Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag 105 Jag tv ifla i- icke, att alla fördelar af dessa föi rättningar kunnat vinnas utan så månsa och stora olägenheter, utan så obotliga skador. w ö 7 O
Under afbidan af tiden för ett icke alldeles hopplöst lagförslag örn skogshushållningen, skulle dock ett förslag, såsom mindre genomgripande kunna, i fråga om skifteslagarnes tillämpning på enskilda hern man sskogar, möjligen hafva en utsigt för sig.
Det vore örn införande al den förändring, att hvarje ännu oskiftad skog eller utmark må, der alle delägarne ej annorlunda åsäm jas, förblifva oskiftad, och hvarje delägare i en sådan lemnäs frihet att fordra antagande af det i fråga varande skogshushållniugssäitet.
Önskligt vöre, örn härtill kunde lemnäs ej allenast vitsord åt den delägare, som sådant begärde, utan ock den nödiga indelningens verkställande på allmän bekostnad.
Endast på få ställen torde det vara, som fråga härom kunde blifva; och det vore ej blott skäl att genom uppmuntran i möjligaste måtto befrämja den goda saken, ulan ock af högsta nytta, att på allt sätt söka framkalla efterdöme!!, hvaraf enskild omtanka för dess framgång kunde väckas.
För öfrigt har jag trott mig böra tillstyrka, att eila skogar, sorn helt och hållet eller i någon man stå under allmän vård, ovilkorligen och så fört ske kan, regleras till förvaltning efter den i fråga varande methoden, ehvad de återstående obetydliga kostnaderne dertill kunna bestridas med häradsboars tillskott och skogsplanteringskassans medel, eller något anslag af allmänna medel kan för ändamålet blifva nödigt.
Hvad vidare angar en vid sista riksdag väckt fråga om förbud mot de lill allmän förargelse anställda totala nedlmggningar af hela skogstillgången vid .skogrika hemman; sä bär jag lika litet mot detta, som emot hvarje annat sätt att förstöra hemmanens skogar, kunnat uttänka något verksamt hinder annorlunda, än att forst genom lag och deraf på hvaije ställe gjord tillämpning bestämmes, huru mycken skog som vid hvarje hemman eller egendom, bör finnas, och derefter likaledes varder utsatt, huru slör del af denna skog ärligen må a (brukas.
Ty föga skulle det gagna, om i stället ett förbud utfärdades mot hela skogens ned fållning på en gång elier inom viss utstakad lid, enär iakttagandet af ett sådant förbud kunde blifva endast ett uppskof, efter hvars förlopp sköflingen ginge för sig, och en mindre brådstörtad afbrukning, sorn dock alltjemt fortginge i större utsträckning, än skogens framlida bestånd medgåfve, svårligen någonsin eller åtminstone i de flesta fall | A Jusl.-Ombudsmans Emb.-Berält. till 1850 års riksdag.
*** 106 icke skulle kunna efter någon tillförlitlig grund kontrolleras, der ej en uppmätning eller fördelning af skogen efter förevarande method för sig galt.
De skogar, som i allmänhet bäst vårdas, torde vara de, som begagnas för bruk och bergverk, så vidt de nemligen tillhöra ägarna af sjelfva verken, vid hvilka deras produkter användas.
Hvad åter de skogar angår, från hvilka kol till bergshandteringen köpas; så måste af frigifven handel med dessa kol den verkan efter all sannolikhet uppstå, alt skogen medtages, i den män ökad afsättning erbjuder sig.
Vinningslystnaden för dagen kan nemligen här lika litet som annorstädes förneka sig; och då tillfället här är bättre än annorstädes, alt med fördel föryttra; finner man sig endast i en desto starkare frestelse att glöma framtiden.
Uppmuntrad af tällan imellan afnämare, till följd af ökad smidesfrihet och utvidgad brukshandtering, bör således kolhandelns frihet naturligen leda derhän, att köpekolsdistrikterne blifva de orter, som skyndsamast utblottas på skog.
Tillgången på kolnings ved eller så kallad kolför skog uttömes först.
Men der ingen sådan är qvar och ingen mila iner kan brännas, drifver nöden att använda den uppväxande skogen till svedjande, hvartill den ganska ung kan användas; och svedjandet lemnar sedan intet rådrum för uppväxt ända till kolförhet.
Så vidt bergshandteringen beror af tillgång på köpekol, kan denna handtering, för ögonblicket uppdrifven genom den ökade kolfångst, som härrört från utvidgad kolhandel, ej undgå ett återfall till lägre ståndpunkt, än der den befann sig före den utvidgade frihetens inträde.
