Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte erinran, att i det förslag till ny sjölag, som Utskottet nu går att framlägga för Rikets Ständer, afvikelserna från det Kongl, förslaget äro med kursiv stil utmärkta sålunda, att då någon mera omfattande förändring i en § eller ett moment egt rum eller ock några ord eller någon mening derutur uteslutits, hela §:n eller momentet blifvit tryckt med särskild stil, men att deremot vid en ringare förändring endast den deraf föranledda, nya ordställningen blifvit kursiverad, får Utskottet vördsamt hemställa : det Rikets Ständer, med förklar ande ali Kongl. Majlis nådiga Proposition med förslag lill ny sjölag, ej kan oförändrad bifallas, 28 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. mätte i stället besluta en sjölag af det innehåll, Utskottets härvid fogade förslag utvisar.
Stockholm den 1 September 1863 Reservationer: i:o Af Herr Friherre Leijonhufvud, ('■: § 302. »På sätt Utskottets betänkande visar, har Utskottet i afseende å frågan om laga domstol i sjörätt smål ansett sig böra hufvudsakligen i öfverensstämmelse med det först uppgjorda och till Högste
Domstolens granskning remitterade förslaget föreslå flera väsendtliga förändringar i hvad Kongl.
Maj:t i nåder proponerat och hvilket åter närmast öfverensstämmer med nu gällande stadganden.
Både det Kongl, förslaget och Utskottets äro deri lika att tvister mellan försäkringstagare och försäkringsgifvare böra behandlas af Rådstugurätten i den stad, derunder svaranden lyder, eller, om han är bosatt å landet, al Rådstugurätten i närmaste stad, äfvensom att det öfverlemnats ål parterne att aftala om upptagande af deras tvister vid annan domstol än den, hvartill de enligt lag skulle höra.
Men i öfrigt har Utskottet föreslagit, att, med undantag af tvister mellan delegare i lartyg samt mellan redare och befälhafvare, aila sjörättssaker af tvistemåls natur skola behandlas af stadsdomstolarne och således äfven om båda parterne eller svaranden skulle vara bosatt under landsrätt; hvaremot det Kongl, förslaget i dessa fall hänvisar parterne till domstolen i den ort, der svaranden bor eller der fartyget finnes, hvilket sednare lika väl som det förra kan vara äfven under landsrätt.
De skäl, som löranledt Utskottet att vidtaga en sådan förändring, hafva funnits dels i den större skyndsamhet, som skulle erfordras vid behandlingen af sjörätts-mål, och som lättare skulle ernås vid stadsdomstolarne, och dels i den större sakkännedom, som vid dessa domstolar skulle förefinnas, äfvensom i den omständighet, att flera af rikets större städer skulle vara så belägna att åtskilliga dithörande skeppsvarf och större del af hamnen lago utom stadens jurisdiktion, samt att, i följd af sednare författningar, seglationen till och ifrån landthamnarna skjlle högst betydligt förökats, m m, hvarföre de olägenheter, som följde af sjö— rätts-målens behandling vid Häradsrätterna, och som i äldre tider varit mindre Särskilda Utskottets Betänkande JV$ 2. 29 kännbara, numera skulle belydligt förökats, hvarjemte Utskottet hemtat stöd för sin åsigt från hvad redan nu är stadgadt i afseende å laga domstol för tull- och vexelmål.
Utan att förneka vigten af åtminstone en del af dessa skäl, har jag dock ej i desamma kunnat finna tillräcklig anledning att frångå det Kongl, förslagets stadganden, hvilka äro grundade å den gamla och eljest här i landet all mänt antagna regeln, att tvistemål böra gå till den domstol, hvarunder svaranden lyder.
Hvad som anföres rörande behofvet af större skyndsamhet vid behandlingen af sjörätts-mål, synes lika väl ega tillämplighet på många andra slags ärenden, såsom svårare brottmål, konkurser, med flera, hvilkas dragande uteslutande under stadsdomstolarne, mig veterligen, aldrig varit ifrågasatt, och borde, efter min åsigt, förr leda till omorganisering af Häradsrätterna, än till afvikelser från hittills gällande reglor för domstolarnes kompetens.
