Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad jag vidare vill tillägga, är nemligen detta: att det genom flere samverkande omständigheter blifvit en bland de fattigare klasserna allmänt utbredd tro, att det är lättare erhålla förmånligt arbete o c h goda tjenster, o m man sluter sig till någon bibel- läsande förening och antager dess yttre sedvänjor, så länge tills afsigten är upp- nådd.
Men k o m m a sådana personer då derigenom att få en plats, hvarest kristlig tukt öfvas o c h ingen tillåtelse till att del- taga i demoraliserande nöjen kan erhållas, då händer det icke så sällan, att sådana ynglingar o c h flickor icke blott afkasta den påtagna kristliga rollen, utan äfven bryta med all heder o c h anständighet.
Bella rosa.
Det är verklighetsbilder af dylikt slag, som bestämt mina åsigter o c h mitt hand- lingssätt i denna sak.
Hvad jag deremot skulle vilja verka för och vara med o m, det vore, att några lik- tänkande familjer en gång i veckan under de långa vintermånaderna i tur o c h ord- ning öppnade sina hus för eget o c h vän- nernas tjenstefolk o c h mottoge tjenarne som gäster.
Vid dessa samqväm kunde man då, utan allt skolmästrande, så småningom meddela dessa äldre eller yngre personer en sådan upplysning, att de kunde börja granska sitt inre och tänka öfver lifvet.
För detta ändamål äro egna upplefvade händelser och lifserfarenheter ett godt o c h pröfvadt medel liksom muntliga berättelser ur olika folks historia, våra egna djup- tänkta folksagor samt någon bild ur den kristna församlingens historia.
På detta sätt skulle hyckleriet förebyggas, o c h man kunde hoppas att vinna våra gä- sters hjertan och så göra dessa tillgängliga för en upplysning, ur hvilken så småningom önskan o m en djupare kunskap i krislen- domens sanningar kunde uppspira.
Först då den vrånga föreställningen, alt kristendom är liktydigt med meningslös bi- belläsning o c h antagna seder och talesätt, fått vika för erfarenheten, att tron på reli- gionen skapar ett ädelt menskligt lif, skän- ker frid, glädje och hopp, då först blir bi- &lt;r ^jjjJ^ämn mig figi Bos Prisa af hemlig Dolda icke afundsvärd, ej en skenbar mask taggar är hjertat Håll för mig ej Inga frågor Åek, det gifves till lycka.F tärd, tryeka- tröstetal, mig rigtaT hjerteqval, Dem man blott för Gud kan bikta.
Åck, det gifves hjertesår, Som ej läkas här i tiden.
Först när döden till mig når, Kan jag hoppas vinna friden.
Ur hvardagslifvet.
S k i s s af i.
log tycker jag ändå, att ni någon gång i kunde slå er lösa, kära Klara, — du har ju inte en enda gång sett Galeotto, och det nöjet kan väl vara värdt hvad det kostar!
När j a g nu kommit hit bara för att be dig gå med på teatern, så kan du väl åtminstone fråga Sten och få höra hvad han säger ».
Det är ej värdt att tala derom, Helga; om jag sade Sten, att jag gerna ville gå på teatern, så skulle han ingenting säga om det, utan låta mig gå, men jag vet ju, att till och med en sådan liten extra utgift få vi ej tillåta oss, och jag skulle ej ha det ringaste nöje af hela pjesen, om ej Sten vore med; men han sitter fängslad vid skrifbordet som du vet.
För resten är jag inte säker på, att jag inte skulle ångra mig i morgon, då jag komme att tänka på hvad jag kunde få för de der kronorna, som blifvit utgifna endast för mitt nöjes skull ».
» Ja, det är då säkert, att du sitter inne, tills du med hela din själ går upp i idel småaktigheter — och din eviga söm och ditt lagande och vändaude!
