstone icke, att Sigismund medfört något skådespelarsällskap.
— Den andra underrättelsen om dramatiska förlustelser är från följande året och meddelas oss likaledes genom samme Abraham Brahes tidebok.
Den lyder: ”1595 d. 3 Martii.
Agerades en Comedia uppå slottet för hertigen i den stora Rijsssalen, oansedt att presterna myckit woro theremot”221.
Detta är allt hvad man vet om denna representation.
Presternas ovilja kunde afse antingen det uppförda stycket eller tiden för dess uppförande; troligast dock det sednare.
Den 3:dje Mars var nemligen fastlagsmåndag, således en af de dagar, som katolikerna företrädesvis firade med skådespel eller andra verldsliga förlustelser, såsom också konung
Sigismund året förut firat fettisdagen.
I den spänning sinnena voro vid denna tid, då knappast två år förflutit efter Upsala mötes beslut, och då katolicismen var ett spöke, som man skymtade i hvarje vrå, ligger det nära att antaga, det presterna skulle med obehag åse hvarje handling, hvilken kunde tydas som ett upptagande af katolska bruk, synnerligast då detta utgick från den person, hvilken inom konungafamiljen var SvenskLutherska kyrkans förnämsta stöd.
Hur litet emellertid hertig Carl lade denna otidiga ängslan på sinnet, synes deraf, att han äfven sedermera brukade fira fastlagen med fester och, såsom vi ofvan förtäljt, år 1608 gaf fastlagssöndag en bankett.
Att med den här omtalade
Rijsssalen icke menas annat än den stora Rikssalen, skulle vi ej anse oss behöfva nämna, om icke alla, som omnämnt denna sal, kallat den stora Ryss-salen222.
Den älsta tryckta komedi på vårt språk är Tobie Comedia, tryckt i Stockholm 1550, ånyo upplagd 1561, 1592, 1603, 1621, 1650 och sednast utgifven af excellensen grefve L.
Manderström 1849, hvilken sista upplaga är försedd med ett företal af stort bibliografiskt intresse.
Ämnet är ofta behandladt i dramatisk form.
Matthæus Vindociensis skref en ”Historia Sacra de Tobia seniore et juniore,” tryckt 1490 och sedan mångfaldiga gånger upplagd.
Af Caie Jules de Guersans, † 1583, finnes en ”Tobie, Tragi-Comedie en un act.”
Cornelius Schonæus, som 1594 under titlen: ”Terentius Christianus,” utgaf en samling latinska komedier öfver bibliska ämnen i afsigt att uti skolungdomens hand sätta komedier med lika god latin som Terentii, men med ett kristligt innehåll, har i denna samling upptagit en komedi, ”Tobæus.”
På tyska hafva flera skrifvit komedier om Tobias:
Hans Sachs 1533, Johan Ackerman 1539, Thomas Brunner 1569, Joh. Wilh. Rosenbach 1589, Wickram 1551, Georg Gotthart 1617223.
Den första kända svenska komedi behandlar sålunda samma ämne som den skrift, hvilken
Luther bland alla gamla testamentets böcker förklarar mest närma sig formen af komedi.
Den är af samma art, som vi ofvan skildrat, och kan betraktas som typisk för det stränga bibeldramat.
Det är med andaktens känsla, icke med fantasien, författaren bemägtigar sig sitt ämne; han tillegnar sig det icke i den mening, att han gör det till kött af sitt kött, ben af sitt ben, för att sedan omgestaltande återgifva det i poetisk form; han vill endast på ett för mängden fattligare och angenämare sätt framställa bibelordets innehåll och derföre sluter han sig troget till den bibliska texten och tilltror sig endast der att göra något tillägg, hvarest en nyttig lärdom med mera skärpa och eftertryck skall framhållas.
Då lemnar han för en stund den bibliska stråten och antingen uppfinner han sjelf någon scen, ehuru äfven då alltid med stöd af biblens berättelse, eller utför han vidlyftigare en i texten förekommande tanke eller förmaning.
Så äro de scener, med hvilka stycket börjar, och hvari Tobie välgörenhet och gudsfruktan skildras, helt och hållet förf:s egen uppfinning; sammalunda är förhållandet med Raguels långa tal till Tobias om äkta makars inbördes skyldigheter.
I förra fallet skulle en kristlig dygd med full åskådlighet framställas, och derföre blef biblens kortfattade berättelse omsatt i dramatisk handling; i sednare fallet gällde det att eftertryckligt inskärpa en annan af styckets hufvudläror: äktenskapets helgd och kristliga makars inbördes skyldigheter.
