Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Konungar på jordene, och all folk; Förstar, och alle domare på jordene;
Ynglingar och jungfrur; de gamle med de unga; Skolen lofva Herrans Namn; ty hans Namn allena är högt; hans lof går så vidt som himmel och jord är.
Och han upphöjer sins folks horn; alle hans helige skola lofva, Israels barn, det folk, som honom tjenar.
Sjunger Herranom en ny viso; de heligas församling skall lofva honom.
Israel glädje sig af den honom gjort hafver; Zions barn vare glade öfver sin Konung.
De skola lofva hans Namn i dans; med trummor och harpor skola de spela honom.
Ty Herren hafver ett behag till sitt folk; han hjelper den elända härliga.
De helige skola glade vara, och prisa, och lofva i deras säng;
Deras mun skall upphöja Gud; och skola hafva skarp svärd i sina händer; Att de skola hämnas ibland Hedningarna, och straffa ibland folken; Till att binda deras Konungar med kedjor, och deras ädlingar med jernfjettrar; Att de skola göra dem den rätt, derom skrifvet står: Denna ärona skola alle hans heliga hafva.
Lofver Gud i hans helgedom; lofver honom uti hans magts fäste.
Lofver honom i hans dråpeliga gerningar; lofver honom i hans stora härlighet.
Lofver honom med basuner; lofver honom med psaltare och harpor.
Lofver honom med trummor och danser; lofver honom med stränger och pipor.
Lofver honom med klara cymbaler; lofver honom med välklingande cymbaler.
Allt det anda hafver lofve Herran.
Detta är Salomos Ordspråk, Davids sons, Israels Konungs;
Till att deraf lära vishet och tukt; Förstånd, klokhet, rättfärdighet, dom och fromhet; Att de fåkunnige måga varda vise, och de ynglingar förnuftige och försigtige.
Den der vis är, han hörer till, och förbättrar sig; och den der förståndig är, han tager vid råd;
Att han skall förstå ordspråk, och deras uttydelse; de visas läro, och deras gåtor.
Herrans fruktan är begynnelsen till att lära; de galna förakta vishet och tuktan.
Min son, hör dins faders tuktan, och förlåt icke dine moders bud;
Ty detta är dino hufvude en skön prydning, och en kedja om din hals.
Min son, om skalkar locka dig, så följ icke;
Om de säga: Gack med oss, vi vilje vakta efter blod, och gildra för den oskyldiga utan sak; Vi vilje dem uppsluka lefvande, såsom helvetet; och de fromma, såsom dem der neder i grafvena fara; Vi vilje finna stora ägodelar; vi vilje fylla vår hus med rof; Vågat med oss; en pung skall vara allas våras.
Min son, vandra intet den vägen med dem; vakta din fot för deras stig.
Ty deras fötter löpa till det ondt är, och skynda sig till att utgjuta blod.
Ty det är fåfängt utkasta nät för foglarnas ögon;
Och vakta de sjelfve efter hvarsannars blod; och den ene står efter den andras lif.
Alltså göra alle girige, att den ene tager dem andra lifvet bort.
Visheten klagar ute, och låter höra sig på gatomen.
Hon ropar i partomen ut för folket; hon talar sin ord i stadenom:
Huru länge viljen I, fåkunnige, fåkunnige vara; och de bespottare lust hafva till gabberi, och de galne hata lärdom?
Vänder eder till mitt straff; si, jag vill utsäga eder min anda, och göra eder min ord kunnig.
Efter jag nu kallar, och I neken det; jag räcker mina hand ut, och ingen aktar dertill;
Och I låten fara all min råd, och viljen icke mitt straff; Så vill jag ock le åt edro ofärd, och begabba eder, när det kommer som I frukten; När öfver eder kommer, såsom en storm, det I frukten, och edor ofärd såsom ett väder; när öfver eder kommer ångest och nöd.
Då skola de åkalla mig, men jag skall intet svara; de skola bittida söka mig, och intet finna;
Derföre, att de hatade lärdom, och ville icke hafva Herrans fruktan; Ville icke mitt råd, och lastade all min straff.
