Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— på, hur mycket lyckligare hon och han kunde ha varit, o m det allra mesta af hennes » trousseau » blifvit indraget och penningarne använda till de allra nödvändigaste bohagsartiklar för ett litet enkelt hem, som med tiden och klok hushållning kunde bli större och mera dyrbart, ifall ma- karne kände lust därtill?
Hvarken Angela eller Johan ' hafva ens den svagaste föreställning om, att kardborrar kunna och böra utrotas, gräfvas upp med rötterna; de anse dem tvärtom som oumbärliga dekorationsväx- ter och odla dem med förkärlek; de se ej, att de grofva stänglarne skjutit så högt, att unga blickar ej nå öfver knopparnes tusende hakar; se ej den enkla sanningen, att ingen själ i Sveriges land tvingas att bygga och bo, lefva, » representera » öfver sina tillgångar, tvingas ej af någon annan makt än den, som utgår från — skräppebladen, hvilka gro frodigt i deras egna små själar.
Nej, Angela tänker blott på sig själf — liksom Johan — och hon bekla- gar honom blott, för det han ej har passande jordmån för odlande af en sådan praktblomma, som hon är.
Högsommarens heta sol sätter den klara luften i dallring.
Tvänne unga människor komma gående efter hvarandra vid vägens kant, just där skräpporna stå som högst.
Borrarna gripa girigt fast i deras kläder och fastna därvid; flickan märker det först, stannar och plockar bort dem ur sin kjortelfåll samt gör ynglingen uppmärksam på, att äfven han fått sin andel af det efterhängsna ogräset, och hjälper så till att befria honom därifrån.
Hon lägger där- vid en stor energi i dagen.
Innan de gå vidare, griper ynglingen en dagakarls spade, som står vid vägkanten, sät- ter det skarpa, breda järnet intill kardborrens rot, drifver det ned med hand och fot.
Men roten är djupgående och flickan får hjälpa till med sina fina blottade händer vid detta röj- ningsarbete.
Brefbäraren går förbi, ser med ett ömkans löje på de fina unga människornas sträfvan, men hans brefväska glimmar till, som af en glädjeblink, och klaffen öppnar sig till ett godt, bredt bifallsleende.
Den gamla väskan vet det, hon, hur UDga kinder ha bleknat, skägg- prydda läppar ryckt af återhållen smärta och klara flickögon gråtit sig matta öfver bref, som räknat frändskap med skräppebladen.
Den gamla väskan formligen strålar i dag, då ett bref dyker upp ur hennes gömma och lägges på den gamla stickande fruns solvarma fönsterkarm; brefväskan vet, ' att hon i dag medfört ett ljufligt och gladt budskap.
— » Min gamla vän!
Jag kallar dig så, dels emedan jag känner det så, dels därför att jag vet, hur du afskyr titeln tant (som på danska och skånska är liktydigt med flärd och lappri), men däremot älskar vårt gamla tilltalsord du, äfven då vi unga så benämna dig.
Jag har dessutom i dag något att säga dig, som en- dast kan sägas åt en vän.
Sigrid och jag ha nu • beslutat att göra slut på vår förlofning med — bröllop.
Mitt gamla namn och min filosofie doktorsgrad skola ej hindra oss att rätta utgifter efter tillgångar och att lefva så, som oss lyster, utan afseende på det s. k. sällskapslifvets fordringar.
Den anställning, jag nu fått, är visserligen allt utom lysande i ekonomiskt afseende, men lönen är dock ej mindre, än att vi två kunna lefva däraf och dessutom göra ' någon afbetalning på mina stu- dieskulder, och jag har utsikt till befordran — med tiden.
Sigrid har fått sin hemgift utbe- tald i en kontant summa, som nu skall an- vändas till nödiga möbler och husgeråd; hön fruktar ej för, att jag skall låta min hustru lida brist på anständiga gångkläder, förstår du.
Själf har jag i min lilla ungkarlsbostad några få möbler, och vi tänka helt enkelt be- hålla de två små rummen samt till denna » våning » hyra ett med dem sammanhängande större rum.