Som prof på förhållandet emellan bibelordet och den rimmade omskrifningen med dess delvis förekommande utläggningar i undervisande syftning anföra vi englens uppmaning till Tobias att icke af Saras förra mäns öden låta afskräcka sig från att begära henne af Raguel.
Kap. 6. v. 16.
Hör till, jag vill säga tig öfver hvilka djefvulen makt hafver. 17.
Nemligen öfver de samma, som Gud förakta och allena för okyskhet skull taga sig hustrur såsom de oförnuftiga djur.
På mijn ord, Tobia, tu giff nu acht, Med the onda haffuer dieffuulen sådana macht.
The sig för okyskheet skul j ech teskap giffua
Och som oskäligh diwr wilia ther uthi liffua.
Them haffuer han macht at qwelia och plågha.
Men offuer the godha är ey hans förmågha.
Echteskap är itt heligt stååt
När en ther uthi håller thet retta mååt.
Til thet, thet är skickat, och aff Gudh ordinerat, At werlden ther jgenom skal warda förmerat.
Och at man ther j må afla godh barn och bloma,
v. 18.
Men tu, när tu med tine brud i brudkammaren kommer, så skall tu i tre dagar hafva återhåll af henne och bedja med henne. v. 19.
Och i then samma natten, när tu lägger hjertat och lefvern af fisken på glödena, så skall djefvulen fördrifven varda. v. 22.
Men när tredje natten framliden är, så skall tu foga tig till jungfrune med gudsfruktan, mer utaf begärelse till frukt än utaf androm lusta; på thet att tu och tin barn måga få then välsignelse, som Abrahams säd tilsagd är.” Gudhi til prijs och sin nesta til froma.
Medh them, som itt heligt liffuerne föra, Haffuer dieffuulen platt alzintet göra.
Echteskap skalt tu j Gudz fruch tan begynna, Thet skal tigh wel löckas, thet skal tu befinna.
Tå tu kommer j kammaren til tina brudh, Så haff först tina böön til alzwol digan Gudh.
Lägg så then leffuerna på brin nande glodh, Aff dieffuulen haffuer tu sedan ey nödh.
Gudh skalt tu j tre nätter åkalla, Then fierde må tu tigh til bru dhena halla.
At tu så må tigh barn förwerffua Och Abrahams helgha welsignelse ärffua.
Lät oss nu in j stadhen gå, At wij ther måghe herberge få.
Gemenligen fortsätter förf. hela sidor att troget ansluta sig till bibeltextens dialog och utan att som här inskjuta något af egen uppfinning.
Stundom måste dock något i dialog behandlas, hvilket i texten endast berättas.
Der biblen blott har orden:
”Och englen Rafael grep anden,” der håller dramats engel ett strafftal till Asmodeus.
Och då styckets personer träffa hvarandra, iakttager författaren mycket noggrannt att låta dem artigt hälsa hvarandra, äfven der biblen icke har något hälsningsutbyte.
Det förefaller nästan som ville han för ungdomen framhålla huru väl uppfostrade de bibliska personerna voro.
Stycket är skrifvet i knittelvers, har ingen scenindelning, men är deremot deladt i trenne ”Delar,” som här motsvara akter.
Den första delen behandlar den gamle Tobiæ välgörenhet och hans missöde att blifva blind (Tob. Bok. 1 kap. 19—26 versar samt 2 kap.— 3 kap. 6 v.); andra delen sonens resa till Raguel och hans giftermål med Sara (3 kap. 7 v.—8 kap.), och tredje delen återkomsten till föräldrarna och fadrens vederfående (9 kap.—13 kap.).
Öfver replikerna står ej blott den talandes namn, utan öfverskrifterna framställas ofta i berättande form, såsom:
”en qvinna af fångarna talar,” ”en Tobiæ vän säger,” ”Sonen svarar,” ”Sara beder Gud med gråtande tårar.”
”Förspråket” eller prologen, likaledes på rimmad knittelvers, redogör icke blott för innehållet af stycket, utan för innehållet af hela Tobie bok, sålunda äfven för Tobie slutliga öden och död, hvarom dock ingenting nämnes i sjelfva komedien.
Trenne af de israelitiska fångarna i Ninive klaga sin nöd, uppräkna de förluster, de lidit, och alla de vedermödor, de i fångenskapen nödgats utstå.
