Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvem anade, när man såg hvarandra för sista gången förra säson- gen, att vår korta nor- diska sommar skulle vara tillräcklig för en så pass betydelsefull namnförän- dring?
Det är nu emel- lertid så, och Iduns re- daktion, som länge hyst den lifligaste önskan att för sin publik få presentera den uppburna unga skå- despelerskan, griper nu tillfället i flykten — gör det så mycket hellre, som fru Hoving på senare åren kunnat räknas till Drama- tiska teaterns mest fram- åtgående skådespelerskor.
» Jag försäkrar er, det är mot min vilja! » säger Sebastian-Viola, nar HELLBERG.
Helga pkär på utgifvare: Nordling.
Lösnummerpris I 5. öre (lösll:r endast för komplel te, ingår) 7:de årg.
Auuoust] &gt;riH: 35 ö r e pr n o n p a r e i l l e r a d.
För » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e för hvarje påbörjadl tiotal stafv.
Hoving.
hon drar värjan i gamle Shakespeares » Tretton- dagsafton », men jag förf klarar däremot, att det är mig ett nöje att dop- pa pennan i bläckhornet för att skrifva fru Ho- vings biografi.
Ett nöje — af två or- sakers skull.
För det första, emedan hennes konst visar ett stadigt framåtgående, och emedan denna konst är fin och i hennes gestalt betagande elegant.
För det andra påmin- ner hon mig om en svun- nen glad tid, då lifvet icke hade någon annan morgondag än hoppets, och då endast det att lefva och vara till var njutning nog.
Jag var nämligen extra elev vid Kungliga teaterns elevskola — det vill säga, jag tog deklamationslek- tioner för fru Tammelin med rätt att äfven bevi- sta elevskolans öfningar.
Därifrån förskrifver sig min första bekantskap med fru Hoving, då frö- ken Helga Adamsén, nyss konfirmerad, svärmisk oeh full af entusiasm.
Entusiasm hade vi för resten alla.
Konsten — detta var då något så öf ver- väldigande stort och ett ak- törs- eller aktriskontrak- vid Kitnsrl.
dramatiska teat
I D U N 326 När e t t hjärta m ö t t e t t a n n a t h j ä r t a, R i n g a blir då, h v a d förut v a r m y c k e t, 1894 J o r d o c h h i m m e l, h e m l a n d, fader, moder, Mer ä n j o r d e n s l u t s då i e t t f a m n t a g.
L. tern gällde för oss vida mer än en fullmakt på all världens mest lysande äreställen och fabel- aktiga rikedomar.
Och nu —?
Ja, många af de forna kamraterna ha nått sin lyckas dröm och omsatt den i verklighet — Ellen Hedlund, som grät så bittra tårar och fick så mycket ovett, har blifvit den firade Ellen Hartman, Anna Zetterberg, den obestrid- ligen djupaste begåfningen, glänste som ett stjärnskott och försvann, och Helga Adamsén — ja, hvad hon är veta vi — andra äro döda, för alltid borta, så den mycket begåfvade Olga Hård med den djupa, varma stämman och de själfulla ögonen; andra återigen hafva spårlöst slukats af lifvets hejdlöst glidande ström.
» Men de unga herrarne? » frågar ni.
Jag behöfver endast nämna, hvilka de voro, för att ni skall veta, hvar ni har att råka dem nu.
D e voro, vill jag minnas: Oskar Stern- vall, Ossian Hamrin, Emil Hjertstedt, Frans Envall och Axel Rundberg.
Detta var, i stort sedt, herr och fru An- ders Willmans elevskola.
Och ur denna gick år 1880 fröken Helga Adamsén med aktriskontrakt på fickan till k.
Det måtte vara förfärligt att vara ung och ha talang, känna blodet brinna af begär att komma fram och endast få se på, hur an- dra segra, fira triumfer.
Men i vanliga fall är det de ungas lott vid teatern.
D e n unga damen med det danska nam- net hade just heller inga vidare roller att anteckna från sina första år vid Dramatiska teatern.
