Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att soffan äfven af dockorna må kunna användas som liggplats, göres sitsen flyttbar, till hvilket ändamål främre sidan af soffan göres så mycket lägre som drygt motsvarar det lösa lockets tjocklek samt små stöd, af den främre sidans höjd, insättas i de bakre 2 hörnen af lådans inre, dock först efter det ryggstödet fastgjorts.
Sedan ryggstödet är beklädt inställes det i lådan och fastlimmas vid lådans bakvägg.
Nu göras af cigarrlådträ 2 bitar af Vh cm.
bredd o c h samma längd som gafveln på soffan, styckena beklädas med kreton, som öfvervikes och fastlimmas på baksidan, hvarefter de fastlimmas på kanterna af soffans gaflar.
En kretonremsa fållas, rynkas och fattlimmas rundt o m soffan.
Ett lock afpassas nu, så att det kan inskjutas som sits, stoppas och beklädes.
Om man ännu vill höja soffans utseende hoplimmas 2 eller 3 tomma trådrullar (antalet beror på gaf- velns längd), omlindas med bomull, öfverklädas med kreton, som hoprynkas i hvardera ändan, samt fasllimmas på det cm.
breda underlaget.
Sängkläder sys och inläggas i soffan.
Divanbordet göres af locket tiJl en större kakao- burk, som öfverspännes med kreton o c h förses i kanten med virkad garnering, eller ock af locket till en bleckbonbonask, som målas o c h förses med kantgarnering, båda dock efter att förut hafva i centrum blifvit genomborrade med ett litet hål och med en spik fastgjorda vid foten, som antin- gen kan utgöras af en hos svarfvaren beställd stadig fot eller af 2 på hvarandra limmade tråd- rullar, 1 mindre (hvars öfre öppning blifvit fylld med en inlimmad träplugg) upptill och en större nedtill.
Under den nedre rullen kan man ännu för yttermera visso limma en cirkelrund eller fasonerad träskifva af cm.
större genomskär- ning än rullens för att förhindra bordets kull- stjälpande.
2 st. blombord förfärdigas på samma sätt, af mindre kakaoburkslock, dock med den skilnaden att lockets kanter nu vändas uppåt.
Blomkrukor göras af de munstycken af urhålkad och polerad rotting som i askarne medfölja de ryska och finska papyrosserna.
Den nedre vidare delen af munstycket afsågas eller skares till en längd af! '
/ « cm., fastlimmas på bordskifvan och fylles med lim, hvari sedan » blommorna plante- ras ».
Krukväxter tillredas nu på flere sätt: En amaryllis göres af en knippe af de nedre fånen T.
cJOiKOD 1 1 — ' — r V l l I l G K M på en påfågelfjäder jämte en stängel af fin stål- tråd, som uppbär de af rödt silkespapper förfär- digade klockorna.
Rosenbuskar göras af moss- knippen prydda med hvita, röda o c h gula minia- tyrsilkespappersrosor.
Knippen af torkadt gräs etc. utgöra de öfriga krukornas fyllnad.
Rummet prydes med gardiner, taflor (inramade glansbilder), speglar etc. efter hvars o c h ens egen smak.
Ett pianinokan o c h tillverkas af en mindre cigarrlåda eller pappask med vidsittande lock, som fastlim- mas i upprätt ställning, sedan asken ställts på kant med botten till framsida.
Hela asken öfverklädes med svart glanspapper eller målas svart, hvar- efter en klaviatur af hvitt papper uppritas och fastlimmas på sin plats.
Kakelugnar till rummet göras af gult eller hvitt glanspapper, på hvilket, med blyertz, rutor uppritats för imitering af kakel samt luckor och ventillock af guldpapper påklistrats, hvarefter papperet hoplimmats i form af en rulle.
En dylik rumuppsättning fordrar ringa kostnad, men bereder dess större glädje hos emottagarne, kanske ej mindre hos gifvarinnan!
(Forts.) N y literatur.
