Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gossen därborta t. ex., som går på träben, och som, då han efter två, tre ampu- tationer och månadslånga lidanden slutligen kom upp, blef så glad och tacksam öfver sitt träben som kanske ingen af oss öfver lyckan att ega friska lemmar, — han har nu vuxit och blifvit en stor, duktig pojke, som icke alls tyckes vara nedtyngd af sin olycka.
Flere af hydrocefalerna, d. v. s. sådana som till följd af vatten i hjärnan ha ett onaturligt stort, uppsvullet hufvud, hade också skjutit upp och, som det tycktes, blifvit något min- dre hjälplösa.
Några voro sig däremot orubb- ligt lika; åren hade gått öfver dem som frost- nätter öfver redan förfrusna, torkade blom- mor, där fanns ingen fägring att härja, ingen ungdom att röfva.
En flicka, som sitter där- borta och matas, är redan öfver 30 år, men som hon nu ser ut, såg hon ut för många år sedan, och hon skall troligen, om hon får lefva, icke märkbart förändra utseende.
Det lilla rödletta ansiktet, skrumpet och torrt som ett fruset lingon, de vanskapliga lemmarne, förvridna af oupphörliga nervryckningar, ha ingen kraft vare sig till utveckling eller för- ändring, blott till ett långsamt, omärkligt af- tynande.
En annan flicka, » lilla Lina », en pigg, tref- lig 17-åring, med hvilken de besökande gärna prata litet, bar också ohjälpligt stannat i väx- ten.
Hon är så liten, som om hon blott räk- nade åtta, nio somrar, och till följd af svåra fistelgångar kan hon ej växa, men trots sin lilla hopkrympta gestalt ser hon glad och frisk ut och förefaller att vara ett slags kustos för de andra barnen.
Jag gick omkring och pratade med bar- nen och, vana som de äro vid ständiga be- sök af främlingar, svarade de mig gladt och ulan den minsta blyghet.
Men min följesla- garinna kunde ej taga saken på samma sätt som jag.
Hon var häftigt upprörd; alltemel- lanåt måste hon gå afsides för att dölja sin rörelse.
Jag visste, jag också, af erfarenhet, hur svårt hon kände det; jag visste, att för- sta gången man ser dessa små varelser, är det omöjligt att icke så uteslutande gripas af deras lidande, att man glömmer allt, hvad som måhända gömmes under denna dystra yta: den kärlek, den barnsliga glädje, den förnöj- samhet, den arbetslust, som kan gifva deras, mänskligt att döma, härjade lif skönhet och betydelse.
Sedan vi varit i öfre våningen och helsat på gossarne, som där intaga sin middag, be- gåfvo vi oss genom en lång täckt gång ned till det i en flygel belägna idiothemmet.
Det är här den svaga tron så lätt vill svikta, det är här känslan af en oändlig, rätt- vis kärlek stundom liksom kväfves af dessa förfärliga: » hvarför », som likt mörka skuggor vilja resa sig i ens inre.
Hvad betyder det, att kroppen lider, hvad gör det, att lemmarne äro vanskapliga och ansiktet härjadt, om blott ur ögat framlyser en själ, som kan bildas och utvecklas för evigheten?
Men denna slöa blick, i hvilken intet själslif återspeglas, detta ändamålslösa, vedervärdiga lidande, hvad gag- nar det till, hvad är dess mål, då ingen ut- veckling vinnes därmed?
Jag kan ej beskrifva, hvilket gripande in- tryck denna melodi gjorde.
På dess toner kommo böljande en mängd stämningar från lifvet därute, stämningar af glädje och ung- domslycka, otydliga bilder af glada, leende ögon och rosiga kinder — och mot allt elän- det, all den vidriga oskönheten härinne bröto sig dessa stämningar med en hemskt skärande glans, likt en solstråle som faller in i ett svart likrum.
» Har du mod » — frågade jag min föl- jeslagarinna, då vi närmade oss flygeln.