Gud ske lof, att jag utan blyg- sel kan införa min unga brud i detta heml Där finnas inga stygga minnesskuggor, som kunna oskära vår kärlek; detta vet Sigrid ock- så.
Hon vet äfven, att hennes lif blir — åtminstone under de första åren — en sträf- sam hustrus lif; hon omkläder dock ej detta faktum med något falskt skimmer af oäkta romantik, utan vet, hvad det gäller, och är icke helt och hållet okunnig om lifvets fre- stelser, äfven om dessa ej kommit henne själf nära.
Det var också hon, som först fattade beslutet, att vi två ej skulle hemfalla åt » kul- turens offerväsen ».
Kanske jag dock, för hen- nes skull, ej vågat detta steg, då jag vet, med hvilka hakar sällskapslifvet o. d. fasthål- ler och drager till sig sina forna kunder.
Lyckönska din tillgifne Axel S — na.i En missräkningens suck och läsningen af- bröts för en stund af bittra tankar.
Men så prasslar det starkt i kardborrarne utanför mitt öppna fönster, unga hurtiga röster ropa upp- muntrande till hvarandra.
Flere par ha kom- mit till; spadar glimma i sommarsolen, sänkas djupt och träffa med kraft mångåriga rötter.
Röjning pågår längs hela linjen.
Den gamla v i d sin stickning nickar gladt mot den sträfvande ungdomen.
Man skall få se, äfven här skola unga hem med lyckliga människor komma att intaga de undanröjda skräppebladens plats, unga äkta män och hu- strur, som räddat sig undan » kulturens offer- väsen ».
Ja, man skall få se!
— SILHUETTER.
UR GEORG AMEENS EFTERLÄMNADE ANTECKNINGAR.
TRE SAMTIDA FÖRFATTARINNOR.
I. FREDRIKA BREMER.
D et var sommaren 1842.
Jag gjorde ett besök i Stockholm och sammanträffade där med baron Casper W.
och hans friherrinna, hvilken senare var min kusin.
Baronen å sin sida var kusin till Fredrika Bremer.
Genom dessa gemensamma släktingar infördes jag till den redan då för sina » Teckningar ur hvar- dagslifvet » m.
fl., som lästes och rent af » slu- kades » med förtjusning, högt berömda för- IDUN 1899 3 — fattarinna och älskliga personlighet, denna » dame de mes pensées » sedan flere år tillbaka.
Hon hade lofvat att taga mot mig redan andra förmiddagen efter min ankomst och sagt mig skola vara mycket välkommen, ehuru hon stod på resande fot till landet och där för re- san packades och stökades.
Man hade redan förut talat med henne om mig och sagt henne, hvilken beundrare hon i mig ägde.
» Kors, » hade hon skrattande svarat, » då får jag väl lof att prenumerera på Najaden * för nästa år. » Min kusin gick först in, och strax därpå fick jag tillträde, passerade genom ett yttre rum in i ett litet enkelt, men trefligt förmak — och där stod jag nu ansikte mot ansikte med denna » Nordens Corinna », denna kvinna, som jag så länge beundrat och längtat att få lära känna, utan tvifvel f. n. en af nordens mest framstående kvinnliga personligheter.
Det är icke lätt att beskrifva henne, åtmin- stone icke så, att hon efter beskrifningen skall för en annan synas just sådan, som hon uppen- barade sig för mig.
Hon var liten och, ehuru mager, tämligen satt, d. v. s. ungdomens smärthet försvunnen.
Hon såg äldre ut än hon var, hufvudet något stort, med slätkam- madt, redan litet gråsprängdt hår, betäckt af en liten enkel mössa.
Inga vackra drag, ögo- nen något utstående, litet kisande och röd- kantade, svaga, men med en klarblå blick af godhet och intelligens; stor, ingalunda välbildad näsa, sådan som hon själf så roligt beskrifvit den stackars » Petreas »; klädseln så enkel som möjligt.
