Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa vittnesbörd äro af så slående beskaffenhet, att äfven de vore, ensamma för sig, utan föregången undersökning af grundspråkets och öfversättningarnes handskrifter, i stånd att göra versen om de tre vittnena uti himmelen i högsta grad misstänkt.
Att ingen af kyrkans äldre skriftställare anför denna vers eller förråder ringaste bekantskap med densamma, dervid vore ingen vigt att fästa, såframt icke i deras verk förekomme mångfaldiga ställen, der innehållet ovilkorligen fordrat, att de skulle anfört den, om den varit för dem bekant.
Man behöfver blott erinra sig, att flera af denna litteraturs alster äro monumenter af de lärostrider, som på den tiden betäckte verlden med blod och ruiner; att deras författare personligen deltogo i dessa teologiska fejder eller med sitt skriftställeri afsågo att befästa de ur dem framgångna dogmerna; samt att dessa nästan uteslutande gällde treenighetsbegreppet och den i närmaste samband med detsamma stående läran om Kristi person.
Vi vilja till en början nämna en skrift från första hälften af tredje århundradet, riktad mot en af förelöparne till den fruktansvärda strid, som utbrast ungefär ett sekel derefter.
Det är den af biskopen Hippolytus författade stridskriften „Mot Noetus“.
Noetus uppträdde i staden Smyrna med den lära, att det var Gud, Fadren sjelf, hvilken i Jesus Kristus nedsteg till jorden och dog på korset.
Presbyter-rådet instämde Noetus att stånda till ansvar för sin lära.
Hippolytus anför de bibelspråk, på hvilka denne stödde sin åsigt och som han åberopade inför rådet.
Bland dessa förekomma Joh. 14, 9:
„Den mig ser, ser fadren“, samt Joh. 10, 30:
„Jag och fadren äro ett“.
Men språket om de tre vittnena i himmelen, som också „äro ett“, anföres ej såsom åberopadt af Noetus.
Kan någon betvifla, att han skulle användt det, ifall det på hans tid hade stått att läsa i nya testamentet?
Origenes (död 254), som skrifvit vidtomfattande kommentarier, homilier och skolier öfver den heliga skrift, talar ingenstädes om de tre vittnena i himmelen, men väl om de tre vittnena „anden, vattnet och blodet“, och att „de tre äro ett“.
Af den kyrklige skriftställaren Dionysius Alexandrinus (död 264) eger man ett bref till biskop Paulus af Samosata, i hvilket han bekämpar dennes åsigt, att Jesus var blott menniska.
I stridskriften mot en sådan lära hade det väl varit på sin plats att jemte andra bibelställen anföra versen om fadrens, ordets och den helige andes enhet.
Men Dionysius åberopar den icke.
Ortodoxiens fader och den kyrkliga treenighetslärans egentlige upphofsman var den ryktbare biskopen i Alexandria Athanasius (död 373).
Det är hans namn, förknippadt med kyrkomötet i Nicæa, som förkunnar utbrottet af det vilda kriget mellan de så kallade ortodoxerna och arianerna, hvilka sednare förnekade, att Kristus är Gud i absolut mening, och förklarade honom vara ett skapadt väsen.
Athanasius’ efterlemnade skrifter finnas fyra tal mot arianerna och en afhandling om Ordets menniskoblifning; men hvarken i dem eller i andra afhandlingar, som äro af honom, nämnas de föregifna himmelska vittnena.
Basilius den store (död 371) var en af arianernas kraftigaste motståndare.
Han egnade en stor del af sin skriftställareverksamhet till deras bekämpande, men ingenstädes i hans skrifter finner man bland bibelställen, som han mot dem åberopat, de omtvistade orden i 1 Joh. 5, 7 & 8, ehuru detta mer än något annat kunnat tjena till försvarsmedel mot arianismen.
