Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förty nidqvinnan, Tyndaridskan, moder min, Att smickra bolarn, stötte mig utur vår borg; Och sedan åt Aigisthos andra barn hon födt, Tillöfverlopps Orestes räknar hon och mig.
För min skull, hvi, osälla, gör du dig besvär
Med slikt bestyr, du försteligt uppfostrade.
Och hvi afstår du ej, då jag dig ber derom?
Jag skattar dig jemlik med gudarna, som vän; Ty i min nöd du icke har missaktat mig.
Skön är för dödliga den lott, att räddaren Uti olyckan finna, som jag funnit dig.
Jag derför bör, ock oombedd, hvad jag förmår, Din börda lätta, att du henne bära kan, Samt dela arbete med dig.
Du har dock nog Bestyr derute.
Inomhus det är min pligt, Att allt omsköta.
Ljuft för arbetskarlen är, Från gärdet hemländ, att god ordning möta få.
Gå bara, om dig lyster; ty ej långt ifrån Vårt pörte källan är; men jag, då dager blir, Till åkern drifver oxarna, och sår min teg.
Lat vu'en ingen, fast han Gud på tungan bär, Förutan arbete, sitt uppehälle fick.
Min Pylades, dig ibland menskor skattar jag
I vänskap och i trohet främst, och redlighet!
Du är den ende, som Orestes älskat har, Mig, stackars man, utaf Aigisthos grymt förföljd, Som gaf min far sin bane, af förderflig mor Biträdd, ifrån orakelguden kommer jag Till Argoslandet, så att ingen vet derom, I mening, att med mord umgälla mördarne.
Min faders graf besökte jag, förlidne natt, Och gjöt en tår, och offrade en lock derpå.
Och slagtade ett lamm, hvars blod jag rinna lät I hemlighet, att intet vet våldsherrskaren.
Dock inom stadens mur min fot ej sätter jag; Men tveksam mellan tvenne dåd jag kommit hit Till landets gränser: för att genast vandra bort
Åt annan ort, om spejarn sett mig, sökande Min syster åter; -- ty man säger, att förmäld
Hon fäst sitt bo, och icke mera jungfru är; -- Att råka henne, och till min deltagerska
I hämden få, och forska hvad bak muren hörs.
Alltså -- ty
Eos höjer ren sin stråleblick -- Från denna stig vi vika må på annan stråt.
Ty någon plogkarl, eller någon piga tör Väl visa sig, af hvilken vi utforska må, Om syster min har fäst sitt bo i denna trakt.
Dock der jag varsnar någon ibland tärnorna, Som ifrån källan bär på klippta hufvudet Ett embar; sittom derför här och spörjom åt Hos tjensteqvinnan, om vi någon kunskap få, Min Pylades, i sak, hvarför vi kommit hit.
Stig hurtigt på! nu är hög tid; O skynda, skynda dig, gråtande, framåt!
Ve mig, ve mig!
Agamemnons egen dotter Är jag, och mig födde Klytaimnestra, Skräcklig dotter af Tyndareus.
Jag kallas den olyckssälla Elektra af medborgsmän.
Ve, ve, de tryckande hjerteqval, O far, och mitt gryma lif!
Du redan i underjord Hvilar, af egen maka dräpt, Och Aigisthos, o Agamemnon.
Välan, stämm upp din sorgelåt, Och väck mångtåriga fröjden! -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Stig hurtigt på! nu är hög tid; O skynda, skynda dig, gråtande, framåt!
I hvilken stad, och i hvilket hus, O stackars min broder, tjenar du, I fadrens salar lemnande, Vid bittraste olyckslott, Beklagliga systren qvar?
Måtte du komma, i sådan nöd, Mig arma till räddning, Zeus, o Zeus, Och hämnare af min faders Skändeligt gjutna blod, Ställande kosan till Argos' land!
Men nu detta embar frän huf- vudet lyftande, nattliga klageljud
Jag till min fader vill höja upp.
Dödsqvädet, o fader, en klagesång
Jag sänder ditneder i suckar, Af hvilka jag alla dagar Qväljs, och med naglarna Sönderklöser min hals, Och drabbar mitt klippta hufvud med handen, Allt för din död.
Ve, ve, jag vill slita min lock!