Hon var, som framgår efter denna målning, icke vacker, snarare ful, och dock — det är intet poetiskt öfverskylande broderi, utan en lefvande dagsens sanning — denna slags fulhet märktes knappt, gjorde sig åtminstone icke framstående gällande.
Det var, som om jag med mina andliga ögon en- dast skådat hennes andliga varelse, och denna måtte omhöljt sig i hvilken materiel skepnad som helst, fulare än Macbeths häxor, så skulle hon för mig synts vacker, emedan det icke var möjligt annat, än att likväl det mest fram- stående draget i hennes utseende och väsende skulle eller kunde vara annat än godhet, en Fredrika Bremer-godhet, som icke allenast var god i och för sig själf, utan som det gör an- dra godt att bara komma i närheten af, om den ock icke genast skulle yttra sig på annat sätt än genom blotta närvaron, genom att » kännas i luften ».
Jag skulle narras, om jag sade, att jag icke på förhand något tänkt på, hvad jag skulle säga, hur jag skulle bära mig åt, hur j a g skulle börja samtalet o. s. v., men alla upp- gjorda planer ramlade, och jag stod ett ögon- blick rätt förlägen och tafatt, fruktande att blifva det ännu värre och att möjligen komma att säga någon dumhet.
Men snart fattade jag mig och yttrade utan all öfverläggning ett enkelt tack, för det hon varit så god och till- låtit mig besöka sig, något hvarefter jag länge längtat.
Jag visste henne ständigt blifva öf- verhopad med så många mer och mindre fadda komplimanger för sitt skriftställen, att jag icke ytterligare ville besvära henne m e d sådana, men jag kunde icke underlåta att innerligen tacka en person, som skänkt mig så många angenäma stunder.
Hon svarade ingenting, men tog mig i handen och klappade mig — och bekantskapen var gjord.
Vi satte oss vid divanbordet, hvarpå stodo frukt, russin och mandlar, och vi voro snaTt inne i ett intressant samtal, som, om jag min- nes rätt, började med något tillfälligt, obetyd- ligt yttrande o m Tegnér, hvilket öfvergick till hans ondska på och utfall mot » tiden ».
Hon * Najaden, liberal tidninsr, utgäfs af Georg Ameen i Karlskrona åren 1839 — 53.
I HYLI N ' S I | EKONOMI-TVÅL!
Hon trodde omdömet o m svenska karaktären ej skulle blifva vackert, om det skulle grundas uteslu- tande på hvad som för dagen nu spelade på ytan, men trodde tillika, att svenskarne aldrig skulle kunna mista den goda urtypen i deras national-karaktär.
Hon kom in på en jämfö- relse mellan människorna och språket, talade om det vackra i svenska språket, ej blott i klangen, utan äfven ofta i ordens gedigna in- nebörd att uttrycka just hvad därmed åsyfta- des, citerade därvid bland andra ordet » sorg- bunden ».
Som hon höll på att taga porträtter af W:s, kom jag underfund med en ny talang hos henne; hon porträtterade nämligen utmärkt väl i akvarell och på ett sätt, som jag tyckte just vara för henne karaktäristiskt, i det alla hennes porträtt voro på sitt sätt embellerade, men därför dock icke gjorda vackrare, utan liksom skönare, godare.
Hon tycktes attra- pera ej blott den yttre likheten, utan människan i hennes bästa ögonblick, så att hennes vack- raste egenskaper flngo ett framstående uttryck.
Hon hade i sitt sålunda själfgjorda album porträtter af Tegnér, Franzén, Fahlcrantz, fri- herrinnan Knorring m. fl.
notabiliteter.
Vi talade för öfrigt icke ett ord om hennes arbeten, hvilka alltid med välförtjänta loford anmäldes i Najaden.
Hon hade nog något nytt i görning och hade frågat W:s, om det gick an att låta en kommendörkapten fara till koffer- dis för att försörja sig, då de j u hafva så små löner.
Hon talade icke ett ord — så som en och annan af hennes icke beundrare i det litterära » unga Sverige &gt;, Frejakotteriet, spått mig — om Hegel och Schlegel etc.
