Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det torde vara tillräckligt anmärka: att den klandrade föreskriften i Concurslagen grundar sig derpå, att förmonsrätt i utmätta lösören bör fordringsegare i concurs tillkomma, i händelse utmätningen blifvit så verkställd, att den eger likhet med öfverlemnandet af lös pant, hvari sådan rätt icke åtnjutes, så vida gäldenären fortfar att deröfver råda; alt lagstiftaren derjemte förutsett, att, i händelse det utmätta ej blifvit skiljdt från gäldenärens vård, samt llere, med de utmätte likartade persedlar hos gäldenären finnas, såskall, vid uppkommande fråga om bättre lätt till dem emellan honom, som utmätningen erhållit, och andre borgenärer, den olägenhet inträlfa, att upplysning saknas derom, hvilka af persedlarne varit under utmätningen inbegripne; samt att för öfrigt ett försvar för lämpligheten af ifrågavarande stadgande ligger i den säkerhet, som derigenom beredes borgenären emot godsets förskingring af gäldenären.
På dessa skäl hemställer Utskottet vördsamt, att Olof Perssons motion icke måtte bifallas. 5 Cap. 67 §.
Riksdags-fullmägtigen Henric Hansson har yrkat, att denna §., enligt hvilken borgenärerne skola, då saken är anhängig hos Härads-Rätt, stämmas att, för sina fordringars bevakande, infinna sig innan klockan sju på aftonen, antingen å andra rättegångs-dagen af det lagtima ting, som näst efter sex. månader infaller, eller vid urtima ting, om sådant varder utsatt, måtte ändras i afseende på rättegångs-timman, den motionären ansett böra bestämmas till klockan elt eller två eftermiddagen, så att den olägenhet kunde upphöra, som nu ofta egde rum, att handläggningen af concursmål ej slutades förr än vid midnatten, hvilket vore besvärligt för Domaren och, hvad parterne beträffade, föranledande till kostnader och oordningar. 20 Lag-Ulskotlcts Betänkande, N.o 48•
Utskottet instämmer med motionären deruti, att rättegångs-timman vid Härads-Rätt i concursmål bör tillbaka flyttas, hvilket är af behof vet påkalladt för de fall, att llere concursmål på en gång eller ett sådant mål af vidlyftig beskaffenhet måste handläggas; men UtskoLtet anser denna timma lämpligen icke kunna utsättas tidigare på dagen än klockan fyra eftermiddagen, på det parter må medhinna att i laga tid vid tingstället sig infinna; hvadan Utskottet tillstyrker, att 67 §. erhåller följande förändrade lydelse:
Jr saken hos Härads-Rätt anhängig; dä skola bor genär erne genom anslag och kungörelse sä stämmas, som i 66 &. sägs , att sig inställa innan klockan fyra eftermiddagen ä andra rätte gäings-dagen af det ting, som näst efter sex mänader infaller: äska de fleste borgenärerne urtima ting; varde det utsatt att genast efter sex månaders förlopp hållas. 5 Cap. 68 §.
Af Herr Moberg är anfördt, att föreskriften i denna §., att ”Kronans ”ombudsman i orten och alla samtlige borgenärer skola om stämningen ser skildt underrättas,” syntes förutsätta,’ att alla, åtminstone kända borgenärer, håde inom och utom Riket, borde, genom serskilda kallelser, erhålla underrättelse 0111 stämning i concursmål, men att Domare i allmänhet icke ansågo sig pligtige att meddela dylika kallelser åt utländska fordrings-egare, hvilka derför, tolkande lagen på förstnämnde sätt oell väntande att serskildt undfå del af stämningen, utehlifvit på inställelse-dagen samt förlorat sin lätty och då det vore otjenligt, att en föreskrift funnes, som ej behöfde efterlefvas, föreslog motionären, att berörde §. måtte i första momentet ändras på följande sätt: ”Kronans ombudsman i orten och alla inom Riket boende kände borgenärer skola om stämningen senast en månad eller fjorton dagar före in”ställelse-dagen serskildt underrättas.” Som Domaren icke är i tillfälle alt låta serskilde kallelser i concursmål tillställas utländska fordrings-egare, kan det ej hafva varit lagstiftarens mening att sådant honom ålägga; men då ordalydelsen af ifrågavarande moment lemnar rum för en motsatt tydning, anser Utskottet ett förtydligande af detsamma i denna del vara nyttigt; hvaremot Utskottet finner införandet i detta moment af de i motionärens förslag influtne orden: ”senast en månad ”eller fjorton dagar före inställelse-dagen,” dels vara öfverflödigt, derför att 68 §. i det följande momentet innehåller, att concurs-kallelsernc skola så tidigt utfärdas, alt samtlige borgenärerne kunna deraf få del minst en månad Lag-Utskollets Betänkandej N.o 4&‘ 21 före inställelse-dagen, dels olämpligt, enär den sålunda stadgade tiden icke utan olägenhet för parterne skulle kunna till fjorton dagar inskränkas.
