Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På den nu pågående ut- ställningen föreligga också flere stilfulla väfnader och broderier, utarbetade på motiv från kronprinses- sans samling.
En bättre illustration till den vaken- het, med hvilken Handarbetets Vänner arbeta, kan man ej gärna begära.
Eu dominerande uppmärksamhet ådraga sig de praktfulla, här hemma icke förr utställda stolar, som beställts för Chicagoutställningen, och hvilkas arki- tektur hämtats från de s. k. Mellåkersstolarne på Drottningholm.
De äro klädda med gobelinväfna- der af Karna Nilsson, hvilken allt fortfarande häf- dar sin plats som Handarbetets Vänners skickligaste och fantasirikaste väfverska.
De äro ock så glän- sande, men på samma gång harmoniskt behärskade i färg- och mönsterbehandling, att de fullt upp tåla en jämförelse med de yppersta franska väfnader af samma slag.
Bland de många charmanta gobelinerna märkes vidare en bänkagångsväfnad, beställd af kronprinses- san Victoria och afsedd för en vestibul i föräldra- hemmet i Karlsruhe.
.Af de talrika, smakfulla nyheterna från broderiets område fäste vi oss särskildt vid några dynor och dukar, för hvilkas mönster upptagits svenska natur- motiv; en liton kudde med stiliserade mistelgrenar och en annan större med aklejor t. ex. voro högst tilltalande, ej minst såsom framgångsrika försök att skapa en modem nationel stil.
Af fröknarna Widebärk och Wästberg har kompo- nerats en praktfull altarklädnad till Östermalms kyrka.
Denna är en s. k. sorgklädnad, afsedd att 133 användas på långfredagen och vid begrafningar, och dessa ha alltid förut hållits i enbart silfverbroderi på svart botten.
Som en vacker nyhet har nu här för första gängen tillämpats att låta litet färg — några gröna bladmotiv — ingå i silfret, och bryter detta högst upplifvande och angenämt mot det nå- got dystra i den vanliga stilen, utan att på något vis neddraga dess allvar.
Ett synnerligen lifligt intreäse har kommit den ståtliga utställningen till del från vår dampubliks sida, och konungen aflade på måndagen ett besök, hvarvid han uttryckte sin beundran för de vackra resultat, som alltjämt känneteckna den Iifaktiga för- eningens arbete.
JVIorsgrisar, « É I a m m a s gosse » h a r tidigt fått k l a r t för ©7T sig, att sorg, h v a r s v a n l i g a y t t r i n g j u ä r t å r a r, mest af a l l t s t ä m m e r till m e d l i d a n - de och medgörligbet.
D ä r icke » söta m a m m a, får j a g det eller d e t.
» vill hjälpa, t a g e r h a n till t å r a r n e dels som ett l ä s k a n d e p a l - liativ för den s å r a d e k ä n s l a n, dels och fram- för allt som ett bepröfvadt öfvertalningsroedel.
T r ö t t och förtretad, ger m a m m a till sist sin lille s k r i k h a l s det b e g ä r d a, m å h ä n d a med ett ha- stigt u t t a l a d t: » nå j a, i H e r r a n s n a m n, b a r a d u ä r tyst! » O c h se!
Med en från otröstlig förtviflan till l u g n belåtenhet så t v ä r t s k e d d öfvergång, a t t m a n m å s t e m i s s t ä n k a ä r l i g b e - ten i d e t t a sorgeutbrott, j ä m n a r h a n u t ryn- k o r n a i a n s i k t e t, moltiger och m u m s a r i sig den stora apelsinen, som egentligen skulle gömts till p a p p a k o m m i t hem.
D å h a n ser, a t t m a m m a s fasthet i regel a l d r i g håller s t å n d mot h a n s tårefloder, blir h a n inom kort en r i k t i g liten g r å t v i r t u o s, som n ä r som helst h a r sitt i n s t r u m e n t redo a t t spela.
