Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna saga bildar inledningen till diktcykeln om Sigurd Fafnersbane i dennas nordiska form.
Sagan är diktad i kristen tid med tillhjälp af fritt ombildade mytiska element.
Angeja, Angöja (Angeyia, »hon som gör öarna trängre»), en af de nio jättemör, som kringvrida världskvarnen, »skärens kvarn».
De andra äro Gjalp, Greip, Eistla, Ejrgjafa, Ulfrun, Imd, Atla och Järnsaxa.
De kallas »Heimdalls nio mödrar», emedan han, den rena eldens, gnideldens, gud framföddes genom kvarnstenarnas gnidning mot hvarandra.
Angerboda (Angrboða), »den gamla i Järnskogen», det namn, som Gullveig bär, sedan hon blifvit förvisad till nämda skog, der hon förblifver med sina och Lokes barn, ulfjätten Hate och hans bröder, intill Ragnarök.
An (Ánn), konstnär under Mimer.
Saxo Grammaticus ger Egil, den store bågskytten, bland andra namn, äfven namnet An bågskytten (Ano sagittarius).
Anund (Onundr), binamn till Valand.
Armt (Örmt), en af de älfvar Tor har att genomvada på vägen till gudarnes tingsstad vid Urds brunn. 182.
Arvak (Árvakr), den ene af Sols hästar. 8.
Are, örnjätte. 135, 187.
Asar (Æsir, sing.
Áss), i äldre form Anser.
Benämningen i sin vanliga och inskränktare betydelse omfattar Oden och hans ättlingar; i vidsträcktare bemärkelse äfven de i Valhall upptagna gudarne af vanastam.
De i Asgard varande gudinnorna kallas asynjor (ásynjur). 4, 11, 12, 23–29, 31, 32, 193, 194.
Asabrag (Ásabragr), binamn till Tor.
Asbro (Ásbru), binamn till bron Bifrost.
Asgard, i vidsträcktare mening den värld i Yggdrasils öfre grenknippa, der asarne hafva sitt hemvist; i inskränktare mening området inom Asgardsvallen, der Valhall och de andra asaborgarne äro uppförda. 3, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 32, 37, 45, 57, 125, 143, 144, 148, 180, 182, 186, 193.
Ask (Askr), människoslägtets stamfader, danad af ett träd, som uppvuxit ur ett ollon från världsträdet.
16, 17, 18, 189.
Asken Yggdrasil (Yggdrasill), världsträdet
Det kallas äfven Mimerträdet (Mimameiðr), emedan Mimer vårdat dess mällersta rot, Saft trädet (Læráðr, Hrár viðr), emedan det näres af safterna i de tre lifskällorna i underjorden, Ödesträdet (Mjötviðr) och Vattenbegärliga karet (Sægjarnker).
Se Yggdrasil.
Asmegir, Asens barn.
Så kallas de i Mimers lund med Balder boende människorna Lif och Leiftraser, som skola varda stamföräldrar för den kommande världsålderns människor.
Asmund (Ásmundr), konung i Svitiod, son af Svipdag och Fröja, en af hjältarne i »det första storkriget», 161, 164–167.
Asolf (Ásólfr), binamn till Valand.
Asvin (Ásviðr, asa vän), binamn till Mimer.
Atla, en af Heimdalls nio mödrar.
Se Angeja.
Atride (Atriði), binamn till Fröj.
Atrid (Atríðr), binamn till Oden.
Auda (Auða), svanmö och växtlighetsdis, äfven kallad Ladgun Svanhvit, syster till Idun (Hervör Allvitter), och gift med Slagfinn-Gjuke. 82, 97.
Audhumla (Auðhumla), urkon. 2, 8, 9, 178.
Aurboda (Aurboða), jätten Gymers hustru.
Densamma som Gullveig. 137, 139.
Aurgelmer (Aurgelmir), binamn till Ymer.
Aurvangalandet (Aurvanga sjöt), människoslägtets eller den germaniska mänsklighetens urland, sydligaste delen af skandinaviska halfön. 16, 18, 19–21, 37, 91, 96, 98.
Ave (Afi), make till Amma och stamfader till de fribornes ätter.
Heimdall besökte hans hem i Aurvangalandet, och nio månader därefter föddes därstädes sonen Karl, ljuslätt, med friska kinder och spelande ögon.