I öfverensstämmelse med dessa åsigter, tillstyrker utskottet: a) alt första momentet af 68 §. måtte komma att lyda sålunda:
Kronans ombudsman i orten och alla kände inländske borgenärer skola om stämningen serskildt underrättas; b) att samma §. deremot i det följande måtte blifva oförändrad.
Det tillhör Utskottet att, i sammanhang härmed, yttra sig öfver Herr Mobergs jemväl gjorda framställning, att ett stadgande i Concurs-lagen måtte införas, som bestämmer, dels ansvar för domare, hvilken underlåter att, inom den i 66, 67 och 68 §. §. i nämnde lag utsatta tid, låta i allmänna tidningarne kungöra det om offentliga stämningen skedda anslag samt utfärda de serskilda kallelserne, dels ock berättigar part att, om någon sådan försummelse å domarens sida egt rum, återfå den tid, som derigenom kan hafva blifvit försuten.
Enär allmänna lagen, i 1 Cap. 12 §.
Rättegångs-Balkcn, för domare, som begär fel i erabetet, utsätter straff och skyldighet tili skadeersättning; samt Concurs-lagen, i 5 Cap. 74 och 88 §. §., lemnar föreskrifter, om och i hvilka händelser resning må beviljas eller hetalningsrätt tilläggas borgenär, sorn bevakning å inställelsedagen, af hvarjehanda orsak, icke verkställt; lärer det al motionären föreslagna lagstadgande ej vara af något behof påkalladt; hvadan Utskottet hemställer, att Herr Mobergs motion i denna del mätte lemnäs utan afseende. t 5.
Cap. 87 §. lill föreskriften i denna §., att allt hvad af gäldenär och borgenärer i concurssak skriftligen anföres, med dertill hörande bevis, skall tvefallt ingifvas, och att afskrifterne böra sammanhäftas samt hållas parterne tillhanda, att vid Rätten läsas, har Henrik Hansson föreslagit ett tillägg af innehåll, att borgenär, som underlåter att inlemna afskrifter af bevaknings-handlingar, bör anses hafva sin talan i saken förlorat; men då Utskottet linner ett sådant tillägg dels olämpligt, såsom innefattande en, i förhållande tili försummelsen, alltför sträng påföljd, dels obeliöfligt, enär domaren kan och bör genom vite tillhålla en part att sin skyldighet i berörde afseende fullgöra; får Utskottet hemställa, alt ifrågavarande förslag ej måtte bifallas. Lag-Vlskoltets Betänkandej N. o 8 Cap. 132 §.
Med föreskrifterne i 58, 59 och 132 §. §. af Concurs-Iagen öfverensstämmer, att, då arfvingar sig urarfva göra, eller efterlefvande maka sin egendom eller giftorätt afträder, borgenärerne skola kallas att höras inom tre veckor å landet, och att, om ansökning derom inkommit så sent å ting, att borgenärerne ej då kunna höras, eller blifvit emellan ting till domhafvanden ingifven, ocb laga ting inom tre veckor derefter ej infaller, dombafvanden skall urtima ting för målets behandling utsätta.
Häremot erinrar Henrik Hanssonj att, då sistnämnde stadgande förorsakade betydliga kostnader, som i ett ringa bo ofta medtoge alla tillgångar, den ändring i afseende på behandlingen af mål, angående urarfvagörelse eller afträde af efterlefvande makes lott i boet, borde ske, att, om bouppteckningen ej upptoge tillgångarne till Trehundrade Riksdaler, första förhöret med borgenärerne skulle hållas å liästinfallande lagtima ting, huru sent detsamma än infölle; hvaremot, ifråga om andre concurssaker, vid nu gällande lag skulle förblifva.
