Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för det första fins under är ju en lycka för en annan slägt, som nöjd med detta medlidande, och framtidsmannen
det icke något absolut ondt, ty att en slägt går får komma opp, och vexlingen i stigande och fallande utgör ett af lifvets största behag, då lyckan endast ligger i jemförelsen.
Och pro-
grammannen, som vill athjelpa den ledsamma omständigheten att roffågeln äter dufvan och lusen äter roffågeln, vill jag fråga: hvarför skall att blott de stora äta de små, utan det händer lika ofta att biet dödar lejonet eller gör det galet åtminstone.
det hjelpas?
Lifvet är icke så matematiskt-idiotiskt
Att mitt sorgespel gör ett sorgligt intryck
på många är de mångas fel.
När vi bli starka
som de första franska revolutionsmännen, skall det göra ett obetingadt godt och gladt intryck att åse kronoparkernas gallring från murkna öfveråriga träd, som stått för länge i vägen för andra med lika rätt att vegetera sin period, ett godt intryck såsom när man ser en obotligt sjuk få dö!
dren» att det var så sorgligt, liksom om man fordrade muntra sorgespel.
Man ropar med
Man förebrådde nyligen mitt sorgespel »Fa-
pretention på lifsglädjen, och teaterdirektörerna skrifva reqvisitioner på farcer, liksom om lifsglädjen låge i att vara fånig och att rita af menskor som om de vore alla behäftade med
danssjuka eller idiotism.
Jag finner lifsglädjen i är att få veta något, att få lära något.
lifvets starka, grymma strider, och min njutning derför har jag valt ett ovanligt fall, men ett
lärorikt, ett undantag med ett ord, men ett stort såra dem som älska det banala.
undantag, som bekräftar regeln, hvilket nog skall dernäst skall stöta den enkla hjernan är att min motivering af handlingen icke är enkel, och att synpunkten icke är en.
En händelse i lifvet --
och detta är en temligen ny upptäckt! -- framkallas vanligen af en hel serie mer eller mindre djupt liggande motiv, men åskådaren väljer för
det mesta det som är för hans omdöme det lätt-
fattligaste eller för hans omdömesförmågas heder
mest fördelaktiga.
Här begås ett sjelfmord.
Dåliga affärer! säger borgaren. -- Olycklig kärlek! säga fruntimmerna.
-- Kroppslig sjukdom! den sjuke. -- Krossade förhoppningar! den skeppsbrutne.
Men nu kan det hända, att motivet låg
allestädes, eller ingenstädes, och att den aflidne
dolt grundmotivet genom att framskjuta ett helt annat, som kastat bästa dager öfver hans minne! med en hel mängd omständigheter: modrens Fröken Julies sorgliga öde har jag motiverat
grundinstinkter; fadrens oriktiga uppfostran af ner på den svaga degenererade hjernan; vidare
flickan; egen naturell och fästmannens suggestiooch närmare: feststämningen på midsommarnatten; fadrens bortovaro; hennes månadssjuka; sysslandet med djuren; dansens upphetsande inflytande; nattens skymning; blommornas starka aphrodisiska två tillsammans i ett lönligt rum, plus den upphetsade mannens tilltagsenhet.
Jag har således icke förfarit ensidigt fysioinflytande; och slutligen slumpen som drifver de
logiskt, icke monomant psykologiskt, icke bara
skyllt på arf från modren, icke bara kastat skulligheten», icke endast predikat moral.
den på månadssjukan eller uteslutande på »osedDenna mångfald af motiv vill jag berömma
mig af såsom tidsenlig!
Och ha andra gjort det före mig, så berömmer jag mig af att icke ha täckter kallas.
varit ensam om mina paradoxer, som alla upp-
gjort figurerna temligen »karakterslösa» på följande grunder!
Ordet karakter har under tidernas lopp fått
Hvad karaktersteckningen angår, har jag
flerfaldig betydelse.
Den betydde väl ursprungoch förvexlades med temperament.
Sedan blef en individ som en gång för alla stannat vid sin upphört att växa med ett ord, blef kallad ka-
ligen det dominerande grunddraget i själkomplexet, det medelklassens uttryck för automaten; så att naturell eller anpassat sig till en viss rol i lifvet, rakter, och den i utveckling stadde, den skick-
lige navigatören på lifvets flod, som icke seglar lofva upp igen, blef kallad karakterslös.
I förvar så svår att infånga, inregistrera och hålla
med fasta skot, utan faller för vindkasten för att ringande bemärkelse, naturligtvis, emedan han vård öfver.