Då Heimdall inträdde hos Ave, satt han och slöjdade en väfbom.
Hans hår och skägg voro vårdade och putsade och hans lifrock satt väl efter kroppen.
Amma svängde sländan.
Hon hade dok om hufvudet, lin för barmen, duk om halsen och vackra axelspännen.
Hemmet var välburget, dess innebyggare renliga och prydliga.
Karl växte upp, trifdes väl och lärde sig att tämja oxar, timra hus och lador, slöjda redskap och köra plog. 20.
Baduhild (Bödvildr), en af Mimers döttrar, syster till Natt och nattdiserna.
Moder till Vidga Valandsson, en af det första storkrigets hjältar.
99, 102, 120, 122, 156, 157.
Balder, solgud, son af Oden och Frigg.
Gift med Nanna, dotter af Nöckve, luftkretsens och månens väktare.
Balder har binamnen Fal (»den älsklige») och Meile.
Om Balders död och bålfärd berättar »Gylfaginning» (en afhandling i prosaiska eddan) följande historia:
»Sedan det blifvit kunnigt för alla, att ingenting skulle skada Balder, blef det ett tidsfördrif för Balder och asarne, att han skulle ställa sig på tingsplatsen, men alla de andra skulle, somlige skjuta på honom, somlige hugga, somlige kasta stenar.
Men hvad man än gjorde, skadade det honom icke, och det tycktes dem alla vara en stor heder.
Då Loke, Laufejs son, såg detta, förargade det honom, att Balder ej skadades.
Han gick till Fensal och Frigg och förvandlade sig i kvinnoskepnad.
Då frågar Frigg, om den kvinnan vet hvad asarne förehade å tinget.
Hon svarade, att alla sköto på Balder, utan att det gjorde honom men.
Frigg sade då:
»hvarken vapen eller träd skada Balder, ty jag har tagit ed af dem alla».
»Hafva alla ting svurit att skona honom?» frågade kvinnan.
Frigg svarade:
»det växer en späd telning östan om Valhall, som heter Mistelten; den syntes mig för ung att aflägga ed».
Därefter gick kvinnan sin väg.
Men Loke tog Mistelten och ryckte upp den och gick till tinget.
Der stod Had ytterst i mankretsen, ty han var blind.
Loke sade till honom:
»hvarför skjuter du icke på Balder?»
Men han svarade:
»emedan jag icke kan se, hvar han står, och dessutom är jag vapenlös».
»gör du som de andra och visa, likasom de, Balder heder.
Jag skall visa dig hvar han står.
Skjut på honom med denna telning!»
Had tog Mistelten och sköt den på Balder efter Lokes anvisning; skottet gick igenom Balder, och han föll död till jorden ....
Men asarne togo Balders lik och buro det till hafvet.
Ringhorne hette Balders skepp, det största af alla.
Gudarne ville skjuta det i sjön, för att därpå göra Balders bålfärd; men de fingo icke skeppet ur stället.
Då sändes bud till Jotunheim efter den gyg (jättekvinna), som hette Hyrroken.
Hon kom, ridande på en ulf med huggormar till tömmar, och hoppade af hästen.
Oden befallde fyra bärsärkar att hålla honom, men de kunde icke få makt med ulfven, utan att kasta honom omkull.
Hyrroken gick till skeppets förstam och fick det i första taget i sådan fart, att eld stod ut från rullarne och alla land skälfde.
Då vardt
Tor vred och grep sin hammare och skulle krossat hennes hufvud, om icke alla gudarne bedt om fred för henne.
Därefter bars Balders lik ut på skeppet; men då hans hustru Nanna, Neps dotter, såg det, överansträngdes hon af sorg och dog.
Hon bars ut på bålet, och detta antändes.
Då stod Tor där och vigde bålet med Mjölner; framför hans fötter sprang en dvärg, som kallas Lit (Litr, lax); honom sparkade
Tor till, så att han kom i elden och brann.
Till denna bålfärd kom mycket slags folk.
Först är att nämna Oden, och att med honom foro Frigg och valkyriorna och hans korpar; Fröj åkte i vagn efter den galt, som heter Gyllenborste eller Slidrugtanne.
Heimdall for på sin häst Gulltopp, och Fröja for med sina kattor.
Där kom också en mängd rimtursar och bärgresar.»