Så skola de äta af sins väsendes frukt, och af sin råd mätte varda;
Att de fåkunnigas luste dräper dem, och de galnas lycka förgör dem.
Men den mig hörer, han skall säker blifva, och nog hafva, och för intet ondt frukta.
Min son, vill du anamma mitt tal, och min bud när dig behålla,
Så låt din öron gifva akt på vishet, och böj ditt hjerta dertill med flit.
Ty om du far derefter med flit, och beder derom;
Om du söker efter henne, såsom efter silfver, och letar efter henne, såsom efter en skatt; Så skall du förstå Herrans fruktan, och Guds kunskap finna.
Ty Herren gifver vishet, och utaf hans mun kommer vett och förstånd.
Han låter dem redeligom väl gå, och beskärmar de fromma;
Och bevarar dem som rätt göra, och bevarar sina heligas väg.
Då skall du förstå rättfärdighet, och dom; och fromhet, och allan godan väg.
Om vishet faller dig på hjertat, så att du gerna lärer,
Så skall godt råd bevara dig, och förstånd skall gömma dig; Att du icke råkar in uppå de ondas väg, eller ibland dem som tala det vrångt är; Och öfvergifva den rätta vägen, och gå mörka stigar.
De der glädjas att göra illa, och äro glade uti sitt onda och vrångvisa väsende;
Hvilke sin väg förvända, och följa villstigar; Att du icke råkar in till ens annars hustru, och den icke din är, den slät ord gjfver; Och öfvergi !ver sins ungdoms herra, och förgäter sins Guds förbund; Ty hennes hus böjer sig till döden och hennes gånger till de förtappade; Alle de som ingå till henne, de komma intet igen, och fatta icke lifsens väg; Att du må vandra på en god väg, och blifva på rätta stråtene.
Ty de rättfärdige skola bo i landena, och de fromme skola derinne blifva;
Men de ogudaktige skola utu landena utrotade varda, och de föraktare skola derut förgjorde varda.
Min son, förgät icke min lag, och ditt hjerta behålle min bud;
Ty de skola skaffa dig långt lif, och god år, och frid.
Nåd och trohet skola icke förlåta dig.
Häng dem på din hals, och skrif dem uti dins hjertas taflo;
Så skall du finna ynnest och klokhet, den Gudi och menniskom täck är.
Förlåt dig på Herran af allt hjerta, och förlåt dig icke uppå ditt förstånd;
Utan tänk uppå honom i allom dinom vägom, så skall han föra dig rätt.
Låt dig icke tycka att du äst vis, utan frukta Herran, och vik ifrå det ondt är.
Det skall vara dinom nafla helsosamt, och vederqvicka din ben.
Hedra Herran af dina ägodelar, och af all dins årsväxts förstling;
Så skola dina lador fulla varda, och dine presser med must öfverflyta.
Min son, förkasta icke Herrans tuktan, och var icke otålig, då han straffar;
Ty hvilken Herren älskar, honom straffar han, och hafver ett behag till honom, såsom en fader till sonen.
Säll är den menniska, som vishet finner, och den menniska, hvilko förstånd tillflyter.
Ty det är bättre hafva henne än silfver, och hennes frukt bättre än guld.
Hon är ädlare än perlor, och allt det du önska må, är henne icke likt.
Långt lif är på hennes högra hand, på hennes venstra är rikedom och ära.
Hennes vägar äro lustige vägar, och alle hennes stigar äro frid.
Hon är lifsens trä allom dem som fatta henne; och salige äro de som hålla henne;
Ty Herren hafver grundat jordena genom vishet, och genom sitt råd tillredt himmelen.
Genom hans ord äro djupen åtskild, och skyarna med dagg drypande vordne.
Min son, låt henne icke ifrå din ögon vika, så skall du lyckosam och klok varda.
Det skall vara dine själs lif, och din mun skall täck vara.
Då skall du på dinom väg säker vandra, att din fot icke stöter sig.