Basilius’ ungdomsvän Gregorius Nazianzenus, som under sin oafbrutna häftiga kamp mot arianerna förvärfvade af ortodoxerna ärenamnet „Theologus“, anför ur Johannes’ första bref orden: „tre äro som vittna, anden, vattnet och blodet“, men iakttager en väl begriplig tystnad i afseende på de tre vittnena i himmelen.
Didymus (död 395) har efterlemnat tvenne skrifter, den ena „Om Treenigheten“, den andra „Förklaringar öfver
Johannes’ första bref“ (just det bref, hvarom här är fråga).
Uti ingendera kan spåras den ringaste antydan på det oäkta stället.
Detsamma är förhållandet med den af Epiphanius (död 403) skrifna Kättarehistorien, hvilket är desto märkligare, som hon vill vara en ortodox vederläggning af alla ditintills uppkomna „irrläror“, samt för detta ändamål åberopar en stor mängd ställen ur nya testamentet.
Vi meddela till slut tvenne särdeles klara och afgörande intyg ur grekiska kyrkans litteratur.
Det ena lemnas af tredje ekumeniska mötets handlingar; det andra af Cyrillus’ stridskrift „Fördömelser mot Nestorius“.
Tredje ekumeniska mötet, som hölls i Efesus år 431, var skådeplatsen för en häftig strid om arten af den gudomliga och den menskliga naturens förening i Kristi person.
Å ena sidan stod Nestorius med sin förnuftigare åsigt; å andra sidan Cyrillus, som tänkte sig föreningen såsom en substantiel enhet.
Här, såsom vid föregående kyrkomöten, fördömdes den förnuftigare meningen.
Bland bibelställen, som i mötets handlingar och i Cyrillus’ stridskrift åberopas mot Nestorius, är femte kapitlet af Johannes’ första bref.
Handlingarne anföra det från och med 5:te till och med 8:de versen; stridskriften från och med 4:de till och med 10:de.
I begge källorna hafva 7:de och 8:de verserna den korta oförfalskade lydelsen:
– Om segervinnarne på efesinska mötet hade i 1 Joh. 5, 7 & 8 läst något om fadrens, ordets och den helige andes enhet, hvarför skulle de då ur de verser, som de i öfrigt anfört, hafva uteslutit just de ord, som varit tjenligast för dem att åberopa mot Nestorius?
Såsom ert allmän anmärkning återupprepa vi, att ingen enda af de grekiska kyrkofäderna och skriftställarne anför orden om de tre vittnena i himmelen, ehuru det händer, att de citera båda de näst föregående och näst efterföljande orden under sina bemödanden att i den heliga skrift finna stöd för treenighetsläran.
Samma anmärkning, kan utsträckas äfven till
De latinske kyrkofäderna under de fyra första århundradena.
Man söker förgäfves ett citat utaf de understuckna orden äfven i sådane skrifter, der man säkrast kunde vänta att finna dem, t. ex. i Augustinus’ polemiska verk mot arianerna, eller hos Hilarius, som till försvar för nicænska läran skrifvit icke mindre än tolf böcker „Om treenigheten“.
Emellertid är det just hos tvenne latinska kyrkofäder, begge af äldre dato, nämligen hos Tertullianus (död 220) och Cyprianus (död 258), som ortodoxerna tro sig hafva funnit intyg, hvilka skulle tala till förmån för deras redaktion af 1 Joh. 5, 7 & 8.
Vi meddela här dessa föregifna intyg.
Det som hemtats ur Tertullianus är af följande lydelse:
„Sålunda bildar fadrens samband i sonen och sonens i parakläten tre sammanhängande, den ene ur den andre, hvilka tre äro ett, icke en: hvarför ock stället „jag och fadren äro ett“ syftar på väsendets, ej på talets enhet“ 9.
Det fordras verkligen ortodox förblindelse, för att i dessa Tertulliani ord (hemtade ur hans skrift mot Praxeas) finna hvad ortodoxerna i dem söka.