Den större sakkännedomen, som ostridigt kan anses finnas hos Rådstulvurätterna i de större städerna, lärer dock ej vara att anträffa i de mindre, och den betydliga tillökningen af sjörätts-mål, som man väntar af sednare tiders föiändrade författningar i afseende fi handel och sjöfart, bör väl om dessa mål komma såsom hittills att handläggas af landtdom stolarne, der de å landet uppkomma, äfven sätta domrarne i dessa domstolar i tillfälle att inhemta mera öfning och insigt i sådana måls behandling, än nu eger rum
De lokala förhållanden, som på vissa orter förefinnas, kunna, efter min uppfattning, aldrig innefatta tillräcklig anledning att frångå en i och för sig rigtig princip, och den omständigheten att undantag i vissa fall redan äro gjorda bör ej eller leda till ytterligare utsträckning af en sådan exceptionel lagstiftning.
På dessa skäl och då Högste
Domstolen enhälligt förordat de stadganden, som Kongl.
Majit föreslagit, får jag för min del yrka att Rikets Ständer måtte i denna del antaga sistnämnda förslag, i följd hvaraf 302 § skulle erhålla enahanda lydelse, som 302 och 303 §§:na i det Kongl, förslaget.» Med Herr Friherre Leijonhufvud instämde Herrar Prostarne Bergwall och Mellqvist samt Riksdagsfullmägtigen Paul Hedström från Wester-Norrlands län. 2:o. Af Herr Ehrenheim, Pehr:
Vid 55 § 2 inom »Den förändring, son) Utskottet föreslagit i detta morn har visserligen sin giltighet så vidt, som dermed afses att införa en bestämmelse jemväl för det fall, då hyran är bestämd för resa och denna resa ej fullbordas, men då Utskottet föreslår att hyran i båda de fall, som i 1 mom. omförmälas. skall utgå efter månad för hela den tid, den förhyrde tjenstgör å fartyget, så synes detta förslag ej annorlunda kunna tolkas än alt nämnde grund för hyrans beräkning skall tillämpas äfven (ör den i kontraktet aftalade resa, der denna resa fullbordas och fartyget sedan går vidare till utländska hamnar.
En sådan bestämmelse skulle likväl innebära en lika obehörig, som obe ~ 7 höflig förändring i vilkoren för ett å ena sidan redan fullgjordt aftal och på tillfälliga omständigheter skulle bero om den ene eller andre af de konlraherande 30 Särskilda Utskottets Betänkande .M 2. genom bestämmelsen vunne en opåräknad fördel.
— Af dessa skäl får jag föreslå att 2 mom. af 55 § må erhålla följande lydelse:
I dessa fall skall hyran, antingen den är bestämd för tid eller resa, beräknas efter månad, enligt den i förhyringsorten gångbara högsta mänadshyra lill de hamnar, fartyget under hela resan anlöper, i förra fallet för hela den tid, den förhyrde tjenstgör å fartyget och intilldess afmönstring sker, och i sednare fallet för tiden efter fullbordandet af den i kontraktet af talade resan; dock alt, om resan, i förra fallet, slutar inom så kort tid att på detta sätt bestämd hyra icke uppgår till det belopp, som, för den händelse att hyresaftalet är för resa uppgjordt, motsvarar samma aftal, hyran ej må utgå med lägre belopp, än som i förhyringskontraletet förut sagdt var; skolande, i brist af godvilligt åsämjande, sådan hyra bestämmas af domstol, eller, om frågan uppstår utrikes, af Svensk konsul.
Vid § 78. »Den förändring, som Utskottet föreslagit i denna § har jag icke biträdt.
Att afräkna de dagar, då storm eller andra naturhinder förhindra lossning eller lastning, från det bestämda antalet liggedagar, synes mig sakna tillräcklig rättsgrund, och kommer att medföra stora praktiska olägenheter, enär uppfattningen af ett sådant hinders betydenhet måste blifva högst olika och väsendtligen beroende af beskaffenheten af den last, som skall intagas eller lossas — Jag anser således att Kongl. Majrts förslag i denna <§ bör oförändradt antagas.»
Vid § 234 mom. 3 »Då det icke kan vara lämpligt att genom lag stadga det någon, som förbehållit sig frihet från ersättningsskyldighet utom i strandningsfall, ändock skall godtgöra skada, uppkommen genom eldsvåda eller beskjutning af flender, och ifrågavarande mom. icke i öfrigt innehåller någon, efter min uppfattning, behöflig bestämmelse, så hemställer jag att momentet må utgå.» »I behandlingen af § 302 har jag icke deltagit.» Häruti förenade sig Riksdagsfullmägtigen August Carlberg från Hallands län, så vidt angick 78 <§:n. 3;o Af Herr Grefve Cronstedt, Otto: § 33 »Mot den ändring af nämnde <§, som uti Utskottet blifvit beslutad, får jag reservera mig, hufvudsakligen emedan jag anser, att fartyg som gå på Tyska orter, böra vara, lika väl som de, hvilka gå på Lindesnäs, befriade från att föra skeppsdagbok; då jag vågar påstå det oftare händer, att fartyg om 20 läster (enligt Utskottets ändring), som segla i Östersjön, föres af person, som ej är kunnig i att skrifva, än att en befälhafvare på fartyg, som segla i Skagerack, skulle vara oerfaren i skrifkonsten.
