Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På väggarna hänga några taflor i faun- och herdeidyllernas stil.
Vid ena fönstret står ett litet schackbord, hvilket är så prickadt af bläckfläckar, att man misstänker att det oftare är Genèves prester och »kristna filosofer» som der fått sin surprismatt än schackspelande vänner.
Det som dock först och sist ådrager sig uppmärksamheten och liksom låter hela det öfriga rummet bli intresselöst är en urna på en sockel af måladt kakel.
Den står midt på högra långväggen och bildar en pendant till kakelugnen på den andra.
Denna urna innesluter den erkändt store tänkarens icke alltid erkändt stora hjerta.
Då man frågar betjenten om det verkligen fins något kvar af hjertat, svarar han med en axelryckning, att det ligger något i urnan som liknar ett torkadt äpple.
Det andra rummet till venster innanför det första är betydligt mindre, men ger, ehuru ännu enklare, genom sina hvita färger mer intryck af fransk smak.
Äfven här upptages dock den ena väggen af en kakelugn, som är smakfullt målad.
Detta rum var Voltaires sängkammare.
Af sparlakanen, som en gång omgifvit den hvita sängen, återstå nu endast några hängande trasor.
Rummet är öfverfyldt med målningar, teckningar och kopparstick, som på ett eller annat sätt stå i beröring med filosofens lif.
Ett utmärkt oljefärgsporträtt visar honom som ung, nästan fulare än som gubbe, men med dragen sprittande af lif och ögonen fulla af gnistrande kvickhet.
I detta rum har Voltaire arbetat kanske nästan lika mycket som i sitt nu för främlingen icke tillgängliga bibliotek, ty han dikterade ofta om natten för sin skrifvare samt författade under vintern icke sällan liggande i sin säng.
Till och med bakom sparlakanen, der andra menniskor söka hvila och sömn, sysslade han med denna oöfverskådliga mängd af skrifter, hvilka i sju år stormade ut från Fernex som ett apotheos öfver menniskohjernan.
Vägen från Fernex in till staden är lång och backig.
Diligensens många skramlande glasrutor fylla örat med bedöfvande larm.
Genève, lilla Paris, är på alla sidor omgifvet af vidsträckta villastäder och trädgårdar.
Söder och Nord famna hvarann öfver trädgårdsmurarna.
Der klänger vinrankan, tung af drufklasar, sida vid sida med granen.
Vinpressen knarrar under en grupp af hvitstammiga björkar.
Den smäckra minaretliknande silfverpoppeln berättar kärlekshistorier från Ludvig den XV:s hjortjagter, medan den dystra, kupolformiga cedern sjunger om Jerusalems tempel.
Växtligheten är, om jag så får uttrycka mig, kosmopolitisk; Genève är kosmopolitiskt; och denna stads historia är historien om en asyl för ryktbara utländingar.
Den inre delen af staden påminner med sin gamla, något ruskiga Cité, sina broar öfver Rhône, sina caféer med bord och stolar på trottoaren under nedfälda soltält, i påfallande grad om sin stora förebild vid Seine.
Paris är också ett önskningsmål, ett vinkande Kanan för invånarna, och genevesarna äro parisare i fickformat.
Genève är i det hela dock en mycket fredlig och stilla stad och man märker så godt som aldrig, att man befinner sig på ett herberge i stort för allt hvad Europa har missbelåtet och oroligt.
Man har visserligen skämtsamt yttrat, att de fyra sofforna nedanför Hôtel Beau-Rivage äro reserverade, den första för anarkisterna, den andra för socialisterna, den tredje för franska tronpretendenterna och den fjerde för don Carlos.
I sjelfva verket hör man dock icke mycket af dessa herrar.
