Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Gud, hvilka qvinnor, sa jag! -- Qvinnor? läspade går så långt att en man, en man som älskat och
TREDJE AKTEN. tillbedt en qvinna, går och tar en brinnande lampa och slår i ansigtet på henne, då kan man veta?!
Hvad kan man veta?
tror bara, inte sant Jonas?
Man tror så blir man salig!
Jo det blef man!
Nej jag vet att man kan bli osalig på sin tro!
Jag vill inte tala med Er; jag vill RYTTMÄSTARN.
Man vet aldrig någonting, man
inte höra Er telefonera hvad man pratar derinne!
Derinne!
Ni vet! -- Hör du Jonas, tror du att du är far till dina barn?
Jag mins att Ni hade en nen och som folket pratade om.
Adolf!
Akta dig! informator i huset som var fager under ögonbry-
inte det sitter två knölar der.
Min själ tror jag gud, de prata ju så mycket.
Men vi ä allt ena doktor?
Hur stod det till med Er äkta soffa?
Känn efter under peruken får du känna om
inte han bleknar!
Ja-ja, de prata bara, men herre löjliga kanaljer ändå vi äkta män.
Inte sant herr Hade ni inte en löjtnant i huset, hvad?
Vänta nu han blekna också!
Bli inte ledsen nu.
Hon är ju
ska jag gissa?
Han hette (hviskar doktorn i örat)!
Se ni
död och begrafven, och det som är gjordt kan inte göras om!
Jag kände honom emellertid och han är nu -- -- -- se på mig doktor! -- Nej midt i inte att han har horn också!
ögona -- major på dragonerna!
Vid gud tror jag
Herr ryttmästare, vill ni tala om andra saker!
DOKTORN [plågad].
ker, när jag vill tala om horn!
Han vill genast tala om andra sa-
Vet du, min bror, att du är sinnessjuk.
Ja det vet jag väl.
Men fick jag behandla Era krönta hjernor en rum tid, så skulle jag snart få spärra in Er också!
Jag är vansinnig, men hur blef jag det?
Det rör inte Er, och det rör inte RYTTMÄSTARN.
någon!
Vill ni nu tala om något annat.
[Tar fotograMitt?
Vi kan ju inte veta det?
Vet ni hvad vi
fialbumet från bordet].
Herre Jesus, der är mitt barn! ska göra derför, för att man ska kunna veta det?
Först viger man sig för att få socialt anseende; sen skiljer man sig strax efter; och blir älskare
och älskarinna; och så adopterar man barnen.
Då kan man åtminstone vara säker om att det är ens adoptivbarn?
Men hvad hjelper allt detta mig nu?
Hvad hjelper mig nu, när ni
tog min evighetstanke från mig, hvad gagnar mig vetenskap och filosofi när jag ingenting har att gen ära har?
Jag ympade min högra arm, min lefva för, hvad kan jag göra med lifvet, när jag inhalfva hjerna, min halfva ryggmärg på en annan stam, ty jag trodde de skulle vexa ihop och till-
TREDJE AKTEN. sammans knyta sig i ett enda fullkomligare träd, och så kommer någon med knifven och skär af under ympstället, och så är jag bara ett halft träd, halfva hjerna, medan jag tvinar ner och dör, ty det var de bästa bitarna jag gaf ifrån mig.
Nu inte mer! vill jag dö!
Gör med mig hvad Ni vill!
Jag fins
men det andra det växer på med min arm och min
DOKTORN hvistar med PASTORN (de gå in i våningen åt venster; strax derpå kommer Bertha ut).
SJETTE SCENEN. RYTTMÄSTARN.
RYTTMÄSTARN (sitter vid bordet hopfallen).
BERTHA (går fram till honom).
Är du sjuk pappa?
RYTTMÄSTARN (ser upp stött).
Vet du hvad du har gjort?
Vet du att du BERTHA.
har kastat lampan på mamma?
Ja det har du?
Tänk om hon hade skadat sig?
Hvad skulle det ha gjort?
Du är icke min far när du kan tala så!
vet du det?
Och hvem är din far då?
Är jag icke din far!
Ja inte du åtminstone!
Fortfarande inte jag!
Du RYTTMÄSTARN.
tycks vara väl underrättad!
Hvem har underrättat dig?
Detta skulle jag upplefva att mitt barn är hennes far!