Utom de å sista sidan i detta nummer upp- räknade arbeten, som till julen utgifvits å Frithiof Hellbergs förlag, och hvilka vi kunna rekommen- dera såsom goda böcker, vilja vi nämna följande nyheter i bokmarknaden: Skärgårdsbilder, af K. A. Melin, med illustratio- ner af Jenny Nyström; Vilhelm Bittes förlag.
— Bokmarknadens måhända vackraste arbete till julen.
Den kände o c h värderade skalden o c h den lika kända o c h värderade tecknarinnan hafva här täflat om att åstadkomma omvexlande friska och stämningsfulla alster i stor mängd.
En hvar, som älskar att till julen pryda sitt salongsbord med ett praktarbete o c h har råd därtill, torde ej tveka länge, innan han lägger sig till med detta.
Ty det är i alla afseenden ett praktverk, som på goda skäl kan rekommenderas.
Min hustrus dagbok, utgifven af Elis; original; Albert Bonniers förlag.
svenskt Ur den finska sången samt några ryska skalder, tolkade af Fågel Blå; Helsingfors G.
Edlunds förlag.
Ett litet nätt dikthäfte med många goda bitar uti.
En pilgrims dagbok af Jerome K. Jerome, be- mynd.
; Fahlcrants §• C:os förlag.
Jultomten, skolbarnens jultidning, utgifven af Svensk Läraretidning, första årg.
För det billiga priset af 25 öre erhålles här en prydlig 16-sid. jultidning för de unga, rikt illustrerad o c h med goda bidrag af flere framstående författare.
Helt säkert skall » Jultomten » hädanefter hvarje j u l blifva en kärkommen gäst hos de unga.
K. hofkapellets Mozartskonsert sistlidne lördag i Musikaliska akademien var särdeles talrikt besökt, och de närvarande voro hörbarligen mycket be låtna med hela konserten.
Programmet upptog uteslutande kompositioner af Mozart, hvars hun- draårsminne — den stora tonsättaren afled näm- ligen den 5 dec.
1791 — k. hofkapellet på detta sätt velat fira.
Utom overturerna till » Trollflöj- ten » o c h » Enleveringen ur seraljen » upptog pro- grammet en aria ur » Figaros bröllop » o c h ett par sånger vid piano, förträffligt föredragna af fru Edling, samt såsom hufvudnummer den härliga g-moll-symfonien, af hvilken tredje satsen, den genialiska menuetten, måste omtagas.
K. hofkapel- let, som anfördes af hr Henneberg, förtjänar ock erkännande såväl för utförandet af samtliga num- ren som ock särskildt för anordnandet af denna musikafton som en enkel offergärd åt den odöd- lige tonsättarens minne.
Ur Waldemar-sagan, suite i fyra afdelningar för stor orkester af Andreas Hallen, uppföres o m söndag kl. • / * 2 e. m. m. i Berns konsertsalong med biträde af k. hofkapellet.
Naturligtvis kom- mer tonsättaren själf att leda uppförandet.
Denna konsert-matiné torde säkerligen varda af stort in- tresse.
Martha Remmert, berömd pianist från utlandet, gifver nästkommande tisdag konsert härstädes, antagligen med biträde af k. hofkapellet.
Musikföreningen gifver sin uppskjutna konsert torsdagen den 17 dennes å Musikaliska akade- mien.
Programmet upptager bland annat Mozarts härliga Requiem.
Generalrepetition hålles mån- dagen den 14 i E.
W:s stora sal kl. 7 e. m.
etta nedslog henne dock ej.
Det mål, hon satt sig, liksom bytte plats; hon glöm- de sin egen längtan; förnekade man hen- nes konst?
Nå väl — så länge hon lefde,.
skulle hon kämpa för den-, och den dag skulle komma, då den blefve erkänd för hvad hon visste den vara, konst och ej rätt och slätt handarbete.
Och inne i sin » atelier » lefde hon nu sin egen drömda värld.