Lägger du dig, så skall du intet frukta dig, utan sofva sötliga;
Att du icke betorf frukta dig för hastig förskräckelse, eller för de ogudaktigas storm, då han kommer.
Ty Herren är din tröst; han bevarar din fot, att han icke fången varder.
Neka dig icke att göra dem torftiga godt, om din hand af Gudi hafver magt sådant göra.
Säg icke till din vän: Gack bort, och kom igen, i morgon vill jag gifva dig; der du dock det nu hafver.
Far icke efter att göra dinom vän ondt, den uppå god tro när dig bor.
Kifva med ingom utan sak, om han dig intet ondt gjort hafver.
Följ icke en vrång man efter, och utvälj ingen af hans vägar;
Ty Herren stygges vid den affälliga, och hans hemlighet är när de fromma.
Uti dens ogudaktigas hus är Herrans förbannelse; men dens rättfärdigas hus varder välsignadt.
Han skall bespotta de bespottare; men dem eländom skall han nåd gifva.
De vise skola ärfva äro; men om de galne än högt uppkomma, varda de likväl till skam.
Hörer, min barn, edars faders tuktan, och akter uppå, att I mågen lära och kloke varda;
Ty jag gifver eder en god lärdom; öfvergifver icke min lag.
Ty jag var mins faders son, späd, och den endaste for mine moder.
Och han lärde mig, och sade: Låt ditt hjerta anamma min ord; håll min bud, så får du lefva.
Anamma vishet, anamma förstånd; förgät icke, och vik icke ifrå mins muns tal.
Öfvergif henne icke, så skall hon behålla dig; älska henne, så skall hon bevara dig;
Ty vishetenes begynnelse är, när man gerna hörer henne, och hafver klokhetena kärare, än alla ägodelar.
Akta henne högt, så skall hon upphöja dig, och skall komma dig till äro, om du hafver henne kär.
Hon skall ditt hufvud härliga pryda, och hedra dig med en dägelig krono.
Så hör, min son, och tag vid mitt tal, så skola din år mång varda.
Jag vill föra dig på vishetenes väg; jag vill leda dig på rätta stigen;
Så att, när du går, skall din gång icke varda dig tung, och när du löper, skall du icke stöta dig.
Anamma tuktan, öfvergif henne icke; bevara henne, ty hon är ditt lif.
Kom icke uppå de ogudaktigas stig, och träd icke uppå de ondas väg.
Låt fara honom, och gack icke på honom; vik ifrå honom, och gack framom.
Ty de sofva icke, utan de hafva gjort illa, och gifva sig icke ro, utan de hafva gjort skada.
Ty de föda sig af ogudaktigt bröd; och dricka af vrånghetenes vin.
Men de rättfärdigas stig skin såsom ett ljus, hvilket framgår, och lyser allt intill fullan dag.
Men de ogudaktigas väg är såsom mörker, och de veta icke, hvar de fallande varda.
Min son, akta uppå min ord, och böj din öron till mitt tal.
Låt dem icke komma ifrå din ögon; behåll dem i ditt hjerta.
Ty de äro lif dem som finna dem, och helsosam deras hela kroppe.
Bevara ditt hjerta med all flit; ty derutaf går lifvet.
Låt bort ifrå dig en ond mun, och vrånga läppar låt långt vara ifrå dig.
Låt din ögon se rätt fram för sig, och din ögnalock se rätt fram för dig.
Låt din fot gå lika, så går du visst.
Vik hvarken på högra eller på venstra sidona; vänd din fot ifrå det ondt är.
Min son, gif akt uppå mina vishet, böj din öron till mina läro;
Att du må behålla god råd, och din mun veta beskedlighet.
Ty ene skökos läppar äro en hannogskaka, och hennes hals är halare än olja;
Men framdeles bäsk som malört, och skarp såsom ett tveeggadt svärd.
Hennes fötter löpa neder till döden; hennes råd gånger få helvetet.
Hon går icke rätt fram på lifsens väg; ostadig äro hennes steg, så att hon icke vet hvart hon går.
