Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» frågade han då Ella i tankarna gick förbi sin egen port, o c h hon rodnade upp öfver öronen, m e n det var med ett ganska strålande ansikte h o n räckte h o n o m handen o c h sade litet generad, men hjärtligt: » Hälsa doktor A l m från m i g » » Ja tack, det skall jag visst g ö r a », svarade Landell, » och jag h o p p a s det inte är sista gån- gen vi träffas.
V i äro ju så godt s o m gamla bekanta, » tillade han skämtsamt, i det han höll upp porten åt Ella.
Det tog ju bra, mitt lilla tal, tänkte han be- låten, när han gick därifrån, och n u skall jag också hälsa A l m från flickan till den verkan det hafva kan.
H o n är bestämdt värd en så bra karl s o m A l m, o c h det är j u galet att få skrupler, bara därför att han misslyckats ett par gånger, då han ämnat göra visit.
H o n är bestämdt inte en vanlig liten flaxhjärna.
M a l och B a k t e r i e r Men Ella sprang uppför trappan m e d glödan- de kinder o c h kom- in till sin m a m m a o c h sade.
att h o n haft så roligt.
Visserligen hade h o n först tyckt, att det var både obehagligt o c h inte taktfullt heller af doktor Landell att tala, s o m han gjort, m e n så hade h o n tänkt på att han var doktor A l m s bäste vän, o c h så hade hon f * S bara blifvit glad, ju längre h o n h ö r d e h o n o m ta * • tala.
H o n tyckte det var underligt, att hon .ii vt blifvit glad, fast än h o n fått höra, att han varit " i. farligt sjuk, — m e n det var ju öfver nu, — och -, att h o n blifvit glad alls.
Hon s o m n a d e m e d kinderna heta o c h sof så * S&gt; 5 * r &lt; o o » godt, s o m h o n icke gjort på länge, o c h på m o r gonen, när h o n gick och städade i rummen, er- tappade h o n sig plötsligt med, att h o n tänkte sig gå i d o k t o r A l m s rum o c h ställa i ordning, m e d a n han låg på soffan m e d en filt öfver sig och såg på henne, där h o n gick o c h styrde.
Det var underligt, hvad h o n var glad!
Var det inte dumt af h e n n e?
H o n visste det e j, men på förmiddagen, när h o n gick på torget för att k ö p a mat, tog h o n sin sista o c h enda en- krona o c h gick in i saluhallen o c h valde länge i blomsterstånden för att få den vackraste ro- sen, och sedan tog h o n 25 öre af sin m a m m a s torgpengar till stadsbudet o c h skickade rosen till doktor A l m.
Det hade regnat, så att alla husväggar voro mörka o c h våta, o c h på gatorna silade det rik- tiga små strömmar mellan stenarna.
M e n det var ändå en fröjd att gå ute nu, ty hela det tjocka lagret af brun smutsig snö, s o m smälte, hade man hackat sönder o c h skottat undan.
Inne i parkerna lågo drifvorna ännu kvar, smut- siga, s o m o m man hällt ett regn af sot öfver dem, o c h i snön, s o m sjönk o c h smälte ihop, stodo de nakna träden våta o c h blåsvarta.
Här dröjde det allt ännu någon vecka, innan det blef fint.
Vattnet forsade på gångarna, o c h san- den rann med.
Också v o r o de nästan tomma, ty folk gick hellre rundt o m o c h följde gatorna.
Uppe biand de drifvande grå m o l n e n började det ljusna, o c h här o c h hvar strålade det upp i klaraste blått, o c h solen lyste.
D e n riktigt värm- de på kinden, så man fick en aning o m sommar, och vinterkappan blef tung o c h kvaf.
Det blåste en frisk vind, s o m liksom förde m e d sig något n} ' tt långt bortifrån, o c h somliga gator v o r o re- dan torra.
Alla människor gingo så fort.
Det var, s o m o m de hade brådtom o c h voro glada för något särskildt roligt de skulle ha för sig.
Ella höll upp klädhingen m e d båda händerna, och h o n h a d e måst träda alla sina paket på alla sina fem fingrar.
