Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att göra menigheterna angelägna om lön-krögeriets utrotande har varit ett af de ändamål, Utskottet trott kunna befordras genom anvisande af försäljningsskattens betydligaste del åt meningheternas egna behof; och då den lagliga handlens förmåga och benägenhet att därtill bidraga det mesta möjliga, beror utaf skyddet mot intrång af en olaglig och obeskattad försäljning, inse kommunal-styrelserne utan tvifvel sig af fördel och pligt upmanade att understödja de offentliga myndigheterna i bemödandet att undertrycka den ololliga försäljningen.
Äfven ligger en billighet däruti, att om den så betydligt större inkomsten, al tillverkningen tillfaller stnts-verket odelad, det mesta af inkomsterna för försäljningen kommer till folket tillbaka och användes till behof, hvartill medel eljest måste af folket omedelbart sammanskjutas.
Den tionde-del af auktions-summans belopp, hvilken Utskottet tror böra tillfalla Kronan, kommer säkerligen att motsvara, hvad hon förut åtnjutit uti bränvins-minuterings-afgifl och bevillning ä denna rörelse; och äfven om så icke vore, blifver dock, såsom ofvan anmärkt är, stats-verkets inkomst af bränvinsbandteringen i det hela vida betydligare, än hon någonsin varit.
Den skilnad, som blifvit gjord för städerna, kan, hoppas Utskottet, nöjaktigt förklaras utur den olika ställning, hvaruti dessas styrelse och förvaltning befinner sig emot landt-kommunernas, och den vana och häldvunna rätt, som städerne hafva alt hvar för sig omedelbart draga inkomsterna af starka dryckers försäljning.
Särskilda Utskottet» Betänkande, N:o -IS.
Städerne komma för öfrigt, enligt Utskottets förslag, att, i samma män med landet, aflemna andel af inkomsten till den gemensamma läns-kassa, som torde böra bildas till beredande af möjjighet för länen att, utan innevånarnas särskilda betungande för hvarje tillfälle, bekosta företag, som kunna befinnas nyttiga och nödvändiga för länen i deras helhet, och hvaraf både städer och land hafva fördel (S 23).
Förslaget att ställa dessa kassor under Ilushållnings-säliskapernas styrelse har tillkommit af deh anledning, att någon annan kommunal auktoritet för länen hnna icke finnes.
Pröfnings-koromittéérne, som äro lagliga läns-myndigheter, kunde icke komma 1 åtanka, dels emedan de äro utsedda efter grunder, dem allmänna tanken troligen icke numera skulle finna fullt tillfreds-ställande för sammansättning af en förvaltande myndighet, dels emedan de icke äro permanenta, hvilket för en sådan är nödvändigt, utan tillkomma och uplösas för tillfället.
Således har Utskottet, som trott ett mindre område, än ett län eller åtminstone en mera betydlig det däraf, vara för ändamålets vinnande olämpligt, kommit till den öfvertygelse, ätt Hushållnings-sållskaperne böra tili det i fråga varande förvaltnings-bestyret välja* (§ 23).
De äro särdeles lämpliga till ändamålet, i anseende till beskaffenheten af de ärenden, hvarmed de sig sysselsätta, och hvilka just äro sådana, hvartill den samlade lätis-kassan företrädesvis torde böra användas.
Där Hushållningssällskap möjligen i något län kan komma att upphöra, måste man då tills vidare använda Pröfnings-kommiUéerna, som dock Utgöra kommunala läns-myndigheter, om än icke af den lämpligaste beskaffenhet, som kan önskas.
Utskottet tror, att om någon gång de föreslagna läns-namnderne, eller några motsvarande myndigheter under annaa benämning, skulle bildas, så vore de väl sjelfskrifna till ett sådant förvaltnings-bestvr, sorn det i fråga varande. liland de äldre, häfdvunna rättigheter, för hvilka, såsom förut är nämndt, andantags-förmåner torde böra medgifvas, måste, hvad landet angår, afseende fästa* h Gäslgifveriernas urgamla bade pligt och rätt att utskänka alla sorters förtäring,, och däribland sprit-drycker.
Då denna pligt är stadgad i en Kunglig författning, nemligen Gästgifveri-ordningen af den 12 Dec. 1734 10 §, har Utskottet ansett nödigt uttryckligen uttala, att åliggandet kommer att upphöra (§ 11).
