Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de tvenne öfriga fartygen, som samtidigt med Pachtussows utlupit från Archangel, återvände lodjan med rikt jagtbyte, men deremot hörde man ej något vidare från »Jenisej».
En berättigad oro för dess öde jemte önskan att få en lika god kunskap om norra öns ostkust, som man nu erhållit om den södras, gaf anledning till Pachtussows andra resa.
För denna utrustade regeringen tvenne fartyg, en skonare och en »karbass», som erhöllo namn efter de tvenne officerarne på »Jenisej», Krotow och Kasakow.
På den förra öfvertogs befälet af Pachtussow, på den senare af styrman Ziwolka.
Denna gång öfvervintrade man 1834–35 på södra sidan af Matotschkin-sundet vid utloppet af floden Tschirakina i ett för ändamålet uppfördt hus, för hvilket man, utom medfördt virke, använde lemningarna af tre i i granskapet funna gamla kojor äfvensom det på stranden träffade vraket af Rossmuislows farkost.
Huset var ett palats i jemförelse med det, i hvilket Pachtussow förut öfvervintrat.
Det bestod af två rum, det ena 21×16 fot afsedt för manskapet (14 man), det andra 12×10 fot för officerarne och fältskären; dertill kom som vanligt en badstuga.
Matotschkin-sundet tillfrös först den 28/16 nov.
Termometern sjönk aldrig under qvicksilfrets fryspunkt, och vinterkölden kunde lätt fördragas, emedan manskapet var klädt i samojedisk drägt.
Men snöstormarne voro så svåra, att man ibland icke på åtta dagar kunde lemna huset, hvilket blef så igensnöadt, att rököppningen i taket flere gånger måste användas såsom dörr.
Huset var ej försedt med någon verklig skorsten, utan inrättadt som ett pörte.
Af björnar, hvilka i mängd kommo till huset, dödades elfva, hvaraf en på taket och en i förstugan.
Under vintern hölls manskapet i ständig sysselsättning med räffångst och andra arbeten.
Helsotillståndet var också för den tidens förhållanden ganska godt.
Endast två man dogo.
På våren kartlades Matotschkin-sundet och en del af norra öns ostkust genom slädfärder, hvarpå man under sommaren, ehuru förgäfves, sökte kringsegla den norra ön.
Åska med häftigt regn inträffade den 24/12 juni.
Den 15/3 sept. seglade man åter till Archangel.
Beklagligen insjuknade Pachtussow kort efter ankomsten dit i nervfeber och dog den 19/7 nov. 1835.
Det var en stor förlust, ty genom hängifvenhet för den sak, åt hvilken han egnat sig, genom omtanke, mod och ihärdighet intager han ett af de främsta rummen bland alla länders polarfarare.
Dessutom hafva få äldre arktiska expeditioner hemfört en sådan följd af värderika astronomiska ortbestämningar, geodetiska mätningar, meteorologiska observationer, iakttagelser öfver ebb och flod m. m. som Pachtussows.176
År 1837 företog den berömde naturforskaren K. E. v.
Baer sin resa till Novaja Semlja, tillsammans med löjtnant Ziwolka, geognosten Lehmann, tecknaren Röder och preparatorn Philippow.177 Man besökte Matotschkin Schar, framträngde i båt till dess östra del och fann Kara-hafvet isfritt, landade derpå vid Besimannaja Bay, Nechwatowa och på en ö i Kostin Schar.
Expeditionen hann sålunda ingenstädes så långt som dess föregångare, men den är af betydelse såsom den första af en verklig vetenskapsman utförda naturhistoriska undersökning af det Novaja Semlja omgifvande Ishafvet.
Med all den aktning, man måste hysa för v.
Baers stora namn som vetenskapsman, kan man dock ej förneka, att genom hans på en flygtig undersökning grundade uppsatser om öns naturbeskaffenhet en mängd oriktiga föreställningar fått insteg i den vetenskapliga litteraturen om det östra Ishafvets naturförhållanden.
