Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bara befria mig från allt det där fäktandet mot sjelfva mekanismen, du — » mal!
Snickaren Olsson vill köpa soffan.
Hör » Meka-nismen?
Hvar, hvar? » du, Karl, snickaren Olsson vill köpa det gamla » I den nya soffan, vet jag.
Man har säng- otäcka malboet. » kläderna liggande kvar fastspända, och när » Ja jag hör.
Nå, så är den saken afgjord. » man bara.
tar ett litet tag i sitsen, så vänder » A c k så roligt att du samtycker!
— Men den rakt i vädret, gaflarne falla ned och bäd- om vi sälja den usla soffan, hvar skola vi den är färdig. » då lägga Ida?
Det har jag först nu kommit » Å tusan!
Det är något nytt! » att tänka på.
— • Ja så, du läser, förlåt mig, » Ja visst, men jag är ej riktigt säker på, Karl!
— Nå, så sannerligen om icke där är om mekanismen är god.
• — » en mal på din rockkrage! » » Men det förstår jag mig på.
Skynda dig » Fy tusan 1 Se till att det där malboet och.
tag på ytterplagg och hatt, så gå vi till kommer ur huset, och det i dag! » Olsson!
• — Det är troligtvis en konstruktion, » Det skall jag visst, när du önskar det, som tarfvar förbättring, och det ser jag genast.
Men så fattas det liggplats till Ida. » Skynda på, Ebba! » » V i ha j u järnsängen, vet jag. » » Järn-sän-gen!
Men min käre, snälle vän, II.
det är j u att vilja taga lifvet ur flickan!
H o s snickaren.
Järnsängar äro j u så iskalla, att det är döds- fara att ligga i en sådan, och så måste vi dess- » Jag råkade att nämna för min man, att utom ha någon stans, där vi kunna lägga herr Olsson hade en af de där inventions- någon de af gäster, som kunna komma att bo sofforna till salu, och så ville han gärna se här ».
på den. » » Hm. » » Det är bara mekanismen, som intresserar
mig, förstår herr Olsson.
— Nå, så ser den ut!
— J a, den är ej så dum.
— Men se pri- set är för högt, herr Olsson.
— Nå, den här skrufven — Ja, låt mig nu själf undersöka.
— » » Min man köper soffan, ifall herr Olsson tar vår gamla mahognysoffa i afdrag på be- talningen.
Det är en ovanligt solid möbel, bildhuggeri på fötterna och på ryggen.
Enda orsaken hvarför min man vill skilja sig från den är, att vi ha något bråk med sängklä- derna; men eljes är det en galenskap att sälja en möbel med en sådan massa tagel i madrassen.
» Nå, käre Karl, vi våga oss väl ändå ej på den där mekanismen, utan behålla vår dyrbara tagelmadrass.
» Eller skola vi lemna den antika soffan åt herr Olsson? » » Ja, låt honom få den, när han så vill.
— Den här är tusan så intressant.
— Men titta här, herr Olsson!
Det här kan betydligt för- enklas, och madrassen skall inte vara fast vid ramen, utan den skall tagas lös, så att den vid behof kan vändas.
— Ja så, det fördyrar saken.
— Nå, det betyder mindre, blott jag får allt, såsom jag vill ha det. » jag oet, hur tröstlös solen står, snart ängen prtjds med hvita hår och ja, lindens krona lutar; vinden snart bär kring det bud: din dotters drömda förbytts » Spinn, och — — spinn, dotter min, all din forna glädje finn i drömmens kära glöm, bröllopsskrud i svepningsklutar! » armar; att din lycka står så still, glöm bort, att linden falla och glöm, att vinden vill, larmar; tänk hållre, du mät hjårteguld, att friden, sig ännu lika huld, öfver dig förbarmar. » » Spinn, spinn, moder — - — spinn!
Nu slocknar lilla lampan min, som hoppet mer ej tänder; min syn är blind, mitt öra doft, och III.
tron, som mig så långe söft, sin afskedshelsning I Idas r u m.
Nu brister hjärtat!