Utskottet har tagit detta ämne i öfvervägande; men enär, emot motionärens förslag, förekommer: att derigenom skulle förfelas det ändamål, som med lagens stadgande om skyndsam handläggning af alla concursmål åsyftas, eller att det afträdda boet måtte fredas från förskingring; att, med beräkning af den i lag stadgade tid, inom hvilken bouppteckning i sterbhus bör förrättas samt arfvinge eller maka eger att boet till borgenärer afträda, behofvet af urtima ting för behandling af ansökningar om urarfvagörelse mera sällan måste uppstå i orter, der flere ling om året hållas; samt att det vore olämpligt att för mål af denna beskaffenhet stadga en serskild rättegångs-ordning, som endast "kunde gagna vissa orter och, såsom beroende på uppgift om större eller mindre tillgång i sterbhus, ofta skulle föranleda lill tvister, huruvida den borde tillämpas eller ej; så föranlåtes Utskottet hemställa, att ej eller denna motion må till någon åtgärd föranleda.
Af Herr Friherre Cederström3 Anders: ”Emot Utskottets beslut, att vid Lands-domstolarne, i stället för kl. 7 e. m., som nu är stadgadt, utsätta kl. 4 till fatalie-timma i concursmål, får jag andraga följande:
Vid fatalie-tids bestämmande i dylika mål, bör ej allenast afses domares och parters beqvämlighet i allmänhet, man måste äfven tillse, att den lem - Lag-Utskoltets Betänkande j
N-0 4$- aa nar tillräcklig säkerhet för borgenär att ej utan eget förvållande kunna komma att gå i mistning af dess fordran.
I städerne är onekligen 12:te-tnnman den i alla hänseenden lämpligaste falalie-timma i alla mål, de må vara af hvad beskaffenhet som helst; dels derföre, ali Slads-domstolarne i allmänhet endast hafva sessioner om förmiddagarne, och f. rn. anses sluta kl. 12; dels derföre, att man i städerne utan svårighet kan infinna sig hos Domstolen hvilken timma som helst.
Delta är likväl ej förhållandet på landsbygden.
Tingen börja derstädes ganska sällan före kl. 12, och om på några ställen förhållandet skulle vara annorlunda, samt Rättens sessioner börja tidigare, så torde dock sällan den rättsökande allmänheten hinna till den tiden vid tingsplatsen mangrannt att församlas.
Det inträffar ej sällan på landet, att parter hafva 2, 3 ja stundom 5 mil till tingstället; samt att de, såsom i skärgården är fallet, nödgas gå miltals, ro miltals och så åter gå en längre/väg, innan de hinna fram till tings; i synnerhet är detta förhållande om vintertiden svårt, då man ej sällan hindras af is, som är för svag att gå uppå, men för stark att med båt bråka sig igenom; man nödgas då ofia göra milslånga krokar, för att kunna komma till det ställe, man önskar sig.
Då härtill kommer, att vid en mängd tingsplatser saknas gästrum, hvarest allmogen är i tillfälle att under den tid, tinget pågår, lii nattherberge, och i saknad deraf antingen skulle nödgas ligga ute, eller ock söka sig om i bygden, för att om möjligt under tingstiden skaffa sig tak öfver lmfvudet, så framt de blifva nödsakade alt (lere dagar å rad vid tinget qvarstanna, så får man ej undra på, om allmogen i dr t längsta dröjer med tingsresan, och merendels skjuter upp med densamma till samma dag, då deras mål förekomma.
Det är således hvarken otroligt eller omöjligt, att en borgenär till den af Utskottet föreslagna tiden kl. 4 e. m., oagtadtall skyndsamhet, ej å samma dag skulle kunna hinna att vid tinget infinna sig; och således vara tvungen att antingen gå i mistning af sin fordran eller ock (lere dagar förut begifva sig å väg, samt uppehålla sig vid tinget, till men för så viii sin cassa, som sina öfriga angelägenheter, oberäknad den skada, som allmogen i allmänhet lider genom att sysslolöse nödgas vistas vid tingsställena, hvarest de så lätt vänja sig vid dobbel och dryckenskap.
Af d essa skiil, och då jag åtminstone för min del ej kan inse de stora fördelar, som anses skola uppstå af den föreslagna förändrade fata lie-timman, men viii den våda, som deraf för långväga fordringsegare kan blifva en följd, så nödgas jag i detta fall vara af olika tankar med Utskottets öfrige ledamöter, och emot deras beslut härutinnan mig reservera.” Af Henric Hansson från .
Elfsborgs Län: ”Sorn Utskottet icke bifallit 24 Lag-Utskoltels
IV.-o 4$- min motion, rörande en förlängd tid för arfvingar i fattiga bo att inkomma med urarfva-ansökan, får jag deremot reservera mig.