För att slutföra öns kartläggning utsände ryska regeringen 1838 en ny expedition under löjtnanterna Ziwolka och Moissejew.
Man öfvervintrade 1838–39 i Melkaja Guba på Novaja Semljas vestkust vid 73° 57′ n. br., men denna gång saknades Pachtussows omtanke och insigt, och öfvervintringen blef mycket olycklig.
Af expeditionens 25 man insjuknade under vintern de flesta i skörbjugg; nio dogo, deribland Ziwolka sjelf.
Under våren måste utflygter för kringliggande kusters kartläggning afbrytas, emedan man ej fört med sig snöglasögon – något som Pachtussow ej försummat, hvarjemte han till skydd mot snöns bländande sken plägat svartfärga det undre ögonlocket.
Genom expeditionen blefvo dock betydliga sträckor af Novaja Semljas vestkust kartlagda, och värderika bidrag erhöllos till kännedom om denna trakts temperaturförhållanden.
Dessa visade sig mindre stränga, än man väntat.
Under vintern sjönk temperaturen aldrig under –33°; i juli månad hade man endast under tre nätter frost, men ett par gånger iakttogs +18° i skuggan; i augusti var det endast tre timmars frost.
Allt detta beror naturligtvis på granskapet af varma hafströmmar och ett året om öppet haf på ringa afstånd från kusten.
August Karlowitsch Ziwolka, född 1810 i Warschau, död 1839 på Novaja Semlja.
Efter en pennteckning meddelad af Herr Paul Daschkoff.
Med denna olyckliga och, efter hvad det tyckes, mindre väl anordnade resa afslötos de ryska Novaja-Semlja-färderna för en lång tid.
Före den norska fångstperiodens början har man nämligen i nordostfärdernas historia att ytterligare anföra endast två ryska sjöfärder.
Paul von Krusenstern d. y., född i Reval 1834, död i Dorpat 1871.
Den första af dessa föranleddes af ryska örlogskaptenen Paul von Krusensterns önskan att med en honom tillhörig, för tillfället i Petschora befintlig skonare, Jermak, företaga en ishafsfärd för att kartlägga kusterna längre öster ut.
Han ämnade sjelf öfvertaga befälet och medtaga såsom underbefälhafvare sin son löjtnanten vid ryska marinen Paul von Krusenstern d.y.
Denne sändes förut för att sätta i stånd Jermak, hvilket han med beundransvärd omtänksamhet och duglighet verkstälde, så godt sig göra lät, i en trakt, der då för tiden nästan allt, som behöfdes för ett fartygs utrustning, saknades.
Sjelf kunde den äldre v.
Krusenstern ej i tid komma till afseglingsorten, hvarföre befälet öfverlemnades åt sonen.
Michael Konstantinowitsch Sidoroff, född 1823 i Archangel.
Denne lemnade Petschoras mynning den 10 sept./ 29 aug. 1860.
Tre dagar derefter kom han till Kariska porten, hvilken var fullkomligt isfri, likasom det öster ut belägna hafvet.
Men den sena årstiden, Jermaks bristande utrustning och, efter hvad det tyckes, äfven ordalydelsen i de order han mottagit, tvungo honom att vända, sedan han trängt ett stycke in i Kara-hafvet.
Den 19/7 sept. ankom han således, utan att hafva nått sitt mål, åter till Petschora.
Försöket att från denna flod framtränga öster ut upptogs å nyo år 1862 på föranstaltande af den såsom rastlös ifrare för sjöförbindelser mellan Sibirien och Europa sedermera så bekante Michael Sidoroff.
Jermak sattes åter i stånd och jemte den en däckad norsk lotsbåt, som erhöll namnet »Embrio».
Befälet öfvertogs af P. v.
Krusenstern d. y.
Han lemnade ankarplatsen Kuya vid Petschora den 13/1 aug.
Den 26/14 aug. seglade de två små fartygen in i Jugor Schar efter att under vägen länge hafva varit uppehållna af storm och motvind.