— • De få bristfälliga stolarne därinne, som blifvit hopplockade här och hvar ur skrymslen och skrubbar, stodo och stödde sig mot rummets väggar för att ej falla omkull; det stora fönstret hade ej någon annan gardin än den, som bildades af vinrankans grenar, stora sybågar stodo rundt omkring väggarne jämte korgar fulla med ullgarn i alla färger — här hade hon sin värld full af doft och lif och skönhet, här lefde hon upp igen, då hennes illusioner ramlade i be- röring med hvardagslifvets småkraf; här var hon lycklig, ty hennes konst skulle en gång bli er- känd, hon skulle dock bli konstnärinna, och då skulle världen komma till henne, och folk skulle komma hit, komma lång väg ifrån för att lära af henne, och då skulle hon gladt och öppet åter kunna se honom i ansiktet, som hon visste skulle fröjda sig med henne, och som ännu mindes hen- ne fast hon ej återsett h o n o m se ' n den gång, de ord fälldes, hon aldrig glömde, j a — mindes hen- ne, och alltid var villig att hjälpa henne — och hennes hjärta slog af glädje och längtan efter denna stolta stund, o c h hennes hand flög öfver duken, där de ljufvaste änsgblommor spirade upp och smultron lyste röda under daggiga blad.
* Men nere i den lilla staden hade det intresse och deltagande, som man hyst, då olyckan bör- jade i prestgården, så småningom under årens lopp åter försvunnit.
Man tyckte ej om det un- derliga, liksom hopdragna lifvet i prestens hem — det var ju, s o m o m man ej hade någon prest- familj, tyckte man.
Presten själf var j u en bra o c h vänlig, fram- förallt en beklagansvärd man, skada blott, att han efter olyckan dragit sig så mycket undan of- fentliga värf och helt och hållet lemnat » förenin- gen » för att ständigt vara hemma hos sin hustru, som j u var o c h förblef förryckt.
I de små vilkor och de små intressen, som all- tid fylla de små städerna, bli oftast både tankar och uppfattning små o c h trånga, detta, som kal- lades » konst », kände man just ej något till.
I Adelsgatans salonger funnos visserligen taflor, till och med original, och detta var konst, det visste man nog.
En gång hade till och med en resande » konstsamlare » kommit dit till staden och i gäst- gifvarsalen anordnat en utställning a f medförda oljetryckstaflor: italienska fiskargossar och flickor med blåsvart hår o c h nakna halsar, pitto- reska hvitskäggiga tiggare i röda rockar, blåkläd- da damer med långa gula lockar, sittande uti sjö- gröna bersåer — och stadsfogden hade framför alla andra uppmuntrat » konsten » och med kän- naremin ställt sig på lämpligt afstånd från hvarje tafla, knipit ihop ena ögat och med det andra tit- tat genom den till kikare formade handen, bläd- drat i » katalogen » och undersökt numren.
Nog var detta konst alltid, men aldrig hade man hört talas om, att en preslfru befattade sig med sådan I Och därtill en så oduglig prestfru!
Man ryckte på axlarne åt henne, o c h man gick så långt, att man en gång uttalade sin förvåning för presten själf; men då svarade denne lugnt, att hans hustru kunde sköta sin nål bättre än någon a n n a n — det vore väl ej något opassande SvensUa Monster for iLonstväfnader ocU Broderier (Omkxing 200 mönstermotiv) 1 färgtryck.
l:a ocl 2:a häft.
1S92.
Pris 1:50 för häfte För subskrifcenter 7:50 för hela verket (Postanvisning).
häri?
— och då hon och han funno sitt hem i sin smak, så var j u den saken deras egen — inte sannt?
Detta lade dock en viss kyla mellan honom och hans församlingsbor.
Och denna blef än större, då förslaget om järnvägen kom upp.
Hela staden var i feberaktig spänning.