Det skulle jag visst bry mig om, ifall Karl vore med eller inte, det måste väl vara lika roligt, om man går ensam, och männen ha nog minsann så många tillfällen, då hustrun är utesluten, att vi också någon gång kunna vara på egen hand, men du har riktigt sjelf gjort dig omyndig, Klara ».
Den lilla lifliga fru Helga hade arbetat upp sig till en, som hon tyckte, väl berättigad harm öfver sin några år äldre väninnas åsigter.
» Och ändå var du förr lika road af att vara ute, du som andra, men nu sitter du inmurad och har ej reda på det minsta af hvad som händer i verlden, utan intresse för något utomkring dina fyra väggar ».
» Nej, Helga, så får du inte säga, jag har ej förlorat intresset för allt annat, fast jag nu sätter mitt hem och de mina i första rummet ».
» Nå, men kan du då säga mig, hvarför du gräfver ner dig så här«, af bröt henne Helga, «det skulle då aldrig falla mig in att frivil- ligt stänga mig inne och bli glömd af alla mina vänner, du måste väl medge, att det blir bra enformigt ändå, det är ju så att man kan somna dervid, och du har hvarken nytta eller tack d erfor«.
» Det kan nog hända », svarade Klara sakta, » men jag har så många pligter, som du ej kan sätta dig in i, Helga lilla, som qvarhålla mig i hemmet, om jag också annars kunde vara med ute, och då jag nu vet, att det är rätt hvad jag gör, så — » » Rätt, Klara?
Du måste då väl aldrig mena, att det är orätt att vara med i säll- skapslifvet, åtminstone bland dem, man anser för sina vänner? » » Ja, för andra kan jag ju ej svara, och inte kan det väl vara direkt orätt att vara ute någon gång, men du glömmer, Helga, att våra förmögenhetsvilkor äro så olika.
Ni kunna se främmande hos eder, du kan del- taga i sälskapslifvet och tillåta dig som nöd- vändiga saker mycket, som skulle vara en dårskap af mig att tänka på.
D u vet, att vi måste lefva så sparsamt som möjligt för att ej ytterligare råka i skuld.
Jag vill ej förneka, att jag ej mången gång önskat att få » vara med », men du förstår väl, att det ej kan falla oss in att mottaga inbjudningar till dem, hvilka vi ej kunna bjuda igen, och om jag skulle försöka att vilja vara lik andra, så skulle hela vår existens snart stå på spel, och derför, ser du, gör jag rätt i att sitta hemma ».
» Nå, jag kan ju ge dig rätt i somligt, men inte kan det väl öfverskrida edra tillgångar, om ni någon gång vore borta; du som är så förståndig, komme i alla fall ej att extravagera, vare sig med din toalett eller annat ».
» Nej, det förstås, men den ena gången be- höfdes ett, nästa gång ett annat, och hvad som användes till en utstyrsel, som jag hvar- ken behöfde eller kunde använda här hemma, vore dock pengar tagna från hemmet, barnen och allas vår trefnad här.
Om du nu sjelf hade barn, skulle du bättre förstå mig.
Det är svårare att se barnen sakna något, än att sjelf försaka ett flyktigt nöje, och jag kan blott säga, att om det är ett offer, så är det mig ej 1ungt.
Jag liar ju hela min verld omkring mig och mången, mången fröjd, som ej kan fås för penningar.
Dessutom får du ej glömma, att äfven Sten sällan är ute i sällskap ».
» Sten, ja, — han skulle ej tänka på, om du ej finge tala med någon menniska på år och dag! » Fru Helga slog en liten trotsig knyck på sitt hufvud, så att de små krusade lockarna i pannan darrade, » sitter du ej dag ut och dag in med samma själsmördande arbete ».
» Nej, söta du, icke med samma arbete », svarade Klara leende, » du förringar min flit!