Onekligti är, att de flesta hemman, som varit lill gästgifverier anslagna, förvärfvat ett högr® värde genom den hittills ovilkorlig! medföljande utskänknings-rättighet; och om den- , samma skulle med ett penn-drag uphäfvas, så kunde mången, som köpt eller i arfskifte öfvertagit ett dylikt hemman efter ett högre värde, verkligen lida en, oför» »kvllad förlust.
Att förekomma en dylik är utan tvifvel lagstiftningens pligt} me® å andra sidan kan ej heller ett för dylik handel antaget allmänt system sönderbry». tas, för att i allo skydda det gamla privilegiet.
Upgiften är således att. söka fina% Särskilda Utskottets Betänkande, N:o Å5. en utväg mellan dessa båda betänkligheter; och Utskottet har icke trott densamma kunna annorlunda finnas, än som uti hosföljande lag-förslag är försökt, eller genom gästgilvares förpligtande att för bränvins-utskänkning, om de vilja densamma bibehålla, erlägga samma skatt med hvarje annan utskänkare.
Fn auktions-täflan om utskänknings-rälten vid ett gästgifveri kan dessutom icke påtänkas, då ägaren af det hemman, hvarvid det är fristadt, icke kan förpligtas att der lemna inroparen lokal, och då, om det än vore möjligt, gästgifvaren i alla fall måste bibehållas vid sin rätt och pligt i öfrigt att herbergera och bespisa resande, hvilka således hos honom skulle åtnjuta allt, med undantag endast af de spirituösa drycker, som kunde begäras.
Ej heller kan det bero af kommunal-myndigheternas beslut, huru vida gästgifvaren skall behålla eller förlora sin gamla, på författningar grundade rätt, utan afseende på huru vida han vill därvid bibehållas eller icke (§ 12).
Att ägaren af gästgifveri kan förverka eller må afsäga sig bränvins-utskänkningen, är i enlighet med den grund-tanke, som
Utskottet trott böra råda i hela denna lag-stiftning; och om denna tanke är riktig, så är äfven gifvet, att i sådant fall försvinner det vid stället fästade privilegium och bör, såsom sådant, icke kunna vidare dit återförvärfvas, hvaremot en blifvande gästgifvare på samma ställe kan vinna personlig, årlig utskänknings-rätt, så vida kommunal-myndigheterne och Konungens Befallningshafvande anse en sådan böra i den trakten finnas och gästgifvaren stadnar för högsta anbudet (§ 19).
Utskottet har imedlertid ansett nödigt att lägga vigt därå, att den vid gästgifveri fästade särskilda rättigheten skall upsägas eller förverkas af gästgifveriets ägare sjelf, och att hon kan därmed åter förenas, i fall hon gått utan hans förvållande förlorad, såsom genom arrendators eller målsmans förvållande (§ 19).
Då äfven den vid stället fästade utskänknings-rätten bör vara underkastad skatt på samma grunder och till samma belopp, som dylik personlig rätt, men då skattebeloppets utrönande genom auktion icke kan komma i fråga, har Utskottet icke trott sig kunna uptänka någon bättre utväg, än att låta de vanliga Taxerings-kommittéerna, efter Sockne-nämnds förslag, bestämma det kanne-tal bränvin, för hvars afyttrande gästgifveri bör erlägga afgift (§ 12).
Naturligtvis kan detta icke iå bestämmas lägre än det i allmänhet antagna minimum; ty finna Sockne-nämnd och Taxerings-kommitté försäljningen vid ett gästgifveri böra antagas icke upgå till åtminstone det beloppet, torde utskänknings medgifvande derstädes vara onödigt.
Det förhållande, som mångenstädes äger rum, att hemman, som till gästgifveri är anslaget, äges af flera, och att gästgifveri-hållningen således är mellan flera fördelad, utgör en svårighet för verkställande af detta förslag; men oöfvervinnelig är dock denna svårighet icke.
Åsämjas samtlige åbocrne alt afsäga sig utskänknings-rätten, eller vilja de samtlige den samma bibehålla, då äger ingen betänklighet rum; i sednare fallet utgöra de gemensamt skatten och utöfva utskänkningen Särskilda Utskottets Betänkande, JV.a 15. hvardera för den tid, då han gästgifveriet förestår.
Om en eller flere vilja afsäga sig nämnde rätt, så kan svårigheten äfven lösas på det sätt, att de öfrige del-ägarne funne sig hugade att öfvertaga de upsagda rättigheterna och erlägga afgiften derför, i hvilket fall saken upgöres utan behof af någon offentlig myndighets mellankomst.
