Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skall detta tillika ske på odrägliga vilkor, så mycket värre. ä:o
Man har velat alldeles utesluta den af Köpings-Hult-bolaget färdig— bygdå jernvägen ur räkningen.
Jag kan ej annat än anse en sådan åtgärd ganska origtig.
Detta färdiga vägstycke gåfve en icke obetydlig vinst i tid, om det toges in i statens stambanor, och man vore af med en mängd obehagliga förhållanden, som uppkommo genom ulländningars inblandning i våra inre angelägenheter, i fall staten löste detta arbete till sig.
Mig synes det således hafva varit bäst, om förslag gjorts å statens vägnar till bolaget om en sådan inlösning på billiga vilkor nu, du detta vägstycke kan inpassas i ban-systemet.
Det borde ock hafva synts klokast för bolaget alt ingå på ett sådant förslag, emedan i en framtid, om statsbanorna bestämmas annorlunda, det ej vidare kan vänta sig ett sådant anbud.
Men visserligen hade, om denna afhandling kommit till stånd, ett skäl för banans dragning söder om Mälaren med detsamma bortfallit.
Pu det sätt, som saken nu blifvit betraktad, lära vi väl länge nog få alt göra med detta utländska bolag, hvilket synes mig hafva varit bäst att så fort möjligt blifva qvitt på antagliga vilkor.
Att söka tvinga det till försäljning på obilliga vilkor, synes mig ej vara rätt hedrande.
Jag föreställer mig att staten i sådana affärer bör handla såsom den enskilde, öppet och bestämdt, ej genom konstiga omvägar, prejande och småaktigt.
Först då ett sådant ärligt och, såvidt det med nödigt afseende på det allmännas fördel kunnat ske, liberalt sätt blifvit försökt och misslyckats, hade man bordt taga sin tillflykt till den utvägen, hvarmed man nu börjat, nemligen att alldeles utelemna denna bana ur räkningen och söka en annan riktning för stambanan.
I öfrigt instämmer jag hufvudsakligen i den utförligare motiverade reserva tion, som Professor Carlson afgifvil.» Af Kontraktsprosten Melander:
Emot 3:dje, 9:de och 19:de punkterna.
»Hufvudsladen uti ett land är eller åtminstone bör vara hjerlat i stats kroppen; och liksom blodet i en organisk kropp strömmar från och till bjertat, så böra ock uti statens kropp lifsfunktionerna hafva uti hufvudsladen sin 48 Bil. lill Slals-Vtskollels Utlåtande M 62. medelpunkt.
Men ehuru pulsädrorna i grannskapet af bjertat svalla fullast, så breda de dock ut sig till alla kroppens delar; och om cirkulationen hämmas i någon del, så lider hela kroppen af tvångsbandet.
Äfven de mindre ådrorna, sorn gå från och till de större, äro till den grad nödvändiga för kropps konstitutionen, att saknaden af dem skulle beröfva de sednare förmågan att uppfylla sin bestämmelse.
Mäste vi nu, med andra länders erfarenhet för ögonen, anse jernvägar såsom kraftiga och nära nog nödvändiga befordringsmedel för ett lands förkofran, så torde den så ofta framhållna liknelsen emellan ådrorna i en kropp och jernbanor i ett land låta ganska väl försvara sig.
Men alt med dessa kommunikationsmedel se vissa delar af landet till godo, under det man förbiser andra, det måste icke kunna vara rätt helsosamt för statskroppen.
Ett sådant för-? biseende har likväl Högl.
Stats-Utskottet låtit falla sig till last uti förevarande Betänkande.
Visserligen utgår Stats-Utskottet från den af Jernvägs-kommittéen yt-r trade och af Kongl. Maj:t godkända åsigt, alt »slambanornc böra företrädesvis ledas »genom orter, hvilka i anseende till sin aflägsenhet från vatten-kommunikationer nicke kunna af dessa draga någon fördel»; men vid tillämpningen afviker Utskottet i väsentlig mån från denna, i min tanke, fullkomligt rigliga åsigt.
1 stället nemligen alt blickarne vid stambanornas utläggande blifvit företrädesvis fästade å orter, hvilka sakna vatten-kommunikationer, hafva sådana landskap, som redan ega dylika kommunikations-medel, blifvit dervid synnerligen afsedda.
Det hade dock icke bordt undgå Utskottets uppmärksamhet, alt medlersla landet af södra Sverige, Kronobergs län med dess enda stad Wexiö, till följe af sin aflägsenhet från segelbara vatten, är helt och hållet beröfvad dylika kommunikations-medel.
