Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fjäriln flyger från blomma till blomma, höjer och sänker sig under försök att undkomma sin fiende.
En stor fri yta visar sig för ho- nom öfver den med snäckor prydda fontänen, hvarifrån en plaskande vattenpelare uppstiger.
Han tror sig vara räddad och söker sätta sig på en näckros.
Men det nedstörtande, i fint stoft fördelade vattnet fuktar hans vin- gar, och våt och vanmäktig faller han ned mellan de fuktiga och klibbiga bladen.
Ska- kande af en häftig rysning, försöker han hålla sig uppe och kryper halfdöd framåt.
Den lilla flickan har bevittnat denna plöts- liga olycka.
Hon utstöter ett förtvifladt skri: » Farfar, fort!
K o m och hjälp mig!
Fjärilen drunknar! » Och utan att invänta den hedersmannens hjälp, hvilken skyndar sig så fort hans gamla ben förmå bära honom, störtar hon fram till * Fettisdagsbullarna och fastlagsmunkarna hafva i den kristna symboliken afseende på svampen, hvil- ken läcktes Jesus på korset; fastlagskringlorna på frälsarens törnekrona.
snäckorna i vattenbrynet, lutar sig ned och räcker fjärilen i dess förtviflade läge skaftet af håfven.
Fjärilen kraflar sig upp därpå, skakar sina vingar, och sedan han på ett ögonblick torkat dem i solen, återfår han sin glans.
Då begagnar hon sig af hans matthet, hon, som nyss räddade honom, fattar honom vid hufvudet, och med ett triumferande rop hop- par hon ned på gräsmattan.
» Oförståndiga! » ropar till henne farfadern, som kommit helt andfådd — » Att äfventyra ditt lif midt i denna bassäng, att luta dig ned med fara att falla — — — då du var så varm! » » A c k!
farfar, för intet i världen skulle j a g velat låta det stackars djuret dö i det stygga vattnet — — — » Så tar hon, betraktande sin fånge med ögon, fuktiga af ömhet, en lång nål, genomborrar därmed raskt hans kropp och sätter den vackra nattfjärilen på sin hatt, medan den ännu dar- rar af den förskräckliga tortyren.
» Så där, » säger hon, » det var bra! » Och hon vänder sig om och springer sin väg.
Den gamle kammarherrn småler melanko- liskt, och skakande sitt hvita hufvud, mum- lar han, där han ser efter den lilla flickan: » Ädelmodig och hård, öm och hjärtlös på samma gång — — — — Redan kvinna! » Georges Privat Af Ohnet sjukvård.
J. D-i.
tjöi den privata sjukvården är i Sverige ^ ofantligt dåligt sörjdt — det är ett faktum, som icke låter förneka sig.
V i tala nu icke om de större städerna, där för- hållandet torde vara något bättre, utan om de mindre städerna och landsbygden.
Låt oss antaga, att en person blir allvar- ligt sjuk och önskar blifva vårdad i sitt hem.
Det enklaste vore j u nu att skaffa en erfa- ren sjuksköterska, i hvars händer man med trygghet kunde öfverlämna den sjuke, men en sådan finnes tyvärr icke på de allra flesta ställen.
På sin höjd kanske man kan lyc- kas få tag i en s. k. vakhustru, men hur en sådan uppfattar sina plikter som vårda- rinna af sjuka är ganska egendomligt.
Har någon af er varit i den obehagliga belägen- heten att nödgas anlita hennes hjälp?
— Nå, då kanske jag kan berätta den er- farenhet — långt ifrån angenäm —.
jag har af saken.
Jag var sjuk, farligt sjuk, och hade fått en vakhustru, som skulle se till mig under natten.
Stor och rödbrusig, med kantiga, o viga rö- relser, råkade hon oupphörligt i kollision med möblerna, och hennes första omsorg, då hon väl kommit in, var att med några betänk- samma » hm, hm » känna på mina händer och fötter, hvilket ovillkorligen ingaf mig den föreställningen, att hon ville undersöka, hur lång tid jag hade igen att lefva.
