Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den dagen stod så tydligt för hennes minne, då Willy, från att vara så mun- ter, så yster, plötsligt blef sorgsen, då hans glada skratt förbyttes i tårar, som likt eld brände modershjärtat.
Hon framlade de dyr- baraste leksaker för honom, men de förmådde ej stilla hans gråt; hon bjöd honom läckerheter och nämnarn af alla slag, men han sköt allt- sammans ifrån sig och drog sig otåligt undan moderns smekningar.
Då blef hon ond och gaf det lockiga huf- vudet en kraftig örfil.
Willys tårar upphörde att rinna, hans förr så älskliga läppar voro härefter trotsigt slutna och yttrade ej mer ett ord af klagan.
Men modrens ögon fingo heller ej glädja sig åt sin älsklings joller och glada skratt.
Han blef för hvarje dag mera tyst och sluten, ansiktet blef hvarje dag allt blekare och blekare, och han tynade synbart af dag ifrån dag.
Kunde han verkligen ej öf- vervinna sin längtan, sin sorg efter denne man, som hon, modern, utstött ur huset, sedan hon i sitt hjärta förbannat honom?
Väl hade hon älskat honom så, som en kvinna blott en gång kan älska i sitt lif, och dock ångrade hon ej, hvad hon gjort, och tänkte ej mer på den otacksamme.
Tänkte hon verkligen ej på honom mer?
Förbi hennes själs ögon passerade ett pano- rama, hvars alla bilder hon så väl kände igen.
Hon såg sig som ung flicka i föräldrahemmet omgifven af glans och lyx.
Hon var ett egen- sinnigt, bortskämdt barn och beherskade full- komligt både far och mor, hvilka formligen af- gudade henne och uppfyllde hvarje hennes ön- skan.
Hon hade ett oförlikneligt vackert an- sikte, men egde oskså ett högmod utan gräns.
Dock skulle äfven hon finna sin öfverman: kärleken intog och beherskade hennes hjärta. '
Edvard Verner var bokhållare hos hennes far.
Han var fattig, och hans föräldrar — anspråkslöst handtverkarefolk — hade gjort stora uppoffringar för att kunna skaffa honom en god uppfostran.
På en bal, till hvilken grosshandlaren, Adas far, äfven inbjudit några af sina kontorister, lärde hon känna honom, och snart tändes i hennes hjärta en kärlek, som hon i början bekämpade såsom henne ovär- dig.
Snart blef hon dock öfvertygad om, att hon ej kunde lefva utan Edvard.
Och nu var hon åter det egenvilliga barnet.
Föräldrarne måste foga sig efter hennes vilja och helsa den fattige bokhållaren välkommen såsom svärson.
Brölloppet firades med stor prakt, och Ada ansåg den dagen såsom den lyckligaste i sitt lif, då hon fick utbyta sitt adliga namn mot det anspråkslösa » fru Ver- ner ».
Men hennes lycka hade ännu ej nått sin böjdpunkt.
Detta inträffade efter ett års tid, då hon i sin makas armar fick lägga en liten son.
Lyckans gudinna påstås vara nyck- full, och hon började nu mer och mer vända sitt leende anlete från sin förklarade gunstling, och slutligen kände sig Ada nästan olycklig,
och hon hade intet mer än sitt enda, sitt afgudade barn att lefva för.
Och nu skulle hon förlora äfven detta!
» Nej, nej, » ropade hon och pressade förtvif- lad händerna mot det oroligt klappande hjär- tat.
» Ack, Gud i himmelen!
Tag ej från mig mitt barn!
Du kan ej vara så hård!
Hvarmed har jag förtjänt att straffas så hårdt? » Led hon verkligen oförtjänt?
Var det hennes skuld, att mannen lemnat henne?
Var icke han i stället den skyldige?
Det kännes dubbelt tungt att lida för en annans fel, helst om denne är egensinnig och ei vill erkänna sin skuld!
Stackars Ada!