Men vet du inte att du skymfar nes skam om så är!
kommer och säger mig midt i ansigtet att jag icke din mor med det?
Förstår du inte att det är hen-
Säg ingenting ondt om mamma, hör du det!
Och så har Ni gjort hela vägen!
Nej, ni håller ihop, allesammans mot mig?
Begagna inte det ordet mer!
Pappa, pappa!
RYTTMÄSTARN [drar henne till sig].
Ja, ja; det kan inte vara annorlunda.
Bertha, kära älskade barn, du är ju mitt barn!
Det andra var bara sjuka tankar, som kommo med vinden liksom pest och febrar.
Se på mig, så får nes själ också!
Du har två själar, och du älskar jag se min själ i dina ögon! -- Men jag ser henmig med den ena och hatar mig med den andra.
Men du skall älska bara mig!
Du skall bara ha en själ, annars får du aldrig frid, och inte jag heller.
Du skall bara ha en tanke, som är min tankes barn, du skall bara ha en vilja som är min.
Jag vill vara mig sjelf RYTTMÄSTARN. BERTHA.
och jag vill äta dig.
Din mor ville äta mig, men det fick hon inte.
Jag är Saturnus, som åt sina barn derför, att man hade spått att de skulle äta honom eljes.
Äta eller ätas!
Om jag inte äter dig, så äter du mig, och du har re-
Ser du, jag är en kannibal
dan visat mig tänderna!
Men var inte rädd mitt pensamlingen och tar en revolver].
älskade barn, jag ska inte göra dig illa!
[Går till va-
BERTHA (söker komma undan).
Hjelp, mamma, hjelp han vill mörda mig!
Herr Adolf, hvad är det?
AMMAN [in].
RYTTMÄSTARN [undersöker revolvern].
Har du tagit patronerna?
här och var stilla, så ska jag ta fram dem igen!
Jo, jag har städat undan dem, men sitt ner
(Tar RYTTMÄSTARN i armen och sätter honom på stolen, der han blir sittandeslö, Derpå tar hon fram tvångströjan och ställer sig bakom stolen).
BERTHA [smyger sig ut åt venster].
skade lilla barn, och jag stoppade om honom om
Herr Adolf, mins han när han var mitt äl-
qvällarne, och jag läste Gud som hafver för honom.
Daniel Hjort
DANIEL HJORT
Sorgespel i fem akter med fyra tablåer
Josef Julius Wecksell
Första gången uppfördt å Nya Teatern i Helsingfors den 26 november 1862
K.E. Holms Förlag, Helsingfors, 1901.
KARL, hertig af Södermanland, riksföreståndare.
ARVID STÅLARM, krigsöfverste i Finland.
JOHAN FLEMING, son till Klaes Fleming och Ebba Stenbock.
OLOF KLAESSON, naturlig son till Klaes Fleming, adopterad.
ERICUS ERICI, biskop i Åbo. JOACHIM SCHEEL, befälhafvare på hertigens flotta.
DANIEL HJORT. EBBA STENBOCK, enka efter Klaes Fleming.
SIGRID, Stålarms dotter.
ERIK BRAHE | LAURENTIUS PAULINUS | beskickning från Sverige.
Biskop PETRUS af Vexiö, | Officerare på slottet i Åbo.
En parlamentär Tvänne borgare i Åbo.
En soldat på slottet.
Tvänne soldater i Scheels läger.
En fångvaktare.
Gäster.
Menighet från Åbo.
(Händelsen tilldrager sig 1599 på Åbo slott och i dess närhet).
(Stora salen på Åbo slott.
På hvardera sidan något framåt fonden tvänne pelare.
Emellan dem åt höger är Stålarmska vapenskölden uppstäld, omgifven af fanor och svärd, emellan pelarena åt vänster den Flemingska, ståtligare och rikare ornerad.
Åt höger en balkong.
På muren i fonden ofvanom den äro följande latinska verser i röd skrift inhuggna:
CAROLUS HUC VENI, VICI FUDIQVE REBELLES; HINC ABEO PRORSUS VESTIGIA NULLA RELINQVENS. HUC ITERUM VENIAM, CAVEAT SIBI CONSCIUS OMNIS!
NON ILLO PARCET TEMPORE DEXTRA REIS.
En dörr på hvardera sidan närmare förgrunden.