— » Kom ihåg, att hvad vi nyss sett af sjukdom och lidande är ett intet, jämfördt med hvad som gömmes inom dessa väggar.
Det är det djupaste mänskliga elände, som här kom- mer oss till möte. » Min följeslagarinna ryste till och stod ett ögonblick tvekande.
» Hvad en del mödrar hela sitt lif ige- nom får bära, bör jag kunna uthärda att se, » sade hon slutligen till svar på min fråga, hvarefter vi tillsammans gingo in i det första af de rum, där de stackars små va- relserna framlefva sitt, efter vårt sätt att se, tunga, gagnlösa lif.
Hvad som skiljer idioterna på Eugenia- hemmet från dem, som äro intagna på andra idiot-hem, är att de förra, till följd af kom- plicerad idiotism och kroppslig sjukdom, äro ur stånd till något slags arbete.
Merendels sitta de hela dagen igenom i sin stol och upphäfva underliga läten, ibland vilda gläd- jeskri, ibland ångestfulla, otåliga rop, som påminna om ett fängsladt djur.
Ibland ha de egendomliga, vidriga vurmer; en gosse t. ex., en mager, slankig figur, som dock tyc- kes kunna sitta upprätt, fingrar nästan oupp- hörligt på sin näsa, som blifvit alldeles röd och svullen af det ständiga handterandet, — det är alldeles, som om hela hans själslif — ifall man kan använda detta uttryck!
— gått upp i en enda stor undran, öfver hvad det är för en utväxt, han har i ansiktet.
En li- ten flicka kastar sig gång på gång framstupa på golfvet i samma ställning som en öster- länding, då han bedjer.
En annan håller nå- gon leksak i handen, gapar, så att man ser ett stort, svart svalg, och ramar som en kalf.
I en säng ligger en liten varelse, som har ett fullständigt aphufvud; man behöfver ej fråga, om hon är idiot, man ser det på det smala hopklämda hufvudet och det skarpt utvecklade käkpartiet.
Hvad ha de här att göra, dessa toner, som i sin banala enkelhet dock gömma så många luftiga drömmar från lifvets vår — hvad ha de att göra, dessa yra, glittrande trollsländor i detta lidandets hem, där luften är tung af sjukdom och sorg?
Hjärtat krymper samman vid åsynen af dessa arma varelser, hvilkas hela lif förflyter likt en tung, oredig dröm, en hemsk nattlig mara, som ingen morgonsol skingrar.
Hur ser det ut inom dem — råder där en abso- lut slöhet, en absolut medvetslöshet, — eller är det icke stundom en dof, kvalfull ångest, som skymtar fram ur blicken?
Ja, detta skall ingen läkare eller psykolog kunna säga oss.
Hvar finns för resten grän- sen mellan det medvetna och det omedvetna lidandet?
Kan man icke i t. ex. en hunds ögon ibland se ett uttryck af smärta så djup, så intensiv, att man tycker endast ett mänsk- ligt öga kan se så lidande ut?
Och här fin- nes dock en bunden människosjäl, en själ som våndas och ängslas i den kropp, som af föräldrars eller förfäders synd smidts till förnedrande bojor i stället för lydiga verk- tyg åt anden.
Medan vi stodo där och med tårade ögon följde de stackars idioternas besynnerliga rö- relser, afbrötos plötsligen våra betraktelser af ljudet från ett positiv, som därute på gården spelade upp en valsmelodi.
Medan jag stod där och öfverlemnade mig åt dylika tankar, fick jag höra en röst bred- vid mig, som sade: » Nu bli barnen så glada; det roar dem så, när någon kommer och spelar för dem. » Det var den vänliga sköterskan, som visat oss hemmet, och då jag nu vände mig mot henne, såg jag, hur hela hennes ansikte strå- lade af glädje vid tanken på barnens nöje.