Denna stad, som ligger i det inre af nämnda län, har nemligen ett sådant central-läge, att, om man täger den till medelpunkt och ritar en cirkel med 12 inifs radie, periferien träffar städerna Jönköping, Eksjö, Calmar, Carlskrona, Christianstad och i det närmaste Halmstad.
Men just lill följe af detta läge midt in i landet måste ock de långa oph kostsamma transporterna på axel lägga särdeles hämmande band på industrien, hvilken blott behöfver lättnad i omsättningen af sina produkter för att blomstra upp, blott behöfver luft för att kunna rigtigt andas ut.
Undersöker man nu, huru Utskottet sett denna stad och ort till godo, så förmår man äfven med skarpaste mikroskop icke upptäcka, att någon enda rpaska förirrat sig dit från det jernvägsnät, hvarmed medlersta Sverige blifvit så frikostigt öfverspunnet.
Men det utgör icke något ovanligt för denna aflägsna ort alt tinna sig förbisedd; ty utaf de 17,000,000 R:dr B:ko, som blifvit af staten från början af detta århundrade anslagna till kommunikations-anstalter, Göta-kanal inberäknad, hafva endast 70,000 tillfallit Kronobergs län, då deremot andra län, hvilka angränsa segelbara valten, blifvit hugnade med 5 å 400,000, ja ända lill 600,000 R:dr.
I betraktande af allt detta hade man måhända, ulan alltför stor förmätenhet, kunnat vänta sig någon större vill^ , farighet Bil. lill Stats-Utskollets Utlåtande Jis 62.
49 farighet å Utskotlets sida; men i det liela liar ingenting vidare blifvit afgjordt, än det som sist församlade Ständer redan beslutif, nemligen ett tillstyrkande af behöfligt anslag för södra stambanans fortsättning emellan Malmö och Jönköping.
Denna bana kommer dock blott att genomskära den med naturprodukter minst begåfvade delen af Kronobergs län och att framgå på ett afstånd från Wexiö af nära 7 mil, der det är kortast.
Det är visserligen sant, att Sunnerbo härad ganska väl behöfver en sådan häfstång för industriens upphjelpande, äfvensom det är troligt, att der slumra mäktiga krafter, hvilka blott behöfva kallas till lif och sättas i rörelse för att få ljunghedar förvandlade till bördiga äkrar, blomstrande ängar och betesrika hagar; men för närvarande står detta härad så väl i jordmånens bördighet, som i folkmängd, enligt arealen, vida efter de öfriga feni inom länet.
Efter allt utseende kommer ock denna stambana icke att i de närmaste decennierna bära drift- och underhålls-kostnaden, så framt icke en annan tillstötande bana understödjer och liksom lifnärer densamma; och i detta afseende hade det varit ganska lämpligt att föreslå en kommunikationsled genom det bördiga Allbo härad emellan Wexiö och Ljungby, hvilken punkt blifvit med rätta fixerad på södra stambanan.
Att åter trakten af Agghult blifvit på sätt och vis bestämd för banans inträdande inom Småland, anser jag för min del mindro välbetänkt; ty genom nu pågående undersökningar lär det till största delen vara utrönt, att, om denna bana drages mera åt öster till Ilelgeådalen i trakten äf Möckeln och sedan till Lagaådalen, i stället att efter nuvarande- förslag taga en omväg vid Wittsjö åt vester, så vinnes derigenom den dubbla fördelen, att banan blir en mil kortare och kommer alt beröra en af de större insjöarne inom Kronobergs län. 1 sin fortsättning skulle denna stambana, efter alt hafva passerat trakten af Jönköping, förena sig med vestra stambanan i Falköping; men något anslag har icke blifvit beviljad t för banans ledning emellan dessa släder, hvilket är så mycket mera anmärkningsvärdt, som vestra stambanan kommer att under instundande statsregleringsperiod skjuta vida förbi Falköping och en sammanbindningslinea dessa städer emellan alltså onekligen skulle tjena denna stambana till ganska kraftigt understöd, då man besinnar, att Jönköping med sina åtta der sammanträffande landsvägar utgör medelpunkten för en ganska liflig varu- och person-trafik och dessutom är belägen vid södra ändan af en mycket befaren segelled.