Denna af orimligheter uppfyllda framställning har sin källa i en dikt af den hedniske skalden Ulf Uggeson, som lefde, då kristendomen började införas på Island.
Källan har emällertid ingen annan del i orimligheterna, än att hon begagnats och blifvit fullständigt missförstådd af Gylfaginnings författare, som lefde mer än 200 år efter Ulf Uggesons tid och hade oklara föreställningar om sina fäders mytologi.
Omkring åren 985–990 höll den praktälskande isländske höfdingen Olof Höskuldsson ett gästabud, hvarmed han invigde en nyuppförd manbyggnad å sin gård Hjardarholt.
Panelningarna, takbjälkarne och taket voro prydda med bilder, om hvilka det säges, att de voro så vackra, att man tyckte salen se mycket präktigare ut, när tak och väggar ej voro behängda med bonader.
Bland de inbjudne gästerna var skalden Ulf Uggeson.
För att hugfästa tilldragelsen och roa värdfolket och gästerna hade denne diktat ett kväde, som skildrade salens utseende och därför kallats Husdrapa.
Särskildt hade sången till uppgift att noga beskrifva salens bildvärk, som framställde åtskilliga mytologiska tilldragelser:
Heimdalls strid med Loke om Brisingamen, Tors strid i Hymers båt med Midgardsormen, samt episoder ur Baldersmyten.
I likhet med alla den tidens bildvärk voro de af Ulf Uggeson besjungna af en symbolisk-allegorisk karakter.
Därom vittna de strofer af Husdrapa, som kommit till vår tid.
Bildvärkets mästare hade bemödat sig om att genom bifogade symboler så mycket som möjligt klargöra hvilka personer hans figurer föreställde och hvilka de tilldragelser voro, som han afbildade.
Ulf Uggeson å sin sida framställde i ord en så trogen kopia som möjligt af hvad konstnären framställt i bild, hvadan han också, till gästernas roande, besjöng som rena värkligheter de symbolisk-allegoriska elementen i bildvärket.
När konstnären ville göra tydligt, att en af de personer, som deltogo i Balders likfärd, var Oden, lät han denne följas af Odens korpar och hans valkyrior.
Fördenskull sjöng
Ulf Uggeson, att korparne och valkyriorna följde Oden i liktåget.
När konstnären ville klargöra, att med en annan af hans figurer menades Fröj, sällade han till denne åkerbrukets symbol, galten Gullenborste; Ulf Uggeson sjöng fördenskull, till åhörarnes förlustelse, att äfven galten deltog i likfärden.
När konstnären ville i bild tolka den i Baldersmyten liggande tanken, att Balders död var en förlust för världen och att han var så älskad, att det tillochmed fanns rimtursar och jotunheimsboar, som sörjde honom; så gjorde han det så, att han lät äfven rimtursar och jättar uppträda i likfärden, och Ulf Uggeson, troget fasthållande sin uppgift att skildra bildvärket sådant det var, lät också sådana väsen deltaga i tåget, ehuru de äro enligt myten portförbjudna i Asgard och säkerligen icke blifvit af gudarne inbjudna till högtidligheten.
När konstnären ville uttrycka, att Gullveig och Loke voro de, som förorsakade Balders död, och att dem förutan Ringhorne aldrig lupit ut med Balders bål i hafvet, ställde han Gullveig (Hyrroken, »den eldrökta», den förgäfves brända) vid skeppets framstam och lät henne rycka i denna, medan han under skeppets bakstam framstälde Loke i dennes vanliga skepnad af en lax (Litr).
För att tydliggöra hvem han menade med kvinnan, som drog ut skeppet i hafvet, begagnade han flere utvägar: 1) han ställde
Tor med hammaren lyftad mot Gullveig-Hyrroken, emedan Tor med hammaren dödat henne i myten; 2) han tecknade eldslågor under skeppet, emedan Gullveig af gudarne blifvit bränd och Balders död och följande bålfärd var en af henne härför utkräfd hämd, och 3) han gaf henne till ridhäst Fenrer och till tyglar ormar, emedan hennes halfsvedda hjärta födde med Loke Fenrer, Midgardsormen och deras gelikar.
Att med laxen menades Loke tydliggjordes så, att Tor sparkade laxen in i elden, emedan Tor var den, som förskaffade Loke ur Franangers fors in i de hålor för underjordisk eld, som finnas i hans fängelse å Lyngveholmen.