Vi gingo ut på förstugubron och sågo där- ifrån, hur på trappan till stora huset, vid hvilken positivspelaren stannat och i rask fart vefvade på sitt instrument, samlats hela skaran af de barn, som voro i stånd att själfva röra sig.
Krymplingar af alla slag stodo där om hvarandra; bleka kinder och tärda drag mötte blicken, hvart man såg, men öfver de flestas ansikten låg ett det mest rö- rande uttryck af barnslig glädje.
Ett par af de relativt friska klappade i händerna och hoppade skrattande omkring.
Jag vände mig emot min följeslagarinna; men hon mötte ej min blick, hon hade gömt ansiktet i näsduken och snyftade sakta.
Och positivspelaren vefvade oförtrutet på; de lekande valstonerna ljödo ut öfver den stilla gården med de små dansande krymp- lingarne, de gula höstlöfven, som föllo det ena efter det andra, och den mörka himme- len, bakom hvilkens tunga skyar solen gömt sig undan.
I detsamma kom sköterskan ut på förstu- gubron med en af idioterna i sin famn.
Den lille gossen höll sina armar om hennes hals med en kraft och en innerlighet, som vittnade om, att denna rörelse åtminstone var fullt medveten.
Öfver hans bleka ansikte med de stora, öppna, blinda ögonen låg ett nästan soligt uttryck; han log, såsom man ler, då i hela ens varelse kännes endast välbehag, un- der det han hårdare och hårdare tryckte sig emot sin sköterska.
» Han är så kär i mig, den lille stac- karn, » sade hon småleende, » det gör ho- nom en sådan glädje, då jag så här lar upp honom. » Och hon strök smekande handen öfver hans hufvud, under det den lille gossen fort- for att trycka sig intill henne med samma lyckliga leende öfver sitt blinda ansikte.
Jag tyckte i detta ögonblick, att de glada tonerna från positivet ljödo mindre skärande, mindre vilsekomna.
Det var dock glädje, som återspeglades i den lille idiotens ansikte; det var en känsla af lycka, som genomströmmade hans stackars förkrympta hjärta, då han tryck- te sig intill sin kärleksfulla vårdarinna.
Bak- om denna dystra natt af lidande, bakom dessa bilder af mänsklig förnedring, dessa hemska vittnesbörd om skuld och synd, som under några ögonblick så häftigt upprört mig och frammanat gengångare af förflutna tiders tvif- vel, såg jag ånyo glänsa den lifgifvande solen
— Guds eviga kärlek — hvars hemlighets- fulla, underliga vägar måste framtvinga ett ödmjukt: » jag förstår e j », men hvars vär- mande kraft framlockar blommor äfven på den mörkaste, ödsligaste stig.
Hvarför måste dessa stackars varelser lida, som de göra?
Hvarför måste, år från år, odödliga själar hållas bundna i tunga, väm- jeliga fjättrar?
Det vet jag e j; jag måste lära mig att H e l s n i n g.
' ' rån andra sidan hafvet På böljan toner gunga, Som sång af sorg och oro I kvällens timme sjunga.
En ton om tålamodet, Då frost på tegen andas, Då hagel mejar skörden, Då bark i brödet blandas.
Ej under att den sången Dig sänkes djupt i hågen: Det är din egen broder, Som sjunger öfver vågen.
En ton om mannamodet, Som rätt mot maktspråk vänder, När lagens rågång hotas Åf våldets hårda händer.
Han bor vid blåa tjärnet, Där gyllne hjortron glöda, Yid svedjeland i skogen, Där smultron lysa röda.
Den sångens ton besvaras Åf tusenstämmigt eko: Det ropar ve åt alla, Som tro och lofven sveko.
När glädjens sång han sjunger I mörka furususet, Då blossa vilda rosor Likt morgonglöd ur gruset.
Det ropar: hell dig ädle, Som manligt tål och lider, Som stark i arm och vilja För rätt och frihet strider!
ut- tala det för högmodet motbjudande: » jag för- står ej. » Men ett vet jag, ett förstår jag: där lidandet är gränslöst, där mörkret är stort, där fordras mycken kärlek för att framkalla glädje, att fånga solstrålar.