Några af fångstmän uppförda hyddor sågos på högra stranden af sundet, och på ömse sidor deraf »samojed-tschums» (tält af renskinn) jemte renar.
Invånarne hade klättrat upp på taken och gåfvo genom åtbörder sin förvåning till känna.
Båda fartygen kastade ankar i granskapet af Waigatsch-ön.
Men ett par timmar derefter drefvo med ändrad ström stora ismassor in i hamnen, lösryckte Jermak från dess ankare och förde fartyget in i Kara-hafvet.
Endast med mycken möda kunde det komma loss och ankra i Jugor Schars östra mynning.
Den 27/15 aug. lyfte v.
Krusenstern åter ankar för att antingen framsegla vidare öster ut eller ock uppsöka en säkrare ankarplats än den, han för tillfället tvungits att anlöpa.
Men vinden var så svag, att man ej kunde hålla en af strömmen oberoende kurs.
Det blef derför nödvändigt att förtöja fartyget vid ett stort isfält, och med detta dref Jermak under de följande dagarne allt längre och längre in i Kara-hafvet.
Snart var fartyget helt och hållet inneslutet af is och derigenom redlöst.
Vädret var ofta vackert, termometern visade +4°, en stark luftspegling upplyfte bilden af isstyckena vid horisonten och gaf dem de underbaraste och praktfullaste former.
Öfverallt på isen funnos sötvattensdammar, af hvilka några hade stort omfång och ej obetydligt djup.
På det närmast fartyget belägna isfältet funnos sålunda fyra särskilda »sjöar», af hvilka en användes till dricksvatten, en till fyllandet af vattenförrådet, en till tvättvatten för folket och slutligen en till bykning.
Den 3 sept./22 aug började isen vid en lindrig VSV-vind skjutas tillsammans.
Öfvertygad att fartyget snart skulle krossas, började man rädda matförråd och båtar på isen, men pressningen upphörde snart.
Det föll ett starkt regn, som sedermera, då vinden ändrat sig till nordvest, öfvergick till snöfall.
Den 7 sept./26 aug. fick man kusten af Jalmal i sigte.
En famnstjock isflak sköt sig under fartyget och kantrade det öfver åt styrbordssidan.
Följande dag hade man storm från SSV med snö.
Den påträngande isen skakade fartyget flere gånger så våldsamt, att manskapet rusade upp för att berga proviant m. m. på isen.
Man var nu vid granskapet af 70° n. br. och 65° ostl. längd från Greenwich, ungefär midt för mynningen af Kara-flodens utloppsvik.
Manskapet arbetade hela dagen för att med yxor och jernstörar afhugga skarpt framskjutande kanter af de isblock, som pressades mot fartyget.
Den 11 sept.
/30 aug. hade man varmt väder med regn.
Isen var i så stark rörelse, att man ej kunde gå ut på densamma.
På eftermiddagen samma dag erhöll Jermak flere våldsamma stötar, och skrofvet lyftades en fot i höjden.
Den 13/1 sept. utbröt en våldsam storm, som dref fartyget mot nordost.
Man väntade hvarje ögonblick, att det skulle krossas, och uppslog derför ett tält på isen, för att deri upplägga en del af lifsmedlen från lastrummet.
Äfven ved nedfördes.
Det var Rysslands tusenårsdag, och den firades med en festbål och glada sånger, oaktadt man hvarje ögonblick kunde vänta att se fartyget krossadt bland de ismassor, som pressades tillsammans under det förfärliga stormvädret.
Den 14/2 sept. pressades fartygets förstäf fem fot upp öfver vattenlinien, och hela natten hade ett ständigt brakande hörts i skrofvet.
Vattnet trängde hastigt in till en höjd af två fot.
Alla man lemnade fartyget och flyttade på isen, men kort derpå sprang det väldiga isfältet, på hvilket tältet var upprest, sönder, hvaremot läckan i fartyget åter slöt sig, hvarför manskapet flyttade tillbaka om bord.
Den 15/3 sept. pressades fartyget åter så, att däcket tidtals böjdes till ett hvalf.