På vänstra sidan en bönstol med en Mariebild).
Arvid Stålarm.
Ebba Fleming.
Olof Klaesson.
Daniel Hjort.
Senare Johan Fleming.
DANIEL HJORT (inträdande).
Nu står därute hertigens beskickning.
EBBA FLEMING (sorgklädd).
Om än min make, du Klaes Fleming lefvat, de aldrig vågat hit i sådan tjänst!
Du svarta sorgdräkt, dig omkring sin själ hvar ädling, som i Finland trogen blifvit sin konung, efter Fleming evigt bäre!
Men är vår makt densamma ej som då!
Vår kung densamma är, vår sak densamma-- och hertigen dödsfienden, som då.
Tar du emot dem, Stålarm!
STÅLARM.
Låt oss höra; jag fruktar lika litet ord som svärd.
JOHAN FLEMING (inkommer från vänstra sidodörren med ett bref i handen).
EBBA FLEMING.
God morgon, son!
JOHAN FLEMING.
God morgon vänner alla!
Jag kommer för att afsked ta!
Jag redan har öfver sorgeåret vistats här; mig Sigismund till Warschau återkallar.
(Räcker brefvet åt Stålarm).
Se här--och bjuder åt er dotter, Stålarm, en plats hos drottningen.
STÅLARM (ögnande i brefvet).
Och ännu mer: på nytt landstiga ämnar han i Sverige ännu i höst sin tron att återtaga.
Godt, godt, då kunna här vi vara lugna.
-- Du ämnar resa?
Ja--och eder dotter?
Därom vi tala må ett ord ännu.
Du, Daniel Hjort, tag mellertid emot beskickningen.
De här må svalka sig.
OLOF KLAESSON.
Hvad hin har farit i min käre broder?
Han knapt mig ser, är tvär som vore han den adopterade, och jag, minsann, den äkta pojken så till själ som moder.
(Alla gå utom Daniel Hjort).
Beskickningen från Sverige, bestående af Erik Brahe, Laurentius Paulinus och biskop Petrus af Vexiö.
DANIEL HJORT.
I värde herrar! vänten här en stund; snart Stålarm redo är att höra er.
ERIK BRAHE (till Laurentius Paulinus).
Säg känner ni den unge mannen där?
Det bor en stolthet i hans blick och hållning, som vore värd en Fleming.
LAURENTIUS PAULINUS.
En student, som tjänade bland juniorerne i Wittenberg, den tid jag där tog graden.
Uppfostrad är han uti Memings hus, ett hittebarn för öfrigt, fast det tycks som finska adelsöfvermodet smittat.
(Till Daniel Hjort).
Är det ej Daniel Hjort?
Det tyckes mig som förr vi sett hvarandra.
Så det varit.
LAUR.
PAULINUS.
Rätt mycket är förändradt, sen vi tjänte tillsammans under ljusets fana.
Hoppas ni med ert tal mig vinna för er sak, ni tager miste.
Hvilken sällsam tanke!
Därtill er ställning altför ringa är.
Blott som en gammal vän jag talte här.
Arvid Stålarm, Johan Fleming.
DANIEL HJORT (för sig).
Jag ej mäktar höra, min egen tanke vill mig själf förföra.
(Af).
Varen hälsade!
Från hertigen
I kommen.
Vi äro icke vana från det hållet att höra något godt; dess mer tack skyldig jag eder blir, om nu det fallet är.
ERIK BRAHE.
På Svea-rikes vägnar komma vi och hälsa dig med frid och vänskap, Stålarm!
Den vilda strid, som broder emot broder och hat mot hat och död mot död har stält, ej längre för en själfvisk konungs skull vårt folk, vår fosterjord förstöra skall.
Du mins hur Sigismund, så snart han kronan på pannan tryckt och tagit hyllningseden, det land, som var hans fäders jord, uppfylde med polska knektars vilda öfvermod och jesuiters stämplingar och list, och sökte så vår kyrkas rena tro och svenska folkets frihet undergräfva.
-- Nu slagen af vårt svärd, till Polen flyktad, på allmän riksdag hela Sveriges folk skilt honom från vanhälgad kungamakt, och såsom föreståndare af riket gett styrelsen åt hertig Karl; lägg därför ditt vapen, Arvid Stålarm, ned, det du förrädiskt nu mot fosterlandet för, och skilj ej Finland mer med fruktlöst motstånd från glädjen af en dyrt beseglad fred.
