Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— utbrast Sigrid förvånad, där- efter fortsatte hon med ett lyckligt leende: — hon visste icke, hur hon kom hem den dagen.
smärta hon erfarit, men, nej, hon blef icke ens Jo, han är banktjänsteman och heter Fejlick, Helt mekaniskt gick hon vägen framåt och me- sjuk.
Hon tillbragte ett par dagar inne i sitt kaniskt ringde hon på dörren, då hon kom hem.
rum försänkt i grubblande tankar.
Fru Moss Isidor Fejlick.
Gamla Lotta, som tjänat hos fru Moss sedan iakttog henne i smyg, hur hon satt vid sitt fön- Sigrid hade sina blickar fastade på barnet och mannens tid, kom och öppnade för henne.
ster och blickade ut i rymden eller hur hon gick såg icke den plötsliga skiftningen i Hilmas drag.
fram och tillbaka på golfvet, vridande sina hän- — Jaså, det var verkligen fröken!
Jag kände Men hon väcktes ur sin lyckliga dröm af ett hest der i förtviflan.
Ibland blickade hon hastigt bort annars inte igen ringningen, det lät inte som van- utrop från den lilla sömmerskans läppar.
mot soffan och tvärstannade då förstenad, liksom ligt, men, du min skapare, så blek fröken är!
— Isidor!
— ljöd det som en skärande skorr- Är fröken sjuk eller har det händt någonting om hon sett en hemsk syn; ibland veknade hen- nes drag och det såg ut som om hon lyssnat till ning.
— Jaså, han heter Isidor Fejlick, ha, ha, ledsamt?
en bedjande stämma; och åter ett annat ögon- så lustigt!
— och så skrattade hon högt, till dess Sigrid betraktade den gamla tjänarinnan, som blick kunde hennes ögon gnistra liksom en kvin- tårarne kommo henne i ögonen, men ibland lät om hon icke känt igen henne.
Därpå gick hon nas, tärd af svartsjukans kval.
Och fru Moss det också som snyftningar.
tryckte handen mot sitt hjärta och väntade med Sigrid blef helt förskräckt.
Hon vände sig in utan ett ord till svar.
hastigt till Hilma och frågade i ångestfull ton: Fru Moss blef förskräckt, då hon fick se sin ångest på förklaringen.
— Känner Hilma honom?
Isidor kom som vanligt efter slutadt arbete för Och Hilma skrattade och grät om hvartannat.
— Kära barn, är du sjuk?
— utbrast hon be- att besöka dem, men han fick icke komma in — Nej, nej, — • stammade hon — inte nu, inte kymrad.
till Sigrid, hon ville icke se honom.
nu; det var i min ungdom, för länge, länge sedan!
Hon fick heller intet svar.
Och så led det ändtligen mot slutet af den Barnet väcktes af det ovanliga bullret och — Kära Siggan, hvad har händt, var det något ödesdigra vecka, som blef af så afgörande bety- började också gråta.
Hilma störtade fram till ledsamt med Hilma; har hon förargat dig kanske?
delse för Sigrids hela lefnad.
(Forts) soffan, tog den Ulla i sina armar och vaggade — Åh, jag hatar henne!
— mumlade Sigrid henne af och an.
— Tyst, tyst, min älskling, tyst, liten; inte — Kära barn, ett sådant tal af din mun, det gråta, inte gråta, det hjälper inte; stackars min hade jag icke väntat.
Du får väl ha en liten lilla, som inte har någon far!
smula fördragsamhet, äfven om hon icke alltid Och så bröt hon själf ut i våldsamma snyft- lyckats så bra.
M a d a m e C a m i l l e F l a m m a r i o n; a f Osborne.
— Hon har förstört hela mitt lif!
— utropade — N y t t v i k i n g a t å g; p o e m af Lotten von Krær.ier.
— I d e t t y s t a; af Laura Fitinghoff.
— F r å n p r i n s e s s a n I n g e b o r g s Sigrid betraktade scenen, förlamad af fasa.