» Tusan till stilfull soffa, du Ebba. » » Stilfullt pris också.
— Jag vet, att det är dumt och barnsligt, men vet du, att jag sak- nar den gamla kära soffan.
Här är rakt af tomt efter den. » » Tomt efter malboet!
— Min själ, tror jag du gråter öfver det gamla malätna eländet! » » Ne-ej, det är inte för det jag saknar mal- boet; men jag ville hellre fakta mot ohyran i hela mitt lif än kanske vara skuld till, att du onödigtvis skulle lägga ut penningar. » » D M skuld.
Nej, var lugn, Ebba, j a g be- stämmer nog själf, hvad jag vill köpa!
Och det är billigt för en möbel med en så sinn- rik mekanism. » » Ja-a bevars, den är bra; men mahogny- soffan var antik.
— K o m skall du få se, hur bra hon passar i pigkammaren. » » Malboet? » » Å, jag tänker att malörtspapper — Ock- så, ser du käre vän, behöfver du ej mera tänka på att skaffa någon ny säng åt Lena. » » Nå, det är då för väl, att du tog skäl!
Jag sade dig j u genast, att det ej hade någon fara med — malboet. » Spinn, spinn!
» j^^pinn, spinn, dottern min, i morgon kommer vännen din, då doftar åter linden; då spelar fågeln på åter skönt, ängen lyser det så grönt — då sjunger åter vinden; då klappar hjärtat åter kärt, då får du allt, hvad du begärt, ty friarn står oid grinden! » » Spinn, spinn, moder min — sjung icke mera oisan din, jag vet nog, hur det slutar; — — sänder.
— O, min mor.
den sorgen blef ditt barn för Befall mig i Guds stor!
händer! » William Stange.
V. Kvinnan i sjukvården.
» Svanhvit, ådrad hand är fager, När en blombukett den binder Eller gullomglimmad viftar Svalka åt två friska kinder; tusen kvinnor, som af falsk blygsel dröjde så länge som möjligt — oftast till det var för- sent — att kalla läkare till råd?
Och skulle icke utsikten för kvinnorna att kunna kalla en kvinlig läkare till sin sjukbädd vara en glädjande, befriande känsla?
Jo, och tusen gånger j o, men ännu har väl knappast motståndet varit större vid någon reform beträffande kvinnorna än här.
Man ropade på skandal, på skam.
Skulle kvinnan besudlas med allt detta grofva, låga, som läkaren måste syssla med?
Skulle hon med djärf hand själf få gripa in i lifvets hem- ligaste väsen och med dissekerknifven i hand forska i materien?
Och skulle icke allt det kvinligt ljufva, det omedvetna, » das ewig weib- liche » gå förloradt och besudlas genom detta!
Så läto de gamla, ständigt nya klagovisor från dem, som förvexla det naturliga med det fula, det sanna, enkla med det dåliga, för- dömliga.
Men, här som öfverallt segrade det förnuf- tiga, och den 3 juni 1870 fick den svenska kvinnan rätt att utöfva läkareyrket.
* * a, .&lt; -- .a ' ' * ec K. m:t ytjtrar i det märkliga aktstycke, hvarigenom denna rätt bereddes kvinnan, föl- jande: » Så, och efter det vi, som funnit betänk- ligheter i allmänhet för kvinnans anställande i offentlig ämbetsbefattning som läkare, i öfrigt.
beträffande den ifrågavarande rätten för kvinna till läkarkonstens utöfning på eget ansvar i enskild praktik, enär de slutliga bestämmel- serna i detta hänseende vore i viss mån be- roende af det tillfälle, som kunde beredas kvinnor till inhemtande af den för läkare er- forderliga teoretiska och praktiska bildning, i nåder anbefallt kanslersämbetet att, efter veder- börandes hörande tillse, huruvida (!)
sådant tillfälle kunnat till en början vid de i hufvud- staden befintliga medicinska läroverk öppnas och inkomna med förslag i afseende på de anordningar (!
), som för sådant ändamål an- sågos erforderliga (!
