Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter mitt omdöme behandla de förvaltande verken för närvarande inga andra ärenden, som icke tillhöra förvaltningen, än ulsöknings-ärenden; hvaremot bland de mål, som domstolarne handlägga, finnas sådana som egentligen borde tillhöra de förval Bih. till B.
Prot. 1856 & 1857. 8 Sami. 14 Haft. 2 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N.-o 69. tande verken.
Lagskipnings- och förvaltnings-ärenden äro af så olika natur, att de böra betraktas ur olika synpunkter samt följaktligen behandlas och afgöras af olika myndigheter.
Långt ifrån att föranleda till deras sammanblandning, finner jag derföre angeläget att, i sammanhang med styrelseverkens organisation, en skarp, på vetenskapliga grunder hvilande skilnad emellan det ena oell andra slaget af ärenden uppdrages, hvarförinnan jag anser något förslag till organisation af styrelseverken icke lämpligen kunna af den ifrågasatta kommittén uppgöras.» STOCKHOLM, tryckt hos isaac marcus, 1856.
Allni. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. 1 N:o 70.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Mare 1857, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring och revision af Kongl, Instruktionen för Landshöfding arne och de vid Läns-slyrelserna anställde tjenstemän af den iO November 1855.
Omförmälde motioner äro afgifne dels hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln 'af Herr Dalman, W. F., dels inom Vällofliga Borgare-ståndet af Herr Ekholm, dels ock inom Hedervärda Bonde-ståndet af Riksdagsmännen Matts Pehrsson från Stockholms län, Daniel Danielsson från Jönköpings län och Per Östman från WesterNorrlands län.
Af motionärerne hafva ändringar blifvit yrkade uti följande §§, nemligen: 66 §. så lydande: ”Om, utom det i nästföregående § omförmälda fall, Lands-sekrelerare eller Lands-kamererare i tjensten heträdes med uppenbar orätt, egennytta, vårdslöshet eller försummelse, eller från tjensten sig olofligen afhåller, eller ernet Landshöfding visar vanvördnad eller ohörsamhet, skall den felaktige ställas under tilltal inför vederbörlig domstol, hvarvid Landshöfdingen jemväl eger alt, i händelse omständigheterna det påkalla, emellertid skilja honom från cmhetets- utöfning.” ”För Landt-räntmästare, Läns-notarie, Läns-bokhållare, Kronofogde och Häradsskrifvare vare lag samma; dock med rättighet för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, då förseelsens beskaffenhet dertill föranleder, förelägga vitén och dera Bih. till Ii.
Prof. .1856 $ 1857. 8 Sami. 15 Haft. 1 2 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. dertill fälla eller ådöma böter till högst en månads lön, eller suspension från tjenst och lön på högst tre månaders tid.” 1 afseende å denna § är af Herr Dalman anmärkt, att den Landshöfdingarne deri tillagde suspensions-rätt vore sträckt vida utöfver hvad föregående Instruktion medgifvit och i allmänna Lagen vore i sådant hänseende stadgadt. 1734 års Landshöfdinge-instruktion tillerkände visserligen Landshöfding rättighet att ”der Lands-kamererare, Fogdar och Häradsskrifvare icke efterlefde de för dem utfärdade Instruktioner, den felaktige efter sakens omständighet vederbörligen tilltala, näpsa eller inmana låta och, derest han sig då icke rättade, honom i Kammar-revisionen strax angifva, äfvensom att, intill dess svar kunde följa, emellertid en sådan brottslig från tjensten suspendera, ifall dess brott det förtjenade”, men detta, som afsåge de fall, då anmälan skulle göras hos Kammar-revisionen (motsvarande Kammar-rätten eller Stats-kontoret) vore i följd häraf, enligt motionärens tanke, inskränkt till de frågor, der det gällde upphördens redovisande och der det kunde vara af nöden att genom skyndsam och kraftig åtgärd undanrycka det allmännas medel en osäker uppbördsmans vård; och Lands-sekreterare samt öfrige Landtstatens tjenstemän vöre, enligt sistnämnde Instruktion, icke underkastade suspension.
Allmänna Lagen innehöll åter i 1 kap. 7 § Utsöknings-Balken, att om de, som al Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i bud och ärender brukas, af sjelftagen myndighet öfverskrida eller eftersätta det, som dem i hvarje mål hefaldt är.