Huruvida någon ting redan nu kan i lagstiftningsväg företagas till afböjande af den hotande faran, lärer ej ulan grundlig sakkännedom kunna afgöras.
Att hvad göras kan är af nöden, så mycket har förefallit mig klart.
Träd varuhandeln, så vidt den rörer sig med bräder, bjelka r och spiror, kan väl icke medtaga de hemmans husbehof, som lemna virket, så vida ett hemmans hela skogstillgång ej lärer bestå af dertill utvuxna träd.
Men för en fortfarande tillgång kan äfven här icke umbäras sparsamhet med skogen och vård om återväxt.
Och svårligen lärer väl, med dessa skogar mer än andra, exempel häraf finnas att framvisa.
Att i vissa orter tillgången från enskilda ägor nu mera börjat saknas, ville jag sluta deraf, att tillgrepp från kronoskogarna i dessa orter yppat sig i vida större utsträckning än förut.
Blifva dessa tillgrepp icke hämmade; så kan tillgången på trädvaror till utförsel derigenom väl någon tid underhållas, men kan dock, i brist af ali omvårdnad om skogarna, säkerligen icke länge fortfara. 107
Från alla sidor nalkas den skogarnes fulländade undergång, som slutligen skall frambringa den enhälliga öfvertjgelsen, att det onda ej får lemnäs utan hjelp.
Ett lagstiftningsförslag, som jag ansett böra här upplagas, har hos mig kommit i öfvervägande genom en lill mig ställd anmälan om de olika sätt, domstolarne iakttaga vid behandlingen af mål, deruti en person tilltalas för flera brott, af hvilka det ena är be lagd t med penningeböter, som skola vid bristande tillgång förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, men å ett annat bör tillämpas prygelstraff enligt krigsartiklarna; uti hvilka mål de fleste krigsrätter samt Kongl. Krigshofrätlens fleste ledamöter dömt den brottslige att i ena bot afstraffas med fängelse vid vatten och bröd; hvaremot Högste
Domstolen gillat den af minoriteten i Krigshofrätlen samt stundom af Krigsrätter yttrade mening, enligt hvilken så beskaffade brott ansetts icke kunna i ena bot annorlunda än med spö bestraffas.
Till stöd föi1 ådöniandet af fängelse vid vatten och bröd har endast blifvit åberopadt, att denna bestraffning icke vore att anse för lindrigare än prygelstraff, i följd hvaraf den förra straffarten, hvilken dessutom, jemlikt kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, alltid borde äga rum, när penningeböter skulle förvandlas, blifvit enligt 11 punkten i kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 tillämpad.
Häremot har dock blifvit anmärkt, att dä genom kongl.
Cirkuläret den 26 November 1812 prygel är salt i stället för spöstraff, som i Krigsartiklarna för vissa brott stadgas, med denna lagförändring icke varit åsyftadt att bereda den brottslige en lindrigare bestraffning, utan endast en sådan, som i anseende
Lill det om spöstraffet rådande begrepp vore att betrakta såsom mindre vanärande för militärståndet; och förmentes alltså prygel i afseende på arten böra skattas lika med spö.
Att spö och prygel åter vore ansedda svårare, än fängelse vid vatten och bröd, följde af grunderna i 5 kap.
Straffbalken; hvarförutan vid Öfverdomstolarna dagligen förekomme ansökningar om spöstraffs förvandling till fängelse vid vatten och bröd, samt särskildt hos Krigshofrätten om prygels förvandling till nämnde slags fängelse, då deremot troligen ej funnes exempel derpå, att förvandling af fängelse vid vatten och bröd till spö eller prygel någonsin blifvit begärd.
När nu det fall inträffade, att påföljd i ena bot borde bestämmas för brottsligheter, hvaraf någon del, enligt allmänna lagen, kunde försonas med penningeböter, de der vid bristande tillgång nu mera, jemlikt 1841 års Kongl.
Förordning, alltid 108 böra Förvandlas till fängelse vid vallen och bröd, men en annan del äler vore belagd med prygelstraff, samt med skäl kunde i fråga sättas, huruvida detta senare bör användas vid bestämmandet af bestraffning i ena Ibot å särskilda förbrytelser, af hvilka någondera skall efier allmän lag bestraffas; syntes följaktligen ej annan utväg vara alt tillgå, än att, enligt grunderna uti 78 § af 14 kap. krigsartiklarna, spöstraffet, i hvars ställe prygel endast vilkorligen tillkommit, borde antagas såsom det, hvartill den brottslige gjort sig i ena> bot förfallen, helst det uti 1812 års kongl.