Går man nu öfver till östra stambanan, så finnér man att Utskottet till dess utgångspunkt tagit trakten af Katrineholm och såsom en hufvudpunkt derå bestämt Norrköping, dock utan att, enligt sin egen på ett par ställen i betänkandet uttalade åsigt, angifva ändpunkten för denna bana.
Utskottet yttrar nemligen i motiverna till 3:dje punkten, att det »anser Rikets Ständer böra godkänna och an - Bih. lill R.
Prof. 1836 & 1837. 4 Sami. 1 Afd. 29 Haft. 7 SO, Bil. lill Slats-Utskotlels Ullålande JH 62. »taga Kongl. Majrts
Nådiga förslag rörande den östra stambanan och dess förbin— »dande med ej mindre den södra banan än staden Jönköping, dock utan att be»slämma den punkt, hvarest den förra bör förena sig med den sednare stambanan, »eller de orter söder om Göta kanal eller Linköping, genom hvilka den bana, »hvarom nu är fråga, bör ledas, helst fullständiga kostnadsförslag öfver denna del »af banan ännu icke blifvit upprättade och det borde på ytterligare lokala och »statistiska undersökningar få ankomma, huruvida icke densamma, för att medföra »ökadt gagn och föranleda lifligare rörelse för Smålands mest odlade och befolkade, »fastän i sina kommunikations-förhållanden hitintills mindre gynnade trakter, bör, »så vidt sig göra låter utan banans betydligare förlängning, närma sig och genomgå »dessa trakter.»
Yäl har Utskottet uti motiveringen till 19:de punkten gått ett steg längre derigenom att det behagat andraga, att »ännu icke förrättade utider»sökningar rörande östra stambanans sträckning genom Småland hafva hindrat Ut»skoltet att ingå i pröfning af den för
Riket i allmänhet vigtiga frågan, om ej »denna bana kunde och borde ledas genom
Smålands mera odlade och befolkade »trakter i granskapet af städerna Eksjö och Wexiö», och derigenom hos invånarne i sistnämnda stad tändt en svag gnista af förhoppning, att banan i en framtid skalle kunna taga denna riktning; men lika väl, som Utskottet, oaktadt bristande undersökningar, utsatt nordvestra stambanans riktning genom Christinehamn och Arvika, kunde ock Utskottet, efter mitt förmenande, hafva i bestämdare ordalag tillstyrkt östra stambanans ledning förbi Eksjö och Wexiö.
Från Eksjö förbi Hvetlanda lill Wexiö hafva nemligen okulär-undersökningar blifvit anställda utan att påträffa några hinder för en banas anläggande; och då Ljuugby blifvit bestämd såsom en hufvudpunkt på södra banan, och denna punkt på nämnde bana är den närmaste till Wexiö, så hade väl steget kunnat tagas ut och Ljungby bestämmas såsom den ändpunkt, der östra banan borde förenas med den södra.
Hvad vidare beträffar den totala bristen på anslag för östra stambanan, så skall anledningen dertill vara att söka i bristande undersökningar; men oaktadt samma förhållande eger rum med nordvestra banan, har detta dock icke hindrat Utskottet att för denna sednare föreslå 1,000,000 R:dr R:mt.
Nu lära dock mera fullständiga undersökningar verkligen blifvit anställda emellan Norrköping och Linköping, och en bana emellan dessa städer skulle tvifvelsutan hafva utgjort ett litet hell för sig, liksom banan emellan Malmö och Lund, samt den föreslagna emellan Slockholm och Upsala.
Genom anslag till en sammanbindnings-linea emellan Norrköping och Linköping skulle Utskottet derjemte hafva visat, att det verkligen haft allvar med östra banans utläggning i en icke så långt aflägsen framtid.
Reträffande banans ytterligare sträckning neråt landet öster eller vester om Sommen och så vidare till Eksjö, Wexiö och Ljungby, medgifver jag gerna, alt noggranna alternativa detaljundersökningar äro behöfliga; och ett tillräckligt anslag så väl dertill, sorn till dy - Bil. lill Siats-Utskottets Ullålande JYi 62. 61 lika å de öfrige stambanorne bar Utskottet också ställt till Kongl. Majlis disposition.
Kunde genom dessa undersökningar lämpligaste sträckningen för en för— oningsbana emellan Wexiö och Ljungby hinna fullständigt utstakas under instundande stalsreglerings-period, och vid nästa riksmöte ett anslag för denna bana beredas, på det att ungefär samtidigt med södra banans framdragande till Ljungby en bana malle från Wexiö mota denna; så skulle Staten derigenom, efter min öfvertygelse, blifva betryggad för förluster i och för den södra stambanan.