Hon var söt och behagfull, liflig som en gazell i Cherubins roll och pikant som » En öfverste i forna dagar ».
Men tillfälle att rik- tigt känna sin talang på pulsen, djärft flyga ut och pröfva vingarna • — det fick hon aldrig.
Redan år 1883 finna vi henne hos Bosin &amp; Wagner.
Det är hos dem, på Djurgårdstea- tern, som hon för första gången gör sig rik- tigt bemärkt.
I F. Hedbergs lustspel » Gräsänklingar » glänser hon som dansk varietédiva genom det sätt, på hvilket hon sjunger visor af Erik Bögh — från denna afton datera sig hennes triumfer som vissångerska — och i en annan af F. Hedbergs folkkomedier, » Rospiggarna », skapar hon af bondflickan Hanna en både lef- vande och karaktäristisk typ.
Jag vill till och med minnas, att hon med framgång återgaf » Teblommas » parti och således visade, att, hvad som fattades henne, icke var det mångsidighet.
Emellertid kräfde den distinguerade konsten henne tillbaka, och hösten 1885 är hon åter införlifvad med Dramatiska teaterns artistkår.
Nu är det hennes tur att skapa de stora rollerna.
Och hvarje speltermin som går, be- tecknar nya eröfringar på den sceniska kon- stens område.
Hon har vunnit i säkerhet, i välde öfver sig själf; hon förstår nu att an- vända sin mjuka kvinnlighet på ett sätt, som låter rollen i hennes händer få ett osökt be- hag, en charme, som alltid intar, om också hänför.
Hennes Abigael i » Ambrosius » är icke blott strålande vacker, men har äfven detta aristo- kratiska något, som fångar den veka, dröm- mande Ambrosius Stub och kommer honom att tillbe den hänförande kvinnan, icke endast icke som kvinna, utan som representant för ett and- ligt förfinadt lif.
Fru Hovings konst är alltid soignerad, där finns aldrig något som stöter.
Det är väl sant, att den ibland är allt för glatt, karaktären glider undan, och hennes unga damer bli sig väl lika.
Men stundom — och isynnerhet på sista tiden — slår hon sig riktigt lös.
Hennes Hertha i » En droppe gift » och hennes Al- muth i » Hoxan », från den tid den stora kon- sten hade sitt rätta hemvist på den stora sce- nen, äro hvar i sitt slag förträffliga.
Och i » Hexan » var det helt enkelt hon, som nådde diktarens tanke närmast.
Det senast gångna spelåret har låtit henne fira sina största triumfer.
Hennes konst har fått mera innehåll och djärfvare flykt.
Slag i slag har hon segrat.
I » Ungdom », detta stycke, som höjts till skyarnc eller sänkts till den literära afgrun- dens djup, gaf hon på ett vackert och själfullt sätt den unga flickans roll.
Hennes Mandanika i » Vasantasena », Dramatiska teaterns stora trumf förra året, hade en fjärde akt, som kom salongen att jubla.
Det var en eld i spelet, en fart i replikerna, som jämte den glänsande österländska apparitionen förlänade denna mo- diga unga slafvinna sympatiens hela medryc- kande kraft.
Och så till sist hennes Sebastian-Viola i Shakespeares odödliga » Trettondagsafton », detta förtjusande lustspel, som, jag hoppas det, all- tid skall vara till finnandes på Dramatiska teaterns spellista.
Öfver fru Hovings Viola låg en verklig poetisk fägring, ett älskvärdt behag, en förtrollande glädtighet, som, allt till- sammans, skapade ett äkta litet konstverk.
Också var kritiken en enda lofsång och pu- bliken, som nog ännu har öppna ögon för fan- tasiens skimrande fjärilsvingar, idel entusiasm.
I hänförelse är äfven publiken, när fru Ho- ving sjunger danska visor.