Så hörer mig nu, min barn, och viker icke ifrå mins muns tal.
Låt dina vägar vara fjerran ifrå henne, och nalkas intet intill hennes husdörr;
Att du icke skall gifva dina äro dem främmandom, och din år dem grymma; Att främmande icke skola mätta sig af dine förmågo, och ditt arbete icke vara uti ens annars hus; Och du måtte framdeles sucka, när du ditt lif och gods förtärt hafver; Och säga: Ack!
huru hafver jag hatat tuktan, och mitt hjerta straff försmått;
Och hafver icke lydt mina lärares röst, och icke böjt min öron till dem som mig lärde?
Jag är fulltnär i all olycko kommen, att jag den meniga hopen och sällskapet följt hafver.
Drick vatten utaf dina gropar, och hvad af dinom brunn utflyter.
Låt dina källor utflyta, och vattubäckerna uppå gatorna;
Men haf du dem allena, och ingen främmande med dig.
Din brunn vare välsignad, och gläd dig af dins ungdoms hustru.
Hon är ljuflig såsom en hind, och täck såsom en rå; låt hennes kärlek alltid mätta dig, och förlusta dig alltid uti hennes kärlek.
Min son, hvi vill du förlusta dig med en främmande, och famntager ens annars?
Ty hvars och ens mans vägar äro för Herranom, och han mäter alla deras gångar.
Dens ogudaktigas misshandel skall gripa honom, och med sina synders snaro skall han hållen varda.
Han skall dö, derföre att han icke vill låta lära sig, och för sin stora dårskaps skull vill fara.
Min son, varder du lofvetsman för din nästa, så hafver du häktat dina hand intill en främmanda;
Du äst invefvad med dins muns tal, och gripen uti dins muns ord.
Så gör dock, min son, alltså, och undsätt dig; ty du äst kommen dinom nästa i händer; löp, skynda dig, och drif din nästa.
Låt icke din ögon sofva, eller din ögnahvarf sömnig vara.
Uthjelp dig, såsom en rå utu handene, och såsom en fogel utu foglafängarens hand.
Gack bort till myrona, du later; se uppå hennes seder, och lär.
Ändock hon ingen Första eller höfvitsman, eller herra hafver,
Tillreder hon dock likväl sitt bröd om sommaren, och samkar sin mat i andene.
Huru länge ligger du, later?
När vill du uppstå af dinom sömn?
Ja, sof ännu litet, tag der ännu en sömn före; lägg ännu litet händerna tillhopa, att du må sofva;
Så skall fattigdomen med hast komma öfver dig, såsom en vandrare, och armod såsom en väpnad man.
En bedrägelig menniska, en skadelig man går med vrångom mun;
Vinkar med ögonen, tecknar med foten, viser med fingren; Tänker alltid något ondt och argt i sitt hjerta, och kommer trätor åstad.
Derföre skall honom hans ofärd hasteliga komma; och skall med snarhet sönderbråkad varda, så att der ingen hjelp vara skall.
Si, sex stycke hatar Herren, och vid det sjunde hafver han en styggelse:
Högfärdig ögon, falsk tungo, händer som utgjuta oskyldigt blod; Hjerta som med arga list umgår, fötter som snare äro till att göra skada; Ett falskt vittne som icke skämmes att tala lögn, och den der träto emellan bröder åstadkommer.
Min son, bevara dins faders bud, och låt icke fara dine moders lag.
Bind dem tillhopa på ditt hjerta dageliga, och häng dem på din hals;
När du går, att de leda dig; när du ligger, att de bevara dig; när du uppvaknar, att de äro ditt tal.
Ty budet är en lykta, och lagen är ett ljus; och tuktans straff är lifsens väg;
På det du må bevarad blifva för en ond qvinno; för enes främmandes släta tungo.
Låt hennes dägelighet icke göra dig lusta i ditt hjerta, och förtag dig icke på hennes ögnahvarf.
Ty en sköka tager enom sitt bröd ifrå; men en gift qvinna fångar ädla lifvet.