Hon hade ju endast fordrat, att Edvard efter hennes föräldrars död skulle, på samma gång han öfvertoge affären, äfven antaga svärfaderns namn eller åtminstone göra allt för att rinna adelskap.
Framstående per- soner hade gifvit löfte om bistånd härvid, och Ada hängaf sig med hela sin själ åt tanken på ett adligt namn.
Ensamt för barnets skuld hade Edvard varit skyldig att uppfylla hen- nes önskan i detta fall, men han gjorde det icke.
Då började misstämningen mellan Ada och honom.
Icke långt därefter dog Edvards far, hvilken såsom förut fortfarit med sitt handtverk i en liten landsortstad.
Djupt bedröfvad återkom Edvard från begrafningen och bad Ada inner- ligt att få taga till sig sin gamla mor, som nu var alldeles ensam.
Men Ada afslog hans be- gäran.
Hon förklarade sig villig att tillfreds- ställa den gamla fruns behof; men taga henne till sig i sitt eget hus — nej, aldrig!
Edvard bad och besvor sin hustru att visa honom deona kärlekstjänst.
Förgäfvesl Hon blef obeveklig, äfven då han hotade att lemna henne.
Kallt hånleende svarade hon: » Välan!
Återvänd till din fattigdom, till ditt armod och försök, huru det smakar!
Jag är säker på, att du snart kommer igen.
Gif din mor ett rikligt underhåll, skaffa henne en treflig boning och sörj för henne på bästa sätt; men att här i huset presentera henne som svärmor, det kan jag verkligen icke.
Det måste du själf inse! » Men han insåg det icke.
Han höll det för en sons heligaste plikt att förljufva sin mors sista lefnadsdagar, och hur skulle han kunna göra det bättre än genom att taga henne till sig och själf sörja för henne, själf vårda henne, såsom hon i sin kärlek gjort med ho- nom.
Och så blef han fast i sitt beslut att lemna sin hustru, hvilken genom sitt högmod så ofta gifvit honom anledning till bekymmer, och som nu senast genom sin hjärtlöshet stött honom ifrån sig.
Med bittert sinne gick han från Ada, men afskedet från sonen förorsa- kade honom djup smärta.
Åter och åter be- täckte han det lilla ansiktet med kyssar, han smekte ömt de runda armar, som omslöto hans hals, och hviskade de hjärtligaste smeknamn i gossens öron.
Skilsmessan kändes äfven för Ada bitter, men hon ville ej vidgå det, utan väpnade sig med sitt högmod mot själfförebråelser och hop- pades bestämdt, att Edvard skulle komma till- baka.
Men då vecka efter vecka förgick, utan att den djupt kränkta mannen återkom, till- slöt hon mer och mer sitt hjärta för honom, och icke ens Willys stumma smärta öfver förlu- sten af fadern förmådde böja hennes styfva sinne.
Barnet hängde med all den hängifvenhet, dess lilla hjärta var mäktigt, fast vid sin gode fader.
Ingen förstod såsom han Willys tankar och känslor, ingen kunde berätta så härliga sagor eller sjunga så vackra visor som han, ingen förmådde så leka med barnet som den man, hvars högsta glädje var hans son och hans maka.
Därför sörjde Willy sin far så djupt, att intet kunde förströ honom, sedan fadern ej mer var hemma, och då han till följd af moderns hårdhet slöt sin sorg inom sitt eget bröst, blef smärtan honom slutligen öfvermäktig och lade honom på sjukbädden, ja, förde honom till grafvens rand.
Midnattstimmen var inne, och klockans slag väckte Ada ur hennes drömmar.
Förskräckt spratt hon upp.
Hon hade försummat att i rätt tid ge Willy medicin.
Hon hade hvarken märkt, att betjänten ansat om brasan eller ställt på bordet en beslöjad lampa, hvars matta röda sken nu föll på det sjuka barnet, som i feberyrsel kastade sig af och an på bädden och slog vildt omkring sig med händerna.
Febern tycktes hafva nått sin höjd- punkt, och dödsångest bemäktigade sig den stackars modern.