Den 19/7 sept. kallade v.
Krusenstern besättningen tillsammans för att låta den bland sig utvälja tre personer, hvilka skulle rådslå med befälhafvaren om bästa medlen till räddning, och två dagar senare öfvergafs fartyget efter en måltid, vid hvilken manskapet bokstafligen bjöds på allt hvad huset förmådde.
Derpå bröto de upp mot land, men det blef en ytterst mödosam vandring till följd af isens ojemna beskaffenhet.
Snart måste de lemna den båt, som de i början sökt släpa med sig öfver isen, och lasta det nödvändigaste af provianten på egna ryggar.
Vid uppbrottet hade en matros hemligen åtkommit så mycket bränvin, att han under första dagsmarschen fick tillfälle att supa sig dödfull.
Att bära honom med sig, var ej möjligt, att vänta ej rådligt.
Han qvarlemnades derför att sofva ruset af sig, och för att detta skulle ske så fort som möjligt, afkläddes han, så att han blef liggande i blotta skjortan på isen.
Följande dag upphann han dock sina kamrater efter att hela natten i mörkret hafva följt deras spår.
Ofta mötte man öppna ställen, öfver hvilka man måste färdas på drifisblock, som roddes fram med båtshakarne.
En gång, då de skeppsbrutna på detta sätt foro fram på en redan fullastad isfärja, syntes sex stycken hvalrossar i granskapet.
Dessa visade benägenhet att göra sjöfararne sällskap på isstycket, hvilket i så fall ovilkorligen skulle hafva sjunkit, och först sedan en kula blifvit jagad genom anförarens hufvud, uppgåfvo djuren sin om lika stor sällskaplighet som obekantskap med menniskan vittnande hviloplan.
Sedan Krusenstern och hans följeslagare flere dagar å rad drifvit af och an på ett isstycke i granskapet af land och tillryggalagt långa sträckor genom att hoppa från isstycke till isstycke, nådde de ändtligen stranden den 28/16 sept.
Strax i granskapet fans en tältplats, hvars invånare (samojeder) mottogo de skeppsbrutna vänligt och undfägnade dem med renherdens läckerheter, rått och kokt renkött, rentunga, renmerg, rå fisk och gåsfett.
Efter slutad måltid lade de trötta vandrarne sig att sofva i samojedtälten på mjuka renskinn; »alla sorger och besvär voro förgätna; vi kände ett oändligt välbefinnande, som om vi kommit till paradiset».
Derifrån reste de i renslädar till Obdorsk, öfverallt vänligt och gästfritt emottagna af de vilda stammarne på vägen, ehuru gästfriheten någon gång blef besvärlig, t. ex. då en ostjak nödgade v.
Krusenstern att dricka te sex gånger om dagen, hvarje gång sex koppar, och såsom synnerlig läckerhet bjöd honom ett extrakt af tobak med bränvin.178
Krusensterns äfventyrliga resa öfver Kara-hafvet är ett af de många bevisen derpå, att en ishafsfarare framför allt bör undvika att komma i besätt.
Just den omständigheten, att det isfält, i hvilket han fastnade i granskapet af Jugor Schar, kunde drifva öfver till ostkusten af Kara-hafvet, visar, att detta vid den tiden var för det mesta isfritt, och att en ångbåt eller en god seglare detta år, liksom troligen äfven det föregående, ganska väl kunnat nå Obs och Jenisejs mynningar.
Berättelsen om v.
Krusensterns resa är för öfrigt den första fullständiga skildring man har om en färd från vester till öster öfver Kara-hafvet.
Föga kunde man då ana, att inom ett årtionde derefter en mängd fartyg fritt och obehindradt skulle segla fram samma väg.
Kort efter de tvenne resor jag ofvanför beskrifvit, och innan dessa blifvit allmännare kända inom den vesteuropeiska geografiska litteraturen, inträdde ett nytt skede i seglationen på Kara-hafvet, hvilket inleddes derigenom, att norska fångstmän tvungos att söka nya jagtfält vid ock bortom Novaja Semlja.