Jag känner ingen annan fred än den, som sätter landets rätte konung åter i frid uppå sin tron.
Mig Sigismund har utnämt till krigsöfverste i Finland, jag skall mitt vapen lägga ner, när han mig så befaller--ej då hertigen befaller det, ej annorlunda skall det fridens altar byggas, där jag tager utaf mitt svärd, än som ett trappsteg för riksföreståndaren upp till Sveriges tron.
Vet ni, hvad ni med dessa ord har sagt, vet ni, hvad med ett längre trots ni gör!
Fleming, eder företrädare, vill ni förakta folkets makt och vilja och ställer öfver det en själfvisk konung.
Hvad tror ni då väl, att en krona är?
Ett lån af Gud allén', som borgades på folkets aktning; och när den är kränkt, en skenbild blott af svunnen makt är kronan, en hägring falsk, som intet fäste har på himmel eller jord.
Vänd åter, Stålarm, från orätt väg, än medan det är tid, och sök förlåtelse för alt hvad här du och Klaes Fleming brutit emot folket.
Om svenska folket har förglömt sin trohet, har Finland den ej glömt och skall ej glömma, så länge här en ädling finnes qvar, som heder har och svärd till dess försvar.
Det finska folket troget skall förbli sin kung, sin ed--och folket det är vi!
BISKOP PETRUS.
Ej samka ökad skuld med sådant tal till Herrans vrede öfver detta arma och ödelagda land.
En trolös konung, en kättersk kung är Sigismund, som velat med påfvelärans mörker släcka ut det rena ljuset af vår kyrkas tro.
Ej brottsligt uppror är, som störtat honom, ej hertigen, ej folket.
Själf han gjort det, då de beslut, hvarmed Upsala-möte slöt en evärdlig ringmur kring vår kyrka, han falskt besvurit först och sedan brutit.
Ett folk, ett land, en tro är Sverige nu, och innan han ödmjukat sig för oss, skall Sveriges rike sorgsen enka stå, som glömt den brudgum, henne ej var värdig, och i Guds helga ord den tröst uppsöka, som läker alla sår, hur djupt de blöda.
Tro, Stålarm, icke att ditt trots förmår förändra det som himmelen beslutit: lägg därför ödmjukt ned ditt vapen nu, att Herrans hand ej tung på dig må falla.
Ers vördighet, jag är för litet bisp, för att för det där kalfskinns-pergamentet, som I Upsala präster skrefvo hop, uppoffra öfvertygelse och ära.
Jag trodde på min Gud, förr'n det fans till, och än jag hoppas, han mig skydda vill.
Den kung, han gifvit svärdet uti hand jag strider för till lifvets sista rand.
Ett sista ord.
Jag underhandlar ej.
Det svaret skall ni ångra än med sorg.
Mins hur ni redan en gäng blef besegrad af hertigen och tvangs att honom hylla, mins hur det löfte då ni honom gaf, ni bröt på nytt.
Snart skall han komma åter.
(Pekande på verserna ofvanför balkongen).
Den versen där, han då i muren högg, han hugga skall i blod på häfdens blad.
(Uppläsande den).
"Hit jag, Karl, har kommit och sett och betvingat ett uppror, härifrån åter jag går, lämnar ej spar af min hämnd.
Men jag skall komma igen, enhvar förrädare bäfve!
Ingen försköning då fins undan min straffande hand".
Vi den ej frukte.
Orörd där den sitter och håller skarp vår blick och blankt vårt svärd.
Må detta bli det sista ord vi byta!
Så fortfar då att anse mera värd en brottslig konung, än er fosterjord.
Med sorg vi resa åter, snart med svärd afgöras skall, hvad vi här bytt med ord.
(Erik Brahe.
Paulinus och biskop Petrus af Vexiö gå).
Fjerde scenen.
Johan Fleming.
God natt med er, I riddare af ordet, god morgon strid och muntert lif igen. god natt med kutter under jungfruburen, god morgon trummors larm, kanoners brumbas, god natt med middagslur och gäspning lång, snart börja vi vårt glada näringsfång!
Af rättvis harm mitt hjärta mot dem lågar.
Till än' du från oss resa?
Resa nu?