Och ingen hade hon hos sig, ingen som kunde hjälpa och trösta henne; till och med Gud syntes hafva öfvergifvit henne.
Krampaktigt sluter Ada barnet i sin famn och beder; det är första gången på många, många år.
Ifrigt beder hon för sitt barn.
Det är, som hade hon svårt att finna ord i början, men det går snart lättare, och hon slutar med att lugnt framsäga den aftonbön, hon plägat läsa som barn, hvilken, förut bortglömd, nu fallit henne i minnet.
Och Willy förstår henne och beder med, och då hon slutat, sä- ger han sakta, under det han med handen sme- kande öfverfar hennes kind: » God natt, lilla, älskade pappa!
I morgon leker du ju åter med lille Willy och går sedan aldrig mer ifrån honom?
Hör du det, pappa, lemna aldrig mer Willy ensam! » Ada sjunker ned på knä och gömmer an- siktet i barnets bädd.
Hennes hjärta är all- deles förkrossadt.
Snart reser hon sig åter och sträcker längtansfullt sina armar efter Ed- vard.
Hennes stolthet är bräckt, och hon känner behof af ett trofast hjärta, hvilket hon kunde delgifva sin ångest, och vid hvilket hon kunde gråta ut sin smärta.
Nu känner hon först, hvad hon skjutit från sig.
Med feberaktig ifver väcker hon en tjänare att vaka vid Willys bädd, befaller i en tyst bön sitt barn i Guds beskydd och skyndar ut på den mörka, folktomma gatan.
Med raska steg skyndar hon till det hus, där Edvard bor med sin mor.
Hans fönster är ännu upplyst, och hans skugga rör sig därinne.
Kanske har han af längtan efter maka och barn ej kunnat finna ro i sömnen utan vankar oroligt fram och åter på sitt rum.
Hon klappar på, och liksom hade han anat hennes besök, står han ögonblickligen i dörren och öppnar famnen för henne.
Lycksaliga sluta de hvarandra i sina armar.
Men endast några korta ögonblick njuta de denna länge försakade lycka.
Hon fattar hans hand och för honom skyndsamt till bädden, där hennes - — där hans barn livilar.
Det börjar slutligen dagas.
Här och där blir lif och rörelse i husen och på gatorna.
De tjocka damastgardinerna i Willys sjukrum genomsläppa redan en och annan solstråle, men gossen sofver ännu lugnt och ljuft.
En lätt svett betäcker hans panna.
Febern har vikit, krisen är lyckligt öfverstånden, och då Willy ändtligen slår upp sina klara, men matta ögon, hvila de med ett lycksaligt leende på far och mor, som hand i hand sitta vid hans läger förenade med kärlek, som aldrig mer skall svikta, emedan den nu blifvit luttrad i lidau- dets skärseld.
t Apropos senaste simpromo^ tionen för damer.
dun har en gång förut denna sommar ytt- rat några ord angående simkonstens be- tydelse äfven för kvinnan.
Det var då vår afsikt att endast gendrifva några af de van- ligaste invändningarna från fruntimrens egen sida mot denna kroppsöfnings lämplighet för deras kön samt lemna några anvisningar om sättet att förskaffa sig tillfälle till inhemtande af konsten.
Att vi nu återkomma till detta område har, såsom öfverskriften antyder, sin närmaste orsak i den nyligen vid Stockholms stads bad- och siminrättning hållna stora simpromotionen, där- vid, såsom våra läsarinnor sannolikt redan veta, äfven ett stort antal kvinliga elever er- höllo magisters- och kandidat-graderna.
V i skola nu ej — hur frestande det än vore — gifva oss in på en skildring af den vackra festlighetens förlopp, ty därom ha väl damerna redan läst i de dagliga tidningarna.