Allt detta framställdes i Ulf Uggesons sång så som det förekom i konstvärket, och emedan Litr, lax, är icke blott ett binamn till Loke, utan äfven till en dvärg, som nämnes i Völuspas dvärglista, vardt laxen gjord till »dvärgen Litr».
När konstnären slutligen ville tydliggöra, att Had ouppsåtligt dödade Balder, och att Loke var den värklige banemannen, tillgrep han ett äfven af andra symboliserande konstnärer nyttjadt medel, i det han framställde
Had blundande, när han afsköt skottet, och Loke bredvid honom riktande hans båge.
Därifrån kommer »Gylfaginnings» orimliga uppgift, att Had var blind, ehuru han både i isländska källor och hos Saxo skildras som idrottsman, krigare och utmärkt bågskytt.
De naturmytiska och mythistoriska gissningar, som detta missförstånd föranledt, äro förhastade. 11, 15, 25, 27, 33, 78, 84–91, 129, 130, 131, 144, 145, 191, 196, 197.
Balders ögonlock, Balders brå (Baldrs brá), blomsternamn.
Öfver hela den germaniska världen hafva vissa blommor blifvit uppkallade efter Balder.
Namnet Balders brå, hvarmed dels anthemis cotula, dels matricaria inodora blifvit uppkallad, förekommer ännu i södra Sverige, Danmark, Norge, Island, Färöarna och norra England (Baldeyebrow).
I vissa delar af Tyskland kallas liljekonvaljen »weisser Baldrian» (Baldrian är ett biform till Balder, likasom Wolfram till Wolf, Sintram till Sindre o. s. v,).
I öfre Österrike kallas den Faltrian, i trakten af Salzburg Villumfalum och i Tyrolen Fildron-faldron.
Jämför Baldersnamnet Fal.
Det botaniska namnet Valeriana, hvarur man velat förklara dessa benämningar, har med dem ingenting att skaffa.
Balöjg, Bilöjg (Báleygr, Bileygr), binamn till Oden.
Bambur (Bömburr), dvärgnamn.
Baningar, Lokes söner och klanfolk, 139, 155, 156, 192, 194, 195.
Bara (Bára, bölja).
I pros. eddan säges hafsjätten Öger haft med Ran nio döttrar:
Himmelglöva (Himinglœfa), Dufva (Dúfa), Blodighadda (Blóðughadda), Häfring (Hefring), Unn (Uðr) Rönn (Hrönn), Bölja (Bylgia), Bara (Bára) eller Drafn och Kolga.
De äro en senare tids personifikationer af böljan, och intet bevis föreligger för att de haft någon betydelse för mytologien.
Barre (Barri), den tysta lunden, hvari Gerd stämde möte med Fröj. 135, 136.
Baugregin (»guldringarnes värkmästare»), binamn till Mimer.
Bavur (Bafurr) dvärgnamn.
Becke, Gudhorms rådgifvare, densamme som Loke. 158, 159, 161, 162, 165.
Bejla, Böjla (Beyla), hustru till Fröjs tjenare Byggver, som tillser världskvarnens mäld och dess fördelning öfver jordgrunden.
Då Loke infann sig å gästabudet hos Öger och »blandade bitterhet i gudarnes mjöd», hotade Byggver att krossa honom i sin kvarn.
Till gengäld kallade Loke Byggver en örontasslare hos Fröj och en orättvis fördelare af kvarnmälden, och hans hustru Bejla en smutsig trälinna. 9.
Beisla (Beizla, Bestla) Mimers syster, Odens moder. 3, 4.
Bele (Beli), höfding för de skällande jättarnes stam, till hvilken Valand öfverlämnade Fröj och Fröja.
Bele dödades af Fröj med ett hjorthorn. 79, 107, 108.
Bergelmer (Bergelmir), rimturs, son af Trudgelmer och sonson af Aurgelmer-Ymer. 3, 6, 10.
Berling (Berlingr), en af de fyra konstnärer, som smidde Brisingamen.
Bicke (Bekki, Bikki), Lokes namn, då han var Gudhorms rådgifvare.
Biflinde (Biflindi), binamn till Oden.
Bifrost, Bifrast (Bifröst), bron, som förenar Asgard med underjorden.
Kallas äfven Asbro, Bilröst och Tjodvitners fisk.