Maj:ts Befallningshafvande eger makt att dem med ord och varning näpsa, eller i böter al dem taga två eller tre månaders lön, eller ock, der hrottet svårare är, det hos Bätten angifva; då deremot den nya Instruktionen gåfve Landshöfding räll att blott på grund af hvad som utaf honom kunde såsom ”vanvördnad” eller ”ohörsamhet’ rubriceras, utan all slags undersökning skilja Landtstats-tjenstemän från utöfning al deras befattningar, endast med vilkor alt han samtidigt ställde dem under tilltal.
Motionären ansåg dessutom ifrågavarande stadgande vara i strid mot 36 § i Ilegerings-Formen, som innehöll, att de, som bekläda domare-embelen äfvensom alla embets- och tjenstemän, som ej voro i föregående 35 § såsom förtroende-embetsmän upptagne, ”icke kunde utan medelst ransakning och dom från sina innehafvande sysslor af Konungen afsältas”; af hvilket stadgande motionären ansåg löija, att icke-amovibla tjenstemän ej heller kunde genom befallning från Konungen, utan förutgånget domstols-beslut, omedelbart skiljas från kjellstens utöfning.
Följderna al det ifrågavarande stadgandet kunde, enligt motionärens förmenande, blifva ganska fruktansvärda, enär dels Landshöfdingen, om han äfven vore skyldig att. i sammanhang med suspensions-åtgärden ställa tjenstemannen under tilltal, icke behöfde förebringa annat skäl för tjenstemannens fällande till böter eller suspension, än alt han mot Landshöfdingen visat ”vanvördnad” eller ”ohörsamhet”, dels ock erfarenheten nogsamt vitsordade hvad resultat åtal emot högre embetsmän och chefer för vin - Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 70. 3 namie af upprättelse i allmänhet hade medfört.
Meranämnde stadgande, hvilket, i motionärens tanke, ej heller kunde på grund af förhandenvarande förhållanden anses hafva varit behöflig! skulle, såsom han trodde, verka derhän, att det blefve allt svårare att till tjenstemän vid Landtstaten erhålla skicklige personer, som tillika vore ömtålige om sin sjelfständighet; och det finge ej förbises, att all godtycklig styrelse i moraliskt hänseende verkade skadligt på dem, som deraf berodde.
En person med skicklighet och heder hade otvifvelaktig! mera nit och intresse för ett värf, der man mera hade förtroende till hans goda egenskaper, än der det hotande
Damocles-svärdet af chefens nyck eller dåliga lynne sväfvade öfver hans hufvud.
Han kunde visserligen i sednare fallet blifva mera försigtig och möj ligen undvika påtagliga anledningar till förebråelse, men den kärlek och lust för embetets utöfning, sorn droge halfva lasset, komme troligen att mångenstädes saknas.
Om härtill lades att den sednaste löneregleringen för Landtstats-tjenstemännen, enligt hvad desse sjelfve påstode, i allmänhet försämrat deras vilkor, så funnes lätt att nästan all uppmuntran för dugliga och karaktersfasta män att egna sig åt dessa mödosamma befattningar, sorn erfordrade verklig duglighet och för det egentliga folket vore vigtigare, än de flesta andra tjenster, hädanefter komme att saknas; — på sålunda anförda grunder har Herr Dalman föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att den Landshöfdingarne genom 66 § förlänade rätt att från tjenste-utöfning skilja der uppräknade Landtstats-tjenstemän må inskränkas till det fall, när de brista i redovisning af allmänna medel eller beträdas med oredlighet, då likväl i sammanhang dermed åtal inför vederbörlig domstol eller myndighet genast borde mot den felaktige anställas samt suspensions-åtgärden omedelbarligen underställas samma myndighets pröfning.
Herr Ekholm har framställt anmärkningar emot den genom 66 § Landshöfdingen ”i strid mot Grundlagens andemening” tillagda makt att skilja Lands-sekreterare och Lands-kamererare från utöfningen af deras befattningar, om vid åtals anställande omständigheterna det påkalla.