Enligt de flesta utländska länders sjölagar, såsom Englands, Frankrikes, Tyska och Holländska samt äfven den Norska sjölagen, äro alla fartyg, som gå på ut ländska orter, underkastade att hafva en »journal» eller »loggbok»; detta vore, enligt min uppfattning, också det rättaste, men då Sveriges kust-sjöfart är så utsträckt äfven till närgränsande länder, skulle möjligen ett dylikt stadgande af Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 31 skyldighet alt föra skeppsdagbok blifva alltför kännbar och för befälhafvaren svår att fullfölja, hvarföre jag får vördsamt föreslå, att denna § må blifva antagen sådan den är framställd i Kongl. Maj:ls förslag: »Å alla fartyg öfver 30 läster, som äro destinerade till aflägsnare orter utom riket än — — — — — — — — — — — — — — — — — — § 137.
»Genom antagandet af denna skulle, enligt min uppfattning, en befälhafvare, till följd af lagen, kanske många gånger blifva förhindrad att göra sitt bästa för att påskynda fartygets resa
Huru man kan på land vilja tänka sig kunna bestämma ett fartygs väg på sjön, anser jag alldeles omöjligt, och hvilken befälhafvare skulle väl kunna underkasta sig ett sådant, tvång, som att gå en här s. k. »vanlig väg» på sjön.
Antager man alt en befälhafvare gått, vare sig öster eller vester om S:t Helena på väg till Cap Goda Hoppsudden, skulle han möjligen kunna af en långifvare blifva fordrad ersättning, för det han godtyckligt afvikit från vanlig väg, beroende af hvilket som långifvare!) kan anse den vanliga vägen till Cap. Jag får derföre hemställa, att orden: »eller godtyckligt afvikit från vanlig väg» samt i slutet af §:n: »eller från afvikelsen» äfven måtte få utgå.» Med Herr Grefve Cronstedt instämde Riksdagsfullmägtigen Paul Hedström från Wester-Norrlands och Riksdagsfullmägtigen August Carlberg från Hallands län i hvad reservationen rörde 137 § n. 4:o. Af Herr Rabenius, 0. M Th.: »Ehuru jag till principen erkänner rigtigheten af Utskottets beslut att förlägga alla sjörätlsmål till stadsdomstol, nödgas jag dock emot samma beslut reservera mig.
Jag tilltror mig nemligen icke att fullt inse konseqvensema af detsamma — helst i den form. hvari detta beslut blifvit af Utskottet affaltadt — och fruktar att dessa möjligen kunna leda till svårigheter, hvilka gjorde lagens antagande omöjligt.
Då jag icke vill genom ett enda stadgande äfventyra hela lagens antagande, derest den annars skulle blifva af Rikets Ständer gillad, anser jag, för min del, rådligast att i frågan om formen vidblifva hvad Kongl. Maj:t föreslagit.» 5:o. Af Herr Doktor Säwe, som anmält sig hafva varit på permission frånvarande vid åtskilliga af de här fattade besluten, och anfört sin skiljaktiga mening mot följande: l:o mot stadgandet i 123 §: »Alt passagerare efter anträdd resa, då genom skeppsbrott eller något af de fall, som i 118 § omförmälas, rederiet förhindras från att fullgöra aftalel om passagerares förskaffande till bestäm melseorten, ändock måste betala passagerareafgift för den tillryggalagda delen af resan, synes mig icke stå väl tillsammans med den rederiet i nästföregående 122 § tillerkända förmån, att för passagerare, som under resan dör eller af laga förfall hindras från dess fullbordan, ändock erhålla full passagerareafgift.