12, 30, 162, 180, 182, 186, 194.
Bil, dotter af Ivalde och syster till Hjuke, med hvilken hon vardt upptagen af månguden. 67, 68.
Billing, aftonrodnadens herre, varnernas höfding, fader till Rind och morfader till asaguden Vale. 7, 29, 90, 178.
Bilskirner (Bilskirnir), binamn till Valhall.
Prosaiska eddan, stödjande sig på ett uttryck hos skalden Gamli, antager med orätt, att Bilskirner är Tors borg. 32.
Bivur (Bifurr), dvärg.
Bjärt (Björt), en af Fröjas diser. 29, 126.
Blain (Bláinn), binamn till Ymer.
Blid (Bliðr), en af Fröjas diser. 29, 126.
Blind (Blindr), kallad Illsluge (Bölvísi).
Under detta namn uppträder Loke som rådgifvare hos konung Hadding. 158, 164.
Blodighadda, en af böljans personifikationer.
Se Bara.
Blodighofe (Blóðughófi), Fröjs häst.
Borgar (Borgarr, Borcarus), den förste domaren-jarlen i Aurvangalandet, Halfdans fader, 20, 22, kallas äfven Sköld.
Bodn (Boðn), ett af namnen på Mimers källa.
Borghild (Borghildr), densamma som Drott, Sköld-Borgars maka och Halfdans moder.
Brage (Bragi), Odens son, Valhalls skald, gift med Idun. 28, 68, 128, 144, 154, 159, 172, 174, 186.
Breidablik (Breiðablik), Balders och asmegirnas, d. v. s.
Leiftrasers och Lifs borg i Mimers lund. 33, 83, 89, 120, 129, 130, 186, 191, 196.
Brimer (Brimir), binamn till Mimer.
Äfven svärdsnamn.
Brisingamen (Brísingamen), Fröjas bröstsmycke. 16, 55, 167, 168.
Brock, underjordskonstnär, son af Mimer. 59, 60, 72, 73.
Brune (Brúni), dvärg.
Budlungar.
Se »Fader» och Danp. 20.
Bure (Buri), gudarnes stamfader, Odens, Höners och Lodurs farfader.
Sid. 2, 4.
Bure (Buri), dvärg.
Bur (Burr), Odens fader, gift med Beisla, Mimers dotter. 2, 4, 9.
Byggver, Fröjs tjenare.
Se Bejla. 9.
Byleist (Byleistr), Lokes och Helblindes broder.
Stormjätte. 31, 193.
Byrger (Byrgir), mjödkällan, hvars innehåll tillika med Bil och Hjuke upptogs till månen.
Sån, hvari de båda syskonen buro den ur Byrger östa saften, kallas Sægr och såstången Simul eller Sumul. 67, 68, 70, 71.
Böltorn (Bölþorn), binamn till Ymer.
Bölverk (Bölverkr), binamn till Oden.
Dag, son af morgonrodnadsalfen Delling och Natt.
Ljusalfernas stamfader. 7.
Dain (Dáinn), ett epitetnamn till en af de förnämste underjordssmederna.
Han nämnes några gånger vid sidan af Mimersonen Dvalin och är antagligen densamme som Sindres medhjälpare Brock.
I dikten Hyndluljod kallas de smeder, som gjort Asgards gyllene galt, Dain och Nabbe; i prosaiska eddan kallas de Brock och Sindre.
Epitetnamnen Dain (Död) och Dvalin (Försänkt i dvala) anspelar säkerligen på de öden, som desse konstnärer rönt i gudasagan.
Då den allegoriserande dikten Grimnersmal vill uttrycka, att döden och sömnen äro betydelsefulla makter i världsförloppet, låter den Dain och Dvalin i hjortskepnad uppehålla sig i Yggdrasils krona.
En senare hand har till dessa hjortar fogat två andra:
Dúneyrr och Dúraþrór, hvilkas namn äfven synas häntyda på hvila och slummer. 23.
Danp (Danpr), urtidshöfding, fader till Sköld-Borgars hustru och Halfdans moder Drott.
Likasom Halfdan har äfven Drott, i sin egenskap af de germaniska konungaätternas moder, åtnjutit gudomligt anseende.
Danp är sannolikt densamme som Budle, budlungarnes stamfader.