Sigrid med tragisk stämma.
hembygd; intryck från en fotvandring g e n o m Nord- Plötsligt tog hon ett hårdt tag om Hilmas arm.
— Ah, det var ledsamt, men hon får väl klippa s e e l a n d, u p p t e c k n a d e f ö r I d u n a f A.
B yrå: ' Kla.ra.bergsgata.il 54, Tidningen kostar en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
postarvodet tnberäknadt.
Ingen Jösnujninerförsäljning!
Se glad ut i medgång, ty då har du skäl, och grubbla ej därlikt på kommande öden Se glad ut i motgång, då höfves det väl; e l:sta årg.
U t g i f ning- s t i d: hvarje helgfri fredag.
förtröstan och mod skola pröfvas i nöden.
Och plundrar dig ödet på allt hvad du har, se glad ut, så eger du dock något qvar.
&lt;G.L.
Fru Haraldsons andra föredrag.
menniskokärlekens mantel, under det hon nit föremålet för denna barbariska välgören- plundrar de fattiga på en del af de medel, het smygande sig till för att se, om » huset Upptecknadt af A ve.
som kunde ha kommit dem till del.
Detta är fullt », och undrande » om det blir många an har förelagt mig två frågor, slags välgörenhet har dertill alltid förefallit afbränningar » på tillställningens bruttoin- eller rättare, man har anfört två mig lika demoraliserande för dem, som öfva komst.
Detta är värre, än om man fått se ett den, och för dem, som äro föremål för klagomål mot mig med anhållan, den samma.
sådant olyckans offer i tårar, ty det visar, att jag måtte förklara mig offent- Jag kan nämligen knapt tänka mig ett hur känslolösheten uppifrån har alstrat för- ligen öfver dem båda.
större andligt fattigdomsbevis för en ung stening nedåt i samhällslagren, och att man Man har förebrått mig för det jag ej qvinna, än att hon skulle neka gifva en i dessa senare har full klarhet öfver moti- ville teckna mig vare sig bland inbjuda- skärf till en olycklig like under andra vil- ven till festen, medan man der uppe kan- rinnorna eller deltagarinnorna i den drama- kor, än att hon i ersättning finge uppträda ske låter någon dam eller herre deklamera tiska soaré, åtföljd af dans, som skulle på en bal eller väcka beundran i en tablå, tillfällighetsvers om den sanna mennisko- hållas till förmon för enkan och barnen och blotta misstanken, att någon bildad kärleken.
Och dock skulle ju denna först efter den vid eldsvådan innebrände torpa- qvinna företrädesvis skulle välja en sådan och främst slå en brygga emellan fattig och ren samt för det jag nekade bidrag till den form för välgörenhet, håller jag för en skymf rik, emellan kunnig och okunnig, så att ljus och kärlek skulle följa med gåfvorna in i förening, som har till uppgift att genom mot oss alla.
bibelläsning och bönestunder af hålla tjenst- Ett oskyldigt sällskapsnöje är ej något, sorgens och fattigdomens boningar.
Gåf- folk från dansnöjen och verldsliga förströ- som behöfver förklädas; det må framträda vor, som flyta från grumliga källor, kunna elser.
i sin egen gestalt till glädje och förströelse visserligen afhjelpa en tillfällig nöd eller De två förebrående frågorna ha natur- för unga och gamla.
Men der ett rent brist, men jag tycker mig ha märkt, att de ligtvis framstälts från olika håll, och då menskligt behof af en stunds omvexling aldrig bli till riktig välsignelse och förkof- man blott begärt att få höra min egen från hvardagslifvets arbete vill gifva sig ran för emottagarne.
De yttre skälen dertill äro temligen lätta ståndpunkt i dessa frågor, vill jag redogöra sken af att vara något högre, der sudlar för den samma, utan att derför uttala nå- det oskyldiga nöjet sina vingar med hyckleri.
att påvisa.