Genom en sådan bansträckning vore ock en god början gjord till den ganska vigtiga förbindelsen emellan Wexiö och Halmstad, hvarefter denna bana borde utsträckas i öster åt Kalmar, så ali ett nytt, val icke blått, men grått, band förenade Österoch Vesterhafvets vatten.
En annan tvärbana, genomgående trakten midt emellan Jönköping och Wexiö och förenande Wernamo, Wrigstad och Hvetlanda, torde ock blifva ganska vinstgifvande, och då isynnerhet af högsta vigt, när södra stambanan kommer upp lill Wernamo.
Korn iner nu också den öslra stambanan, såsom önskligt och lämpligt vore, att beröra den vidsträckta af jordbruk, bandel och näringar redan icke obetydligt uppblomstrande Hvellandaslätten med sina der hvarandra mötande 6 landsvägar, och Wexiö att förenas med Hvetlanda genom de bördiga Norrvidinge, vestra och öslra, häraderna; så knytes en för mellersta delen af södra Sverige i hög grad vigtig jernvägsmaska, Wexiö-Ljungby-Wernamo-Hvetlanda-Wexiö, hvilken genom sin beröring med de större sjöarne Åsnen, Widöstern, Örken och Helgasjö än vidare skall utbreda sina välgörande verkningar.
Först då, när östra banan kommer till Eksjö, skall en bibana emellan nämnde stad och Jönköping blifva af någon betydligare vigt; och derigenom skall ock det jernvägsnät fulländas, hvarmed (jenna sednare stad med sitt ypperliga läge förljenar att blifva omspunnen.
— Dock, jag fördjupar mig i framtidsdrömmar och glömmer bort den nakna verkligheten.
Elt botande moln står i horizonten — 30, nej 130 millioners statsskuld — och detta återför mig till besinning.
Det torde derföre, så säger mig denna, vara bäst att för instundande stalsreglerings-period endast anslå medel till fortsättning af de stambanor, Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag beslöto, och öfverlemna åt kommande Ständer att vidare utsträcka jernvägssystemet.
Det är ock endast för den händelsen, att Rikets
Ständer skulle vid innevarande riksmöte antaga det föreslagna jernvägs-systemet, som jag velat framlägga ofvanstående anmärkningar rörande södra och östra stambanorne»; af Herr A. W. Björck: »För att gifva mindre vidlyftighet åt min reservation i anledning af Stals-Utskottels Utlåtande angående jernvägs-stamliniers utförande och dertill erforderliga medels anvisande, inskränker jag mig till anförande af hufvudö momenterna utaf de skäl, som vid behandlingen af de särskilda frågorna inom Utskottet af mig blifvit andragne.
S2 Bil. lill Stats-Utskottcls Utlåtande J\f 62.
Fastställandet af ett system för Statens jernvägsbyggnader har jag afstyrkt derföre, att tvist framdeles kan uppstå, huruvida Ständerna ega rätt att göra de rättelser och ändringar i systemet, som af dem kunna pröfvas nödiga; att, om än denna deras rätt lemnäs obestridd, vidtagandet af dylika erforderliga ändringar medför olägenheter för enskilde och uppoffringar för Staten; att dessutom ett fast— ställdt och lill utförande antaget system innebär våda för Statsverket och dess financiela ställning, och att ett fastslälldt system alldeles icke erfordras för att med urskiljning och beräkning tillvägagå vid anvisande af medel för jernvägsarbetels utförande.
Under förbandlingarne inom Utskottet syntes man lill en början vara ense derom, att, om ett system nu fastställdes, sådant icke utgjorde hinder för kommande Ständer alt deri göra ändringar, men sedermera visade det sig att en och annan föreställde sig, att bestämmande af jernvägarnes sträckning tillkommer regeringsmakten.
Om nu än denna sednare åsigt icke för det närvarande skulle allmännare omfattas, och om än det ostridigt är och blir Ständernas rätt att vägra anslag till utförande af sådana vägar, som framdeles kunna finnas olämpliga, så mäste den allmänna meningen om nyttan af dessa anstalter lätt gifva styrka åt den åsigt, som kanske framstår, då man minst väntar det, att Ständernas beslut vid denna Riksdag, så vidt derigenom Kongl. Maj:ts Nådiga förslag godkännes, icke utan begge statsmakternas bifall kan ändras.