Men skulle de icke sålunda åsämjas, behöfver ändock ingenting särskildt derom föreskrifvas; och under den tid, då den del-ägare, som afsagt sig utskänknings-rätt, besörjer gästgifveri-hållningen, hvilar bränvins-utskänkningen vid gästgifveriet och vidtager åter, då den eller de åboer, som bibehållit den samma, å nyo förestå gästgifveriet.
Hvardera af dem, som bibehållit utskänknings-rätt, erlägger skatt endast för den del af året, hvarunder han gästgifveri-hållningen besörjer, och är under deri öfriga tiden hvarken skyldig att skatta eller berättigad att utskänka (§ 12).
Erfarenheten har redan flerestädes visat möjligheten af ett sådant förhållande, då en del åboer på samma gästgifvare-gård begagnat och en del afsagt sig utskänknings-rättigheten; och de förtsnämnde åboernes återhållsamhet, som redan visat lyckliga verkningar för nykterhet och lugn, skall blifva ännu verksammare, sedan de sistnämndes krog-hållning icke vidare kan blifva oafbruten utan blott tidtals utöfvas, så alt de lättsinnige och okynnige hinna under mellan-tiden afvänjas från det krog-lif, hvartill gäsgifvare-gårdarnas bränvins-afvttring så ofta ger anledning.
För att kunna, till förmån för gästgifveriernas häfdvunna anspråk, göra detta undantag från de i allmänhet upställda reglorna för förvärfvande af utskänkningsrätt, har Utskottet, såsom af författnings-förslaget (§ 12) synes, icke funnit annan utväg, än att afgiften för nämnde rätts utöfning ålägges gästgifvare på samma väg, som den vanliga för bevillnings-taxering, endast med den skilnad att Taxeringskomittéerne skulle för sitt beslut i detta fall hafva ledning af ett utlåtande från Sockne-nämnden, som bäst bör vara i tillfälle att bedöma, huru stor bränvinsafsättning kan vid gästgifveriet antagas blifva.
Samma helgd, som Utskottet ansett böra lemnäs åt häfdvunna rättigheter å landet, torde ej heller böra nekas dem, som i stad kunna hafva anspråk på lika aktning för välförvärfvad rätt, d. v. s. antingen sådana som innehafva burskap, hvilket berättigar till bränvins utskänkning, eller sådana, åt hvilka dylik rättighet blifvit genom vederbörande myndigheters beslut förlänad på bestämd tid, hvilken före ingången af det nästföljande försäljnings-året icke tilländalöper (§ 7).
Billigt afseende på deras sålunda befintliga rätt kräfver, att de dervid bibehållas, antingen för lifstid, då det är burskap eller då resolutionen sådant innehåller, eller i annat fall så länge den beviljade rättigheten fortfar; och bestämmandet af den skätt, de skola erlägga, torde böra ske på samma sätt, som för gästgifverier å landet är föreslaget, eller genom Taxerings-kommittéer (§ 8).
Såsom allmän grundsats anser Utskottet böra gälla, både för stad och land, att den rättighet, sorn 46 Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 4S. »om sålunda åtnjuter helgd, ovilkorligen försvinner, så snart afbrott i dess begagnande sker genom afsägelse eller sådan förseelse eller åtgärd, hvarigenom ho» förverkas; och skilnaden mellan stad och land är endast, att rättigheten i stad gäller person, på landet egendom.
Den, som upsagt ett, om det så får kal las, privilegium, bör imedlertid, så vida han annars är behörig, kunna på den i allmänhet föreslagna vägen, eller genom auktion, åter förvärfva utskänknings-rätt; men denna blifver då endast personlig och årlig (§ 19).
Hvad skattens belopp angar, så har Utskottet, efter allvarligt begrundande, staduat vid de siffror, som uti förslaget synas (§ 16 och 17).
Om man beräknar, hvad det qvantum bränvin, som vanligast på en gång förtäres, eller omkring en trettiondetvående-dels kanna, oftast mindre, bör, med den antagna tillverkningsskatten, kosta, så öfverstiger delta föga eller intet, hvad nu allmänt derför vid utskänkning tages.
Den fördyring, som man ansett för ett hufvud-ändamål, kan således endast i obetydlig grad vara att vänta, om icke någon temligen dryg skatt äfven drabbar försäljningen; och Utskottet har trott sig böra föreslå lika afgift för utskänkning af en kanna bränvin, som för dess tillverkning, eller 16 sk.
