Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta antyder en allmännare spridd föreställning, att slikt kungörande medförer samma verkan, som om testamentet tiliställes vederbörande arfvingar i handom.
Granskas emellertid hithörande lagens rum, skola säkerligen grundade tvifvelsmål om riktigheten af nämnda föreställning uppkomma.
•18 kap.
Arfdabalken handlar om hvad den bur iakttaga, som testamente tillgodonjuta, eller derå tala vill, och stadgar, jemfördt med Kongl. Kungörelsen den 12 Mars 1830, i i §.
»Hvar som något testamente fått häfver, vare skyldig, i staden inom sex månader och å landet sist å det ting, som infaller näst efter sex månader, sedan han gifvarens död och testamentet vela fick, del inför
Domaren att uppvisa; och gifve tillika in riklig afskrift, som arfvingarne tillställas skall.» i 5 §.
»Vill man klandra testamente; göre det inom natt och år, sedan han derom kunskap fick, som i 1 § sagdl är.
Sistanförda ord ådagalägga otvetydigt, alt den, som är berättigad att klandra testamente, är också berättigad alt derom få kunskap, som i 1 § sagdt är, det är, såsom, pä sätt som i 1 § sagdt är, hvilket åter innebär, att testamentet skall vara i riktig afskrift honom lillstäldl, det är, i handom lemnadt.
Innan della skett, börjar ej den bestämda laga klandertiden att löpa; ty dertill erfordras bestämd visshet, att arfvingen fått riktig kunskap om testamentets tillvaro och bevakning.
Huru motsvarar nu berörda kungörande genom tidningarne nyssnämnda fordran, eller hvilken säkerhet gifver detta för antagandet, att handlingen, som på sådant sätt blifvit offentliggjord, kommit till vederbörandes kunskap?
Alven om den person, saken rörer, befinner sig i de vilkor, att han kan hålla sig eller läsa den 79 tidning, i hvilken kungörandet sker, bar han dock icke nfigon förpligtelse, juridisk eller moralisk, att hålla sig eller låsa denna tidning, aldra minst med den omsorg att icke en dylik kungörelse möjligen undgår hans uppmärksamhet.
Nar så är, kan, efter mm tanka, bevisningen, att ett dylikt kungörande till och med flera gånger ägt rum, icke skattas lika med bevisning om testamentets tillställande i handom, och följaktligen ej uppfylla lagens kraf.
Ernås åter icke nyssberörda ändamål, så är den kostnad förspild, som ett dylikt kungörande medförer, och denna är icke obetydlig, när vidlyltiga testamentsliandlingar intagas i en tidning, helst om detta, såsom vanligt, förnyas flera gånger.
Denna mm åsigt af saken har föranledt mig alt, när jag någon gång sett domstolar i resolutionerna öfver lestamentsbevakningar uttryckligen föreskrifva lumdlingarnes införande i tidningarna, till obekanta eller lill vistelseorten okända arfvingars efterrättelse, från nämnda domstolar infordra förklaring öfver den lagliga grunden lill dylika förordnanden.
Jag har till denna åtgärd ansett mig äga särskild anledning i den farhåga, berörda förfarande kunde ingifva, att samma domstolar skulle vara sinnade att för godt antaga ett dylikt sätt alt tillställa testamenten, och följaktligen afskira arfyinges klanderrätt, då denne försuttit en sålunda tillkommen tidsbestämning för klanderrättens utöfvande. 1 de förklaringar, jag i följd häraf fått emottaga, har icke någon laglig grund blifvit åberopad med anspråk på godkännande.
Likheten med sättet för kungörande af arf, tillfallet okänd arfvinge, har blifvit omnämnd, likaså gammal häfd och svårigheten alt på annat sätt få reda på okända arfvingar.
Icke någon domstol har yttrat sig sinnad att på grund af slikt kungörande döma arfvinge förlustig klanderrätt, och alla de i fråga varande domslolarne hafva förklarat sig vilia afstå från vidare medde o j lande af dylika föreskrifter, sedan deras ändamålslöshet blifvit påpekad.
Till alhjelpande af den antydda svårigheten att på annat sätt utröna okända arfvingars tillvaro och vistelseort, synes mig ett enklare, mindre kostsamt och ändock lika verksamt medel vara, att i tidningarne införa en helt kort kungörelse om testamenlsgifvarens död med underrättelse, alt testamente finnes af honom upprätladt.