Jemte åberopande af hvad Rikets Ständers Justitie-Ombudsman uti dess till innevarande riksdag afgifna embets-berättelse i detta afseende anfört, har Herr Ekholm vidare andragit: att, när §:ns ordalydelse medgifver Landshöfding atl. suspendera för förseelser och fel, som kanske af domstol ansåges icke förtjena strängare ansvar, än några riksdalers böter, någon gräns för denna suspensions-makt åtminstone hade bordt bestämmas, helst det nu vore att befara, det Landshöfdingarne, som mera sällan vore lagkunnige, skulle mycket misstaga sig om rätt tillfälle, då behof af suspensions-maktens utöfning kunde vara för handen; att detta stadgande skulle försvåra möjligheten att till de ifrågavarande befattningarne få skicklige tjenstemän samt verka förlamande på den sjelfständighet att yttra sin mening, som hos Land s-sekreteraren och Lands-kamereraren borde bevaras, om de skulle kunna med rätt gagn utöfva sina tjenster, dervid de ej sällan nöd - I 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. gades motsätta sig , omogna och lagstridiga förslag af Landshöfdingarne; att det icke kunde vara annat än olämpligt att Landshöfding egde obegränsad suspensions-makt / emot Lands-sekreterare och Lands-kamererare, då desse voro ansvarige föredragande och rådgifvare samt med Landshöfdingen delade ansvaret för allt hvad af Länsstyrelsen gjordes eller uraktlätes, i följd hvaraf de ingalunda kunde jemföras med de hos kollegierne anställde tjenstemän, hvilka af dessa embetsverk kunna suspenderas; att, om en Landshöfding vore ett ”brushufvud” eller okunnig 0111 vidden af sina pligter samt hysande förvända begrepp om sin maktfullkomlighet, så kunde han ofta tillgripa ifrågavarande utväg att åstadkomma skandalösa uppträden, hvilka komme att nedsätta embetets anseende; att de enda fall, der Landshöfding borde få, i samman hang med förordnande af åtal, skilja Lands-sekreterare och Lands-kamererare från tjenste-utöfning, torde vara 0111 de beträdas med balans eller bristande redogörelse eller med brott, som å ära går; att då, enligt instruktionen för Kammar-rätten, denna vore i fråga om balans eller bristande redogörelse rätt domstol öfver Landssekreterare och Lands-kamererare samt allmänna lagen i 9 kap. 5 § UtsokningsBalken och 8 kap. 2 § Rättegångs-Balken stadgade det Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande för andra embets-hrott skulle svara inför Hof-rätt, orden ”inför vederbörlig domstol,” hvilken i denna § förekomma, borde förändras så att i samma § bestämdt uttrycktes det Lands-sekreterare och Lands-kamererare skola ställas under tilltal inför Hof-rätt eller Kammar-rätten, allt efter målets beskaffenhet; varande af Herr Ekholm hemställdt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla örn ändring af 66 § i enlighet med de af motionären yttrade åsigter.
Vidare har Riksdagsmannen Malts Pehrsson yrkat ändring uti ifrågavarande 66 §, jemväl i afseende på den Landshöfdingar tillerkände rätt att suspendera Lands-sekreterare och Lands-kamererare.
Denna makt kunde, efter motionärens förmenande, på det högsta skada allmän säkerhet och enskild rätt.
Den lemnade en maktlysten, högdragen och i sådant läll vanligen okunnig Landshöfding tillfälle alt, då han fruktade motsägelse eller reservation eller ansåge sig ej nog ”fjäsad” af sina närmaste män, från tjenstgöring aflägsna desse; hvadan motionären ansåg § böra erhålla följande förändrade lydelse: ”Om — — — — domstol, som eger att vid börjad ransakning bestämma huruvida den tilltalade genast hör afhålla sig från embetets utöfning intill dess vidare beslut i målet kan blifva faltadt.
Detsamma gäller äfven för Landt-räntmästare, Läns-notarie, Läns-bokhållare, Kronofogde och Härads-skrifvare; dock med rättighet — — tre månaders tid.” Slutligen har Riksdagsmannen Per Östman, beträffande 66 §, framställt anmärkningar emot det der förekommande stadgande 0111 påföljd för Lands-sekreterares och Lands-kamererares fel i tjensten.
Bland nämnde fel funnes uppräknade ”vanvördnad” och ”ohörsamhet” mot Landshöfding, men som åsidosättande af Landshöf - Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. 5 dings tillsägelser, så vidt de vore grundade pä lag och lagligen inför protokoll meddelade, hemföllc under det i § jemväl omförmälda felet ”försummelse”, så innebure ofvanberörde uttryck ett försök ait nedsätta ifrågavarande
Departements-chefers embets-stäilning i förhållande till Landshöfdingarne och att bereda en utöfver lag sträckt subordination under dessa, hvarigenom tjenstemän, hvilka sjelfve i första handen hurö ansvaret för Läns-styrelsens åtgärder, förvandlades från kontrollanter på Landshöfdingarne i det allmännas interesse till lydiga redskap för dessas önskningar.