Delling, morgonrodnads-alfen, utanför hvars dörrar dvärgen Tjodrörer (þjóðreyrir) hvarje morgon sjunger väckelse- och välsignelsesången öfver världen.
Delling har med Natt födt Dag, och han är väktare öfver Breidablik, dit intet orent eller ondt får komma. 7, 83, 125, 129.
Diar (Díar), en gammal, nästan förgäten benämning på gudarne.
Luftkretsen kallas »diarnes fjärd.
I kristen tid har namnet antagits betyda tämpelföreståndare.
Detta sedan mytologien blifvit historierad, och Oden troddes hafva varit en jordisk konung och de tolf asagudarne hans rådgifvare och offerföreståndare.
Dis, diser (dís, dísir), kvinliga gudomligheter af högre och lägre börd.
Närmast användes namnet om nornorna och deras tjenarinnor, fylgiorna, hamingorna.
180, 181, 186.
Dolgtraser (Dólgþrasir), dvärg.
Dore (Dori), en af de under Dvalin arbetande konstnärer, som prydde Breidablik.
Drasul (Drösull), Dags häst.
Draug (Draugr), högbebyggare.
Draupner (Draupnir), 1) Odens märkvärdiga ring. 59, 60, 88, 130, 133, 134, 151.
2) Dvärgnamn.
Drome (Drómi), den andre af de fjättrar, som Fenrer sprängde, innan han vardt bunden med bojan Gleipner.
Drott, Danps dotter, Sköld-Borgars maka, Halfdans moder.
Sannolikt densamma som Tacitus omtalar under namnet Tanfana.
92–94, 115, 116.
Duf (Dúfr), dvärg.
Durin (Durinn), äfven Durner (Durnir), densamme som Surt, underjordseldens personliga makt, fader till Suttung-Fjalar och stamfader till Suttungs söner.
Han var i tidernas morgon gudarnes vän och samarbetare med Mimer; vardt därefter gudafiende och gömmare af Byrgers mjöd.
Deltager i Ragnarökstriden, förer där Valandssvärdet och åstadkommer världsförbränningen. 6, 7.
Dvalin (Dvalinn), Mimerson och en af underjordens förnämste konstnärer, sannolikt densamme som Sindre.
Han, likasom Dain, bredvid hvilken han mer än en gång omtalas, fick i tidernas morgon smaka vishetskällans mjöd, som därför kallas »Dvalins dryck.»
Han var runomästare och skald.
Kunskapen om runorna spreds af honom bland dvärgarne, likasom af Dain bland alferna, cch drapan liknas vid ett smycke, som »klingar fram mellan Dvalins fingrar.
Han var en af de konstnärer, som smidde Brisingamen och det i hjältesagan ryktbara svärdet Tyrving.
Dvalins döttrar äro människoälskande diser, som tillika med diser af asa- och alfbörd välja mödrar åt de barn, som skola födas till världen och främja deras födelse.
Dvalin hade under sin ledning en flock af konstnärer, som prydde Breidablik, men som efter brytningen mällan gudarne och urtidssmederna deltogo med svearne i folktåget från Svarins hög till Aurvangalandet.
Dvalin ställes af myten i nära förbindelse med Delling.
Dennes son Dag kallas Dvalins lek-vän.
Så kallas äfven Sol. Dvalins häst heter Modner.
Dvalins namn angifver, att han är en af de sju Mimers söner, som blifvit stuckna med sömntorn och sofva i vapen- och smyckefyllda salar, tilldess Heimdalls lur väcker dem att deltaga i den sista striden. 17, 23, 147.
Om den symboliska hjorten Dvalin, se Dain.
Dvärgar, urtidskonstnärer, blott delvis föreställda som småväxta. 7, 23, 169, 177, 192.
Ebur (Wild-Ebur, Villifer, Ibor, Ebbo), i historierade mytsagor och hjältesagor, binamn till Ivaldesonen Egil.
Edda, Aes maka, Träls moder. 20.
Egil (Egill), den ypperste af alla bågskyttar, Ivaldes son, Valands och Slagfinns broder, Groas och därefter Sifs make, fader till Od-Svipdag och Ull, samt fosterfader till Tjalve.
Han är en af gudasagans förnämsta personligheter.
Egil förekommer i de mytologiska urkunderna, i hjältesagorna och de historierade mytberättelserna under flere namn.
Hans vanligaste epitet är Örvandil (Örvandill, pilskötaren), i tyska sägner Orentel.
