Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
3 Förekomma på en gång böter, hvilka, enligt särskilda sådana lagar eller författningar, som nu nämnda äro, skolavgifter olika grunder till fängelse förvandlas; då skall förvandling af hvarldera bötesslaget särskildt ske och förvandlingsslraffen sedan sammanläggas; dock må ej, i sådan händelse, tiden för sammanlagda straffet öfverskrida den tid, som skolat åläggas, om böternas förvandling skett endast efter den grund, som till längsta fängelsestraffet föranleder. 10 §.
Hvad i 2 Kap. 12 och 13 §§ af nja lagen är i afseende å böters förvandling stadgadt, vare ock med iakttagande af hvad i 7, 8 och 9 §§ här ofvan sägs, gällande i fråga om förvandling af böter, som efter äldre lag eller författning äro eller varda ådömda. 11 §.
Angående förening eller sammanläggning af straff skall, med tillämpning i öfrigt af hvad i 4 Kap. af nya lagen samt i 7 § här ofvan stadgadt är, till efterrättelse lända: 1. all då någon, som är lill straffarbete på viss tid eller fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig till böter, i afseende å hvilkas förvandling till annat straff så dan grund, som i 9 § sägs, är särskildt bestämd, böterna, vid bristande tillgång, skola, efter ty i nämnda § föreskrifves, först förvandlas och förvandligsstraffet sedan, enligt de i 4 Kap. af nya lagen stadgade grunder, med öfriga straffet förenas; 2. alt, om någon, som, i brist af tillgång till sådana böter, som i 10 § om förmälas, är till fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig lill böter eller vilen, de der, om de ensamt varit ådömda, bort till fängelse vid vallen och bröd förvandlas, sistnämnda böter och vilen skola, oberoende af det beslut, som om deras förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse, efter ty i 2 Kap. 11 § af nja lagen sägs, och de särskilda fängelsestraffen sedan sammanläggas enligt 4 Kap. af samma lag; 3. att, vid förening af omedelbart ålagdt fängelse vid vatten och bröd med annat frihetsstraff på viss tid, hvarldera straffet skall utan minskning ådömas; 4. att, om (ill sammanläggning förekomma särskilda fängelsestraff vid vatten och bröd, de högsta penningebelopp, som efter äldre lag mot hvarldera fängelsestraffet svara, skola sammanräknas och straffet derefter enligt samma lag bestämmas; 5. alt, då någon är förfallen till fängelse vid vatten och bröd i tjugo dagar eller längre tid, i nämnde bestraffning anses inbegripna alla de vitén och böter, med undantag af sådana, som i 9 § af»es, hvartill han i öfrigt må hafva sig skyldig gjort; 6. att, om någon, som är förfallen lill fängelse vid valten och bröd pä kortare tid, än tjugo dagar, tillika är fälld till böter eller vitén, som ej för bristande tillgång kunna utgå och förty böra till fängelse vid valten och bröd förvandlas, det penningebelopp, som emot fängelsestraffet vid vatten och bröd, efter 2 Kap. 10 §
af nja lagen, högst svarar, bör med ådömda botes- eller vitesbeloppet sammanräknas, och fängelsetiden, i förhållande dertill, enligt sagda lagrum bestämmas; kommande, i händelse den bötfallde, jemte fängelse vid vatten och bröd, tillika är förfallen till annat frihetsstraff, hvad i afseende å böternas öfvergång lill detta sednare straff är stadgadt, att till efterrättelse lända; 7. alt, om någon, som för brott, begånget innan nva lagen gällande blef, är vorden fälld till vitén eller sådana böter, hvilka, enligt äldre lag eller författningar, kun - nat, vid bristande tillgång, aftjenas med fängelse efter Ulsöknings-balken, tillika är skyldig till frihetsstraff i minst två år, all (råga om utgifvande eller förvandling af nämnda vilen eller böter kommer alt förfalla; 8. att hvad 5, 6 och 7 punkterna innehålla skall tillämpas, ändå att böter eller vilen, hvarom der förmäles, förut blifvit, för bristande tillgång, till annat straff förvandlade; 4 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, l\:o 204.
9. alt, om till verkställighet på en gång förekomma flera domar, hvarigenom samme person blifvit dömd lill straff, som efter ty i 2, 4, 5, 6, 7 och 8 punkterna stadgadt är, ej kunna jemte hvarandra, fullt verkställas, Konungens Befallningshafvande åligger att om förhållandet göra anmälan hos vederbörande Hof-räll, som förordnar huru straffen sammanläggas skola. 12 §.