), samt rörande tiden, då de kunde träda i verkställighet — har kan- slersämbetet.
etc. etc. Om man förmår genomtränga alla de mörka och krumbuktiga vråarne i denna kurialstils- blomma, så kan man höra den beklämda suck, hvarmed k. m:t ger efter för tidens kraf, Men när leda sår den lindrar och spåra de » samvetsbetänkligheter », höga Och den smärtans udd förtager, Räds ej rötan, darrar icke, vederbörande hyste i saken.
Då den varder mer än fager! » Men, det måste ske, och sedan alla par- Så sjunger den sydsvenska skalden i en ter voro hörda, dekreterade k. m:t: att rättighet till läkareyrkets utöfvande må helsningssång till den första kvinliga medicin- tillkomma äfven kvinna, hvilken aflagt de ska studenten vid det sydliga universitetet, och i välklingande stanzer ger han ett fullödigt såsom vilkor för denna rättighets förvärfvande uttryck för den meningen, om hvilken väl al- i författningarna föreskrifna prof; drig bort kunna tvistas — att om kvinnan äfvensom i nåder förordnades: att kvinna finge undergå afgångsexamen är skickad till något yttre kall, det väl i första rummet är som vårdarinna, läkarinna.
vid läroverk och därför erhålla vitsord; alt hon finge aflägga med.
examen och Hennes milda väsen ger ro, hennes hand är lätt, hennes förmåga af tålamod är utan begagna den offentliga och enskilda undervis- gräns, och hennes hjärta kan klappa med den ningen vid de medicinska läroverken; att tillfälle till en särskild kurs i anatomi lidande.
I alla tider har också kvinnan in- tagit första rummet som sjukvårdarinna, men skulle för kvinnor beredas vid Karolinska in- det kom en tid, då man ville taga steget fullt stitutet, och att tillträde skall vara för kvin- ut och icke låta kvinnan nöja sig med blott liga studenter öppet till afläggande i stadgad vårdarinnans rol.
Hvad hindrade i själfva ordning af de för rättighet till läkaryrkets ut- verket henne att taga ut detta steg, att träda öfning föreskrifna prof. in i lärosalarne, i anatomirummet, i studer- * * kammaren och en dag lemna dem som den * utbildade läkaren?
Gafs det icke ett länge kändt behof af kvin- liga läkare?
Fanns det icke tusen och åter Lärotiden för en läkare är i Sverige syn- nerligen lång.
Efter studentexamen aflägges först medicinsk filosofisk examen, till hvilken förarbetet kräf- ver minst ett år.
Denna examen måste afläg- gas i Upsala eller Lund, men studierna för densamma kunna till stor del skötas vid Stock- holms högskola.
Medicine kandidatexamen tager i medeltal 4 år och kan efter behag afläggas vid Karo- linska institutet i Stockholm, vid Upsala eller Lunds universitet.
Samma frihet i afseende på val af ort för examens afläggande gäller äfven den sista eller medicine licentatexamen.
Förberedelserna där- till äro dels tjänstgöringar å sjukhus, som måste göras såväl vid ettdera af universiteten i Upsala eller Lund, som ock vid Karolinska institutet i Stockholm, dels instudering af ämnena.
Till denna examen åtgå ock i me- deltal 4 år.
Således i medeltal icke mindre än 9 års studier, efter maturitetsexamens afläggande.
Och för mången blir studietiden väl ännu läng- re.
Men så åtnjuter också den svenska lä- karen högt anseende för grundlig bildning i sitt fack.
År det en lång och svår och i ekonomiskt hänseende dyrbar väg till läkarerättens utöf- vande, så skänker denna också i regeln sin samvetsgranne utöfvare en god inkomst.
Det är nu 21 år sedan k. m:t beviljade kvinnan rätt att blifva läkare.
En af de första kvinnor, som begag- nade sig af rätten till medicinska studier var en dotter till den bekanta, nyligen aflidna och i Idun sympatiskt skildrade s. k.
Fröken Hedda An- derson, så är hennes namn, började sina studier i Lund 1879 eller 1880 och det är till henne A.