När hon lyckats komma till klarhet härom, började hon rusta sig i ordning för natten och be- fallde in en mugg med kaffe, en kopp, en skål med socker och framtog därpå ur kjor- telsäcken en liten panna, som hon fyllde med kaffe och satte öfver nattlampan.
Därefter svepte hon omsorgsfullt om sig den varma filten, satte sig till rätta i den bekväma län- stolen och — somnade.
Men hvad hade det gjort, om icke dessa ohyggliga, långdragna snarkningar varit, hvilka kommo mina af sjukdomen känsliga nerver att skälfva af smärta!
Då och då vaknade hon upp, visst icke för att se till mig, utan endast för att taga en styrketår af den bruna drycken, som stod och puttrade öfver nattlampan, och för att därpå med en belåten suck sjunka tillbaka i stolen och sofva så lugnt och tryggt, som hade hon legat i sin egen säng.
Frampå morgonen vaknade hon på allvar, och fullsöfd och i särdeles^ godt humör slog hon upp sin språklåda och trakterade mig med en oändlig rad af historier om sjukdo- mar, plågor, lik, begrafningar och skendöda, hvilka kunde kommit en frisk att rysa, och som frampressade ångestsvetten på min panna.
Det värsta var dock, när hon, då doktorn vid sitt morgonbesök frågade, hurudan natten varit, med en nick åt mig helt frankt på- stod: » Kors, hon har sofvit som en stock hela natten! » Ja, sådan vård är det, som en dylik obil- dad och okunnig varelse ger oss, och äfven allt, hvad vi kunna fordra af henne, och detta måste vi nöja oss med, ty det finnes intet bättre.
Hvilken skillnad vore det ej, om det i stället funnes kunniga, finkänsliga kvinnor, som vi kunde vända oss till med begäran om hjälp vid sjukdomsfall, och med hvilken varsamma händer kunde vårda oss och lindra våra plågor.
Ja, här är ett tomrum, ett stort tomrum att fylla; och I unga kvinnor, som stån spör- jande, hvilken verksamhet, I skolen välja, ag- nen, innan I bestämmen eder, äfven en tanke åt den privata sjukvården!
Den erbjuder eder en lefnadsbana, som icke liksom så mån- gen annan är öfverfylld, utan som torde kun- na ge eder full sysselsättning och därtill ett bättre lefvebröd än många andra.
Christine Sundberg.
Enligt meddelande från Paris afled därstädes den 20 dennes vår lands- maninna fröken Christine Sundberg från Kalmar.
Den bortgångna var, o m icke en af banbryter- skorna för kvinnans inträde på konstnärsbanan, dock af den första falangen; från Höckerts atelier fick hon inträde uti akademien, därefter studerade hon för Fagerlin i Diisseldorff och för Vissier i Paris.
Hon var född kolorist, och hennes början ingaf stora förhoppningar, men de gäckades, ty- värr, af en ganska tidigt påkommen ögonsjukdom.
Hennes förnämsta verksamhet var uti Briothé ' s atelier, och hon gjorde den artistiska retouchen å taflor, som där restaurerades, såväl från Lou- vren som från de förnämsta enskilda samlingar.
Af hennes originalarbeten finnas några goda por- trätt, vittnande om en fm, spirituel och ele- gant uppfattning af modellen.
Hennes glada, älskvärda personlighet och tro- fasta karaktär hade förvärfvat henne en ganska vidsträckt vänkrets både i hemlandet o c h Paris.
GrefvinnanEbbaElenonora Spens, lands- höfdingen grefve Spens ' maka, född von Seth, har den 26 dennes aflidit i Vexjö i lunginflammation efter influensa.
Hon var vid sin död 62 år gam- mal.
Kvinnans äktensJeapsåkler.
proposi- tion har aflämnats till riksdagen om höjande af kvinnans äktenskapsålder till 17 år.
