Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och sedan böra vi ock gå till råds med oss sjelfva om vår kroppskonstitution och vårt lynne förmår uppskatta njutningen af en / dagsresa i en skakande tredje klassens vagn.
Oeh nu — min herre!
Har du din res- plan färdig, så tillåt mig en samvetsfråga — en kardinalfråga vid företagandet af en resa: Tager du din fru med?
Har du ej kommit till rätta med svaret ännu, så låt mig gifva dig ett godt råd.
Om hon ej är förvand, om hon fröjdar sig åt vacker natur och vackra menniskoverk, om hon är en ganska god fotvandrerska, om hon kan skratta ansigte mot ansigte med en för- regnad hatt, om hon kan vara tidigt uppe om morgnarne, om hon höjer din njutning genom sin förtjusning och sin glädje — tag henne då med.
Gör hon deremot anspråk på ensamma kupéer på hvarje jernväg, det bästa rummet på hvarje hotell och hedersplatsen vid hvarje mid- dagsbord, är hon trött om morgonen, icke hung- rig om middagen och gnatig om qvällen; vill hon taga med tre koffertar på en fjorton dagars resa; fordrar hon, att du skall sörja för att en ko ej är en ko; vill hon köpa allt hvad hon ser och ej se hvad du visar henne: — låt henne då bli hemma.
Vill hon ändå fara, så låt henne göra det och — blif du hemma.
Och om ni, min nådiga, tillåter mig gifva er ett råd med på resan, så är det: Sätt ej er mans goda lynne på ett hårdt prof, derigenom att ni belastar honom med hattaskar, buketter, paketer och allt möjligt kram.
Ni hindrar honom från mången njutning just genom den uppmärksamhet han måste skänka all sin bal- last.
Då ni blifvit en smula husvarm i jernbankupén, då får ni ej erinra er tusen saker, som ni menar er hafva glömt bort, — om alla dörrar blifvit ordentligt stängda, om Anna ej glömmer bort fogeln, om ventilerna blefvo öppnade o. s. v. — Det är frågor, som ni skulle sjelf besvarat, innan ni lemnade hemmet.
Resdrägten och resutstyrseln i öfrigt kräfver särskild omsorg.
De amerikanska gummiregn- kapporna äro särdeles angenäma just för sin lätthets skull; de väga endast l / — 2 / skalp.
— Skodonen för längre färder skola vara af starkt läder, med dubbla sulor och låga breda klackar, hvardera skon för sin fot och inrättad till snörning.
— Många begagna med förkärlek på resor s. k. amerikanska celluloidkragar oeh manschetter, hvilka lätt rengöras medels en borstning i såpvatten, men många kunna ej för- draga den starka lukt de föra med sig.
Pap- perskragarne med tygöfverdrag äro båda vackra och billiga.
Den, som någon gång förut företagit långa och ansträngande fotvandringar, vet hvilken plåga de af vandringen varma och svullna föt- terna kunna förorsaka.
För detta fall måste man hafva kokat ett stycke tvål med vatten till en tjock deg och dertill satt en matsked citronsaft.
Fötterna gnidas sedan med denna tvål.
Åt dem, hvilka hafva anlag för sjösjuka, vill jag rekommendera det senast upptäckta medlet: En lösning af en del saltsurt kokain på tusen delar destilleradt vatten med tillsats af så mycken rektifieierad vinsprit, som behöf- ves till lösande af kokainet.
Häraf tager man en tesked hvarje halftimme, tills sjösjukan gått öfver.
Och nu, I alla, som hafven råd att göra en resa — eljes är det bättre att blifva hemma — önskar jag mycket nöje och mycken veder- qvickelse af färden!
P — /.
1 1 2 2 Europeiska furstinnor.
Drottningen af Italien.
Jet finnes må hända icke i Europa någon furstlig person, hvilken man med sådan rätt kan tillägga epitetet » folkkär » som drott- ning Margareta af Italien.
Tidningarne öfver- flöda af anekdoter och berätteker om hennes godhet, enkelhet och finhet och om äfven många af dessa historier äro diktade, visa de dock både huru folket uppfattar sin drottning och huru kärt det håller henne, samt, kanske icke minst, huru väl värd hon är denna kär- lek.
I känslan af sitt eget värde anser hon sig tryggt kunna erkänna andras, och hennes goda förstånd säger henne, att hon genom akt- ningen för andra bäst vinner aktning för sig sjelf på samma gång som hennes goda bjerta manar henne att med glädje och gerna tänka högt om andra och visa att hon gör det.