Kan ock någor behålla eld i barmen, så att hans kläder icke brinna?
Huru skulle någor gå på glöd, så att hans fötter icke brände varda?
Alltså går det honom, som till sins nästas hustru går; der blifver ingen ostraffad, den vid henne kommer.
Det är enom tjuf icke så stor skam, om han stjäl till att mätta sina själ, då honom hungrar;
Och om han gripen varder, gifver han det sjufaldt igen, och lägger dertill alla ägodelarna i sitt hus.
Men den som med ene qvinno hor bedrifver, han är en dåre, och förer sitt lif uti förderf.
Dertill skall plåga och skam komma uppå honom, och hans skam skall intet utskrapad varda.
Ty mansens harm hafver nit, och skonar intet på hämndenes tid;
Och ser icke till någon person, den försona måtte; och tager intet vid, om du än mycket skänka ville.
Min son, behåll min ord, och göm min bud när dig.
Behåll min bud, så får du lefva, och min lag såsom din ögnasten.
Bind dem på din finger, skrif dem pådins hjertas taflo.
Säg till vishetena: Du äst min syster, och kalla klokhetena dina fränko;
Att du bevarad varder för en främmande qvinno, för ens annars, som slät ord gifver.
Ty i fenstret på mitt hus såg jag ut genom gallret;
Och såg ibland de fåkunniga, och vardt varse ibland barn en galen yngling.
Den gick på gatone utmed ett hörn, och trädde in uppå vägen åt hennes hus;
I skymningene, om aftonen af dagenom, då det natt vardt, och mörkt var; Och si, der mötte honom en qvinna, i skökoklädnad, listig; Vildsinnad och ostyrig, så att hennes fötter icke kunde blifva i sitt hus; Nu är hon ute, nu på gatone, och vaktar vid all hörn.
Hon tog honom fatt, och kysste honom utan skam, och sade till honom:
Jag hafver i dag betalat tackoffer för mig, och mitt löfte.
Derföre är jag utgången till att möta dig, till att söka ditt ansigte bittida, och hafver funnit dig.
Jag hafver skönliga tillpyntat min säng, med brokot täcken utur Egypten;
Jag hafver bestänkt min sängekammar med myrrham, aloes och kanel.
Kom, låt oss bola allt intill morgonen, och låt oss älskog sköta.
Ty mannen är icke hemma; han är bortfaren långväga.
Han hafver tagit penningasäcken med sig; han skall först hemkomma till högtidsdagen.
Hon talade för honom med mång ord, och fick honom in med sin släta mun.
Han går straxt in med henne, såsom en oxe till att slagtas ledd varder, och såsom till en fjetter, der man de dårar med näpser;
Tilldess hon med enom pil skjuter honom igenom lefrena, och såsom en fogel skyndar sig till snarona, och vet icke att det gäller honom om lifvet.
Så hörer mig nu, min barn, och märker uppå mins muns tal.
Låt ditt hjerta icke vika in uppå hennes väg, och låt icke förföra dig in uppå hennes stigar.
Ty hon hafver många sargat och fällt, och allehanda mägtige äro dräpne af henne.
Hennes hus äro helvetes vägar, der man nederfar uti dödsens kammar.
Ropar icke visheten, och klokheten låter sig höra?
Uppenbara på vägen, och på stråtene står hon;
Vid stadsportarna, der man ingår, ropar hon; O!
I män, jag ropar till eder; och ropar till folket.
Akter, I oförnuftige, uppå vishet, och I dårar, lägger det på hjertat.
Hörer, ty jag vill tala det märkeligit är, och lära det rätt är.
Ty min mun skall tala sanningen, och mina läppar skola hata det ogudaktigt är.
All mins muns tal är rätt; der är intet vrångt eller falskt inne;
De äro all klar dem som förstå dem, och rätt dem som vilja anamma dem.
Tager vid min tuktan heldre än silfver, och akter lärdom högre än kosteligit guld.
Ty vishet är bättre än perlor, och allt det man önska må, kan intet liknas henne.