Tobias påminner sina medfångar om Guds barmhertighet och mildhet, visar dem, att de endast lida sina gerningars lön, enär de icke aktade Guds godhet, då han öfverhopade dem med sina välgerningar, utan då afföllo och tjenade afgudar.
Han uppmanar dem att bekänna sina synder, på det Gud åter nådigt må se till dem, samt att tro det den plåga de lida är till deras eget bästa, ty fastän Gud nu synes grym,
”— — — — doch är han wist blijdh,
Han wredgas ock icke til ewigh tijdh.
Tå syndaren böriar sigh rätt besinna,
Strax läter Gudh sigh medh nådhenne finna,
Gudh är jw medh oss, thet måghe wij merkia,
Ty wij haffue hans ord, som oss kunna sterkia.
Fångar äre wij, thet är nu wist,
På Gudz ord haffue wij doch ingen brist.
Och äre så wij, i thenna måtte,
Rikare än wij alla werldena åtte.”
Sedan befaller han sin son att jemte modren utdela mat åt de hungriga.
Under utdelandet af maten ber
Hanna fångarna tacka Gud, ty det är honom tack tillhörer, och en af dem uppsänder en tacksägelse till Herranom, hvilken icke saknar ett visst rörande behag.
Den börjar så:
”Tack haffue Gudh, min himmelske Fadher,
Jagh är wel spisat och är nu gladher.
Gudh recker til oss sina milda hand,
Än tå wij äre j fienda land.
Mitt j dödhenom kan han oss hielpa
Ä huru starke the äro, som oss wilia stielpa.
Så wel pläghat och gladh, som iagh nu är,
War jagh aldrigh hema, thet bekenner jagh här.
Än tå migh fattadhes hvarken silff eller gull,
Och husen woro aff spijsning full.
Alt thet jagh behöffde, gaff Gudh migh nogh,
Men hans gåffuor jagh aldrigh med tackseyelse togh.” m. m.
Efter dessa scener af förf:s egen uppfinning, vänder han sig till bibeltexten.
Tobias sänder sin son att bjuda gäster till herrans högtid (kap. 2. v. 1—2).
Sonen till fadhren:
”Min kere fadher, iagh gånger åstadh
Och besteller oss gester, som tu migh badh.
Och åter sonen till fadhren:
Kere fadher, wåra wener the komma nu hijtt,
Hallom nu högtijdh, medh een gudeligh flijtt.
Fadren hälsar gästerna välkomna.
Sonen berättar honom, att en död man ligger på gatan, och fadren låter maten stå för att gå och begrafva den döde (kap. 2. v. 3—4).
Vännerna varna honom (v. 8), men han svarar, att han litar på Gud, då han gör sin pligt och vill nu gå och begrafva liket.
Omedelbart derpå berättar han, att han blifvit blind, då han lagt sig att sofva efter det han begrafvit den döde (v. 10, 11).
Hustrun klagar öfver att de i sin lyckas dagar gifvit bort allmosor, så att de nu ingenting hafva, utan måste hon spinna ”till allas deras föda” (v. 19).
Två Tobie vänner begabba honom (v. 15, 16); men Tobias uttalar sin ödmjukan under Guds vilja (v. 17, 18).
Tobias hör geten bräka och fruktar att den är stulen (v. 20, 21).
Hustrun svarar honom vred (v. 22).
Då vänder sig Tobias gråtande med en bön till Gud (3 kap. v. 1—6).
Denna bön är meddelad af Hammarsköld och Wieselgren, och med den slutar första delen.
Andra delen.
Scenen är i Rages.
Sara förebrår tjenstepigan hennes lättja; pigan försmädar henne (kap. 3. v.
7—9), och Sara vänder sig gråtande till Gud i bönen (v. 11—23).
Scenen förlägges till Ninive.
Gamle Tobias befaller sonen resa till Rages för att kräfva Gabel på de 10 pund silfver (kap. 4. v. 21—22) samt uppsöka sig en god stallbroder (kap. 5. v. 4).
Den unge Tobias säger sig så skola göra och finner genast englen i menniskohamn, frågar hvem han är och om han vet vägen till Meden (kap. 5. v. 5—8).
Svarade Engelen
Een Isralit är iagh och weet then wäghen bäst,
När Gabel j Rages tå haffuer iagh gäst.
Tobias den unge til Engelen.
Min kere broder, tu töftua här qvar,
Jagh kommer snart åter, iagh will wara snar.