I förra veckan sydde jag skjortor åt Erik och nu — » » Ja, nu vänder du Stens rock till kappa åt Ruth, jag vet, kära du — men det är det samma ändå, din tid är delad mellan köket, barnkammaren och symaskinen, och jag på- står ändå, att du som andra behöfver någon vederqviekelse, och att Sten borde tänka på, att du blir utjägtad till själ och kropp på detta sätt ».
» Tala ej om Sten så, snälla Helga, han har j u sitt, han som jag, och får sörja för allt det yttre.
För resten har jag ju lediga
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af stunder emellanåt, följer med tidningarna så der temligen och tar mig en riktig hvilostund, när Idun kommer.
Och », fortfor Klara, me- dan hennes allvarliga grå ögon blixtrade till, » jag önskar blott att jag kunde bidraga till välståndet i vårt hem — nu kan jag blott verka i kök och barnkammare » som du säger ».
Fru Helga reste sig upp och började knäppa igen sin kappa.
» Ja, så får jag då gå med oförrättadt ärende igen, och jag som tänkte få dig ut och ruska upp dig en smula!
Jag borde aldrig bry mig om dig, når du är så der envis och omed- görlig, men ändå så.
. » » Ändå vet du, att rätt är rätt, kära Helga.
Och om du blefve försatt i mina förhållan- den skulle du säga och göra på samma sätt — jag är säker derpå.
D u tyckes nu vara en sådan liten nöjeslysten qvinna, men få se — kanske kommer det en dag, då hemmet får nytt intresse för dig, och då du skall lemna det med saknad. » Helga log och skakade påhufvudet: » Kan- ske, men ännu så länge har jag ingen lust att stänga in mig — längre fram få vi väl se.
Men farväl nu, du lilla nunna!
Nu har jag suttit här så länge, att jag ej har mycken tid på mig för att skaffa handskar och åt- skilligt.
Apropos, du kan ej tro, hvad min gula klädning blef söt, färgen skimrar fram så förtjusande genom det svarta spetstyget; kom in när du går förbi något, så får du se den. » Och med ännu en liten nick tillslöt fru Helga dörren efter sig.
Klara stödde armbågen mot bordet och lu- tade hufvudet i handen.
Ett trött, bedröfvadt uttryck gled öfver hennes bleka ansigte, och hon sköt otåligt undan tygstyckena, som be- täckte bordet.
Visst kunde Helga ha rätt i mycket — nog var hennes lif färglöst och enformigt, och dessa fyra väggar, som Helga så ringaktande hade talat om, nog hade hon mången gång funnit dem som en trång bur!
Och hennes själs åtrå efter allt skönt, alla de högre syf- ten, som förr uppfylt hennes sinne, hade det icke allt krympt ihop för alla de materiella, bestyr och omsorger, som nu upptogo och fylde hvarje dag?
Hennes ungdom, hennes krafter försvunno så småningom, och om deras eko- nomiska ställning längre fram skulle blifva bättre och hon då skulle få mera lugna, sorg- fria dagar — ack, då gjorde det j u det samma, när hon så att säga gräft sig ner i gruset och förlorat förmågan att njuta deraf.
Och Sten.
— Helga hade sagt: » Han tän- ker ej på, om du blir utjägtad till själ och kropp. » Var det sant?
Tänkte han verkligen så litet på henne, att det kunde falla andra i ögonen?
Hennes ögon fyldes af tårar vid denna tanke.
Han var tyst och allvarsam, kunde sitta inne i sitt rum hela dagarna vid sina böcker eller vid skrifbordet, men nog höll han väl henne kär, henne och barnen — visst hade han- väl älskat henne högt, då han tog till sin maka den fattiga, obemärkta flickan, framför andra, som stått honom till buds.
det var blott det, att han numera var så lugn och allvarsam och hon mången gång kunde längta att se någon varmare känsla flamma upp för henne.
Men det blefve väl alltid så der lugnt med tiden, då lifvets prosaiska allvar komme i stället för all kärlekens poesi och den aldrig hvilande omsorgen för hemmet och barnen upptoge tid och tankar.