Der nya lagen utsätter särskildt straff för återfall i brott, skall det straff ådömas, efter ty i 4 Kap. 11 § af samma lag sägs, ändå att straffet lör förra brottet efter äldre lag eller författning ådömdt varit. 13 §.
De i 5 Kap. af nya lagen gifna bestämmelser skola ock tillämpas i afseende på gerningar, som äro föröfvade innan nya lagen gällande biel'.
I fråga om den i sagda kapitel stadgade tid för åtal eller doms verkställande, skall afseende göras å det straff, hvarmed brottet i nya lagen belägges; dock så, att den, som efter äldre lag är lill frihet från åtal berättigad, njuter den frihet till godo, ändå alt brottet efter nya lagen åtalas kunde. 14 §.
Har allmän åklagare, innan nya lagen blifvit gällande, talat å brott, som efter äldre lag hört under allmänt åtal, men efter nya lagen endast af mälsegande, eller efter hans angifvelse, åtalas kan; varde öfver det åtal dömdt, ändå att målseganden ej äskar fullföljd deraf. 15 §.
Enär, utan veterligen föregången sjukdom, någon finnes ligga död, skall närmaste kronobetjent vara pligtig att genast, vid erhållen kunskap härom och i närvaro af tvenne tillkallade trovärdige män, undersöka, om den döde af egen eller andras handaverkan omkommit, samt, dä minsta anledning dertill finnes, förhållandet skynd sammeligen inberätta till Konungens Befallningshafvande eller Domaren, som, efter omständigheterna, eger förordna, huruvida besigtning af Provincial-medikus och undersökning vid domstol må finnas nödig eller icke, innan den döde får begrafvas. 2.
Hvar sorn något hittar, han bör det genast kungöra, och lysa låta tre söndagar å rad, i närmaste kyrka å landel, eller i alla stadens kyrkor, så ock å Härads ting eller Rådstufva.
Kommer den, som mist häfver, och viser att det hörer honom till; tage sitt äter, och gifve skälig hittelön.
Kommer han ej inom natt och år, sedan lyst är; tage Konungen två delar och tridiung den som hitle. 3.
Af nedgrafven skatt, bottenfynd eller annat slikt, der ej finnes egare till. tage jordegare halft och halft den som hitle.
Är det gammalt mynt, guld, silfver, koppar, metall eller andra konststycken : då bör han det Konungen bjuda.
Löser Konungen det in, gifve honom fulla värdet och en åttondedel dertill; den lösen behålla han som hitle.
Om strandvrak och skeppslynd urskils i Sjölagen 4.
Hittar man häst, oxe, ko, får, get eller hvad fä det är; läte en gäng lysa och njute af egaren foderlön och all annan kostnad, sedan den nytta räknad är, som han af ty haft.
Nu är skälig misstanka mot den, som säger sig hittat hafva; då skall han sig urtjufva göra med lysninga vittnen och sjelf sins ed att han det fä ej af illvilja och list, utan som driftefä, upptog.
Kommer ej han inom natt och år, som rätter egare är; då ege han fä, som hitle. 5.
Klandras det, som stulet är, och säger man sig det köpt hafva, eller vill på annat sätt genom fångesman, eller vittnen, visa sin rätt; dä skall det gods i Rätten, eller hos bofäst man, insättas, och fångesmannen eller vittnen framhafvas.
Sker det inom den lid, som Domaren förelägger; vare han saklös, som ifrån sig leda gitter, och svare då den, som det ledes till.
Kan han ej visa laga fång; gifve ut det, som klandras, Expeditions-Utskottets Första" till underd.
Skrifvelse, N:o 20i. 5 och gore sig urtjufva med sjelf sins ed, om
Domaren del skäligt pröfvar.
Giller han ej eden gånga; stånde tjufsrätt.
Häfver han vittne, att han det redligen köpt, ändå alt han ej fångesman framskaffa kan; vare saklös. 6.