Bååth skrifvit den dikt, hvarur jag citerat ett par verser.
Fröken Anderson har, om jag ej misstager mig, efter aflagd med.
kan.
examen öfvertagit sin mors praktik i Malmö, en privat läkeanstalt för yttre åkommor.
Men den första — och hittills enda — kvinna i Sverige, som efter aflagda full- ständiga examina offentligen praktiserar som läkare, är doktorn, docenten i gynäkplogi vid Karolinska institutet fröken Caroline Vider- slröm här i hufvudstaden, äfvenså på sin tid i ord och bild skildrad i Idun.
Doktor Viderström, som naturligt nog gjort till sitt specialområde kvinnosjukdomar, är mycket eftersökt och har en vidsträckt praktik.
Det kan väcka förvåning, att vi efter 21 år ej hunnit längre.
Men steget var så nytt, så djärft, vägen så tung och lång.
För när- varande bedrifva emellertid flere kvinnor medicinska studier vid de därför afsedda läro- verken, och det skall sannolikt icke dröja ännu 21 år, förr än vi hafva kvinliga prak- tiserande läkare å många orter i vårt land, till glädje och välsignelse för mångtaliga kvin- nor, som bäfva för att tillkalla mannen- läkaren, i fall där kvinnan-läkaren är den naturligaste.
Och kvinnan-läkaren behöfver j u ej in- skränka sin verkningskrets endast till sina lidande systrar.
Öfverallt kan hon skrida in, ty det är sannt, som den nyss citerade skalden sjunger i samma sång: » Intet som två kvinnoögon Mäktar signad frid att lysa Öfver bädd, där anden flämtar, Medan lemmar feberrysa.
Men när samma kvinnoögon Genom känslors tåreslöja Skarpt med blickar tankeklara Öfver plågad sjukling dröja; Kär de spåra giftets gångar, Finna bot, för kropp som dignat, Då en dubbel frid de lysa, Deras kall är tväfaldt signadt!
Héléne Vacarescu.
Öfver hela Europa har tidningspressen lik- som det allmänna intresset under den senaste tiden synnerligen lifligt sysslat med en hjär- teroman från det rumäniska hofvet, hvilken i många drag påminner om en historia, som ligger oss särskildt nära.
Kronprins Rudolf af Rumänien har fat- tat en varm böjelse för den unga, snillrika fröken Héléne Vacarescu, en af drottningens hofdamer.
Han framhärdar i att offra allt, sin ställning, sin rätt till tronföljden, för att vinna sitt mål.
Modern drottningen, den furst- liga skaldinnan Carmen Sylva, står saken bi; kungen och regeringen lägga sig allvar- ligt emot.
Detta är sakens korta, allmänt kända sammanhang.
Hvad lösning de ungas roman kan finna, sväfvar ännu i vida fältet.
Skall den innerliga känslan segrande öfver- vinna alla hinder; eller skall den betänksamma statsmannaklokheten ännu en gång behålla sista ordet, om ock därvid tvänne hjärtan krossas?
Vi bringa i dag våra läsare Héléne Vaca- rescus porträtt.
Som skaldinna och som Car- men Sylvas medarbetarinna har den unga damen sedan länge varit bekant i vida kret- sar.
En mindre diktsamling af henne: » Chants dAurore », är prisbelönt af franska aka- demien.
Fröken Vacarescu, dotter till f. d. polisprefekten i Bukarest, numera rumäniskt sändebud i Rom, har uppvuxit på fadrens i Dimbowitza-dalen belägna gods.
Mellan tre och fyra hundra sigenarfamiljer bo i denna trakt, och fröken Vacarescu har allt ifrån barn- domen varit förtrolig med detta folk och lyss- nat till dess sånger.
Folket såg med ovilja att sångerna upptecknades, och så snart nå- gon tog fram papper, vardt sången förstum- mad.
För fröken Vacarescu, hvilkens föräl- drar ofta inbjödo zigenarne i sitt hus för att lyssna till deras improvisationer, lyckades det emellertid att uppteckna dessa.