Pion visste knappt, hur h o n skulle reda sig, men det gick väl.
Hon hade fått en biljett från doktor A l m, en sådan lustig biljett: » Ehuru ovärdig både till hälsningarna g e n o m bror Landell och — rosen, — ja, fröken, den k o m utan namn som ett frun timmersbref utan datum, o c h s o m jag ingen fruntimmersbekantskap har mer än Eder, s o m möjligen skulle tänka på mig därmed, — vågar jag tacka Er.
Den gamle b r u m b j ö r n e n från i somras, s o m inte ville följa m e d ut på segel- festen, Ni minns, hade dragit sig in i sitt ide.
men nu står er ros på mitt skrifbord o c h den bara ringer i mina ö r o n: veni, vidi, vici.
fröken, jag är nu snart så frisk, att jag får gå ut, o c h jag hoppas personligen få tacka Eder, hvilket skall bli m i g m y c k e t kärt. » Hon kunde hela brefvet utantill.
Det _där veni, vidi, vici?
— Jag k o m, jag såg, jag seg- rade!
— Jo, så betydde det.
Det var en bland de få saker h o n k o m i håg från historien.
Ah, hvad solen sken härligt!
Det var varmt, att h o n riktigt måste sucka för att få luft, o c h h o n gick och väntade o c h längtade.
Hon tänkte p å det där brefvet hela dagarna, men inte var det därför h o n var så glad.
Å h nej, visst i n t e!
Det var bara därför, att vädret var så vackert o c h det snart skulle bli som- mar, hyacinter i Kungsträdgården o c h nya vår klädningar.
Ella hade fullt arbete m e d att hålla reda på sina paket o c h sin klädning, så att den inte skulle släpa i marken, o c h h o n gick o c h såg ner, då plötsligt en skugga föll öfver den soliga gatan, o c h h o n såg upp, log o c h rodnade varmt, som när känslorna sjuda öfver.
Framför h e n n e stod doktor A l m m e d hatten i hand, blek o c h tärd i den glada solen, o c h hans blick fångade hela hennes person, där h o n stod och tittade på h o n o m.
» Det var oväntadt snart, » sade han glad, » jag gick just o c h väntade på att bli tillräckligt kry för att kunna göra visit m e d heder. » Han gjorde i rum, fartyg och bostäder, allt på 34.
— Q O ti n m Pl m H a; l.g Q « * t, $ SUjp s " S « s s £ 3 h «.
S * fel o.l •jgj £s
a-s Kontor: stäl et — utan bortförande af möbler.
4 S t a l l g a t a n 4.
•ö:£: &lt; 0 H 0 n &gt; O +a Gj d u fl IQ W M o
H 320 u a en paus o c h fortsatte: » Ä r det verkligen jag har att tacka för r o s e n?
» p J2 &gt;Jaa, » — svarade Ella generad.
IDUN fröken » Och utan en rad eller ett visitkort skickar Ni den,&gt; fortsatte han skämtande.
» Jag blef alldeles konfunderad, ty jag vågade inte tro —, men hade Ni skrifvit en liten biljett, hade Ni P väl inte satt ut d a t u m?
» &gt;Neej », svarade Ella skrattande, » hade j a g P inte skrifvit o m något, s o m b e h ö f d e ett datum, så hade j a g n o g inte k o m m i t att tänka på de O: ™ siffrorna. » Och när han ingenting svarade, bara gick o c h såg p å henne, leende o c h forskande, blef h o n än mera generad och frågade för att säga n å g o t: » Är Ni riktigt bra n u?
» » Ja, hur tj cker Ni, jag ser nt? » svarade han alltjämt skämtande, m e n när h o n såg u p p på H h o n o m, riktigt ruskade han på sig af förskräc- O kelse.
» Usch, se inte på mig, jag är bara skug- P gan af en karl! » Och då han såg in i hennes ö m m a ögon, ' tillade han r ö r d: » Men B omedvetet det går framåt nu m e d stora steg. » Sedan k o m m o de in i sitt gamla glada som- m a r h u m ö r o c h talade helt otvunget o m allt, som k o m f ö r d e m.
