Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förordningen om kommunal-styrelse på landet är det visserligen under A-momentet stadgadt om den i mantal satta jordegendomen, att densamma påföres fyrkar med hundra per mantal, utan hänseende till dess taxeringsvärde ; och då sådan jord icke heller under B-momentet upptages bland de andra beskattningsföremål, som böra fyrksättas efter bevillning, så har det väl skenet för sig, som skulle de fyrkar, som böra den skattlagda jorden påföras, vara beräknade efter sjelfva hemmantalet, och icke endast efter den bevillning, som hvarje hemman ålöper.
Men att dock förhållandet just är det motsatta, be höfver här endast antydas, då af båda de nämnda momenternas sammanhang och beroende af hvarandra klarligen visar sig, att berörde fyrktal väl är i hundradelar en zifferbeteckning af hvarje jordegendoms storlek i förhållande till helt hemman, men en zifferbeteckning, som icke har i och för sig något värde efter hemmanets grundskatt, utan först på grund af samtliga kemmans-bevillningen får sitt värde efter den andel deri, som på hvarje fyrk eller hundradels mantal belöper sig.
Korteligen: alla de fyrlcar, som efter Förordningen höra, skattlagd jord ■påföras, äro icke hemmantals- eller grundskatts-, utan endast och allenast bevillning sfyrkar.
Och här må nu dervid endast fästas den uppmärksamhet, att man inser och betänker vidden och vådan af den förlust i både kommunalt och civilt afseende, som dermed blifvit den skattlagda jordens egare tillskyndad.
Förmedelst den nya fyrksättningen hafva nemligen det Svenska BondeStåndets alla medlemmar till en början i kommunalt afseende eller i sockenstäm - 120 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 62. ma blifvit beröfvade all den rätt till röst och talan, som likväl tillförene dem tillhört uteslutande.
Detta är ock uttryckligen i den Kongl.
Förordningen stadgadt, i det att den nya Fyrktalslängden “skall", enligt dess 59 §, numera, såsom det heter, “tillika utgöra" i hvarje kommun dess “röstlängd", — eller i den nya stämman den nya måttstock, som likväl utan allt mått för någon vidare bondetalan efter hemmantalets grundskatt, icke mäter annat, än bevillningstalen af vissa en hvar noga påräknade ören eller fyrkar.
Den nye bonden är alltså i den nya kommunen och den nya stämman, fast ännu icke i Staten eller inför Kronan, förmedelst den nya fyrksättningen likställd eller föga bemärkt bland mängden af de mångahanda industriidkare, som numera i hvarje socken alltjemt inkomma, eller likställd med alla der nyuppkomna sjelfförsörjare af allehanda slag, och desse äro i mån af hvars och ens bevillning numera likberättigade med hemmansegaren, enär äfven han endast i mån af sin vanligen lägre bevillning får numera endast litet att säga i den nya kommunalstämman.
Så har då den Svenska bonden af sin förra rösträtt endast litet i behåll, då för allt hvad han skattar till Kronan för hemmantalet, han likväl i den nya röstlängden icke aktats värdig ens en fyrk i ersättning.
Och så hafva i kraft af den nya Fyrksättnings-stadgan liksom med ett enda hugg fötterna blifvit undanslagna det hedervärda jordbruksegareståndet.
Ty också, fastän uppskattad efter sitt bevillningsvärde, men i stället beröfvad den gamla rösträttens skattlagda fotfäste i den fäderneärfda odalmannajorden, skall numera bonden snart allestädes i hvarje stämma för val al elektor till landstingsman eller för val af ny riksdagsman, helst om denne skall väljas efter något nymodigt, mer eller mindre främmande mönster, lätteligen blifva af ett fåtal penningemenniskor öfverrösta*!, och sålunda äfven i händelse af något nytt Svenskt Storting, sådant det lärer af mången bonde sjelf med sådan ilfänad emotses, få litet eller intet att säga, om det än gällde en jordbruksbeskattning, som gjorde till slaf hvar medlem af vårt hittills fria oell sjelfständigt Svenska Bonde-Stånd.
Men i sådant omyndighetstillstånd bör väl ändå ingen äkta Svensk bonde sjelfviljande låta sig försättas, så länge han än icke förspillt eller sållt för en grynvälling sin talanderätt i Svensk lagstiftning.
Och så vida ej innan nästa riksmöte redan genom elektorsvalen allt skall finnas inom det
Ståndet omgestaltadt, bör han väl tillse, att åtminstone uågot må återfås af den bondetalan i valstämman, som den nya fyrksättningen helt och hållet fråntagit honom.