Camilla Collett, den bekanta norska förfat- tarinnan, mottog pä konungens födelsedag den 21 dennes genom hofmarskalk Frölich konungens be- löningsmedalj i guld.
Idun har trädt i författning om, att då ut- rymme bjudes, snart nog kunna meddela sina lä- sarinnor den framstående kvinnans bild.
o p e r a n uppförde i går för första gången sedan år 1866 Goethes 5-akts-sorgespel » Egmont » med musik af Beethoven.
D r a m a t s i k a t e a t e r n gifver i afton ånyo Ernst Lundquists 5 akts-komedi » Lilla professorskan » samt i morgon lördag Giacosas » Kärlekens triumf » och Anna Wahlenbergs » Två valspråk ».
T r e d j e k a m m a r m u s k i s o a r é n eger rum nästkom- mande tisdag i Vetenskapsakademien, hvarom vi härmed velat erinra.
m Konst.
Samtidigt med att detta nummer lämnas ut i våra läsarinnors händer, öppnar en ny konstut- ställning i hufvudstaden sina portar för allmänhe- ten i den välkända Blanchska lokalen vid Kungs- trädgården.
Denna utställning har länge varit motsedd med mindre vanligt intresse o c h redan på förhand lifligt dryftats i sammanhang med de principer, som vid densamma för första gången här hemma följas.
Det är De anonymes utställning, och dess ledande idé ligger i själfva namnet.
Redan i ttsdags hade pressens och den offent- liga kritikens män inbjudits att öfvervara öppnan- det.
Den tillsatta juryn hade då afslutadt sitt ar- bete och därvid förfarit så pass strängt, att af bortåt ett hälft tusental anmälda arbeten endast omkring hundra genomgått skärselden, ehuru lo- kalen kunnat rymma nästan det dubbla antalet.
Vi måste uppskjuta hvarje närmare ingående på detaljerad kritik till ett kommande tillfälle och påpeka endast för dagen, att, som man vänta kunde, en hel del intressanta konstverk här fö- religga, om ock man möjligen väntat något mera frapperande och originelt som totaleffekt.
Det myckna verkligt goda, som finnes, kommer helt visst äfven att betinga lifligt besök från den konst- älskande publikens sida.
Sen till, att Idun med finnes hos alla edra " bekanta!
Modetidning Den rätta.
Berättelse från landsbygden af F a n n y C h r y s a n d e r.
(Forts.) § ag undrar, » började mormor efter en stunds tystnad, » o m Janne vet om det här? » » Ah, en så ' n karl som Nils behöfver väl inte fråga nå ' n till råds, » menade Ingeborg, hånfullt le- ende.
» Han tycker visst, » tillade hon häftigt och förlrytsamt, » att han är husbonde i huset, han. » » Kära barn, » sade mormor undfallande, » o m du har något emot, att jag fått den här stolen att sitta i, så — — » • Flickan pressade med en häftig rörelse händerna m o t p a n n a n och ropade lidelsefullt: &gt;Ah, ni kan rakt pina ihjäl en med • • — » hon tystnade tvärt, men det ryckte nervöst i läp- parne, som o m hon varit färdig att brista i gråt.
Och ännu ängsligare blef mormors ansikte, och ännu mer nedtryckt och lidande såg den lilla vissnade gestalten ut.
Då öppnades åter dörren, och häradsdomaren, som varit borta i ett ärende på morgonen, in- trädde.
Han gick fram till midten af golfvet med mös- san på hufvudet, men då han fick syn på mor- mor, där hon satt, tvärstannade han o c h sade med på en gång ironisk och vredgad ton: » Bevars!
så schangtilt ni sitter!
Ni tänker visst börja på å agera en fin hennes nåd på gammal- darna, ni? » o
» Nils har gjort sto ' ln på lediga stunder, » stam- made den stackars gumman, utan att våga se upp.
» Lediga stunder, » härmade svärsonen försmäd- ligt.