Ella måste tala o m, hvad hon haft för sig under vintern, o c h han berät- tade henne, h u r han haft det, hur han sökt h e n n e ett par gånger i höstas, m e n förgäfves, och trott sig se en ödets vink däri o c h ej vågat söka h e n n e mer.
Så hade han blifvit allt kle- nare o c h klenare, o c h sådant tar äfven på lyn- net, tills han blifvit riktigt sjuk o c h legat där.
Men alltid, äfven i de mörkaste ögonblicken hade han minnts henne s o m något af det bästa han ägde att minnas.
» När Ni red h e m den där vilda hästen från gärdet, barbacka o c h m e d hängande hår, o c h jag fick hjälpa Er ner v i d stallet, fröken, k o m m e r Ni ihåg d e t?
vågade inte tro — », fortsatte han CD med v » Jag e k röst.
» Jag skall säga Er, fröken, en gammal man, han har sett o c h äfven själf känt så många känslor k o m m a o c h gå helt spårlöst, man blir så skeptisk på sig själf.
Och k v i n n o r — jag trodde den sidan af lifvet var länge se- dan utagerad för mig.
E n stackars fattig sate, som känner solen skina, han tror lätt n o g han Sr H 5 T * i os GG CK2 SS ITIDSFÖRDRIP Bidrag mottagas med tacksamhet.
3 " Charadlogogryf.
a » 2 (3 13 rj " |3 9 » - &amp; a p.
Herr Plomgrens mitt första o c h an- dra Har fått en mitt första o c h fjärde — Mitt fjärde ej må h e n n e klandra — Mitt tredje h o n vill.
Och d e n värde Mitt andra o c h tredje får följa Den hulda på gungande bölja.
Helt visst till mitt tredje o c h första han gjorde ' tl Men nu just ha P l o m g r e n s mitt hela på bordet.
Figurligt, mitt herrskap, ni bjudes att taga Utaf deras mat o c h den stufva och w_ - a O Och £ £5 CD H m SS EJB
g S| Go o. » n K SSf Ja 5 &amp; Siw Os • » B a Ett mynt, ett mått, En vagn, s o m blott I forna dar Man användt har.
På stolar nu Finns saken ju.
En h e d e r s m a n.
En båt s o m han Med m ö d a hann.
Hvart se ' n han gick.
H v a d o x e n fick På halsen sin.
En färg så fin.
1898 leende stod h o n framför h o n o m och hade inte ett ord att säga.
» Nå, så säg d å: v ä l k o m m e n till i afton! » upp- m a n a d e han.
» Ja », svarade h o n, o c h så sprang h o n skrat- tande uppför trappan.
Den natten föll m ö r k r e t s o m en slöja full af härliga syner i alla veck kring en varm, lycklig liten flicka, s o m inte kunde somna, utan låg o c h tittade ut i natten m e d stora, strålande ögon.
Hela hennes varelse var fylld af en ljuf o r o, och hennes tankar, trötta af dagens all spän- ning, flackade från det ena till det andra.
Visst h a d e h o n pröfvat sig själf.
Tänk, o m han visste, att h o n känt så för en annan, s o m hon gjort.
Å h, hvad det skulle bli förskräckligt att tala o m!
M e n detta var kärlek!
Aldrig h a d e h o n trott, att kärlek var så, så —, h o n letade efter ordet, — så vaken o c h solljus, sade hon för sig själf.
Aldrig h a d e h o n trott det var så roligt att tänka på handdukar o c h lakan och m o n o g r a m.
Och hennes m a m m a s matta ö g o n hade gråtit af glädje i stället för sorg, o c h hennes fars viss- na o c h sjuka ansikte hade sett lyckligt ut, när han strök h e n n e s hår till godnatt.
Han såg ut, som han tänkt, att han nu lugn k u n d e sluta sina dar.
Det hade blåst liksom friska vindar in i det gamla dystra h e m m e t, det var ljust o c h lugnt nu i de fattiga, mörka vrårna.