Den unga damen hade redan då genom egna dikter, i synnerhet genom den ofvan nämnda diktsam- lingen, ådragit sig drottningens uppmärksam- bet.
Då nu fröken Vacarescu — år 1888 — visade drottningen sina i Dimbowitza dalen upptecknade folksånger, så insåg Carmen Syl- va deras stora värde och räddade åtskilliga af dem undan den förintelse, hvilken den unga skaldinnan sjelf tillämnat dem.
Drottningen öfversatte dem till tyska, och » Sånger från Dimbowitza-dalen » utkommo i bokform.
I förordet till sin tyska öfversättning sä- ger drottningen: » Dessa underbara sånger äro ett dyrbart fynd, de äro epokgörande inom den tänkande och diktande världen.
Under fyra års tid har den unga skaldinnan med aldrig sinande tålamod samlat dem på fa- derns gods, ur bondkvinnornas och lutspelar- nes munnar, vid skördetider och jordafärder, vid barnens vaggor, i krogarnes stim.
D e uthärda jämförelse med allt det som Indien, Arabien och den höga norden alstrat i denna riktning; i sin barnsliga renhet äro de i san- ning upphöjda samt utgöra en tröstebok för alla lidande på jorden. » Sedan boken utkommit och väckt allmän häpnad i Bukarests literära kretsar, började en folkvandring till Dimbowitza-dalen, men nu tego de landtlige barderna.
August Bun- gart har satt musik till de flesta af dessa Dimbowitzasånger.
Drottningen, hvilken så- som bekant äfven är sångerska, utför dem med förkärlek på sina soaréer, och de utgöra hen- nes broders, fursten af Wied, älsklingsstycken.
I dessa dagar, då sympatierna för Frank- rike här hemma tagit sig så entusiastiska ut- tryck, kan j u särskildt intressera, att det gal- liska landet äfven i Héléne Vacarescu eger en hängifven beundrarinna.
Det ofvan nämnda arbetet » Chants d ' Aurore » inleder hon med en tillegnan till Frankrike, som vi här i öf- versättning meddela våra läsarinnor: » Från fjärran kommen, sköna Frankerland, Jag blyg dig räcker här med tveksam hand, Hvad jag förnam i hoppets, tviflets stund, Den första, svaga stamning från min mund.
Om strängt min djärfhet någon klandra vill Och ej med mildhet vända sig härtill — Att jag dig älskar, svarar jag, och fri Från skuld en tjuguårig kärlek är.
O du, så vördnadsbjudande, så kär, Tag huld emot mitt blyga rimmeri.
Och blir jag äldre, skall jag nog en gång Uppstämma — dig till lof — en bättre sång! » När Siggan skulle sköta hushållet.
Skiss för Idun af Alvar Sten.
| ?om nu ihåg att vara snälla, barn », för- manade mamma och satte sig tillrätta i schäsen.
Alla barnen trängde sig omkring för att se på affärden.
Asti räckte upp resväskan och schalen, Per dansade omkring på ett ben i glädjen öfver att få åka med ett stycke, och Mea och Tea sprungo fram och tillbaka och inbillade sig vara nyttiga.
Blott Siggan höll sig litet värdigt på afstånd.
» Låt nu se, Siggan, att barnen få ordentligt mat », ropade mamma, när schäsen med en kort knyck satte sig i rörelse.
» Åh, var lugn bara », ropade Siggan till svar och svängde sig om på klacken.
Inte var det väl en så vådlig konst att sköta ett hushåll, inte.
Fastän Siggan i van- liga fall höll sig för god för sådana plebejiska sysslor.
Hon, som ju skulle bli student i vår och nog hade högre uppgifter i lifvet än att koka gröt och steka potäter.
Men nu, när mamma och pappa skulle på bröllop, nu var det just ett passande tillfälle att visa, att man inte var så otymplig, som en del inskränkta människor inbillade sig.
När man kunde lösa andra gradens ekvationer med flere obekanta, så kunde man väl inte vara så genomsyradt dum, menade Siggan.