Det bibelställe, med hvilket Tertullianus här stöder sin treenighetsbetraktelse och som han ordagrannt anför, är icke 1 Joh. 5, 7, utan Joh. 10, 30, der Jesus säger:
Enär der endast är fråga om fadren och sonen, men ej om den helige ande, skulle Tertullianus, som indragit äfven den sistnämnde i sin betraktelse, säkerligen hellre hafva anfört versen om de tre himmelska vittnenas enhet, i fall den stått att läsa i hans nya testamente.
Men han citerar den icke.
Intyget vänder sig således just mot dem, som framdragit det till sitt försvar.
Det andra af ortodoxerna åberopade intyget lemnas af Cypriani skrift „Om kyrkans enhet“ och har följande lydelse:
„Herren säger: jag och fadren äro ett.
Och återigen är det skrifvet om fadren och sonen och den helige ande: och tre äro ett.“
Onekligen har detta intyg ett visst sken för sig.
Tvenne olika bibelställen äro här åsyftade.
Det ena är, likasom hos Tertullianus, Joh. 10, 30; det andra är utan tvifvel 1 Joh. 5, 8.
Men saken finner sin förklaring deruti, att orden „anden, vattnet och blodet“ af Cyprianus, likasom af andra kyrkofäder, ansågos beteckna fadren, sonen och den helige ande.
Så heter det hos Augustinus (död 429) i hans skrift „Mot arianen Maximinus“:
„Om vi vilja utforska hvad som med dessa ord (anden, vattnet och blodet) blifvit betecknadt, så är det ingalunda orimligt, att dermed förstås sjelfva treenigheten, som är en Gud, fader, son och helig ande, om hvilka med största sanning kunnat sägas: „tre äro vittnena“ och „tre äro ett“, så att vi under andens namn hafva att förstå fadren, men under blodets namn sonen och under vattnets namn den helige ande.“
Och hos Facundus, en kyrklig skriftställare i sjette århundradet, heter det, just med hänseende till ofvanstående citat ur Cyprianus:
„Om fadren, sonen och den helige ande säger apostelen Johannes: „tre äro som vittna, anden, vattnet och blodet, och de tre äro ett“, betecknande med anden fadren ...
Detta apostelen Johannes’ vittnesbörd har af den salige Cyprianus, i hans bok eller bref om enheten, blifvit förstådt om fadren, sonen och den helige ande.“
Tischendorf upplyser, att man äfven i gamla grekiska codices finner den anmärkning skrifven i brädden bredvid 1 Joh. 5, 7 & 8, att „anden, vattnet och blodet beteckna fadren, sonen och den helige ande“.
Jemte det att ofvanstående citater ur Augustinus och Facundus kasta den rätta belysningen öfver citatet ur Cyprianus, utgöra de tillika i och för sig sjelfva starka bevis mot de oäkta orden i 1 Joh. 5, 7 & 8.
Antagandet, att anden, vattnet och blodet beteckna fadren, sonen och den helige ande låg ganska nära till hands för bibelutläggarne på en tid, som gjorde ett gränslöst bruk af den typiska, symboliska och allegoriska tolkningen.
Att Josef i lergropen förebildade Kristus i grafven, skökan Rahabs purpursnöre Kristi blod, kopparormen i öknen Kristi korsfästelse, tåget genom röda hafvet dopet, brudens i höga visan spenar gamla och nya testamentet, ansigtena i kerubspannet de fyra evangelisterna, David Kristus, Bathseba kyrkan och Uria djefvulen – dessa och dylika vederstyggliga foster af en oförnuftig bibeltolkning, med hvilka ortodoxerna än i dag pläga umgås, räkna till en del sina anor ända från kyrkofäderna.
Andra hafva blifvit utkläckta i medeltidens munkceller.
Det oäkta ställets upphofsman och den som först citerar det såsom verkligen skrifvet af aposteln Johannes, är den i historien illa beryktade afrikanske biskopen Vigilius (mot slutet af femte århundradet).