En järn- väg — man drömde om makt och härlighet, vid- gad hamn, viken full af ångare och seglare — man såg redan i tankarne grannstäderna tillin- tetgjorda, o c h stadens lilla tidning satte hvarje gång öfverst under titelvignetten: » glöm icke järn- vägen ».
Presten däremot var ej för de nya planerna; han var rädd för järnbanan; hade man någonsin sett, att människor blifvit lyckligare och bättre, för det de fått en järnbana?
Rikare, ja, men också strid för rikedomen, och med denna går allt det goda gamla bort, det stora ömsesidiga deltagan- det och hjälpsamheten, framför allt förnöjsamhe- ten.
Han var principielt emot järnvägen.
Och folket i Adel-, Stor- och Lillgatan kom öf- verens om, att presten snart började bli en smula förryckt, han med.
I afvaktau på järnvägen uppförde man emeller- två solida badbus i bukten — platsen var ju som skapad för badort; att man ej tänkt därpå förr!
Och kunde man endast leda strömmen af som- margäster hit, så att ställets rykte blefve stad- gadt, så skulle nog banan komma af sig själf — det var alldeles visst.
Järnväg — badort — fru Törnes tankar hade genom detta fått en hållpunkt: skulle ej detta kun- na förverkligas?
Kunde någon tviffa på det?
Ett sådant tvifvel skulle, tyckte hon, kännas nä- stan som en förolämpning mot henne själf; det vore j u detsamma som att ej vilja medgifva, att denna vik, denna hennes lilla undangömda kära vrå vore värd att älskas och beundras, denna na- tur, hvars alla små och stora detaljer nu blifvit henne så välbekanta och förtrogna, men som i sin helhet gripit henne, redan då hon, som nygift, efter färden öfver sandheden plötsligt såg viken utbredd framför sig.
Det beböfdes bara, att människor ville lära sig förstå naturen här, så skulle de nog älska den, och då skulle den med makt draga dem till sig, de skulle komma, komma i mängd.
Och detta kunde hon lära dem — bara hon kunde få dem hit!
Ja, hvarför inte — just hit, hit till prestgården; vore ej här utrymme nog — och trädgård o c h allt, hvad man kunde önska sig!
Hur gladt skulle det ej bli, om den stora gården o c h det stora huset fylldes af människor, af resande — som hade mycket att berätta, som sett världen där långt borta!
Öfverväldigad af dessa tankar stirrade hon med stora ögon drömmande framför sig, där hon satt i den lilla gafvelkammaren, utan att röra sitt ar- bete.
Hennes fantasi fick flykt, hon såg de stora tomma gamla husen fulla af badgäster, men hon såg ej de nakna, kalkade väggarnas fulhet eller golfvens ojämnheter, hon hörde ej de små mös- sens dans på träloftet — • allt var för henne in- bjudande gästrum, som väl kunde locka resande i mängd.
Full af ifver framlade hon sin plan för sin m a n; han såg, att hon liksem hakat sig fast vid denna tanke med en sådan styrka och Iiflighet, att han ej ville och vågade motsätta sig henne; ty nu, som förr då frågan var om hennes konst, ville han stå henne bi i allt, som kunde göra hennes lif gladare och lättare.
Hela vintern lefde hon på denna förhoppning, annonser infördes i tidningarna, och när våren kom, fattades hon af en verksamhetslust, som var henne alldeles olik.
Hon lemnade sin s ö m; ifrig och språksam var hon ute i staden, legde arbets- folk och utvecklade sina planer: den stora sten- lagda gården skulle förvandlas till en skön gräs- matta med doftande blommor och springvatten; där skulle badgästerna om kvällarna sitta utan- för sina dörrar o c h lyssna till vattenplasket eller under djupsinniga samtal långsamt vandra upp och ned i trädgårdens skuggrika gångar; hon såg ej, att träden voro öfvervuxna med mossa, gamla glesa äppelträd, som ej buro den suraste kart, eller att land och gångar på år och dag icke blif- vit rörda hvarken af spade eller kratta.