Unge Tobias til sin fadher.
Jagh haffuer sökt (kere fader) som iagh haffuer kunnet,
Och en godhan man haffuer iagh funnet.
Fadhren till Sonen.
Så gör nu så, kere sonen min,
Then godha mannen haff här in.
Unge Tobias kallar in Engelen.
Kom kere brodher in til min fadher,
Aff tijn tilkommelse bliffuer han gladher.
(v. 8—10.)
På samma sätt och utan ringaste afseende på tid och rum, framställas nu samtalet och öfverenskommelsen med englen (v. 11—21), Hannas sorg öfver sonens afresa och fadrens trösteord (v. 22—28), äfventyret med fisken (kap. 6. v. 1—9), englens uppmaning till Tobias att fria till Sara och deras samtal om detta ämne (v. 10 -22), deras emottagande hos Raguel (kap. 7. v. 1—8), Raguels befallning att tillreda en måltid (v. 9), Tobie frieri (v. 10), englens medling (v. 11—12), Raguels bifall (v. 13 -14).
Här har förf. inlagt ett långt tal af Raguel om äkta makars inbördes skyldigheter.
Detta tal bär en sådan pregel af gammaldags trohjertad fromhet och sund sedlig uppfattning af äktenskapet, att det väl kan räknas till de bäst lyckade ställen i stycket.
Derpå intaga de en måltid (v. 17), och sedan Raguel tröstat Sara, föra de henne och Tobias till brudkammaren (v. 18—20. kap. 8. v. 1).
Tobias uppmanar
Sara att bedja (v. 5), Tobias kastar fisklefvern på elden (v. 2) och beder till Gud (v. 7—9), Sara beder (v. 10).
Englen griper och binder djefvulen (v. 3).
Raguel ber hustrun sända en piga till brudkammaren för att se om brudgummen lefver, och pigan återvänder med underrättelse att båda två äro helbregda (v. 12—15).
Raguel tackar Gud (v. 16—18), ber hustrun bereda ett gästabud (v. 20), och en tjenare utskickas att bjuda gäster.
Tobias ber englen resa till Gabel och utkräfva penningarne af honom (kap. 9. v. 1—5).
Raguel hälsar sina gäster välkomna, en af vännerna lyckönskar honom och med en måltid slutar denna del.
Med lika så stor trohet mot bibeltexten, som vi funnit i andra delen, framställes i tredje delen det återstående af Tobie historia: de gamla föräldrarnas längtan, afskedet från Raguel, hemkomsten, den gamle Tobie botande, tacksamheten mot englen och huru denne ger sig tillkänna.
Med den gamle Tobie lofsång till Herran och med några hans förmaningar till sonen slutar stycket.
”Beslutningen” framställer alla de lärdomar, hvilka åhörarne hafva att hämta af denna komedi.
”Och lychtas här medh nu så wårt spel
At wij säija här alle Amen Amen tel.”
Denna komedi kan lika litet som öfriga dramer från denna tid ur strängt konstnärlig synpunkt sägas ega särdeles stort värde.
Luthers omdöme oförtaladt, så är sjelfva ämnet icke synnerligen dramatiskt; ingen kollision, ingen handling ligger i detsamma, det saknar äfven nödig dramatisk enhet, i thy att det kan bero på olika uppfattning, huruvida fadren eller sonen är hufvudpersonen.
För behandlingen af detta ämne har författaren ej lärt mycket af sin Terentius.
Väl har man här en aktindelning, och den gjord med god urskiljning; men då scenindelning saknas, så löper inom de särskilta akterna allt tillsammans i en oordnad massa.
En indelning i scener tvingar till en viss gruppering af ämnet och gör någon plananläggning nödig; men om någon sådan är icke fråga här, der bibeltexten följes vers efter vers och någon sjelfständig anordning af enskiltheterna icke förefinnes.
Då det sålunda är en episk berättelse, som i denna komedi blott omsättes i dialog, så står det episka qvar, trots den skenbart dramatiska formen, och styckets komposition påminner derföre vida mera om mysterierna än om antikens drama.
Detta visar sig bland annat uti det obesvärade sättet att handtera tid och rum.
Såsom vi ofvan sett, fordras det ingen tid att förflytta sig från ett rum till ett annat, och befallningar verkställas med den i mysterierna vanliga utomordentliga hastigheten, så att ordet knappt är ur munnen på den befallande, innan befallningen är åtlydd, tarfvade dess verkställande än aldrig så lång tid.