Detta ämne, har jag ansett mig bora här vidröra, för att derpå i allmänhet fästa domares och domstolars uppmärksamhet.
I min vid sistförflutna riksdags början afgifna embetsberättelse vidrörde jag med några ord det i vår lagstiftning allt mer och mer tillämpade, så kallade Lulitudsystemet.
Närmaste orsaken till delta ämnes upptagande i berättelsen var en iakttagelse, sorn blifvit gjord vid granskningen af de till Justitie-Ombudsmans-expeditionen inkomna Fångförleckningar med deri förekommande redogörelser för domslolarncs utslag 80 rörande häktade personer, att nemligen vid tillämpningen af de pä ofvannämnda system grundade lagar och författningar i de flesta fall minimum af straff blifvit ådömdt.
Jag anmärkte dervid, att omöjligen i alla dessa fall intiaflat de mest mildrande omständigheter, hvilket förhållande ensamt kunde rättfärdiga en slik slrafftiilämpning.
Jag tillät mig äfven den förmodan, alt i en mängd af brott, möjligen de flesta, hvarken försvårande eller förmildrande omständigheter af framstående betydelse förefunnes, och att i dylika fall ett medeltal emellan maximum och minimum vore lämpligt straffmått, enär detta borde vara sådant att det kunnat höjas eller sänkas, i händelse försvårande eller förmildrande omständigheter varit för handen.
Sedan dess har under riksdagens lopp Ilöglofl.
Lagutskottet uti dess Betänkande N:r 35 rörande Kongl. Majlis nådiga proposition med förslag tiil ny strafflag, (sid. 8), egnat åt förevarande ämne några nflexioner, dem jag ansett lämpligt på delta sätt meddela de läsare af denna berättelse, som icke haft tillfälle alt på närmare håll följa riksdagens förhandlingar, men för hvilkas embetsveiksamhet det är af vigt att känna de åsigler i ämnet, som gjort sig gällande hos bemälde lagstiftningsmvndighet.
Dessa reflexioner synas närmast föranledda af en vid riksdagen väckt enskild motion, deruti motionären yrkat, att lalitudsystemet måtte borttagas och absolut bestämda stralfl företrädesvis införas, med domaren förbehållen rättighet att, när straffet utgjorde minst två år, kunna minska eller höja detsamma högst sex månader, med uppgifvande af skillén dertill i utslaget. 1 följd häraf säger Utskottet sig hafva funnit af nöden att »angifva de grunder, hvarpå latitudsystemet hvilar, så mycket heldre som utskottet i sammanhang dermed bilf ver i tillfälle att fästa uppmärksamheten å en irring, som i fråga om systemets tillämpning någon gång i theorien lörsports»; hvarefter Utskottet fortfar: »Detta system är hufvudsakligen betingadt af den i oändlighet skiftande vexling af menskliga förhållanden, som har till följd, att sällan, om ens någonsin, två handlingar, fastän till slaget lika, i alla dess yttre och inre beståndsdelar fullt motsvara hvarandra, samt af omöjligheten för lagstiftaren att vid uppställande af ett lagbud ej allenast förutse, utan äfven korrekt uttrycka alla nyanser af de konkreta fall, som derunder kunna komma att hänföras.
Genom ett försök härutinnan skulle lagstiftningen komma alt fördjupa sig i en kasuistik, som ofta blefve förvillande, alltid ofullständig och sjelfva soråkels resurser skulle snart vara uttömda.
Det är der före man öfverallt afstAtt från ett så äfventyrligt försök, oell i stallet, då man i cnlighet med den nyare kriminalrättens kraf velat, att straffet skulle drabba den brottslige icke allenast efter sjelfva effekten af handlingen utan jemväl efter graden af viljans förderf, ålnöjt sig med att i lagen bestämma straffarten för hvait brott samt ett maximum och ett minimum derinom, men öfverlemnat åt domaren alt inom de uppdragna gränslinierna mäta straffet efter omständigheterna vid brottet.
Det är sanni, att domaren kan misstaga sig: det är sanni, att olika domare kunna bedöma ett och samma 81 samma fall olika; — sådana olägenheter höra till ofullkomligheten af allt menskligt; — men visst är, att lagstiftaren sjelf, genom att stadga ett bestämdt straff för hvart brott, jemväl beginge ett misstag, enär, i anseende till redan antydda skiljaktighet emellan brottsliga handlingars yttre och inre karakterer, straffet derigenom ofta, ja i de flesta fall, blefve orättvist, — icke tillfredsställande rättvisans kraf, icke af passadt efter brottsligheten.