» På dom, ska ' jag säja er, kunde han i stäl- let gjort en plogstock eller ett par vagnshjul eller något annat nyttigt, för det är väl jag, som lö- nar ' n ändå, å inte ni .. » » Mormors pall var så rankig och gammal, att den ramlade omkull med henne en gång, då drän- garne voro inne, o c h då lofvade Nils, att han skulle göra en stol åt henne, så att hon kunde sitta stadigt och säkert, » förklarade nu Ingeborg så lugnt och stilla, som o m ingen skulle ha gil- lat det högre än hon.
» En stol j a!
Det sa ' han åt mej också, alt han skulle göra, men inte gaf j a g h o n o m lof att göra en så ' n tron inte. » » Bråka inte o m det nu, stoln är bra och kostar inte ett öre. » » Jaså, kostar han ingenting! » skrek fadern.
» A n trä å målning å spik å lim då, hvem får betala det, o m inte j a g?
A de ' där granna tyge se ' n, hvem har släppt till de ', o m jag får fråga? » » Pappa sir ju, att det är af en af mormors egna gamla klädningar. » » Den kunde ha gått till många riksdaler på auktion efter henne, den engång, o m han fått sitta. » Ingeborg, som stod sysselsatt med att slå upp kaffe åt fadern, utropade med nästan förfärad ton.
» Hur kan pappa tala på det sättet? » En tung suck, nästan ett stönande hördes i det- samma från den gamla i stolen.
Och det var, som om denna suck trängt djupt ned i den unga flic- kans hjärta o c h tolkat de bittra känslor, mormo- dern måste känna.
Och hon gick hastigt fram till gumman, hvilken just stod i begrepp att med till- hjälp af sin käpp lämna den plats, som så miss- unnats henne, och läggande sin hand på hennes axel, sade h o n med mild, vek stämma: » Sitt kvar mormor, och bry er inte o m, hvad pappa säjer, han menar nog inte så illa med det.
Sitt nu, » uppmanade hon ännu en gång och med ett svagt leende, » så skall ni få kaffe på ert nya bord, å då får pappa si, så bra det är inrättadt. » Vid detta så oväntade, milda tilltal af den an- nars så kärfva dotterdottern såg gumman upp men en rörande förvåning målad i sitt anlete.
Men Ingeborg ville ej möta hennes blick, det var som o m hon själf varit förvånad eller förlägen öfver denna lilla vänlighet, h o n visat.
Häradsdomaren drack emmellertid tyst och but- ter ur sitt kaffe och gick därpå in i sin kammare.
Ingeborg följde efter.
» Pappa, » började hon, » o m ni tänker säja något åt Nils om stolen, så gör det inte, så mormor hör det.
Gör det inte! » Hon fäste sina ögon bedjande på fadern.
» Det var märkvärdigt, hvad du blifvit mör i mun å ö m om mormor i dag, » hånade denne.
» Du har väl lärt dej de ' åf drängen, kan j a g tro, han är liksom lite blötsint åf sej han. » En högröd sky drog öfver flickans ansikte, men ögonen blixtrade till, och hon höjde stolt sitt huf- vud, då hon svarade: » S å mycket vett har jag själf, så jag förstår, huru rysligt svårt det ska ' vara för mormor att sitta å höra på, huru ni missunnar henne, å väs- nas, öfver att hon fått en bra stol att sitta på, — — På drängen kan ni få träta, huru mycket ni vill för mej, det rör mig inte.
Och för mig, » tillade hon med flämtande andedräkt, » får pappa gärna köra af med honom, o m det vore i denna dag.
Han hade inte här att göra å ställa till — — — till förargelser. » » Ah h å!
Kör af h o n o m gör jag då inte, för go ' likare dräng får man leta efter, » förklarade häradsdomaren.