Ingen må sjellvilligl taga åter det han vidkännes, ehvad det är från honons stulet, eller han det tappat halver; ulan lile Befallningshafvande!] eller Domaren derom till: dock må han det återtaga al den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller der stulet gods å färsk gerning finnes. 7. Nu halver man vån å, eller någon kunskap, hvart tjuf eller tjufnad är kommen; begäre då lof af Häradsfogde eller Länsman å landet, eller af Borgmästare och Råd i staden, ali der ransaka, och säge hvad han häfver mist, och hurudan!, så ock sina skäl dertill: såsom, att den misstänkte förr stulit; eller alt sådana (julsaker hos honom sedda äro; eller att han dem försålt; eller alt han håller sig undan och synes laga sak å bak: eller varit i sällskap med andra, som ljufnaden med skäl tillvitas kan : i dessa och flera sådana läll må ransakan honom ej nekas; utan lare han dit med tvenne Nämndemän eller tvenne edsvurne Stadstjenare, eller ock andra godemän, och förkunne der byamän eller husbonden, att de dit sände äro.
Finnes ej det man ransakar efter; bevise då den, som ransakan begärde, eller gånge ed, alt han sitt mist halver, och ej af illvilja ransakning sökt.
Ej må man annorlunda ransaka af sjelftagen makt. 8.
År han ogift, och låter någon annan huset förestå; vare lag samma. 17 §.
Genom hvad i 2 § blifvit förordnad! skola ej anses upphäfna de i särskilda författningar förekommande stadgande!) om försäljning eller utlemnande af gift, så ock om olofligt innehafvande af arsenik; de i fråga om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff i särskilda författ ningar meddelade föreskrifter: Kongl.
Från hvad i 3 § stadgadt är, undantagas straffbestämmelser för följande fall: 1. efter krigslag, för brott af dem, som lill krigsmakten höra eller i och för embete eller tjenst under sådan lag lyda; 2. efter särskild lag, för fel, som al dem, hvilka i Konungens eller andra Kongliga personers hof tjena, i sådan tjenst begås; 3. eller särskilda lagar, författningar, instruktioner eller taxor, för fel eller försummelser af embets- eller tjenstemän, i vissa fall, de der i nya lagen ej uttryckligen nämnda äro; 4. efter särskilda författningar, för sådana brott af ungdom vid skolor eller universiteter, som med disciplinära straff beläggas må. 19 §.
I stället för hvad I Kap. Straff-Balken af 1734 års lag innehåller, skall följande, i fråga om åtal af brott och om häktning, till efterrättelse lända: 1.
Under allmänt åtal höra alla brott, sorn ej i lag uttryckligen undantagna finnas.
Innefattar en handling flera brott, och hörer nägoldera under allmänt åtal; då ege ock slikt åtal för de öfriga rum, ändå att de eljest derifrån undantagna äro. 6 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 204. 8.
Allmän åklagare vare ock pligtig all utföra åtal å brott, som hos honom af mälsegande angi Ives, der brottet ej är sådant, alt det endast af målseganden åtalas må. efter ty i lag stadgadt finnes. 4.
Sedan, på sådan angifvelse, som i 3 punkten sägs, den tilltalade svarat vid domstolen eller bevisning emot honom blifvit der föredragen, må ej återkallelse af angi 1 velsen ligga i vägen för åtalets fullföljd.
Har målsegande sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger lian den, sedan ransakning börjad är, håfve ock allmän åklagare rätt all, på sitt ansvar, målet fullfölja, om han skäl dertill finner. 5.
Den, som misstänkes att hafva begått brott, hvarå dödsstraff eller straffarbete dock ej under två år, efter lag följa kan eller för hvilket förlust af medborgerligt förtroende för alltid stadgad är, skall i häkte tagas. 6.
Misstänkes någon ali hafva begått brott, sorn ringare är, än i 5 punkten sägs, men hvarå dock straffarbete efter lag följa kan; den må ock i häkte tagas.
Häfver han embete eller tjenst, eller fast egendom, eller eljest stadigt hemvist eller yrke, och kan det ej skäligen beläras, alt han afviker, eller att lian, genom undanrödjande af bevis eller egendom, sakens tillbörliga utredning hindrar: då skall ban på fri fot lemnäs. 7.
Okänd person, som undandrager sig att uppgifva sitt namn eller sin hemort eller mot hvilken skälig anledning förekommer, att hans uppgift derom är osann, må, till dess tillförlitlig upplysning i sagda hänseenden vinnes, i häkte lagas, ändå alt brott, hvarför han misstänkes, endast med längelse eller böter belagdt är. 8.
Konungens Befallningshafvande i länet, så ock Borgmästare och Råd i stad, ege förordna om häkte å viss person, som för brott misstänkt hålles, eller ty i 5, 6 och 7 punkterna sägs: bafve ock Kronofogde eller Länsman å landet och Stadsfiskal i stad makt att, på eget ansvar, sådan person häkta eller häkta låta. 10.