H a n ä r för sina å r en liten i n p i s k a d h y c k l a r e, som k o m b i n e r a r sin lilla t a l a n g med a l l e h a n d a själfviska b e r ä k n i n g a r, och det h ä n d e r äfven, a t t h a n insupit första idén härtill af » ex- e m p l e t ofvanifrån ».
Se h ä r en dialog mel- lan två sjuåringar: » A c k en s å ' n v a c k e r röd k l ä d n i n g d u har, Mia! » » J a a d u — h v a r f ö r h a r inte du en s å ' n också? » » M a m m a säjer a l l t i d, a t t vi inte h a r å d.
» » Ä b, d u s k a ' b a r a g r å t a riktigt — det gör a l l t i d m a m m a och stora syster, n ä r di vill h a en n y h a t t af p a p p a.
» H ä r h a vi det d ä r a n g e n ä m a species af en b o r t s k ä m d b a r n u n g e, som s k r i k e r sig till allt, och så v ä l felet som b o t e m e d l e t torde med det s a g d a v a r a n å g o t så n ä r angifvet.
» L i p s i l l a r n a » äro ett med den förra k a t e - gorien b e f r y n d a d t s l ä k t e, e h u r u de r i k t a in sin kraft p å m e r a ideala syften, om n u d e t t a u t t r y c k tillätes.
D e g r å t a för den m i n s t a rispa i fingret, för litet k n i p i magen eller för a t t — k a t t e n ser p å dem.
D e finna en r i k t i g v ä l l u s t i a t t g r å t a och hvarför?
J o, n ä r eu s å d a n d ä r liten ä n g e l får en sticka u n d e r n a g e l n, s k y n d a b å d e m a m m a, moster och troligtvis framför allt mormor till och utbrista, j ä m m e r l i g t d e l t a g a n d e: » stackars, s t a c k a r s lilla pyret — å h, h v a d det s k a ' g ö r a o n d t • — j a, j a, lilla söta v ä n n e n, d e t gjorde så ondt, så o n d t.
» och ungen sätter u n d e r h ö g t r y c k e t af all d e n n a lidelsefulla m e d k ä n s l a till h a l s, som om minst h e l a a r - men a m p u t e r a t s.
H a n k ä n n e r sig som m a r - t y r och formligen fråssar af a t t genom k a s - k a d e r af t å r a r styra d e t a l l m ä n n a d e l t a g a n -
IDUN det.
D e t u r s p r u n g l i g a s k r y m t e r i e t, som- lig- ger till g r u n d för en d y l i k u p p s k r u f n i n g af k ä n s l o r, u r a r t a r med vederbörlig n ä r i n g af p j u n k i g t d e l t a g a n d e s n a r t till v e r k l i g ömtålig- het.
» Lipsillen » k o m m e r a t t t s g a förskräck- ligt illa vid sig, n ä r den första t a n d e n s k a l l u t d r a g a s, och ä n n u v ä r r e blir det vid d e n första verkliga pröfningen i lifvet, d å h a n s a n n o l i k t ej l ä n g r e får dela sitt b e k y m m e r m e d m a m m a, moster och m o r m o r.
En promenad och dess följder.
Ett » gif akt » till föräldrar.
Ja, där låg han, den tvåårige mannen i sin lilla vagn, feberhet och med stirrande ögon, utan att kunna andas eller svälja.
» Difteri?
Ja, fröken förstår nog det, jag vet inte.
Om jag bara kunde begripa hvar han fått ' et ifrån, » säger den bleka modern.
Jag visste det, men skall inte säga henne det, ännu åtminstone.
Det bodde i samma egendom som jag en arbetskarl inne på gården, och jag undrade på, att han fick bo kvar, ty nog sågo både jag och andra, att utskänk- ningsställena fått sin dryga del af veckopenningen.
Thilda, kokerskan hos grosshandlarens i andra våningen, såg det också, men ändå gifte hon sig med honom för tre år sedan.
Janson blef nu en ordentlig människa, som ingen behöfde frukta för, men hur detta gick till visste bara Thilda och — jag.