Spetsbergsfångstens historia har ännu ej blifvit på ett nöjaktigt sätt skrifven och är i många hänseenden mycket dunkel.
Man antager, att efter Spetsbergens upptäckt år 1596 af Barents, ishafsfångsten började under Bennets första resa år 1603 med dödande af hvalross på Beeren Eiland, och att hvalfångsten inleddes genom Jonas Poole år 1610.
Men redan följande år träffade Poole, hvars fartyg då förlist vid Spetsbergens vestkust, i Hornsund ett skepp från Hull, åt hvilket han anförtrodde bergandet af sin last, och tvenne år senare nödgades engelsmännen, för att afhålla främlingar från den fångstplats de ville monopolisera, utsända sju örlogsfartyg, hvilka der träffade åtta spanska samt en mängd holländska och franska fångstfartyg (Purchas, III s. 462, 716, m. fl. st.).
Äfven i våra dagar sprider sig underrättelsen om nya förvärfskällor ej så hastigt, som här skulle varit fallet, så vida ej, jemte den upptäcktshistoria, som skrifvits af Hakluyt, Purchas, de Veer m. fl., en icke känd upptäckts- och fångsthistoria funnes, rörande hvilken några enskildheter möjligen ännu stå att hemta från S. Sebastians, Dünkirchens, Hulls och andra hamnstäders arkiv.
Huru det än må vara härmed, säkert är, att de engelska och holländska nordostfärderna gåfvo uppslag till en hvalfångst i hafvet kring Spetsbergen, hvilken med mångfaldiga millioner ökade dessa rika handelsstaters nationalförmögenhet.
Fångsten försiggick till en början omedelbart vid kusterna, men härifrån blefvo hvalarna snart bortdrifna, så att hvalfångarne måste söka andra jagtplatser, först längre ut i hafvet mellan Spetsbergen och Grönland, så i Davis Strait och slutligen i Södra Ishafvet eller i hafven på ömse sidor om Beringssund.
Spetsbergen förblef, sedan hvalfångsten i dess närhet upphört, temligen öfvergifvet, tills ryssarne började slå sig ned derstädes, företrädesvis för idkande af räf- och renjagt.
Om deras fångstfärder känner man mycket litet, men att de varit vida omkring framgår deraf, att lemningar efter deras bostäder eller jagtstugor träffas vid nästan alla Spetsbergens fjordar.
De tyckas ofta hafva öfvervintrat, troligen emedan deras fartygs dåliga beskaffenhet endast under högsommaren tillät dem att segla fram och tillbaka till Spetsbergen, och de således ej utan öfvervintring kunde deltaga i höstjagten, under hvilken man erhåller de flesta och fetaste renarne; ej heller kunde vinterräfvarnes tjocka och dyrbara pelsar vinnas utan öfvervintring.179
Men äfven ryssarnes jagtfärder till Spetsbergen hafva för länge sedan afstannat.
Deras sista färd dit egde rum 1851–52 och hade en mycket olycklig utgång för de fleste af deltagarne, i det att af 20 man 12 dogo.
Deremot fortfara de i slutet af förra århundradet började, hufvudsakligast för säl- och hvalrossfångst afsedda norska Spetsbergsfärderna ännu.
Äfven deras historia är, till och med här i norden, ytterst ofullständigt känd, åtminstone intill 1858, då svenska vetenskapliga expeditioner började regelbundet besöka dessa trakter och i sina reseberättelser upptaga mer eller mindre fullständiga notiser om den norska jagten, ett exempel som sedan följts, ehuru ingalunda synnerligen fullständigt och systematiskt, af redaktörer för norska och utländska tidningar och tidskrifter, i främsta rummet Petermanns Mittheilungen.180
Norsk fångstskuta.
Pröven, använd af 1875 års svenska expedition till Jenisej.
På 1860-talet började villebrådet (hvalross, säl, björn och ren) på Spetsbergen att aftaga i sådan grad, att fångstmännen nödgades söka sig nya jagtmarker.