En sådan qvinna är en sällsynthet på hvarje plats i samhället och kanske mest på en tron, der äfven de ädlaste furstinnor sällan få lära den
hålles ett n u m m e r i veckan u n d e r hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- nenter, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f uppskattning af menniskovärdet, som gifver den högres förhållande till den lägre en så älsk- värd pregel.
Det var i april 1868 som då varande kron- prinsen Humbert förmäldes med sin kusin, prinsessan Margareta, dotter till hertigen af Genua.
Den blida, blonda prinsessan vann genast allas hjertan och detta herravälde har hon nu i tjugo år bibehållit.
Hennes popula- ritet tilltager oupphörligt och äfven af främ- mande furstar och gesandter prisas och beröm- mes hon som en af vår tids mest kunniga och fint bildade qvinnor — hvilket just icke vill säga så litet.
Hennes familjelif är lyckligt och godt och hon herskar i sitt hus med lika mycken godhet som förstånd.
Konung Humbert är en ifrig jägare och som kronprins lät han sig så beherskas af sin pas- sion för jagt, att han icke brydde sig om att passa på tiden, då det var soaréer eller bjud- ningar vid hans hof, utan lät sin gemål, prin- sessan Margareta ensam presidera dervid.
Detta medförde åtskilligt obehag och man utspridde till oeh med att förhållandet mellan de höga makarne icke skulle vara det bästa.
Detta var emellertid fullkomligt osant.
Familielifvet vid konung Humberts hof har alltid varit godt oeh den allmänna meningen är också nu mera den, att drottningen utöfvar icke blott ett mycket godt utan ock ett stort inflytande på sin gemål.
Den temligen spridda föreställnin- gen, att han vårdslösade sin drottning, hade gjort konung Humbert mindre populär, ty drott- ningen var folkets afgud och har ända ifrån den stund hon som kronprinsessa visade sig vid hofvet varit föremål för en till dyrkan gränsande kärlek.
Då hon som drottning in- tog sin plats på Italiens tron, helsades hon med en hänförelse utan like.
Hon är också utomordentligt älskvärd och rikt begåfvad både på hjertats och hufvudets vägnar.
Utan att någonsin hafva varit egentligen vacker, har hon alltid varit och är ännu högst intagande.
Hon är smärt och något mager, med bländande hvit hy och ljust hår.
An- sigtsdragen påminna något om bourbonerna.
Alltid glad och godlynt finner hon sin högsta fröjd i att göra godt och står i spetsen för nästan alla välgörande eller nyttiga företag i Italien.
Och man måste medgifva, att hon här finner ett rikt fält för all sådan verk- samhet!
Ehuru hennes apanage icke var särdeles stort, såg man henne redan som kronprinsessa teckna sitt namn på alla subskriptionslistor till alla asyler, barnhem, hospital o. d.
Oaktadt allt detta fans det en tid, då kron- prinsessan, likväl blott af ett visst parti, var lika litet omtyckt som kronprinsen, konung Viktor Emanuel och hela kungliga familjen.
Det var, när det påfliga Rom skulle förändras till det kungliga Rom, eller, med andra ord, då påfvens verldsliga makt öfvergiek i konun- gens händer och då Viktor Emanuel flyttade sitt residens till påfvestaden och gjorde denna till konungariket Italiens hufvudstad.
Och det var också endast i Rom som missnöjet rådde.
Det är möjligt att den då ännu ganska unga kronprinsessan begick det fel att allt för vän- ligt mottaga och allt för mycket gynna med- lemmarne af de familjer, som icke på något sätt stodo i närmare beröring med påfliga hof- vet eller som tillhörde dettas motståndare.
Åtminstone påstod man, att hon sökte sitt när- mare umgänge bland damerna inom dessa fa- miljer.
Detta var må hända naturligt, men det var också oförsigtigt, helst dessa damer, med få undantag, just icke höjde sig öfver medelmåttan och således icke kunde vara hvar- i I r * t L / i i \ J u IN I d u n, e r h ä l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e.
m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 6, t o r d e p r e n u m e r a.
ken till nytta eller prydnad for kronprinsens hof - — konung Viktor Emanuel hade, som man vet, icke något hof — hvaraf följde, att den förtroliga bekantskapen endast retade motpar- tiet och gjorde klyftan mellan båda ännu oöf- verstigligare.