Ensam som jag blifvit, hände det sig så lätt, att jag kom att se in till dem, då jag ännu höll skymning, men de tändt lampan.
Thilda hade genast maten på bordet, när Jan- son steg in, trött och hungrig.
Brännvinsflaskan saknades aldrig, men grep Janson efter den, innan han förtärt första portionen, så sade Thilda nej och log därvid, så hennes friska tänder lyste och Janson lät sig nöja.
I rattan tid en sup — och sedan flaskan in i skåpet.
Hon bad honom aldrig stanna hemma, när han om aftnarne ämnade gå ut, men innan han gick, var det alltid något han måste hjälpa henne med: att lägga in litet i spiseln, hon ville värma sig med litet kaffe, och så skulle det gepast vara färdigt, så han kunde få en tår, innan han gick.
Så blef det för sent för den gången, tyckte han.
Eller han skulle vara snäll och hämta det sista numret af det illustrerade veckobladet, så att hon hade något att roa sig med i ensamheten.
Det var en rysligt vacker tafla, ville han inte se på den?
Och verser sedan I Det var synd, han inte hade tid att ' läsa dem för henne, han gjorde det sä bra.
Ja, det kunde han nog hinna, och så var det annat mera som var roligt, tyckte han, och så var ju klockan nio, och regnade gjorde det, så nog kunde han skjuta upp sitt ärende tills i morgon.
Och så gick det nästan alltid, ty i allra värsta fall bad Thilda honom titta in i nr 10 samma gata och fråga, om inte hennes bror snickaren ville komma in en stund, så skulle hon sätta pä toddyvattnet, tills de voro äter, som måste ske genast, för hon hade att tala med brodern om något som behöfde limmas.
Sedan kom den nuvarande patienten, lille Olle, och han bltf den farl gaste konkurrenten för krogen, Hur skulle det nu gå?
Hade de talt vid läkare?
Nej de voro rädda, att då skulle Olle bli flyttad till epidemisjukhuset, och de skulle inte ens få se honom dö.
Detta var nu högst betänkligt att bli inblandad uti, ingen visste bättre än jag, hur nödvändig Olle var i hemmet, men att låta mannen gå ut ibland arbetare, medförande smittan från det trånga hemmet, vore ju rent af orättrådigt.
Förutom att man stod i ansvar för hvad som kunde hända närmast boende.
Jag var en ensam människa, hade egen upp gång till min lilla lägenhet, kunde undvika berö- ring med alla, om jag fann för godt, och Olle flyttade till mig sent om kvällen, när det kunde ske obemärkt.
Föräldrarne kunde komma och se om honom, när de ville, ty nu var jag läkare och sjuksköterska, och ingen hvila kunde komma ifråga, förrän krisen inträffat.
Thilda fick icke vara från hemmet, förrän hon sett Janson till godo och visste, att han var i r o;; sedan skulle hon komma upp.
Men nu först fläderblommor, svafvelblomma och halspensel från apoteket.
Jag satte en panna vatten på primusköket, och om fem minuter lågo ångande varma fläderblommor omkring Olles bals och så nära som möjligt under näsan och omkring öronen.
Halspenseln, doppad först i vatten och sedan i svafvelblomma, använ des nu för näsan först och sedan, när det blef möjligt, i munnen och halsen.
Redan efter en timme syntes någon lindring, och efter fortsatt behandling hela natten med dessa enkla medel somnade Olle och kom i svett- ning.
Olle kommer, som jag nästan vågar hoppas, att stanna hos sina föräldrar, och jag vill använda tiden, då han sofver, till att nedskrifva » hvar han fåtfet ifrån », i händeiso det skulle kunna lända andra föräldrar till ett gif akt.
Det var nu i söndags, således ganska tidigt på våren, då marken ännu är fuktig och kall, äfven om solen skiner aldrig så varm och kanske mest då.
när den inre kylan skall frigöras.
Olle skulle visas på styfva linan: han kunde gå och han hade fått så rara nätta kläder.