Och ute hade det blåst upp till en stormande natt.
V å r e n brusade in öfver staden, o c h det ljumma regnet, s o m öste ner, smälte den smut- siga snön i parker o c h bortgömda gator, o c h stundom sopades m o l n e n undan af vinden, s o m ljöt, o c h fullmånen lyste klar öfver den våta och sofvande staden.
har rocken, han går o c h längtar efter i skuggan, och jag trodde det var så m e d mig.
M e n d e n gången », — o c h han tittade skälmaktigt ner på Ella, — » vi mötte apotekarens flickor, hade inte de k o m m i t, hade kanske allt varit annorlunda.
Och sedan, när jag inte träffade Er i höstas, jag vågade inte söka Er mer.
Ni är så ung, och jag så m y c k e t äldre.
Jag var så samvets- ö m o m er lycka o c h er u n g d o m, och Ni hade kanske låtit b i n d a Er.
Ni är bara ett barn o c h har ej pröfvat Er själf.
Så blef jag s o m sagdt sjuk, o c h o m det n u var de nedsatta krafterna eller e j, s o m gjorde det, m e n jag fick alldeles klart för mig, att jag hade ingen rätt att söka Er.
Ja, sedan vet Ni, hur det gick, fröken. » Ella gick o c h såg ner, blyg, hemlighetsfull o c h varm, o c h de få promenerande, som gingo förbi och sågo hennes rodnande ansikte o c h hans if- riga tal, logo förstående.
M e n, när han efter én stunds tystnad långsamt frågade henne, o m hon ville blifva hans hustru, svarade h o n ett mjukt, vackert » ja » — o c h såg upp m e d stora, tindrande ö g o n.
Han k u n d e endast trycka hen- nes hand o c h för ett ögonblick b e s k y d d a n d e o c h fast draga hennes arm in under sin o c h så se in i hennes ögon.
» O c h du — », han dröjde smekande på ordet, » är inte rädd för att binda din u n g d o m? » » Jag har pröfvat mig själf, » ' sade h o n lågt.
» Jag är inte ett sådant barn, s o m » — h o n rod- nade o c h tystnade — » du tror », fortsatte h o n skrattande m e d en liten, behagsjuk k n y c k på bnfyudet.
» Är du inte? » frågade han vek o c h ö m.
Men han var inte längre rädd för hennes u n g d o m, ty när han såg in i hennes strålande ö g o n, mötte de hans blick så fast o c h så nästan moderligt, då h o n såg hans bleka kinder, o c h han kände sig själf så ung.
Han började redan tala o m bröllop o c h ville redan i afton göra visit h e m m a hos henne, o c h när de k o m m o till Eilas port, o c h hon stannade för att säga adjö, sprang han s o m en pojke in före henne.
H o n k o m långsamt o c h anande ef- ter, o c h när porten fallit igen b a k o m h e n n e med en smäll, kände h o n två armar omkring sig o c h en lång kyss.
R ö d och förvirrad o c h — Sju kvinnonamn.
I W o l g a s famn Mång flod månd gå, Sök finna två.
En g u d så stor.
E n stor mans bror.
Två land, tre djur, Och hvad natur Samt m a m m a är.
H v a d hvar man här Vill gärna bli.
Dess motsats.
Ni Nog också får En v i n d så svår.
A s y n j a o c h kroppsdel.
Mång ' o r d än ni fann, Men säg blott till sist hvad ej mera ni kan.
GUttel.
* — Innehållsförteckning: Drottning Luise af Danmark.
— Soliga dar, som flyktat, farväl 1.
N:r 41. l:sta årg.
B Klarabergs Tidningen kostar yrå: gatan 54, en tr. A n n o n s p r i s: 25 ö r e p r p e t i t r a d (— 1 0 s t a f v e l s e r).
Gör Styrk g o d t, endast Redaktör o c h utgifvare: 1 krona för qvartalet.
Ingen i tysthet det gömda mod, ryck HELLBERG.