D å Ingeborg återkom till köket, slog hon upp kaffe åt mormor, hvilken med flickans hjälp gjorde i ordning det lilla bordet, och när så Ingeborg äf- ven bjöd » dopp » till kaffet, hviskade gumman glad och tacksam: » Så snäll du är. » Därvid flög först ett vekt uttryck öfver flickans vackra ansiljte och en liten darrande suck gick öfver läpparne, men ögonblicket därpå skrattade hon bittert till: » Det finns dock somliga, s o m tro, att jag svälter å pinar er på alla möjliga sätt. » » Hvem i all sin dar kan tro eller säja de '? » sporde mormor helt förskräckt.
» Det kan vara detsamma.
Och det kvittar mig också lika, hvad somliga tänker.
Men, » hon ryn- kade sina ögonbryn och lät otålig och bitter, » hvar- för ska ' ni också sitta å titta så ängsligt å miss- troget på mig j ä m t?
Alldeles som o m ni själf vore rädd, att jag skulle — slå er — • Ah, det kan ingen människa tro, så pinsamt å retsamt det är att si, g F ö v l o f n l n g s - hur den där N.
., hur drängarne ska sitta å vakta på hvarenda rörelse, man gör, på hvart enda ord, man säjer, och så veta, att allt tydes till det värsta. » Vid frukosten kunde Nils ej underlåta att leende hviska åt Sofi: » S e, så bra klädningen tar sig ut som möbeltyg! » Skrattande försäkrade hon högt och uppriktigt, att hon aldrig kommit att få ett sådant snyggt möbeltyg, om ej Ingeborg varit.
Hon sade: » att skulle du nödvändigt ge bort en gammal kjol, kunde du gärna ta ' en af mormors gammal- modiga, som hvarkenjag eller du kunde begagna, » ifyllde Ingeborg med trotsig, retsam röst.
Nils såg förundrad på heune.
Han förstod henne ej, men det var dock hos henne något, som alltid retade honom och bragte hans blod i jäsning.
De söndagar, Nils nu varit i häradsdomarens hus, hade han alltid varit i kyrkan på f. m., o c h på aftnarne hade han antingen varit hos sina släktingar eller hade han, då Per var borta, sut- tit i drängkammaren och läst eller sakta spelat på sitt handklaver.
Han hade emellertid aldrig hört, att någon af det öfriga gårdsfolket varit i kyrkan någon söndag.
Det var dock underligt, tyckte han, o m ingen af flickorna, då de voro tre, kunde få tid att komma ifrån.
Det var j u dock en så- dan god predikant, och det skulle göra dem så godt att få höra kärlekens och fridens ord för- kunnas.
De tyckte måhända vägen var bra lång att gå, och kanske hade den nogräknade fadern en gång för alla sagt ifrån, alt de ej finge åka till kyrkan.
Den unge mannen suckade i sitt hjärta.
Stac- kars barn, så bortkommen hon var.
Och dock- kunde han icke undgå att förundra sig öfver denna hennes okunnighet, då hon haft en sådan lärare.
Sofi fortsatte emelleriid helt förtrytsamt: » Och därför säjer jag igen, att det var bara kitslighet, då han sade, att hans samvete inte tillät h o n o m att släppa fram en af gossarne å det till en af de rikaste, fast han då gjorde ' t, förstås, se ' n han haft honom enskildt å läst å talat med honom.
Men tänk en sådan skam det skulle ha varit för gosstackarn å hans anhöriga annars, å så myc- ket folket fått att prata o m!
» » Pastorn tyckte väl, » menade Nils, » att skammen och folkets prat var ett intet emot det, alt han skulle stå såsom en lögnare och förrädare inför sin frälsare. » Hittills hade han varit så upptagen af sitt sam- tal med flickan, alt han ej vändt sig till eller tänkt på någon af de närvarande, hvilka icke heller med ett ord lagt sig i samtalet, men vid sina si- sta ord kom han att se mot spisen, där Ingeborg satt sig ned på mormors gamla pall, och fann där- vid hennes blick riktad på sig med ett uttryck olikt alla andra, han förut sett däri.