Äfven de — kläderna — hade sin lilla historia.
Pappa tyckte, att de kunde nog köpa trikåkläder, som sågo så fina ut och inte kostade så mycket åt en sådan Iilen en.
Men mamma, som visste, hur ofta extrautgifter voro nödvändiga, och hur hvart öre borde tummas, hon s a d e: » nu då jag inte kan gå bort och förtjäna, är det nog billigare om jag syr själf. » Och välsignad vare hon för den tanken.
Hon köpte nu för några öre en aflagd kostym, som såg förfärlig ut — men som var af godt tyg.
Den tvättade hon, jag tror en hel dag, i. kvilaja- bark, pressade, klippte och sydde kläder så lina, att det var en lust att se dem.
Och en liten rund mössa af samma tyg räckte det äfven till, hvar- efter allt befanns kosta — 1,25.
I dessa sina nya kläder fick nu Olle gå en liten promenad med far och mor, som ledde honom mellan sig.
Olle var en duktig liten pojke, och pappa och mamma yfdes med skäl öfver honom.
Mycket långsamt gingo de förstås, men ökade, sig ovetande, så småningom stegen.
Olles små fötter gingo som trumpinnar, han kvittrade ut sin vårfröjd och fick i utbyte in den råa luften från gatan, med alla sina af vårsyran upplösta blandningar, hvilkas tillträde till svalget da uppsträckta armarne ännu mera underlättade — och på tisdagen började han blifva kinkig, hvarefter sjukdomen så smånin- gom blef lifsfarlig.
Blir han nu frisk, det Gud gifve, så skall jag säga Thilda, att hon skall försöka vänja gossen vid att alltid andas genom näsan och med sluten mun, då det just är näsans uppgift att vara kon- troltapparat för hvad som slappes ner i lungor och luftrör, samt att tills han blir fyra är bör pappa lyfta gossen på starka armar högt öfver all gatans orenlighet eller låta honom forslas i sin vagn, då vi veta, att de lägsta luftlagren äro de dåligaste.
— öS&amp;S » — Ur notisboken.
Drciktref ' ormföreningen, som nu i omkring åtta är utöfvat sin gagnande verksamhet till åstad- kommande af en sundare kvinnlig beklädnad, ha- de förliden fredags afton i Fredrika Bremerför bundets lokal härstädes anordnat en utställning af sina modeller.
Denna omfattade hufvudsakligen de redan tidigare utarbetade modeller, af hvilka Idun en gång lämnat så väl fullständig beskrifning som afbildningar (se årg.
18911): underkläder, skol- dräkt, barnkläder och en dräkt att bäras under graviditetsperioden — framför allt varmt att an- befalla!
Deu egentliga nyheten för året utgjordes af en vacker och synnerligen praktisk turistdräkt.
I fröken Josephina Ohlssons modeaffär, Blasie- holrnstorg 74, Stockholm, säljas ä 30 öre styc- ket mönster till Dräktreformföreniogens alla mo- deller.
I sammanhang med utställningen höll fru Ma- ria Bolin, född Åkerblom, ett med stort bifall mottaget föredrag, hvilket vi på annat ställe i da- gens n:r äro i tillfälle delgifva våra läsarinnor.
* Öfveransträngningen i skolorna.
På in- bjudan af Pedagogiska sällskapet hölh i måndaas afton å hotel Continental i Stockholm allmänt mö- te för att diskutera frågan om överansträngnin- 1894 gen i skolorna.
Salen var till trängsel fylld af föräldrar, lärare, läkare och andra intresserade, då ordföranden i sällskapet, rektor S. Almquist, strax efter kl. half 7 öppnade mötet, hälsande de närva- rande välkomna och uttryckande sin glädje öfver den stora tillslutningen.
Bland den mängd af talare, som därefter uppträdde och ur olika syn- punkter skärskådade den föreliggande frågan, ta- lade fröken Anna.
Sandström (det kända pedago- giska förfaltarmärket » Uffe&gt;) särskildt om flick- skolorna.