Concurs-lag föreskrifver, att arfvingar, som söka urarfva förmon, skola inom en månad från bouppteckningsdagen ingifva urarfva-ansökningen.
Derutaf har i min hemort icke sällan inträffat, att, då sådane bo funnits, hvari summa inventarii icke uppgått till 10 R:dr, men deremot skulden tili flere hundrade R:dr, arfvingarne, enär ordinarie ting ej inträffat inom tre veckor från den för urarfv a-ansökningens ingifvande utsatte yttersta fatalie-dagen, måst vidkännas kostnaden för det urtima ting, som, i sådant fall, blifvit, jemlikt Concurslagens föreskrift, utsatt.
Denna onödiga kostnad i ringare bo, hvilken ofta förmyndare fått med egna medel godtgöra, skulle kunna undvikas, om, vid urarfva-görelse i sådane bo, första förhöret med borgenärerne ej hölles förr, än vid det lagtima ting, som inträffade näst efter den inom laglig tid hidina bouppteckningen.” STOCKHOLM, ecksteinska boktryckeriet 1840. Ltig-Ulskollels Utlåtande, N.o 49> 1 N:o 49.
A tik. till Exp. Utsk, den 18 Maj, kl. 4 e ra< Utlåtande, i anledning af vacht motion om förändring af rättegångstimman vid Härads- BcrgsTings- och Syne-Rätter, 1j U en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, och lill Lag-Utskottet remitterad motion, liar Riksdags-fullmägligen Eric Norberg från Westmanland anfört, alt rättegångstiminan å landet, hvilken blifvit bestämd till klockan sju på aftonen, icke vore tjenlig, enär den olägenhet derigenom inträffade, att parter ofta icke infunno sig förr än klockan sex eftermiddagen och domstolarnes sessioner måste fortsättas långt in på natten; hvarföre motionären yrkat, alt falalieliden måtte utsättas vid Härads- och Bergs-Tings-Rätter, tild klockan fyra eftermiddagen, och vid Syne-förrättningar lill klockan tolf på dagen.
Utskottet, som tagit detta ämne i öfvervägande, får, under åberopande af dess under N:o 48 afgifna betänkande, i hvad detsamma rörer rättegångstimman i concursmål, som vid Härads-Rätt äro anhängige, vördsamt tillkännagifva, att i öfrigt, angående rätlegångstimma vid Under-domstolarne å landet, föreskrifvet finnes, dels i 2 Cap. 3 §. och 3 Cap. 3 §.
Rältegångs-Balken, att Härads- och Lagmans-Ting skola börjas klockan nio förmiddagen, dels i Kongl.
Brefvet den 27 Maj 1801, aLt Härads-Rättens sessioner ej skola slutas senare, än klockan sju på aftonen, derest icke serskilda omständigheter någon gång utan parternes olägenhet till längre sammanträde föranleda, dels ock i a5 Cap. 1 §. nämnde Balk, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 12 Mars i83o, alt Lagman bör vid Tingets början utsätta viss dag derefter innan klockan sju eftermiddagen, såsom den sista tid, livarå kärande-parter måge deras käromål fullfölja och svarande-parter lill svaromåls afgifvande sig anmäla.
För sin del kan Utskottet ej inse, att den föreslagna, partiella förändringen af rättegångstimman vid Härads- och BergsTings-Rätter är af behofvet påkallad.
Ulan olägenhet för domare och rättsökande lära desse domstolars sammanträden kunna fortfara till klockan sju eftermiddagen, och i Bih. till R.
Fröt, 1840. 7 Sami. 1 J/d, 14 Haft. 1 <1 Lag-Utskottets Betänk inde, N:o So. den föreskrift, som derom finnes meddelad, synes ej eller någon ändring vara af motionären åsyftad.
Om parl försummar alt infinna sig så tidigt på dagen, alt det honom rörande mål ej kgn före nämnde limma företagas, så äfventyrar han alt nödgas till annan dag afbida målels handläggning och gifva ersättning för den tidsförlust, som blifvit vederparten förorsakad.
Desse omständigheter, i förening med den rättighet, domaren eger, ej mindre att fälla lill böter för upprops-försummelse, än ock att i mål, som uppskjutas vid påföljd, bestämma en tidigare limma för inställelsen, innefatta, efter Utskottets tanka, verksamma medel att förmå parter att i rätter tid komma tillstädes.