Då man promenerar på Quai du Mont Blanc vid den sommarblå eller vintergrå af tusentals skrikande hvita måsar belägrade hamnen, erinrar man sig blott sällan, att under dessa många tak, från hvilka röken stiger, tryckpressar rastlöst arbeta på tidskrifter och broschyrer, som skola besvära den tyska jernkansleren mer än hans reumatism och gifva eko i Moskvas källrar.
Hyser man emellertid intresse för tidens sociala strömningar – och det gör man i fall man icke är mycket gammal eller mycket inskränkt – tror jag icke, att man i Genève är i tillfälle att studera dessa bättre än t. ex. i Paris.
Vi tillbragte en hel vinter i Genève och förhyrde en möblerad villa, vackert belägen på den höjd, der utländingen Calvin brände utländingen Servet.
Ehuru vi förhöllo oss ganska kätterskt gent emot calvinismen, föll det dock ingen in att bränna oss.
Vi blefvo tvärtom mottagna i sällskapslifvet med stor välvilja.
Sällskapslifvet i Genève har fransk pregel.
Det går, med andra ord, i första rummet ut på det fina och fyndiga kåserande, som är så mången friserad balhjeltes förskräckelse.
I förbigående kan dock påpekas, att han alldeles icke är så öfverflödig i ett sådant sällskap som han tror.
Det är just af hans dumheter som den mer begåfvade lättast kan tillyxa sina kvickheter.
Dumheten är understundom kvickhetens råmaterial.
Fruntimren i Genève sakna fullkomligt hvarje antydan af tysk-schweizisk typ.
De äro helt och hållet fransyskor och derför oftast äfven ganska intagande.
Hur tyska klotsan än förfranskar
sin paletå och snör sig tunn,
försakar jag en kyss på hennes mun
mot en på spetsen af fransyskans handskar.
Åtskillig calvinism lefver dock kvar i Genèves kvinnor.
De frukta allt för bullrande lustbarheter och begagna icke gerna urringadt klädningslif.
Länge, mycket länge dröjde det innan de fingo en teater.
Det var Voltaire som, trotsande Calvins anathema mot alla teaternöjen, först började att arbeta för deras hemliga längtan efter en sådan inrättning.
Äfven här möta vi Voltaire – i stället för Rousseau, som vi väntade skulle vara för Genève hvad Voltaire var för Fernex och m:me de Staël för Coppet.
Teaterns inträde i Genève är ett allt för vigtigt moment i stadens historia för att kunna förbigås alldeles.
Redan i Lausanne, på hvars område sceniska föreställningar icke voro förbjudna, hade Voltaire inrättat en teater, som lockade många genevesare, ja, till och med prester till besök.
Snart rigtade han dock sitt anfall mot sjelfva Genève.
Som en eröfrare uppkastar förskansningar, bygde han teatrar tätt utanför stadens tullar vid Carouge, Châtelaine och Tornay.
Det var nu som Lekain åtföljd af artister från Théâtre français uppträdde i hans tragedier, medan han sjelf satt med sin stora lockperuk och sitt spanska rör vid främsta kulissen, synlig från salongen och gråtande eller applåderande.
Det var under en af dessa oftast ganska bullersamma föreställningar som han plötsligt steg fram med lyftad käpp och ropade till åskådarna:
– Mina herrar här är jag hemma, hos mig.
Hålla ni er inte tysta, skall jag utdela det värsta kok stryk som er republik någonsin varit vittne till!
Det var också vid denna tid, som han berättade i ett bref, att han fått låna en tron, som tillhört Calvin, och att han tänkte spela den teaterhatande reformatorns barn det sprattet att låta de uppträdande använda denna tron i en af hans pjeser.
Var möjligen denna tron den vackert snidade stol, som än i dag visas i Genève och kring hvars karm den onaturlige glädjehataren knutit sin magra hand, medan han dikterade sina blodsdommar?
Calvins stol på teaterns tiljor!
Och detta till på köpet i Genève!
I sanning, styres icke ödet af vishet och godhet, nog är det sant, att det oftast tyckes ledas af en viss spirituell ironi.