Han skattar dock ännu, såsom sades, till Kongl. Maj:t och Kronan — ej blott efter bevillningsgrund för årsgrödan, utan äfven efter hemmantalsgrund för sin urgamla eganderätt till den Svenska jorden.
Och för all den kronoskatt, som hemmansegaren, jemväl för Konungavården om jordbesittningen, utgör i jordeboks- och hemmantalsränta samt kronotionde m. m. är det väl hellre för litet, än för mycket, om honom beskäres jemväl efter jordetalet enahanda fyrksättning, som efter bevillningen, så att han för hvarje hundradels mantal jordegendom får tvänne (2) fyrkar, den ena för egendomens hemmantal, och den andra efter egarens statsbevillning.
Också då man betänker den rörliga förmögenhetens vansklighet i jemförelse med den jordfasta egendomens trygghet för dess egare, kunde väl ifrågasättas, om ej ändå derutöfver särskildt hvarje hemmantalsfyrk till och med borde få gälla såsom ett slags dubbel- eller bankofyrk, eller liksom guld- eller silfverhaltig i jemförelse med pappershalton i bevillningsfyrkarne.
Men sådant behöfves dock icke, enär hemmansegaren ändå nog får hemmantalsfyrkens röstvärde efter behag förhöjdt, om Motioner i Preste-Ståndet 1862.
121 om han blott gerna medgifver att i Bevillnirigs-beredningen och i Taxeringskommittéen hans hemman icke sänkes, utan heldre höjes i bevillnings- eller penningevärde.
Emellertid finge dock sålunda bonden, i kraft af sin hemmansröst, jemväl i den nya kommunalstämman ej så litet mera att säga än nu, så länge hemmansrösten der gäller alls intet; och då, vid hvarje vigtigare stämma samtlige socknemännen egde emot penningmännens eljest mer eller mindre jemnvägande bevillningsfyrkar att lägga i vågskålen tyngden af alla hemmanens röstfyrkar efter deras grundskatt, så vore väl ännu en öfvervigt i de förras händer betryggad.
Sådant visar sig ock förhållandet, om det sagda tillämpas på det fyrksättningsexempel, som i det Författningen bifogade A-formuläret finnes anfördt, alldenstund hola den skattlagda socknejordens bevillningsfyrkar, der upptagna till 2,154, och således nära jemnvägande med de fyrkar för andra beskattningsföremål, som der beräknats till 2,079, likväl blefve med dubbla antalet öfvervägande de sednare, om blott för den skattlagda jorden beräknades enahanda fyrktal efter hemmantalsskatt, som efter derå sig löpande bevillning.
På grund fördenskull af allt det ofvan anförda dristar jag ödmjukast vid 58 § af högbemälda, för landet utfärdade, Kommunal-förordning föreslå den ändring och rättelse i der stadgade fyrksättning, att all skattlagd jord måtte åsättas fyrktal ej allenast, såsom der föreskrifvits, efter derå sig belöpande statsbevillning, utan jemväl fyrktal till enahanda belopp för egendomens grundskatt, Och torde för sådant ändamål i besagde §, vid momentet A, endast behöfva tilläggas följande, eller dylikt, såsom meningens slutord: “och skall sådant fyrktal hvarje större eller mindre hemmansdel åsättas, jemte det, som till enahanda belopp densamma tillkommer efter derå sig belöpande statsbevillning".
Sådan rättelse i berörda fyrksättning, redan på anförda skäl nödvändig, blir det nu än mera, om saken ses ur Grundlagens synpunkt.
Hemmantalet skulle nemligen numera, på sätt derom stadgats, användas till måttstock endast för en fyrksättning efter bevillningsgrund.
Men dermed är då jemväl undertryckt den rösträtt, som, ursprungligen fästad vid hemmanets grundskatt, utgör ett ståndsprivilegium, och sålunda här tillika begången en gruudlagsöfverträdelse, fastän måhända omedvetet och utan allt uppsåt.
Det må också heldre få anses för en svaghetssynd, i följd af för mycken eftergifvenhet för det nyas, och förgätandet af det gamlas fordringar; och än mindre bör väl sjelfva stadgandets utfärdande blifva föremål för klander, då det skett med samtliga Riks-Ståndens vetskap och medgifvande.