Först och främst har offret för gon gällande dom öfver dessa två sätt att Stundom, då jag sett och hört allt det den förklädda nöjeslystnaden gjort sig tem- öfva välgörenhet.
bråk, de intriger, den afund och andra onda ligen stora förhoppningar om inkomsten af Men för att ej förblanda sakerna, skall lidelser, som uppjagats af dylika välgören- festen, och ju större tillrustningar det göres jag nu först uttala min personliga åsigt om hetstillställningar, har jag undrat, hur en för denna och ju längre de draga ut pä nöjen till förmon för olyckliga medmenni- enda bildad menniska ännu kan våga att tiden, ju mera stegras förväntningarne och skor och spara nästa fråga till det tredje kalla sådant för en god gerning.
Och då ju mera anlitas — krediten.
Så kommer efterspelet, redovisningen, som och sista af de föredrag, hvilka jag i ett jag stundom gått förbi de ställen, der väl- upprördt ögonblick förband mig till att hålla görenheten på detta sätt under musik, hand- ej sällan är en ren parodi på välgörenhet.
klappningar och yrande dans dragits ned i Någon hvar af oss har ju sett, hur stora och låta offentliggöra.
Mig har det alltid förekommit som en i stoftet, har jag sökt föreställa mig, hur det afdrag det blir på inkomsten af dylika till- ren tanklöshet begången råhet, då man af skulle kännas för någon af festens hjeitin- ställningar.
För min del har jag sett så- sina fattiga likars sorger och olyckor tagit nor, om man toge hennes föräldrar, hennes dana redovisningar, der » dekorationerna », sig anledning till sällskapsnöjen.
Detta är makes eller barns död till förevändning för som det der hette, togo öfver halfva in- den ena orsaken till min ovilja mot detta ett dylikt nöje.
Jag har undrat, om hon komsten.
slags välgörenhet; den andra är, att man ej skulle rysa och gömma sig denna afton, Tanken eder så den fattiga, andligt för- allt mer och mer neddrager en enkel pligt då man, så att säga, dansade på hennes komna familjens känslor vid den oväntade till en maskerad nöjeslystnad, farlig just olycka.
missräkningen!
De påräknade medlen räcka derför att hon rycker till sig en flik af Men stundom har jag bredvid mig fun- kanske knapt till att betala gjorda skulder;
— Sista numret I sqvallret från de högre kretsarne väller som en smutsig ström nedåt till de lägre, på sin väg medtagande den ena historien efter den andra, om huru den och den låtit be- tala en drägt, en prydnad, ett attribut till någon kostym af de medel, som influtit till de fattiga.
Och i stället för den tacksam- het, man påräknat för en falsk välgörenhet, har uppstått bitterhet och ett ännu djupare elände.
| I r \ U | I k I U IN månadon meddelar en fullständig mode- och mönstertldning.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- Litet eller intet frågade han efter mig, sedan jag väl blifvit hans hustru.
Han hade gift sig hufvudsakligen för att få en hushållerska, som ej kunde flytta ifrån honom.
Det var dessutom en allt annat än lätt uppgift att sköta hans hushåll, ty han var förfärligt snål så väl mot mig som mot sitt folk, under det han likväl fordrade, att man skulle arbeta som en slaf från morgon till q väll.
Ja, i sanning djupare, dels derför att Och ville jag någon gång försöka göra några modet fallit med de ramlade förhoppnin- ändringar till ett bättre för vårt husfolk, satte garne, när summan blifvit mycket ringare han sig på det bestämdaste deremot och lät än man väntat, dels har eländet förvärrats mig höra, att jag endast hade att rätta mig derigenom, att penningarne utan vidare efter hans vilja och, efter som han tagit mig blifvit lemnade till fattiga, hvilka ej förstått af ren barmhertighet och jag ingenting fört att på ett förståndigt sätt använda ett större till huset, jag följaktligen ingenting heller hade penningbelopp, och i båda fallen har en att befalla öfver.