För resten — hon sjelf var ju lika lugn, mången gång ända till likgiltighet — kanske i r-x I \ J m l i \ j kl IN Idun, ernåliaz ert gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken aoonne.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera.
han mången gång smärtades deraf och trodde, att hon led af deras små förhållanden, deras in- dragna lefnadssätt — och han kunde ju med all sin makt ej ändra detta.
Skulle då hon, makan, modern och hus- modern, göra lifvet tungt för honom, hemmet glädjelöst för barnen och dem alla • — nog fans det väl mången, som hade det tusen gånger värre än hon — nog kände hon väl i djupet af sitt hjerta, att det ej var mycket att stå efter, det att » vara med » ute i verl- den!
Helga t. ex. kunde ju behöfva detta att fylla upp sitt lif med — hon som ej visste, hvad det ville säga att vara moder, som be- traktade barnen som ett besvärligt bihang och en källa till ständig oro — ack, hur fattig hon dock var, midt i sitt öfverflöd!
Nej,.
bort med alla knotande tankar, all oförnöjsamhet!
» Må jag hellre bedja Gud hjelpa mig göra de mina lyckliga och skapa vårt hem till ett fridens och kärlekens rike, och må jag ej förkasta det solsken, Han sänder oss, utan samla upp hvarje stråle deraf. » Hon steg upp, röjde af bordet och gick ut i köket.
Der höll Mina på att tvätta, och den lilla treåriga Elsa satt med sina små bara armar och plaskade i det skummande såplöddret, skrattande högt af förtjusning.
Klara log mot den täcka bilden, och lilla Elsa sträckte upp sin knubbiga hand och kastade slängkyss åt modern.
Efter en stund var qvällsbordet i ordning, och den klart strålande lampan kastade sitt sken öfver rummet.
Pappa kom in i natt- rock och med tidningen i handen, och Erik och Ruth öfverbjödo hvar andra i berättelser om sina bragder på kälkbackeu — » pappa kan aldrig tro hur roligt det var!
— och gissa hvad vi få till qvällsmat, pappa, — jo, munkar, stora rara munkar, ett helt fat, se der kommer mamma med dem! » Och Klaras kinder voro rödare än vanligt, och hennes ögon fingo en vacker glans vid mannens varma blick: » Jo, jag tackar, jag, se på vår lilla mamma, som skaffat sig granna röda rosor på samma gång, som hon bakat munkar åt oss! » Klara gick till fönstret och släpte ner gardinen.
Der ute låg allt bländande hvitt, — i det klara månskenet skimrade den hvita snön, så det gjorde ondt i ögonen, — kanske det också var derför de blefvo fuktiga — hög och ren hvälfde sig himlen öfver jorden, och det var ljust och fridfullt både ute och inne.
Hennes hjerta slog liksom i ny kraft — visst var hon väl lycklig!
Allt var hennes, — make barn och detta lilla trygga hem — o, här var ej enformigt, ej smått och trångt, ty lif- vets bästa glädje rymdes inom dessa väggar.
» I den gamla goda tiden. » ä s a o c ' k ^öra talas om, hur på den IQvfä tiden, då våra far- och morföräldrar voro unga, döttrarna brukade niga och kyssa sina föräldrar på hand, hur sönerna stodo med obe- täckt hufvud, då de ute mötte fäder eller far- bröder och dessa tilltalade dem, huru de al- drig vågade sitta ner, så länge någon af de äldre ej giorde det, aldrig dristade blanda sig i samtalet eller lyckliggöra sällskapet med sina åsigter, om de ej särskildt tilltalades eller till- frågades.
Vi le numera åt detta.
» Hur stelt, cere- moniöst och otrefligt! » utropa vi, och ingen utaf oss önskar precis den tiden till baka.
Man gick onekligen till öfverdrift då, men — gå vi ej till.
öfverdrift äfven nu i en alldeles mot- satt riktning?
Vi hafva sommarferier.