Beträffande serskildt Syne-förrältningar; så är det domaren öppet lemnadt, att, på sätt ock vanligen tillgår, utsätta viss efter omständiglieterne lämpad timma, på hvilken de skola hörjås; hvadan det skulle vara otjenligt alt någon allmän rältegångslimma för desse förrättningar bestämma.
Utskottet kan alltså ej tillstyrka, att ofvan anförde yrkanden md bifallas.
Fråga är uti omförmälde motion jemväl väckt om minskning i antalet af Nämndemän, som vid Syne-förrältningar böra biträda; men deröfver vill Utskottet meddela yttrande, i sammanhang med pröfningen af andra i samma ämne ankomne motioner.
Stockholm den 18 Maj 1840.
N:o 5o. Ank. till Exp. Utsk. den 18 Maj, kl. 4 «• m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändringar i 17 Cap. 2 §.
Balken och de dertill gjorde tillägg.
Uti memorial, som från Höglofl.
Ridderskapet och Adeln blifvit till Utskottet öfverlemnadt, har Het t Lars Hjerta anfört : att så väl den lagstiftande magiens omsorger, som den enskilda omlankan på de senare åren gjort mycket för lättnad i handeln och. bäringarne genom creditrörelsens baserande på en förnuftigare grundval äh fordom, då Staten skulle vara uteslutande både förmyndare och förläggare, för den enskildes förelag.
I syn - Lag-Utskottets Betänkandej N;0 5o» 3 nerhet hade man i delta afseende tvänne tillfredsställande företeelser uti Rikets Ständers vid förra Riksdagen fattade beslut, angående Lagen för inrikes vexlar, oell uti Provincial-Bankernes uppkomst samt i de kloka grundsatser, hvarefter de senare i allmänhet blifvit både inrättade och förvaltade.
Dessa lättnader skulle emedlertid blifva otillräckliga, så länge icke sjelfva crediten och capitalens omsättning understöddes af en reform i de lagar, som handlade, om fordringar, å hvilka förskrifning icke lemnades.
En sådan reform tarfvades, enligt mångas tanke, uti allmänna lagens stadganden, dels angående prfescriplionstiden för de fordringar å borgade varor, hvilka grundade sig endast på säljarens bok och räkning, och dels uti den bevisningsrält, lagen stadgat för deras giltighet.
En handlande elfer fabrikant egde nu icke allenast att utkräfva en sådan fordran under loppet af 10 år efter det varan blifvit aflemnad, utan han kunde äfven, ända tillslutet af denna långa tid, genom beedigande af sin egen b.ok, om denna funnes ordentligt skrifven, gifva åt krafvet fullt vitsord, mot den annars antagne rättsprincip, alt ingen må ega svärja sig till penningar.
Det förra af dessa stadganden syntes väl lända endast lill vinst för köpmannen; men i sjelfva verket lida både han och gäldenären deraf: den förre, emedan de långa utborgningar, som deraf blifva en följd, hindrade honom att omsätta capitalet och ökade äfventyret af förluster, hvilket allt consumenten naturligtvis måste betala med högre pris, än eljest behöfdes för en skälig handelsvinst, och den senare, emedan han nu nödvändigt i tio år måste förvara alla quittencer, för att kunna värja sig emot möjligheten att blifva krafd än en gång,— samt slutligen det allmänna derigenom, att detta bruk alstrade en benägenhet att lefva på framtidens bekostnad, hvilken kanske utgjorde en af de med. mesta skäl öfverklagade olägenheter uti vårt samhälle.
Om deremot prasscriptionsliden förkortades, lade detta i alla fall icke hinder i vägen för köpmannen att lemna sine kunder så lång credit, han behagade; skilnaden blefve endast den, att, sedan räkningen var förevisad lill betalning, han kunde inom kortare tid, än nu vore möjligt, på annat håll skaffa sig penningar för densamma, såsom för annan förskrifning, i mon af den credit, gäldenären egde.
De fleste affärsmän ansågos vara så öfverens om dessa enkla sanningar, att de icke behöfde en vidlyftigare utveckling.
Motionären har alltså föreslagit: i:o. att, med upphäfvande af 17 Cap. 2 §.
Rättegångs-Balken, sådan den nu lyder, må i dess ställe stadgas följande, af Lag-Comiteen i förslaget lill Civil-lag redan utarbetade föreskrift:
' Har handlande tillställt den, som 4 Lag-Utskoltets Betänkande, N:o 5o. ”varor af honora borgat, motbok, deri tecknadt finnes, hvad borgadt och be”taldt blifvit, och kan ej fel deri visas; galle den bok för fullt bevis.