» Hvad ska ' vi nu ha till middag, Asti », sade Siggan, när de kommit in i matsalen.
Hon hade tagit på sig ett af mammas blå- randiga hushållsförkläden och stod och svängde med nyckelknippan med en viktig min.
Asti kände sig djupt genomträngd af situa- tionens vikt.
Hon var bara 13 år och tog allt med ett heligt allvar.
Ty hon hade inte ännu som Siggan hunnit lära sig att höja på axlarna åt allt det betydelselösa i det usla jordelifvet.
» Inte vet jag », svarade Asti och plirade mot solen med sina runda, ljusblå ögon.
Hon såg så innerligt rund ut, hela varelsen, att man nästan kände lust att rulla henne som en boll.
Rundklippt hufvud, runda, fräkniga kinder, runda ögon och en figur, där hvarje spår af slynålderns kantighet var bannlyst.
» Vi måste besluta fort », sade Siggan och satte sig ned vid bordet.
» Jag har ännu pro- blem och teorem i långa banor till min mate- matiklektion ».
» Bevare mig väll Ar det fröken Sigrid som skall sköta hushållet! » Det var en impertinens i tonen, som gick Siggans värdighet för när.
Med en förkros- sande blick mätte hon Ida, köksan, från topp till tå.
» Så råkar det händelsevis vara.
För mamma sade, att du skulle få gå till din sjuke pappa, som du i går bad om, i fall vi reda oss utan dig.
Och det göra vi utmärkt med lilla Lena till hjälpreda ».
Alla människor voro då riktigt rosenrasande befängda!
Och det var bara för det att hon var djupt inne i alla tidens frågor och hyste ett öfverlägset förakt för de kvinnor, hvilkas hela lifsgärning bestod i att stoppa strumpor och koka mat.
Men hon ämnade inte slösa bort sin kraft och sin begåfning för att till- fredsställa, andras materiella intressen.
Nej, hon hade högre vyer, hon!
» Nå, men hvad ska vi ha, Asti då », frågade Siggan otåligt och gungade fram och tillbaka på stolen.
» Kan du laga risgrynsgröt? » frågde Asti hälft tvekande.
» Kan?
Man måste väl ha gått i hushålls- skola för att kunna det, tror du?
Men inte vill jag ha gröt, inte.
Man behöfver väl inte gödas heller », tillade hon med én blick på systerns rundade former.
Astis kinder blefvo blodröda.
» Hvad vill du då ha? » frågade hon.
» Aggröra, tror jag. » Asti stod och spelade en marsch på mat- salsbordet.
» Äggröra!
Men inte blir man väl mätt af bara äggröra », inföll hon bekymradt.
» Och inte är ju äggröra någon middagsmat. » » Det rör mig så litet », snäste Siggan.
Hon var inte van att bli motsagd af sin yngre syster.
» Ja, men jag vill ha gröt, och jag kokar gröt », slängde Asti fram i stigande diskant.
Hon hade blifvit retad af systerns anspelning på hennes fetma.
Ty den var nu en gång hen- nes lifs stora, otröstliga sorg.
» Bevars, gör hur du vill, min ängel. » Siggan svängde sig om på klacken med sin oefterhärmliga nonchalans.
Och så gick hon in i pappas rum för att lösa sina eviga problem.
När Asti efter en stund sprang genom salen till pappas rum för att fråga, om det inte re- dan vore tid att göra upp eld i köksspiseln, fann hon henne djupt nedlutad öfver en bok, som hon gömde bland sina häften.
Den långa, slanka gestalten hade sjunkit ihop, som om den saknat ryggrad.
Det bleka, regel- bundna ansiktet med kisande, närsynta ögon och veck mellan ögonbrynen hade något af backfisch och något af djupsinnig grubblare, som verkade oemotståndligt komiskt.
Allt, ända till de kantiga rörelsernas slängande nonchalans, bildade en skarp kontrast till den klotrunda, rullande lilla systern.
Asti höll inne med sin fråga, för att se hvad det var hon läste.