Detta borgerliga begrepp om sjä-
lens orörlighet öfverflyttades på scenen, der det borgerliga alltid herrskat.
En karakter blef der en herre som var fix och färdig, som oföränderligt uppträdde drucken, skämtsamt, bedröfligt; och för att karakterisera behöfdes bara att sätta röd näsa, eller att man lät vederbörande uppkis vill gerna», eller så.
Detta sätt att se men-
ett lyte på kroppen, en klumpfot, ett träben, en repa ett uttryck såsom:
»det var galant», »Barskorna enkelt qvarsitter ännu hos den store Molière.
Harpagon är bara girig, ehuru Harpagon kunnat vara både girig och en utmärkt financier,
en präktig far, god kommunalman, och, hvad värre är, hans »lyte» är ytterst förmånligt för just hans måg och dotter, som ärfva honom och derför icke borde klandra honom, om ock de få vänta lite på att komma i säng.
Jag tror der-
för icke på enkla teaterkarakterer.
Och författarnes summariska domar öfver menskorna: den är dum, den är brutal, den är svartsjuk, den är snål o. s. v. borde jäfvas af naturalister, som
veta, huru rikt själskomplexet är, och som känna, att »lasten» har en baksida, som bra mycket liknar dygden.
öfvergångstid, mer brådskande hysterisk än åt-
Som moderna karakterer, lefvande i en
minstone den föregående, har jag skildrat mina
figurer mer vacklande, söndergångna, blandade af likt att moderna idéer genom tidningar och samtal äfven sugit sig ner i de lager der en domestik kan lefva.
gammalt och nytt, och det synes mig icke osanno-
af förgångna kulturgrader och pågående, bitar
Mina själar (karakterer) ärp konglomerater
ur böcker och tidningar, stycken af menskor, afalldeles som själen är hopflikad.
Och jag har låter den svagare stjäla och repetera ord från tioner som det kallas, från hvarandra.
rifna lappar af helgdagskläder som blifvit lumpor, dessutom gifvit litet uppkomsthistoria, då jag den starkare, låter själarna hemta »idéer», suggesFröken Julie är en modern karakter, icke
såsom om icke halfqvinnan, man-hataren, skulle ha funnits i alla tider, utan derför att hon nu är qvinnan är en typ som tränger sig fram, säljer upptäckt, här trädt fram och gjort buller.
Halfsig numera mot makt, ordnar, utmärkelser, diplom, såsom förut mot pengar, och antyder urartning.
Det är ingen god art, ty den består icke, men
den fortplantar sig tyvärr ett led med sitt elände; och urartade män synas göra omedvetet urval kön, som pinas med lifvet, men lyckligtvis gå eller af ohejdadt frambrytande af den underibland dem, så att de förökas, alstra odeciderade under, antingen i disharmoni med verkligheten tryckta driften, eller af krossade förhoppningar
att icke kunna uppnå mannen.
Typen är tragisk, naturen, tragisk såsom ett romantiskt arf, som lycka; och till lycka hör starka och goda arter. gamla krigaradeln, som nu går undan för den
erbjudande skådespelet af en förtviflad kamp mot nu förskingras af naturalismen, hvilken endast vill Men fröken Julie är äfven en rest från den
nya nerv- eller stora-hjern-adeln; ett offer för den disharmoni en moders »brott» framkallat inom en familj; ett offer för en tids villfarelser, om-
ständigheterna, sin egen bristfälliga konstitution, hvilket allt tillsammans eqvivalerar det gammaldags ödet eller universi lag.
Skulden har natura-
listen utstrukit med Gud, men handlingens följicke stryka, af den enkla grund att de qvarstå,
der, straff, fängelse, eller fruktan derför, kan han
antingen han ger décharge eller icke, ty de förliga som de icke förfördelade, utanför stående kunna vara det för godt pris.
Äfven om fa-
fördelade medmenniskorna äro icke så besked-
dern af tvingande skäl instälde revanchen, skulle
dottern hämnas på sig sjelf såsom hon gör här, af de högre klasserna taga i arf -- hvarifrån?
Från chevaleri, och som är mycket vacker, men numera oförmånlig för artens bestånd.
denna medfödda eller förvärfvade äreskänsla som barbariet, från aryska urhemmet, från medeltidens
adelsmannens harakiri, japanens inre samvetslag, som bjuder honom skära upp magen på sig, när en annan skymfar honom, hvilket fortlefver modifieradt i duellen, adelsprivilegiet.