Den, som begått brott och å bar gerning eller flyende fot träffas, må af en hvar gripas, om brottet är sådant, som i 5 eller 6 punkten sägs, eller om han, ändå att brottet ringare är, efter 7 punkten häktas kan.
En hvar håfve ock rätt alt gripa den, som efter Konungens Befallningshafvandes lysning, för brott häktas bör. 11.
Är någon gripen efter 10 punkten, eller eljest utan att sådan åtgärd lill hans häktning vidtagen blifvit, som i 9 punkten sägs; då skall den, som honom gripit, utan dröjsmål anmäla förhållande! hos Konungens Befallningshafvande, eller Kronofogde eller Länsman å landet, eller Borgmästare och Råd i stad, som pröfvar, om den gripne skall i häkte sältas eller genast lösgilvas. 12.
Hvad om Konungens Befallningshafvande eller Borgmästare och
Råd här sagdt är, galle äfven om Polisembelsman, der sådan för viss ort eller stad särskildt förordnad finnes. 13.
Varder embets- eller tjensteman häktad; då skall anmälan derom, utan dröjsmål, göras hos hans närmaste lörman. 14.
Den som häktad är, skall ock utan dröjsmål till allmänt häkte föras. 15.
Inom hvad tid häktad person skall inställas vid den Rätt, som har att ransaka om brottet, hvarför häktningen skett, derom lände lill efterrättelse hvad särskildt stadgadt är. 16.
Finner Rätten brottet vara af den beskaffenhet, alt den tilltalade derför ej häktas bort, eller saknas eljest giltiga skäl för häktningen; varde den tilltalade lösgif - Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 204. 7 ven.
År brottet sådant, att han mot borgen må på fri fot vara, och ställer han den säkerhet, vare lag samma. 17. Nu finner Rätten, emot tilltalad person, sorn på fri fot är, sådana omständigheter, att han förty häktas bör; förordne då om hans häktande. 18.
Rätten ege att häktad person lösgifva, när omständigheterna dertill föranleda. utan hinder af beslut, som om häktningen förut fälladt varit. 19.
Olver Rättens beslut om häktning eller om häktad persons qvarhållande i häkte må klagan af denne föras genom särskilda besvär; dock gånge heslutet ej dess mindre i verkställighet.
1 ty mål vare klagan ej till viss tid inskränkt. 20.
Varder den, som häktad är, frikänd; gifve Rätten honom lös, så framt han ej skall i häkte hållas för annat brott än det, hvarifrån lian frikänd blef. Hafva vid Under-Rätt synnerligen besvärande omständigheter mot honom förekommit; ege Under-Rätten förordna, alt han skall i häkte förblifva, till dess Under-Rättens dom vunnit laga kraft eller Hof-Rätt annorlunda förordnat. 21.
Å häktad person må ock kroppsransakan företagas, till utrönande, om han något på sig halver, hvaraf säkerheten i häktet, eller under lians forslande, äfventyras kan. 22.
Häkte skall vara så beskaffad!, att det ej för den häktades helsa menligt är.
Ej skola flere personer i et! runi sättas, der det undvikas kan.
Finnas ej särskilda ruin för alla, skola dock ej de, som för ringare brott häktade äro, hällas tillsamman med dem, som för gröfre brott i häkte sitta; ej heller personer af olika kön i ett rum förvaras.
Vill och kan han påkosta sig bättre underhåll eller större beqvämlighet, än i häktet allmänneligen beslås; vare det honom tilllåtel, såvidt ej derigenom ordningen inom häktet störes eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan. 24.
Blilver häktad person sjuk; njute på allmän bekostnad vård och läkemedel efter sjukdomens beskaffenhet.
Kan han ej inom häktet värdas; varde då förvarad å annat ställe, der lian tjenlig vård njuta kan. 26.
Vili han arbeta; håfve der lof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång dertill inom häktet finnes. 27.
Häktad person vare ej förment alt läsa eller skrifva; dock må han ej bref afsända eller emottaga, utan att han lof dertill fått af häktets föreståndare.
Sådant lof må ej vägras, der den häktade tnedgifver, att brefvet läsas må, och dervid finues, att det ej innehåller något, som kan brottets upptäckt eller ransakningens gång hindra, eller hvaraf ordningen inom häktet störes eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan, ej heller der brelvet är släldl till Konungens Befallningshafvande eller annan, som tillsyn öfver häktet häfver. 28.