Men medgifves detta, då inses ock lätt att vådan af lalitudsystemet är ringare, än vådan af bestämda straff; ty del lärer väl ej kunna förnekas, att domaren åtminstone ofta bör kunna träffa det rätta.
Den nu föreslagna lagen (nya strafflagen) lemnar ock domaren en närmare ledning för sin pröfning härutinnan genom sjelfva den ordning, hvari de för ett brott alternativt bestämda straffarter, då sådana finnas stadgade, i lagtexten förekomma.
Den uppmärksamme granskaren finner nemligen lätt, att den anordning, hvarigenom än den strängare, än den lindrigare straffarten blifvit satt i första rummet, icke kunnat bero af slump eller af vårdslöshet vid lagens uppställning: han måste deraf finna lagstiftarens mening hafva varit den, att domaren skall använda den straffart, som först finnes utsatt, när den svårare är, om ej mildrande omständigheter äro öfvervägande, och när den lindrigare är, om ej försvårande omständigheter öfverväga.
Denna regel var visserligen med uttryckliga ord angifven i Lagberedningens förslag, men Utskottet har, lika med Kongl. Maj:t, ansett den snarare genom doktrinen än genom ett uttryckligt lagbud böra göras gällande.
På dessa grunder och framför allt derföre, att latitudsystemet, hvilket redan i många fall var antaget af 1734 års lagstiftare, som till och med stundom öfverlemnade åt domaren en vida större pröfnmgsrätt, än nu är i fråga, sedermera blifvit i vår lagstiftning häfdvunnet, utan att någon allmännare olägenhet deraf försports, anser Utskottet förutnämnda motion icke förtjena vidare afseende.» »I sammanhang härmed anser sig likväl Utskottet, på sätt ofvan är yttradt, böra angifva en irring i fråga om systemets tillämpning, som dock mera i theorien än i praxis stundom förnummits.
Man hör nemligen någon gång påstås, att, såsom man uttrycker sig, i vanliga fall, eller då hvarken försvårande eller mildrande omständigheter förekomma, domaren borde uträkna alt medium af den för brottet stadgade latitud, och bestämma detta medium såsom straffpåföljd för brottet.
Denna sats, till sjelfva sin grund oriktig, skulle ock, om den vunne allmännare insteg, kunna föranleda åtskilliga vådor, bland hvilka jemväl.den att ransakningarne icke komme alt blifva förda med den större omsorg och noggrannhet, som latitudsystemet brafver.
Att brott skulle kunna förekomma utan hvarken försvårande eller mildrande omständigheter, är en orimlighet; men väl kan det någon gång inträffa, att dessa olika slags omständigheter så uppväga hvarandra, alt det för mensklig blick är svårt alt afgöra, hvilka äro de öfvervägande.
Hvad som dock ingalunda kan medgifvas, 11 82 är, att dessa fall skalle vara de vanligast förekommande.
Skulle lagstiftaren ansett detta vara förhållandet, hade han väl för hvart brott utsatt ett bestämdt straff, endast medgifvande domaren att vid försvårande omständigheter höja och vid mildrande sänka straffet intill en viss gräns
Så har dock icke skett: den redan angifna, i oändlighet skiftande mångfalden af menskliga förhållanden har derför varit en fullgiltig grund, Samma grund föranleder ock dertill att, om pluralitelen af ransakningar i brottmål skulle göra det intryck, att försvårande och mildrande omständigheter väga jemnt, orsaken dertill stundom måste sökas i något helt annat än brottens natur, nemligen t ransalcningens ofullsländighet.
Förgätas må ej heller, alt vid vissa brott, t. ex. barnamord, omständigheterna oftast äro öfvervägande mildrande: vid andra åter, t. ex. af arghet gjorda falska angifvelser, öfvervägande försvårande.
Ater andra förete sig så mångskiftande, att någon hufvudkarakter af de dermed förenade omständigheter svårligen kan betecknas såsom den vanligaste.