Och arbetsfolket k o m; det blef lifligt i gården; hon gick lycklig omkring, det var spänstighet i hennes gång, lif i hennes ögon.
Hvarje spadtag, hvarje klingande hugg af järn- spettet i stenbron var för henne en försäkran o m hennes dröms uppfyllelse: hade hon ej kommit ut till världen, så skulle världen nu komma till henne!
Till slut var största delen af gårdsbron upprif- ven o c h pålar nedslagna i en stor fyrkant o m - Förlofulngs- kring pumpen med det alltid rinnande vattnet; en liten springbrunn anlades, murades med ce- ment, o c h rör nedsattes; vattnet steg i en hög stråle!
Hon stod den gången i dörren under den ännu ej utsprungna vinrankan, hvars grenar ännu voro nakna och bruna; hon slog som ett förtjust barn händerna samman o c h såg i tankarne vattenstrå- len stiga allt högre, och högre; den liksom bar hennes fantasi upp öfver taken på de låga husen, högre än backarna, högt, så att också hon fick kasta en blick ut i denna värld, efter hvilken hon dock i sin själs innersta hemligt trängtade.
Men veckorna gingo, det led långt in i m a j; vinrankans nakna grenar fingo knoppar; juni in- gick; knopparna blefvo till späda, ljusa löf — o c h löfyen började så småningom mörkna.
Ännu hade ingen enda badgäst kommit.
En undrande beklämning trädde i stället för hennes förra stora tillit.
Skulle verkligen ingenting bli af?
Skulle ingen vilja k o m m a?
Var det blott en tom dröm — en dröm, likt hennes eget lif?
Hon såg ut öfver den stora gården med de låga öde husen.
Solen sken på de röda taken, skor- stenen midt emot var nykalkad, det gjorde ondt i ögonen, och hon skuggade dem med handen.
N:r 29 (344) Fredagen den 20 juli 1894.
Byrå: P r e n u m e r a t i o n s p r i s pr å r: Klara v.
K y r k o g a t a 7, 2 tr. Idun ensam kr.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade planscher » 4: 50 P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- I d u n s Modet, utan kol.
Esther I d u n s porträttgalleri möta oss bilder af kvinnor i alla åldrar, af alla samhällsklasser samt från alla områden, till hvilka nutidskvinnan sträckt sin verksamhet.
Till dessa våga vi i dag ställa ännu en, nämligen bilden af en för de allra flesta af I d u n s läsare o- känd u n g kvinna, som visserligen hvarken fram- trädt på konstens, litto raturens eller det indu- striellas område, men hvil- ken vi dock kunna räkna bland de kvinnor, som med förtröstansfullt mod, okuflig energi och oaflåt- lig flit banat sig en väg i lifvet och därigenom skapat sig oberoende samt en förhoppningsfull fram- tid.
D e t är detta, som med full r ä t t kan sägas om E s t h e r Schcrmanson.
Och hennes enkla histo- ria må h ä r upptecknas till uppmuntran för andra hannes medsystrar, som sträfva till samma m å l samt till e t t manande exempel a t t trägen vinner.
D e t var hösten år 1875.
Inom komministertjället i Olmestads församling af Jönköpings län hade döden nyss med tung hand här- jat.
D e n blide, allmänt afhållne själasörjaren, den älskade maken och familje- fadern var ej mer.
B e d a k t ö r och u t g i f v a r e: FRITHIOF HELLBERG.
AimoiispriN: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
LSsnummerspria 15 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) U t l ä n d s k a a n n o n s.
Utgifningstid: hvarje helg fri fredag.
Schermanson.
E n s a m med fem s m å oförsörjda b a r n — en gos- se och fyra flickor — stod den ännu unga m a k a n.
Men sorgen efter maken kunde icke nedtrycka mo- dern till de faderlösa små.