Och liksom melodiska svanen
I strömmande flodens bädd
Påkallar sin älsklige far, Som i gillrets i svekliga garn Fann döden: så dig, olycklige Fader, begråter jag, Som fick det aldrayttersta badet i Dödens ohyggliga bädd.
Ve mig -- ve, För bittra din mordyxas skull, fader, För bittra din resas beslut från Ilios!
Ej med ett prunkskärp mötte dig.
Makan, och icke med blomsterkrans; Nej, med tveeggige svärdet hon Aigisthos i sorglig nidbragd halp, Som hon hemligt tog i sitt läger.
KHOREN.
Agamemnons dotter, jag kommen är, Elektra, till din landtliga boning.
Hit lände en, lände en mjölkdrinkare, Mykenaier och bergsbo nyss, Som säger, att till öfvermorgon Utsätta en offerfest Argeierne, och till Hero Samtlige jungfrur erna gå.
Ej, väninnor, för högtidsprål Hjertat, eller för gyllene Keder, mer hänföres hos mig, Arma; ej träder jag nånsin i dans Med Argeiska tärnorna mer, Svängande svarfvade foten.
Tåren mitt offer är, Och jag, olyckliga, vårdar blott
Om tåren, alla dagar.
Skåda mitt tofviga hår, Och denna trasiga kappa, om De anstå Agamemnons Konungsliga dotter, och Troia, som städse min fader Minnes, af hvilken det intogs.
Gud är mäktig; men värdigas dock af mig Mångstickade manteln taga, och kläda på Det gyllene tillägg till ditt fägrings glans!
Menar du, med tårar dig, Fast gudar du ej vördar, seger få På fienderna?
-- Genom suckar ej, Men böner, höjda till gu- dars thron, vinns lyckan, mitt barn.
Ej bland gudarna någon bor Den olyckligas verop öf- ver öfvadt fadermord.
Ve mig, för dräpte fadren, ve!
Samt för den lefvande irraren, Som nu vistas i fremmande land, Den arme man, och sitter kanske Vid drängars härd, Fast son af ståtelig far.
Sjelf jag i fattiga hybblet ber, Förtvinande i mitt sinne, Bortkörd ur min faders palats, Uppå bergsklinterna här.
Men mor hon ligger i mördarns bädd, Och sofver hos annor man.
För Hellas' folk till mången ofärd skulden är Din moders syster, Helens, och för ditt hus.
Ack, sek, J qvinnor! nu jag afstår från min gråt.
Invid vår boning fremlingar, som lägrat sig Derborta, smyga ju utur försåtet fram.
Du, vägen utför, skyndsamt, och till hybblet jag Illgerningsmännen måga fly med snabba steg.
Blif qvar, beklagansvärda, och min hand ej räds!
Jag vid Apollon beder: slå mig ej ihjäl!
Jag andra dräpa ville, mer fiendtliga.
Gå hän, och nalkas ej hvad dig ej nalkas höfs.
Ej kan jag någon närma mig med större skäl.
Säg, hvi du svärdbeväpnad dröjer vid mitt tjell?
Blif qvar, och hör mig! du kanhända träffat rätt.
Jag blir, och är fullkomligt din, som makten har.
Från broder din med tidender jag kommit hit.
Säg mig, du käre, om han lefver, eller dött?
Han lefver; ty det bästa först jag säga vill.
Dig önskas välgång som de ljufva ordens lön.
Oss båda unnar jag gemensamt denna lott.
Hvar vistas han, den usle, uselt landsförvist?
Han tvinar bort, och lyder lag än här, än der.
Och lider brist på dagens nödtorft möjligen?
O nej! men dock vanmäktig är landsflyktig man.
Med hvilket budskap kommer du från honom nu?
Jag frågar: lefver du? hvad qval betrycka dig?
Först skådar du, hur till en skrika jag förbytts,
Af qvalen tvinad, att jag just beklagar dig.
Mitt hufvud rakadt är och hår, på Skythers vis.
Din broder och din dräpte far dig smärta gör.
O ve! hvad är mig kärare, än desse två?
Ack, ack, hvad hyser du för tankar om din bror?
Han borta är, den älsklige, och hemma ej.
Se'n hvilken tid från staden fjerran bor du här?
O fremling, mig man gifte bort, en olycksstund!
Din arme bror! -- din man dock Mykenaier är?
Ej så, som fadren ärnade bortgifta mig.