Men såsom privilcgii-fråga har väl ändå denna saken icke behandlats; och lagstiftningens mening var det visst aldrig heller, att för den rösträtt i sockenstämma, som der på ny grund af bevillning inleddes, det Svenska Bonde-Ståndet derföre sjelft skulle så helt och hållet förlora i samma stämma all den skattemannatalan, som likväl varit och blir grundbetinget för det Ståndets talan äfven vid riksmötet, och dermed äfven grundbetinget för fortfarandet af dess sjelfmyndighet.
Lagen är god, när han rätteligen brukas.
Men lagen blir ond, när han missbrukas, eller (såsom i ett annat här af mig berördt fall) illa tillämpas; lagen blir då ond och vredgas i det allmänna folkmedvetandet; och deraf detta missnöje och all denna oro och klagan allestädes öfver å ena sidan en alltför obillig och hård kommunalbeskattning, och å den andra, en stympad rösträtt, som i den nya stämman skall sakna gehör och lätt förtryckas.
Men sådant ondt kan och bör nu förekommas, innan det blir värre och sedan ohjelpligt.
Författningen är nu Bih. till B.
Prot. 1862 #■ 1863. 11 Sami. 2 A/d. 16 1-22 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 63. först i början af sin tillämpning.
Jag föreslår derföre föranstaltandet af en underdånig skrifvelse från Rikets Ständer till Kongl. Maj:t med anhållan om skyndsam rättelse af det grundfel i den nya fyrksättningen, som här ofvan torde i tillräcklig måtto vara framhållet.
Stockholm den 29 November L862. J. Bernh.
Runsten.
IV:» 63.
Orri lekmannaverksamhetens ordnande.
Förliden riksdag väckte jag motion om lekmannaverksamhetens ordnande men, ehuru den kraftigt vid remissen understöddes af Högv.
Ståndet, afslogs den dock af sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottet af det hufvudsakliga skäl att motionen stridde mot tidens anda.
Men remissen var ju ställd till det Höglofliga Utskottet, icke till tidens anda?
Jag hade derför af Utskottet väntat en klar vederläggning af mina motiver och icke ett svar, som rätt lifligt påminner om det bekanta: “Spor min Hovmester“.
Jag nödgas nu fråga tidens anda, denne Hofmästare, när vi råkas: hvarför vill du icke ordning i menniskolifvCts vigtigaste angelägenhet?
och säga honom midt i ansigtet, fastän han påstås vara en myndig matador: älskar du anarki och oordning, så kommer du icke från ordningens Gud.
Må andra hurra för dig, jag gör det icke!
Motionen begrofs utan liktal, hvartill min permission, Högvördiga Ståndets trötthet nära riksdagens slut och omöjligheten att vinna något af en återremiss gifva nöjaktig förklaring.
— Men då ämnet är vigtigt och ändring i närvarande förhållandet af behofvet påkallad vill jag åter lägga det under Rikets Höglofliga Ständers pröfning.
Att vår kyrka lider af den oordnade lekmannaverksamheten höres af klagoropen från nära alla rikets stift.
Hungern efter Guds ord, för så vida den vittnar om andeligt lif, är ett godt tidens tecken; men vådan ligger i bristande kontroll öfver den själaspis, hvarmed hungren mättas.
Hvilket gift kan ej sockras så, att barnet tycker om det!
Förr var icke faran så stor, som nu.
Man begagnade sig då af allmänna Gudstjensten, husandakten samt ett flitigt bruk af bibelordet och af vår rika och sköna andeliga litteratur, hvaraf de fromme i landet kallades läsare.
Nu hafva hörare kommit i läsarnes ställe.
De förre anse konventikel nödig för och bevis på en lefvande kristendom och kunna dagtals lyssna till extemporerade föredrag af i sin kristendom mycket okunniga personer, under det de tröttna vid ett kapitel ur Joh.
Arndt, ett blad ur Nohrborg.
Man har utropat denna uthållighet i hörandet såsom något särdeles stort, Det hvilar dock på en naturlag:
Hvad som kliar i öronen, det mättar icke.
N:o 63. 123 Man vill hafva konventiklar och, rätt ledda, kan visserligen af dem komma mycket godt.
Men då i större, församlingar sådane hållas samtidigt på flere ställen, kunna dess ordentlige lärare, som vanligen utgöra en, sällan två, omöjligen leda dem, äfven om håg och krafter härtill funnos i rikaste mått.
Lagen tillåter eho det vara må, att på sammankomster för andaktsöfningar hålla föredrag, utan att talaren behöfver hafva aflagt prof att han känner kristendomens hufvudläror, än mindre att han förstår dem rätt.