Derför lefver betjenten Jean, men fröken Julie kan icke lefva utan ära.
Det är trälens försteg för jarlen och det fins hos oss alla aryer lite adelsman att han saknar denna lifsfarliga fördom om äran, eller Don Quijote, som gör att vi sympatisera med den sjelfmördaren som begått en ärelös handling och sålunda förlorat äran, och vi äro het ligga och skräpa som lik, ja äfven om den fallne skulle upprätta sig och genom ärofulla
nog adelsmän att pinas, af att se en fallen stor-
handlingar gifva vederlag.
Betjenten Jean är en Han var statbarn och har nu utbildat sig till en blifvande herreman.
Han har haft lätt att lära,
artbildare, en hos hvilken differentieringen märkes.
fint utvecklade sinnen (lukt, smak, syn) och skön-
hetssinne.
Han har redan kommit sig upp, och är nog stark att icke såras vid begagnandet af andra menniskors tjenster.
Han är redan främmande ryggalagda stadier, och hvilka han fruktar och för sin omgifning, som han föraktar såsom tillflyr, emedan de känna hans hemligheter, spana
ut hans afsigter, med afund se hans stigande och med förnöjelse motse hans nedgång.
Deraf hans pati för det uppsatta och hat emot de nu derdubbla, oafgjorda karakter, vacklande mellan symuppe sittande.
Han är aristokrat säger han sjelf,
har lärt det goda sällskapets hemligheter, är posmak, utan att erbjuda några garantier för att han är ren på kroppen.
Han har respekt för fröken, men han är
lerad, men rå inunder, bar redan redingoten med
rädd för Kristin, emedan hon har hans farliga
hemligheter om hand; han är tillräckligt känslolös att icke låta nattens händelser ingripa störande i sina framtidsplaner.
Med slafvens råhet och blod utan att dåna, ta ett missöde på nacken med herrskarens brist på blödighet kan han se och kasta det i backen; derför går han osårad ur
striden och slutar sannolikt som hotellvärd, och hans son student och möjligen kronofogde.
om han icke blir rumänisk grefve, så blir troligen
Det är för öfrigt ratt vigtiga upplysningar
han ger om de lägre klassernas uppfattning af ligen, hvilket han icke ofta gör, ty han talar
lifvet, sedt nedifrån, när han talar sanning näm-
mer hvad som är förmånligt för honom än hvad som är sant.
När fröken Julie framkastar den förmodan att alla i de lägre klasserna känna
trycket ofvanifrån så tungt, så håller Jean med
naturligtvis, efter som det är hans afsigt att vinna sympati, men han korrigerar strax sitt yttrande, när han inser det fördelaktiga i att skilja sig från hopen.
Utom i det att Jean nu är en stigande,
står han öfver fröken Julie i det att han är en
Könsligt är han aristokraten genom sin
manliga styrka, sina finare utvecklade sinnen, och sin förmåga af initiativ.
Hans underlägsenhet består mest i den tillfälliga sociala miliö i hvilkenhan lefver och som han troligen kan lägga af med betjentrocken.
Slafsinnet yttrar sig i hans vördnad för
grefven (stöflarna), och hans religiösa öfvertro; ren af den högre plats dit han sträfvar; och
men han vördar grefven mera såsom innehafvadenna vördnad sitter ännu qvar, när han eröfrat dottern i huset och sett hur intigt det sköna skalet var.
tror jag icke kan uppstå mellan två själar af så olika halt, och derför låter jag fröken Julies kärlek diktas af henne såsom skyddande eller
Något kärleksförhållande i »högre» mening
urskuldande; och Jean låter jag förmoda, att en hans kärlek skulle kunna uppstå, under andra hans sociala förhållanden.
Jag tänker det är väl
med kärleken som med hyacinten, som skall slå rötter i mörkret innan den kan skjuta en stark blomma.
Här ränner den upp och går i blom och frö med en gång, och derför dör växten så fort.
osjelfständighet, slöhet, förvärfvad framför spistäckmantlar och syndabockar.
Hon går till kyrkan för att lätt och vigt på Jesus aflassa sina
Kristin slutligen är en qvinlig slaf, full af
elden, fullproppad med moral och religion såsom
husstölder och intaga en ny laddning skuldlöshet.
För öfrigt är hon biperson och derför skizzerad med afsigt såsom jag gjort med presten och
läkaren i »Fadern», emedan jag just ville ha allvinsialläkare äro som mest.