Då Voltaire slutligen efter otroliga ansträngningar, oaktadt presterskapets varningar, fick tillåtelse att uppföra sin teater på Place Neuve, var det dock endast för att i sjelfva segerns stund förlora slaget.
En natt väcktes genevesarna af brandsignaler.
Teatern på Place Neuve stod i ljusan låga.
Då de hörde, att det var teatern som brann, tömde de sina vattenhinkar i rännstenen och öfveröste den sammanstörtande byggnaden med skymford i stället för med vatten.
Vid dagens inbrott låg den i aska.
Först efter Voltaires död, när ännu några år gått fram öfver den graf vid Plainpalais der Calvin hvilade utan något monument, blef ändtligen, naturligtvis genom utländskt inflytande, en ny teater uppförd 1782.
Det som gör denna teaterstrid intresseväckande är, att den utkämpades mellan tre så mägtiga andar som Calvin, Rousseau och Voltaire.
Calvin låg visserligen redan i jorden, men hans vilda hat mot alla förlustelser, hans ord att man borde resa två galgar för att i dem hänga sju à åtta hundra libertiner hade blifvit lagparagrafer.
Rousseau tog i teaterfrågan upp hans mantel.
Här möta vi alltså ändtligen minnet af Rousseau.
Vi förmå dock icke att kvarhålla det länge.
Det beherskar ej Genève på samma sätt som Voltaires minne Fernex.
Det är kanske icke utan att några bland oss nästan äro hågade att ställa sig på Rousseaus sida i teaterfrågan, om också af helt andra skäl än de han anförde.
Det ligger en viss omedveten, måhända öfvergående opposition i vår tid mot teatern.
Teaterpjesens obligatoriska indelning i akter, de onaturligt tillspetsade replikerna, intrigen och den efter regler uppkonstruerade handlingen med sin knalleffekt i tredje akten skär bjert mot den nutida litteraturens sträfvan efter natursanning.
Man förvånas öfver att fader Zola tillåter, att hans naturalistiska böcker omarbetas för teatern, der naturalism är omöjlig.
Man törs dock icke alldeles gifva Rousseau orätt.
Man känner, att hans tankar i mycket äro ens egna.
Han står oss helt nära, och många af våra skriftställare påminna ju om honom i ett eller annat.
Kanske just i följd af allt detta förefaller han ej så ensamstående som Voltaire.
Dertill kommer att man ingenstädes i Genève finner en bostad på hvilken han tryckt sin prägel.
Huset der han föddes får man länge söka för att finna.
Han liksom går upp i rök.
Ute på en liten holme sitter han i sin bronsstol noga undanskymd af en ring popplar, ännu i en statys gestalt älskande ensligheten.
Medan Rousseau alltså liksom smyger undan oss, stiger plötsligt en annan personlighet, naturligtvis en utländing, fram och tvekar knappast att stundvis göra sig mer uppmärksammad än sjelfve Calvin.
Hvem är då denna storhet?
Ja, gissa!
Svaret är för öfverraskande för att det icke bör gifvas långsamt och med försigtighet.
Den som anländer till Genève sjövägen skall helt visst, äfven om »la bise» biter ganska friskt i kinderna, icke kunna motstå att från däcket betrakta de vackra stränderna med sina villor och trädgårdar.
Genèves hamn är rymlig och vacker.
I bakgrunden simmar den gamla citén och på båda sidor höjer sig staden i sakta stigning med sina torn och sin ärevördiga kathedral.
Bland planteringarna på Place des Alpes, ett stenkast från kajen der den eleganta salongsångaren lägger till, lyser ett högt monument, som genom sin prakt genast fängslar främlingens uppmärksamhet.
Har han varit i Italien märker han, att det är en efterbildning af della Scalas graf i Verona.
Hållet alltså i italiensk gothik höjer det sig af rödaktigt marmor i tre våningar.