Cirkulär gifna stadgande om de fall, då spöstraffet är i krigsartiklarna afskalfadt, icke kunde upphäfva de i 11 punkten af 1807 års kongl.
Förklaring lagde grunder för olika straffs förvandling till ett enda, samt 1841 års kongl Förordning, hvilken efter stadgandet om böters förvandling endast till fängelse vid vatten och bröd uttryckligen förklarar någon ändring icke vara derigenom gjord i hvad 11 punkten af 1807 års kongl.
Förklaring föreskrifver angående uträkning och förvandling af olika bestraffningar lill ett slags straff, således icke vore på här i fråga varande fall tillämplig.
Om det nu borde antagas, att prygelstraffel är svårare än fängelse vid vatten och bröd, och att, der det förra ej är användbart, spöstraff i stället bör inträda; så ansåges skäl vara för band att, i fall af ofvannämnde beskaffenhet, detta senare straff, såsom svårast, borde till åtlydnad af 1807 års kongl.
Förklaring den brottslige ådömas, men icke fängelse vid vatten och bröd.
Och hade denna åsigt blifvit bekräftad deraf, att Kongl. Majrt genom Nådigt Utslag den 29 April 1848 uti likartadt fall förklarat en till andra resan stöld, rymning och munderingspersedlars förskingring förvunnen person skyldig att straffas med spö, ehuru han af Nåd undsluppit detta straffs fullbordan.
Då imedlertid, i anseende lill den i lagstiftningen sedan längre lid rådande grundsats, att mer och iner undvika spöstraff, det syntes kunna antagas, att nu i fråga varande förhållande varit af lagstiftande makten förbised.t; har fråga blifvit framställd, om icke en med nämnde grundsats öfverensstämmande förändring af gällande lag borde äga ruin, hvarigenom vid böters och prygelstraffs sammanläggande i de fall, der böterne blifvit efter allmän lag adomda och borde till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, det senare straffet förklarades böra i ena bot användas.
Detta förslag har jag deslomindre bordt underlåta att hos R.
Ständer föredraga, som jag for min del instämmer i den tankan, att spöstraffets användande ej mera är lämpligt i de händelser, för hvilka det i Krigsartiklarna 109 befi lines afskaffadt genom 1812 års kongl.
Deremot kan jag icke antaga föreställningen om prygelstraffet, såsom lindrigare än fängelse viel vallen och bröd, och följaktligen ej heller tillstyrka, att förvandlingen till det senare äger mm, när böter, i vatten och bröd förvandlade, skola med prygel sammanläggas.
Då t ver tom otvifvelaktig! är, alt det förra eller fängelset vid vatten och bröd skulle, såsom lindrigare, af den sak fa lide väljas framför prygelslraffet, i händelse valet blefve honom lemnadl; måste ock häraf följa, att en brottsling, som gjoi t sig skyldig till prygel, men visste, att i händelse han föröfvade äfven ett sådant brott, som vore belagdt med penningeböter, lian vid dessas sammanläggning med prygel linge båda straffen i ena bot förvandlade till fängelse vid vatten och bröd,, skulle finna sig frestad att genom dylik ytterligare brottslighet bereda sig ett lindrigare straff.
Som nu lill prygelstraffets undvikande, vid den i fråga varande förvandlingen, någon annan anledning ej blifvit uppgifven, än att böter, ådömda efter allmän lag, ej borde förvandlas i en art af kroppsstraff, hvilken endast i krigslagarna förekommer, men jag vid denna betänklighet, i fråga örn en lagförändi ing, ej kunnat fästa den vigt, alt jag derföre bordt tillstyrka ett alldeles olämpligt bestraffningssätt, hvars verkan skulle komma att strida mot strafflagarnes ändamål och föranleda till nya brott; så har jag stannat vid den tankan, att af de i fråga varande straffen icke fängelset vid vatten och bröd, ulan prygelstraffet, såsom det svårare, bör förklaras vara det, hvartill böterne vid här i fråga varande förhållande böra förvandlas.
Såsom en uppenbar origlighet lärer det böra betraktas, alt då, enligt den i kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 om ändring i 5 kap. 4 § Straffbalken stadgade allmänna tariff för böters förvandling vid vatten och bröd, det belopp af böter, som svarar mot nio par spö, eller 27 daler, skall i vatten och bröd förvandlas till nio dagar, samma belopp af spö, stadgadt för olofligt innehafvande af dyrk, förklaras genom en annan kongl.