I ett mot arianen Varimad riktadt verk, som han utgaf under det antagna namnet Idacius Clarus, förekommer nämligen följande:
„Johannes evangelisten säger till partherna 10: tre äro, som ställa vittnesbörd på jorden: vattnet, blodet och köttet, och de tre äro i oss; och tre äro, som ställa vittnesbörd i himmelen: fadren, ordet och anden, och dessa tre äro ett“ 11.
När Vigilius skref detta, var den kyrka, som han tillhörde, i svåraste trångmål.
De arianske vandalerna voro herrar i Afrika och hade i Hunnerich erhållit en konung, som fanatiskt förföljde ortodoxerna 12.
Kallade till ett kyrkomöte i Kartago, uppmanades de der bevisa sin treenighetsläras öfverensstämmelse med bibeln.
I sin nöd tillgrepo de då det vittnesbörd, som den föregifne Idacius lagt aposteln Johannes i munnen.
Kanske hade de äfven att uppvisa någon handskrift, i hvilken „Idacii“ ord blifvit inflickade 13.
Hunnerich besvarade detta försök till bibeltextens förfalskande med att upplösa mötet och belägga flera af de ortodoxe biskoparne med svåra straff.
– Men var å ena sidan förfalskningen så plumpt utförd, att den hos en och hvar bordt väcka misstankar – „Idacius“ hade ej blott instuckit en egen vers, utan ock omarbetat den verkliga johanneiska versen om de tre vittnena 14 – så hade dock å andra sidan vanan vid den symboliska tydningen af orden „anden, vattnet och blodet“, underlättat dess införande i texten, och det vapen man sålunda erhållit till den ortodoxa treenighetslärans skydd ansågs alltför behöfligt för att bortkastas.
Det oäkta stället inkom i allt flera afrikanska handskrifter af det latinska nya testamentet, samt smittade derefter de spanska och italienska.
Dock först efter lateranska mötet år 1215 erhöll det allmännare anseende.
Att det i sextonde århundradet fick påflig sanktion är redan berättadt.
När de lutherske teologerna, efter Luthers död, inflickade de falska orden i hans öfversättning af nya testamentet, åberopade de den lärde Erasmus’ af Rotterdam auktoritet.
Erasmus, som uteslutit dem ur de begge första af honom besörjda upplagorna utaf det grekiska nya testamentet, hade nämligen af kyrkliga påtryckningar låtit förmå sig att införa dem i sin tredje upplaga (af år 1522).
Det skäl han i en försvarsskrift, „Apologia ad Stunicam“, framdrager för denna förändring är väl det simplaste man kan tänka sig.
Han skrifver nämligen:
„Hos engelsmännen är funnen en grekisk codex 15, som innehåller stället om de tre vittnena i himmelen.
Ur denna brittiska codex hafva vi intagit hvad som sades fela i vår, på det man icke skulle få något skäl att förtala oss, ehuru jag misstänker, att äfven denna codex blifvit tuktad till enlighet med latinarnes“.
Vi hafva nu gifvit läsaren en öfverblick af de historiska intyg, som blifvit åberopade för och emot de omtvistade orden.
Till dessa yttre intyg kommer ett af inre art.
Den johanneiska skriftens tankegång och sammanhang fordrar nämligen det falska ställets aflägsnande.
Anförandet af de tre vittnena anden, vattnet och blodet är genom de förutgående verserna klart och tydligt motiveradt.
Icke så de tre vittnena fadren, ordet och den helige ande.
Denna trehet framträder alldeles oförberedd och fördunklar äfven meningen i den efterföljande 9:de versen, der det särskildt talas om „Guds vittnesbörd“ 16.
Den utförlighet, hvarmed vi, i förhållande till denna afhandlings plan i öfrigt, hafva behandlat frågan om 1 Joh. 5, 7 & 8, eger tvenne anledningar: vi hafva velat öfvertyga läsaren, att vetenskapens förkastelsedom öfver detta hufvudstöd för treenighetsläran är oemotsäglig; och vi hafva velat ådagalägga huru oförsvarligt de kyrkans män handla, hvilka känna sanna förhållandet, men dölja, ja förneka det inför församlingen 17.