Det af promotor, pastor primarius d:r Fehr hållna, djuptänkta och förträffligt framförda inlednings- talet, verserna till jubilarerna (de för 5 0 år sedan promoverade åldringarna), namnen på såväl dessa som alla årets manliga och kvin- liga magistrar och kandidater — allt detta måste vi gå förbi, liksom herrarnes djärfva och kraftiga hopp med enkla och dubbla vol- ter och damernas smakfulla dräkter och gra- ciösa simprestationer.
V i endast hänvisa, för den händelse saken skulle undgått någon in- tresserad läsarinna, till de stora stockholms- tidningarna för den 2?
sistlidne augusti.
Däremot ha vi ansett, att några ord om våra kvinliga simpromotioner i allmänhet och de stockholmska isynnerhet skulle intressera våra läsarinnor och kunna för åtskilliga af dem innehålla något nytt och väckande.
V i skola då först för dem, som äro vänner och kanske äfven utöfvare af simsporten, berätta litet, hur en eklöfs- eller pillöfskrans — tecken till simmagisters- eller simkandidatsvärdig- heterna — vinnes af en kvinna här i Stock- holm.
D å vi nu och i det följande säga » kvinna », innefatta vi däri alla kvinliga ål- drar, äfven småflickornas.
Finner någon detta olämpligt, så ursäkta vi oss med, att på promo- tionsprogrammet alla de kvinliga promovendi kallas » damer », liksom alla de manliga få heta » herrar », ehuru åldersgränsen på båda hållen går ned ända till — 11 år.
Fordringarna, som förut voro ganska höga, nedsattes enligt beslut af Stockholms Simsäll- skaps styrelse — skälet skola vi längre fram meddela — till följande: För kvinlig magister: skicket (3 betyg) Sträcksimning 1080 met.
Eyggsimning 450 » Klädsimning 360 » Flytning 180 » Vattentrampning.150 » Längddykning 12 » Djupdykning 3 ggr Stenföring (större sten) 14 met.
B e r i i m l i G o d k ä n d S (2 betyg) (1 betyg) 720 met.
270 &gt; 180 » 90 » 90 » 9 » 2 ggr 450 met.
150 » 150 » 45 » 30 » 7 » 1 gång.
11 met.
6 met.
För kvinlig kandidat: Utmärkta framsteg (1 betyg) Sträcksimning Ryggsimning Klädsimning Flytning _. Vattentrampning LäDgddykning _ 300 meter 90 » 90 » 30 » 15 » 4 »
För magister fordras därjämte hopp från högre trampolinen (den s. k. magistern), för kandidat från den lägre (den s. k. kandidaten).
Deras höjd är resp. 14 och 24 fot.
Tornets är 36 fot.
Jämförda med de för herrarne gällande for- dringarna, utgöra damernas ungefär något min- dre än hälften.
Såsom hvarje simmare torde finna, äro ofvan- nämnda prof, särskildt magisterprofven, om ej så synnerligen fordrande, dock tillräckliga för att ådagalägga en grundligt inhemtad sim- färdighet, hvarmed man bör mäkta reda sig under alla förhållanden i det våta elementet samt kunna — magister betyder j u lärare — meddela fullständig simundervisning åtminstone åt kvinliga elever.
V i äro ock öfvertygade, att en stor del af de unga flickor, som pro- moverats, skulle med glädje mottaga en sim- kondition under sommaren och förträffligt fylla sin plats.
A f lärarinnorna vid våra simskolor skulle nog goda anvisningar lemnas på lämp- liga simgouvernanter, de enda, hvarmed (i pa- rentes sagdt), enligt vår oförgripliga mening, flickor borde plågas under den korta somma- ren.
Till nu ifrågavarande promotion hade magi- sterprof aflagts af ej mindre än 17 kvinnor, hvilka också alla den 26 augusti mottogo ek- löfskransen.
A f dessa hade 10 uppnått sam- manlagdt 24 betyg i de ofvannämnda 8 ma- gisterämnena, således högsta betyget (3) i hvarje ämne.
Den inbördes ordningen mellan dem bestämdes sedan efter den större eller mindre lätthet, hvarmed de fullgjort sina prof.