Förordning, äfvenledes utgifven den 10 Juni 1841, motsvara tolf dagars fängelse vid vatten och bröd.
Den sålunda befintliga olikheten uti dessa båda, af Konung och Ständer beslutna förordningar har sannolikt härrört deraf, att den tariff eller så kallade tabell, som åtföljer den förra och hvari för hvarje dags tillökning i fängelsetiden vid vatten och bröd utsättes det ökade bötesbelopp, som deremot svarar, ännu icke varit upprättad, när Förordningen om bestraffning för dyrks innehafvande redigerades, och att i denna således lids-- 110 längden af fängelse vid vatten och bröd kom att utsättas efter Stiaffbaikens 5 kap. 4 §, i dess ursprungliga lydelse, hvilken imellan åtta och tolf dagars fängelsetid icke innehåller någon afdelning, och således stadgar tolf dagars tid för böter ifrån 25 till 40 daler.
I tillämpningen har denna olikhet vållat tvekan, huruvida det allmänna och lindrigare stadgandet borde gälla framför den om ett särskildt brott gifna speciella föreskriften; och då Kongl. Maj:Is Högste
Domstol icke lärer tilltrott sig att afhjelpa ovissheten genom en förklaring; har jag ansett min pligt vara att anmärka förhållandet, på det nödig rättelse må kunna i lagstiftningsväg vidtagas.
Uti min embetsberättelse för år 1848 (sid. 77 o. följ.) upptages förloppet af ett förslag, som blifvit af Kongl.
Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar ingifvet till Herr Justitia Stasministern, om förändring af föreskrifterna angående de enligt 5 och 6 §§ i Kongl. Kungörelsen den 25 Oktober 1839 inkommande fångförteckningar; öfver hvilket förslag Kongl. Maj:t genom Nådig Skrifvelse den 13 Mars 1849 meddelat Dess beslut, efter det så väl Herr Justitia Kantsleren som jag blifvit i ämnet hörde.
Derefter bar Fångvårdsstyrelsen uti underdånig skrifvelse den 26 November 1849, med åberopande af nyssnämnde Nådiga Skrifvelse, såsom medgifvande, att de långförteckningar, hvilka enligt ornförmälle §§ af 1839 ars Kongl. Kungörelse skolat till Herr Justitiä Statsministern, Justitia Kantsleren och Rikets Ständers Justitiä Ombudsman i särskilda exemplar afgilvas, dels halfårsvis från korrektionsfängelserna och dels månadlligen från straffängelserna, finge derefter afgifvas endast i ett exemplar tili gemensamt begagnande för nämnde embetsmäns expeditioner, hemställt, det Kongl. Majit jemväl måtte täckas, ej mindre för beredande af lindring i besväret för de tjenstemän och betjente, hvilka det åligger att upprätta de förteckningar, som enligt 2, 3 och 4 §§ i 1839 års Nådiga Kungörelse skola från ransaknings-, polis- och bysättningsfängelserna afgifvas, än äfven till besparing i kostnaden för papper och tryckning, i Nåder tillåta, att samma förteckningar finge hädanefter upprättas och afgifvas endast i ett exemplar; hvarjemte Styrelsen i underdånighet föreslagit, att af de blanketter till i fråga varande fångförteckningar, som hos Styrelsen tryckas, för att vederbörande tillhandahållas, måtte få utdelas erforderligt antal jemväl för stads- och häradshäktena, i likhet med hvad för läns- och kronohäktena 1111 äger rum. lil Del af Juslitiiikantslersembetel i delta ämne, på nådig befallning, afgifna underdåniga jllrande, hvaröfver genom nådig remiss den 9 sistlidne Januari äfven milt underdåniga utlåtande blifvit inlordradt, innehöll, att då de i 2 <5 af 1839 års Kongl. Kungörelse ornförrnälta fångförleckningar skola undergå granskning ej mindre bos vederbörande Hofrätt., dil alla tre exemplaren först insändas, än ock hos JustitiäKantsleren och JuslitiäOmbudsmannen, som i sådant afseende från Hofrätten erhålla hvar sitt exemplar af dessa förteckningar, men hvarken JustitiäKantsleren eller Hofrätten kunde undvara dem tilldelade exemplar, för att meddelas JustiliäOmbudsmansembetet, enär det vid granskningen af dessa fångförteckningar vore nödigt att hafva tillgång till sådana för flera år tillbaka, och samma förteckningar dessutom alltid måste vara tillgängliga för meddelande af äskade upplysningar rörande häktade personer, på hvilka upplysningars skyndsama erhållande anhängiga ärenders oafbrulna handläggning ofta vore beroende; ansåge JustitiäKanslersembetet någon minskning i det antal exemplar af i fråga varande fångförteckningar, som för närvarande afgifves, icke lämpligen böra äga rum; hvadan den föreslagna förändi ingen beträffande de i 2 § af 1839 års Kongl.