Saluma verkan ansåg motionären äfven följa af den Landshöfdingarne tillagda suspensionsrätt, hvilken vore obehöflig, då det lagliga subordinations-förhållandet vore tillräckligen värnadt genom medgifvandet af åtal vid domstol.
På grund häraf och då en dylik suspensions-rätt, enligt motionärens förmenande, icke ens tillkomme Kongl. Majit i afseende på de med fullmakt försedde tjenstemän, har motionären tillstyrkt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anmäla deras önskan att meranämnde 66 § (1 mom.) måtte erhålla följande lydelse: ”Om, utom — — — — afhållen, skall den felaklige ställas under tilltal inför vederbörlig domstol och ansvare för fel eller försummelse i tjensten efter hvad lag stadgar.'''' 35 och 67 §§.
I afseende å 35 § 2 morn. är af Riksdagsmannen Matts Pehrsson den ändring föreslagen, att deli Landshöfdingarne der tillagda rätt att tillsätta Läns-notarier och Läns-bokhållare skulle upphöra och dessa tjenstemän utnämnas af Kongl. Majit, på underdåniga förslag, hvad den förre angår, af Chefen för Civil-departementet och, beträffande den sednare, af Chefen för Finans-departementet.
1 sammanhang med hvad samme motionär, på sätt ofvan är anfördt, vid 66 § erinrat om det Landshöfdingen, efter förmenande, beredda tillfälle att för undvikande af befarad motsägelse eller reservation från Lands-sekreterare eller Lands-kamererare, genom åtals anställande afstänga desse från tjenste-utöfning, har motionären till stöd för nu ifrågavarande förändring åberopat, att Landshöfdingen vid sådana fall skulle ega tillfälle att låta vissa mål, dem Landshöfdingen ville hafva efter sin önskan afgjorda, föredragas af Läns-notarien och Läns-bokhållaren, hvilka, såsom af Landshöfdingen tillsatte, vore af honom beroende.
Riksdagsmannen Daniel
Danielsson har jemväl föreslagit ändring uti nyssnämnde 2 mom. af 35 §, nemligen så vidt detsamma medgifver att ledig
Länsmanstjenst ej behöfver före tillsättandet kungöras och att sådan tillsättning får ske medelst konstitutorial; hvarjemte denne motionär framställt anmärkning mot stadgandet i 67 §, att
Länsman må, då begången förseelse är af den beskaffenhet, att Kongl. Majits Befallningshafvande finner sig icke vidare kunna för Länsmannen hafva 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. förtroende, af Kongl. Majrts Befallningshafvande från tjensten alldeles skiljas.
Som Länsmännen mera än andre tjenstemän stöde i nära och ständig beröring med folket samt deras göromål nu mera än förr fordrade urskiljning, skicklighet och rättrådighet, vore det, enligt motionärens tanke, i samma mån vigtig! att på dessa platser hafva duglige och rättskaffens män, sorn kunde handla sjelfständigt och, på samma gång de bevakade det allmännas rätt, icke lemnade den enskildes bästa ur sigte; men sådane män kunde svårligen erhållas till tjenster, hvilka, såsom Länsmans-tjensterne, icke innehades med större säkerhet, än att det blott berodde af en förmans nyck att skilja innehafvarne från tjensten.
— På grund af dessa och vidare anförde skäl har motionären hemställt, alt ifrågavarande §§ måtte sålunda rättas, ”att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ålägges, att vid tillsättning af Länsmanstjenster utfärda ordentliga fullmakter och att den Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande tillerkända makt att, utan föregången ransakning och dom, skilja Länsmännen från deras tjenster, må blifva upphäld, äfvensom Kongl. Maj:ts Befallningshafvande iörpligtas att ledighet i Länsmans-tjenst behörigen kungöra.” 10 §.
Uti denna § har ändring blifvit yrkad af Herr Dalman för så vidt deri stadgas, att Kongl. Majis
Befallningshafvande eger för ordningens handhafvande, uti sådana fall, der ansvar icke är i lag bestämdt, stadga erforderliga vitén; varande af motionären hemslälldt, att Rikets Ständer mätte hos Kongl.