De vände sig först till de norra och östra, mindre lätt tillgängliga delarne af Spetsbergen, sedermera ännu längre öster ut mot Novaja Semlja och bortom denna ö till Kara-hafvet, och de nådde här längre än alla deras föregångare.
I nordostpassagens historia måste derför några blad alltid inrymmas åt dessa små, endast för sommaren provianterade fångstskutors djerfva Novaja-Semlja-färder.
Den norske fångstman, som först besökte Novaja Semlja, var Elling Carlsen, sedermera bekant såsom deltagare i den österrikiska polarexpeditionen.
År 1868 seglade han med en slup från Hammerfest på fångstfärd öster ut, inträngde i Kara-hafvet genom Kariska porten, men vände snart åter genom Jugor Schar och seglade derefter norr ut ända till Kap Nassau.
Lockad af den rika fångsten återvände han äfven följande år till samma trakter och lyckades då i Karahafvet tränga ända till granskapet af Beli Ostrow, hvarifrån han tog återvägen till Norge genom Matotschkin Schar.
Carlsens föredöme följdes genast af flere norska fångstmän, bland hvilka en, Edvard Johannesen, gjorde en ytterst märklig resa, hvarför jag här vill med några ord redogöra.
Elling Carlsen, född 1819 i Tromsö.
Johannesen ankrade den 31 maj 1869 vid Meschduscharski-ön, utan att under färden dit hafva sett någon drif-is.
Derpå seglade han upp längs Novaja Semljas vestkust i nästan isfritt vatten förbi Matotschkin-sundet till Kap Nassau, som nåddes den 19 juni.
Derifrån återvände han, följande kusten mot söder, tills han den 29 juni genom Kariska porten seglade in i Kara-hafvet.
Detta passerades i ganska isfritt vatten, och sedan han kommit till dess östra sida, följde han Jalmals kust mot norr till Beli Ostrow.
Denna ö nåddes den 7 augusti, och derifrån styrde han söder ut längs Novaja Semljas ostkust ända till Kariska porten, genom hvilken återvägen togs till Norge.181
Edvard Holm Johannesen, född 1844 i Balsfjordens Præstegjæld.
Samma år seglade äfven den engelske sportsmannen Mr John Palliser182 öfver Kara-hafvet, genom Matotschkinsundet till Beli Ostrow.
Han återvände genom Jugor
Schar med en rik fångst183 från detta jagtområde, der hvalrossen förut ostördt tumlat sig bland drifisen, och der hvitbjörnen ännu ej mött sin öfverman.184
Dessa resor höra till de märkligaste, den arktiska sjöfartshistorien har att uppvisa.
De öfverändakastade med ens alla de teorier, man på grund af ett ofta ytligt studium af föregående misslyckade färder hade uppstält om isförhållandena i hafvet öster om Novaja Semlja, och de bilda derigenom utgångspunkten för ett nytt tidskifte i nordostfärdernas historia.
Efter återkomsten till Norge insände Johannesen till vetenskaps-akademien i Stockholm en uppsats om sin resa år 1869 och om sina hydrografiska iakttagelser i Karahafvet, hvilken belönades med en medalj i silfver.
Denna fick jag i uppdrag att till honom öfversända, hvarvid jag i den med anledning häraf uppkomna brefvexlingen en gång skämtsamt nämnde, att en kringsegling af Novaja Semlja helt säkert skulle medföra en medalj i guld af samma berömda vetenskapliga myndighet, som lemnat honom medaljen i silfver.
Sjelf reste jag den följande sommaren 1870 till Grönland och återkom derifrån sent om hösten.
Jag hade då den glädjen att af kapten Johannesen få mottaga en ny, sedermera i Öfversigt af Kgl.
Vet.-akad. förhandlingar för år 1871, s. 157, införd afhandling: »Hydrografiske Iakttagelser under en Fangsttour 1870 rundt om Novaja Semlja».