öfvergifven belägenhet blifvit följden af detta Med denne gamle despot kände jag mig slags välgörenhet.
slutligen högst olycklig.
Ingen kuode jag för- Denna — så förekommer det mig — tro mig ät, ingen kunde jag utbyta en tanke liknar de grafstenar kärlekslösheten reser med, ty främmande i huset ville min man öfver en aflidens hvilorum.
Man afbördar aldrig veta af och » springa från hus och hem sig på en gång sin skyldighet; sedan låter och öfverlemna det åt pigorna », fick jag på man ogräset växa bäst det vill kring den inga vilkor.
dyrbara vården.
Jag hade hoppats att, sedan jag fått ett De olyckliga, som en gång varit föremål eget hem, emellanåt — om ock blott på för i fråga varande välgörenhet, bli oftast några dagar — få hafva min syster hos mig.
rent glömda och öfverlemnade åt sig sjelfva.
Äfven detta hopp blef gäekadt.
för- De ha ju en gång fått en stor hjelp, de klarade, att han hade nog med qvinfolk i huset; kunna ej begära mera.
han ville ej veta af ett till.
Då jag var en ung flicka, var det nära, Och då jag slutligen erhöll den smärtsamma att.
både jag och mina två närmaste vän- underrättelsen om denna min älskade systers ner kommit med i en dylik tillställning.
plötsliga död, kände jag mig öfvergifnare och Men, till lycka för oss tre, började sqvaller- olyckligare än någonsin.
floden stiga högt, innan tillredelserna till I denna min ensamhet kände jag dock ett tablåerna och balen riktigt börjat.
Då före- outsägligt behof att älska någon, att finna en slog den äldsta af oss tre, att vi skulle varelse, för hvilken jag kunde utgjuta mitt draga oss till baka och till den bestämda bjerta.
Och hade min man vid denna tid inträdesafgiften lägga de summor, som våra fäst den ringaste uppmärksamhet vid mig, visat festdrägter skulle ha kostat, samt dermed, mig den minsta vänlighet eller velat förstå under den långa väntetiden, understödja den mitt efter kärlek trängtande bjerta, tror jag, i fråga varande familjen.
att mycket kunnat blifva annorlunda; att jag Sedan ha vi tre, hvar på sin ort, fast- af tacksamhet skulle slutit mig till honom hållit detta bruk och i öfrigt så mycket i stället för att blifva mer och mer aflägsnad som möjligt sökt skydda olyckliga från de och främmande, hvilket jag nu genom hans svåraste följderna af dylika nöjen.
Men köld, despotism, gnat och orättvisa blef.
de hafva hittills varit för få, som delat detta Som han emellertid började bli skröplig och vårt arbete.
Kanske bli vi flera med tiden.
klen, tog han en rättare, som skulle sköta bo- stället.
Något ståtligare och vackrare än denne unge mans utseende hade jag aldrig sett ens i mina drömmar.
Då han gick i sin grofva arbetsdrägt, såg han ut som en förklädd grefve — » Madam Blind ».
åtminstone syntes han mig så.
Dertill kom, att han vid alla tillfällen på det Ett m i n n e, u p p t e e k n a d t af F. M.
C. mest grannlaga sätt sökte vara mig till tjenst (Slut fr. föreg.
och nytta samt afvända alla obehag och för- f^^jill prestgården kom ibland en gammal argelser, hvilka i så rikt mått förut kommit ^^^ungkarl, komminister från denna försam- mig till del.
ling, hvilken sades vara mycket rik.
Och Jag gjorde mig ej närmare reda för mina förespeglande mig, huru präktigt och bekym- känslor, men jag tyckte mig ej längre vara merfritt jag skulle få det såsom hans fru samt så ensam och olycklig.
huru jag skulle styra hus och man efter mitt Jag blef enka.
tycke, hade jag utsett den gamle komministern Och fastän jag då hade min syn i behåll, till min man.