Medan det ena partiet gick och sörjde öfver den påfliga afgudens fall, förhäfde sig det andra icke så litet och lyste vid egna baler och fester och vid de, som gåfvos vid kronprinsens hof, vid hvilka han, som vi sett, icke alltid behagade vara närvarande.
Och medan det ena partiet dyrkade kronprinsessan och gerna hade velat bära henne på händerna, uppförde sig det andra på ett så hänsynlöst sätt, att konungen sjelf, som högt älskade sin sonhustru, med kraft måste blanda sig i saken.
Det kunde hända, när kronprinsessan i hela glansen af sitt behag — om hon ändå inte varit så graciös och så förtjusande älsk- värd så hade man kanske förlåtit henne!
— när hon kom åkande på corson, Monte Pincio eller Borgheservillans park, befälde de påfviskt sinnade prinsessor och hertiginnor, som också promenerade der, sina kuskar att, så fort de mötte kronprinsessans ekipage, genast på ett i ögonen fallande sätt vända om och köra hem.
Att hvarken prinsar eller prinsessor besvärade sig med att helsa på kronprinsessan var na- turligt.
Den påfviska högadeln uppbjöd för öfrigt all sin förmåga för att visa det nya ko- nungahuset sitt förakt.
Lyckligtvis har huset Savoyen allt för myc- ken sjelfkänsla för att icke sätta sig öfver dylika småsaker.
Polisprefekten i Rom ville utfärda en order, som skulle sätta en gräns för denna skandal, men Viktor Emanuel ville icke höra talas derom.
Då man en dag vid en middag på hofvet talade om detta oskick, sade konungen helt högt: » En af mina för- fäder (Amadeus V I I I af Savoyen, hvilken som påfve kallades Felix V) har också burit den tredubbla kronan, men han satte så föga värde derpå, att han kastade henne för fötterna på motpåfven Eugenius IV.
Och nu skulle ätt- lingarne af den, som upptog henne, anse sig stå högre än ättlingarne af dem, som bort- kastade henne!
Låt dessa narrar löpa!
Jag frågar ej det ringaste der efter! » Historien upprepades och gjorde intryck.
Konungens stolta hållning, som delades af hans son och sonhustru, förfelade ej sin verkan, och de ohöf- ligheter, som under första året varit regel, blefvo under det andra undantag för att sedan helt och hållet upphöra.
Man vet ej hvem som gjorde första steget till försoning, men säkert är, att fiendtlighe- terna minskades och småningom låtsade båda partierna som om de aldrig funnits.
Att de forna tänkesätten dock i tysthet fortforo att vara rådande, är ganska troligt, men huru skilda de politiska åsigterna än må vara, öfver- ensstämma dock alla nu mera deri, att drott- ning Margareta är en prydnad för sin tron oeh alla skatta sig lyckliga att hafva åt sin blifvande konung fått en sådan moder.
Drottning Margareta är ovanligt rikt begåf- vad och har genom ständigt förvärfvande af kunskaper utvidgat sin andliga begåfning.
På de föreläsningar, som af Bonghi, Minghetti och andra vetenskapsmän höllos i Rom, såg man alltid kronprinsessan med sin anteckningsbok, der hon nedskref föreläsningens hufvudsakliga innehåll.
Anspråkslöst och utan minsta afse- ende på sin rang tog hon plats hur det föll sig bland åhörarne.
Drottningen är mycket from och försummar icke en enda söndag messan.
Om någonsin någon försoning mellan kungadömet och påfve- dömet skall kunna åvägabringas, torde drottning Margaretas fromhet vara det, som mest bidra- ger dertill.
Det påstås, att hon hyste starka sympatier för Frankrike, och man trodde länge, att hon skulle förmå konung Humbert att ställa sig på detta lands sida.
Senare hän- delser hafva visat, att Italien hellre sluter sig till Österrike.
Må hända har drottningen icke längre samma deltagande för det republikanska Frankrike som för kejsardömet.
Kanske in- verka hennes sympatier och antipatier också endast föga på den högre politiken.
Sin son uppfostrar hon med största omsorg.
Det har genom alla tidningar gått en liten historia om huru den unge kronprinsen » pä afbetalning » köpte ett korallhalsband åt sin mamma och huru hans mamma sedan alltid bar detta halsband och förklarade, att hon vär- derade det högst af alla sina nipper.
Histo- rien har varit mycket omtyckt och ansetts vara mycket vacker och rörande.