Om nemligen 32 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. skyldigheterna här skola motsvara rättigheterna, så böra väl rederi eller befälhafvare, i deri händelse, att fartyget förolyckas I.
ex. på halfva vägen, eller af annan orsak blir oförmöget att resan fortsätta, känna sig skyldige att, såvidt de kunna på annat sätt skaffa passageraren till sin destinationsort, eller åtminstone ej af honom taga högre betalning än den s. k. distansafgiften; hvarföre jag föreslår, att i den 123 § 1 inom. slutorden: »dock åligge — — — återbekomma» måtte utgå.
2:o mot den uppenbara motsägelsen i 134 §, der det säges, att långifvare (af bodmerilån) icke deltager i gäldande af gemensamt haveri, ändock han skall, i den mån de förpantade föremålen i följd af gemensamt eller enskildt haveri blifvit otillräckliga till lånets gäldande, vidkännas deraf uppkommande förlust.
Jag anser nemligen dessa båda satser ej stå väl tillsammans med hvarandra, ej heller med hvad sorn i den 135:te §-n säges om de förbodmade föremålens solidariska ansvarighet.
Äfven föreställer jag mig, att bodmeriafgiften elier premien utgifves icke blott för att lemna en tillfällig försträckning, utan också för att i någon mån betacka den fara eller skada, som kan träffa de förbodmade föremålen.
Ingenting synes derföre vara naturligare, än att långifvaren af bodmerilån också får vidkännas en proportionerlig andel af de bidrag för gemensamt haveri, som kunna blifva de förpantade föremålet) ålagda.
3:o mot 176 §: jag anser, att i denna § den föreskrift ej bort saknas, att befälhafvare och besättning, så vidt möjligt är, och framför sjelfva bergningen af fartyg och gods, draga försorg om passagerares räddning.
I afseende på laga domstol och rättegång i sjörättsmål instämmer jag i de anmärkningar, som Friherre Leijonhufvud mot Utskottets från Kongl. Maj:ls afvikande förslag anfört.» Deruti Herr Prosten Bergvall, i afseende å 176 §, och Riksdagsfullmägtigen Paul Hedström från Wester-Norrlands län, i afseende å 123 §, sig förenade. 6:o. Af Herr C. Ii Carlson: »Emot Utskottets beslut i följande punkter får jag mig reservera : vid § 14: »Redare äga tinga sig skeppare» säger gamla sjölagen, och jag kan icke finna någon anledning hvarlöre en sådan redarnes naturliga rätt, nemligen att till- och afsätta befälhafvare å deras fartyg, icke äfven i den nya lagen skulle bibehållas såsom regel, och hvilket jemväl skett i den nya Norska sjölagen.
Det må gerna medgifvas att omständigheterna mångenstädes kunna vara sådana att det är en stor fördel, ja en nödvändighet, att en dylik magt är lagd i bufvud-redarens händer, men han bör icke ega denna rättighet annorlunda än efter rederiets honom i detta afseende meddelade bemyndigande, och hvilket rederiet icke lärer underlåta der förhållandena sådant påkalla.
Jag anhåller derföre vördsamt att 4:de momentet af § 14 måtte uteslutas, samt Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 33 samt att vid § 24 i stallet måtte tilläggas ett nytt l:sta moment, så lydande:
Rederiet till- och afsätter befälhafvaren, hvilken i sin tjenst är förbunden att följa den föreskrift rederiet lemnar. vid § 55, i:sta mom.
Jag har inom Utskottet yrkat, att i Usta momentet af denna g skulle göras ett tillägg i öfverensstämmelse med mitt här nedan formulerade förslag.
Detta afslogs af Utskottets majoritet; men sedan Utskottet beslutat den förändring af bestämmelserna i § 60: att om resan slutar annorstädes än i förhyringsorten, rederiet är, på sätt i samma § vidare bestämmes, förbundet att bekosta sjöfolkets hemförskaffande, så blifver, så vidt jag kan finna, detta tillägg alldeles af nöden.
Det kan väl icke vara annat än med den fullkomligaste rättvisa och billighet öfverensstämmande, att den till hemförskaffande på rederiets bekostnad berättigade sjömannen förpligtas att i sådant afseende till hemorten åtfölja det rederiets fartyg, som direkte dit afgår.
Att han varit förhyrd och tjenstgjort på samma fartyg bör väl icke rimligtvis kunna utgöra något hinder derför, ty i sådan händelse skulle ofta det besynnerliga och orimliga förhållandet uppstå, att en sjöman väl skulle vara förbunden att taga tjenst å ett annat till hans förhyringsort eller dess närhet destineradt fartyg (§ 60), men icke att dit åtfölja det fartyg, på hvilket han vore förhyrd.