Stig in i salongen och se på den der ynglingen, som, med re- spekt till sågandes, malier sig i länstolen.
Med tillbakalutadt hufvud, ena benet slängdt öfver armstödet » slukar » han, hvad han sjelf kallar en » lifvad » bok.
Hans mor kommer in, men han ändrar ej ställning, och hon må- ste sjelf skaffa sig en stol och dertill nöja sig med en mindre beqväm, då sonen intagit den beqvämaste i hela rummet.
Han är visst icke någon dålig, elak pojke, och han älskar varmt sin mor, men — han är bortskämd och illa uppfostrad.
Se på denna unga flicka, som en härlig sommarmorgon kommer in i salen, slänger pa- rasoll och handskar ifrån sig och slår sig ned vid frukostbordet kl. / 1 1, i stället för att passa på familjens gemensamma frukosttimme kl. 8.
Hon äter långsamt och beqvämt sin frukost, går sedan ut med » Molly Bown » eller » En modern Circe » under armen och kastar i förbifarten en blick in i strykkammaren, der modern arbetsamt hjelper att stryka » flickor- nas » .luftiga sommardrägter.
Detta bekommer ej dottern det minsta, hon lägger sig i häng- mattan och fördjupar sig snart i sin bok.
Nej — då gilla vi mer bruk och seder, om än öfverdrifna, från » den gamla goda tiden ».
Men hvarför behöfva vi gå så långt till baka som till Fredrika Bremers barndomsdagar?
Bättre tider hafva dock funnits, då den gamla stelheten och fordringsfulla strängheten voro försvunna, men det nya sjelfsvåldet ej ännu in- tagit dess plats.
Frihet tilläts, men en frihet med tillsats af vördnad och respekt för äldre.
Flickor och pojkar sluppo sitta » raka som ljus », men de vågade likväl ej ovärdigt slänga sig i stolar och soffor och alltid utse åt sig det bä- sta, såsom nu är fallet.
Och hör blott, hur de unga tilltala de äldre!
Hvarje yngling emellan 15 och 20 år anser sig kunna reformera verlden och rycker medlid- samt på axlarna åt de gamlas åsigter, såsom varande alldeles otidsenliga och urgamla.
Man har lagt bort att ödmjukt kyssa på hand, att aktningsfullt stå med obetäckt hufvud, men behöfver man derför lägga bort den aktning och vördnad, som gåfvo upphofvet till denna sed?
Dock lyckligtvis — ungdomen är ej alltid så- dan.
Vi se än i dag unga flickor förekommande bjuda far och mor en stol, en pall, vi se dem läsa högt för en gammal tant med svaga ögon, vi höra dem vid strykbrädet gladt sjungande vid arbetet med den ljusa bomullsklädningen.
Vi se äfven unge män bjuda armen åt någon gammal dam, som har svårt att gå i trapporna, hålla paraplyet öfver modern eller hjelpa far på med öfverrocken, allt detta utan spår af fjäsk eller tillgjordhet.
Det är ej den vanvördiga ungdomen, som ensam bör klandras.
Barnen skola i tidigare år vänjas att visa de äldre aktning och vörd- nad, ty de vanor, som inympas i barndomen, följa oss hela lifvet igenom.
Det sjelfsvåld och den missaktning, som numera äro så all- männa, skulle aldrig varit tänkbara, om de ej otuktade fått växa till.
» Ett fint och belefvadt sätt är af mindre vigt än goda grundsatser », sägen I.
Ja väl; men sjelf- viska vanor och sjelfsvåldigt sätt åstadkomma fula märken i karaktären, om ursprungligen än aldrig så god.
Budet » hedra din fader och moder » gäller allt uppförande gent emot för- äldrar och äldre och detta i sätt att vara, i umgänge och tal — så väl som i lydnad, vän- lighet och hjelpsamhet.
Smilo.
Endast en sida af papperet bör Namnen i vår almanack.