Det kan så vara — skada blott att den icke eger någon grund i verkligheten.
Kronprinsen Viktor Emanuel är allt för strängt uppfostrad för att ens tänka på att sätta sig i skuld, vore det ock för en gåfva till sin högt älskade moder.
Icke heller skulle det för honom vara någon omöjlighet, att af sin far till sådant ändamål erhålla den behöfliga summan.
Dess utom är det ganska säkert,.
att drottning Margareta aldrig begagnar några nipper af korall.
En diplomat, som en längre tid vistats vid italienska hofvet, skrifver just i anledning af denna historia: » Minst hundrade gånger har jag haft till- fälle att på nära håll beundra drottningens ut- sökt smakfulla klädsel, meu jag har aldrig sett henne bära något halsband utom ett af de största, skönaste perlor.
Jag har aldrig sett henne bära någon prydnad af korall, icke ens en nål i det präktiga mattblonda håret, som alltid omslutes af ett band af diamanter. » Att det bästa förhållande råder mellan drott- ningen och hennes son, äfven om det icke gifvit sig uttryck på detta sätt, är allmänt be- kant, liksom att kronprinsen är en älskvärd och hoppgifvande yngling, hvilken säkerligen skall bereda sin moder mycken glädje.
Ett spiritistiskt fenomen.
P i hade genom en i förbindliga ordalag af- fattad biljett, åtföljd af ett par entré- biljetter, blifvit inbjudna att bivista en spiriti- stisk seance af mediet Miss Eva Fay, ameri- kanska till börden, och uteslutande gifven för representanter af pressen.
Visserligen voro vi för tillfället upptagna af andra sysselsättningar och höjde skeptiskt på axlarna mumlande ett oöfversättligt yankeeut- tryck, hvilket vi ansåg karaktäristiskt för en tillställning af dylik art — men så tog tid- ningsmannens nyfikenhet ut sin rätt och på bestämdt klockslag infunno vi oss i W:6 lilla sal, der föreställningen skulle gifvas.
Här var allt sig likt, om vi undantaga, att man å golf- vet ett stycke från ena kortväggen uppstält ett mystiskt tält af svart sammet på hvilket pu- blikens upppmärksamhet för tillfället syntes vara koncentrerad.
Så kom mediet, en Sarah Bernhardts-typ ut från ett sidorum och gjorde med beslöjad blick sin komplimang för publiken.
Två kontrollan- ter inbjödos assistera och vi mottogo uppdra- get att fungera som en af dem, fast besluten att med vaken uppfattning utföra oeh iakttaga allt som förekom.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r Vi bundo mediet säkert med breda oeh starka tygremsor, genonisydde knutarne med stark tråd på ett sätt, som ingen mer än vi sjelfva i en hast kunde imitera och placerade till yttermera visso ett stycke muschplåster som försegling öfver förbandet kring mediets handleder.
Sedan detta var gjordt, tog mediet plats å en vanlig tältstol utan ryggstöd inne i det hem- lighetsfulla tabernaklet, hvilket, när det öpp- nades, endast bestod af ett par träribbor som uppburo tyget.
Sedan mediets händer och hals derefter bundits vid en i golfvet fastspikad träribba, som sträckte sig upp bakom dess hufvud och i hvilken en jernring inskrufvades, kunde seancen börja.
Till yttermera visso bundos äfven mediets fötter med ett starkt tåg.
— A r ni nu säker på att jag sitter riktigt fast?
— frågade oss missen leende.
— Rikligt säker, — repeterade vi.
• — All right, låt oss då börja.
Och nu börjades verkligen de mest förvå- nande experiment, utförda med stor talang med tillhjelp af de hemliga krafter, hvaröfver mediet förfogade.
Bland annat placerades vi med en bleckpyts öfver hufvudet, bredvid mediet inne i tältet, med våra händer i hennes knä på hvilket en guitarr äfven lades, hvarefter för- hänget drogs för.
Genast började någon röra vid instrumen- tets strängar, vi förnummo liksom lätta flägtar från en solfjäder och ögonblicket derpå lyfta- des pytsen af vårt hufvud och slungades i golfvet hvarefter mediet kommenderade: light!
och förhänget äter drogs bort.
Lugnt, och med ett älskvärdt småleende på läpparne, mötte miss Fay vår blick, som om ingenting passerat.