De öfriga bevisen för den kyrkliga treenighetsläran: treenigheten an-
tydd i döpelseorden, skapelsehistorien, serafsången o. s. v.; tre-
enigheten gästar i Mamres lund.
– Konklusion af det föregående.
Sedan de understuckna orden i 1 Joh. 5 blifvit aflägsnade ur den heliga skrift, finnes icke ett enda ställe, som intygar den athanasianska treenighetslärans sanning, medan nya testamentet i sin helhet vittnar emot denna dogm.
I sin förlägenhet hafva ortodoxerna tillgripit de så kallade instiktelseorden till döpelsen: „döpande dem till fadrens, sonens och den helige andens namn“, förmenande sig i dem hafva ett stöd för sin lära.
Här är icke platsen att utveckla det djupa och herrliga, som är inneslutet i dessa ord, när de förnuftigt uppfattas i nya testamentets egen anda och ej betraktas genom dimman af det oförnuft, som går och gäller såsom S:t Athanasius’ symbolum; men man skall hafva en klen föreställning om hvad bevis vill säga, ifall man antager, att tre personers i gudomen tillvaro, väsensgemenskap, jemlikhet och enhet äro bevisade, blott fördenskull att orden fadren, sonen och den helige anden nämnas efter hvarandra.
Vore det tillräckligt, så egde vi äfven en annan treenighet, nämligen fadren, sonen och englaskaran.
I sjelfva verket nämner nya testamentet englarne oftare än den helige anden efter fadren och sonen, och alltid vid de högtidligaste tillfällen.
Paulus t. ex. uppmanar Timoteus (1 Tim. 5, 21) vid Gud, herren Jesus Kristus och de utkorade englarne att med oväld sköta sitt embete.
Jesus yttrar (Luc. 9, 26): „hvilken som blyges vid mig och mina ord, vid honom skall ock menniskans son blygas, när han kommer i sin och sin faders och de heliga englarnes herrlighet“.
(Jemför Marc. 8, 38.)
Och vid ett annat tillfälle säger Jesus om yttersta dagen, att när den kommer veta icke englarne, icke heller sonen, utan fadren allena (Marc. 13, 32).
Att Jesus och Paulus på sådane ställen med tystnad förbigå den helige anden är ganska anmärkningsvärdt.
Utom i döpelseorden (Matth. 28, 19) nämnes han i nya testamentet blott en enda gång jemte fadren och sonen, nämligen i 2 Kor. 13, 13: „Herrens Jesu Kristi nåd, Guds kärlek och den helige andens delaktighet med eder alla“.
Deremot förekomma flera ställen uti evangelium af den beskaffenhet, att deras författare omöjligen kunde uttryckt sig så, om de under ’helig ande’ förstått en sjelfständig person i gudomen.
Så till ex. heter det i Matth. 3, 11: „han skall döpa eder i helig ande och eld;“ i Apostlagerningar 10, 38: „Gud hafver smort honom [Jesus af Nazareth] med helig ande och kraft“.
I 2 Cor. 6 nämnes helig ande midtibland andra opersonliga krafter och egenskaper: renlefnad, kunskap, långmodighet, godhet, oskrymtad kärlek o. s. v. 18
Under sökandet efter omedelbara intyg för sin treenighetslära hafva ortodoxerna, missnöjda med sin magra skörd på nya testamentets område, vändt sig till gamla testamentet, i förhoppning att på dess vidsträckta fält finna något mer.
Alldeles tomhändta hafva de icke kommit derifrån.
De hafva funnit „bevis“ och detta af den äkta ortodoxa arten.
Gud förkunnar sig för Moses såsom Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud (Exod. 3, 6).