Och snart hade jag ock den var jag likväl blindare, än hvad jag nu är.
tillfredsställelsen att svara ja på hans anhållan Ung, öfverspänd och bedårad, som jag var, om min hand.
Och så hlef jag prestfru i den blef jag efter enkeårets slut hustru åt Lind — församling, der jag nu sitter såsom fattig- min mans rättare.
hjon.
Jag hade efter A.
erhållit ett vackert Men min uträkning att få styra och ställa bo och ett rätt stort kapital.
Med detta som jag ville gick dock om intet.
Jag köpte Lind ett hemman uppe i socknen, der blef i stället rättvist straffad för mitt lättsinne jag ändtligen väntade mig finna den sällhet, att gifta mig med en man, för hvilken jag efter hvilken mitt hjerta så länge förgäfves kände hvarken aktning eller tillgifvenhet och trånat.
hvars karaktär under den dagliga sammanvaron Men — han, som under den tid jag kalla- visade sig vara fullkomligt ur stånd att upp- des prestfru var min underdånige slaf, blef väcka dylika känslor.
var en gammal som min man en ohygglig tyrann.
Så mycken tvärvigg, som ej hade tanke för något annat råhet och elakhet, list och förställning kunnen än sig sjelf, sin pipa och sina inkomster.
I barn ej föreställa er, och det dröjde länge, 314 innan jag kunde fatta hurudan den man var, som jag skänkt mitt hjertas första kärlek.
Jag vill ej besudla edra öron med allt det grymma lidande jag såsom hans hustru måste genomgå, det kan vara nog nämna, att mån- gen vinternatt måste jag med mina tre små barn fly ut i byn undan hans mördande hugg och slag.
Dertill kom nöd och fattigdom, ty allt hvad vi egde hade han så småningom dränkt i bränvin.
Min ångest, mina böner och tårar, barnens rop om bröd — intet be- vekte honom.
Jag försökte arbeta på än det ena, än det andra för vårt uppehälle, men äfven min ringa förtjenst rvcktes ur mina händer och nedlades på krogen.
Slutligen gjorde den olycklige sig äfven skyl- dig till brott emot den borgerliga lagen, hvar- för han blef dömd till några års fästning och förlust af medborgerligt förtroende, ty sådan är lagstiftningen.
Så länge han i åratal blott pinat och på det grymmaste sätt tyranniserat hustru och barn hade han fått behålla sitt för- troende som medborgare — dermed hade lagen och samhället intet att skaffa.
Den tiden åt- minstone stod hustrun fullkomligt utan värn och skydd gent emot en så rå och grym make.
Och derför har jag ock på mina knän tackat och skall alltid i mina böner välsigna den ädle kung Oskar för hvad han gjorde att för- bättra qvinnans ställning.
Upplysningsvis må här tilläggas, att, då Konung Oskar den l:ste efter att ha sanktio- nerat bestämmelsen om hustruns lika giftorätt med mannen i all den lösa egendom de ha eller få samt systers rätt att ärfva lika med broder en gång besökte staden U.
., lät madam Lind kläda på sig sin svarta klädning och bästa negligé och lät Fia leda sig till staden direkt till landshöfdingeresidenshuset, der kungen logerade, och anhöll om audiens.
Denna beviljades och — berättade hon sjelf — då jag trädde in för den ädle menniskoälskande monarken, föll jag genast på knä för honom, och då han med mild stämma frågade, hvad jag önskade, svarade jag, att fattig och blind, som jag var, begärde jag ingenting annat, än att på mina knän få tacka för hvad han gjort för qvinnan.
Efter denna lilla afvikelse, som dock visar, hvilken ställning madam Lind intog gent emot qvinnofrågan på sin tid, återgå vi till hennes egen berättelse.
» Genom välvilliga menniskors hjelp erhöll jag under min mans bortavaro anställning så- som lärarinna i socknen.
Folkskolan var icke ordnad då som nu: en gammal soldatenka hade dittills varit den enda, som lärt de små att läsa.