Och att dessa mina att alldagsmenniskor äro i viss mån abstrakta i utöfvandet af sitt yrke, det vill säga osjelfstän-
dagsmenniskor, sådana som landtprester och probifigurer förefallit några vara abstrakta beror på
diga, endast visande en sida under yrkesförrättningen, och så länge åskådaren icke erfar behof af att se dem från flera sidor, är min abstrakta skildring temligen riktig.
Hvad dialogen slutligen angår, har jag
brutit med traditionen något, i det jag icke gjort mina personer till kateketer som sitta och fråga dumt för att framkalla en qvick replik.
Jag har undvikit det symmetriska, matematiska i den arbeta oregelbundet, såsom de göra i verklig-
franska konstruerade dialogen och låtit hjernorna
heten, der i ett samtal ju intet ämne tömmes i botten, utan den ena hjernan af den andra får en kugg på måfå att gripa in i.
Och derför irrar också dialogen, förser sig i de första scenerna med ett material som sedan bearbetas, temat i en musikkomposition. tages upp, repeteras, utvikes, lägges på, såsom Handlingen är drägtig nog, och som den
egentligen endast rörer två personer, har jag
hållit mig vid dessa, endast indragande en biperson, köksan, och låtande fadrens olyckliga ande sväfva öfver och bakom det hela.
Detta emedan jag trott mig märka, att för nyare
tidens menniskor det psykologiska förloppet är det som intresserar mest, och våra vetgiriga att få veta hur det går till!
Vi vilja just se själar icke nöjas med att se något försiggå, utan trådarna, se maskineriet, undersöka den dubbelbottnade asken, taga på trollringen för att finna sömmen, titta i korten för att upptäcka huru de äro märkta.
Jag har dervid haft för ögonen bröderna
Goncourts monografiska romaner, hvilka tilltalat mig mest af all nutidslitteratur.
Hvad det tekniska i kompositionen angår,
har jag på försök strukit aktindelningen.
Detta emedan jag trott mig finna, att vår aftagande förmåga af illusion möjligen skulle störas af
mellanakter, under hvilka åskådaren får tid att
reflektera och derigenom undandragas författaren-
magnetisörens suggestiva inflytande.
Mitt stycke varar troligen sex qvart, och när man kan höra en föreläsning, en predikan eller en kongress-
förhandling lika länge eller längre, har jag inbillat mig att ett teaterstycke icke skulle trötta under en och en half timme.
Redan 1872 i ett af
mina första teaterförsök, Den Fredlöse, pröfvade jag denna koncentrerade form, ehuru med ringa framgång.
Stycket var skrifvet i fem akter och låg färdigt, då jag märkte dess söndersplittrade, gick en enda stor genomarbetad akt om femtio trycksidor och hvilken spelade under en hel timme.
Formen är således icke ny, men synes
oroliga verkan.
Det brändes, och ur askan fram-
vara min tillhörighet och har möjligen genom
förändrade smaklagar utsigt att bli tidsenlig. -- fostrad, att den kunde sitta ut ett helaftonsspektakel i en enda akt.
Men detta fordrar
Min mening j vore framdeles få en publik så upp-
undersökningar först. -- För att emellertid beutan att släppa publiken ur illusionen, har jag
reda hvilopunkter åt publiken och skådespelarne, upptagit tre konstformer, alla hörande under dramatiken; nämligen monologen, pantomimen och antika tragedien, då monodien nu blir monolog och kören blir balett.
Monologen är nu af våra realister bannlyst baletten, ursprungligen sammanhängande med den
såsom osannolik, men om jag motiverar den, får jag den sannolik, och kan således begagna den
med fördel.
Det är ju sannolikt att en talare
går ensam på sitt golf och läser högt öfver sitt sin rol, att en piga pratar vid sin katt, en mor till sin papegoja, en sofvande talar i sömnen.
tal, sannolikt att en skådespelare högt går igenom jollrar vid sitt barn, en gammal mamsell snattrar
Och för att en gång ge skådespelaren tillfälle
till sjelfständigt arbete och vara fri ett ögonblick logerna icke utföras, endast antydas.