Häktad person vare ej heller förment att besök emottaga, ulan gifve häktets föreståndare dertill lof, om ej sådan omständighet förekommer, som till vägran af breis emottagande föranleder efter 27:de punkten; ege dock föreståndaren viss tid utsätta, å hvilken besöket ske skall, så ock låta en eller flere personer dervid när vara, om så nödigt finues. 8 Expeditions-Utskottets Eörslap till underd.
Skrijvelse, N:o 204. 20 §.
Följande §§ i Rättegångs-Balken al' 1734 års lag erhålla följande förändrade lydelse: 20 Kap. 4 §.
1 brottmål må förlikning med målsegande ej ligga i vägen för åtalsrätt, som allmän åklagare efter lag tillkommer.
Vill mälsegande förlikas om skadestånd: håfve der lof till. 25 Kap. 5 §.
I brottmål, ehvad de äro svårare eller mindre, håfve ej någon lof alt vädja, antingen mot värjemålsed, böter, eller kostnad och skada, som Underrätt i ty fall ålagt, utan må den, sorn ej nöjes åt dess dom, besvära sig deröfver i Hof-Rätten inom hälften af den tid, som lagvadda saker der fullföljas böra.
Gör han det ej ; håfve ej talan deri vidare.
Är någon tilltalad för brott, som i lagen med dödsstraff belagdt är, eller är någon dömd till straffarbete på lifstid eller till förlust af medborgerligt förtroende för alltid; då skall domen underställas Hof-Rättens pröfning. 21 §.
1 stället lör hvad genom Kongl. Förordningen den 29 Juli 1812 och Kongl. Brefvet den 29 Januari 1817 är stadgadt i fråga om hemställan under Konungens pröfning af Hof-Bälls dom, skall till efterrättelse lända, att Hol-Rälts dom endast rörande den, som blifvit till dödsstraff dömd, skall Konungens pröfning underställas.* Rikets
Ständer hafva jemväl tagit del af de i Stats-Rådet och Högste
Domstolen i ämnet hållna protokoll, hvilka finnas den Nådiga Propositionen bifogade: hvarjemte till behandling förevarit särskilda hos Rikets Ständer i ämnet gjorda framställningar.
Såsom af ofvan intagna författningsförslag synes, kunna de deri meddelade stadganden hänföras till följande hufvudämnen, nemligen: 1. tiden, frän hvilken den föreslagna nya Strafflagen skall till efterlefnad gälla; 2. de sladganden, som genom nämnda strafflag skola anses upphäfda och, i sammanhang dermed, hvad som är alt iakttaga i afseende å brott, hvilka blifvit begångna, men ej straffade, under den tid de upphäfda lagarna ännu voro gällande, samt huru förhållas skall i afseende på vissa slag af straff, som i den nya lagen ej äro antagna ; 3. de lagar, som framgent skola blifva gällande och således icke skola anses vara upphäfda genom den nya lagen; 4. stadganden i fråga om åtal af brott och om häktning samt huru med häktad person förfaras skall; och 5. några förändrade stadganden i afseende å rättegången, hvilka i sammanhang med nya Strafflagen funnits nödiga.
Rikets Ständer, som uti underdånig skrifvelse den 27 sisllidne November meddelat utlåtande öfver den af E. K.
Majit föreslagna nya Strafflag och dermed jämfört bestämmelserna i nu förevarande förslag, hafva funnit detsamma icke lemna rum för några väsendtligare anmärkningar, och endast deri ansett nödiga några fä förändringar, för hvilka här nedan skall redovisas.
Bland de hos Rikets
Ständer i ämnet gjorda framställningar hai förekommit yrkande om upphäfvande af “så väl alla utaf domstol hittills meddelade vitesförbud mot Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
N:o 204. 9 mot åverkan m. m. som ock domstolarnes rätt att vidare stadga dylika vitén"; och hvad angår berörda framställning, så synes det visserligen ligga i sakens natur, att genom de i 24 Kap. af förslaget lill strafflag förekommande ansvarsbestämmelser för åverkan oeh med afseende å den latitud, som jemväl dervid, är iakttagen, någon vidare tilämpning af särskildt meddelade vitesförbud eller något ytterligare meddelande af sådana förbud icke kan ifrågakomma.
Men för ytterligare tydlighet härutinnan hafva dock Rikets Ständer i 3 § af förevarande förslag, bland de sladganden, som skulle upphäfvas, jemväl infört vitesförbud, hvilket förtydligande Rikets Ständer ansett utan olägenhet kunna ske.