Yanligen affordras honom icke bevis om frejd, eller ens att han står i kyrkans gemenskap.
Häraf har handt att icke blott i hög grad osedliga personer, utan äfven brottslingar, sedan de kastat om sig helighetskappan, kunnat länge gömma sig för lagens näpst och med sin utanlexa långa tider hänföra en nyfiken, enfaldig och lättrogen allmoge och frossa af dess håfvor.
Främlingen är icke skyldig att underrätta församlingens pastor hvarken när han kommer, eller hvar han ärnar hålla föredrag.
Såframt icke pastor hyllar spionsystemet, hvilket jag anser under hans värdighet, urståndsättes han så väl att personligen infinna sig, som ock att genom ombud öfvervara sammankomsten, för att pröfva läran.
Likväl ålägger honom gällande lag att, så ofta han tillträder en församling, edeligen tillförbinda sig, att falsk lära och all förargelse afstyra.
Genom 1858 års förordning är dörren till församlingen öppnad för oordning, falsk lära och villfarelse.
Vid dörren kan, som visadt är, pastor icke vakta, men stänga benne förbjuder honom lagen; likväl är han ansvarig för om ulfven inkommer.
Ar icke detta en motsägelse och något som behöfver ändras?
— Man säger väl att lekmannaverksamheten motverkar otron.
Mig förefaller då besynnerligt att när prestön öfverhöljes med hån af otrons fanbärare, hafva desse icke ett enda hårdt ord mot lekmän, som predika.
Månne icke de förre se, att de i de sednare hafva medhjelpare att nedrifva kyrkan; de arbeta blott på hvar sin sida om väggen.
Antinomismen, baptismen, mormonismen och möjligen ännu flere ismer äro ogräsfrö, importerade från utlandet och som nu sås i vår kyrkas jord.
Hvad följden häraf kan blifva är nu oberäkneligt.
Sådden och skörden inträffa icke samtidigt.
Man ser dock broddén här och der redan, nemligen: uti misstroende till presterskapet, missaktning för den allmänna gudstjensten, försumlighet i enskilda bruket af Guds ord, uti öfversliattandet af konventikel-väsendet, i hvilket mången går så långt, att han tror, att blott han håller sig till konventikel-ledaren och hans hop oförsumligt, så dör han saligt.
Mig ömmar om de månge enfaldige, ofta fromme och välmenande själar, som genom desse förförare lockas till affall från vår kyrka och sina fäders tro.
Kyrkan sjelf löper häraf ingen fara.
Hon är icke byggd af menniskor och kan derför af menniskor icke kullslås.
Vinträdet skadas ej deraf att en och annan gren afskäres; men den afskurne grenen förtorkas.
Huru har det gått med alla schismer och heresier inom kyrkan?
Sedan de en tid, like snöbäcken, bullrat och anställt förödelse, hafva de liksom denne sinat ut och spårlöst försvunnit; under det kyrkan sjelf, såsom en lefvande flod, framgått djup och klar, gifvande verlden lif.
När man i våra dagar tillåter lekmän, utan föregången pröfning, deltaga i Guds ords förkunnande och själavården, åberopar man exemplet af första församlingen med sin lärofrihet och välsignelsen deraf.
Så vidt jag kunnat få reda på historien om första tidehvarfvet har kyrkan aldrig haft kraftigare garantier mot falsk lära och villfarelse, än just då, liksom aldrig svagare än nu.
Ty om man än antager en större lärofrihet, än hos oss före 1858, hvilket likväl icke låter sig ur Nya Testamentets skrifter strängt bevisas, så får man icke förgäta att det naturliga anlaget hade fått en högre kraft och rening genom den Helige Andes 124 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 63. utomordentliga nådegåfvor, enkom för denna tid, till att verka så väl inom ordets som handlingens område.
Inom ordets område voro gåfvorna dels beständiga och bestodo icke blott i den åt Christus sig med fullaste tillförsigt hängifvande tron, marig, åtföljd af förmågan att lära och inspirera, utan ock i en visdom, yvioois, som under den förras hänförelse aldrig tappade styret, alltid band tanken i de mest adseqvata och skarpast bestämmande ordalag.
Dels voro gåfvorna tillfälliga, såsom profeterandet och talandet med tungomål, vid sidan af hvilka stodo tungomåls -uttydaren och andepröfvarén, kontrollerande och förklarande de förra; och öfver det hela vakade den apostoliska blicken och myndigheten.