Man kan vara alldeles viss på, att när hennes namn står på ett matinéprogram, finns det inte en plats att få.
t När Nero lät slafven — den siste, som blef honom trogen — stöta dolken i sin strupe, lär han ha utropat: » Hvilken konstnär går inte världen miste om! » J a g har alltid tänkt, när jag hört fru Ho- ving sjunga: » Hvilken varietédiva går inte förlorad i henne! » Men fru Hoving har nu alltid satt konsten för högt att ens reflektera öfver tribunens Danaeregn och larmande triumfer.
Och det är sannerligen i våra dar att hålla henne räkning för!
Det var i våras jag gjorde den intagande skådespelerskan min visit.
Högt upp på Kungsholmen, nära hvita, seg- lande skyar och svarta kvittrande svalor, hade hon inredt sin artistiska lilla våning.
Ty liten var den: två rum disponerade hon själf, de andra den öfriga familjen.
Men hvad hon hade det förtjusande!
Det var en den lämpligaste ram kring en ung skådespelerskas hemlif: böcker, taflor, tidskrif- ter, eleganta möbler, liksom afpassade för ett | Runeberg.
dockskåp i roccoco, växter och alla dessa tu- sen småting, som liksom afrunda lyxen.
Man kände sig behagligt stämd i samma ögonblick, man satte foten innanför hennes tröskel.
Och så värdinnan själf!
N i vet fru Hoving kan vara älskvärd på teatern, men det är ett intet emot hemma.
» Vill ni ta plats? » Hon visade på en bekväm hvilstol.
Så flög en idé i hennes hnfvud.
» Nej, h ä r.
här i s o l l j u s e t.
framför det öppna fönstret!
Det är mycket trefligare! » Och hon sköt fram stolen öfver den mjuka mattan.
» Och så ett litet glas italiensk vermouth? » Och vermouthen kom, och stämningen kom.
Orden föddes af sig själfva framför denna ljusa, vårliga himmel.
Det blef ett hjärtligt, lifligt samspråk, så- dant som uppstår mellan gamla kamrater, som icke talats vid på länge.
Och ibland gjorde vi en liten afstickaro till det härliga Veneidas trånga gator och krokiga kanaler, till Tyrolens snöiga berg och gröna dalar.
Och så åter- vände vi, fångade genom ett litet ord, en tan- kegång, till hennes verkningskrets.
» Och nu är ni lycklig? » Det låg ett stilla allvar öfver henne, när hon svarade: » Detta år har skänkt mig den största sorg och den största lycka.
Min mor har dött, och jag har spelat Viola.
Mitt hjärta har gråtit och jublat som aldrig förr.
Jag tycker jag har lärt så mycket under några veckor. » Hon reste sig och räckte mig sin hand.
» Nu, tack vackert för gamla minnen och en liten riktigt hygglig stund.
Och skrifver ni någon gång något oin mig, får ni inte glömma, att jag har fru Hedvig Winterhjelm att tacka för mycket.
Det är den finaste, mest förstående konstnärssjäl, jag någonsin mött. » Och så var den visiten slut.
Ja, det vill säga, inte alldeles, ty hon stack ut sitt lilla hufvud genom dörren och sa ': » Välkommen åter! » Men det har sig inte så lätt.
Det artisti- ska lilla fågelboet fyra trappor upp är nog flyttadt • vid det här laget, och på entrén till den nuvarande magnifika våningen sitter an- tagligen ganska snart en kolossal messingsplät, där det står graveradt: 3VfUo &amp; och dohtozinnan 3oftawn« 3f.ovin&lt;j.
Säkert är, att Dramatiska teatern är att gra- tulera, som fått behålla unga frun och till på köpet får en riktig doktorinna i huset.
Man fordrar fyra ting af en kvinna: att dygden bor i hennes hjärta, att blygsamheten lyser på hennes panna, att mildheten strömmar från hen- nes läppar och att arbetet sysselsätter hennes händer.