Minnet af henne blef för mig städse något fint, vackert, ljust och ädelt, som hon stod för mig då och som hon står för mig ännu.
Under det följande fjärdedels seklet kom jag vid flere tillfällen i personlig beröring med den alltmer och mer celeber vordna författa- rinnan, den ädelsinnade, varmhjärtade kvinnan.
Jag gjorde henne besök och fick af henne mot- taga sådana, senast i Ramlösa sommaren 1863, där jag då vistades med min familj, samt — jag tror året därpå — i mitt hem i Göteborg.
Några bref växlade jag äfven med henne, däri- bland hon i ett, på af mig gifven anledning, närmare utvecklade sina åsikter och af sikter med ett, som jag antog i viss mån missför- stådt, upprop till Sveriges kvinnor rörande in rättande af räddningshem för vanvårdade barn.
Efter Fredrika Bremers död 1869 firade
4 för att han var så glad i henne, att ingenting var dåraktigt och dyrbart nog, när hon skulle ha det.
Och i förrgår då — ja, här kunde hon inte låta bli att skratta midt uppi all sin bedröfvelse, så komiskt hade det varit.
Hon hade bakat hela dagen, och när han kom hem på kvällen, så satt hon i salen och skar skorpor och gjorde ingen hemlighet af, att hon kände sig som en martyr för sina husmo- derliga plikter.
Han bad att få hjälpa henne — jo, visst kunde han, det gick som en dans skulle hon få se.
Och hon hade ej hjärta att göra narr af honom, så rörande nitisk var b an i sitt begär att underlätta hennes arbete, utan hon gaf honom ett skärbräde och en knif och placerade honom vid andra ändan af salsbordet.
Så han hade burit sig åtl Det var, så man kunde dö af skratt!
Han höll armarna stelt utsträckta framför sig för att nå fram till skärbrädet, som han lagt ungefär midt på bor- det och med rynkade ögonbryn och hufvudet på sned satt han och siktade en lång stund med knif- ven i luften, innan han grep sig an med det ansvars- fulla värfvet att klyfva en bulle i ' två delar.
Hon betraktade honom under fruktansvärda ansträng- ningar att hålla sig allvarsam, och när han märkte hennes blickar, så tittade han upp ett ögonblick och gaf henne en liten tankspridd nick — han var allt för upptagen af sitt arbete för att kunna ägna henne någon större uppmärksamhet.
Till sist må- ste hon gå och sätta sig i hans knä och riktigt skratta ut — han var för oemotståndligt komisk.
Och det allra roligaste var, att han alls inte tyck- tes förstå hennes hejdlösa munterhet, han föreföll tvärtom nästan en smula sårad, och med en min af vänligt öfverseende klappade han henne i ryggen, för att hon skulle lugna sig.
V. Roikjer foto.
FRÅN KONTINENTALBANANS INVIGNING: Göteborgs Vetenskaps- och Vitterhetssamhälle, på initiativ af landshöfdingen grefve Albert Ehrensvärd, en minnesfest öfver henne — den enda dylika mig veterligen — hvarvid j a g ut- sågs att hålla minnestalet.
I detta har j a g sökt närmare skildra Fredrika Bremer, enligt min uppfattning, såsom författarinna, kvinna och banbrytande förkämpe i vårt land i » kvin- nofrågan » i dess vidsträcktaste oeh ädlaste bemärkelse, syfte och innebörd.
Jag afsluta- de denna teckning m e d följande o r d: » Sedan vi nedkallat » frid öfver hennes ädla ande, välsignelse öfver hennes minne », lyssna vi till Esseides flammande upprop: » Framåt!
alla rena viljor, alla goda krafter på den bana — det fria arbetets, handens, hjärtats, själens, andens — som Fredrika Bremers hjärta och snille brutit för den svenska kvinnan!
Framåt, uppåt i hennes spår, tills kallelsen ljuder, så- som den redan ljudit för henne: » Gäck in i din Herres glädje, du gode och trogne tjänare; öfver en ringa ting hafver du varit trogen, jag skall sätta dig öfver mycket! » KONUNGENS ANKOMST BAGATELLER.