Hon ansåg icke, att det var för mycket arbete i flickskolorna, men det var en svag generation, som för närvarande växte upp i våra flickskolor.
Lexorna voro icke för stora, men arbetskraften var så oerhördt liten.
Det fanns ingen förmåga att skilja hufvudsak från bisak, att göra en rask och hurtig ansträngning.
Detta brast hos flic- korna; de flesta, som haft med dem att göra, måste erkänna det.
Flickorna voro i en sämre ställning än gos- sarne.
De ledo mera äu dessa af det ofta ener- verande sällskapslifvet, de kunde mindre vara ute, de hade färre lekar till sitt förfogande, och så hade de den ansträngande spelningen, som kräfde så mycken tid.
Slutligen hade flickorna mindre motståndskraft än gossarne.
Valfriheten i flickskolorna borde tillämpas i större utsträckning än hvad som sker.
Om ej en svensk flicka behöfde kunna så många språk, så kunde skolan nedlägga mera kraft på utbildnin- gen af den själfständiga arbetsförmågan, som var så viktig.
Det borde mera läggas an på att stärka viljan genom att ge eleverna själfständiga upp- gifter och ej blott låta dem svara på frågor.
Det var den riktiga vägen.
Nu måste man med be- kymmer se på det uppväxande släktet.
En minnestafla öfver Jenny Lind af- täcktes häromdagen i Westminster Abbey i Lon- don af prinsessan Christian af Schleswig-Holstein, en dotter till drottning Victoria.
Högtidligheten bevistades af flere framstående personer, bland kvilka märktes svensk-norska sändebudet i Lon- don, kompositören sir Arthur Sullivan äfvensom den aflidna sångerskans make och barn.
* I kriget mot balcterierna — och all slags annan ohyra ur den lägre djurvärlden — ett krig som icke minst om våren af alla ordentliga hus- mödrar måste upptagas på det skarpaste allvar, kunna de nu påräkna ett värdefullt bistånd af en institution i hufvudstaden, som tagit till sitt fält- rop d e s a människofienders död.
Aktiebolaget Parasilicida fyller på ett utmärkt sätt sin i en storstad som Stockholm sä viktiga uppgift, och vi hänvisa därför alla våra hufvudstadsläsarinnor till ett noggrant studium af det cirkulär, som bo- laget tillsänder dem med detta nummer af Idun.
* j En beaktansvärd nyhet för vara hus- mödrar har Julius Slöörs järnaffär härstädes ut- sändt i marknaden.
Det är ingeniör Carl D. Mobergs patent, s. k.
» snabbkokare », tillverkad af Aktiebola- get mekaniska verkstaden Vulcan, Norrköping.
1 en vanlig järnspisel kan, som bekant, kokning icke åstadkommas utan ganska betydlig vedåtgång ocb man har därför, för besparings skull, sökt att i mindre hushåll och vid lättare matlagning, und- vika uppeldning af järnspiseln genom användande af gasolje- eller fotogén-kök o. d.
Dessa hafva emellertid sina olägenheter, då de lätt osa, gifva dålig smak åt maten o s. v. och hvad särskildt gasspislarne angår, kunna dessa användas endast pä de få orter i vårt land, där tillgång å kokgas finnes.
Den här omnämnda » snabbkokaren » har därför fyllt en viktig uppgift, då den med minsta möjliga bränsleåtgång åstadkommer en hastig kok- ning, utan att lida af de antydda bristerna.
Vi hänvisa för öfrigt alla intresserade husmödrar till den utförliga annonsen i dagens nummer, där fa- brikatets fördelar närmare framhållas.
Filharmoniska sällskapet gaf i tisdags sin andra abonnementskonsert för innev.
säsong.
Denna konsert kan betecknas som ett evene- ment inom hufvudstadens musiklif, alldenstund å densamma ett af alla tiders mest betydande tonverk i sitt slag, Beethovens stora d-dur-messa, för för- sta gången kom till utförande i Sverige.