Ack, låt mig höra, och berätta för din bror!
I denna koja bor jag här, på fjerran trakt.
Slikt hus koherden eller dikarn värdigt är.
Javäl en fattig hedersman, och mot mig blid.
Hvad blidhet är det då, som finns hos din gemål?
Min bädd han aldrig nånsin djerfts att närma sig.
Af kyskhetslöfte bragt derhän, af kallt förakt?
Min fader kränka och min mor han ville ej.
Vardt han ej glad emellertid att ega dig?
Han ej
Aigisthos gilla vill, som gifteman.
Begriper! -- -- att ej för Orestes stå tillsvars.
Visst var han rädd för det också; men eljes klok.
En hedersman du nämner, som bör hållas väl.
Ifall han kommer hem, som nu är bortastadd.
Än moder din, fördrog hon sådant giftermål?
Nog älskar qvinnan karlarna; ej egna barn.
Säg mig, hvarför Aigisthos dig så skymfade?
Han gaf mig honom, att jag blefve ungars mor.
Ej söners, som dig skulle hämnas framdeles?
Såsom han stemplat, skall han göra mig besked.
Vet modrens make, att ännu du jungfru går?
Det vet han icke; jag med tystnad döljer det.
Tillåts väninnorna, här stå, att höra oss?
Jo, dina ord och mina vackert dölja de.
Hvad gjorde väl Orestes, om han komme hem?
Det frågar du? -- ett skamligt tal!
Är väl nu tid?
Hur sloge han ihjäl sin faders banemän?
Af fienderna lidande hvad fadren led.
Med hans hjelp vågade du dräpa moder din?
Ja visst, med samma yxa, som min fader draps.
Får jag det säga?
är ditt tal att lita på?
Jag doge gerna se'n jag gjutit modrens blod.
Om nu Orestes vore här, och hörde allt!
Änskönt jag såge, kände jag ej honom mer.
Det är ej under; ung du skildes från ung bror.
En ende skulle känna honom dock ännu.
Han visst, som sägs ha honom ifrån döden frälst?
Hans egen fars skolmästare, en gammal man.
Din far; den mördade, säg, hvilar han i graf?
Han hvilar, som han hvilar, vräkt ur egen borg.
Ve mig! hvad sade du? de dödlige alltså Af andras qval förnimma äfven smärtens gadd.
Förtälj mig saken! att jag bär till broder din Oljufva ord, men nödiga att höra dock.
Barmhertighet dock aldrig uti oträngdt mål, Hos visa männer finns; men icke strafflöst är, Om alltför mycken vishet hos den vise bor.
Densamma hjertats önskan delar äfven jag.
Ty fjerran här på landet boende, jag ej Af stadens nidverk vet, men ville veta nu.
Må vara! om jag måste.
Men jag måste väl Förtro åt vännen mina och min faders qval.
Men dig, o främling, beder jag, som talet väckt, Säg för Orestes mina lidanden, och hans, Och aldraförst, af hurdan mantel jag är skyld, Hur smutsig jag är, och inunder hvilket tak
Jag bor, som dock härstammar ifrån kongaborg.
Ock jag med skottspoln väfver mina kläder sjelf, Såframt jag ej vill naken gå, och lottlös bli; Sjelf äfven vattnet ifrån floden hämtar jag, Från gudafester utestängd, från danser skild.
Jag hustrur hatar, då jag sjelf är jungfru blott?
Jag Kastor hatar, som, förrn han bland gudar kom, Förlofvades med mig, sin egen anförvandt.
Min mor, omgifven utaf Phrygisk bytesskatt, På thronen sitter, och de Asiatiska Småtärnor stå bredvid, dem far tillfångatogs Idaiska mantlarna tlllsammanfästade
Med gyllne spännen; dock min faders svarta blod I borgen ruttnar än, och han, som honom drap, Bestigande min faders vagn, far hurtigt fram; Och spiran, hvarmed far anförde Hellas' folk, Han öfver modig håller i blodsölad hand.
Men Agamemnons minnesvård missfirmad blir, Samt undfår gjuteoffer, eller myrtenstjelk
Ej någonsin, och tom på smycken står hans graf.
Af vin uppfuktad mellertid, min moders man Den store, som han kallas, trampar deruppå, Och på grafstenen slungar sten på sten, Samt vågar föra emot oss ett sådant tal:
"Hvar är Orestes?