Förräda vore det min konungs land, och fast mitt svärd i striden väger ringa, jag för min kung skall veta det att svinga.
Det hoppas jag utaf Klaes Flemings son.
Nu till fru Ebba!
I sitt bönerum hon väntar oss.
(Stålarm går).
Hör på ett ord, min bror!
Vi varit nu en tid ej riktigt goda uppå hvarandra.
Jag det märkt förval; men kan ej därtill hitta på ett skäl.
Mitt felet är.
Jag vet ej, men en misstro till dig, till mig, till alt mig fatta vill.
Hvarföre skulle Sigrid väl och mig man för hvarann bestämma?
Väcka så uti min själ en fåfäng eld till lif!
Kall, sluten, bort hon drager sig för mig.
Om någon ann' hon älskar, är det dig.
Tag henne då, gör slut på mina tvifvel och gif mig ro!
Er lycka skall bli min.
Är detta skälet till vår position?
Må hin all kärlek ta, som kastar så ett själfviskt grand i vänskaps klara blick och här oss bägge hållit nu till narrar!
Jag Sigrids älskare!
Ja, om hon vore en fri och munter borgartös, då kunde jag väl ha vågat på en hemlig kyss.
Hon älska mig!
Den allvarsamma, vackra och stolta flickan!
Gå och säg åt henne det ordet blott, hon skrattade dig ut och gret på samma gång, att du ej bättre förstår dig på ett litet blygsamt hjärta, som troligen ej känner högre lott än att få falla dig om halsen blott.
Det där, det duger ej, min själ; hon måste än i denna dag bli din, ty annars drunknar uti älskarn hjälten, och sådant duger ej i tid som vår.
Men om hon icke älskar mig?
En flicka bär sin tro ej fram på fat; den gömmer hon--ja, bilden är fatal-- som en rekryt sitt hopp att bli genral.
Förlåt den misstro emot dig jag närt?
Gör ingenting.
Jag ej stort bättre varit.
Ty som, näst hertigen, af alt på jorden jag hatar sorgen mest, så har jag sökt förnärmad vänskap vända bort i löje och skratta ut dig ur min glada själ.
Men som det orätt var, låt det bli glömdt!
Och nu--ett ord ej om hvad föregått; här har du gamla vännens hand tillbaka.
Jag tager den med hjärtats tysta ånger, jag trycker den vid minnet af den stund, då, nyss till Finland kommen, första gången jag till min faders grafvård gick och där dig knäböjd såg med kind af tårar stänkt.
Hvem kunde därpå känna glade Olof, hvarom i Warschau jag så mycket hört.
Vi därför länge sprakade tillsamman och kände ej hvarandra als igen, till dess du hastigt mig om halsen for och ropade mitt namn.
Och det blef afton, förrän vi skildes af, och himlens stjärnor bevittnade vår vänskaps varma ed.
Och troget ock skall denna eden hållas.
Snart komma storm och strid, då pröfvas den: då vet du hvar du har en trofast vän.
Nu låt oss följa Stålarm till min moder!
Ännu i dag blir flickan din--jag håller!
Och om jag vadet tappar, eger du min svarta frustande Arab.
Din tok!
Du aldrig kärlek känt.
Blott åtta gånger, och hvar gång följd af små-förtret och ånger.
(Båda gå genom vänstra sidodörren).
Daniel Hjort (träder in bakom pelarena, läsande i en gammal bok).
Jag kan ej säga som den stora talarn:
"I skrift och tanke fins min fröjd och tillflykt; så gladt fins intet, som ej gladare blir genom dem; så sorgligt intet fins, som genom dem ej mindre sorgligt blir".
Jag pröfvat denna sats, men den är falsk.
När dig jag läser, gamle Livius, o, ej fylls mitt bröst af glädje, men af ångest.
När jag på edra stora strider tänker, hur ringa synes mig ej denna strid!
När jag ert tappra, stolta folk beundrar, hvar ser ett sådant jag i denna tid?
När för min själ en Brutus, Marius stå, då faller blytungt öfver mig mitt öde, och, fängslad här af tacksamhetens skuld, mig själf jag måst' besegra.
O! att aldrig jag skådat denna bok i Wittenberg, att aldrig annat för min tanke kommit än torr, spetsfundig dogmatik, den käpphäst på hvilken tiden, som en blodröd narr, nu rider karnaval.