Kungörelse omförmälte fångfoi teckningar ej kunde tillstyrkas; likasom förändringen afstyrktes i afseende på de förteckningar, som omnämnas i 3 §, då för granskning af dessa förteckningar, hvaraf blott tvenne exemplar afgifvas, nemligen ett till JustitiäKantsleren och ett till JuslitiäOmbudsmannen, jemväl erfordrades tillgång till de aldie; hvaremot beträffande de i 4 § af Kongl. Kungörelsen omnämnde förteckningar
Öfver för gäld bysatte personer, ej något vore att erinra dervid, att i fråga om dessa förteckningars utskrifvande och aflemnande finge förfaras på samma sätt, som i afseende å de i 5 och 6 §§ (öreskrifna förteckningar nu mera uti Kongl. Brefvet den 13 Mars 1849 funnes stadgadt.
Uti mitt underdåniga utlåtande anmärkte jag först en i Fångvårdsstyrelsens underdåniga skrifvelse förelupen origtig uppgift om innehållet af 1849 års Nådiga Skrifvelse, såsom skulle äfven de månadlligen från straffangelserna afgående rapporter vara inbegripna bland de förteckningar, hvilkas afgifvande endast i ett exemplar Kongl. Maj:t i Nåder medgifvit, ehuru om dessa rapporter då ej ens fråga varit af Fångvårdsstyrelsen vackt, utan endast om halfårsförteckningarna från allmänna arbets- och korrektions-inrättningarna samt de förteckningar å straffångar, som för hvarje år till de i fråga varande Expeditionerna insändas; och vore Fångvårdsstyrelsens förslag så äfven upptaget och bifallet uti meranämnde nådiga Skrifvelse. 112 Likasom förra gången, bestridde jag afven nu bifall till förslaget, så vidt det handlade om annat, än de först år 1831 påbudna årsberättelserna från straffängelse!'.
Dessa, såsom icke befintliga vid utfärdandet af 1880 års Justitia Ombudsmans instruktion, vore ej heller inbegiipna under de fånglistor, hvilka enligt denna böra till Justitia Ombudsmannen insändas, så beskaffade som de, hvilka Justitia Kantsleren tillsändas; och deras försvinnande innebure således ej heller en förändring i den rätt till fånglistors erhållande, som jag var skyldig alt i underdånighet förfäkta.
Deremot faun jag mig icke hafva rätt att eftergifva anspråket på någon annan ari af fångförteckningar, så vida de öfriga funnits före 1830 års instruktion och följaktligen vöre deri afsedda.
Jag instämde med JustiliäKaulslersembetel angående olägenheterna at den begärda ändringen, hvad vissa slag af dessa förteckningar angick; men iag ansåg mig böra utsträcka mitt underdåniga bestridande till dem alla, enär I O Ö O > < O ^ jag trodde JustitiäOmbudsmaus instruktionen, i hvars stiftande Rikets Ständer deltagit, icke ulan deras bifall kunna ändras; och jag kunde lika litet medgifva, att någon art af fångförteckningar, hvilka ännu förtid re att komma mig tillhanda, firine upphöra att. till R. S. Just.
Ombudsman insändas, som att aflemnandet af dem allesammans skulle, genom bifall till Fångvårdsstyrelsens ansökning, upphöra.
Denna underdåniga ansökning afsåge endast besväret för de tjenstemän och betjente, hvilka förleckningarnes upprättande åligger, samt kostnaderna för papper och tryckning.
Men af detta skäl, i lall det gällde, skulle hela besväret med fåugibrteckningais upprättande kunna besparas, då det likväl utan tvifvel gåfves ett giltigt motif, hvarföre sådana förteckningar en gång blifvit påbudna och hvarföre sedermera är förordnad!, att de skola komma ej blott Kongl. Maj:ts Justitia Kanister, utan ock deli embetsman tillhanda, ät hvilken af Rikets Ständer uppdrages tillsyn olver embetsförvallning i allmänhet och fångvård i synnerhet.