Maji i underdånighet anhålla om en sådan nådig förklaring af nämnde stadgande, att tillämpningen deraf bestämdt inskränktes till de fall, der ansvar för öfverträdelse af ekonomisk författning funnes påbjudet, men kunde för tillfället behöfva förhöjas, så att Landshöfdingen icke vore bemyndigad att ingripa i lagstiftningen öfver de ämnen, som till allmänna lagen höra, ehvad ansvar funnes derom stadgadt eller ej; och har motionären till stöd för denna sin framställning åberopat de åsigter i frågan, hvilka Rikets Ständers Justitie-Ombudsman uti dess till innevarande
Riksdag afgifna berättelse framställt och som hufvudsakligen innefattas i följande yttrande: ”Att förelägga vite för hvad af lag ej är med ansvar belagdt eller förbudet, vore nemligen ej blott att under namn af vite stadga ett nytt straff, utan det vore ock att till brott qvalificera hvad af lagen ej är för brott ansedt.
Uppdrag härtill i mål, som röra rikets allmänna hushållning, vore lenmadt åt Konungen och innebure en makt att utvidga strafflagames område till nya föremål.
Lika stor som denna makt hos Konungen finnes, skulle den öf-ergå till underordnade myndigheter, i fall dessa tillätes stadga vitén för hvad i lag eller gällande författning icke ‘är förbudet och bestraffadt.
Dessa myndigheter komme då att utöfva ej blott den redan äfventyrliga makten att förhöja lagligen bestämda straff', utan ock den ännu vådligare, den företrädesvis vig - Allm.
Betänkande N:o 70. 7 tiga delen af kriminal-lagstiftningen, att afgöra hvad som skall för straffbart anses, förbjuda hvad sorn icke är förbjudet.” ”Så tror jag ej det rimligen kunna förhålla sig.
Den i allmänna hushållnings-ärenden stiftade särskilda lagstiftnings-makl vore genom Regerings-formen öfverlemnad åt Konungen, men endast för att af Konungen sjelf utöfvas.” 12 §.
I afseende härå har Herr Dalman anfört, att, ehuru 1 kap. 2 § UtsökningsBalken stadgade: ”Ej må Konungens Befallningshafvande befatta sig med det, som domare-embetet tillhörer; håfve dock makt att tillse det lag och rätt vid Under-rätterna skipad varder; finnér han det annorlunda skedt vara, gifve Hof-rätten det tillkänna, ” samt detta stadgande, enligt motionärens förmenande, oförtydbart innebure, att Landshöfding icke egde vidsträcktare myndighet i detta hänseende, än att hos Hof-rätten till beifran anmäla uraktlåtet fullgörande af de enligt lag och författningar domhafvande alagde skyldigheter, vore Landshöfding likväl genom ifrågavarande § uti Instruktionen bemyndigad att genom förelagda vitén till obegränsadt belopp tillförbinda domare att i vissa fall fullgöra sina åligganden i afseende på öfverlemnande af saköreslängder, redovisningar och andra handlingar eller sådane uppgifter, hvilka enligt uppbörds-författningarne skola af domare afgifvas; hvilket, då domare icke subordinera!1 under Landshöfding, utgjorde en abnormitet, som borde afhjelpas, helst det ej vore förenadt med mera besvär, att hos Hof-rätten anmäla försummelsen; och ansåg motionären alltså nämnde § höra förändras derhän, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande icke egde rätt att förelägga domare vitén, utan endast att hos Hof-rätt anmäla de försummelser eller den uraktlåtenhet, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ansåge sig ega skäl att anmärka uti fullgörandet af domares i nämnde § omförmälda åligganden.
Förutom de sålunda föreslagna ändringar af vissa stadgander. uti Instruktionen, har emot denna Författning blifvit anmärkt dels af Herr Dalman, att åtskilliga föreskrifter deruti vore alltför obestämda och ofullständigt alfattade, såsom exempel hvarpå åberopats 3, 4, 5, 8, 9, 19, 27, 31, 43 och 65 §§, och dels af Herr Ekholm, alt
Bristfälligheter och oriktigheter förekomme uti 13 §, 14 § 2 morn., 18 och 19 §§, 26 § 5 mom. och 27 § samt att gränsen för Kongl.