AF TILL MALMÖ.
SKISS F Ö R IDUN MIAL.
H ON KOM ATT T Ä N K A PÅ en hel del baga- teller, som hon ej förr än i kväll fått den rätta synen på.
Hvad var hon då för ho- nom, hon, som på detta sätt lät sig bäras genom lifvet af hans förälskade omsorger?
Tänk i går kväll t. ex., när han kom hem med de där härliga, skära rosorna — i en årstid, när rosor kosta två kronor stycket!
— utan den ringaste anledning, bara för att skära rosor var det vackraste hon visste och En sådan toka hon var ändå!
Här satt hon nu och skrattade, när hon borde gråta i stället.
Men, Herre Gud, hvad vore det väl för roligt att vara gift, om man inte då och då hade anledning att få sig ett godt skratt åt sin egen och skapelsens herre!
Men nu hade hon med ens blifvit glad och full af handlingslust.
Det var aldrig långt mellan skratt och tårar hos henne, och den här gången skulle Claes få se, att hon kunde öfvervinna sitt misshu- mör.
Hon skulle inte alls tänka på det det där tråkiga sedan i middags, utan när han kom hem, så skulle han mötas af idel solljus och glädje.
Hon sprang ut i köket och gaf jungfrun tillsä- gelse om att hämta upp en flaska vin från källaren, sedan skulle hon steka kastanjer och rosta bröd och slå upp hummerburken — den skulle egentli- gen vara tills om söndag, när mostrarna komma hem till middag, men det kunde inte hjälpas, nu hade hon föresatt sig, att Claes och hon skulle ha en riktigt treflig liten supé på tu man hand.
Se- dan tände hon en brasa inne i hans rum och sköt fram två länstolar till elden.
Det var ett herrans väder ute med blåst och snö, oeh hon riktigt njöt Men ej blott så: vi äro öfvertygade, att Sveriges kvinnor därjämte ej skola uraktlåta att äfven i yttre måtto, på det sätt som kan befinnas lämpligast, resa en värdig minnesstod åt denna, den mildaste och mest varmhjärta- de apostel för evangeliet o m kvinnans frigö- relse i detta ords vackraste, ädlaste, ja, heli- gaste betydelse. » Femton år senare stiftades Fredrika-Bremer- förbundet af Esseide (friherrinnan Adlersparre), ett lyckligt grepp af stiftarinnan, lika mycket hedrande för omdömet i hennes sträfvanden, rättvisan i hennes erkännanden och känslan i hennes hjärta, då hon därigenom sökt rädda Fredrika Bremers namn från den glömska, i hvilken det hotats att försjunka inför ett nytt släkte, bland hvilket många mångskrifvande i kvinnofrågan för dagen knappast läst hennes skrifter, än mindre fattat den innersta andan, den tändande gnistan, det fjärrskådande må- let, den djupa betydelsen i hennes verksamhet, hennes lifsuppgift!
C. V. Roikjer foto.
FRAN KONTINENTALBANANS INVIGNING: UTANFÖR RADHUSET I MALMÖ.
— 5 — VÅRA ILLUSTRATIONER.
T) EN STORA ARBETARRÖRELSEN, hvilken är r-r dagens mest brännande fråga inom våra landa- mären, har i dessa vårbrytningstider mer än hit- tills tagit sig uttryck i energiska demonstrationer för de olika önskningsmål, som ligga Sveriges ar- betare om hjärtat.
I Norrland står, som bekant, sedan länge en skarp strid mellan sågverksägare och deras arbetare beträffande arbetarnes hittills af alla konflikter obe- rörda föreningsrätt.
Som en intressant illustration för dagen meddela vi därför i detta nummer en bild från den stora arbetardemonstrationen i Sundsvall den 7 sistlidne maj, hvilken demonstrations ledare, med anledning af ofvannämnda konflikt, denna gång ej endast skrifvit » allmän rösträtt », utan äfven Joinskränkt föreningsrätt » på sina främsta standar.