Äh — det var visst igen en af de där ro- manerna, som hon aldrig ville visa åt henne.
En gång hade hon kommit öfver en, som såg rysligt rolig ut, men den hade Siggan strax tagit ifrån henne och sagt, att småflickor kunde hålla sig till Aleott och » Stora, vida världen ».
Hon betogs af en sådan kittlande nyfikenhet.
Om hon bara kunnat se, hvad det var!
Men då såg Siggan upp, och hennes bleka kinder blefvo blossande röda.
» Eld i spiseln, säger du?
Åh, de barnen!
Gå i frid och lek med dina dockor ett par timmar ännu. » Och Siggan böjde sig ned och ritade upp några för Asti obegripliga krumelurer på ett papper.
Men när Asti rullat bort, tog hon igen fram boken under en hög skrifpapper.
Hon måste nödvändigt ha reda på, om det skulle sättas mjöl till äggröran.
Och nu höll hon på att studera » Småflickornas kokbok », som hon i sin flydda barndom brukat använda till dock-kalasen.
Men det hade blifvit en ryslig skandal, om den historien blifvit känd.
Den hade hon nog fått höra om af pappa i evigheters evighet.
Hvar kvarts timme kom Asti sedan regel- bundet vaggande genom salen.
» Tror du inte, att det nu är tid, Siggan? » Slutligen steg Siggan upp från skrifstolen och sträckte på sin krokiga rygg.
» Är du då så rysligt hungrig, stackare? » » Jag?
Nej! » Asti blef pionröd af indig- nation.
» Men Per och småflickorna » — Siggan log ironiskt.
Jo, det var godt att skylla på Per och småflickorna.
Siggan kände sig retlig.
Hon hade ej fått reda på någon äggröra i småflickornas kokbok.
Det bladet måste blifvit utrifvet.
Och stora kokboken var spårlöst försvunnen.
I köket hade Asti redan slagit upp båda skif- vorna på det stora fällbordet och släpat fram kastruller och stekpannor och spilkummar och slefvar.
Hon var så otålig att få börja, ty det var något så spännande nytt.
Och snart voro de båda unga damerna i full verksamhet med sina middagstillrustningar.
Siggan stod vid spiseln och rörde om sin smet, så att vispstjälkarne flögo omkring.
På hvardera kinden brann en skarpt begränsad, bjärt rodnad.
Hvad smeten såg misstänkt tunn ut!
Aldrig i tiden kunde det bli någon äggröra af.
Det var visst mjölet, som fattades.
Huru skulle hon kunna uthärda nederlaget, om det ingenting skulle bli utaf.
Beslutsamt knep hon ihop läpparne.
Med mammas blårandiga hushållsförkläde lyfte hon pannan från elden och slog smeten tillbaka i spilkummen.
» Är du färdig redan? » frågade Asti oroligt och afundsjukt.
» Nej, men jag har ändrat mig », kom det kort, med en ansträngd röst, som hon försökte göra likgiltig.
» Jag lagar inte heller äggröra. » » Hvad lagar du då? » » Plättar. » » Åh! » Men Asti hann inte mycket förundra sig öfver systerns förändrade beslut.
Ty hon var på allvar orolig för sin gröt, som inte på nå- got vilkor ville börja koka.
Siggan var så nervös, att hennes händer dar- rade, när hon stod och blandade i mjöl.
Klockan var redan 3, och klockan 4 skulle hon ha sin matematiklektion.
Och nu höll den olycksaliga elden till på köpet på att slockna.
Och all ved, som fanns inne, hade hon redan brännt upp, och lilla Lena hade hon skickat ut på ett ärende.
Mea och Tea kommo inrultande och släpade mellan sig en stor trägren med två utstående kvistar.
På ändan hade de bundit en trasa, som skulle föreställa en duk.
Mea drog den energiskt från den ena utstå- ende kvisten.
» Syndabocken inte varit snäll.
Syndabocken får stå i skamvrån ».
Och så ställde hon sig själf framför den och lyfte upp sitt runda, lilla pekfinger.