Johannesen reste nu liksom förra gången först af och an längs Novaja Semljas vestkust, derpå genom Kariska porten, som passerades den 12 juli.
Derifrån följdes ostkusten af Waigatsch till Mestni-ön, hvarest han kom i beröring med samojeder, med anledning hvaraf han gör den för filologer helt säkert oväntade anmärkningen, att i samojedernas språk »kjendtes enkelte norske ord».
Deras yttre var just ej tilldragande.
De hade platta näsor, voro förfärligt skelögda, och mången hade äfven sned mun.
Männen mottogo främlingarne uppstälda i en rad, med qvinnorna i andra ledet.
Alla voro mycket vänliga.
Den 11 aug. var han vid Jalmals kust på 71° 48′ n. br., hvarifrån han seglade öfver till Novaja Semlja för att intaga ved och vatten.
Han ankrade i granskapet af Uddebay på 73° 48′ n. br. och såg der tjugu vildrenar.
Derpå seglade han åter öfver Kara-hafvet till Jalmal.
Under dessa kryssningar i Kara-hafvet hade sommaren förflutit.
Johannesen hade fått full fångst, men beslöt det oaktadt nu vid en årstid, då fångstmännen vanligen återvända till Norge, att se till om ej till på köpet det utsatta priset kunde vinnas.
Kursen stäldes först åt nordost, sedan åt vester till Novaja Semljas nordkust, som nåddes den 3 sept.
Hela hafvet var här isfritt, hvilket Johannesen, på grund af fyndet af norska fiskegarnsflöten bland drifveden, ansåg bero på Golfströmmens inverkan.
Härifrån återvände han till Norge efter att hafva fullbordat en färd, som några år förut alla geografiska auktoriteter skulle ansett som en omöjlighet.
Jag behöfver knappast nämna, att akademien i Stockholm infriade det af en bland dess ledamöter utan behörig fullmakt gifna löftet.
Johannesen var då 26 år gammal.
Son af en duglig fångstman, hade han sedan barndomsåren deltagit i ishafsfärder och sålunda uppvuxit i det yrke, åt hvilket han egnade sig.
Samma år gjorde äfven flere andra fångstmän märkliga resor i Kara-hafvet.
Kapten E. A.
Ulve seglade först längs vestkusten af Novaja Semlja till 76° 47′ n. br., derpå åter till Matotschkin Schar och genom detta den 7 och 8 augusti in i Kara-hafvet, som var fullkomligt isfritt på några få, mycket spridda isstycken när.
Efter att hafva seglat af och an på Kara-hafvet i olika rigtningar, återvände han genom Kariska porten den 24 augusti.
En likartad resa gjorde kapten F. E. Mack.
Han seglade från 28 juni till 8 juli norr ut längs Novaja Semljas vestkust, som var isfri mellan Petschora och Amiralitets-halfön, der fast is vidtog, och der 14 segelfartyg och 2 ångare nu voro samlade.
Den 8 och 9 juni hördes här åska.
Från Amiralitets-halfön seglade Mack åter först mot söder och derpå (den 18 juli) genom Matotschkin-sundet in i Kara-hafvet, som var nästan isfritt.
Kapten P. Qvale åter och navigatör A. O. Nedrevaag inträngde genom Jugor-sundet i Kara-hafvet och seglade här ända till 75° 22′ n. br. och 74° 35′ ostl. längd från Greenw.185
Äfven år 1871 gjorde en mängd fångstmän märkliga resor i Kara-hafvet.
Af dessa trängde dock endast en, Mack med skonerten Polarstjernen, längre mot öster än alla föregångare.
Den 14 juni seglade han in i Kara-hafvet genom Kariska porten, men fann hafvet ännu täckt med sammanhängande fast is af 1,8–2 meters tjocklek.
Han vände derför och seglade norr ut längs Novaja Semljas vestkust till Golfströms-öarna (76° 10′ n. br.), vid hvilka han dröjde till den 3 augusti.
Lufttemperaturen steg här till +10,5°.