Under alla förhållanden måste en åtgärd, som hotar att inskränka representationens rätt att göra afseende på förekommande omständigheter och derefter rätta sina beslut, böra undvikas, och minst bör man opåkalladt gifva anledning till en i konstitutionelt hänseende möjligen tvistig fråga; men då sannolikheten att rättelser och ändringar i systemet måste blifva nödvändiga är större i den män föregående undersökningar nu saknas och systemet likväl synes erhålla en stor omfattning, kan det icke nekas, att man genom fastställande af ett system lägger grunden till tvister så väl om statsmakternas inbördes rättigheter i denna fråga, sorn ock om rättigheten i allmänhet att om bansträckningarne fatta andra beslut', än dem, som nu må tillkomma; hvarmedelst frågan måste och skall blifva framdeles ännu mera invecklad och till splittring inom representationen ledande.
Om man likväl utgår från den åsigt, att de beslut om jernvägarnes sträckning, som vid denna Riksdag fattas, men icke erhålla bekräftelse genom anslag af medel till deras verkställighet, kunna af kommande Ständer ändras, och om man derjemte icke vill inlåta sig i svar på den fråga, hvartill det tjenar att fastställa ett system, hvars utförande man sjelf medgifver ankomma på vidare pröfning framdeles; så är man dock skyldig att taga i öfvervägande de allmänna och en skilda olägenheter, som följa deraf, att det fastställda systemet kan ändras.
Alla de fördelar, sorn af Utskottet framhållas såsom följder af ett fastställdt system, bera Bil. till Slals-Utslcotlets Utlåtande Jtä 62. ö3 uppenbarligen deraf, att detta icke är underkastadt förändring.
Då det mi förutsattes, att ändring kan ske, äfven om man icke vill medgifva, alt den mäste inträffa, så visar det sig ju att grunden för alla de bjert utmålade förmånerna af systemet är en oriktig uppfattning af beslutets verkan och giltighet.
Är det nu
Ständerna värdigt alt föranleda en sådan villfarelse och kan det ske utan ansvar för Statsverket?
Utan att anföra exempel, som nästan alltid äro förhatliga, inses lätt, att alla de enskilde, som trygga sig vid det fastställda systemet och derpå grunda sina ekonomiska beräkningar, skola blifva lidande då ändring i systemet finnes nödvändig och dessa beräkningar af en sådan korsas.
För visst kan det antagas, att de sålunda lidande skola anse sig ega anspråk på godtgörelse af Slaten, och om än någon juridisk förbindelse dertill icke kan af Staten erkännas, så lärer det svårligen kunna nekas, att den moraliska rättvisan, det vill säga billigheten, förpligtar Staten till godtgörelse.
Men hvar skall denna stadna?
Sannolikt skall farhågan att i detta afseende alltför mycket blottställa Statsverkets tillgångar verka derhän, att någon ändring alldeles icke sker, och de nu rådande tro sig kanske just derigenom hafva uppnått hvad som i deras föreställning borde sökas.
De kunna dock icke önska detta ulan att helt och hållet förneka, att upplysningar framdeles kunna erhållas, som visa, det systemet i större eller mindre rnån är oriktigt.
Då de likväl tillstyrkt anvisande af medel för sådana undersökningar, hafva de dermed brutit stafven både öfver sitt system och öfver den enda förutsättning af dess fullkomlighet och ofelbarhet, hvarpå hela frågan om ett systems fastställande ytterst beror.
Deu måhända största af de olägenheter ett systerns fastställande framkallar, är och blir den, att jernvägsarbete!^ utförande derigenom påskyndas mera, än en riktig uppskattning af Statsverkets tillgångar och ett klokt afseende på dess financiela ställning medgifva, samt alt denna sednare bringas i äfventyr jemte det landets alla näringsförhållanden hotas till sitt bestånd och sin utveckling.
På hvarje rad af Utskottets Betänkande läser man redan nu, huruledes de olika anspråkens tillfredsställande fört Utskottet framåt, så väl i fråga om systemets omfattning, som ock vid bestämmande af arbetet för deu närmast kommande tiden.
Om man nu genast gifver vika för dessa anspråk; om sjelfva systemet visar sig utgå från förutsättningen af deras behörighet och giltighet; och om dessa anspråk och deras till fredsställande i sjelfva verket karakterisera hela systemet och utgöra på en gång grunden för allt del väsentligaste innehållet deraf, huru skall man då tilltro kommande Ständer att vid det vidare utförandet framgå med den besinning, som blif— ver nödvändigare, i den mån man utsträcker arbetet nu i dess början?