F r u Schermanson var en stark, dugande kvinna, som med fulla både själs- och kroppskrafter modigt tog u p p kampen för sitt och de sinas uppehälle, därvid troget understödd af vänliga, hjälpsamma brodershänder.
H o n flyttade efter det så kallade nådårets slut till J ö n k ö p i n g, h v a r e s t hon genom träget arbete och under många försa- kelser försörjde sig och de sina samt förskaffade alla barnen en grundlig skolundervisning, hvarige- nom de hvar för sig gjor- des dugliga för lifvets kraf.
Den fjärde i ordnin- gen i syskonkretsen, Esther Ida Carolina, föddes i Ölmestad den 22 maj 1866.
I likhet med sina systrar genomgick h o n fröken Storckenfeldts väl- kända elementarskola i J ö n k ö p i n g, hvarifrån h o n med vackra betyg och vits- ord utexaminerades å r 1884.
D e n adertonåriga flickan hade nu blott en t a n k e, ett m å l: a t t hlifva något, hvarigenom hon
IDUN 226 1894 Det k ä n n e t e c k n a r s m å själar, a t t, om de lida, s å r a de äfven andra.
P. Heyse.
skulle kunna » hjälpa m a m m a ».
Skulle hon blifva guvernant, såsom de båda äldre syst- rarne då voro?
Hågen drog henne icke myc- ket åt det hållet.
R e d a n i skolan hade hon med lif och lust ägnat sig åt den gymnastik, som där meddelades, och till följd af det in- tresse och do anlag hon visade därför fått sig en egen afdelning att kommendera — ett upp- drag, som hon ock skötte till allas belåtenhet.
Gymnastiska centralinstitutet i Stockholm hägrade nu för den unga flickan såsom det medel, hvarigenom hon skulle kunna nå en oberoende ställning i lifvet och hvarigenom hennes hjärteönskan att blifva sin älskade, uppoffrande moder en hjälp och ett stöd på äldre dagar skulle kunna förverkligas.
H o n sökte och vann år 1887 inträde vid detta institut.
Med lifiigt intresse och kärlek till sitt arbete genomgick hon kursen och ut- examinerades därifrån våren år 1889.
I början af år 1890 svarade hon på en an- nons frän England och erhöll plats som gym- nastiklärarinna på ett institut i Bristol.
Efter ett års ansträngande arbete därstädes antog hon en plats i S:t Andrews, hvilken stad, som bekant, är Skottlands äldsta universitet och centrum för lärdom.
» S:t Leonars school », hvari E s t h e r Schermanson är gyninastiklära- rinna — den första på detta område inom S k o t t l a n d — är kanske Storbritaniens förnäm- s t a flickskola, ehuru med afseende på lärj un- garnes antal ej den största, emedan detta ej får öfverstiga 200.
A t t denna skola är så omtyckt och så i ropet beror därpå, att den är inrättad efter samma grunder som goss-sko- lorna i Eton och H a r r o w — Englands äldsta; sådana.
S:t Leonards skola i S:t Andrew är således en slags » Eton girl school ».
Flickorna hafva utom studietimmarne vissa tider för sina lekar, i hvilka alla måste deltaga, så äfven i gymnastiken.
D e n n a är, såsom här i Sverige, fördelad på tvä afdelningar, frisk- och sjukgymnastik.
Alla som se eller deltaga i den förra blifva mycket förtjusta däri, och den svenska friskgymnasti- ken tyckes hafva stor framtid för sig i Skott- land.
D e n senare åter h a r att arbeta sig myc- ket långsamt framåt, e h u r u förtroendet sär- skildt till massagebehandlingen är r ä t t stort.
I detta fall h a r den svenska gymnastiklära- rinnan en vidsträckt enskild p r a k t i k och några .sjukdomsfall, som med lycklig framgång be- h a n d l a t s med massage, ha stundom förskaffat ihenno den ärofulla titeln » doktor » Af sko- l a n s högt aktade föreståndarinna, miss Dows, wmfattas E s t h e r Schermanson med synnerlig bevågenhet, och det förtroende såväl den sven- s k a gymnastiken som den svenska gymnastik- lärarinnan ingifvit, bevisas bäst däraf, att E s t h e r Schermanson efter svenskt mönster i ' detalj fått ordna det hela såsom hon vill hafva •det.