Kannan kommer i alla fall icke att stå högre än 32 sk., med tillägg af hvad hon utan all skatt skulle kosta, eller för rå-ämnen och tillverknings-kostnad, hvilket stundom icke varit öfver 16 sk.
Om verkliga priset på en kanna bränvin sålunda bör blifva ungefär 1 rdr bko, så kan en sup med vinst säljas för 2 sk., hvilket redan n« derför tages.
Medgifves ytterligare på supen en vinst af 8 rst, så blifver utskänkning*- priset ändock ej högre än 4 sk. rglds; och med det priset bör förtäringen väl något minskas, men likväl visst icke omöjliggöras.
Då Utskottet fattat ändamålet för den nu tillämnade lagstiftningen ur den synpunkt, att man bör fördyra bränvin et och derigenom minska dess bruk, så har Utskottet dock insett, att detta icke kan ske hastigt eller allmänt.
Missbrukets anstötligaste former och de grofsta lockelserna dertill torde böra först angripas; och de ligga uti krog-lifvet.
Detta motarbetas utan tvifvel verksammast derigenom, att rusdryckers anskaffande göres lättare och mindre dyrt på annan väg än genom besök på krogen; och Utskottet har tänkt sig ett allmänt införande af minuthandel såsom en hälsosam motvigt mot detta förderfliga krog-lif och lika mycket eller mera mot lön-krögeriet, hvarföre också försäljnings-skatten vid minut-handien bör vara lägre än vid utskänkningen.
Detta är skälet, hvarföre hälften, eller 8 sk., blifvit föreslagen för minuteringen af en kanna (§ 17).
Det minimum af kanne-tal, som bör läggas till grund för hvarje rättighet att utminutera eller utskänka bränvin, har Utskottet trott böra fastställas sålunda, att, i stad ingen utminuterings-rättighet får medgifvas, der icke inroparen af ny eller den, som bibehåller gammal sådan rättighet, utfäster sig att skatta för åtminston® 2000 Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45. 47 2000 kannor (§ 16).
På landet, der afsättningen utan tvifve lblifver obetydligare, kan väl detta minimum icke bestämmas högre än till 600 kannor lör någondera af de i fråga varande handels-rättigheterna.
Föreslaget ställe, der icke åtminstone så mycket kan afsättas, torde kunna anses öfverflödigt; och man kan säkerligen antaga, att af flera i samma granskap föreslagna skola så många förblifva oinropade, att sluteligen någon befinnes värd att, mot afgift för det fastställda minimum, öfvertagas.
Utskottet anser denna utgång vara önskvärd, då mångå små försäljnings-ställen äro svårare att bevaka, och då en större rörelse kan locka förmögnare idkare, hvilka erbjuda större säkerhet både för ordning och för afgifternas erläggande.
För att undvika borgens-system, som i allmänhet är för samhälls- och affärslifvct skadligt, har Utskottet trott angeläget vara, att de afgiflcr, som näringsidkare på detta sätt åtaga sig, varda i förskott erlagda (§ 18).
Imedlertid vore det utan tvifvel betungande och afskräckande, om man föreskrefve, att afgifter. för hela året erlades på en gång; och ville man, såsom först inom Utskottet varit påtänkt, inskränka sig till erläggande af jemnt en fjerde-dels års-afgift vid hvarje (jvartals början, så' kunde lätt inträffa, att en eller ett par qvartals afgifter erlades, men den påräknade inkomsten för den öfriga delen af året uteblefve och tillgång vid dess utsökande saknades.
En sådan sakens utgång kunde till och med vara af inroparen förut beräknad, då det nästan är gifvet, att afsätlninged blifver lilligare och mera lönande under första qvartalel, som innefattar jul-tiden, än under de påföljande.
Om vederbörligen tillåtna försäljnings-ställen sålunda uphörde och endast tid-tals funnes, skulle säkert smvg-försäljning upstå, mot hvilken den lagliga försäljningen är den säkraste motvigten.
Utskottet har mot dessa befarade olägenheter tänkt sig ett botemedel uti afgiftens erläggande på det sätt, att oförtöfvadt efter auktionen och anbudets antagande inroparen betalar för en femte-del af det åtagna beloppet, för en femtedel någon kort tid före början af försäljnings-årets första qvartal, ytterligare för en femte-del vid andra qvartalets början, och så allt jemnt, så att hela års-afgiften vore gulden före sista qvartalet (§ 18).