Den andra våningen, som bildar ett öppet kapell, hvars blå mosaiktak hvilar på sex hvita marmorkolonner, omsluter sjelfva sarkofogen.
Mausoleet, som öfverst krönes af en ryttarestaty, är omgifvet af speglande vattenbassänger, marmorlejon, trappor och balustrader.
Hvem är då den store, som hvilar i en sådan grift i sjelfva hjertat af det republikanska Genève?
Calvin är det afgjordt icke, ty man erinrar sig, att han strängt förbjöd sina anhängare att med någon minnesvård hedra den mull, i hvilken de nedsänkte hans döda kropp.
Mausoleets stil antyder, att det icke heller gerna kan ha något att skaffa med de två frejdade filosoferna från förra århundradets slut.
Dessutom har man ju sett deras syskongraf i Pantheon i Paris.
Åtminstone har man sett de två tomma kistorna, från hvilka Ludvig XVIII i lön lät bortröfva deras lik, bevisande att en konung kan vara lika låg i sin hämnd som pöbeln en gång var det vid S:t Denis.
Det som i synnerhet förbryllar främlingen är, att det sitter en ryttare på monumentets krön och att denna ryttare vid närmare påseende visar sig bära trekantig hatt och epåletter.
Ändtligen upplyser en tillfrågad genevesare, att i denna präktiga graf hvilar utländingen, hertigen af Braunschweig.
Hertigen af Braunschweig?
Man tror sig till en början djupt okunnig och söker att slå bort hela saken med ett pligtskyldigt:
Ja visst, hertigen af Braunschweig! – Först sedan man ryckt upp en mängd igenrostade dörrar till minnets skräprum får man dock rätt klart för sig, hvem denna hertig egentligen var och hur han råkat att få sin graf i Genèves förnämsta park.
Jo, denna gåtfulla person var »diamantfurstens», Karl af Braunschweig, som den 7:de september 1830 flydde från sitt residensoch fäderneslott, sedan det stuckits i brand af hans upproriska undersåtar.
Det var han, som i sin magts dagar nästan betraktades som en liten modern Nero.
Det var om honom man berättade den kanske mera betecknande än sanna historien, att han för att kväsa sina högättade hofmän än lät dem hoppa öfver sin käpp, då han hvisslade.
Anekdotförtäljaren hade emellertid visat mer menniskokännedom, om han berättat, att fursten låtit sitt rikes uppkomlingar, sina hofleverantörer och lycksökare hoppa öfver käppen.
Högadeln har en styf ryggrad, och särskildt i Braunschweig, der det ju just var den som förorsakade hertigens fall, tycks den icke ha varit att leka med.
Det var han som, sedan han vid sin flykt medtagit alla familjeklenoder, i Paris blef demimondens hjelte, omgifven med en gloria af pikanta skandalhistorier.
Han lät der uppföra ett dubbelgårdadt, rödfärgadt palats, som med sina tjocka murar och fängelseaktiga jerngrindar snarare liknade en fästning än en privatmans fredliga boning.
Bredvid sin sängkammare förvarade han sina ädelstenar i ett bomb- och eldfast hvalf, hvars jerndörrs många lås voro försedda med sjelfafskjutande revolvrar, så att han sjelf vid dörrens öppnande måste bruka största försigtighet för att ej bli nedskjuten.
Högrödt sminkad, med svart lockperuk, bjerta handskar, diamantkraschan på bröstet, diamantringar och med skjortbröstets och vestens knappar af ädelstenar uppträdde han i sin teaterloge, ledsagad af någon demimondedam.
Då han slutligen dog i Genève, testamenterade han hela sin oerhörda förmögenhet till denna stad med vilkor att den upprättade och underhöll hans mausoleum.
Som vi sett uppfyllde Genève denna skyldighet på ett glänsande sätt.