} ösnummerförsä !jning!
följ här ett krossadt FRITHIOF qvalets fjät, der en dygd ur nöden.
TJtgfifniu^stid: hvarje helgfri fredag.
Sista numret i hvarje m a n a d innehåller en fullständig mode- o. mönstertidning.
Det gifs Gör godt, ett sätt, Prenumeration sker: T landsorten: å postanstalterna.
m i n son, att mildra — och tro mitt sjelfva o r d: det gifs ej fler döden: än det!
JCarl OuMaf af Eeopold » och mycket annat dermed sammanhörande en obehaglig jargon att yttra sig skeptiskt äro herrarne i allmänhet nog ridderliga alt om qvinnorna, med en lätt anstrykning af lemna de himmelska förtrollerskorna i lyck- ringaktning — det skall låta så erfaret, Byrå och Expedition lig ovetenhet.
Hvad sedan gamla vresiga gudbevars!
Allt detta fördunklar dock icke äro fr. o. in.
måndagen den 24 september enstöringar under anfall af podager och det högst naturliga fakium, att de flesta flyttade till dåligt lynne behagat utsprida för irrläriga karlar i grund och botten äro qvinnans Xlarabergsgatan 54, 1 tr. upp meningar om qvinnorna, har naturligtvis trogna beundrare, ja, att de, som hafva ingen kunnat lägga allvarligt på sinnet, och de flesta anmärkningarna, ofta äro könets och hållas öppna dagligen kl. 10 — 3.
så har det blifvit som det är, att den min- varmaste vänner.
Om fruntimren insåge sta möjliga uppriktighet är rådande mellan detta, skulle de vara mindre ömtåliga för de bägge hälfterna af menniskoslägtet.
kritik — och så en sak till: om de kunde fatta, hur olik mannens natur är qvinnans Inom literaturen har man nog i alla tider, I D U N S män och qvinnor, sagt hvar andra elaka deruti, att han kan yttra sig skarpt och sanningar; på sista tiden hafva enkannerli- energiskt mot en sak, utan att deri ligger gen uppstått skriftställare, hvilka i oförbe- det allra minsta af personligt angrepp!
torde hafva godheten läsa igenom den på näst Som sagdt, de värsta anmärkarne äro hållsamt uttalande af sin uppfattning icke sista sidan i dagens nummer befintliga annonsen om lemna något öfrigt att önska.
Dessa hätska ofta de största beundrarne af könet.
De utfall mot hela qvinnokönet bära dock allt anmärka, derför att de allra helst skulle för tydligt det ytterligt abnorma undantagets vilja se qvinnan absolut fullkomlig ... och prägel för att kunna tagas som allmängil- de tycka förmodligen, att det fattas så litet tiga uttryck för männens opinion om qvin- i fulikomligheten.
norna.
Lyckligtvis är intresset för qvinnan, Strängt taget, är det också ganska små, H v a d m ä n n e n t ä n k a o m q v i n n o - hennes väsen, hennes uppgifter i lifvet och oskyldiga anmärkningar, som bland herrar hennes förhållande till mannen, nu mera så oftast pläga framställas mot fruntimren.
e m a n c i p a t i o n e n.
allmänt och så allvarligt, att man af den Sådant t ex. som att damerna gerna kunde A f F. e.
derom pågående diskussionen i literaturen lära sig att iakttaga trottoarrätten.
Det bör kunna vänta sig betydelsefulla resultat.
förstås af sig sjelft, att herrarne ingenting [Ut ifrån chevaleriets dagar hafva da- Större uppriktighet i sällskapslifvet vore högre önska än att fortfarande som förut merna varit vana att af herrarna emellertid en god sak — artighet och fin- få visa sig artiga och gå ur vägen för de höra idel vackra saker om sina känsla behöfde derför icke bannlysas.
Män sköna, men de vilja göra det frivilligt, de tjusande behag och sina englalika och qvinnor skulle få litet bättre reda på vilja - gerna afstå från sin trottoarrätt för egenskaper men mycket litet af männens hvar andras egendomliga drag, missförstånd hvart särskildt tillfälle, men ej en gång för verkliga tankar om qvinnan, hvad hon är och missräkningar skulle blifva sällsyntare, alla utan något slags vederlag — ej ens och hvad hon kunde vara.