Deremot anse Rikets Ständer den enklaste doktrin kunna afgöra, att, om oftanämnda strafflag och promulgationsförfaltning antagas, rättigheten för domstol att stadga särskildt vite mot deri omlörmälda förbrytelser jemväl tor lalli t.
Synnerligast blir detta förhållandet, om, på sätt nyss är nämndt, ordet vitesförbud tillägges i förevarande författnings förslags 3 §: ty en hvar lärer väl inse, att sedan lagstiftaren förklarat alla tillförene meddelade vitesförbud upphäfda, en domstol icke kan ega att annullera verkningarna af ett sådant förklarande genom att derefter meddela nya sådana förbud.
De föiändringar Rikets Ständer för öfrigt funnit i förslaget nödiga, äro följande: I 1 § hafva Rikets Ständer, med afseende å den tid som förflutit innan Rikets Ständers svar å E. K. Majlis Proposition med förslaget till Strafflag blifvit expedieradt, samt de, omgångar, som sedermera kunna blifva förenade med lagens promulgerande, förändrat liden för Strafflagens trädande i kraft till den 1 Januari 1865. 1 11 § 2 mom. af E. K.
Majlis förslag är på första raden hänvisning gifven till 10 §.
Som denna siffra uppenbarligen endast är ett skriffel i stället för § 9, är rättelse härutinnan verkställd. 1 11 § 9 mom. hafva Rikets Ständer, i analogi med livad Rikets Ständer enligt deras underdåniga skrifvelse den 27 sistlidne November beslutat rörande lydelsen af 4 Kap. 8 § af förslaget lill Strafflag, ur ordställningen ”jemte hvarandra fullt verkställas" uteslutit ordet fullt, äfvensom förändrat uttrycket "vederbörande Hof-Rätl" till Hof-Rätlen. fieträffande 19 §, 5 inom.; så enär, lill följd af den utaf Rikets Ständer, enligt deras ofvan åberopade underdåniga skrifvelse angående antagande af ny strafflag, beslutade inskränkning af de fall, hvari förlust af medborgerligt förtroende skall ovilkorligen för alltid ådömas, å nästan alla de brott, hvarför denna påföljd derefter komme att qvarstå, straffet i öfrigt enligt lagen icke kan sältas lägre än straffarbete i två år; hafva, vid sådant förhållande, särdeles med afseende å stadgandet i nästföljande mom .
Rikets Ständer ansett den i förevarande mom. förekommande bestämmelse, att den, som misstankes att hafva begått brott, för hvilket förlust af medborgerligt förtroende för alltid är stadgad, skall bäktas, kunna utan våda ur momentet utgå. hvilket dess utom torde vara så mycket lämpligare, som förlust af medborgerligt förtroende i allmänhet är stadgad icke med afseende å brottets större eller mindre vådlighet för det allmänna eller för enskilda personer, utan med hänsigt till den större eller mindre vanära, detsamma kan antagas i allmänna meningen ådraga den brottslige.
I afseeude på 19 § 12 mom. hafva, vid det förhållande, att enligt nu gällande
Lag uttrycket Borgmästare och Råd har alldeles samma betydelse som den vanligen begagnade benämningen Magistrat, Rikets Ständer ansett den rättighet, som enligt 9 och 11 momenten i afseende å häktningar tillkommer Borgmästare och Råd, äfven böra tilläggas Magistratens Ordförande; enär en sådan förändring onekligen måste antagas föranleda större skyndsamhet i afgörande af dylika frågor, hvilka sålunda icke behöfva hvila i afvaktan på sammanträde af Magistraten, samt något skäl icke förefinnes, hvarBib. till R.
Prat. 1862— 4863. 40 Sami. 4 Afd. 24 Haji. 2 10 Expedilions-Uts kottets Forsing till underd.
Skrifvelse, N:o 204. för icke åt Magistratens Ordförande skulle kunna lemnäs samma förtroende i nämnda hänseende, som blifvit Polisembetsman visadt.
Slutligen hafva Rikets Ständer ur 19 § 16 mom. uteslutit sista punkten, hvil ken synes från det försl inom Juslilie-departemenlet uppgjorda och Högste Domstolens pröfning underställda förslaget hafva i det Rikets
Ständer förelagda kommit att inflyta blott genom en felskrifning, enär, enligt sistnämnda lörslag, borgens ställande icke i något läll är stadgadt för rättigheten att vistas på fri fot.