Något mycket löjligt ligger det obestridligen dock i den prunkande grafvård
Genève rest öfver denna, psykologiskt visserligen ganska intressanta men för öfrigt betydelselösa man.
Man kunde med en liten förändring tillämpa på Genève hvad Björnson sade om den lilla orden, som hoppades bli större på en stor mans bröst:
Genève blef ej större för det stora monumentet, men han som fick det blef så förbannadt liten.
För hertigens efterlemnade penningar har staden dessutom låtit uppföra en ny ståtlig teater vid Place Neuve der Voltaires uppgick i lågor.
Det blef alltså utländingen Karl Braunschweig förunnadt att fullborda hvad utländingen Voltaire eftersträfvade under sin kamp mot Rousseau och mot utländingen Calvins lagar.
Vår tanke återvänder nu till korsvägen.
På vägvisaren läser den de tre namnen:
Coppet, Fernex, Genève.
Det är dock icke, som vi först förmodade, endast tre ryktbara personer som här skaka hand.
Från Coppet räcker m:me de Staël visserligen sin hand, och Voltaire sin från Fernex, men från Genève nalkas ett besynnerligt trehöfdadt vidunder, en treenighet af de mest olika män som någonsin trampat ett par skodon:
Rousseau, Calvin och – hertigen af Braunschweig.
Dårhuset.
På Capri stod jag en gång på höjden af Tiberii klippa.
Jag var tjuguett år, nygift och såg hela verlden i medelhafsskimmer.
Jag kom att tänka på, att det skulle komma en dag, då jag icke längre var tjuguett år, icke längre var nygift och då jag icke längre såg verlden i medelhafsskimmer.
Jag kände fruktan för den dagen.
Jag kände, att jag liksom skulle blygas af att behöfva upplefva den, och jag fantiserade öfver hur det skulle vara att genast med ett språng försvinna i det blå djupet under mina fötter.
Jag började undra, om icke, hur vämjelig döden än förefaller, de äro ödets gullgossar som dö unga.
De förskonas från att uppnå de förnedringens år, då talangen är en utblommad ört, sorgen knarrighet och glädjen gubbcynism.
I familjens porträttsamling möter oss deras ansigte beständigt ungt; och de unga kvinnorna sätta deras bild på sitt skrifbord och svärma för den.
De liksom vinna en evig ungdom.
Men har ödet sina gullgossar, har det äfven sina styfbarn.
Det är just de senare som komma mig att erinra mig gullgossarna som en bjert motsats.
Ödets styfbarn få hvarken lefva eller dö.
Deras kropp lefver, men delar af deras förstånd vissna bort liksom grenar på ett träd.
Med styfbarnen menar jag dårarna.
Ett par timmars väg från Schaffhausen framskiner plötsligt det forna klostret
Rheinau på en ö i Rhen.
Landskapet med sina lummiga bokskogar, som tränga ända ned till vattnet och sträcka de täta grenarna ut öfver strömhvirflarna, är leende och täckt.
Den breda kungsfloden flyter grönblå och jungfrulig, ännu obefläckad af de tyska biflodernas lersörja.
Hemskt höjer sig i denna vackra omgifning den gamla klosterbyggningen med sin borggård, sina hvita flyglar som en hvit stenkista utan lock.
I denna stenkista äro sju hundra dårar lefvande begrafna.
Det var en schweizisk »god vän» som en blåsig oktobermiddag helt oförmodadt steg in, lade handen öfver boken som jag läste i och föreslog att vi skulle fara till Rheinau och kasta en blick in i stenkistan.
Vi hade icke långt dit.
Jag bodde tillfälligtvis alldeles i närheten på en kuranstalt för att rekreera mig efter en tyfusfeber.
Jag hade sjelf varit nära att bli en af ödets gullgossar.
Döden hade stuckit fram hufvudet ur mörkret bakom kakelugnen och sagt:
– Du motsägelsernas och extremernas man, som vexelvis begabbar och smickrar mig.