På grund häraf vågar jag fortfarande föreslå att § 55, lista momentet, må erhålla följande lydelse:
Hvar och en af besättningen är, med de undantag § 70 innehåller, förpligtad att följa fartyget till den svenska hamn, der lossning slutar; afgår derefter fartyget från denna hamn till hemorten, vare ock i samma hemort förhyrd sjöman vidare förbunden att fartyget dit åtfölja, vid förlust af hemför skaffning sr ätt.
Ändras etc. vid samma § 2:dra momentet.
Emot af Utskottet beslutade väsendtliga förändringar i detta mom. vid § 59. vid § 60.
Bestämmelsen i denna § att svenskt sjöfolk skall erhålla s. k. bemförskaffning jemväl till utlandet — kanske ofta de afiägsnaste transatlantiska orter — synes mig helt och hållet sakna skäl för sig, och skulle, om den antoges, ofelbart leda till många svårigheter och förvecklingar.
Jag tillåter mig framställa ett exempel.
En svensk sjöman förhyres i Australien eller Kalifornien för resa lill Slockholm.
Vid fartygets ankomst hit begär han afmönstring och återförskaffande till den ort, der han förhyrdes, hvilket icke kunde honom förvägras.
Nu torde förefinnas en lägenhet till Godahoppsudden eller Valparaiso, hvarå rederiet förskaffar honom tjenst, Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami 3 Afd. 2 Häft. 5 34 Särskilda Utskottets Betänkande JYt 2. men derefter återstår ändå för rederiet skyldighet att bekosta hans resa från detta fartygets destinationsort och till förhyringsorten.
Men om nu sjömannen invänder att Godahoppsudden icke är någon till Australien, (eller Valparaiso till Kalifornien) närbelägen ort, huru skall då förfaras?
I alla händelser synes det mig dock alldeles olämpligt, att i svensk sjölag införa ett stadgande sådant som det ifrågavarande.
Fastheldre bör man, efter min tanke, öfverlemna åt kontrahenterne sjelfve att i slikt fall öfverenskomma; hvadan sålunda svensk sjöman, som låter förhyra sig å utrikes ort, och efter resans slut icke vill stadna i Sverige, eller hit försändas, må vid förhyringen med befälhafvaren träffa särskildt aftal i delta hänseende.
Jag hemställer alltså att, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med 1836 och 1847 drens lagförslag, § 60 mätte erhålla föl jande lydelse: lista mom.
I de fall §§ 36. 57, 58 och 59 omförmäla, eller om resan eljest slutar annorstädes än å den svenska ort, der sjöfolket blifvit för hy rdt, är rederiet förbundet att bekosta svenskt sjöfolks underhåll och resa till sagde förbyringsort, der ej tjenst å annat etc. 2:dra mom.
Å svenska — — — — — gällande, såsom 3:dje mom. tillägges:
Utrikes förhyrd svensk sjöman ege hemförskaffningsrätt till fartygets hemort. vid § 67.
Ehuru i det föreslagna stadgandet uti denna § meningen väl icke lärer vara att jemväl under den tid fartyget ligger i hamn, och föga eller intet arbete derå kan förefinnas, den qvarblifna delen af besättningen skall ega att uppbära de afgångnes hyra, så kan dock, efter min uppfattning, paragrafens ordalydalse gifva anledning till dylika anspråk; hvarföre, och till förekommande af missförstånd och tvister i detta hänseende, jag vågar fortsätta mitt i Utskottet gjorda yrkande att vid denna § måtte tilläggas ett så lydande 2:dra moment:
Sådan beräkning af hyra för de afgångne och fördelning emellan de qvarblifne eger dock icke rum för den tid fartyget ligger i hamn vid § 78.
Det af Utskottet gjorda tillägg vid slutet af denna § är, efter min lanke, olämpligt, samt egnadt alt framkalla tvistigheter, hvarföre jag hemställer om bifall till §:ns ursprungliga ordalydelse, instämmande fördenskull jemväl i Herr von Ehrenheims emot denna § afgifna reservation. vid § 234, sista momentet; i afseende hvarå jag instämmer i Herr Lundbergs reservation.» 7:o. Af Herr Lundberg: »Då, enligt hvad i motiverne till förevarande lagförslag finnes upplyst, detsamma i väsendtliga delar grundats på nya Tyska och Särskilda Vlskollels Betänkande JVS 2. 35 Norska sjölagarne, lärer icke saknas skäl för den önskan, att, vid granskningen af förslaget, Utskottet om innehållet af nämnde lagar äfvensom i vissa hänseenden om andra främmande länders sjölagstiftning, jemte nu gällande Svenska sjölag med dertill hörande författningar och särskilda föreskrifter, emellan hvilka stadganden och förslagets bestämmelser någon jemförelsetablå icke blifvit upprättad, kunnat laga närmare kännedom än tid och omständigheter medgifvil.