Däraf har man gjort Oren Tell, Uri-boen Tell, hvars ryktbara bragd med bågen – då han skjuter en pil från sin sons hufvud – är lånad från sagan om Egil.
I den tyska medeltidssagan om Kristi osydda rock uppträder Egil under namnet Eigel, och hans son Od-Svipdag kallas där Orentel.
I den i kristen tid bildade sagan om Helge Hundingsbane uppträder Borgar-Skölds son Halfdan som Helge och hans motståndare Egil kallas Hödbrodd.
Saxo upptager Egil i sin danska historia under bågskyttnamnen Ano (Avo) och Toco.
Samtlige de tre Ivaldesönerna hafva haft sina djursymboler.
Egil bar i sin sköld bilderna af en vildgalt och en björn och har blifvit uppkallad efter båda dessa bilder.
På vildgaltsymbolen häntyda namnen Ebur och Urnir, hvilkas betydelse är galt; på björnsymbolen hans binamn Isolf. I Vilkinasaga uppträder han under namnet Villefer (Wild- Ebur) som sin brorson Vidga Valandssons beskyddare.
De tre Ivaldesönerna hafva slutligen äfven namn, hvilka användts om dem i deras egenskap af jättevärldens bundsförvandter.
Valand kallas i denna egenskap Tjasse (þjazi), Egil Gang (Gángr) och Slagfinn Ide (Iði). 6, 27, 30, 33, 34, 35, 45, 47, 48, 49–53, 61, 62, 63, 64–67, 70, 78, 79, 80, 82, 91, 95, 96, 98, 104, 105, 106, 109, 112, 113, 116, 120, 153.
Eggter (Eggþér, »svärdvaktare»), jätte, frände till Gullveig, delar med henne förvisningen till Järnskogen, där han vallar Gullveigs vidunderhjordar och vaktar det där gömda Valandssvärdet, som han öfverlämnar till Surts son Fjalar, när Ragnarök förestår.
136, 138, 175, 192, 194.
Eikenskjalde (Eikinskjaldi), konstnär.
Eiktyrner (Eikþyrnir, »ekstingare»), den ofvanför Asgard belägna vattensamlare, hvarifrån de med vaferämne laddade åskmolnen utsläppas.
13, 26, 148.
Ejlime, Öjlime (Eylimi), ursprungligen ett binamn till månguden.
Einheriar, de efter döden till Valhall och Sessrymner förflyttade Midgardshjältarne. 23, 33, 163, 193, 194, 195.
Eir, läkedoms-asynja, tillhör kretsen af Fröjas diser och är sannolikt, likasom Frid, Blid, Bjärt, Fröjas syster och dotter af Njord. 29, 32, 126.
Eirgjava, Öjrgjava (Eyrgiafa), en af Heimdalls nio mödrar.
Elder (Eldir), tjenare hos Oger.
Se Fimafeng.
Eldrimner, symbolisk kittel.
Se Andrimner.
Elivågor (Elivágar), den med Hvergelmerkällan i förbindelse stående hafsvik, vid hvilken Egil hade sin borg Ysäter.
Viken, som skiljer Jotunheim från Midgard, kallas äfven Raun (Hraunn), Gandvik och Endils (Örvandels) mo. 33, 35, 44, 45, 49, 50, 63, 65, 66, 68, 78, 91, 106, 107, 162.
Eljudner (Eljuðnir), ett af namnen på det rike eller den borg i underjorden, där Balder vistas.
Elle (Elli), jättinna.
Personifikation af ålderdomen, 41, 42.
Embla, människoslägtets stammoder.
Se Ask. 16, 17, 18, 189.
Erik (Eiríkr), det namn, hvarmed Od-Svipdag uppkallats, sedan han efter Halfdans död vardt nordgermanernas konung.
Hans halfbroder Gudhorm kallas, sedan han vardt storkonung, Jormunrik (Jörmunrekr, Ermanrich), och dennes halfbroder Hadding Tjodrik (þjoðrekr, Tidrik, Dieterich).
Den fornkonung Erik, åt hvilken svearne på åttahundratalet byggde tämpel, sedan en uppenbarelse förkunnats dem, att gudarne gifvit honom värdighet af asagud, är gudasagans Od-Svipdag, Fröjas make.
Fader (Faðir), gift med Moder (Moðir).