Man sage icke att skuffningen är en förmildrande omständighet: den är ingen omständighet vid brottet — den är brottet sjelft, sjelfva faktum; men detta faktum kan hafva inträffat under omständigheter, så försvårande att gerningen ej bör kunna försonas med ringare straff än fängelse, likasom, å andra sidan, flera slag, äfven då ringare åkomma deraf följt, kunna hafva utdelats under så mildrande omständigheter, att det ringaste i lagen bestämda bötesbelopp vore ett efter graden af brottslighet derför afpassadt straff.
— Utskottet anser sig således böra varna för ett misstag, som, om .det vunne allmännare utbredande, skulle i väsendtlig mån tillintetgöra fördelarna af latitudsystcmet, och i sjelfva verket utgöra en maskerad återgång tili det redan öfvergifna systemet af fixa straff.»
Man skall säkert med tacksamhet emottaga den utredning af i fråga varande systems rätta anda och mening, som Utskottet sålunda meddelat: ty den mening lagstiftaren, — vare sig alt han författat eiler pröfvat ett lagförslag, — deruti inlagt eller funnit inlagd, är obestridligen den, efter hvilken lagbudet skall tolkas och tillämpas, ehvad den må öfverensstämma eller icke med den enes eller andres åsigt.
Det var i synnerhet af vigt att erfara, huru lagstiftaren vid straffskalans uppställning tänkt sig densammas blifvande tillämpning.
Att, efter den nu gifna förklaring min härofvan antydda förslagsmening icke kunde godkännas, var att vanta, men också den missriktning i systemets tillämpning, mot hvilken hon förnämligast var uppstäld, framstår derigenom, om möjligt, ännu mera förkastlig, [melleröd fruktar jag, 83 att den tanka, som lflg till grund för nämnda förslagsmening, skall, om ock i annan form, fortfarande nflgon tid uppenbara sig i lagtillämpningen.
De stora latituder, som vid nflgra brott äro stadgade, skola sannolikt till en början hafva den följd, att domaren, om ock omedvetet, för sig uppdelar det stora området, som i hvart och ett af dessa fall är lemnadt åt hans pröfning, i flera mindre, och på samma gång indelar de brott, som derinnom ligga, i vissa grupper, så att de väsentligen likartade brotten beläggas med ungefärligen lika straff.
Detta är visserligen ett ofullkomligt användande af systemet, men torde tills vidare hafva någon ursäkt ej blott i domarens misstroende till sin egen skarpsinnighet, att i hvarje fall träffa det absolut rätta straffmåttet, utan ock i något afseende på allmänna omdömet, som icke har öga för de finare skiftningarne i brottets karakter, men tager anstöt, derest väsentligen lika brott beläggas med alltför olika straff.
— Vid sidan af Utskottets fördelaktiga omdöme om domslolarnes i allmänhet redan vunna skicklighet att tillämpa latiludsystemet, äfven i dess fullkomlighet, tillåter jag mig påpeka, såsom ett undantag, det af mig anmärkta, allt för flitiga användandet af minimum i strafl-bestämningarne, på det att aämnda omdöme, i strid med dess syftemål, icke må alstra föreställningen, att vidare framsteg på den vägen ej behöfva eftersträfvas.
Eli sådant föreställningssätt skulle, i min tanka, vara menligt för systemet och på samma gång för lagskipningen; ty om detta system skall kunna uppnå den fullkomlighet, hvaraf det ar mäktigt, kan det, åtminstone med vårt rättegångssätt, icke ske annorlunda, än uteslutande genom domarens allt mer och mer vidgade insigter och mognande omdöme, hans aldrig tröttnande nit och ständigt vakande rättskänsla.
I nyssåberopade, lill Rikets sednast församlade Ständer afgifna Berättelse vidrörde jag äfvenledes frågan om verkan af stämning (se nämnda Berättelse sid. 121).
Genom min framställning i detta ämne, åsyftade jag att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på den olika praxis, som i olika delar af Riket och på olika tider vid samma domstolar gjort sig gällande, i så måtto att, när i en rättegång svaranden, ehuru lagligen stämd, icke å utsatt dag hos Rätten tillslädeskommer, några domstolar, med uppskjutande af målet till annat ting eller annan rättegångsdag och med föreläggande för den uteblifna parten att då sig inställa, vid lämpligt äfventyr, föreskrifva, att käranden skall tidigt före sagda ting eller rättegångsdag om detta beslut be visligen underrätta vederparten; hvaramot andra domstolar icke meddela någon dylik föreskrift om beslutets delgifvande med vederparten.