Afven andra sär skilda förhållanden torde föranledt. att hvad kan anses Utskottet ålegat möjligen icke må finnas hafva blifvit på tillfredsställande sätt uppfyldt.
I åtskilliga fall hafva inom Utskottet uttalats olika meningar, som, med anledning jemväl af till stöd derför åberopade yttranden af ledamöter i Kongl.
Maj:ts Högste
Domstol, måhända bort påkalla någon vidare uppmärksamhet eller noggrannare öfvervägande; och sedan Utskottet stadgat, att reservationer skulle atlemnas samma dag, som bestämdes för afslutande af förut vid ett sammanträde förehafd justering af Utskottets betänkande, får jag i sådant afseende, på sätt det derför erhållna rådrum medgifvit, beträffande nedannämnde §§ af lagförslaget anföra följande. § S.
På sätt denna § är uppställd, kan väl derigenom icke anses bestämdt, hvilken skall vidkännas förlusten af ett fartyg, som, medan det är på resa, blifvit försåldt och befinnes vara förolyckadt.
Om, såsom inom Utskottet blifvit förklaradt, säljaren, i händelse det varder upplyst, att fartyget, innan öfverlåtelsen deraf, under ifrågavarande resa förolyckats, bör drabbas af förlusten, tyckes sådant vara eller kunna komma i strid ined stadgandet i lista morn., enligt hvilket, i fall den resa, hvarunder öfverlåtelse skett, varit förenad med så stora förluster, att möjligen endast en tredjedel eller ännu mindre af fartygets förra värde återstode, köparen skall vidkännas samma förluster.
Med afseende härå anser jag, för min del, att Irsta mom. kunnat böra på annat sätt affattas och att, om i sammanhang dermed skolat bibehållas återstående delen af §:n samt här införas det från Tyska Sjölagens 653 art. hemtade stadgande om beräkning af distansfrakt, dervid ett väl icke oväsendtligt ord uteslutits, någon förändring i redaktionen af 2 mom. bort ske. § 8. lista mom. af denna § eller åtminstone deri förekommande orden: »enligt hvad här nedan (§ 12) sägs» har jag ansett, såsom möjligen endast medförande en oriktig och nog icke åsyftad inskränkning uti ifrågavarande frihet från ansvarighet, böra utgå, äfven om 12 §, sådan den nu är affattad, varder godkänd. 36 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. § 12
De skäl, som uti motiverna anföras derför att bestämma, det redarne för de förbindelser, hvilka rederiet eller annan efter dess särskilda uppdrag och på dess vägnar ingår, skola, med i denna § uppgifna undantag, vara personligen ansvarige, har jag, för min del, icke kunnat finna giltiga, helst ju åtskilliga rederier utgöras af aktiebolag.
Liksom nu gällande Svenska sjölag, innehåller Norska sjölagen af den 24 Mars 1860 icke någon dylik allmän bestämmelse.
Tyska sjölagens stadgande härutinnan är indirekt och torde icke kunna vara af alldeles samma betydelse, som kan komma att gifvas åt nu ifrågavarande lagbestämmelse.
Månne icke lämpligast kunde varit att blott upptaga i sjölagen de fall. der det egentligen kunde anses påkalladt att bestämma, huruvida redare skulle ansvara personligen eller endast med fartyg och frakt.
För en sådan åsigt hemtar jag stöd af Herr Justitierådet Alexandersons vid granskningen af lagförslaget i Högste
Domstolen yttrade särskilda mening och uppgifna förslag till förändrad redaktion, i enlighet hvarmed innehållet af denna §, utom hvad eljest finnes uti deri åberopade andra §§ upptaget, skulle inskränka sig till bestämmelse, att redare vore personligen ansvarig i fråga om befälhafvares och besättnings fordran för aflöning, hemförskaffning och underhåll, hvarjemte i öfverensstämmelse med 474 art. uti Tyska lagen borde meddelas ett allmänt stadgande derom, att personlig ansvarighet, när den åligger medredare, eger rum endast i förhållande till hvarderas andelar i fartyget. § 13.