Jag, vishet, bor när klokhetene, och jag kan gifva god råd.
Herrans fruktan hatar det arga, högfärd, högmod och ondan väg; och jag kan icke lida en vrångan mun.
Mitt är både råd och dåd; jag hafver förstånd och magt;
Genom mig regera Konungarna, och rådherrarna stadga rätthet.
Genom mig råda Förstarna, regenter och alle domare på jordene.
Jag älskar dem som mig älska; och de som mig bittida söka, de finna mig.
Rikedom och ära är när mig, varaktigt gods och rättfärdighet.
Min frukt är bättre än guld och fint guld, och min tilldrägt bättre än utkoradt silfver.
Jag vandrar på rätta vägen, på domsens stigar;
Att jag skall väl besörja dem som mig älska, och uppfylla deras håfvor.
Herren hafver haft mig i sina vägars begynnelse; förr hans gerningar var jag.
Jag är insatt af evighet, af begynnelsen, förr jordena.
Då djupen ännu intet voro, då var jag allaredo beredd; då källorna icke ännu runno med vatten.
Förr än bergen grundad voro, förr än högarna, var jag beredd.
Han hade icke ännu gjort jordena, och hvad derpå är, eller jordenes berg.
Då han beredde himmelen, var jag der; då han fattade djupen med sitt mål;
Då han befäste skyarna ofvantill; då han befäste djupsens källor; Då han satte hafvena sitt mål, och vattnena, att de icke skulle gå öfver sina befallning; då han lade jordenes grund; Då var jag verkandes med honom, och hade mina lust dagliga, och spelade för honom alltid; Och spelade på hans jords krets, och min lust var med menniskors barn.
Så hörer mig nu, min barn; salige äro de som min väg behålla.
Hörer tuktan, och varer vise, och låter icke fara henne.
Säll är den menniska, som mig hörer, så att han vakar vid mina dörr dagliga, att han vaktar vid min dörrträ.
Den mig finner, han finner lifvet, och skall få behag af Herranom.
Men den som syndar emot mig, han skadar sina själ; alle de mig hata, de älska döden.
Visheten byggde sitt hus, och högg sju pelare;
Och slagtade sin boskap, skänkte sitt vin, och tillredde sitt bord; Och sände sina tjenarinnor ut, till att bjuda upp på stadsens palats: Den fåkunnig är, han komme hit; och till de dårar sade hon: Kommer, äter af mitt bröd, och dricker af vinet, som jag skänker; Öfvergifver det galna väsendet, så fån I lefva; och går på förståndsens väg.
Hvilken som tuktar bespottaren, han får skam igen; och den som straffar en ogudaktigan, han varder försmädad.
Straffa bespottaren intet, att han icke hatar dig; straffa den visa, han skall älska dig.
Gif dem visa, så skall han ännu visare varda; lär den rättfärdiga, så växer han till i lärdom.
Vishetenes begynnelse är Herrans fruktan, och förstånd lärer hvad heligt är;
Ty igenom mig skola dine dagar månge varda, och dins lifs år dig flere varda.
Äst du vis, så äst du dig vis; äst du en bespottare, så måste du umgälla det allena.
Men en galen ostadig qvinna, full med sqvaller, och fåvitsk;
Sitter i sins hus dörr, på en stol, högt uppe i stadenom; Till att bjuda alla de der framom gå, och rättelliga vandra på sinom vägom: Den der fåkunnig är, han komme hit.
Och till de dårar säger hon:
Stulet vatten är sött, och fördoldt bröd är lustigt.
Men han vet icke, att der äro de döde, och hennes gäster uti djupa helvetet.
En vis son är sins faders glädje; men en galen son är sine moders grämelse.
Orätt gods hjelper intet; men rättfärdighet friar ifrå döden.
Herren låter icke de rättfärdigas själar hunger lida; men han omstörter de ogudaktigas arghet.
En lat hand gör fattigan; men en idog hand gör rikan.
Den som församlar om sommaren, han är klok; men den som i andene sofver, han kommer på skam.