J. Rousseau.
IDUN 1894 Till » Jätjp berget hor en kung, så sägnen som väl jag minnes från har ett slott, som skiner barn- jBi mänskofot finna det slottet Långt fa, än ^jag klappade på klippans dörren sluten Öch snart jag växte f) e sommarkväll häll, sagans kom stolta åter för bergakungens strålade förmår.
barnahand, jag skåda j) ' otunheimens f&gt;är sträckte du får, hårda ifrån f) å ' Och sagan trädde &lt;5VJu du llcf för ij) ch åren gingo.
tÅtt lätt, stången så var sagan, [Men leträdt, den, en skatt större än dig tänka gull, full.
vägen dit är icke CMen om du, finner dar, utaf iJch salen där är af demanter tÅtt var, min doms fian land.
en kväll fjäll.
min håg slott jag — säkert såg.
torn och tinnar sig mot skyn, af silfver för min syn, X) ch solen strödde öfverallt sitt gull.
f^Log var den kungaborg eAr sagan sanning af skatter Som vägen fann, få fa väl, de flyga kring f) e heta styrka, hälsans skatter där en ros på tack för skatten, Säg, ff orc, då du Svcabarnen du ej räcka jag, med fjällets fiaf ' Vill full.
då, kan äfven Så rika gåfvor från bekräftat sanningen däraf samt till fullo åda- galagt hvilodagens absoluta nödvändighet.
Att söndagen är ett godt, äro vi således ense om.
En annan sak är, om vi, hvar och en för sin personliga del, låtit den blifva ett godt för oss, om vi använda den på ett sätt, som motsvarar dess ändamål.
Och inför den frågan måste vi till vår blygd erkänna, att vi ofta nog helt lättsinnigt förspilla detta goda, eller åtminstone att vi långt ifrån alltid hafva den behållning af våra söndagar, som vi bor- de hafva.
Se vi oss sedan omkring, kunna vi rent af förskräckas för det missbruk af denna dag, som råder.
Ingen dag i veckan blir så neddragen, så illa använd som hvilo- dagen, » Herrens dag »; detta kan sägas som gällande regel, om man undantager den lilla skara verkliga kristna, som kommit till insikt om, att söndagen är en dag, särskildt bestämd för den i oss inneboende evighetsvarelsens tillväxt och utveckling.
Nore.
vind, kind.
men jag vill ha mer — ger ditt fagra land, ock en broders hand?
- Ii — " Pärlan bland dagar ".
fåf vilodagens vara eller icke vara har mer än en gång varit under debatt.
Man har för att utröna, huruvida en sådan dag vore till verkligt gagn för människan och ej måhända fastmer verkade hindrande .och hämmande på förkof- ran och utveckling, gripit till än mer radi- kala medel — rätt och slätt låtit afskaffa hvilodagen.
Det slutomdöme, till hvilket emellertid alla öfverläggningar i detta ämne ledt, har varit det, att denna dag är en af de visaste in- rättningar i vår världsordning, och resultatet af de praktiska rön, som blifvit gjorda, har Till och med där, hvarest man vill hålla på ett noggrant iakttagande af kristna bruk och plägseder, såsom kyrkogång, predikolä- sande m. m., vågar jag påstå, att i många fall man till viss grad ohelgar hvilodagen.
Antingen affärdar man med dessa fromma plägseder Gud och sitt samvetes kraf, anse- ende sig hafva uppfyllt » allan rättfärdighet », då man fullgjort vissa andaktsöfningar, samt äga rätt att sedan lefva i » sus och d u s »; eller förvandlar man » pärlan bland dagar » till en tråkig dag.
Och tråkigheten är farli- gare än mången tror: den föder synd.
Att varseblifva missbruk, upptäcka fel och brister, är emellertid en jämförelsevis ganska lätt sak.
Svårare ställer sig saken, då fråga blir om att i missbrukets ställe införa ett godt bruk, att rätta felen och afhjälpa bristerna.
Ofta nog är man ej heller på det klara med sig själf angående det sätt, på hvilket söndagen bör helighållas.