Detta är tydligen en qvarlefva af den episka formen.
Då det t. ex. heter: ”Tobias sade till sin son:
Gack ut och bjud de gud”fruktiga af vår slägt, att de måga äta med oss.
Och då ”han åter inkom igen, sade han till sin fader” o. s. v., så behöfver den, som berättar detta, icke göra uppehåll emellan dessa båda satser, ty han talar till vår inbillningskraft och den följer lätt med; men äro vi som åskådare närvarande vid samtalet emellan far och son, så måste sonen aflägsna sig och dröja borta så lång tid, som kan anses behöflig för befallningens utförande.
Under tiden måste fadren säga något eller ock något tilldraga sig på scenen; men då bibeltexten här ingen ledning lemnade, så har författaren, hellre än att dikta något, satt sig öfver den dramatiska sannolikhetslagen och låtit sonen afgifva sitt svar omedelbart på fadrens befallning.
Den sceniska anordningen gjorde detta mindre stötande derigenom, att, liksom på mysteriebanan, alla personerna voro inne och sålunda de gäster, som skulle inbjudas, omedelbart voro till hands.
En annan omständighet, som likaledes påminner om mysterierna, äro de många måltiderna; i de gamla spelen afslutades gerna akterna, liksom här andra akten, med en måltid, hvilken efter dagens ansträngningar smakade de spelande väl, och till hvilken förberedelserna, emedan de utgjorde en del af skådespelet, träffades i åskådarnes närvaro.
Gerna anbragte man också måltider i stycket, der sådant sig göra lät.
De tre eller — om man vill inberäkna fångarnas bespisande — de fyra måltiderna i Tobie Comedia äro väl alla omtalta i biblen och derföre i stycket upptagna; men att författaren icke ansett sig kunna förbigå någon enda af dem, tyckes visa, att man af gammalt lade en viss vigt vid dem och af dem fann sig road.
Man finner, att det äldre bibliska skoldramat mera påminner om det gamla, ännu bibeltrogna mysteriet, och det troligen derföre, att det var samma fromma sinnelag, som låg till grund för begge.
Från det yngre mysteriet skiljer det sig derigenom, att det saknar alla burleska tillsatser, har ett bestämdt moraliskt syfte, är enklare och anspråkslösare samt har icke detta mysteries stora omfång, emedan dess innehåll gemenligen var en tilldragelse eller historia ur gamla testamentet, och det derigenom blef mera begränsadt.
Äfven det moraliska ändamålet bidrog till begränsningen, emedan allt, som med detta icke stod i något som helst sammanhang, helt enkelt utelemnades.
Så stannar Tobie Comedia vid sonens återkomst och de närmast deraf föranledda händelser, men innehåller ingenting om familjens vidare öden, sådana som dessa framställas i sista kapitlet af Tobie bok.
En annan skiljaktighet är sjelfva titlen Comedia.
Den begagnades icke under medeltiden om de andliga spelen, men upptogs af humanisterna.
Comedia nyttjades om ett stycke, som tog en lycklig utgång, och Tragedia, der utgången var olycklig.
Hammarsköld anmärker, att i stycket ”intet handlas eller föregår framför åskådarnes ögon, utom det att personerna fram- och afträda”224.
Fullt rigtigt är väl icke detta, ty, för att ej tala om de många måltiderna, så utföras på scenen de flesta tilldragelser, som i Tobie
Bok berättas, fångarnas bespisning, den försmädelse Tobias lider af sina vänner och sin hustru, äfvensom den Sara lider af tjenstepigan, till och med Tobie äfventyr med fisken har författaren ej fruktat för att på scenen framställa.
Någon karaktersteckning eller ens försök att individualisera personerna påträffar man ej i bibeldramerna lika litet som i mysterierna; alla personerna tala i ungefärligen samma ton, och de drag af egendomlighet, som den episka berättelsen innehåller, framträda i dramat betydligt mattare och synas, om de der upptagas, rent tillfälliga.
Svårligen kan man väl säga, att biblens enkla och sköna framställning vunnit på den nya form, den här erhållit.
Den bibliska berättelsens ”enfaldiga ord” öfvergå vida ”den konsteligha dichten.”
Så är den gamle Tobie lofsång i tredje akten endast ett matt eko af den härliga lofsången i Tobie Boks 13 kap. Men så utan estetiskt värde är dock icke komedien.