Den för- underligt härliga och upplyftande kompositionen,
189-1 I full af djup tankevisdom och glödande trosallvar, är ett af dessa verk, som borde hafva hemstad i hvarje kulturlands musiklif.
Och så länge detta ej är förhållandet, återstår alltid en viktig lucka att fylla.
Att denna hittillsvarande lucka i vårt musiklif nu ändtligen blifvit fylld, det länder och skall alltid lända Filharmoruska sällskapet och dess nitiske ledare, hr Andreas Hallen, till oför- yansklig heder.
Då messan därjämte torde höra till de allra svåraste kompositioner, i det hon stäl- ler de största fordringar på såväl solister som kör och orkester, blir hedern för sällskapet så mycket större, då utförandet nu blef så godt som det blef.
Att ingå på någon utförligare redogörelse för det storslagna verket hindrar oss utrymmet.
Vi vilja endast framhålla, hurusom — och det helt natur- ligt — den fjärde satsen, » Sanctus », med det un- dersköna » Benedictus », beledsagadt af konsertmä- staren Zetterqeists förträffligt utförda violinsolo, samt femte och sista satsen » Agnus », särskildt tycktes slå an.
Synnerligen anslående var också inledningssatsen » Kyrie »; men äfven de båda an- dra afdelningama » Gloria » och » Credo » hade att uppvisa många ställen af oförliknelig skönhet.
De utomordentligt svåra och ansträngande kö- rerna gingo som sagdt på det hela taget förträff- ligt, likaså orkesterackompanjemanget.
Och att solokvartetten ingalunda skulle skämma bort sin sak, kunde man ju vänta, då den bestod af så- dana förmågor som grefvinnan Taube (med hvil- ken fru Brag i ett par satser alternerade) och fru Edling samt hrr Strandberg och Smith.
Denne senare hade särskildt tillfälle att i » Agnus » bril- jera med sin härliga röst och sitt utmärkta före- drag, som här blef af synnerligt gripande verkan genom den mörka klangfärg, han förlänade sin stämma, och som så väl passade till satsens ka raktär och innehåll.
Musikaliska akademiens stora sal var öfverfylld af en publik, som synbarligen var alltför djupt gripen af verkets skönheter för att rätt komma sig för med några stormande applåder.
Det lifliga intresse, som publiken visat för denna konsert, bestämde sällskapet^ att utföra » Missa solemnis » äfven på torsdagen, denna gång i Östermalms kyr- ka.
Och det är i en kyrka, som detta verk bör utföras.
operan återupptog i förra veckan Adams komiska opera » Postiljonen från Lonjumeau » med den danske tenorsångaren hr Nordal Brun som gäst i titelrollen.
Vi voro ledsamt nog förhin- drade bevista denna föreställning, och då uppfö- randet af samma opera i måndags till följd af hr Bruns opasslighet måste inställas, kunna vi alltså ej meddela något närmare om densamma.
Hr Bruns såväl sång som spel lär, efter hvad vi inhämtat, hafva varit af god verkan.
Största bi- fallet väckte han med sina piskkupletter.
Äfven fru Ste7 ' ky fick sin rikliga anpart af applåderna.
Under inöfning att inom kort gifvas är operan » Phryne » med fru Anna Petterson-Norrie i titel- rollen.
Richard Wagners - &gt;Niebelungen-Ring&gt; samt » Tristan och Isoide » komma som bekant att un- der instundande juni månad uppföras å k. operan härstädes af ett uteslutande tyskt operasällskap under ledning af direktören d:r Löwe i Breslau.
Bland solisterna märkas så framstående namn som fruarna Morän Oiden från Munchen och Stau- digl från Berlin samt hr Elmblad, hvilken tillika tjänstgör som förste regissör.
Abonnementslistor äro utlagda i hrr Looströms &amp; Comp:s bokhandel å Norrbro.
Ett synnerligen intressant program har det Almlöfska gästspelet tillfört oss i och med Ibsens lustspel » De ungas förbund », som i tisdags afton efter en tioårig hvila upp- togs på denna scen.