Att hon är en och ju mera man på så sätt finge säga åt vederlaget af en tacksam blick.
» stjerna », det vet hvar » tärna », men hvar- hvar andra, dess mindre skulle man ha att En annan sak tycker man också att da- för den stjernan så ofta får gå sin bana säga om hvar andra.
merna kunde lära sig, nämligen att spänna fram i ostörd enslighet, tillbedd kanske, Det är alldeles obestridligt, att karlar ned sina parasoll i folksamlingar, till större men — på afstånd, det vet hon ej, ty det emellan säges en hel mängd saker om- trygghet för manliga individers ögon, hvilka ha poeterna glömt att tala om för henne.
qvinnorna, som de i allmänhet nog icke derigenom äfven skulle blifva i tillfälle att Ungkarlens skrupler mot att ingå en för- ha en aning om.
Ytliga, orättvisa omdö- få se något af det, som vid dylika tillfällen ening för hela, långa lifvet — källan till de men förekomma naturligtvis, generella ut- är att se.
Ja, herrarne hafva sådana futtiga skyar af missmod, som stundom lägra sig talanden, grundade på undantagsfall; hos fordringar.
Derför att de sjelfva i regeln på den äkta mannens panna — om delta många, i synnerhet yngre män, träffar man ej finna nöje i att prata under teaterföre- Iduns ärade läsarinnor Skandinavisk Modetidning.
i I T i d n i n g e n u t k o m m e r I hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g och k o s t a r f ö r e t t qvartal e n d a s t 1 krona, p o s t a r v o d e t Inberäknadt.
— Sista n u m r e t I p \ |_&gt; i | \ J L I | \ | m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - å närmaste postanstalt namn och adress ställningar, kunna de ej unna fruntimren | nen borde gå ut på att uppfostra fruntim- en så oskyldig förströelse.
Och derför att merna till vanligt prosaiskt arbete, sådant de, herrarne, hafva alldeles för brådt om som männen få uträtta, snickeri, svarfning, med sina affärer, tycka de, förstås, att da- garfning, skomakeri, handel, jordbruk, med merna onödigt ofta hejda och uppehålla ett ord hvad som helst, som är nyttigt och spårvagnarna.
Men så, det värsta af allt hederligt, och icke uteslutande målning, sammans är, att herrarne ha en förmåga musik, konstslöjd och bankplatser.
att blåsa upp dessa små oegentligheter och Mot en emancipation, som ginge i den göra dem mycket betydelsefulla, i det de riktningen, skulle männen icke hafva så säga: » Vilja qvinnorna ha likställighet med mycket att anmärka, dock alltid farhågan för männen, så böra de äfven iakttaga all den behagets och skönhetens ruin.
Kunde de öfver- hänsyn för andra, som männen funnit sig tygas om, att qvinligheten ej behöfde taga i allas gemensamma intresse böra iakttaga. » skada, att flickorna ej blefve fulare och hus- Och så blir trottoaren och parasollen och mödrarna ej mindre husliga, derför att de allt det andra i ett ögonblick förvandladt komme i åtnjutande af samma sociala och till allvarliga och hardt när tillintetgörande politiska rättigheter, samma bildningstillfällen argument mot hela qvinnoemancipationen.
och samma möjligheter till förvärf som män- Ja, så är det verkligen.
Många män nen, ja, då skulle qvinnoemancipationens låta sina sympatier i denna fråga bestäm- motståndare bland karlarne smälta till sam- mas af dylika smådrag.
Men flertalet har mans i antal ganska betydligt.
Många äkta män skulle ej hafva något helt visst en annan grund för sina be- tänkligheter mot qvinnoemancipationen (ty emot, att qvinnorna blefve mera allmänintres- att mängden äfven af bildade män ej är serade, så att de kunde blifva ett jämlikt vidare emancipationsvänlig låter svårligen sällskap åt sina makar och ej ständigt be- höfde säga: » det förstår jag ej, » då de förneka sig).