Ty då det åt papegojan eller åt katten, alldenstund detta
från författarens pekpinne, är det bäst att monoär temligen likgiltigt hvad som säges i sömnen, icke har inflytande på handlingen, så kan en bening och situation, möjligen improvisera detta bättre än författaren, hvilken icke kan på förhand beräkna hur mycket som får pratas, och
gåfvad skådespelare, som sitter midt inne i stäm-
huru länge, innan publiken väckes ur illusionen. vissa scener återgått till improvisationen, och dermed skapat diktande skådespelare, dock efter steg eller en ny groende konstart, der det kan bli tal om frambringande konst. författares planer, hvilket ju kan vara ett framSom bekant har den italienska teatern på
har jag tillgripit pantomimen, och der lemnar och vinna sjelfständig ära.
För att likväl icke
Der monologen åter skulle bli osannolik,
jag skådespelaren ändå mera frihet att dikta -- fresta publiken öfver förmågan, har jag låtit mu-
siken, väl motiverad dock från midsommardansen,
utöfva sin illuderande makt under det stumma
spelet, och beder jag musikdirektören väl behjerta valet af musikstycken, att icke främmande stämningar väckas genom minnen vare sig ur dagens grafiskt folkliga toner.
operetter eller dansrepertoar eller ur allt för etnoBaletten jag infört kunde icke ha varit er-
satt af en s. k. folkscen, emedan folkscener spelas att göra sig qvicka och dermed störa illusionen. begagnar redan färdigt material, som kan få en
illa och en mängd grinollar vilja begagna tillfället
Som folket icke improviserar sina elakheter, utandubbelmening, har jag icke diktat nidvisan, utan
tagit en mindre känd danslek, som. jag sjelf upptecknat i Stockholmstrakten.
Orden träffa ungefär och icke på pricken, men det är också meningen, ty det lömska (svaga) hos slafven tillåter icke direkta angrepp.
Alltså inga talande lustigen situation som lägger locket på en slägts likkista. kurrar i en allvarsam handling, inga råa flin öfver
nat af impressionist-måleriet det osymmetriska, det afklippta, och tror mig dermed ha vunnit i icke ser hela rummet och hela möblemanget, i rörelse och kompletterar.
Äfven det har jag illusions frambringande; ty derigenom att man lemnas tillfälle att ana, d. v. s. fantasien sättes vunnit, att jag slipper de tröttande sortierna ge-
Hvad nu dekorationerna angår, har jag lå-
nom dörrar, helst teaterns dörrar äro af lärft och
gunga vid svag beröring, och icke ens ega för-
mågan att ge uttryck åt en vredgad tamiljefars smäller i dörren, »så att hela huset skakar». mig vid en enda dekoration, både för att få
vrede, när han efter en dålig middag går ut och (På teatern gungar det.)
Jag har likaledes hållit figurerna att gro samman med miliön, och för att bryta med dekorationslyxen.
Men när man bara har en dekoration, kan man fordra att få den sannolik.
Dock är intet svårare än att få ett rum som ser ut ungefär som ett rum, hur och vattenfall.
Låt vara att väggarne få bli af ven kunde väl vara på tid att sluta med.
ledigt än målaren kan göra eldsprutande berg väf, men att måla hyllor och kökssaker på väfha så mycket annat konventionelt på scenen, som vi skola tro på, att vi kunde slippa öfveranstränga oss med att tro på målade kastruller.
Jag har ställt fondväggen och bordet på
sned för att få skådespelarne att spela en face och i half profil, nar de sitta vid bordet midt emot hvarandra.
I operan Aïda har jag sett en tiv, och den såg icke ut att vara uppkommen
sned fond som ledde ögat ut i okända perspekaf motsägelseanda mot den tröttande räta linien. borttagandet af rampen.
Denna underbelysning lär ha till uppgift att göra skådespelarne fetare i ansigtet; men jag vill fråga: hvarför skola alla En annan kanske icke onödig nyhet vore
skådespelare vara feta i ansigtet?
Utplånar icke
detta underljus en hel del fina drag i ansigtets näsans form, kastar skuggor upp öfver ögat?
nedre partier, särskildt käkarne, förfalskar det icke
Om icke så är, så är ett annat säkert: att skåde-
spelarnes ögon pinas, så att blickarnes verkningsfulla spel går förloradt, ty rampljuset träffar näthinnan på sådana ställen som eljes äro skyddade
(utom hos sjöfolk, som få se solen i vattnet), och
derför ser man sällan andra ögonspel än råa blängar antingen åt sidan, eller uppåt raderna då hvitögat synes.
Möjligen kan man också tillskrifva samma pande med ögonlocken.