Han sin faders vård minsann
Rätt väl försvarar?" -- Så han hädas, bortastadd.
Säg honom det, o fremling, då jag ber derom, På månge andres vägnar, hvilkas tolk jag är, Så händerna, som tungan, och beängslad själ, Och mitt kalskurna hufvud, och Orestes' far.
Ty nesligt är, om samme far de Phryger slog, Men han allena ej en ende dräpa kan, Den unge kämpen, aflad utaf bättre far.
Der ser jag mannen, just din make menar jag, Som, efter slutadt arbete, nu kommer hem.
Ha! hvad är det för fremlingar, jag skådar här?
Utaf hvad orsak ha de till mitt hybbles dörr Anländt? monntro de söka mig?
Stor skam
För hustru, att med unga glopar stå i prat.
Min kära du, mot mig ej må du svartsjuk bli!
Du sanningen skall veta strax: de fremmande Ifrån Orestes kommit hit, som sändebud.
J fremlingar, misstycken icke gubbens ord!
Finns mannen till, och ser guds dag?
Så spörjes visst; och deras tal mig trovärdt syns.
Monntro han minnes fadren än, och dina qval?
Det vill jag tro; vanmäktig är landsflyktig man.
Hvad tidender ha de ifrån Orestes bragt?
Att speja mina lidanden han skickat dem.
Somt se de säkert sjelfve; somt förtäljer du.
Dem känna de, och intet görs dem mer behof.
Alltså man dörren längesedan öppna bordt:
Inträden här!
Som lön för goda ord J fån Gästplägning strav, så godt mitt ringa hus förmår.
Fort, drängar, lyften derför in ressakerna, Och krusen icke J, från älskad älsklige Hitkomne!
Ty änskönt jag är en fattig man, Min ringa härkomsts bruk för er ej röjer jag.
ORESTES (till Elektra).
Vid gudar, han som till ett kyskhetsäktenskap
Med dig förmäldes, vill Orestes ingen skam!
Just denne kallas man åt mig, olyckliga!
Ej finns ett säkert tecken uppå mannamod; Förty förvirring är de dödliges natur.
Jag ofta sett, att sonen utaf ädel far Blef usling; sett af slema fäder goda barn; Sett armod uti rike mannens tankesätt, Men höga tankar hos den läge bettlaren.
Hur skall alltså man dömma rätt i sådan sak?
Kanhända efter rikdom? dålig domare!
Än efter dem som intet ha? nej, armoden Är krämpig, och i nödens stund lär mannen svek.
Än efter vapnen?
Ho, då han lansudden såg, Intygade väl rätt, hvem som den tappre är?
Det bästa blir, att lemna sådan sak derhän.
Ty denne mannen, hvarken bland Argeier stor, Ej heller uppblåst af sin ätts förmenta glans, Men utur hopen en, befunnits har brakarl, Er sansen, J, som, utaf toma fördomar Uppfyllde, ståten och, på tonen, menskorna Bedömmen och, på umgängssättet, ädlingar!
De ädle männer ensame förvalta väl Så stad, som hus; men toma kroppar utan själ, De äro stoder uppå torg: -- I härnaden
Den starke armen, som den svage, skördas hän:
Och sådant allt beror af tapperhet och art.
Derför -- han är det värd, tillstädes eller ej, Agamemnons son, för hvars skull hit vi kommit ha -- Nu låtom oss mottaga bjudningen; välan, J tjenare, vi måste in; den fattige Mer än den rike vare mig välvillig värd!
Alltså jag prisar denne mannens gästfrihet; Men såge hellre, att din egen bror likväl, Sjelf lycklig, mig ledsagade i lyckligt hus.
Kanske han kommer; ty orakelgudens ord
Ha laga kraft; ej menskors spådom aktar jag.
Nu, mer än nånsin, o Elektra värmes upp Af fröjd vårt hjerta; ty måhända stadgar sig Vår lycka herrligt, som så långsamt hittills skred.
Min stackars man, då nog du vet vår fattigdom, Hvi tog du dessa gäster mot, förmer än du?
Hvi, om de äro, som de synas, ädlingar, Ej hölle de tillgodo smått såväl som stort?