En i de minsta detaljer så skarpt utmejslad karaktärsfigur som Knut Alm- löfs Daniel Hejre skulle vara en stolt prydnad för hvilken världsscen som helst.
Någon afmattning i den utmärkta prestationen kunde på ingen punkt förmärkas, och det högljudda bifall, som hälsade hvarje den minsta af de satirmättade replikerna, utgjorde en förtjänt hyllning åt ett konstnärsskap, som bibehållit all sin glans och smidighet in i en ålder, där de flesta sedan länge skulle ha trub- bats af årens tyngd.
En värdig medbroder från den gamla stam-rollbesättningen ägde han i hr Thegerström, hvilkens Aslaksen äfvenledes visade sig förunderligt ha motstått tidens tand.
Hr Fredrikson gjorde kammarherren med en nobless och värme, som verkade äkta och ryckte med till fullkomlig sympati.
Hr Personnes Stens- gård gaf ulan tvifvel en väl studerad och genom- förd bild — men oss tycktes, att något mer af den försonande naiviteten i hans själfgodhet kunde &gt; D U 135 N ha betonats; så som lycksökaren och folkledaren nu tecknades, blef han e ' n öfver höfvan motbju- dande karaktär.
Fröken Anländer som madam Rundholmen var förträffligt på sin plats, och fru Seelig-Lundberg som Selma, grosshandlar Bratts- bergs unga hustru, gjorde af sin stora, passione- rade scen i tredje akten en af styckets glans- punkter.
Med erkännande förtjänar ock nämnas hr Skånbergs bruksläkare.
Däremot verkade både hr Hamrin som possessionaten Månsen och i all synnerhet hr Örtengren som Erik Brattsberg täm- ligen främmande för sina uppgifter.
I ett som allt fick emellertid det intressanta skådespelet ett värdigt och på många händer ut- märkt utförande, och det andlösa intresset i sa- longen, liksom de talrika inropningarna och de — dess sämre, tyckes det, i vårt kära Stockholm oundvikliga — applåderna för öppen ridå vittnade, att denna repris var mer än vanligt välkommen.
— Fru Ellen Hartmann är nu för nästa spelar engagerad vid Dramatiska teatern.
m a n förvärfvar sig, ä n en frivillig k ä n s l a, som gifver sig t i l l k ä n n a.
D e s s u t o m v i n n e r h a n k a n s k e p å a t t dö, d å h a n s förstånd ä n n u icke k a n skilja p å godt och o n d t och i n n a n eftertanken u p p l y s e r honom om h a n s s l ä k t s v a n ä r a.
Du förlorar också m i n d r e, d å d u förlorar honom, ty d u b e s p a r dig den v å r d, som h a n s m i n d e r å r i g h e t kräfver.
I h v a d afseende ä r h a n v ä l n u d i t t h u s eller sin s t a m till n y t t a?
H a n s s m å h ä n d e r m å s t e t a g a fråu dig m y c k e t, i n n a n de k u n n a h a n d t e r a de å k e r b r u k s r e d s k a p, h v a r - med h a n u r j o r d e n s k a l l h ä m t a sitt eget u p - pehälle.
H a n s s p ä d a l e m m a r måste u t h ä r d a m å n g a s l a g och m y c k e n s m ä r t a, i n n a n de förmå u p p b ä r a t y n g d e n af skölden och k a s t - spjutet för a t t försvara v å r nation. » Vasateatern har under den gångna veckan gifvit den kända komediopcrcttcn » Niniche » med liflig framgång.
Hr Holmquist har därvid utfört sin gamla glans- roll, grefve Corniski, på ett rent af mästerligt sätt.
Titelrollen utfördes för första gången af fru Castegren, mycket behagfullt och graciöst och med god färgläggning.
I Anatoles roll var hr Caste- gren kanske en smula tung.
Gregoire spelades af hr Klinger, den förkylde sekreteraren af hr Kellberg och enkan Sillery med komisk styrka af fru Lindström.