Det är ganska märkligt, att den af dessa 10, som blef primus — hennes namn är Gundia Jarl — var yngst bland dem, näm- ligen blott 13 år.
Men hon är en ganska storväxt flicka, för öfrigt lärjunge i Klara för- samlings folkskola.
A f de öfriga 16 magist- rarna var en 20 är, en 17 år, sex 16 år, tre 15 år, tre 14 år, en 12 år och en 11 år.
De flesta af » magistrarna » voro ännu skol- flickor, 9 från folkskolor, 4 från privata flick- skolor, allt i Stockholm.
Tre af dem (alla med 24 betyg) hade inhemtat simkonsten i frun- timmers-simskolan vid Skeppsholmen.
Kandidaternas ålder varierade mellan 15 och 11 år.
Alla utom 3 vore från våra folk- skolor.
Det har anmärkts, att de kvinliga promovendi till så stor del vore folkskolebarn.
Detta torde väl bero hufvudsakligen därpå, att de kvinliga eleverna vid Stockholms stads bad- och siminrättning till allra största delen bestå just af barn från folkskolorna, hvilka där erhålla undervisning på kommunens be- kostnad, under det de förmögnare klassernas barn till största delen tillbringa sommaren på landet och endast vår och höst besöka simskolan.
Mycket inverkar äfven den om- ständigheten, att de fattigare flickorna äro mindre vekliga och rädda.
Dessa små, skralt klädda och klent födda, lära sig ofta genom sin tilltagsenhet ganska fort att simma och detta, ehuru den undervisning, som kan bestås dem, begripligtvis måste bli rätt knapphändig till följd af deras stora antal.
Det svåraste profvet för många bland dessa magistrar och kandidater ur folket är nog anskaffandet af en presentabel simkostym för promotionshög- tidligheten.
Den öfningstid, som erfordras, innan en kvinna kan aflägga magisterprofven, uppgår kanske i allmänhet till 3 å 4 somrar.
H o n kan börja inhemta konsten vid 8 — 10 års ålder, men sedan blir ej alla somrar tillfälle till fortsatt undervisnings erhållande, och på det sättet går tiden.
Det torde då böra be- traktas som ett ganska godt resultat, om, så- som fallet var vid senaste promotionen, medel- åldern för de kvinliga magistrarna endast är 15 år.
H. Löneförhöjningen.
G. det lilla matrummet stod bordet dukadt ^S *.
för två personer.
Från köket bredvid hördes det fräsa i en panna och en stark lukt af något stekt strömmade in, då dörren öppnades.
Ett rödblommigt ansikte tittade in, ett par stora blå ögon riktades mot vägg- uret och en behaglig röst utropade: » Redan tu! » hvarefter dörren hastigt tillslöts och ett förnyadt skrammel af kökssaker tog vid.
Någon stund därefter öppnades den till förstugan ledande dörren i » salongen », som det hemtrefliga rum helt ståtligt benämdes, hvil- ket gjorde tjänst som förmak, arbetsrum och allt i allo.
En ung man med ett friskt och gladt utseende inkom, upphängde sin sommar- öfverrock på klädhängaren vid dörren och skyndade genom matrummet direkt ut i kö- ket för att straffa sin sölande lilla hustru med en kyss, mot hvilken hon förgäfves sökte värja sig med de framsträckta, mjöliga hän- derna.
» Jag kan rakt inte hjälpa, att jag ej är i ordning, » urskuldade hon sig, » men lektio- nen hos doktorns drog ut på tiden, och dess- utom är det ett långsamt göra att rensa och steka fisk, skall jag berätta.
Men nu är det färdigt.
Känn så godt det luktar, » tillfogade hon och stack skrattande den fräsande stek- pannan under näsan på mannen, som förfä- rad ryggade tillbaka och tog till flykten.
Med ett hemlighetsfullt leende framtog han ett par vinglas och satte dem på bordet till- lika med en vinbutelj, som han hemtade ur öfverrocken.