Sedan derefter en massa experiment före- tagits, som stälde frågan om hemliga och osyn- liga krafters medverkan vid uppgifternas lö- sande utom allt tvifvel och mediet med till- hjelp af dessa krafter lyckats med en knif ögonblickligen afskära de band, som fängslade henne, placerades vi bredvid henne utanför tältet hållande hennes händer i våra.
ögonblicket derpå förnams inifrån det förut noggrant undersökta tältet åtskilligt buller, vi dunkades i hufvudet med tamburiner e t c, öf- verhöljdes med blommor och blad, allt under det mediet med största lugn konverserade med oss.
Intrycket af detta experiment var lika be- hagligt öfverraskande som det förra.
En troende spiritist, i hufvudstaden, allmänt känd och högt aktad, berättade oss sedermera, att han för några år sedan i sin tjenst haft ett medium, utrustadt med liknande gåfvor som miss Fay, om hvilka det likväl var omedve- tet tills dess dessa gåfvor af husbonden till- fälligtvis upptäcktes.
Lifligt intresserad, men lika otrogen som förut, lemnade vi föreställningen, sedan vi till afsked tryckt den älskvärda » missens » hand och tackat för seancen.
i I n U I I U l| IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g i f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g diskretion fran r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
och strax efter nyttjandet rengöra den väl från de kalkpartiklar, som alltid afsätta sig.
Med det första varma vattnet sköljer man tekannan och värmer kopparne.
Sedan kokar man det egentliga tévattnet.
Till åtta koppar vatten tagas i regeln två teskedar té.
Vattnet hälles hastigt på och teet ställes att draga 4 — 5 mi- nuter i värmen.
Behöfver man mera té, lagar man det fullständigt nytt.
Då det först iskänkta teet har den finaste aromen, men det sista är starkast, bör man endast hälla litet i hvarje kopp och sedan fylla på mera.
På tebordet skulle man alltid hafva en tillbringare med varmt vatten, om någon önskade det svagare.
Aromen gör sig mera gällande, när man lägger grädde och socker i de uppvärmda kopparne, liksom teet smakar bäst, då ej grädden är kokt.
Tékännare påstå, att kryddande skadar teets smak, men många tycka om en tillsättning af vanilj.
Jag parfymerar mitt té mycket svagt genom att skära en stång vanilj i fyra delar och blanda dessa i ett skålpund té, som jag sedan förvarar i en väl tillsluten burk.
Teet får då en behaglig, ej för stark vaniljsmak.
I Ryssland dricker man teet i regeln utan grädde, men blandar det ofta med vin eller fin rom.
Om man slår teet på cn skifva citron, erhåller man en mycket angenäm dryck.
von D.
Ej förgäfves!
J [ntet — nej, intet uppå jorden har varit förgäfves!
(32 Om din ädlaste tanke ej blifvit handling — din varmaste känsla smält bort » med ditt ögas heta tår » — om din fagraste dröm skingrats och försvunnit som de små molnen på sommarhimlen — nej, ändå, ändå har intet varit förgäfvis!
Ty ädla tankar och varma känslor förädla och stärka sinne och hjerta — och ljufva, rena drömmar lyfta menniskan högt öfver all äflan och strid.
Och de kunna aldrig för- intas.
de likna rosen, som, hermetiskt innesluten, ännu efter tusen år eger qvar sin doft.
Derför, o menniska, sörj ej, förtvina ej, om hvad du ädlast tänkte, varmast kände och renast drömde, nu, menskligt att se, ligger bleknadt, kallt och öde, ty — tro det i hjerlats innersta djup — intet, nej, intet uppå jorden har varit förgäfves!
Ebon.
» | c k, om man ändå hade råd att förskaffa 5IS sig en del af de många härligheter, som nu fylla modebutikernas fönster, » suckar säkert mången läsarinnna, som fördjupat sig i tankar öfver, huru präktigt det skulle vara att i likhet med de rikare lottade endast få följa sin smak i toalettfrågor.
Men kanske väckes hon af en klingande barnröst ur sina drömmar, kanske blicka ett par undrande barnögon upp på mamma, som, skamsen öfver sina fåfänga önskningar, lyfter den lille upp till sig, erkännande att det finnes något långt bättre än yttre glans.
Hon tager åter till modetidningen med helt andra känslor och öfvertygar sig, att man med för handen varande medel ändå kan göra sig något deri till godo.
Af sommardrägten från i fjol kan det ju göras något nytt, men — huru skall hon kunna friska upp den, förnya dess utse- ende?
Hvem skall hjelpa henne dermed?