Synnerligast för en moder, som ej endast har sig själf, utan därjämte en ungdomsskara att ansvara för, erbjuder söndagsfrågans lösning ganska stora svårigheter; däri instämmer säkerligen en hvar, som är i denna ställning och som tänkt djupare på denna viktiga sak.
Jag har trott mig göra en och annan sådan spörjande, villrådig moder en tjänst med att återgifva, hvad jag i detta ämne nyligen läste i den berömde Halleprofessorns, J.
E. Erdmanns Ernsle Spiele.
* På ett utredande sätt behand- lar han där, bland många andra intressanta frågor, äfven den om ett rätt kristligt sön- dagsflrande.
Författaren gifver först en öfverblick öfver det hedniska och judiska högtidsfirandet.
Grekernas religion är en dyrkan af skönhe- ten, hvarför naturligtvis deras religiösa upp- byggelse sammanfaller med en stegrad njut- ning af det sköna.
Däraf den glada karak- tären i deras kult.
Det glada gästabudet, kämpaspelet, i hvilket atleternas kraft och skönhet tjusa åskådarne, dansen och den dramatiska föreställningen, s o m sluta sig där- till, fylla hela högtidens dag.
Och detsamma är förhållandet i den nordiska hedendomen.
På helt annat sätt går det till hos judarne.
Hos dem träder den stränga lagen i hela sitt upphöjda majestät i skönhetens ställe.
Judens kult är följaktligen icke den glada leken, ulan den allvarsamma försakelsen.
Han smyckar sig icke med doftande salvor till den glada festen, utan säck och aska antyda hans inre förkrossning.
Man ser honom icke på det öppna torget kalasa och jubla, därför att det » Allvarliga lekar », 327 är festdag, utan sabbaten manar honom att draga sig tillbaka i sitt hem och inom sig själf.
All yttre verksamhet är förbjuden: det fromma folket stenade en person, eme- dan han samlade ved på sabbaten, och för- svarade sig icke mot den fiende, som eröfrade staden, ty det var sabbat.
Dessa båda element — det hedniska och judiska — strida om väldet vid det kristna söndagsfirandet.
Intetdera bör utskjutas; ej heller böra de förhålla sig fientliga till hvar- andra.
Kristendomen bör i sig upptaga båda och äger äfven förmåga att sammansmälta dem till ett helt och nytt, liksom — för att begagna en liknelse — då stål och flinta träffa tillsammans, en gnista uppstår, som om hon tänder förvandlas till låga, i hvilken hvarken något af flinta eller stål kan upp- täckas.
Sorgligt nog har det i de lutherska kyr- korna på en del håll kommit därhän — sä- ger författaren — att söndagsfirandet består i ett kontinuerligt söndagens ohelgande, i det att antingen lågstämdt hvardagslif eller ett osedligt tidens » fördrifvande » trädt i guds- tjänstens ställe.
Om man kallar delta ett hedniskt väsende, gör man hedningarna orätt, ty så betedde de sig icke.
Deras glada le- kar utgjorde en lyftning öfver hvardagslifvels nivå och få icke jämföras med ett kvarblif- vande på denna nivå, än mindre med ett nedsjunkande under densamma.
Just därför blefve det ett falskt botemedel för vårt krän- ka söndagslif, om man, i stället för det syn- diga väsende, som är sjukdomsorsaken och lika väl kan antaga judisk som hednisk form, ville undertrycka det hedniska elementet i söndagslifvet — den estetiska lusten, glädjen åt det sköna — hvilket de vilja, som t. ex. önska, att det vore människorna förbjudet att besöka hvarandra eller att gå på tafvelgalle- rier och konserter på söndagen, om de ock- så eljes icke anse sådant för något orätt.
Delta skulle icke göra vårt söndagslif sundt, utan allenast judiskt, liksom jag finner det alldeles följdriktigt att, jämte angreppen på alla estetiska njutningar på söndagen, äfven inställt sig en viss förkärlek för det judi- ska ordet sabbat i stället för söndag.