Vår bild framställer det ögonblick, då de väldiga arbetarskarorna, fylkade kring sina respektive före- ningstecken, tåga genom staden ned till Hamnpla- nen, följda af; skådelystna blickar och belysta af strålande majsol.
T EN NOTIS OM LÄGRE (NYA) LÄRARINNE- SEMINARIUM, som varit införd i n:r 30 af Idun, stod bland annat, med anledning af att underteck- nad lagt in ansökan till k. m:t om rättighet att anställa offentlig afgångspröfning vid seminariet, äfven följande: » Denna ansökan är åtföljd af syn- nerligen vackra intyg om seminariets och fröken Detthows föregående verksamhet, utfärdade af ... » Då det » och ", som nu i det ofvan citerade kursive- rats, ansetts kunna leda till den missuppfattningen, att alla intygen skulle gälla såväl seminariets som min föregående verksamhet, har jag blifvit tillfrå- gad om saken.
Med anledning häraf får jag meddela, att ofvan- nämnda ansökan var åtföljd af intyg om seminariets föregående verksamhet (utfärdade af professorerna Sahlin, Fogelmarck och Rosenberg och teol. dokt.
Strandell) och intyg om min föregående verksamhet som hufvudlärarinna vid Privata Småskolelärarinne- seminarium i Stockholm (utfärdade på olika tider af kanslirådet Kastman, folkskoleinspektören Berg- man, seminarieföreståndaren Löfvén och skolföre- ståndarinnan K. Strömberg).
A FRÅN ARBETARERORELSEN I NORRLAND: DEMONSTRATIONEN I SUNDSVALL DEN / MAJ.
vid tanken på, hur han skulle komma hem trött, frusen och hungrig och mötas af all denna ljusa värme här inne hos henne.
De skulle sitta midt emot hvarandra vid matsalsbordet, där teköket putt- rade och silfret lyste i hela sin nyskurade härlig- het, där de skära rosorna, som stodo i ett skim- rande kristallglas på bordet, spredo en mild doft omkring i rummet, och där allt talade om denna friska charme, som hvilar öfver ett nytt, ungt hus- håll.
Det var så skönt att tänka sig, tyckte hon, att denna lilla tysta våning om en kvart eller en half- timme skulle genljuda af deras muntra prat och lyckliga skratt, och hela lifvet föreföll henne som denna kväll, det var så tryggt och säkert.
Ingen- ting skulle komma och störa deras Ijufliga lugn, ty detta var ingen öfvergångstid, som allting annat hade varit, det var lifvet själft, och bortom det fanns ingenting.
Hon tog en bok och försökte läsa, men det ville inte gå, hon längtade alldeles för mycket.
Bara några ögonblick till, och hon skulle höra hans snab- ba, lätta steg i trappan, hon skulle höra, hur nyc- keln vreds om i låset, och hon skulle springa ut och ta ' emot honom och omfamna honom som efter en lång, lång skilsmässa.
Det ringde på telefon, och Signe gick ut för att svara.
Det var hennes man, som talade.
Han lät glad och upprymd och ackompagnerades allt emellan- åt af ett par andra skrattande röster, som otydligt trängde fram till henne.
Ja, nu skulle Signe först och främst inte bli ledsen, men saken var den, att Kindberg och Holmen kommit in från Upsala i Hofjuveierare ^ dag, de hade inte träffats, sedan Gud vet när, och det var rasande roligt att få prata om med de där gamla gossarna igen.
De voro i Berns nu och skulle gå på Operakällaren och supera sedan, så hon skulle för all del inte sitta uppe och vänta, utan gå och lägga sig tidigt, ty annars blef kväl- len så lång.
Hon var väl inte ledsen längre för det där i middags?
— Nej, det var bara under förlofningstiden, man hade sådana där dumheter för sig — eller hur?
Hon hade svarat lugnt och vänligt — aldrig skulle hon kunna förödmjuka sig till den grad, att hon bad honom afstå från ett nöje, bara för att hon satt ensam hemma och längtade efter honom.