Just som han slutat dessa an- ordningar, kom hustrun in med den stekta fisken, nu prydligt upplagd på fat och de togo plats vid bordet.
D å fisken spisats och prisats, slog mannen i den af häpnad för- stummade hustruns glas och höll tal.
» Det var en gång en ung man, som låg i Upsala och läste juridik.
Han ämnade blifva justitieminister sedan.
Men så dog hans pappa och lemnade bara skulder efter sig, och så tog den unge mannen sin Mats ur skolan, for till sitt land igen och blef bankbokhållare med hundra kronor i månaden att lefva på.
Men i Upsala hade han träffat på en den allra som mest förtjusande seminarist — tyst där och afbryt inte talaren — och hon hade varit nog enfaldig att fatta tycke för och för- lofva sig med den unge mannen, och då denne nu såg sig i besittning af en säker inkomst, skref han och bad henne gifta sig med honom, hvilket hon också gjorde och nu hafva de i fyra år lefvat lyckliga och nöjda, fastän hon fått nöja sig utan piga och gifva musiklek- tioner på köpet.
Vin hade aldrig synts på deras bord, förrän mannen en dag kom hem med en hel butelj Lacaves bästa 80 öres sherry och detta för att fira » — här gjorde ta- laren en konstpaus — » sin löneförhöjning om tre hundra kronor om året, det vill säga tju- gufem kronor i månaden på köpet. » Här afbröts han af hustrun, som sprang upp från sin plats och under utropet » ack, så ro- ligt! » lindade sina armar om hans hals och återbetalade den i köket gifna kyssen med flere hundra procents ränta.
Han lät sig dock icke bekomma, utan ropade med stark röst: » Till ordningen! » och föreslog därefter en skål för det » förmögna » herrskapet Berg- lund.
Skålen dracks under allmänt bifall, och middagen afslutades under den angenä- maste stämning.
&gt;Och nu, min sötaste Elise, » sade herr Tage Berglund, då han, äfvenledes högtiden till prydnad, rökte sin eftermiddagseigarr i sa- longen, » nu har jag en bön till dig.
Jag ville litet mera än med vin och cigarr fira denna dag.
Säg mig därför något, som du gärna skulle vilja hafva, men hittills ej an- sett dig hafva råd till, och du skall få det till minne af denna 26 april. » » Tack snälla Tage, det är allt en hel hop vi behöfva.
» » Inte ' vi ', » afbröt mannen, » utan du, du personligen.
Någonting i toalettväg eller så.
det vill säga, inte alltför dyrbart. » Fru Elise satt en stund småleende, med ögonen fästa på sin sömnad.
Därpå sade hon sakta, medan färgen på hennes kinder bléf allt djupare: » Jag har nog en önskan, men den är kan- ske dåraktig.
Min sommarhatt är bra ful och blir nog svår att ändra för tredje gången, och jag såg just i middags en den allra mest förtjusande hatt i fönstret hos fröken Fors- blad.
Jag tänkte verkligen då: ack, den som hade råd att köpa den! » » Å r en sådan där pjäs mycket dyr? » frå- gade Tage eftersinnande.
» Ja, den går nog till en åtta, tio kronor. » » Åtta, tio? » upprepade mannen lättad.
» Den är din och du följer mig och köper den, då jag nu går på banken. » Onödigt att säga hvad nu följde.
Alltnog, hatten köptes och befanns hänförande, stora, genombrutna brätten, höljda med rosor och den delikataste hvita crépe.
» Den eleganta- ste hatten i staden, » sade modisten.
Då de unga tu dagen därpå träffades vid middagen, frågade Tage, om hans kära hälft förvridit hufvudet på många ungherrar, ty hon var verkligen alltför söt i sin nya hatt.
Men till sin förvåning fick han till svar endast ett tvunget småleende och orden: » Åh, jag tror just inte det. » Förvånad och nästan förskräckt öfver detta oväntade mottagande, frågade han ifrigt: » Hur är det, min älskling?
Å r du ledsen?