Och där mycken kärlek finns, där löses äf- ven den bittraste af lifvets gåtor.
Just som denna tanke for igenom min själ, föreföll det mig, som om en plötslig ljusning flugit öfver naturen därute.
Jag såg upp mot himmelen; mellan de mörka molnen syntes en strimma af solen, som upplyste det nyss så dystra landskapet.
Den var mycket blek, denna solstrimma — blek som återskenet af den eviga kärlek, vår synd, vår misströstan, vår egoism bortskym- ma — men det var dock sol!
Om n af e d e a t a ny års pre p n re u n m um e n ra Men n- när om sorg han sjunger, t p e å r e s Id k u a n ffa h d v till e ar en n d e r a t hvita, röda, n ä sta ytt å e r r, lig s a k r u l e fö R e ä d tt.
ra s Ljungblommor ät- t o a c s h i utv st i å n d a t t e r b Likt tvänne syskontoner d d g e a lä tid sa n r in en l ti e d d n e i s n, g ä!
ra in g n e o n r.
, f A ör rb e et d er s e å g - en Från daggstänkt tufva glöda.
Efter femton år.
Cecil a Båå h t - Ho m l berg.
T e c k n i n g af J jf är hon stod i sitt eget lilla enskilda rum, 3i hvilket låg litet högre än de andra, och till hvilket några trappsteg ledde upp, kunde hon se ned genom hela våningen.
Alla dörrar stodo öppna, och solen sken in på de friska gröna växterna, som i behagliga grupper stodo framför fönstren; tjocka brokiga yllegardiner hindrade da- gern att bli för stark, den fick af dem ett röd- aktigt skimmer, hvari alla de många småsaker, med hvilka hon tyckte om att pryda sitt hem, glimmade och blänkte, och som förlänade ett visst lif åt väggarnas taflor.
Hon hade öppnat ett litet skåp, hvari hon för- varade sina kära minnen från ungdomen.
Hon hade framtagit en dräkt, hvilken hon burit som sextonårig flicka.
Nästan med ömhet utbredde hon den framför sig, i det hon med ett dröm- mande uttryck strök med handen öfver tyget.
Det var ej någon elegant baldräkt eller glän- sande silkesskrud, ej ens hennes äfven väl för- varade hvita bruddräkt; hon hade ej burit den i salongernas sällskapslif; men den påminde henne om ångest och förskräckelse, om eld och dån, om rök och brak; den erinrade henne ock o m ljufva sommardagar, då hon för första och enda gången i sitt lif skänkte bort sitt hjärta — den fram- kallade hennes lifs sommarsaga, hvilken nu åter drog genom hennes själ.
— Det var en liten en- kel bomullsklädning, hvars vader voro liksom öf- versållade med små hål, som om den varit utsatt för ett regn af gnistor.
Det var nu femton år sedan.
Hela sommaren hade hon bäfvat vid tanken på den kommande upplösningen i hemmet, som hen- nes fars död nödvändiggjorde; att se detta hem, där hvarje träd, hvarje buske talade till henne liksom med sitt eget språk, detta hem, där hon lefvat sin så outsägligt lyckliga barndom, i all- deles främmande människors händer — det var henne nästan outhärdligt; hon grubblade däröfver beständigt, och hon sörjde äfven hvarje sommar- dag, som, hastigt flydd, förde henne närmare till en vemodig vändpunkt i hennes lif.
— Ack, ack, att hon kunnat taga det med sig, allt detta, som andra aldrig skulle kunna älska som hon, ty en- dast för henne hade det allt sitt eget hemlighets- fulla, hviskande språk!
Men stundom kunde hon glömma sin sorg.
Hon deltog i lekar o c h skratt i parken; smidig och liflig, iklädd den enkla ljusa bomullsklädningen, var hon främst i krocketspelet och snabbast i enk- leken — men alltid var han vid hennes sida, barndomsvännen, den unge studenten, som under sommaren besökte hennes bror.