Förklaringen af detta uttryck skulle icke ligga derutinnan, att israeliterna endast räknade trenne patriarker under sitt fria nomadlif i Palestina, och att flera eller färre således icke voro att anföra, när det skulle läggas det förtryckta folket på hjertat, att Jahveh genom alla slägtled varit deras fria fäders Gud; denna förklaring vore allt för rimlig, för att rätt behaga ortodoxerna, och blir alldeles förkastlig, om man kan få en annan, som stöder en hotad kyrkolära.
Jahveh har med dessa ord, „Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud“ velat antyda, att nicænska mötet och „S:t Athanasii symbolum“ hafva rätt, då de förklara honom vara tre personer, hvar och en af dem absolut Gud, men tillsammans blott en Gud.
Samma antydan på treenigheten bör den rättrogne finna i det trefaldiga „helig, helig, helig, härskarornas herre“, som seraferna uppstämma kring Jahvehs tron (Hes. 6, 3).
Kyrkofadern Lactantius, som förklarade Gud vara icke treenig, utan tvåenig, skulle visserligen funnit ett lika starkt och lika beskaffadt intyg för denna tvåenighet i det faktum, att det mångenstädes hos profeterna (t. ex.
Es. 49, 22; 50, 5) heter: „detta säger Herren, Herren“, medan man ingenstädes finner ordet „Herren“ tre gånger upprepadt; och förnuftsmenniskorna skulle visserligen säga, att man med en sådan bibelutläggning kan bevisa hvad helst man sjelf behagar; men ortodoxerna trösta sig dock dermed, att de, som så tala, de hafva endast „det naturliga sinnet“, som förnimmer intet af de gudomliga sanningarne.
Sjelfva tillägga de sig „det andliga sinnet“ eller, med ett blygsammare uttryck, „det fromma barnasinnet“, ord, hvarmed de tro sig kunna adla sin tanklöshet och vidskeplighet.
Än flera „bevis“ återstå att omtala och uppskatta.
I psalmistens ord: „himmelen är gjord genom Herrens ord, och all dess här genom hans muns ande“, (Psalm 33, 6) finner man ju både Herren och ordet och anden nämnda, således treenigheten antydd.
[Enär en fyr-enighet ej är i fråga, har man ej behöft personifiera eller hypostasera munnen äfven].
Det följer af sig sjelft, att ortodoxerna finna samma mysterium klart antydt uti Jahvehs ord i skapelseboken: „låtom oss göra menniskan efter vårt beläte, den oss likna må“ (Gen. 1, 26); „se Adam är blifven såsom en af oss“ (Gen. 3, 22), samt „låtom oss förvirra deras tungomål“ (Gen. 11, 7).
Bibelforskare, som icke stå i någon bestämd dogmatiks tjenst, uppställa naturligtvis en annan förklaring af dessa pluralbeteckningar.
Att de tre män, som besökte Abraham i Mamres lund och hos honom spisades med semlor, smör, mjölk och kalfkött (Gen. 18, 1–8) voro de tre personerna i gudomen, är likaledes något som ortodoxerna finna otvifvelaktigt.
I en svensk bibelupplaga är det uttryckligen försäkradt vara den rätta tydningen.
Således skulle det varit de två personerna i gudomen, som, medan den tredje fortfor att samtala med Abraham, begåfvo sig till Sodom och gästade hos Loth, samt för hvilkas räddning undan den otuktiga folkhopen nomadfursten utbjöd sina döttrar!
Ortodoxerna må finna en sådan bibelutläggning berättigad och smakfull.
Vi förnuftsmenniskor rå icke för, att den synes oss ohygglig, vederstygglig, hädisk.
Sådane äro de stöd, som kyrkans treenighetslära eger i bibeln!
Resultatet af den mönstring vi gjort med desamma, är obestridligt: kyrkans treenighetslära är icke omedelbart förkunnad i den heliga skrift.
Men måhända är hon det medelbart?