Hafva väl vår tids kouventiklar något detta motsvarigt?
Men kyrkans grundläggare och beskyddare såg att svärmare och falska lärare skulle komma, sägande hvar för sig: “Jag har fått den Helige
Ande lika omedelbart och i lika mått med Apostlarne och första församlingen.
Med Guds Ande har jag både tro och visdom och är dermed berättigad både att lära och fordra tro af mine åhörare."
Hör att kraftigt kunna vederlägga en sådan och skydda sin församling, sträckte Herren sina nådegåfvor äfven till handlingens område genom förmågan att bota sjuka och göra underverk.
Yi kunna nu säga till en sådan: är du ett utomordentligt Guds sändebud, som
Han, för att förkunna oss något nytt, lofvat träda utom gränsen af den vanliga ordningen, visa då din fullmakt! gör ett underverk! uppväck en död!
Gil, med ett ord, krafter åt en förlamad! eller dylikt, och jag vill tro dig.
Kan du det icke, då är du passlös och då förnekar jag din sändning och en den Helige Andes utomordentliga gåfva åt dig, utan anser dig för en simpel lösdrifvare inom kyrkans område, och vill icke höra dig.
Henna profvare ligger nära till hands äfven för den enfaldige.
Om kristna kyrkan någon tid kunnat vara nöjd och belåten med det allmänna prestadömet och undvara ett särskildt prestcmbete, hade det väl varit nu, då både kunskap och tro meddelades omedelbart af den Helige Ande.
Men Apostlarne sågo att alla lcmmarnes deltagande i församlingens uppbyggelse lätt kundo urarta i godtycke, oordningar och låta luckor uppstå i kyrkans förvaltning, predikan och själavården, om icke ett embete tillsattes att vaka öfver allt detta, upprätthålla ren lära och kristlig tukt.
Straxt de hade stiftat en församling, tillsatte de derför, efter noga pröfning, prester, hvilka invigdes med bön och händers påläggning, för att under Apostlarnes frånvaro förestå henne.
Dom till biträde inrättades Diakonatet, i böljan ett embete för sjuk- och fattigvård, men hvars verksamhet snart utsträcktes till ordets predikan och själavård.
Men då äfven
Diakonerne invigdes efter föregången pröfning, med bön och händers påläggning, samt dem anvistes en bestämd verkningskrets, så voro dessa icke längre lekmän, utan räknades till klerus.
Yår tids lekmän, som opröfvade och okallade tränga sig in i läroembetet och för hvilket oskick väre lärdaste, frommaste och anderikaste män, en Luther, Spener och Schartau m. fl. varna, sakna föregångare i första församlingen.
Jag har nu sökt visa att vi fjermat oss från den fasta apostoliska kyrkoordning, hvilken Guds Ande stiftat och välsignat, genom hvilken han vunnit segren öfver verlden; jag har visat att närvarande tids oordning är vådlig, icke för kyrkan sjelf — hon står nog fast; men för många dess medlemmar, som, stundeligen utsatta för förförelse, slutligen förföras och taga skada till sin själ.
I en civiliserad stat lemnäs icke ens medborgarens kropp till experimentalfält åt okunnigheten och dumdristigheten, utan han anförtros åt vetenskapligt bildade, i läkekonsten öfvade män.
Men emedan verkliga läkaresnillen finnas, Motioner i Preste-Ståndet 1862.
125 hvilka af omständigheter hindrats från att tillegna sig vetenskaplig bildning, så på det att deras gåfvor må blifva samhället till gagn, lemnar Sundhets-kollegium särskildt tillstånd åt dessa att praktisera, då tvärtom hvar och en opromoverad, som utan sådant tillstånd idkar läkekonsten bötfälles, när han åtalas, såsom qvacksalfvare.
Ega vi kristlig tro, så hålla vi själen mycket dyrbarare än kroppen ; följaktligen den förras vård långt vigtigare än den sednares.
Jag fordrar dock icke mer, än att själavården hos oss måtte omgärdas af lika lagar som helsovården hvilket icke kan sägas vara för mycket begärdt af en kristlig stat.
Hvad jag yttrat om läkareanlag gäller äfven om lärareanlag.
Det vore illa om icke församlingen finge draga fördel af mången dyrbar och härlig gåfva för denna verksamhet, blott derför, att innehafvaren saknar den vetenskapliga bildning, som fordras af Prest-kandidaten; men gåfvan bör pröfvas, emedan det muntliga föredraget både har större kraft att hänföra och är svårare att censurera, än det skrifna, hvarför det ligger största vigt på att hvad som talas är Guds ord och icke menniskors.