Jag sökte visa, att delta olika förfarande hade sin grund i olika åsigter om verkan af stämning, samt antydde, alt jag, på uppgifna skäl, höll före, att med vår lag och rättegångsordning bäst öfver ensstämde den åsigt, som i 41 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 uttalas, nemligen att den. som en gång fått njuta till godo laga stämning, eller eljest blifvit lagligen hörd, borde, uti allt hvad sedan förelöper i saken iakttaga hvad lag 84 i allmänhet stadgar, samt han eljest kunde till bevakande af sin rätt finna vara för sig nödigt; oell alt följaktligen någon dylik föreskrift för käranden, att meddela lagligen stämd men uteblifven vederpart innehållet af Rättens uppskofsbeslut, icke erfordrades; men jag hemstälde icke destomindre, huruvida Rikets Ständer ej skulle finna nödigt att, till brytande af en nog allmänt inrotad praxis i berörda afseende, antingen införa i någon § af 18 kap Rättegångsbalken ett tillägg i ofvanantydda syftning, eiler ock hos Kongl.
Maj:t i underdånighet begära, att en erinran om lagens rätta mening i denna punkt blefve vederbörande domare genom nådigt Cirkulär meddelad.
Jag uttryckte nemligen farhåga, att en förändring i vissa domstolars eller domares under längre tid iakttagna förfarande, att föreskrifva kommunikation af uppskofsbeslut, skulle, om den plötsligen och omärkligt infördes, kunna hafva lill påföljd, att en uteblifven part, i förväntan på en dylik, förut vanlig kommunikation, kunde utsätta sig för äfventyret af talans förlust eller försittande af upprepade förelägganden, åtföljda af ständigt ökade vitén.
Denna framställning lyckades icke tillvinna sig hos Lag-utskottet sådan uppmärksamhet. att hon gjordes till föremål för Rikets Ständers pröfning.
Sedan dess har jag under mina embetsresor genom efterfrågan ytterligare erfarit, hvilken osäkerhet, hvilket vacklande än hit än dit, i åsigterna rörande delta ämne, är rådande ibland domare.
Jag har äfven till min ledsnad förnummit att, oaktadt den betänklighet jag uttalade emot en plötslig och omärklig förändring af häfdvunnen praxis, en och annan domare icke destomindre beit hastigt ombytt förfaringssätt härutinnan, hvaraf menliga följder mäste befaras.
Också har nyligen klagan blifvit ford hos mig af en person, som för uteblifvande från Häradsrätten blifvit fäld till ett vite, hvilket vid nästförulgångna ting var honom förelagdt, utan att han derom erhållit ringaste vetskap.
I den förklaring, jag häröfver infordrade, förmälde den ordinarie domhafvande!!, alt han under mer än ijugii år haft för sed att i uppskofsbeslut, jemte föreläggande af äfventyr, stadga skyldighet för käranden att om beslutet bevisligen underrätta svaranden, men alt den domhafvande, som, under ordinarie domarens ledighet, förrättat det lagtima ting, då förrbemälde klagande vid vite ålades inställelse å nästkommande ting, förfarit efter annan åsigt och icke gifvit föreskrift om dylik kommunikation.
Detta klagomål har jag måst lemna utan vidare afseende, emedan jag under närvarande förhållanden ansett mig icke kunna förordna åtal emot någondera af de olika åsigternas anhängare.
Häraf har jag funnit mig uppmanad att förnya den framställning, jag tillät mig i min sednaste embetsberättelse.
Jag yttrade der, att skiljaktiga omdömen kunde finnas, hvilket dera af ofvanbeskrifna förfaringssätt vore det lämpligaste; men derom tyckes mig de olika meningarna böra vara ense, att den nuvarande osäkerheten i praxis icke kan fortfara utan skada för lagskipningen, och att förthy en bestämd föreskrift om det ena eller andra förfaringssättets iakttagande ju förr desto heldre bör på lämpligt sätt meddelas. 83
För vinnande af nödig enhet i behandlingen, på Hofraltens särskilda divisioner, af besvär öfver Konungens Befallningshafvandes utslag i lagsöknings- och utmätningsmål, hade Presidenten i Kongl. Göta Hofrätt, uti underdånig skrifvelse den 26 Juli 1862. hemstält, om icke Kongl.