Således har hon haft glädjen att från S t o c k h o l m efter samråd med Gymnastiska cen- t r a l i n s t i t u t e t s föreståndare och lärare få göra Ibeställning på en fullständig gymnastikattiralj, suw med stort erkännande blifvit mottagen, berömd och beundrad, något som särskildt gladt hennes varmt fosterländska hjärta.
Ty trots det att hon h a r sin verksamhet utom- lauds och större delen af året vistas där — i-oiniuarferierna tillbringar hon i hemlandet — ä r E s t h e r Schermanson en ä k t a svenska, frisk och sund till hela sitt väsen som en nordisk sommardag, full af glädje och lefnadslnst, en- kel och anspråkslös, varmhjärtad och trofast och därför innerligt afhållen af alla, som lära känna henne.
Något som mycket h ä r m a r den unga sven- skan är, att några af de skottar, hon kommit i samtal med, äro så » förfärligt okunniga », att de förblanda Sverige med Norge och anse henne för en norska eller en » svenska från Norge ».
D e t är naturligt, a t t hon vid sådana tillfällen med all den fosterländska värme, hvaraf hon är mäktig, söker göra klart, att Sverige och Norge äro tvänne h v a r t för sig skilda riken, e h u r u med gemensam konung, och a t t Sverige är svenskt och Norge norskt samt att hon är en svenska, som af hela sitt hjärta älskar sitt land.
Och för sin egen del anser hon det såsom en stor heder att i sin ringa m å n i främmande land få göra det sven- ska n a m n e t k ä n d t och h e d r a d t genom den svenska gymnastiken.
Fanny Chrysänder.
Skönt ändå och så fritt, så fritt!
Inte en karl att störa.
— Om bara Fredrika ej läste så tidt Predikan och bön för mitt öra!
— Håå, nådens bad öfver syndens Häck!
Min kind blifvit stel emot kuddens veck, Min armbåge domnat så fort den hann, Och nu har jag somnat så ofta jag kan, Och aldrig blir solskenet mera snedt, Och aldrig, aldrig blir klockan ett.
Gud, den tråkiga söndan, Nu har den snart gått om!
Solen är låg och gul igen.
— Kossorna, kossorna kom!
Brunkind spring, Dunkind spring!
Hela dagen I gått och stått.
Rör på skällorna, kling, kling, kling!
Fram mellan snårena brådt!
Ä ' de så trötta, stackare små, Fast ingen dem stört eller skrämt?
— Tänk på den härliga natten ändå U t a n ' e n dans eller skämt!
— Nu blir ljuset blekt, men så skinande klart, Hå, hå, hå, alt sofva så snart, När man kunde så roligt med gossame ha.
— Vi få snarka förtroligt, Fredrika och ja '.
Det är allt som behöfs att berätta hvarann H v a d allt en söndag oss bringa kan.
Flickor på fäbodvalleii.
Gud, den sköna söndan!
Sofva efter behag!
Bara, när j u s t det dagas, Måste man ut ett tag, Kastar man på sig kjolen, Lämnar därinne skorna, Stirrar så blindt mot solen, Att knappt man kan räkna korna, Släpper dem ner för backens krök, Hopp, som getter de springa!
Morgonluften är blå som rök, Skällorna dansa och ringa.
— Hå, så yrvaket, yrvaket allt!
För bara fötter är gräset kallt, Men solen knappt vuxit en tum ännu, Därinne är bädden ljum ä n n u; Då kryper man hop och somnar still Och drömmer och ligger så länge man vill.
Gud, den härliga söndan!
Hvad man känner sig fri och glad!
Nu samlas vi alla flickor Och gå och spatsera i rad.