På grund af hvad jag nu anfört vågar jag föreslå det lekmannaverksamheten inom kyrkan måtte ordnas på följande sätt: l:o.
Lekman, som anser sig kallad och skicklig att förkunna Guds ord, må, försedd med prestbevis, infinna sig hos sin Biskop för att pröf vas till kristendomskunskap och praktiska lärareanlag, och om han godkännes, och hans frejd är väl vitsordad, Biskopen då, utan afseende på bristande vetenskapliga studier, må gifva honom rättighet att på de i gällande lag tillåtna tider och med församlingens Pastors goda minne, förkunna Guds ord på konventiklar, så länge han visar sig oförvitlig i lära och lefverne. 2:o.
Hvar och en må vara tillåtet att på sammankomster för andaktsöfningar föreläsa Bibeln ordagrannt, äfvensom asketiska skrifter af renlärige författare, sjunga psalmer ur vår kyrkas spalmbok och föreläsa böner; men ingen lekman, utan att vara så befullmägtigad, som i föregående momentet sägs, må tillåtas förklara bibeln eller hålla andeliga föredrag inför en samlad menighet, vid det vite nu gällande lag ålägger honom, som emot Kyrkoråds förbud uppträder såsom talare på sammankomster för andaktsöfningar.
Genom antagande af detta mitt förslag skulle alla de krafter, som kunna gagna församlingen, lösas; blott det ovisa, omogna och onda bundes, och i de i menskliga lifvet mest ingripande läror skulle det pladdrande, de motsägelser och det virrvarr upphöra, som mer än annat är mägtigt att göra menniskan trolös och hopplös och hvars följder för vårt fädernesland vi lika litet kunna bedöma nu, som encyclopedismens följder kunde anas af dess förkunnare.
Stockholm den 26 November 1862. J. Janzon. 126 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N»o 64.
Af Doktor J. E. Forssell:
Om upphörande af den förmånsrätt i afseende på försäljning af bränvin m. m. sorn under vissa vilkor är gästgifverier på landet tillförsäkrad genom stadgandet i 12 % af Kongl. Förordningen den 7 December 1860.
Under de tvänne sednaste riksdagarne hafva motioner dels inom andra Stånd, dels ock inom Högvördiga Preste-Ståndet, blifvit väckta till vinnande af ändring i det stadgande angående vilkoren för försäljning af bränvin m. m., hvarigenom vissa gästgifverier på landet från denna lagstiftnings början fingo sig medgifven och ännu innehafva en rättighet till utöfvando af bränvinsförsäljning, som, med egenskapen af ett slags, ehuru till sin beskaffenhet mycket sällsamt privilegium, icke kan innehafvarena, utan deras begifvande fråntagas.
Den värde ledamot inom detta Stånd, som under de båda riksdagarne motionerat i ämnet, föreslog att denna rättighet måtte upphöra och hvarje gästgifvare å landet, som vill utöfva bränvinsförsäljning, underkastas samma vilkor, som Förordningen i allmänhet föreskrifver för behörighet till sådan försäljnings utöfning.
Nödvändigheten af en sådan förändrad lagstiftning har han ådagalagt med skäl, sorn, efter min uppfattning, äro ovedersägliga.
Han har visat att den förmenta rättighet i förevarande hänseende, som vår lagstiftning med så mycken ömtålighet velat omhägna och uppehålla, icke kan hafva större grundade anspråk, än de mångå andra tillfälliga, som utan all tvekan blifvit uppoffrade och redan måst vika för sednare tiders ekonomiska lagstiftning.
Han har i denna sin uppfattning varit på det kraftigaste understödd af en annan värd ledamot inom Ståndet, en af vårt lands förnämste rättslärde, som vid 1856 års riksdag tydligen ådagalade huru det åt gästgifverierna genom 1855 års lagstiftning upplåtna privilegium icke i föregående rättsförhållanden egde någon giltig grund.
Han har vidare framhållit, att gästgifverierna före 1855 aldrig egt någon så vidsträckt rättighet till bränvinsutskänkning som den, hvilken genom den då skedda lagstiftningen dem tillädes och att således hvad som var ämnadt att blott bibehålla dem oqvalde vid den förmån, man, i en illa uppfattad hänsigt till deras förmenta rätt, skydde att fråntaga dem, blef i sjelfva verket ett medgifvande af nya förmåner.