Eller sjuk? » Och i stället för att sätta sig till bords, drog han henne ned på sitt knä och blickade frågande in i hennes ögon, hvilka nu började fyllas med tårar.
Hon undandrog sig hans forskning genom att gömma ansiktet vid håna bröst, där hon hviskade: » Bry dig inte därom.
det är bara barnsligheter. » » Barnsligheter, » upprepade han och tryckte henne ännu närmare.
» Det har således ändå händt n å g o t.
jag kunde väl tro det, ty det är visst första gången jag sett dig gråta.
Säg mig fort hvad det är.
du kan väl fatta, huru orolig jag känner mig. » Hon gjorde sig sakta lös och steg upp, i det hon sade: » Jag försäkrar att det är rakt ingenting att tala om.
bara dumheter.
men kom nu och ät innan maten kallnar. » » Och det kan du tänka dig, » utropade mannen häftigt och steg upp.
«Ej en bit smakar åtminstone jag, förrän jag fått reda på alltsammans.
Se så, min älskling, säg nu hvad det är.
är det barnsligheter, så är det så mycket bättre. » » Nå, eftersom du nödvändigt vill veta det, » sade hon sakta, » skall jag väl tala om
min dårskap.
Det är så, att jag allt måste försöka få lemna tillbaka den nya hatten igen. » » Hvad nu? » frågade Tage, ytterst förvånad, » är förtjusningen redan öfver? » » Nej, visst inte, » genmälde Elise lifiigt, » men ser du, hm, den passer inte till min kappa.
» » Huuui! » hvisslade mannen.
» Eller kan- ske kappan inte passar till hatten? » Småningom återtagande sitt vanliga glada, öppna sätt, svarade hon: » Hvad jag har för en klok gubbe!
Den gamla kappan såg verkligen afskyvärd ut, när den sågs tillsammans med den vackra hatten.
Förut såg man bara på den och tänkte ej på kappan, men då det nu blef all- var af, tog det hela sig förskräckligt ut.
Jag får därför bedja fröken Forsblad att få byta ut den mot en simplare, och så är allt bra igen, » tillfogade hon med en half- kväfd suck.
» Men nu måste vi äta. » Tage sade ej ett ord, utan satt försjunken i djupa funderingar under hela middagen.
Då de lemnat bordet, frågade han tvärt: » Hvad kostar en snygg sommarkappa? » » Åh, kära Tage, » svarade Elise, » tänk inte på d e t.
det blir så bra som jag nyss sade. » » Hvad kostar en snygg sommarkappa? » upprepade han lugnt.
jag skulle mycket väl kunna hafva en kofta, ty klädningen är j u bra nog,.
och en kofta.
ja, den tror jag man nog kan få för en femton kronor, riktigt snygg som du säger. » » Femton och åtta gör tjugu tre och åttio öre för vinet och ' femtio för cigarrerna.
ja, då låta vi hela den första löneförhöjningen gå, och så hoppas jag att aldrig mer behöfva se dig gråta. » Invändningar, som stranda mot manlig fasthet, förtjusning, smekningar, val af modell och tyg, profningar och så en liten af glädje strålande, elegant fru, som bars liksom af luften öfver de knaggliga gatorna.
Det för- stås, att hon måste taga den bästa klädnin- gen för att blifva i stil, men den var ju re- dan gammal, ehuru knappast använd.
Och likväl fanns det en sky på-hennes glädjes himmel, och skyn växte hastigt till ett helt moln.
Och äfven nu var det fråga om kläder, dock icke hennes utan mannens.
Ej som skulle hon blygts öfver att gå till- sammans med honom, ehuru hans kläder nu sågo dubbelt så gamla och dåliga ut i jäm- förelse med hennes nätta kostym, men det grämde henne, att hon fått allt och han in- tet.
Hon började därför med små antydnin- gar om, huru väl han behöfde en ny som- mardräkt, men Tage hörde inte på det örat, utan slog bort det med skämt.
Hon blef enträgnare och fick bestämdt nej till svar.