Ehuru nedtyngd af bittra minnen, var detta dock för mig en fridsam och lycklig tid.
A f hela mitt hjerta älskade jag min skola och mina små lärjungar och blef af dem varmt äl- skad till baka.
Men min stilla lycka förbyttes dock slutligen i ångest och bäfvan, då jag måste börja hvarje dag i fruktan att min plågoande skulle komma till baka.
Och han kom äfven.
Men så eländig, så sjuk — nästan döende.
Och inom några dagar hade han ock blifvit kallad inför en högre domstol.
Måtte Gud vara hans själ nådig!
Jag var således för andra gången enka.
Och med min skola, hvilken allt mer till- växte, hoppades jag nu få rigtigt bra; men ännu en hård pröfning skulle jag genomgå.
Jag hade gråtit för mycket.
Jag blef blind.
Mig återstod att med mitt yngsta barn, de
För hvarje S-tal abon- nenter, som samlas, och för hvllka afglften Insändes till Redaktionen af andra tjenade, komma på fattigvården.
Och så fick jag mig en fristad anvisad i denna koja, hvilken dock med all sin fattigdom är mig outsägligt kär, ty i mitt mörker här hafva dock min själs ögon blifvit öppnade, och jag har fått syn på huru Gud är en helig och rättvis Gud, men ock en barmhertig och nåde- rik fader, - a som vill alt alla memisJcor skola frälste varda och Ull sanningens kunskap komma ».
Och nu väncar jag blott, att Herren i sin nåd snart måtte komma och föra mig från mörkret till sitt eviga ljus. » Sophiadagen året derpå stod den gamla kojan ödslig och tom.
» Madam Blind » hade fått utbyta denna sin fristad mot en ännu tystare och fridfullare på kyrkogården.
Hon hade slutligen blifvit förd från mörkret till ljuset.
Säg mig, du blåa b l o m m a.
§ äg * ntg, 3u- fi£åa på ?ivi g &amp; / vn- BLOMMA,, - s .o mat- daggen * ta * Svna BEad v otxxftx aj; ton * " tun3en Ivul Uöj-e * 2U Sitt &amp; uj; im3 oå tungt, i&gt;m3en ga * •meS j|ät * å t-u-Ata genom gtona - Bfåa 6) cn tu-A *: ÅVENNEN nä * AN IOL gå * ne3 t Sunden?
ocn unga 6oata * GOMMAN nät.
putput - Bott OM IHO^EN, Ao * g6en j^t-c&amp;a åomtiiet, fi-on ge * mig liuAA på &amp; U4A oeft.
- Be * mtg - ua-ta &amp; enne affttS ttogen.
0Lcli 3etv » å i&gt;atmt n o n afifla * ftafc n a; EN annan Ha / fc — p å ftenne goAAevv ic&amp;e m e t a tävvlie *, OC ?i 3e * j:ot gfå3j / en * fiPonaAtet ej- nj-etta OCN 3etj; ot Daggen NENNAI fiätj gEtrnma * nä * ocn fifän&amp;e *.
©eft, Saggen * gtittet, goAAe, at U^EZ tåtat BEott, Aom guäf / fen * i&gt;emo3 oj; uet ängen gtåte * att tot&amp;a t&gt;åta tå * a * i&gt;t vno * gom&gt;i,n3en j; ått, en Htj-6 * ge * j ?£ic&amp;ai&gt;i &amp; ögon AoEf / j-u * åte *!
i pv | I kl I \ J Idun, erhållee ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvllken aDonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre äh 5, torde prenumera- IN Om barns ägande.
S v a r till » Ungkarl ».
har i n:r 4 3 af Idun framstält några funderingar rörande barns ägande, hvilka synas mig tarfva att i vissa delar icke blott modereras utan rent af motsägas.
Jag ger eder gerna rätt deri, att ni, ehuru ungkarl, är berättigad tala i detta ämne.