Det fromma allvaret, den stränga sedligheten, de i all deras gammaldags enfald dock så kraftiga uttrycken väcka hos läsaren ungefär samma stämning som en enkel, kraftig koralsång.
Dikten liknar ett af dessa gamla trädsnitt ur tyska skolan, hvilka föreställa scener ur den heliga historien; konturerna äro kantiga, ställningarna tvungna och oskönt vridna, ansigtena stränga, stundom knarriga.
Men detta oaktadt gör det hela genom den stränga religiösa känslan, det förråder, ett djupt intryck; ty en själ talar dock till oss genom dessa otympliga former.
— Det heliga allvar, som lifvat författaren, i förening med en viss för denna tid ovanligt fin takt, hafva bevarat honom att falla in i det löjliga, ett fel, som andra af våra äldre dramaturger icke vetat undgå.
Uti de båda smädescenerna, han framställt, har han icke, i likhet med hvad flera andra göra, hyllat den rådande smaken för oqvädins- och skymf-ord, utan antingen, såsom i scenen med pigan och Sara, strängt hållit sig till bibelordet, eller, då han varit hänvisad på sin egen uppfinningsgåfva, gifvit förebråelserna en jemförelsevis ovanligt mild form; så Tobie vänners begabbelse, hvilken, der den är som hårdast, låter så:
— — — — — ”hwad tu spart
Tu öste thet uth som aff en brun,
Ty är tigh ock nu tijn kaka tun.
Tu ligger nu vnder tins dårskaps rijs,
Och bliffuer så sielff aff skadanom wijs.”
En annan förtjenst, som fördelaktigt utmärker Tobie Comedia, är behandlingen af språket.
Det har visserligen hela karakteren af ett språk i sin daning, och det saknar den smidighet, som gör det lätt flytande i versform; men man märker, att det är en kraftig hand, som böjer och formar det.
Det klingar mägtigt, fulltonigt och framför allt rent.
Nästan inga främmande ord förekomma, och till och med orden prolog, epilog och akt äro utbytta mot ”förspråk,” ”beslutning” och ”del.”
Versen är här, som öfverallt i våra dramer ända in i medlet af nästa århundrade, den bekanta knittelversen; men här är den bättre än vanligt behandlad.
Rimmena äro i allmänhet rena, hvilket likaledes är ovanligt, ehuru man visserligen någongång finner det rimmande ordet ändradt, för att kunna gå ihop med det första, såsom ”til” förvandladt till ”tel” för att rimma på ”spel,” ”håller” till ”hålder” för att rimma på ”ålder;” högst sällan finner man sådana rim som ”deghil” och ”speghel,” ”nederstolpit” och ”holpet.”
Det har blifvit ifrågasatt, om denna komedi är ursprungligen svensk eller blott en bearbetning af ett främmande original.
Wieselgren, som förmenar att våra älsta svenska dramer utgått ur Schonei ofvan omtalade Terentius Christianus, anser Tobie Comedia vara en öfversättning af den i nämnda samling befintliga ”Tobæus”225.
Oss veterligt har dock denne Terentius Christianus icke tjenat till mönster för något enda svenskt drama; och hvad särskilt angår Tobie Comedia, så anmärker Manderström, att Schonei komedier äro tryckta 1594 samt att denne sjelf var född 1540 och således 10 år, då Tobie Comedia utkom.
Deremot anser M. icke osannolikt, att förf. kunnat hafva egt kännedom om Matthæi Vindociensis ”Historia Sacra de Tobia seniore ac juniore.”
Han har jemfört båda dramerna och yttrar, att det svenska ”ingalunda kan anses som en öfversättning, ehuru mycken förvandtskap röjes i handlingens gång.”
Denna förvandtskap är dock lätt förklarad, då båda ansluta sig till Tobie bok, och den svenska författaren har, såsom vi ofvan sett, följt den med största möjliga trohet.
M. medgifver också detta, men håller före, ”att i vissa delar har den sednare ganska sannolikt efterföljt den franska abbotens arbete”226.
Vi hafva icke varit i tillfälle att anställa någon jemförelse; men äfven af det anförda omdömet synes dock, att vår svenska komedi kan betraktas som original, om den än i vissa delar skulle påminna om främmande mönster.
Författaren till denna komedi anses gemenligen vara reformatorn Olaus Petri.
Detta antagande stödjer sig hufvudsakligen på en uppgift af lagman Appelblad i hans ”Anonymi et Pseudonymi Sueciæ.”