Kan jag, så tar jag dig.
Men den gången kunde han icke taga mig.
Jag var derför redo att följa min »gode vän» ned till droskan som väntade.
Det hade dessutom varit synd att gäcka hans förhoppningar om sällskap.
Han var medicinare och skulle vara med om en liköppning på dårhuset samt hade i sin schweiziska sparsamhet räknat ut, att han skulle vinna en och en half franc – en hel franc och så en half dertill – om jag följde med och betalade halfva skjutsen.
Drickspengarna lyckades han alldeles smita från, ty då vi stannade på borggården i Rheinau, stormade han ned ur droskan med obehöflig brådska för att, diktade han, få fatt i föreståndaren innan denne begaf sig ut på sin aftonrond.
Föreståndaren lofvade beredvilligt att låta förevisa den kvinliga afdelningen.
Den manliga var af någon anledning icke tillgänglig för tillfället.
Vi stannade endast i förbigående framför de stora glasdörrar, som afskilde männens afdelning från trappan.
En mängd af dårar rörde sig derinne och betraktade oss med frånvarande blickar.
En af dem hade en hög cylinder på nacken och en käpp under armen samt vandrade med högtidliga steg af och an.
Han inbillade sig vara dårhusets inspektör och skakande på hufvudet granskade han väggens sprickor.
En annan gick oafbrutet i ring på alla fyra.
– Nå men se på den der, – hviskade min schweizervän och en glimt af hat mot allt konstnärligt flammade öfver hans hederliga landtjunkareansigte.
– Den der har bestämdt varit artist.
Har du sett hur en artist sitter?
Potztusig!
Det är inte som en annan menniska.
Det är som en slemartad massa utan skelett i.
Föreståndaren upplyste också mycket rigtigt, att den olyckliga varelsen, som satt der hopkrupen på golfvet, varit figurmålare.
Nu hade hans öga länge sedan förlorat blick för form och färg och hans tunga förmådde endast framstamma ett enda litet ord: – Tobak!
Sedan föreståndaren och min medicinare anförtrott mig åt en af kvinnoafdelningens väkterskor, begåfvo de sig till liköppningen.
Min följeslagerska, som skulle föra mig genom detta helvete, liksom Virgilius ledsagade Dante, var äfven en Virgilius hvad åldern angick.
Hon hade ett fåradt, melankoliskt ansigte och hade hon varit kokett, skulle hon alltid ha gått klädd som nunna.
Hon rasslade en stund med nyckelknippan, som hängde vid hennes sida.
Derefter öppnade hon en dörr, och vi stego in bland de kvinliga dårarna.
Vi genomvandrade stora, slottslikt höga salar.
Taken voro betäckta med religiösa målningar och rika skulpturer sedan klostertiden, då munkarnas sandaler klapprade mot stengolfven.
Den skarpa höstsolen låg in genom de breda fönstren och derute brusade Rhen i sin skogskantade bädd.
I dessa glada rum, der man skulle kunnat önska att för alltid få stanna tillsammans med sitt skrifbord, sutto dårarna på bänkarna och golfvet.
Det var som om taket med sina helgon och sväfvande englar föreställt himlen och golfvet med sina hemska varelser afgrunden.
Ännu så länge befunno vi oss dock bland de saktmodiga och ofarliga.
Flera af dem sutto kring långa brunmålade bord och drucko kaffe ur bleckskålar.
Porslin skulle de ha slagit sönder.
Emellanåt kunde helt plötsligt en af dem resa sig och komma mot oss på ett sätt som om det varit ensamt henne vårt besök gällt.
– Är du Kristus ? – frågade en äldre kvinna och grep fast så hårdt om min hand, att jag först med väkterskans hjelp kunde frigöra mig.
– Puh, Kristus! – inflikade en annan och betraktade mig föraktfullt.
Derefter veknade hon med ens och tillfogade:
– Ni kan ej tro hur svårt de ha det här.