Lika- ledes vill jag icke neka, att, då det under öfverläggningar om söndagens firande äfven afhandlats, » huruvida det vore den kristne tillåtet att raka sig på söndagen », detta er- inrar om hvad bibeln säger om fariséerna, att de silade mygg och sväljde kameler.
Det är visserligen sant, att man alltid framhåller, huru man i England lyckats utdrifva det hed- niska elementet ur söndagslifvet.
Där slås ej en ton på pianot på söndagen, ingen prome- nad i det gröna företages, ingen af umgänge kryddad måltid intages.
Man jämför med beundran Londons och Edinburghs efter kyrk- tiden ödsliga gator med de skaror, som i Paris och Wien på förmiddagarna trängas i mässan, men på aftnarna i förlustelselokalerna.
Måhända gjorde emellertid dessa beundrare af det engelska och skottska söndagsfirandet väl, om de icke endast betraktade gatorna, utan också h e m m e n s inre.
De kunde där nästan komma till den åsikten, att gäspnin- gen hör till de fromma laterna, så ofta före- kommer den där på söndagen.
Bäst vore, att vi icke sökte botemedlet för vårt sjuka söndagslif hos de i allmänhet något judaise- rande engelsmännen, utan att vi sökte reda oss med hvad kristendomen bestämmer.
I enlighet härmed önska vi, att, om plägseden är för svag, lagen må träda upp mot alla försök att neddraga söndagen till arbetsda-
IDUN 328 garne med gamla testamentets ord: sex da- gar skall du arbeta, men den sjunde är en hvilodag.
Men så snart man vill förbjuda oss att på söndagen glädja oss åt det sköna, att njuta af konstens verk eller af ädelt u m - gänge, då vi under veckans lopp icke haft tid därtill, då protestera vi mot, att man röf- var från oss söndagen som en fest- d. v. s. en glädjedag.
Må den vara både det ena och det andra!
Visserligen icke på katolskt sätt ägnad åt först judisk ceremonialtjänst och sedan hedniskt världssinne, utan genom- tränge båda hvarandra så, att äfven skönhets- sinnet alltid kan finna sin tillfredsställelse i den allvarliga, högtidliga gudstjänsten, så att ingen disharmonisk sång söndersliter örat, ingen oskön anblick sårar ögat, att predikan blifver ett fulländad!, äfven i det enskilda genomtänkt och afrundadt konstverk.
— Att en aktningsvärd sträfvan i denna riktning för närvarande * gör sig gällande, måste vi med glädje erkänna.
— Men må å andra sidan sällskapsglädjen erhålla en andlig invigning, så att vi midt i söndagens glädje och jubel må känna oss mera lyftade än eljes, och det uttryck, man i » den gamla goda tiden » be- gagnade, när det var tal om en lustbarhet: » vi voro glada i Herren », icke förefalla oss som ett föråldradt, utan som ett godt, d. v. s. ett saken motsvarande uttryck.
Adliga jungfrur.
n o m vissa adliga familjer o c h kretsar i vår hufvudstad o c h k a n s k e o c k p å a n d r a håll i vårt land har på s e n a r e tider b e g y n t s en stark agitation för att p å nytt införa den g a m l a b e n ä m n i n g e n jungfru i stället för frökentiteln för ogifta d a m e r af frälse stånd.
L y c k a s m a n i d e s s a sträfvan- den, torde d e n tid vara nära, d å vi all- m ä n t i sällskaps- o c h umgängeslifvet få höra herrarne titulera de u n g a adelsfröknarna m e d » jungfru S t j ä r n k r o n a », t. e x.
, eller » jungfru Sigrid », » jungfru Elin » i stället för det n u v a r a n d e » fröknandet ».
Under detta ligger till n å g o n del e n ari- stokratisk u p p r e s n i n g m o t den n u gällande jämnlikhetstiteln, o c h från den s y n p u n k t e n torde den nya — eller egentligen u r g a m l a — t a n k e n på m å n g a håll svårligen k u n n a p å r ä k n a sympatier.