Han gnabbades alltid med henne, och hon påstod högt och ifrigt, att hon ej fördrog honom — hans leende, litet spefulla ögon gjorde henne harmsen och het; långt bort slungade hon med välriktade slag hans kula i krocketspelet, men hon blef alltid tagen i enk- leken.
På mellanstunder läste de högt — han och hennes bror —; de sutto under det blommande röda hagtornsträdet i parken.
De läste Runebergs » Hanna », prestgårdsidyllen, den första unga kär- lekens lofsång; hon låg då vanligen utsträckt i det mjuka, mossblandade gräset, hvari den blå veronikan så rikligt växte; med armarne under hufvudet blickade hon upp mot den ljusa som- marhimlen, som skymtade mellan trädets klarröda blommor o c h mörkgröna blanka blad, lyssnade till dikten och mötte ibland blicken ur hans ögon, icke längre spefulla, utan sällsamt strålande.
Och i trädets bark hade de alla tre inskurit sina namn: det var så godt som förlofningskort, hade han leende sagt.
Förtretad hade hon då med ett kraftigt snitt bortskurit sitt eget.
Och han hade en smula hånfullt bugat sig för henne och gått sin väg med det vanliga spefulla löjet.
Hvad hon var ond på honom då!
Så kom hennes födelsedag, sommarens festdag, af henne själf och alla hennes vänner med läng- tan motsedd.
För sista gången samlades de nu omkring henne, och muntrare än någonsin gick dansen ute i det gröna på den stora planen i parken, skuggad af resliga äppleträd och en tät hög hasselhäck, hvars omogna, i stora ljusgröna, litet ludna hylsor sit- tande nötter de emellanåt under lekarne hoppande sökte nå.
Och leken hade varat, tills skymningen bredde sig under träden och ljusen från den stora hufvudbyggnaden vackert glimmade ut genom de af aprikos- o c h persikoträd omgifna fönstren och liksom vinkade dem in.
Öch folkens krets till himlen På skilda tungor beder: Gif värn åt Suomis frihet, O du, som världar lederl Ernst Beckman.
Då alla sedan rest — han också, långt bort till sina föräldrars hem och med honom hans vän, hennes bror — hade hon ensam gått om- kring i trädgården, gripen af ett sällsamt vemod.
Blommorna i rabatterna doftade starkt, fuktade af daggen; kvällen var stilla, och popplarnas löf, som eljes nästan ständigt prasslande skälfde, voro alldeles orörliga; det nästan vemodiga lugn, s o m hvilade öfver nejden, inverkade döfvande — hon kände sig mera ensam än någonsin förr, och det var, som om det muntra skratt o c h den klin- gande sång, hvilka nyss omgifvit henne, skulle hafva gömt sig kvar därinne under de mörka träden, som o m luften omkring henne ännu skulle vara fylld af ljudet af glada röster.
Men tyst- naden stördes endast af det entoniga ljud, som de kväkande grodorna frambragte i den sänka ängen, hvarifrån lätta dimmor uppstigit.
Och åter hade denna beklämning kommit öfver henne, denna smärta att snart för alltid nödgas lemna dessa kära trakter; hennes tankar flöto nästan drömlikt öfver i det förflutnas minnen, i fram- tidens obestämda förhoppningar: skulle det kom- mande okända ens tillnärmelsevis kunna göra henne så lycklig, som hon varit?
När hon omsider gick in, blef hon länge sit- tande i det öppna fönstret, alltjämt tankfullt grubb- lande o c h blickande ut öfver den sofvande slätten, bort mot himlen i vester, där ännu en starkt röd strimma af aftonens sista skimmer dröjde kvar, och mot hvilken de höga spetsiga popplarna af- tecknade sig mörka, orörliga, med hvarje blad i hvila.