De äro sjuka allesammans.
En mängd af dårarna blandade sig i samtalet och ropade:
– Ja, är det icke synd om dem?
Allesammans äro de mycket sjuka.
De sade alltid »de», aldrig vi.
De talade alltid om hvarandras tillstånd, aldrig om sitt eget.
Detta lade jag märke till i alla anstaltens salar.
Hvar och en visste, att hennes kamrater voro sjuka, men ej att hon sjelf var det.
De yttrade likväl aldrig, att den eller den kamraten var sinnesrubbad, de använde alltid ordet »sjuk».
Det samma sade väkterskorna.
Den nästa komplex af salar och rum som vi beträdde var mer omsorgsfullt tillbommad än den första.
De beskedliga om också meningslösa helsningar som mött oss på den första afdelningen efterträddes af tystnad.
Dårarna betraktade oss dystert och utmanande eller sutto alldeles likgiltiga, försjunkna i sin egen förvirrade tankeverld.
I en stor sal, hvars väggytor och tak lyste af brokigt målade vapensköldar, hade ett ungt fruntimmer krupit upp på fönsterbrädet.
Hon hade en peignoir som en dam af bättre klassen, kort lockigt hår och ett fint, sympatiskt ansigte, blekt som marmor.
Hon hade kastat sin kaffeskåls innehåll rätt ut öfver det röda tegelgolfvet, der det glimmade i en lång strimma.
Sjelfva skålen höll hon i knät.
Med en åtbörd som kunde kallas graciös doppade hon lillfingret i kaffegrumset på skålens botten och penslade dermed långsamt öfverläppen.
Då jag märkte, att hon synbart led af att betraktas i sitt förnedrade tillstånd och att en glimt af, jag skulle nästan vilja säga, sinnesrubbad genialitet sken ur hennes öga, såg jag åt andra sidan.
Men min följeslagerska upplyste hviskande, att den stackars damen i peignoir var en engelska som kommit hit ...
Ja, hur visste väkterskan icke.
Men hon fick ibland äta middag hos föreståndaren och uppförde sig då som ett mycket bildadt fruntimmer samt spelade piano.
Olycklig kärlek, se der hennes historia, slutade väkterskan.
I ett af sidorummen mötte oss en liten torr gumma med stubbadt hår.
Hon gaf mig en liten smutsig docka samt tvang mig att sätta mig på bänken och vagga dockan.
Derefter räckte hon sin ådriga hand åt två små gummor, hvarefter alla tre, leende och högst till freds, sakta rörde sig i ring om mig och dockan, medan de sjöngo barnvisan »Ringe-ringe-Reihe».
Så snart jag ville resa mig upp, blefvo de oroliga och egarinnan till dockan utstötte ett hjertskärande, meningslöst:
– Mamma!
Eftermiddagssolens höstgula ljus flöt in genom fönsterrutorna och lyste i dårarnas bleckskålar och på de tre gummorna, som långsamt vaggade omkring mig med leende ansigten.
Här och hvar sutto väkterskor, men det var svårt att i trängseln skilja dem från dårarna.
Det föreföll mig som om jag varit den enda kloka i hela salen.
Ja, det vardt som om vansinnet endast varit en sjukdom, framkallad af smittosamma mikrober, hvilka nu äfven så småningom borrade sig in i min hjerna och förvirrade mitt förstånd.
Flera gånger måste jag närma mig det halföppna fönstret och insupa litet frisk luft samt vederkvicka mig med en blick på det leende kvällslandskapets bokar och skummande flod.
Jag hade nästan glömt bort min ledsagarinna, då hon slutligen närmade sig och bad att få föra mig en trappa ned till de olyckligaste och farligaste på anstalten.
Vi begåfvo oss utför en bred trappa och stannade utanför en omsorgsfullt låst dörr till jordvåningen.
Redan på afstånd hördes våldsamt larmande stoj.