Välsignelse är öfver dens rättfärdigas hufvud; men de ogudaktigas mun skall deras vrånghet öfverfalla.
De rättfärdigas åminnelse blifver uti välsignelse; men de ogudaktigas namn skall förgås.
Den af hjertat vis är, han anammar buden; men den en galen mun hafver, han varder slagen.
Den der ostraffeliga lefver, han lefver säkert; men den der vrång är på sina vägar, han skall uppenbar varda.
Den der vinkar med ögonen, han kommer vedermödo åstad; och den en galen mun hafver, han varder slagen.
Dens rättfärdigas mun är en lefvandes källa; men de ogudaktigas mun skall deras vrånghet öfverfalla.
Hat uppväcker träto; men kärlek öfverskyler all öfverträdelse.
Uti de förståndigas läppar finner man vishet; men till ens dåras rygg hörer ris.
De vise bevara lärdom; men de dårars mun är hardt när förskräckelse.
Dens rikas gods är hans faste stad; men fattigdom gör de fattiga blödiga.
Den rättfärdige arbetar till lifvet; men den ogudaktige brukar sina tilldrägt till synd.
Hålla tuktan är vägen till lifvet; men den som bortkastar straff, han far vill.
Falske munnar skyla hat, och den der baktalar, han är en dåre.
Der mång ord äro, der är icke synden borto; men den sina läppar håller, han är klok.
Dens rättfärdigas tunga är kosteligt silfver; men de ogudaktigas hjerta är intet.
Dens rättfärdigas läppar föda många; men de galne skola dö uti deras galenskap.
Herrans välsignelse gör rikan utan mödo.
En dåre bedrifver det ondt är, och gör sig der ett löje af; men den man är vis, som tager der vara uppå.
Hvad den ogudaktige fruktar, det vederfars honom; och hvad de rättfärdige begära, det varder dem gifvet.
Den ogudaktige är såsom ett väder, det framom går, och är icke mer till; men den rättfärdige består evigliga.
Såsom ättika gör ondt tandomen, och rök ögonen, så gör en försummelig dem ondt, som sända honom.
Herrans fruktan förmerar dagarna; men de ogudaktigas år varda förkortad.
Dens rättfardigas väntan skall fröjd varda; men de ogudaktigas hopp skall förtappadt varda.
Herrans väg är dens frommas tröst; men de ogerningsmän äro blödige.
Den rättfärdige varder aldrig nederslagen; men de ogudaktige skola icke blifva i landena.
Dens rättfärdigas mun bär fram vishet; men de vrångas mun skall utrotad blifva.
Dens rättfärdigas läppar lära helsosam ting; men de ogudaktigas mun är vrång.
Falsk våg är Herranom en styggelse; men en full vigt är honom behagelig.
Der stolthet är, der är ock föraktelse; men vishet är när de ödmjuka.
Oskyldighet skall ledade fromma; men ondskan skall förstöra de föraktare.
Gods hjelper intet på vredenes dag; men rättfärdighet frälsar ifrå döden.
Dens frommas rättfärdighet gör hans väg rättan; men den ogudaktige skall falla genom sitt ogudaktiga väsende.
De frommas rättfärdighet skall fria dem; men de föraktare varda fångne uti sine skalkhet.
När den ogudaktiga menniskan dör, så är hoppet borto; och det de orättfärdige vänta, blifver omintet.
Den rättfärdige varder förlossad utu nöd, och den ogudaktige kommer i hans stad.
Genom skrymtarens mun varder hans näste förderfvad; men de rättfärdige märka det, och varda förlossade.
En stad gläder sig, när dem rättfärdigom väl går, och der de ogudaktige förgöras varder man glad.
Genom de frommas välsignelse varder en stad upphöjd; men genom dens ogudaktigas mun varder han nederbruten.
Den som sin nästa skämmer, han är en dåre; men en förståndig man stillar det.
En baktalare röjer hvad han hemliga vet; men den som ett trofast hjerta hafver, han döljer det.