— • Så hade hon suttit länge, länge, med en känsla, som om hon toge ett farväl.
— — — — Det var ett farväl.
Nästa dag, då morgonsolen redan stod högt på himlen, slogo väldiga lågor upp, tunga rökmoln omhvärfde huset, trädgården — allt; elden hade sluppit lös, och den tilltagande starka vinden kom den att med ett susande ljud flyga äfver hela gården.
Hon hade för att ropa tjänarne in vid frukost- tid kommit ut på den vid sidan om hufvudbygg- naden liggande kringbyggda stora uthusgården, just som den första eldslågan lik en spetsig tunga stack upp öfver takåsen hos arrendatorns, och innan hon fått tid att ropa till de därinne syss- lande, hade^ tungor efter tungor, fladdrande små skarpgula lågor i hvinande, susande fart, spridt
sig vidare, vidare, från hus till hus, följande halmtakens åsar till dess den sista lilla flamman nått det ställe, där den första stuckit fram; alla dessa tusen små lågor vallade nu ut öfver halm- stackar och vedstaplar — hela gården var ett eld- haf — det fördes af vinden bort till den vackra hufvudbyggnaden af tegel — tog i markiserna utanför gafvelfönstren till hennes lilla vindskam- mare — alla rutor sprungo med en stark smäll, och in i vindsvåningen strök elden, gripande i takbjälkar och trävirke.
Ett ögonblick hade hon känt en oändlig mat- lighet i knäna; hon hade fattat tag i det gamla brunnskaret för att stödja sig; men blott ett ögon- blick.
Nästan lika snabb som den fladdrande lå- gan hade hon störtat tillbaka in i rummen, där hennes moder var allena; hastigt hade hon stängt alla fönster åt vindsidan för att hindra de stora, af blåsten lösryckta brinnande halmflagorna från tak och stackar att komma in; luften därute var mörk af rök och aska, elden dånade och brakade, den rasade redan i huset öfver deras hufvuden.
Ulan rast ilade hon från rum till rum, hopsam- lande alla kära minnen, först den döde faderns porträtt; folk kom ilande från alla håll, sprutor framkördes i rasande fart, valtenstrålarne hväste öfver eldhafvet, stråle på stråle smattrade in i lågorna; men hon gaf ej akt på tumultet om- kring sig.
Med själf tagen, obestridd myndighet ledde hon det arbete, som så många villiga händer snabbt utförde; från rum till rum sprang hon, anvisande, med.
af stundens spänning ökad styrka, själf bä- rande stora tunga möbler.
Hennes moder, s o m nere på den vackra lek- platsen tog emot alla räddade saker, var utom sig af ångest för henne och sände bud på bud, att hon skulle lemna det brinnande huset, hvari taken redan började instörta; hon gaf ej akt där- p å; så länge det ännu fanns kvar där inne en enda bit att rädda af dessa mångfaldiga ting, som tillsammans bildat hennes hem, hvilka hon hållit af såsom nödvändiga tillbehör till detta, så länge vek hon ej från sin post; håret flöt ned öfver hennes axlar, hon var svart i ansiktet af rök, flere gånger hade eldgnistor fattat tag i hennes klädning, och en gäng hade man måst rikta en vattenstråle emot henne.
Men i nästa ögonblick var hon åter i full verksamhet, hes af att be- falla, halfkväfd af rök.
vakt vid den hvita marmorstenen, så att den ej skulle skadas i tumultet, som sträckte sig ända in på kyrkogården.
Doft buller och ett o c h annat rop hördes ännu från brandstället; men öfver slätten hvilade eljes tystnad.
På vägen ljödo snabba steg; hon såg dem kom- ma springande i skymningen, brodern o c h hans vän, och hon kände dem genast i deras hvita sammetsmössor.
De ilade fram till den lilla ge- stalten, som orörlig stod på den höga vallen; o c h medan hennes bror, alltjämt springande, fortsatte vägen fram för att uppsöka deras moder, stan- nade den andre kvar, och snart stodo de där, han och hon, hand i hand.