Jag är ock ense med eder deri, att ägandet icke bör få vara en afledare för fars eller mors dåliga humör o. s. v. Jag medger äfven, att örfilar och hårdragningar äro fullt olämpliga tuktomedel.
Och dessutom anser jag i likhet med eder, att kroppsaga bör så litet som möj- ligt förekomma.
Att » slå barn » bör icke ens vara nämdt bland oss.
Fast än jag sålunda i mycket tänker lika med eder och på grund af rik erfarenhet vä- gar uttala ett gillande i hufvudsak af edra åsigter i större delen af uppsatsen, måste jag dock protestera på det eftertryckligaste mot det ni sagt i slutet af den samma — för så vidt ni menar allvar med hvad ni der säger, hvilket man kan vara frestad att betvifla i betraktande af de förnuftiga åsigter, ni i förra delen af uppsatsen uttalat.
» Man skall slå alla barn i början, » säger ni.
Ni tillägger sjelf: » Satsen låter upprö- rande, barbarisk », och så är den i sanning.
Det vore förfärligt, om eder lära skulle börja praktiseras.
Lindebarn, barn, som icke kunna reflektera öfver orsakerna till » stryket », skola ändock gång på gång få smaka riset!
Till all lycka skola dock mödrarne af helt naturliga skäl för alltid blifva döfva för eder lära, det är min fasta öfvertygelse.
Ni har tydligen af rädsla för det ena diket kört omkull i det andra.
Ni har visat eder så rädd för, att ägandet skulle bli försummadt, tills det vore för sent, att ni förordat dess använ- dande alldeles för tidigt.
Den sunda, lugna erfarenheten gifver otve- tydigt vid handen, att kroppsaga i regel ej bör användas förr än barnet är l / å 2 år.
Då är det ännu god tid att taga bort möjliga oarter hos det samma; och ett tidigare ägande kan lätt medföra de vådliga följder, ni i eder ar- tikel påpekat såsom de der kunna uppstå af ett hårdt och orättvist behandlingssätt i all- mänhet.
Ni skulle blott varit med och sett, huru svårt det är att bringa till tystnad ett barn, som fått aga i en för tidig ålder, och som råkat i konvulsivisk gråt, och ni skulle rysa för edert uttalande.
Det torde icke heller vara så få, hvilka fä vandra sin väg fram genom lifvet i idiotisk dimma just till följd af — för tidig kroppsaga.
1 2 Det andra edert uttalande, som synes mig tarfva en allvarlig gensaga, är det, att barn icke böra få kroppsaga efter det fjerde året.
Huru vill ni då, att en moder skall bete sig, om hennes lilla fyraåring icke med goda ord och föreställningar kan bringas till lydnad?
Skall hon låta saken bero, skall hon redan då gifva sig och inrangera sig i de » lydiga för- äldrarnes » led, utan att använda det medel, som af forntida vise ansetts så välgörande, att en till och med vägar det djerfva påståendet: » Den sitt ris spar, hatar sitt barn *. » Många föräldrar finnas nog, som till följd af lojhet eller en otillbörlig svaghet handla på detta sätt, men icke blir väl saken derför rätt.
Sant är ju, att man lätt kan förderfva ambitions- känslan hos barnen och förbittra i stället för * O c h n o g är u n g d o m e n t i d i g t u t v e c k l a d n u för t i d e n, m e n i c k e m å t t e väl b a r n d o m e n v a r a slut v i d inträdet i fjerde året.
315 förbättra genom att aga dem, sedan de blifvit för stora för kroppsaga.
Men att åldersgrän- sen härvid bör vara det fjerde året, det vågar jag bestrida.
Hade ni sagt åttonde eller tionde året, då skulle jag kunnat instämma med eder.
I allmänhet anser jag det böra med efter- tryck framhållas, att riset må sparsamt använ- das, men ej borttagas; och att ett så vigtigt ämne som det om barns ägande bör behandlas med stor vaksamhet.
Jag törs dock icke nu låta mig föras vidare i det intressanta ämnet.
Ett stilleben efter naturen.