Idkaren läge på det sättet jemnt i något, ehuru allt mindre förskott, så att han aldrig kunde hafva någon vinst att öfvergifva företaget.
Utskottet tror sig icke behöfva utförligt framlägga anledningarna till det i 22 § af hosföljande lag gjorda förslag, att utskänknings-rätt för kortare tid än ett år må kunna beviljas för lokaler eller tillfällen, hvilka sådant fordra.
Sättet för bestämmande af afgiften för dylik kortare utskänkning står i öfverensstämmelse med de grunder, hvarpå afgiftens bestämmande i alla de fall, der utbjudning på auktion ej är lämplig, blifvit föreslagen att hvila.
Prot. 4855 och 4854.' 44 Sami. 42 Haft. 3 Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45.
Då det är kändt, att de flesta och anstötligaste företeelser af dryckenskapslasten visa sig vid större folksamlingar, der icke blott exemplet allt lör lätt förleder, utan äfven följderne i synnerhet väcka förargelse och föranleda kif och brott, har Utskottet trott, att lagstiftningen bör vara särdeles omtänksam att förhindra försäljning af sprit-drycker vid dylika tillfällen (§ 24).
Utskänkning af sådana drycker samt parti- och minut-handel dermed under sön- och helgedagar torde äfven böra förbjudas, med det enda undantag, att i stad, der månge finnas, som icke hafva eget hushåll, utan nödgas att på värdshus dagligen förse sig med mat och dryck, utskänkning af sprit-drycker må hållas spisande gäster tillhanda under ett par måltids-timmar (§ 26).
Det oskick, som tyvärr inrotats, att de dagar, hvilka borde hållas i helgd, just företrädesvis blifvit likasom anslagna till ett tanklöst och hejdlöst lefverne, torde böra motarbetas med alla medel, som stå lagstiftning och styrelse till buds; och den ovilja, hvarmed ett dylikt lag-bud, som det nu föreslagna, möjligen kommer att mottagas af det gamla oskickets invanda vänner, bör icke förvilla eller afskräcka de för sedlighet och ordning nitälskande.
Vissa stadganden, som till största delen redan i förra författningar finnas, angående förbud för utskänknings-ställes tillstängande under utskänkningen (§ 28), angående förbud mot försäljning och förtäring af sprit-drycker på Apothek (§ 25), angående skyldighet att icke utskänka till förut öfverlastad person och att icke utdrifva den, som på stället öfverlastat sig (§ 27), angående förbud mot bränvins utdelning till skänks i handels-bod (§ 30) och äfven pä utminuterings- eller utskänknings-ställe under tid, då försäljning ej är tillåten (§ 29), angående utsökning af fordran för utskänkt bränvin (§ 31), angående bytes-handel med bränvin (§ 32) — dessa stadganden torde icke kräfva någon särskild motivering.
En föreskrift, som icke i förra författningar finnes, men som Utskottet ansett sig böra föreslå, är, att det bränvin, som försäljes, måste vara renadt från finkelolja och icke försatt med något för helsan skadligt ämne, ej heller understiga 5 graders styrka.
Det lärer nemligen vara både på vetenskapliga grunder utrönt och af erfarenheten besannadt, att fylleri-lasten i sin styggaste skepnad egentligen väckes och underhålles genom vanan att förtära en vara, som är orenad af den i det vanliga, råa bränvinet befintliga finkel-oljan, eller af andra ämnen, som medfölja eller till och med stundom med Hit tillsättas, för att göra varan skarp och retande.
Denna till ny förtäring allt jemnt manande skärpa, som ofta icke är förenad med verkligen högre sprit-halt, är mera än någonting annat föranledande till drinkares oförbättrelighet; och Utskottet tror, att ett stadgande i den syftning, som 33 § af författnings-förslaget visar, skulle, om det noga handhafves, utgöra ett icke ovigtigt steg till fylleri-lastens minskning.
Det är förordadt af flera motionärer.
Särskilda Utskottets Betänkande, No 43. 49 Ordnings-stadgandena om förpassning och tull-försegling af bränvin, som forslas från ort till annan, äro nästan de samma, som förut, och förklaras lätt utur den nödvändiga omtankan, alt oloflig införsel må förekommas (§ 34).