Bort, sköna bok!
Jag vill dig bränna upp.
En bättre sats, än den jag nyss citerat, vill jag svära: i dröm och kärlek finnes fröjd och tillflykt; så gladt fins intet, som ej gladare blir genom dem; så sorgligt intet fins, som genom dem ej mindre sorgligt blir.-- Slå upp ditt öga, kärlek, du som drömmer uti mitt bröst, att där blir ljus och frid, slå upp din blick och liviska Sigrids namn!
Jag henne lärt som barn.
Vid stilla kärlek jag sett en ängel blomma helig upp.
O! jag ej orätt läst i hennes blickar, (tar fram ur boken en biljett) de skygga, drömmande.
I skrifna ord, åt henne yppen hvad jag ej kan säga.
(Gömmer biljetten vid Mariebilden).
Här uppå fridlyst rum, dit hon blott nalkas, jag lägger omärkt den.
När hit hon kommer och ber sin bön, Guds moder bed för mig!
Man nalkas! det är hon och hennes far.
(Går ut genom högra sidodörren).
Sigrid (med en krans af hvita rosor i handen.
De inkomma bakom pelarena från vänster samtalande).
Min dotter!
Redan altför länge har trolofningen med Johan tyst du afböjt.
Det går ej längre an.
Jag själf ju ser, hur dina kinders blommor blekna af.
Du älskar honom, hvarföre då längre?...
Min dyre fader!
Ingen ann' jag älskar än dig.
Har jag ej nog af kärlek här?
Jag vill ej mer.
Till Warschau åter reser Johan Fleming.
Hvi vill du bort mig sända, att en främling vid hofvet dväljas!
Låt mig bli hos dig, min gode fader!
Barnsligheter Sigrid!
Dessutom reser Johan ej.
Han blifver i Finland qvar att dela här med oss den fara, som från Sverige hotar.
Nåväl, betänker du dig än?
Låt mig inför Guds moder hålla här min bön; se'n skall jag svara dig.
Farväl till dess!
(För sig) Som snäckans pärla gömmer sig för dagen och blygsamt drömmer i sin egen glans, hon sluter tyst sin kärlek i sin barm, min goda dotter! (Går).
Sigrid (på knä för Mariebilden).
Katri (senare).
Heliga Guds moder!
Min mor jag tidigt miste.
Du min tröst, min moder blef; så hör min bön, som fordom!
Om andra dig förglömt, så hör dock mig!
KATRI (smyger sig in bakom pelarena).
Hur länge skall jag sörja i min själ, och ängslas dagliga uti mitt hjärta, hur länge skall min ovän sig förhäfva?
Så rent, så hvitt, som dessa rosor, var engång mitt hjärta.
Tyst det blöder nu, du heliga Guds moder, gif det frid!
En bön?
Och här?
Hvem är den hvita dufvan?
Skrämmas skall hon, om hon mig blir varse.
Ej för att böner höra, hit jag smugit.
(Gömmer sig bakom Flemingska vapenskölden).
Gif åt mitt hjärta himlens kraft att segra uppå dess onda böjelser och tankar.
(Fäster kransen under Mariebilden).
Daniel Hjort (från högra sidodörren).
KATRI (för sig) Där kommer han.
O, att jag ensam vore med honom här!
När skall den stunden slå?
DANIEL HJORT (blickande på Sigrid).
Skall jag till hennes fötter falla?
Fråga hvad kärlek blott kan våga?
Nej, ej än'?
SIGRID (blir varse biljetten, som Daniel Hjort gömt vid Mariebilden).
Detta papper?...
DANIEL HJORT. Ah, hon märker det!
SIGRID (tager biljetten).
Till mig.
Jag känner denna stil! O Gud!
Jag anar hvad den innehåller.
Sigrid!
KATRI (för sig).
Blommar här hans lycka, tyst, okänd som jag kom, jag går att dö.
SIGRID (fattande sig).
Ni här!
Ni skrifvit detta?
Hvad är som gifvit skäl till detta steg af er mot Stålarms dotter?
Är det Sigrid, som talar så?
O, nej, det är ej möjligt!
Har hon då glömt de ljufva barndomsstunder af fridfull lek i Qvidjas gröna kinder?
Har hon då glömt, den nu så stolta, kalla, de forna, glada, ljufva samtal alla vi höllo förr.