Det är naturligt, att ett system, ju mera omfattande det är, skall beröra, i sig upptaga och tillfredsställa en större mängd olika intressen; och det är dessas rätt att göra sig gällande, under vilkor, att de icke inkräkta på det allmänna och gemensamma; Bil. till Stats-Utskottels Utlåtande JYi 62. men de skola i allmänhet icke nöja sig dermed, ulan de skola fordra systemets snara tillämpning och verkliggörande, och de skola yrka att arbetet fortgår med den största skyndsamhet och, hvad än värre är, att det börjas på alla banor och i olika sträckningar.
Denna deras fordran skall blifva mera högljudd och pockande, i den mån de tro sig beroende af ögonblickets hänförelse eller frukta att deras anspråk icke äro af beskaffenhet, att de vid närmare undersökning och mognare bågrundning kunna komma till erkännande.
Så vidt systemet går till mötes anspråk af nyssnämnde beskaffenhet, blir frågan om medlen, sättet och tiden för anläggningarnas utförande beroende af det understöd, sjelfva systemet af dylika anledningar erhållit; och de förhållanden, som i sagde hänseenden bort och böra verka bestämmande, blifva utan behörigt inflytande.
Hvarje misstag, sorn förelöper vid systemets uppgörande, inskränker således icke sin verkan till den olägenhet, som en oriktig bansträckning i och för sig sjelf kan medföra, utan ökar den financiela vådan i en oberäknelig grad.
På detta sätt skola fosterlandets stora och allmänna intressen sättas på spel och upplösas i en mängd små intressen, hvilka dock icke ens förenade bilda det gemensamma.
Rikets Högloft Ständers lill Stats-, Banco- och Riksgälds-Verkens öfverseende valde Revisoms Berättelse, angående den granskning af de under Kongl. Maj:ts och Rikets CommerceCollegium ställde Fonder och Medel, som blifvit förrättad år i835.
Sedan undertecknade, af RiksStånden till Stats-, Banco- och Riksgäld s v ei- k e 11 s öfverseende valde Revisorer numera äfven granskat redogörelsen och förvaltningen af de fonder och medel, som äro ställde under Kongl. Maj:ts och Rikets CommerceCollegium, nemligen:
ManufacturDiscont- och UllDiscont-fonderne, Manufactur- och Extra Licentmedlen samt de medel, hvilka hemälde Kongl. Collegium årligen uppbär till godtgörande af Svenske och Norrske
Consulernes utgifter i embetsärende/ samt för nödställde Svenske sjömäns liemförskaffande, få Revisorerne, angående denna granskning, till Rikets Högloft.
Ständer afgifva vördsam berättelse och dervid anmäla, att då StatsUtskoltet vid sistförflutne
Riksdag öfversett förvaltningen år i832 af förenämnde fonder och medel, med undantag af Extra Licentfonden, hvilken först under loppet af år 1833 lill Kongl. CommerceCollegium öfverlemnades, har den nu verkställda revisionen omfattat åren 1833 och r 834.
Vid revisionsförrältningens början hafva Revisorerne fått emottaga såväl Kongl.
CommerceCollegii till Kongl. Majit afgifna underdåniga berättelser om förvaltningen för de ifrågavarande åren, med tillhörande böcker, räkenskaper och handlingar, som de berättelser, hvilka särskilde af Kongl.
Majit i Nåder tillförordnade Revisorer i underdånighet aflemnat, angående ManufacturDiscont- och UllDisconlfondernes förvaltning samma år, tillika med Kongl.
CommerceCollegii öfver hemälde Revisorers berättelse för år 1833 afgifna underd. utlåtande.
Hvad först angår ManufacturDiscontfonden, så inhemtas af de härjemte bilagde capitalslut, att Fondens inkomster genom influtna räntor å utlånta capital, efter afdrag af utgifterna för förvaltningen, utgjort: ( 4 ) år 1833 . .. . 23,842:34. 2. och år i834 24,270: — 9.
Tillsammans 48,112: 34- n •
Härifrån afgå likväl följande summor, nemi.:
1:0 för reparationer å Kongl. CoinmerceCollegii hus under hegge åren . 325: 46. — 2:0 till Technologiska Institutet, 2 års anslag å i4>ooo R:dr 28,000: 3:o i följd af Kongl.