I fråga om straff-bestämmelser för brott mot denna försäljnings-lag, har Utskottet först och främst trott sig finna, att ansvaren böra ökas, emedan de hitintills stadgade icke visat sig äga kraft att hämma öfverträdelserna och således säkert blifva ännu otillräckligare att hämma dem, sedan frestelsen ökas genom den ökade skatten.
Förvandling af böterna till enkelt fängelse torde då böra utbytas mot förvandling till fängelse vid vatten och bröd; som är mera afskräckande äfven för sådana personer, som dem, hvilka ofta låta sig af den verklige ägaren eller förläggaren framskjutas såsom synliga och ansvariga föreståndare för en bränvinsförsäijning.
Men på det böterne icke skola allt för ofta vid förvandling medföra högsta kropps-pligt, och således nödiga gradationer i straffet försvinna, har Utskottet i vissa fall trott böra så ställas, alt icke hela ansvaret ådömes i form af böter, utan det mesta, såsom af förslaget synes (§ 39 mom. 2, samt § 40), såsom ersättning för försnillad försäljnings-afgift.
Skall åter icke inträffa, att böterne blifva erlagda och afgifts-ersättningen ogulden och slutligen afskrifven, så torde böra föreskrifvas, att om någon tillgång finnes, denna tillgång icke må tagas till gäldande af böterna, utan först af afgifts-ersättningen, så att den dömde följaktligen icke undgår det egentliga straffet, om icke tillgång finnes till gäldande af hela det ådömda beloppet.
Om den icke synlige förläggaren vill rädda brottslingen från straffet, måste han följaktligen först betala hela ersättningen och sedan böterna.
Härigenom torde det kunna lyckas att icke obetydligt försvåra det oskick, som ofta hittills försports, att meddellösa och om sitt anseende och sin välfärd liknöjda personer låta lega sig att framstå såsom synliga försäljare och underkasta sig straff, för hvad i sjelfva verket icke är deras egen förseelse.
För fjerde resan sådan olod. bränvins-försäijning, som i 39 § omförmäles, har Utskottet ansett något svårare straff, än hvad förut varit för brott af denna art stadgadt, böra antagas; och straff-arbete, som Rikets Ständer redan såsom antagligt erkänt i tillverknings-lagen, torde äfven i fråga om försäljningen kunna stadgas för det i fråga varande grofva och för trefnad och sedlighet så menliga lön-krögeriet, då föröfvaren genom allt för många iterationer visat sig oförbättrelig.
Utskottet har ansett nödigt att i lagen måtte enkom uttryckas, att vid åtal för olaga bränvins-försäijning icke någon må såsom jäfvigt vittne anses endast på den grund, att han dervid bränvin köpt eller förtärt (§ 57); hvilket stadgande jemväl är förenligt med nu gällande förordnings mening.
Men då det icke finnes deri uttryckt, har lagens tillämpning blifvit olika hos olika domstolar; och då bevisning om missbruk af bränvins-försäijning bör underlättas, så vidt med rättvisa förenligt är, har Utskottet trott angeläget vara, att grundsatsen uttryckligen stadgas. 20 Särskilda Utskottets Betänkande, N:o 45.
Hvad angår tiden för denna författnings tillämpning, så är det gifvet, att då Kongl. Förordningen af d. 10 Okt.
1851 gäller endast intill d. 1 Jan. 1855, så måste den nya förordningen från och med den dagen träda i verksamhet.
Men del är påtagligt, att af denna finnas åtskilliga delar och föreskrifter, som icke kunna genast verkställas, då innevarande år redan så långt framskidit, att de derför bestämda förberedande åtgärder icke hinna vidtagas.
De beräkningar, som af kommunal-myndigheter skola upgöras, borde till en del redan vara gjorda i denna stund; och då dessa jemte flera åtgärder, som vore nödiga för förordningens verkställande, ännu mindre hinna efter hennes kungörande vidtagas inom den tid, som erfordras och är föreskrifven, har Utskottet sett sig nödsakadt att, i afseende pa bränvins-försäljningens utöfning, föreslå vissa öfvergångs-stadgandem sorn uti sista, eller 58:de paragrafen finnas uptagna, och hvilkas anledning torde vara allt för påtaglig, för att behöfva särskildt förklaras.
Till dess det nya kan tillämpas, har Utskottet ansett det gamla böra gälla, och i enlighet dermed bestämt afgiften för den del af år 1855, hvarför afgift efter den nya författningen icke kan utgå.