Jjm man med » namnsdag » menar dagen, ' WtdcJ ' då ens namn återfinnes tryckt i vår sekelgamla almanack, så synes mig denna senare vara mycket efter sin tid och temligen ofull- ständig, då hon ju ej upptagit mina välkända svenska namn.
På så sätt har jag under min lefnad ej alls blifvit så uppmärksammad af vänner som alla de, hvilka hafva det prejudi- kat, som almanacken skänker.
Icke för att jag skulle vilja heta Grispina, Fausta, Monika, Perpetua, Petronella, Potentia eller dylikt för att blifva ihågkommen, emedan jag då lätte- ligen och säkerligen samtidigt blefve utsatt för drift eller skämt.
Också tror jag, att de, som dessa dagars föremål till ära, ville skrifva vers, finge ofantligt svårt att få rim.
Ileson är det ej heller att bibehålla i vårt lutherska land en mängd från katolska tiden härstammande namn.
Som jag tyckt mig finna, är almanacken en namnlängd, hvarigenom en hel del framstående personer och händelser skola bevaras, men då borde den endast innehålla för vår religion och för vår egen historia minnesvärda namn och händelser och ej, såsom nu, från katolska tiden och för oss främmande minnen.
Då vi hafva sett, att namnförändring ej är omöjlig, vore det önskvärdt, att vederbörande fortsatte dermed i den af mig antydda rikt- ningen, till dess vi erhölle en rent svensk almanack, då jag är förvissad om, att jag ej blefve förglömd.
Intill dess detta sker, får jag väl draga mitt kors med tålamod och med två korsmesso- dagar årligen.
A propos dubbla namnsdagar, så hafva vi i Katharina,.
David och Josef, och kunde saklöst en af hvardera ersättas med andra brukliga, men uteglömda namn.
Saken är ej af så ringa betydelse som kan- ske genast skulle tyckas, tvärtom, och derför har jag vändt mig till » Idun », hvars stora lä- sarinnekrets jag hoppas skall intressera sig för och omfatta den revidering och tidsenliga förändring af almanacken, jag här ofvan fram- hållit såsom nödvändig och önskvärd.
kan naturligtvis ej annat än in- stämma med Blenda Ingeborg angående be- höfligheten af ofvan påpekade reform.
Tills vidare, d. v. s. till dess vederbörande gå i författning om en ändring till det bättre i berörda syfte, skulle vi för dem, s o m hålla på namnsdagsfirandet, vilja föreslå, att » Nordisk namnlängd », hvilken endast upp- tager kända nordiska namn o c h som gratis tillhandahålles af Allmänna lifförsäkrings- bolaget, Stockholm, måtte k o m m a i allmänt bruk inom familjerna.
fen bör man spara, Man ger bort tusende i den » — En gammal sanning är — men första kyssen svara: Får mail ej tusende igen?
» Ilibon ».
I Pk I U I I M U IN användas och marginal lemnas.
Välgörenhet.
let var en qväll på eftersommaren för ej så länge sedan.
Vi voro ett par vänner, som till samman hade besökt Djurgårdsteatern, och kommo till staden med en af de sista spårvagnarne.
Det var ej just min väg, men den stilla qvällen lockade till en liten promenad och der- för följde jag min vän nedåt Kungsträdgården.
Vi samtalade om den nyss sedda represen- tationen och annat, som intresserade oss, och hade hunnit ned till Jakobs kyrka, då vi om- ringades af några småpojkar med detta half- vilda i blick och fasoner, som utmärker äkta Stockholms-gatpojkar.
» Snälla herrarne, ska ' ja ' stå på näsan för ett öre? » ljöd det i kör.
Vi gingo emellertid vidare, fortsättande vårt samtal, men en liten krabat med pigga mörka ögon följde oss.
» Söta, snälla herrarne! » bad han.
Jag gräfde i fickan för att affärda den lille med en slant, men min kamrat hejdade mig.
Han hade fattat den lille i axeln.