Men n e k a s kan ej hel- ler, att det finns åtskilligt, s o m talar till fördel för reformen, ej minst d e n o m s t ä n - digheten, att jungfrutiteln väl är bra m y c - ket vackrare o c h n a t i o n e l a r e ä n frökenska- pet.
Det skulle v a r a roligt att höra, hvad Iduns läsarinnor tänka o m s a k e n, o c h hur s y m p a t i e r n a eller antipatierna ställa sig i landsändarne; o c h o m nu därför n å g o n ville i vår e g e n tidning yttra sig i ä m n e t: Fröken eller jungfru?
m o t t a r n o g r e d a k t i o n e n med vanlig välvilja insändarne.
En jungfrufröken.
Sen till, att Idun och Iduns Mode- tidning finnas hos alla edra bekanta!
4fc Jbvroican.
Skiss af W i l m a L i n d h é.
å teatern var festligt upplyst och hvarje „ &gt; plats upptagen, från och med parkett ända till galleriet Nere på de förnämsta platserna sågos ljusa eleganta toaletter, och där uppe nära taket intelligenta ansikten och enkla väl burna diäkter, som visade, att publiken var en helt annan än under de vanliga teaterkvällarna.
Inne på scenen, som ej afstängdes genom någon ridå, stodo långa rader af notställare, bakom hvilka gömde sig högtidsklädda mu- sikidkare, med sina olika instrument, och öf- ver hela salongen låg den spänning, som be- teknade,att man hade en konstnjutning i per- spektiv.
Symfonikonsertens första nummer, en fest- uvertyr, hade förklingat, och nu spelades några nummer af Griegs härliga suite ur musiken till Per Gynt.
Ingrids klagan, Pers hemfärd i ovädret — medan stormen tjuter och vågorna slå med illusoriskt ängslande styrka — den arabiska dansen med sina snill- rika öfvergångar, Solveigs sång — som loc- kade tårar i alla ögon.
D e t var tyst i salongen, så att man kunde höra en knappnål falla; men på tredje raden, där platserna voro onumrerade och man redan satt trångt, trefvade en halfblind åldrig kvin- na sig fram.
Vaktmästaren, gammal och böjd han ock- så, försökte af alla krafter att väcka upp- märksamhet genom viftningar och ett uppre- padt » var god maka åt sig », m e n i n g e n hör- de därpå, förrän hviskningarna blefvo hög- Ijuddare, då ett enhälligt » hysch » var enda svaret.
Efter upprepade viftningar, hvisknin- gar och hyschanden fick den gamla emeller- tid plats och började ordna sina tillhörighe- ter, näsduken, handskarna, som hon höll i handen, ridikyleu, själen, hon hade på, samt den, som var med i reserv, med mera.
På musiken tycktes hon ej stort gifva akt.
D e t låg något oroligt, nervöst öfver henne som hos den, hvilken ej kan lita på sig själf och i följd däraf känner sig fullkomligt hjälp- lös bland främlingar.
Lite hvar gaf också akt på henne med nyfikenhet och medlidande.
Efter en paus ljödo de första tonerna till Beethovens Sinfonia Eroica, och den gamla rätade upp sig som nummerhästen vid trum- petsignalen.
Smått ruskande med hufvudet och omed- vetet angifvande takten med fingrarna, följde hon med hvarje ton, medan det gamla skrump- na ansiktet öfvergöts af ett leende liksom vid återseendet af en kär, länge saknad vän.
Stundom syntes hon rent af öfverväldigad och knäppte sina händer, medan hon vaggade med öfverkroppen, och vid andra satsen — Marcia funebre — störtade tårarna ur de matta, fördunklade ögonen.
Vid Scherzot log hon åter och markerade sakta takten med högra foten, och vid det enkla temat och jublet i finalen var det, som hade en återglans af ungdom och lycka för ett ögonblick öfver- gjutit de vissnade dragen.