Maj:ts Befall - 8 Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. ningshafvandes embetsbestyr blifvit utsträckt längre, än ske bordt och med andra gällande författningar vore öfverensstämmande, genom, bland annat, stadgandet i 8 § angående Kongl. Majits Befallningshafvandes befattning med hänseende till religionens helgd och allmänna gudsljenstens upprätthållande; varande, på grund af sålunda gjorda anmärkningar, af Herr Dalman yrkadt, alt Utskottet måtte, jemte det de af motionären bestämdt föreslagne förändringar särskildt pröfvades, till granskning företaga Instruktionen i dess helhet samt antingen löreslå de ytterligare förändringar uti Instruktionens innehåll, uppställning och redaktion, Utskottet må finna nödiga, eller ock tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af ny Instruktion för Landshöfdingarne, med iakttagande af de erinringar.
Rikets Ständer i underdånighet framställde; och har åter Herr Ekholm tillstyrkt, att Rikets Ständer måtte, med anmälan af' det utaf honom afgifna förslag till ändring i 66 §, tillika hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla, alt
Instruktionen måtte omarbetas till öfverensstämmelse med andra gällande författningar.
Den anmärkning, som i främsta rummet och såsom vigtigast blifvit framställd, rörer stadgandet uti 66 § att, då der omförmälde tjenstemän beträdas med fel eller förbrytelser af uppgifven beskaffenhet, samt derför ställas under åtal inför vederbörlig domstol, Konungens Befallningshafvande eger att, ”i händelse omständigheterna det påkalla”, emellertid skilja den tilltalade ifrån tjenstens utöfning.
Landshöfdinge-instruktion 24 § stadgas i fråga om der omnämnde tjenstemän, Lands-kamererare, Kronofogdar och Häradsskrifvare, alt ”Landshöfdingen skall hålla en allvarsam och sträng hand deröfver att de stricte och hörsamt efterlefva och fullgöra för dem utfärdade Instruktioner, samt när någon deremot skulle brottslig finnas, densamma tilltala, näpsa eller inmana låta och der han sig då ej rättar, utan sätter Kongl. Maj:ts tjenst tillbaka och uti dess intresse med sin vårdslöshet någon afsaknad förorsakar, densamma uti Kammar-revisionen strax angifva”.
Och berättigades Landshöfdingen ”emellertid att, till dess svar kunde följa, en sådan från tjensten suspendera, i läll dess brott det förtjenar”.
Motionärerne hafva väl förmenat, att dessa föreskrifter blott afsåge de fall, då balans kunde förekomma.
Men ordalydelsen, som i allmänhet omförmäler underlåtenhet att fullgöra Instruktionens föreskrifter och att tjenstemannen satte Konungens tjenst tillbaka, utan att låta sig rätta, synes Utskottet tydligen utmärka, huruledes dermed alsetts underlåtenhet - Allm. Bes».- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 70. 9 lenhet i allmänhet, att uppfylla de genom instruktionen bestämda åligganden.
Med den der stadgade rätt för Landshöfdingen att suspendera den under åtal ställde tjen— stemannen, ”i fall dess brott det förtjenar”, instämmer äfven det åberopade här ofvan intagne stadgandet i sednaste instruktionen.
Detta sistnämnde utmärker till och med ännu tydligare, att åtgärden att skilja den tilltalade ifrån tjensteutöfning, endast bör vidtagas då med afseende å den åtalade förseelsens beskaffenhet densamma linnes af behofvet ”påkallad”.
Enahanda bestämmelser, som innefattas uti ofvannämnde 66 §, förekomma för öfrigt i allmänhet uti embetsmyndigheters instruktioner.
Sålunda innehåller instruktionen för Kongl.
Kommers-kollegium af den 23 April 1831 uti 15 §: ”Or dinarie tjensteman, som i tjensten antingen beträdes med förseelse eller mot förman visar vanvördnad eller brister i lydnad, eger Kollegium, efter omständigheterna, varna eller fälla till böter, svarande mot en månads lön, eller på högst trenne månader från tjenst och lön suspendera; så ock när sådant skett, utan att den ielaktige deraf låtit sig rätta, eller, då felet linnes vara af svårare beskaffenhet, förordna laga åtal”, ”egande Kollegium emellertid, att ”från tjenstens utöfning skilja en sådan under tilltal ställd Tjensteman, intilldess öfver honom genom laga kraftvunnet beslut dömdt blifvit.”