Är ej ”motbok gifven, och åberopar sig handlande å egen bok emot annan, ån ”handlande, att dermed styrka fordran för borgade varor; finnes den bok ”ordentligen förd och gitter ej vederparten visa fel deri, eller att han varorne ”betalt, men nekar ändå lill krafvet; vare skyldig med cd sig derifrån fria, ”der han ej heldre vill öfverlåta åt handlanden, eller den, som boken fört, ”fordringens rifftiahet edligen sanna.
Har motbok lemnad varit, och säger ”den, som kräfvcs, att den förkommit, eller kan handlande i motbok visa ”fel, som utan hans åtgärd eller vållande tillkommit; då ege han, eller den ilians handelsbok hållit, rätt att den med ed styrka.” '”Emellan handlande inbördes må handelsböcker, som ordentligen för”de äro, godkännas såsom bevis om den handel, de med hvarannan slutit, ”då skäl ej företes, sorn böckernes vitsord förringa, och de edligen sannas ”kunna, om så fordras.” ”Hvad för handlande härigenom blifvit stadgadt, skall jemväl lämpas ”till dem, sorn drifva bergsbruk, fabriker eller andra till beredning eller ”förädling af råämnen gjorda inrättningar;’’ a:o att clet tillägg till 17 Gap. 2 §.
Rältegångs-Balken, som 2 §. af Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 innehåller, angående tiden för tillställande af räkning på borgade varor, måtte erhålla en närmare och mera ovilkorlig bestämning, genom följande förändrade lydelse: ”Räkning på borgade varor bör hvarje år utskrifvas och tillställas gäl”denären samt hans påskrift eller annat bevis derå tagas eller ock krafvet ”hos Rätten eller Konungens Befallningshafvande anmälas innan ett år från ”den tid, varorne blifvit sålde och, der detta skett å serskilda tider, från ”första utborgningsdagen.
Sker det icke, och kan säljaren ej visa, att lian af ”oundvikliga hinder dertill varit urståndsatt, bafve sedan derå ej talan.
Ku ”har räkning blifvit gäldenär tillstäld, eller är lian derför sökt, vare då ”skyldig den godkänna, om han deremot icke har något att påminna ; hvarefter räkningen anses lika utmälningsgild, som annat förfallet skuldebref.
”Lag samma vare, om gäldenär ej räkningen godkänner, men icke eller, ”inom sex månader efter deraf bevisligen erhållen del, sitt klander genom ”laga rättegång fullföljer.
Den, som tillhandla!' sig varor pirtivis och derhid betingar sig anstånd med betalningen, är pligtig derå genast utgifva ”sitt skuldebref till säljaren, sorn deremot bör tillställa köparen qvitlerad "räkning öfver beloppet, likasom vore contant betalning erlagd.” Lag-Utskottets Betänkande, N-.o So, Q Hos Viillofl. Borgare-Ståndet har Ilerr krastman, uti ingifven motion, deri Herrar Berglund, Kjellberg och Norin inslÉiint, fästat uppmärksamheten derpå, hurusom uti de landsorter, der en större industri hos allmogen gör handeln, och i synnerhet varu-ombylet med städernes handlande mera liflig, och förutsätter icke obetydliga liqvider köpare och säljare emellan, penningeförsträckningar ofta i handeln ingå, men att det lör en handlande vore nära omöjligt att på en marknad och vid större concurrence kunna vid hvarje utbetalning af penningar iagllaga lagens föreskrift i 9 Cap. i §, Handels-Balken derom, att försträckning bör ske i vittnens närvaro eller emot skuldebref.
Enär härigenom uppkomme en osäkerhet och ett misstroende, som högst skadligt inverkade på köpares och säljares inbördes förhållande, har denne motionär föreslagit, det stadgas måtte, att der, såsom på flere orter vore brukligt, handlande tillställde sin debitor eller creditor en, i öfverensstämmelse med den förstnämndes handelsbok, upprättad motbok, hvari specifikt upptagas de å ömse sidor lemnade varor och effecter, en sådan motbok finge gälla såsom bevis, äfven om lemnade försträckningar i penningar, och att i sammanhang dermed 2 §. i 17 Cap.
Bättegångs-Balken, näst efter orden: ”then med ed sannar", erhölle följande tillägg: "och styrker, att vederparten fått sig moLbok tillställd".