Och är det hon, som talar?
Nej, hennes skenbild blott i dessa salar.
Ni lönar illa det förtroende, min far bevisat er, och klandrar hårdt den rena vänskap, som ett barn er skänkt.
(med bortvändt ansigte) och om----
Säg ut, jag redo är att höra.
Och om man finge känna denna djärfhet, ni vet hvad er det kostade och mig.
Här jag lägger brefvet, tag det åter.
En evig hemlighet emellan oss skall detta bli, er ingen förebrå.
Ni älskar mig, ni älskar mig ändå! O! säg blott det, och jag skall lugnt försaka.
Ni ärelysten är.
Om ni mig älskat, förvisst ni hade spart mig denna stund.
Jag er ej aktar.
DANIEL HJORT Ah--farväl!
SIGRID Blif qvar!
Jag andas åter.
Snart jag honom har.
Är nu den lilla blyga oron öfver?
Ja, jag bestämt mig.
Och så allvarsam?
SIGRID (med förstäld fröjd).
Du tycker det!
Ett ja, min far, det flyger ej med fjärilsflykt på tungan, det tusen nycker, tusen skygga tankar besegra måste, som så länge bry oss, tils man tar mod och säger: här min hand!
(Räcker handen åt Johan Fleming).
Du ljufva hand!
Hur har du icke låtit mig vänta uppå dig!
Än darrar den, som om den bort sig ville från mig rycka.
(Kysser Sigrids hand).
Så tar jag denna pant uppå min lycka.
Nu finnes ingen sorg och saknad mer, och kvällens fest, som ämnad var att fira mitt afsked, du förvandlat i en fest, där kärleken är värd och fröjden gäst.
Här är så kvaft i denna tunga sal!
Låt oss gå till henne!
Kom hällre ned i slottets trädgård då!
SIGRID (undvikande).
Re'n börjar aftonrodnan västern måla, och höstens blommor hälft förvissna stå.
Ser du på dem, de vakna upp och stråla.
(Sigrid och Johan Fleming gå).
Katri. Arvid Stålarm.
Gå lätta ungdom med din lätta oro!-- Här, Daniel Hjort!
Skrif dessa bref i ordning!
De skola hän till alla väderstreck, hvarhälst vi ha en stridsbror rask och käck.
Slut blir med frid och ro i slott som tjäll, men gladt vi skola fira denna kväll.
Hör svenner!
(Betjäning inkommer).
Tänden ljus, låt lampor glimma!
Snart strida vi, nu njuts en sorglös timma.
(Går, förenande sig med ankommande gäster.
Festlig upplysning.
Musik höres utom scenen).
Katri.
Fångvaktaren.
FÅNGVAKTAREN.
Hvart nu så upprörd, mäster Daniel?
Så! någon fins, som märker också mig, och denne är fångvaktarn, mannen från de här i hvalfven lefvande begrafna.
En passlig man!
Jag skulle blott säga till häruppe, att den siste af fångarna har dött i natt.
Det var rätt lyckligt för den stackars karlen!
I dag är lyckan gäst på detta slott, från Flemings son alt ner till Flemings fångar.
Isig graflukt hämtar du hit upp!
Ej Arvid Stålarm nu har tid med dig.
Säg, är det sant, att vi få krig igen?
Då lär ej hvalfvet länge hållas tomt!
Får du ej någon annan dit, så skall jag komma själf och bjuda mig åt dig.
Utaf den där får intet klokt man höra.
(Fångvaktaren går).
DANIEL HJORT Fly, fly, du kärlek, du, min sista dröm!
Du blef det bittraste af alt det bittra uti min lefnad!
Hvarför blef just jag en hemlös, vilsekommen gäst i världen, ett hittebarn förutan namn och far?
Sin rot har minsta blomma, hafvets våg ger upphof åt en annan, mossan har en grafsten dock att växa på, den fånge, som dog i natt, han hade dock engång ett lif att lefva för.
Hvad eger jag!
KATRI (framträdande).
Mer, än du tror och mer, än här kan sägas.
Åter kvinna står du i min väg!
Så tala, säg en gång, hvad vill du mig?
Jag har den fackla, som ditt dunkla öde i blodrödt sken skall lysa upp och ge dig tillbaka alt, hvad här du saknat har.