Ej hån o c h trots eller köld och förakt stodo nu att läsa där, utan spändt intresse och dessutom något oroligt, forskande o c h ångestfullt.
Vid hans blick vände hon sig dock genast bort, under det hela hennes ansikte öfvergöts af en mörk rodnad.
Mormor satt i sin stol med sammanknäppta händer, och då det nu var tyst vid bordet, sade gumman högtidligt och långsamt: » Så rätt du har, Nils! » » Ni måtte väl höra, att Nils också är läsare å håller på och omvänder mormor med. » Detta Sofis skämt skar Nils i hjärtat, och han var helt glad, då måltiden var slut och han fick gä ut.
Dessförinnan frågade han dock, huru det skulle blifva med kyrkfärden.
» Efter det bjuds på åka, följer jag väl med då, » tyckte flickan.
Hela den söndagsförmiddagen var Nils sig icke själf.
Han deltog i psalmsången och lyssnade till predikan, utan att dock veta, hvad han sjöng, o c h utan att predikantens ord trängde längre än till hans öra.
Samtalet med Sofi, hennes gäckande röst o c h skämt, hennes om den djupaste okunnighet och köld vittnande ord återkommo plågsamt för hans minne.
Stockholm, N:r 21 (284) Prenumerationspris Fredagen den 26 maj 1893. pr år: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher * k r.
» 7: 50 Idun ensam » 5: — Byrå: Redaktör och K l a r a v.
(Aftonbladets hus.)
utglfvare: FRITHIOF H E L L B E R G.
Alexandra född it I et är endast genom ZQY en lycklig slump _ jag blifvit satt i tillfälle att beledsaga detta förtjusande porträtt med några rader, och troligen komma Iduns läsarinnor att hålla mig räkning för, att jag för dem, i damernas egen tidning, presenterar sig- nora Alexandra Bildt.
Som Svenska akade- miens stipendiat kom jag till Kom, dagen innan de kungliga silfverbröllops- festerna togo sin början.
Omöjligt att få rum; allt var på förhand upptaget.
Slutligen fick ja på hotel Colonna ett litet dåligt krypin för 20 francs.
Men tjugu francs om dygnet för ett rum är något för starkt och all- deles för starkt för en fattig, svensk poet.
Emellertid hade jag aflagt visit i det svenska ambassadhotellet, palazzo Bolognetti, och där blif- vit på det vänligaste emottagen af de förena- de rikenas envoyé, kam- marherre Carl.Bildt.
Och döm om min öfverrask- ning, när jag dagen där- på mottog ett bref, i hvilket jag på det älsk- värdaste sätt erbjöds ett rum i palatset, tills fest- ligheterna voro öfver.
Att jag med tacksamhet be- Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
TJtgifnlngstid: hvarje Iduns helgfri fredag.
Lösnurnmerspris I 5 öro (lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r) AmioilNpris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal s t a f r.
Bildt, K e ill e r.
gagnade detta vänliga anbud, faller naturligt- vis af sig själft.
Och på så sätt kom jag att bo under det tak, från hvilket våra kära sven- ska färger svajade i Rom under konung Umbertos och drottning Marghari- tas silfverbröllop.
Det är också närmast denna rad af lysande fester, vid hvilka signo- ra Bildt var en af stjär- norna, som föraniedt Idun att intaga den af Roms högsta societet fi- rade unga svenskans bild.
* Men signora Alexandra Bildt, » l ' etoile du Nord », som hon ofta benämnes i » 1 ' Italie », förtjänar äf- ven några tacksamhetens ord af en svensk i en svensk tidning för det utmärkta sätt, på hvil- ket hon långt nere i sö-.
der representerar gästfri- heten och den husmoder- liga älskvärdheten i nord.
Det är ingen så lätt sak, som man föreställer sig, att vara gift med en diplomat.
Det for- dras mycken medfödd takt och finhet, det for- dras ännu mer.
Konsten att där mannens diplo- * Det porträtt Idun med- delar är taget efter en olje- målning af den kände nor- ske porträttmålaren Boss.