Vår afhandling i sin fortsättning kommer att besvara denna fråga.
Svarets utfall är af vigt.
Blir det jakande, så har „S:t Athanasii symbolum“ ingen skuld; då falla dess motsägelser på nya testamentet sjelft, vår religions urkunder äro då oförnuftiga, och menniskan har intet annat val än antingen att tro på dem och förkasta tankelagarne eller ock att vara förnuftig och förkasta de ifrågavarande urkunderna.
Blir deremot svaret nekande – blir med andra ord tydligen ådagalagdt, att nya testamentet är alldeles främmande för motsägelserna i „S:t Athanasii symbolum“ 19, och blir det ytterligare visadt, att hvad skriften lärer om Kristi person är en förnuftig lära, som med glädje kan anammas af både tanke och känsla; då är otvifvelaktigt en utsigt vunnen till stillande af den onödiga fejd, som betecknats såsom en kamp „mellan tro och vetande“; då är den starkaste anledningen till otro borttagen och en möjlighet har öppnats att i ett friskt och innerligt församlingslif förena de oräknelige, som tyst eller öppet afsagt sig kyrkans gemenskap af berättigadt äckel för dess satser.
Af hvad vår undersökning hitintills gifvit vid handen – att nämligen kyrkans treenighetslära icke är omedelbart biblisk – följer med nödvändighet, att hon icke är egnad att meddela de synpunkter, ur hvilka en protestant har att betrakta och utlägga skriftens utsagor om Kristus.
Vill han en allvarlig forskning, vill han med visshet erfara, huruvida kristendomens urkunder bekräfta eller vederlägga de dogmatiska satser, i hvilka han blifvit uppfostrad, bör han således icke skrida till sitt studium med den förutsättning, att Gud enligt nya testamentet är treenig, att Kristus är Gud och en af de tre personerna i Gud o. s. v.
Vill han en synpunkt för sitt omdöme, så har han att välja den i en omedelbart, uttryckligt och klart förkunnad biblisk lära.
En sådan lära är, att Jesus var sann menniska.
Derom äro alla, äfven ortodoxerna, enige.
Den är således obestridligt berättigad att vara synpunkt för forskningen i skriftens kristologi.
Ur valet af denna synpunkt följer lika obestridligt, att så länge nya testamentet icke tillägger Kristus andra egenskaper än sådane, som enligt dess författares föreställning låta förena sig med hans mensklighet; så länge är man skyldig att antaga, att urkunderna icke vilja framställa honom såsom varande annat än menniska.
Man gör annars både dem och logiken orätt.
Ett af deras första och bestämdaste intyg om Jesus af Nazareth är det, att han var Messias.
Och här möter den vigtiga fråga, som vi i nästa kapitel af vår afhandling söka besvara.
Har i Messias-föreställningen hos judarne ingått något element, hvilket de sjelfva betraktat som öfvermenskligt?
Var den uppgift och värdighet, hvilken Jesus hade såsom Messias, af den art, att nya testamentets författare ansett omöjligt, att Gud kunnat gifva denna värdighet att bäras, denna uppgift att lösas af en blott menniska?
MESSIASIDÉEN HOS JUDARNE FÖRE OCH VID JESU TID.
Den ursprungliga politiska messiasidéen.
Zoroasterlärans inflytelse.
Mithra, Metatron och Mikael.
Dualismens försoning genom förening af begreppet om en sedlig
frälsning med den politiska räddningen.
Härigenom oklarhet
i afseende på Messias’ mensklighet.
Oklarheten skingrad ge-
nom platonska antropologien.
Den transscendenta messiasidéen.
Messias preexisterande menniska.
Adam Kadmon och den jordiske Adam.
Henochs bok, dess
öden och innehåll.
Messiasläran i Henoch och Midraschim.
Utbildningen af lärans enskilda drag.
Tidpunkten för Messias’
ankomst.
Verldsåldrarne.
Domen.
Kabbalan och det mystiska
talet 666.