» Är det roligt det der, att värfva småslan- tar på det sättet? » » Ah! » kom det dröjande.
Den lille tvekade om svaret.
» Det är icke rigtigt hederligt det der.
Det är tiggeri, och du ser mig så dugtig ut, att du bestämdt är karl till att slå dig på ett bättre näringsfång.
Då kan du få mycket mera slantar, och se ' n är det mycket roligare att veta sig verkligen ha förtjent dem, rigtigt för- tjent dem, ser du. » Gossen såg förvånad ut.
Det der talet hade han bestämdt inte hört förr.
» Har du några föräldrar? » » Ja-a, men de ä ' borta på arbete, och så får jag vara ute till samman med andra pojkar. » Min vän hade tankfullt strukit mössan af den lilles hufvud och smekte de tofviga loc- karne.
Gossens panna var ren och hög, vitt- nande om inneboende intelligens.
Han gjorde mig uppmärksam derpå.
» Om du skulle sälja tidningar? » » Äh, då ska ' man ha pengar.
» » Kan du inte få litet af pappa att börja med? » » Pappa behöfver sina pengar sjelf, säger han. » » Nå ja, vi kunna nog ändå rangera saken.
Om du kommer upp till mig i morgon för- middag, skall du få sälja en tidning. » — Han nämde sin adress och tidningens namn.
» På de tidningsnummer, du får af mig, förtjenar du litet; så skall du af betala på din skuld några ören och för öfverskottet af vinsten skall du köpa ännu flera exemplar.
Så kan du få en liten tidningsaffär, om du ej slarfvar bort pen- garne.
» Den lille begrundade saken.
Han följde emellertid med oss, under det min kamrat talade med honom och utvecklade sina planer i allvarliga, till hjertat gående ord, Då vi skildes, voro gossens ögon tårade, och han lof- vade oss med ett handslag, att han skulle komma och börja sin nya verksamhet dagen derpå.
Den lilla händelsen hade gifvit mig åtskil- ligt att tänka på, der jag vandrade hemåt.
Vi förorsaka säkert mycket elände, amma säkert mången last genom tanklöst gifvande.
Det gör kan hända ett pinsamt intryck på oss att se nöden och uselheten på nära håll, och derför skynda vi ofta att med en liten gåfva friköpa oss från den obehagliga förnimmelsen.
Så är det med många.
Lika ofta är det emel lertid lusten att exponera sin välgörenhet.
Det måste ju göra ett godt intryck på de förbi- passerande, om man tager fram portmonnän och kastar en slant till den tiggande, som så att säga utställer sin uselhet och sina trasor till betraktande.
Hvilken god dam, hvilken god herre!
tycker man sig höra omkring sig, och det smickrar ju ens egenkärlek.
Bättre vore att göra sig rigtigt underrättad om orsa- ken till nöden, ej blott hos den bönfallande, ty är det en yrkestiggare, kan man svårligen tro honom, utan äfven på andra vägar.
Då finner man kanhända också ett bättre sätt att hjelpa än genom en tillfällig penninggåfva, som möjligtvis ej rätt användes.
Finner, man då att det är ett försök att lefva af folks god- trogenhet, äro förmaningar och varningar på sin plats samt ett kraftigt försök att vända den felaktige till bättre tanke- och handlings- sätt genom råd och dåd.
Är det åter oförvål- lad nöd, orsakad af arbetsbrist eller sjukdom, då är det att gripa djupt i pungen, så långt våra egna förhållanden tillåta, och så ställa den nödlidande åter på egna fötter.
Få äro de tiggare, som ej på något sätt kunna vedergälla vår lilla gåfva.
Alltid gifves det ved att hugga, vatten att bära, strumpor att stoppa eller något dylikt.
Om man derför gör en sådan liten tjenst till vilkor för sin gåfva — man kan ju omöjligen ha tid eller råd att egna sig personligen åt alla hjelpbe- höfvande — skulle mycket vara vunnet.