— Hvilken aunan än » Idun »!
Eller hvad skall man företaga med denna mörka kattunklädning, som, pressad i dag, än- dock i morgon ser så litet respektabel ut, att man kan mista lusten att ständigt på nytt företaga den så litet gagnande pressningen.
Jo, vi veta råd.
Man skall bestryka sådana tyger på rätsidan med en gelatinlösning och sedan pressa dem.
Kjolen Jägges i ordning; stryk- jernet värmes väl; två gelatinkakor lösas i en kopp kokande vatten; blandningen omröres väl och strykes varm på tyget.
Man presaar efter hand och ser till att bestrykningen ej torkat, innan jernet går öfver stället.
Mörka kattun- klädningar tvättar man med tvål i ljumt vat- ten, spolar dem strax i kallt och stärker dem så i en tunn gelatinlösning.
Sidentyger tvättar man antingen i tévatten, spolar dem strax i bränvin, hvari upplösts litet socker, och pressar dem, medan de ännu äro fuktiga; eller ock tvättar man dem i starkt klivatten, hvari blan- dats litet pulvriserad alun.
Tyget pressas, ännu fuktigt, på afvigsidan.
Atlas, band, bro- kad och damast bestrykas antingen med ägg- gula eller tvättas i venetianskt tvål, derefter få de en eftertvättning i ljumt vatten, spolas sedan med kallt vatten och torkas.
Derefter löses gummi d ' argent i lika delar vinättika och friskt vatten, lösningen silas genom tyg.
Der- efter fuktas sakerna jemt i den rätt tunna gummilösningen, gummivattnet tryckes åter ut och så fästas de på ett bräde och få hastigt torka i solen eller vid ugn.
Badkappor af hvit flanell tvättas på följande sätt: Man lö- ser två skedar hvetemjöl i sex glas kallt vat- ten, men försigtigt, så att inga klumpar upp- stå, och kokar detta under flitig omröring.
Hälften gjuter man varmt på flanellen, låter det tränga in och gnider det in som såpa.
Derefter sköljer man väl i rent vatten.
Sedan förfar man på samma sätt med den andra hälf- ten.
Till sist kommer en grundlig sköljning i rent vatten.
Ljusa slöjor eller gazväfnader kramar och spolar man i varmt tvålvatten tills de äro rena; drager dem genom rent vatten, hvari upplösts en bit socker; slår dem genom luften, så att de fina trådarna komma i ord- ning och glättar dem ännu halffuktiga med ett ej allt för varmt strykjern.
Guldspetsar ren- göras sålunda: På strykbrädet bredes en mjuk filt och deröfver gammalt linne.
Sedan fästas spetsarna med nålar.
Man borstar dem med en mjuk borste, doppad i sprit, tills de äro rena och guldet erhållit sin gamla ursprungliga glans åter.
Iduns byrå och expedition hållas under sommarmånaderna öppna endast måndagar, torsdagar och fredagar kl. 10 — 1.
Svärmor.
Bref från tant Julie.
glfn ny afhandling till de många, som tid- ningarne så ofta bringa om denna för- löjligade, hatade oeh — • misskända varelse, tänker du.
Nej, det vågar jag mig ej på; men nog erkänner du så väl som alla andra, att de ^j [J|en första betingelsen härför är godt 16.
" e-Sr^ En blandning af lika stora delar pecco Till ständiga sommarplågor hör i stånd sät- första molnen på äktenskapets himmel ofta och souchong kan rekommenderas.
Lika vig- tandet af skrynkliga oeh sammankramade som- frambesvärjas af en svärmors olämpligt anbragta tigt är det att hafva godt vatten, direkt hem- markostymer.
Hvad gör man t. ex. med den inblandning.
Om ej, i följd af barnslig vörd- tadt från brunnen.
Flodvatten eller mjukt här satinkostymen, som, nedskrynklad under nad å ena och moderlig kärlek å andra sidan, vatten är det bästa.
Man bör hafva en vat- begagnandet och gång efter annan genomblött den första stormen blir hvarken långvarig eller tenkittel uteslutande för kokning af tövatten af regnskurar, förlorat all glans och hållning?
farlig för den äktenskapliga lyckan, så är det En god kopp té.
att befara, just i följd af den förlåtliga, ja — naturliga svartsjukan mellan svärmor och svär- dotter och äkta mannens otacksamma uppgift att söka vara båda lika i lag, att ett nytt oväder skall komma.