De satte sig ned på den med många vilda blommor bevuxna gräsvallen, hon ännu tyst, fortfarande nästan bedöfvad, men finnande helt naturligt, att han kommit och nu satt där bredvid henne; han åter kunde icke dölja sin oro, j a sin sorg, öfver att han för den långa vägens skull ej hunnit fram, förrän allt var slut, öfver att hau så skulle möta den ännu i går så glädtiga ungdomsvännen, med hvilken han ej fått dela fara och ångest.
, Och kvällen sänkte sig allt mera öfver slätten: dimmor uppstego från ängarna; syrsor sjöngo i gräset; långt borta glänste ännu en svag strimma af hafvet; i gårdar och byar var allt dagens ar- bete slut, och i doftande klöfvervångar rasslade tjudret från en och annan ännu betande ko.
Hand i hand vandrade de två framåt mot den svartbrända poppelraden.
Tagande en omväg för att undvika folket och bråket bland dem, som ännu höllo på att släcka, styrde de nästan omedvetet stegen ned till par- ken; den stora planen var fylld af alla möjliga föremål, och pä gräset låg det af henne sist räd- dade, af sprutorna genomdränkta linnet utbredt.
Alltjämt hand i hand nalkades de det röda hag- tornsträdet; här tog han henne i sina armar, strök tillbaka hennes hår, kysste hennes ögon.
kysste hennes kinder och läppar, o m igen och o m igen.
Och hon tog h o n o m om halsen, lutade hufvudet mot hans bröst och snyftade sakta, medan hela hennes gestalt darrade under inflytande af den föregående starka själsspänningen och den ny- vunna lyckans djupa glädje.
Slutligen lyfte hon åter upp sitt ansikte och leende mellan tårarne — han kunde nätt och jämnt i sommarskymningen uppfånga den skälm- aktiga blicken ur hennes ögon — visade hon med handen på den ljusa fläcken i trädets bark — spåret efter hennes knif — och hviskade: » Nu tror jag, vi o m igen kunna skära in våra namn där — så blir det ändå vårt förlofningskort. » Skuggorna under parkens höga träd blefvo allt djupare.
Uppe från den plats, där hennes hem stått, hördes ännu ljudet af arbetande sprutor.
Och åter blef hon allvarsam: hennes hem, där hon lefvat sin lyckliga barndom, det hon med ångest tänkt sig skola lemna, det hon önskat kunna föra bort med sig, på det inga främmande människors blickar måtte komma att med likgiltighet hvila, på hvad för henne egde oskattbart värde — detta allt var nu borta, försvunnet, utplånadt!
Hon snyftade af smärta, men midt i sorgen med en känsla af tröst, öfver att.
nu ingen främling mera skulle kunna nalkas det; hon skulle slippa att återse det, på en gång detsamma och dock ett annat; ja, borta var det visserligen — i hennes minne och tankar skulle det iikväl Iefva kvar.
Nya byggnader och nya anläggningar i det sköf- lades ställe skulle komma att uppstå och ordnas af andra, som här skulle lefva lyckliga; men hen- nes hem egde endast hon, gömdt djupt i hjärtat som dess dyraste minne.
— — — — — — — Femton år fyllda af ostörd harmoni hade gått sedan dess, och af dessa tio under gemensamt arbete, gemensam glädje i det hem, de själfva skapat.
Ibland hade de tillsammans framtagit och be- traktat den dräkt, hon burit under dessa deras ungdoms mest minnesvärda dagar, den lilla ljusa bomullsklädningen, hvars vader voro liksom öfver- sållade af hål, brända af ett regn af gnistor.
Vaknande upp ur sina tankar, där hon stod i sitt eget lilla rum, blickade hon ned genom vå- ningen, hvars alla dörrar stodo öppna; solen sken in genom fönstren och spelade öfver växternas gröna b l a d; allting såg gladt o c h vänligt ut.