Emedan du misstagit dig, och fattig är, Så gå nu till min fäders gamle vårdare, Der han vid floden Tanaos, som genomskär Argeiska landets gränser, liksom Spartas jords, Med hjorden vistas, se'n ur staden han fördref!
Bed honom gå till hybblet sitt, och derifrån Till fremlingarnas bord förskjuta oss en rätt.
Hur han skall glädjas, och beprisa gudarna, Förnimmande, att gossen lefver, som han frälst!
Ty ej ur fadersborgen, och utaf vår mor Vi något finge; men blott harm bebådade
Om skökan hörde, att Orestes lefver än.
Om dig så synes, vill jag bringa detta bud Till gubben; gå nu oförtöfvadt du ditin, Och ställ i ordning der!
Blott hustrun vilja har, Hon för en måltid tusen medel finner upp.
Ock är så mycket i vårt hybble qvar ännu, Så att vi gitte dessa mätta för en dag.
Men efter nu på sådant ämne tanken föll, Begrundar jag, hur penningen har mycken kraft.
Att hjelpa vänner med, samt, när man krämpa får, Der ur sig redat daglig nödtorft är likväl
En ringa ting; ty mättad mage gör enhvar, Såväl den rika, som den arma lika fröjd.
Stolte galejor, som drogen fordom till Troia, Slroph. 1.
Med otaliga årors mängd, Bland Nereiderna hållande dans, Der flöjtvänlig svängde Del- phinen sig, omkring mörksprö- tiga stammar vältrad, Beledsagande Thetis' son, I föttrens språng lätte Akhilleus, Med Agamemnon, till Troiske, Simoentiska stranden!
Och Nereiderne, lemnande Euboias kust, Från Hephaistos' gyllene städ Hämtade vapnens konstfulla verk, Uppå Pelion, och i hö- ga Ossas heliga lunder, Nymphernas vårdtorn, Spörjande dessa, hvar hjeltens far, Riddaren, fostrat åt Hellas dess ljus, Thetis', hafsgudinnans, ättling, Åt Atreides ett snabbfotadt värn.
Men af någon i Naupliske hamnen, Som från Ilios kommit, de hörde, Att, uppå din, o Thetis' son, Herrlige skölds omkrets, Följande bilder, skräckbilder För Phrygerna, ristats in.
På kringlöpande randens rund Halsskördaren Perseus, med vingad Sko öfver hafvet, fram- for, och Gorgos hufvud höll, Med Zeus' budbärare Hermes, Maias landtlige ättling.
Och i midten af skölden strilade Solens blanka skifva
Med vinghästarnas spann, och stjernors etheriske danshär, Pleiader, Hyader, för Hektors Ögon ett dödsbad.
Uppå gullsirade hjelmen sågos Sphinger, med sjungna bytet i klorna Hållet; på pansaret, som är Ländvärnaren, i fyr- språng lopp en lejoninna, och blicken Peirenaiske fålen följde.
På mordiska glafven fyrhofvade hästar sig stegrade, Epod. och kring ryggen hvirflade skyar af stoft.
Sådane männers drott, Stridpröfvade kämpars, drap du, o Tyndareus'
Dotter, din egen gemål, vanartade qvinna!
Thy skola de himmelske dig en gång Nedsända till underjorden, och jag
Skall se ur den blödande strupen
Med svärd utgjutet, ditt blod.
GUBBEN.
Hvar är hon, hvar min unga, vördnadsvärda fru, Agamemnons dotter, som jag fordom fostrade?
Hur brant är ej uppgången hit till hennes hus, För sammankrumpen gammal man, att trampa på!
Till sina vänner måste man dock, tänja ut Refbenen ömsesids och krökta knäets veck.
Ack, dotter min, jag ser du nyss hemkommen är, Jag skyndat hit, att bringa dig ett litet lamm, Som jag ur hjordarna åt dig utplockade, Och blomsterkransar, jemte ostar, som jag valt; Dessutom ock en gammal skatt ur källaren, Till doften ljuflig, njugg, men kostelig likväl, Att blanda ut en skål med krukans svaga dryck
Man bringe detta till de fremmande, du fått, Men jag med fliken af min kappa ögonen, Dän tårar välla, torka vill emellertid.
Hvad är, du gamle, som ditt öga fuktigt gör?
Du minns kanske min ofärd, sedan fordomtid?
Kanske Orestes' usla landsflykt smärtar dig?