Detta motif antyddes korteligen redan uti Kongl. Brefvet den 6 Mars 1788, att bestå uti förekommande så väl af brottsliga personers lidande utöfver lagen genom ett långvarigt fängelse, som af den dryga kostnad, statsverket till fångförtäring måste vidkännas; och intetdera af dessa skäl hade i senare tider förlorat sin vigt och betydelse.
Omsorgen att förekomma äfven brottsliga personers lidande utöfver lagei! genom långvarigt fängelse bade nu mera uttalat sig i Konungs och Ständers gemensama förordnande, ätt förteckningarna öfver fångar ej skola stanna hos Regeringens Embetsman allena, utan undergå granskning a t hela den offentliga äklagaremaklen, sådan den utöfvas ej mindre å Konungens, än å Sländernes vägnar.
Jag 113 Jag erinrade, att denna granskning är det mödosamaste af de göromål, som åklagaremakten tillhöra, men förklarade, att om den oek vore än mera betungande och tråkig än den är, jag dock icke skulle deraf förledas att önska mig derifrån befriad.
De täta anmärkningar, hvartill den föranledde, vore icke alltid obetydliga.
Det vore ej ens sällsynt, att dessa anmärkningar slutades med ansvarspåföljd för domare och tjenstemän.
Då sådant nu vore förhållandet, under den llerfaldiga och allvarsama kontroll, fångförteckningarne i så lång tid undergått och fortfara att undergå; ville häraf naturligen följa, att kontrollen ej kunde vara öfverflödig, och att den förvaltning, som nu så ofta gåfve anledning till grundade anmärkningar, tvifvelsutan skulle än mera förtjena dem, i fall ingen anmärkning gjordes.
Slutligen upprepade jag min öfvertygelse, att det tillkomme Rikets
Ständer att bifalla eller afslå den lagförändring, som var i fråga.
Jag insåg icke, huru denna Ständernes rätt skulle tillintetgöras, så vida det ej kunde ske med den lätt funna anmärkning, att ordalagen i 17 § af Just.
Omb. instruktionen efterlefdes, när till Just.
Ombudsmannen insändes ”så beskaffade fång”listor som de, hvilka Just.
Kantsleren tillsändas”, ehvad dessa vore många eller få.
Då häraf skulle följa, att genom ett ekonomiskt förordnande af Kongl. Majit kunde tillintetgöras hela betydelsen af det förbehåll, hvarigenom Ständerne med Konungens bifall bestämt den största och vigtigaste delen af sin Justitiä Ombudsmans verkningskrets; har jag icke funnit i fråga varande 17 § kunna hafva något annat förnuftigt ordaförstånd, än att fånglistorne, så beskaffade de voro, när instruktionen stiftades, skola fortfara att insändas till Just.
Ombudsmannen, om än Kongl. Majit skulle i Nåder förordna, att deras insändande till Just.
Kantsleren alldeles upphörde.
Majits nådiga beslut i detta ämne är mig meddeladt genom Nådig Skrifvelse af den 5 sistlidne Februari, af innehåll, att Kongl. Majit, med afseende på hvad dels JustitiäKantslersembetet och dels jag i underdånighet anfört, deraf behofvet af de i fråga varande fångförteckningarnes aflernnande i lika antal exemplar som hiLtills blifvit ådagalagdt, icke funnit skäl lemna bifall till den af Fångvårdsstyrelsen gjorda hemställan om samma förteckningars afgifvande i blott ett exemplar; hvaremot Styrelsens underdåniga framställning, att af tryckta blanketter till fångförteckningar må få utdelas erforderligt antal exemplar äfven för stads- och häradshäktena, blefve af Kongl.
Majit i Nåder bifallen.
Just.-Ombudsmans Emb.-Berältelse till 1850 års riksdag.
15 114 Den likaledes uti 1848 års berättelse (sid. 59 o. följ.) upptagna, hos Kongl. Maj:t af mig gjorda underdåniga hemställan, om rätta förståndet och tillämpningen af gällande författningars föreskrifter angående sättet att förfara vid ombyte af arrendatorer å kungsgårdar och andra under statens disposition stående kronans landtegendomar, har nu mera, efter det Kongl. Kammarcollegium deröfver afgifvit infordradt underdånigt utlåtande, kommit under Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, och det i ämnet fattade beslut blifvit bemälte Kongl. Collegium meddeladt. uti Nådig