Männen äro rädda, att qvinligheten skall frågades till råds om någonting.
Ingen ting kan väl vara lyckligare än ett förhållande, gå förlorad.
Deri ligger det egentligen.
Qvinlighet?
Det fins väl näppeligen ett der mannen och hustrun förstå hvar andra mera sväfvande begrepp.
Det gamla idealet fullt, der hon intresserar sig för hans ar- af qvinlighet, ungmön med de blygt ned- bete och han för hennes verksamhet i hem- fälda ögonen och fullständig obekantskap met, oeh der de på hvilostunderna kunna med verlden, den lydiga och uppoffrande hafva ett själs- och karaktärsodlande um- makan, som aldrig har en tanke för något gänge med hvar andra.
Nej, obenägenhe- annat än sitt hus och sin man, det gamla ten mot qvinnoemancipationen har alldeles qvinnoidealet tilltalar oss just icke nu längre, gifvet sin grund i farhågorna för att qvin- det var för pjunkigt och enfaldigt.
Något nans väsen der igenom skall förlora något mera friskt och gladt och hurtigt ligger i af denna hemlighetsfulla trollmakt, som tidens smak — hur mycket man än må männen åtrå att få underkasta sig, emedan tala om sjuklig pessimism.
Mera själsut- den för dem representerar glädjen och skön- veckling — dock icke på kroppens och heten i lifvet.
helsans bekostnad, oskuld i tankarna på Jag påstår icke, att männens uppfattning grundval af karaktärens och viljans föräd- här vid lag är den rätta; jag konstaterar ling — icke den oskuld, som är okunnig- endast beskaffenheten af den samma.
Och het — mera allmänintresse — ej endast jag slutar för egen del med att säga det: kärlek till hemmet — se der några punkter, männens hela uppfattning af qvinnofrågan hvari gamla och nya åskådningssätt åtskiljas.
är genomegoislisk, men kan den vara an- Men huru än qvinnoidealet vexlat utseende, nat?
Ja, skulle det ens vara lyckligt, om somligt står dock qvar orubbadt, och om männen blefve allt qvinligare och qvin- detta, qvintessensen af det qvinliga, det be- norna allt manligare, tills det till sist hvar- hagliga, oförklarliga ljufva, om detta äro ken funnes manlighet eller qvinlighet?
Helt männen så rädda, så egoistiskt rädda, att visst icke.
Och så behöfver väl qvinno- de med händer och fötter skola kämpa mot emancipationen, om den får utveckla sig hvar reform, om än aldrig så rättvis, som lugnt och sundt, ej heller medföra slika skulle kunna föra det med sig, att qvinlig- vådliga resultat.
heten blefve lidande.
Nu har man af en eller annan anledning blifvit van att aldrig kunna tänka på qvinno- emancipation utan att tillika tänka på kort- klippt hår, manlig röst oeh karlaktiga rö- relser.
Männen hafva trott qvinligheten hotad och derför fått agg till hela eman- cipationsrörelsen.
De tycka också, att ett par vackra läppar icke förskönas af cigar- retten eller cigarren, och ehuru de måste medgifva, att qvinnorna böra hafva samma rätt och frihet som männen att tillegna sig skadliga och onaturliga vanor, kunna de dock icke undertrycka den hemliga önsk- ningen, att qvinnorna, i det fallet förstån- digare än männen, måtte afstå från att göra dessa sina rättigheter gällande.
Jag vill ej afgöra, om männens motvilja i detta afse- ende är beroende på inskränkthet och för- dom, jag konstaterar endast dess befintlig- het: herrarne vilja helst behålla tobaksrök- ningen liksom alla sina öfriga olater och missbruk såsom sitt okränkbara privilegium.
För öfrigt hör man nog också sådana anmärkningar, som alt qvinnoemancipatio- och mönstertidning.
— Uppgif s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r - o c h de fylliga läpparne voro kanske alltför fylliga.