Och när någon på scenen vill tala med ögonen, har han endast den dåliga utvägen att se rakt ut på publiken, med
orsak särskildt skådespelerskornas tröttsamma klip-
hvilken han eller hon då träder i direkt korrespondens utanför draperiets ram, och hvilket oskick Skulle icke tillräckligt starkt sidoljus (med med rätt eller orätt kallas att »helsa på bekanta!» paraboler eller sådant) kunna skänka skådespelaren denna nya resurs: att stärka mimiken med ansigtets största tillgång: ögonspelet?
spela för publiken och icke med den har jag knappt, ehuru detta vore ett önskemål.
Några illusioner om att få skådespelaren att
drömmer icke om att få se hela ryggen på ak-
tören en hel vigtig scen igenom, men jag önskar lifligt att afgörande scener icke ges vid sufflörjag ville ha dem utförda på angifven plats i luckah som duetter, afsedda att applåderas, utan
Alltså inga revolutioner utan bara der fjerde väggen är borta, och alltså en del vidare verka störande.
små modifikationer, ty att få scenen till ett rum möbler vända ryggen åt salongen, lär väl tillsNär jag så vill tala om grimeringen, vågar
jag icke hoppas bli hörd af damerna, som hellre kunde ju betänka, om det är fördelaktigt för
vilja vara sköna än sannolika.
Men skådespelaren honom att vid grimeringen sätta en abstrakt
karakter på ansigtet, som blir sittande der som en mask.
Tänkom oss en herre som med sot fixerar ett skarpt koleriskt drag mellan ögonen,
och antagom att han så stadigvarande förgrymmad behöfver le vid en replik.
Hvilken förfärlig panna, blank som en biljardkula, kunna rynkas när den gamle blir vred? grimas skall det ej bli?
Och hur skall denna lös-
finaste rörelser skola speglas från ansigtet mera än genom gester och stoj, torde väl bäst vara att försöka med starkt sidoljus på en liten scen stone med minimum af det sistnämnda.
I ett modernt psykologiskt drama der själens
och med skådespelare utan smink, eller åtminSkulle vi så slippa den synliga orkestern
med dess störande lampsken och mot publiken vända ansigten; finge vi parketten höjd så, att åskådarens öga träffade högre än skådespelarens knäveck; kunde vi få bort avant-scenerna (oxögonen) med deras flinande middags-ätare och
supererskor, och dertill fullt mörker i salongen under representationen, samt först och sist en liten scen och en liten salong, så skulle kanske en ny dramatik uppkomma, och en teater åt-
minstone åter bli en anstalt för de bildades nöje.
Under väntan på denna teater få vi väl skrifva skall.
på lager och förbereda den repertoar som komma Jag har gjort ett försök!
Har det miss_______
lyckats, så är tid, nog att göra om försöket!
FRÖKEN JULIE. _______
FRÖKEN. JULIE, 25 år.
JEAN, betjent, 30 år.
KRISTIN, kokerska, 35 år.
Handlingen i grefvens kök, midsommarnatten. _______
SCENERI.
Ett stort kök, hvars tak och sidoväggar döljas af drape-
rier och suffiter.
Fondväggen drar sig snedt inåt och uppåt
scenen från venster; på densamma till venster två hyllor med koppar-, malm-, jern- och tennkärl; hyllorna äro garnerade med gauffereradt papper; något till höger tre fjerdedelar af
den stora hvälfda utgången med två glasdörrar, genom hvilka stickande pyramidpopplar. ett stycke af kappan.
synes en fontän med en amorin, syrenbuskar i blom och uppTill venster på scenen hörnet af en stor kakelspis med Till höger framskjuter ena ändan af tjenstefolkets matSpisen är klädd med björklöfsruskor; golfvet strödt med
På bordsändan en stor japansk kryddburk med blomEtt isskåp, ett diskbord, ett tvättställ.
bord af hvit furu med några stolar. enris.
mande syrener.
talrör mynnande på venstra sidan om densamma. _______
En stor gammaldags ringklocka ofvanför dörren och ett
är klädd i ljus bomullsklädning och har ett köksförkläde
KRISTIN står vid spisen och steker i en stekpanna; hon
framför sig; JEAN kommer in, klädd i livré, bärande ett par stora ridstöflar med sporrar, som han ställer ifrån sig på en synlig plats på golfvet.
JEAN.
galen!
I qväll är fröken Julie galen igen; komplett
Så, är han här nu?
KRISTIN.
tillbaka förbi logen, gick jag in och dansade, och så får jag se fröken anföra dansen med skogvaktarn.