162 E n trogen v ä n är ett starkt beetkärm; 1 D U N den h o n o m 1893 hafver, han hafver en mäktig skatt.
matiska skicklighet slår slint, öfvervinna svå- righeterna genom det kvinnliga behaget.
Ett vackert leende från ett par rosiga, svällande läppar, ett bevekande ögonkast från en hän- förande kvinna har mången gång uträttat mer, än den slugaste diplomat förmått.
Ja, det fanns en tid, då det var kvinnan och icke diplomaterna, som skötte politiken.
Och det finns en och annan som påstår, att kvinnor- na ännu i dag ha sitt finger med i politi- kens farliga, ständigt växlande spel.
Huru som helst: en diplomats hustru måste därtill ha nerver af stål, ty det fordras min- sann inga vanliga krafter att lika strålande, vid samma briljanta humör gå igenom en hel veckas fester, dag och natt, utan att hälsan lider.
H v a d de måtte vara lyckliga, dessa kvinnor, har ni helt säkert ofta tänkt, som ila från fest till fest, som ständigt, i lysande toaletter, få bada sig i nådens solsken.
Man tror så.
» Ä r ni inte glad? » frågade jag fru Bildt, när hon stod klädd att fara på middagen, konungen gaf för kejsaren i Kvirinalen.
» G l a d!
Gud, hvad jag hellre skulle vilja stanna hemma! » Det kom så osökt, så uppriktigt.
Det låg en hel bekännelse däri.
Nöjet var icke längre en fest, det var ett tungt, mödosamt arbete.
Och ändå såg jag i tankarne den svenska ambassadörens hustru, vacker som en blond Diana, stiga med ett strålande leende på läpparna uppför Kvirinalens marmortrappor.
Det är detta jag skulle vilja kalla upp- offring.
Hemma hos sin man och sin lilla dotter i den konstnärligt smyckade, med utsöktaste smak inredda våningen är fru Bildt sig själf — glad, rättfram, lifligt intresserad för konst och litteratur och med hjärtat varmt klap- pande för gamla Sverige.
Det är ofta hen- nes språk färgas af hemlängtan — alltid då talet faller på Särö, som sett henne födas, och Marstrand, där hon sommaren 1889 för- sta gången mötte sin blifvande man — Mar- strand, hvars kala, otrefliga, uppbrända klip- por och blommande ljunghedar stiga fram för hennes fantasi som hennes drömmars fjär- ran ö midt i all denna söderns härlighet.
Både fru Bildt och hennes man äro arti- stiskt anlagda naturer.
Hon egnade sig som ogift med stor fram- gång åt sångkonsten, och jag minns, att Ar- vid Ödmann i Marstrand var alldeles beta- gen i hennes röst och spådde henne glän- sande triumfer på scenen.
Hon sjunger än- nu, sjunger lika vackert, men scenen är den charmanta salongen i palazzo Bolognetti och publiken för ögonblicket endast hennes man och jag.
Han är entusiastisk och framstående foto graf — den förste fotografen bland diploma- ter och den förste diplomaten bland fotogra- fer, säger han själf.
Och det betviflar in- gen.
Men han är dessutom lärd och en lärd af rang.
Han har afslöjat Capistrani krö- nikas författare och är f. n. sysselsatt med att samla material till ett arbete om den he- liga Birgitta — ett arbete som nog i sinom tid kommer att väcka åtskilligt uppseende, grundadt som det är på en sällspord känne- dom om det gamla tida förhållanden.
Roms och våra medel- 2Hen bltcfen är sorgsen, od) munnens min i i r mtöt unöer löjet gäcfanöe fin.
* * * £} on fänner sin trotlmaft, r&gt;et att bon fan 3 Innan jag nu sätter punkt, vill jag ur en af Roms mest spridda tidningar » Il Populo Romano » öfversätta följande lilla bit, hvilken jag tror särskildt skall intressera damerna.