Kanske min fader, som du förr i famnen bar, Och gagnlöst fostrade för dig och vännerna?
Visst gagnlöst! nu jag dock ej kunde hejda mig.
Ty då af händelse jag lände till hans graf, I ensamheten föll jag ned derpå, och gret, Och öppnande på legeln, offergjöt derur, Och myrtenqvisrtar ställde kring på kumlets rand
På sjelfva bålet såg jag då svartulligt får, Nyss slagtadt, och ej längese'n utgjutet blod, Och blonde hårets lockar såg jag, skördade, Samt undrade, min dotter, ho bland menniskor Tordts grafven nalkas; det ej en Argeier var.
Men kanske kom din broder hem i hemlighet, Och hyllade dervid sin faders olycksgraf.
Betrakta locken, läggande vid eget här, Om det ej är till färgen lika med dethär.
Förty hos dem, som rinner samme faders blod, Plär mången kroppens del antaga samma skick.
Du, gamle, ordar hvad ej vise männer höfs, Ifall du menar, att min djerfve bror, i smyg, Af fruktan för Aigisthos, kom till detta land.
Dessutom hvad är väl en hårlocks vittnesbörd?
Hans, i palaistran bildad ut på riddarvis; Min, utaf kammen agad?
-- Slikt omöjligt är.
Du lika lockar finna skall hos många nog, I hvilka samme blod ej rinner, gamle man.
Träd du uti hans spår, och pröfva, om hans sko Ett märke lemnat, passligt för din fot, mitt barn!
Hur är det möjligt, att uti stenbunden mark, Som denna, aftryck gjordes? om dock vore så, Kanhända är två syskons fot ej lika stor, En qvinnas och en mans:
Karl lofven tar.
Ifall din bror till våra bygder kommen är, Säg, om du märke eger på skottspolens verk, Hvari jag honom hemligt räddade från död?
Ack, minns du ej, att, då Orestes gick från oss, Jag än var barn? men om jag äfven kappor väft, Hur skulle han, då liten pilt, i samma gå, Såframt ej kläder jemte kroppen vexa till?
Nej, någon fremling, af medömkan, klippt sin lock På grafven, eller rörd af hela landets sorg.
Hvar äro fremlingarne nu? jag önskar se, Och spörja dem om allt, ehvad din broder rör.
Der komma de utur vårt tjell med snabba steg.
De högvälborna! -- dock jag lemnar det osagdt; Ty högvälboren mången var en stympare.
Likväl jag fremlingarna nu välkomna vill.
Var helsad, gubbe! utaf hvem, Elektra, säg, Har du den gamla vänsqvarlefvan qvar ännu?
O fremling, det är han, som fostrade min far.
Hvad säger du? densamme, som din broder stal.
Min bror han räddat, om han eljes lefver än.
Hvi ser han på mig, likasom skärskådande
Ett silfversmycke? menar han mig någon lik?
Kanske han gläds, att ann Orestes se i dig.
En älskad man; men hvarför stöfvar han omkring?
Du fremmande, med häpnad, ock jag detta ser.
Elektra, väna dotter, bed till gudarna!
om det som icke är, om det som är.
Att få den dyra skatten, som gud visar dig.
Till gudarna jag beder; nu hvad vill du mer?
Nu kasta ögat, barn, på denne älsklige!
En stund jag fruktat, att ej mer du riktig är.
Är jag ej riktig, jag, som skådar broder din?
Hvad har du, gamle, sagt? ditt tal oväntadt är.
Att här jag ser Orestes, Agamemnons son.
Hvad märke har du, som jag kunde lita på.
Ett ärr vid ögat efter blodigt sår, han fick, Då han en kalf förföljde jemte dig, och stalp.
Hvaba? jag märket skådar efter fallet sjelf.
Men dröjer än, att närma dig den käraste?
Nej, icke mer; utaf ditt märke är min själ Fullt öfvertygad.
Du, som lände ändtligen, Dig eger jag. -- -- --
Och du omsider ägs af mig.
Jag aldrig trodde -- -- --
Jag ej heller hoppades.
Är du den rätte?
Ja, din ende bundsförvandt!
Ifall det varp jag drager upp, som kastas nu.
Det vet jag, och man mer ej bör på gudar tro, Om brottet högre ställes än rättrådighet
Du är här; du är här, senfärdige dag!