Och nu längtade hon inte längre för resten, hela hen- nes ljusa stämning var bortblåst, och det blef så underligt tomt och dödt inom henne.
För honom hade det ingenting betydt, att de skiljts i osämja.
Han kunde glömma det, han, i punschångor och tobaksrök, medan hon ej tänkt på annat hela kväl- len än att försona, hvad hon brutit — där ingen försoning behöfdes!
Han skulle ej mötas af tårar och förebråelser, när han kom hem, och det skulle inte bli några förklaringar af, ty sådant låg ej för henne, men hon visste, att minnet af denna kväll skulle bli ett af dessa tysta lidanden, som ingen glädje i världen kan utplåna.
Det var ju bara en bagatell det hela — men en af dessa bagateller, som för sådana naturer som hennes ofta äro lika svåra att bära som en af lifvets tyngsta sorger.
Hafsbad, klimatisk kur- och rekreationsort.
A L M A DBTTHOW.
miLL VAR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- sam uppmaning att ihågkomma Idun med in- sändande af fotografier och teckningar, som kunna vara af intresse för vår illustrationsafdelning.
Säsong: 15 juni till början af september.
Intendent Program Doktor genom Kamrerare- Stockholm.
Afzelins, HJO Alla tidsenliga badformer och kurmedel.
Utmärkt re- Sparkasseräkning Pris pr butelj kr.
3,50 hos stauration.
Badläkare Högstedt &amp; C:0, D:r Söderholm, adress Fiskebäckskil.
79478) Räntegodtgörelse 5 proc.
I landsorten boende torde hänvända sig Stockholm, 3 % Regeringsgatan direkt till banken.
N MÖBLERAD VÅNING i Hjo på 4 höga rum och kök, med läge vid sjön, Cascara Sagrada piller E Aktiebolaget uthyres till bad- eller sommargäster från 1 Jakobstorg börj Tandläkare TOM von HALL.
an af sommaren, helst på längre tid.
(lösande piller) Nytt 1-kl. piano finns.
Vidare meddelas af — 15 Stureplan 15.
— Stockholms Diskontobank (763) försäljas å 1.50 STOCKHOLM.
10 — 2, 5-6.
pr flaska å apoteket Gripen Hvard.
fru S. Michal, Hjo.
I Regeringsgatan I. svart, hvitt och kulört från 65 öre till kr.
Siden-Damast fr 9 0 öre-16,45 i Bal-Siden fr. 6 5 öre — 16,45 Siden Basttyger pr robe » kr.
Siden-Grenadin ... » 9 0 öre — 8,65 Siden-Foulard, tryckt, » 8 5 öre — 3,85 j Siden-Bengalin » kr.
— endast äkta, n ä r d e t införskrifves direkt G.
H e n n e b e r g s Siden-Fabrik, Zurich .. från m i n a fabriker — (K.
fteniRbcrd-Sidai
Fristående automatiska S t o r t n y i n k o m m e t lag-er a f säsongens alla nyheter: Barn-och Tu risttält.
DESSA TÄLT KUNNA PÅ EN MI- NUT UPPSÄTTAS OCH NEDTAGAS.
BCHÖFVA EJ FASTGÖRAS I MARKEN.
OBEROENDE AF BLÅST, VARAKTIGA OCH SOLIDA.
DÅ TÄLTEN KUNNA UPPSÄTTAS SÅ VÄL VID SJÖSTRÄN- DER SOM OCK Å HVILKEN ANNAN PLATS SOM HELST I DET FRIA, ÄRO DE LIKA LÄMPLIGA TILL SÅVÄL lek- i Klädningstyger t stugor för barn SOM oad- och turisttält.
Eleganta Starkaste Mjukaste Modernaste af siden, halfsiden, ylle, linne och bomull.
Y l l e - M u s s l i n e r, svenska o. engelska Bomullsklädningstyger,?
TÄLTETS VIKT ILVA KG.
HÖJ- DEN 190 CM.
TÄLTDUKEN AF PRIMA VATTENTÄT, RÖDRANDIG MARKISVÄF.