Majit skulle finna skäl att i nåder meddela närmare förklaring af hvad 6 § i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798 innehåller angåen de sättet för Hofrätts behandling af dylika besvär.
I nådigt Bref den 8 Mars innevarande år har Kongl. Majit, visserligen härå meddelat det svar, att någon förklaring af lag i det ämne, i fråga varande framställ o o o ning afsåge, icke vore behöflig; men emedan de grunder, på hvilka berörda nådiga svar stödes. otvetydigt utmärka, hvilken af de stridiga menmgarne anses vara med lag öfverensstämmande; har jag, i betraktande jemväl af frågans vigt inom lagskip ningen, ansett mig böra, till dess väsendtligaste innehåll, här intaga det nådiga Brefvet, som är stäldt till bemälda Kongl. Hofrätt och så lydande: »CARL etc.
Uti undånig skrifvelse den 26 Juli 1862 har Eder President anfört hurusom, i fråga om behandling af de hos Eder anförda och af
Eder till kommunikation ulslälda besvär öfver Vårö Befallningshafvandes Utslag i lagsökningsoch utmätningsmål, deruti förklaring ej inkommit, olika åsigter hos
Eder gjort sig gällande i så målto, att ehuru J då Klaganden underlåtit att inom behörig tid ingifva bevis om verkställighet af kommunikationen, förklarat målet desert, äfvensom i de fall, som stundom inträffa t, att klaganden i rätt tid inlemnat sådant bevis och dervid jemväl fogat afskrift af besvärshandlingarna, utan vidare omgång, efter det lörklaringstiden förflutit, företagit sådant mål till pröfning, skiljaktighet deremot yppats då, såsom oftare inträffat, det inom behörig tid inkomna kominunikationsbeviset ej varit åtföljdt af afskrift utaf besvärshandlingarna, och de kommunicerade handlmgarne ej heller blifvit af den utebiifne förklaranden återstälda, hvarvid tre af Edia Divisioner, för att, i öfverensstämmelse med de flera på olika tider Eder meddelade föreskrifter om exsekutionsmålens skyndsamma bringande till slut, bereda målen till afgörande, förelagt klaganden alt inom viss tid inkomma med afskrift af besvärshandlingarna, samt, då detta föreläggande iakttagits, företagit målet till pröfning, men, när klaganden sådant åsidosatt, förklarat hans talan desert, hvaremot de två öfriga Divisionerne ansett dylika mål ej kunna vinna någon ytterligare handläggning, med mindre någondera parten derom särskilt anhållit, hvilken åsigt den ena af dessa Divisioner, åtminstone i ett fall, så tillämpa!, att icke ens en af den utebiifne förklarandens sterbhusdelegare, mera än tre år efter det besvären utstäldes till kommunikation, gjord anhållan om målets företagande till pröfning ansetts föranleda till något föreläggande för klaganden att genom inlemnande af afskrift utaf besvärshandlingarne komplettera målet; och enär af dessa motsatta åsikter och methoder för målens behandling endera måste vara D _ O stridande mot lagens afsigt och mening, om än dess ord kunde åberopas till stöd för begge, men rättsökande parter hade grundad! anspråk på lika beskaffad handläggning af lika beskaffade mål, samt, fastän under den öfverläggning, som hos Eder den 86 19 December 1861 ägt rum i ämnet, pluraliteten af Edra ledamöter ansett underdånig hemställan i frågan icke böra ske, de stridiga åsigterna likväl icke blifvit förenade, hvadan desamma framgent, och så länge någon behörig pröfning af dem icke blifvit meddelad, komme alt visa sina olika verkningar, i det alt somliga parter finge de mål, sorn dem rörde, pröfvado utan vidare tidsutdrägt, än som oundgängligen fordrades, under det andra måste i åratal vänta på afgörandet och derigenom möjligen gå miste om sin rätt;
så ansåge sig Eder President, på grund af sin pligt att vaka öfver ärendenas jemna gång inom Hofrätten, böra i underdånighet hemställa, om icke Yi af det anförda förhållandet skulle finna skäl att, till undanrödjande af de uppkomna tvifvelsmålen. i nåder meddela närmare förklaring rörande rätta förståndet och tillämpningen af hvad 6 § i Förordningen den 28 Juni 1798 innehåller angående sättet för HofRälls behandling af besvär i lagsöknings- och utsökningsmål.