Du har grytt, och för fosterlandet röjt Den hjelte, som, flyktande längese'n Fjerran från fädrens palats Usel irrade omkring.
En gud, ja, en gud skall bringa till oss Segren, väninna.
Höj händer, höj röst, och bön uppsänd.
Till gudar, att lyckligt, lyckligt
Din bror uti vår stad må träda in!
Rättså! mig välkomsthelsningens behaglighet
Är ljuf; härnäst jag ärnar återgälda allt.
Men, gamle, du som lände hit i rätter tid, Säg mig, hur skall jag tukta fadrens baneman, Och moder min, som ingick gudlöst giftermål.
Finns än i Argos qvar för mig bevågenhet?
Är allt för oss förloradt, såsom lyckan är?
Hvem bör jag träffa, vare sig natt eller dag?
På hvilken väg mig vända emot fienden?
Min son, för dig, olycklige, ej finns en vän,
I denna verld är vänskapen ett hittegods, Den vänskapen, som lika delar godt och ondt.
Och du som är i grund och botten vännelös, Ej hoppet mera ens har qvar; hör och förnimm:
Utaf din egen hand och slumpen det beror, Om du din faders borg och stad än återfår.
Hvad bör jag göra för att nå ett sådant mål?
Thyestes son du dräpa bör, och moder din.
Det segerpris jag önskar ha; men huru få?
Om hur du ville, du i borgen slipper ej.
Af vakter och drabanters armar skyddas den.
Rätt sagdt! han rädes dig, och aldrig sofver trygg.
Må vara! men i sak mig råd, du gamle man!
Hör på du bara! mig ett infall kommit på
Du något godt att säga har: jag öra är.
Aigisthos nyss jag varsnade, då hit jag smög.
Detder förstår jag; men uppå hvad ställe då?
Uti hästhagen, litet stycke härifrån.
på hopplöshet, mig gryr ett hopp.
Åt nympherna en fest han redde: tyckte jag.
För barnens fostring, eller för en väntad son?
Ett vet jag blott: med oxars slagt bestyrde han.
I månges sällskap, eller blott med eget folk?
Argeier fanns der ingen, utan slafvars hop.
Är någon, som mig röja kunde, gamle man?
De äro tjenare, som dig ej nånsin sett.
Ifall vi segre, äro de bevågne oss?
Ja; sådan är ju slafvars sed, dig gagnelig.
Hur i all verlden kunde jag den mannen nå?
Du vandrar dit, dän, offrande, han varsnar dig.
Invid den vägen, som jag tror, han hagen har.
Och när han ser dig, dig till gäst inbjuder han.
Till bitter bordskamrat, allenast gud så vill.
I öfrigt, hur det faller sig, tag ditt beslut!
Förträffligt sagdt! och moder min hvar vistas hon.
I Argos; och till mannens fest ej kommer hon.
Hvi reste icke modet min med giljaren?
Hon fruktade byfolkets prat, och hemma blef.
Begriper! misstänkt hon hos staten känner sig.
Så ungefär; en gudlös qvinna hatad blir.
Hur kan jag dräpa båda två i samma hugg?
Jag sjelf bestyra vill om modrens nederlag.
En sådan sak skall slumpen visst utföra väl.
ELEKTRA (visande på gubben).
Då två vi äre, denne ock bör tjena oss.
Så blir det; men hur reder du din moders död?
Gå, gamle man, ock till hos Klytaimnestra säg, Att jag i barnsäng ligger med ett gossebarn.
Att längese'n du födde, eller nyligen?
För tio dagar, barnsängsqvinnors reningstid.
Ock hur kan detta bringa på din moder död?
Blott hon förnimmer, att jag sjukas, är hon här.
Hvi tror du, att hon vårdar sig om dig, mitt barn?
Jo visst, i fröjd att mor jag är, hon gråta skall.
Kanske, -- till vändningspunkten återgår mitt tal.
Och när hon kommit, klart är, att hon dödad blir.
Och genom sjelfva husets dörr inträde hon!
Sak samma nästan, som att gå till dödens hem?
Ack! att jag doge, se'n jag detta skåda fått!
Först visa nu Orestes väg, du gamle man!
Dit, der Aigisthos gudars offer reder till?
Och när min mor du möter, frambär mina ord!