Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Patroni ecclesi arum i Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslän skulle erlägga 8 proc. af innehafvande kronotionde-spanmåls värde.
Uti meranämnda förordning ålades för första gången domkyrkorna bevillning för deras inkomster, hvilken bevillning skulle utgå med 7, 8 eller 9 proc. efter de för presterskapets lönebevillning stadgade grunder.
Afgifterna af grosshandlare i Stockholm och Göteborg utgjorde från 12$ till 266$ rdr samt af andre handlande derstädes från 7$ till 133$ rdr; af handlande i Usta klassens städer från 5 till 100 rdr, i 2:dra klassens från 3$ till 66$ rdr.
i 3:dje klassens från 2 till 45 rdr, i 4:de klassens från 1$ till 23 rdr och i 5:te klassens från 1$ till 11$ rdr.
Utaf alla hyror inom städerna borde betalas 6 proc.
För hvarje frälsehemman skulle erläggas en åboafgift af 1$ rdr och för hvarje krono- och kronoskattehemman, som beboddes af adelsman, prest eller ståndsperson, 2 rdr.
Stångjernsbruksegare skulle erlägga 16$ och egare af bergsmanshamrar 13$ rdr för hvarje skepp:d hammarskatt.
Sockerbruksegare skulle betala en stämpelafgift af 2 rst för hvarje skålp. socker.
Afgiften för Dylta svafvelbruk bestämdes likaledes uli visst belopp, eller 24, 4 och 2 sk., för hvarje der tillverkadt skeppid svafvel, viktriol och rödfärg, Sjöassurans- och dykerikompanierna skulle betala hvardera 666$ samt Jernkontoret 3,333$ rdr.
Arrendatorer af kungs- och ladugårdar skulle erlägga samma åboafgift, som innehafvare af kronohemman.
För bestämda penningearrendén skulle betalas 4 proc. af arrendesumman, om egendomens utarrendering skett genom auktion, men eljest 40 proc.
— Uti 1789 års bevillningsförordning förekommer första stadgandet om bevillning för testamenterade kapitaler, för hvilka, då de tillfölle andre testamentstagare än make och bröstarfvingar, skulle erläggas 1 proc.
Enligt samma förordning blef allmogens i Kopparbergs län bevillning, med afseende å grufvehjelpen, nedsatt til! hälften mot hvad rikets öfrige allmoge skulle utgöra.
Uti förordningens 3:dje artikel stadgas, att för hvarje fönsterluft i boningsrum inom enskilda och embets- eller boställshus skulle betalas särskild afgift, hvars belopp i städerna var olika för dubbla eller större samt för enkla eller medelmåttiga och mindre fönsterlufter.
Högsta afgiftsbeloppen bestämdes för fönsterlufter i Stockholm och Göteborg till 8, 5 och 2 sk.
I städer af Usta och 2:dra klasserna utgjorde ifrågavarande afgift 4, 3 och 2 sk., i städer af 3:dje och 4:de klasserna 3 och 2 sk. och i 5:te klassens städer 3 och 1$ sk.
Undantagandes allmogen, som endast skulle erlägga $ sk., borde husegare på landet betala 1$ sk. för hvarje fönster i 36 sätesbyggningen, eller det hus egaren sjelf bebodde, men för fönsterlufter i de öfriga boningshusen skulle blott erläggas £ sk. 4:de artikeln, motsvarande dittills gällande bevillningsförordnings 3:dje artikel, bestämmer de afgifter, hvilka borde erläggas för bruket af vissa öfverflödsvaror, och innehåller till stor del enahanda stadganden, som 1770 års förordning, dock med högst betydlig skillnad i afgiftsbeloppen.
Dessa, likaledes efter rangordningen och städernas klassifikation utgående, så kallade öfverflödsafgifter skulle betalas dels för rättigheten att nyttja vin, kaflfe, té, chokolad, socker och puder (högsta afgiften var 6f och den lägsta för handtverkare i samt för hemmavarande söner i rdr; döttrar skulle blott betala hälften) och dels för equipager samt öfverflödig betjening.
Equipage-afgiften skulle beräknas och utgå för hvarje vagns-, chäs eller ridhäst samt erläggas i Stockholm och Göteborg ined 5 och i öfriga städer samt på landet med 2irdr.
Särskildafgiftskulle erläggas för kammartjenare, lakejer jemte andre betjenter, dock finge högre embetsman utan afgift hafva visst, efter vederbörandes rang bestämdt antal dylik betjening.
För husprest skulle betalas 12 och för kock 10 rdr.
För hvarje tillverkad kortlek borde, utom den vanliga hallstämpelafgiften, betalas 4 sk., för hvarje biljard 33J rdr samt för »spelet la belle» 600 rdr årligen.
För hvarje rum med sidentygstapeter borde betalas 4 rdr, och för äkta förgyllning på stolar, kanapéer och sängar likaledes 1 rdr rummet.
För rättigheten att bära sidentyg samt nyttja rök- och snustobak skulle erläggas särkilda, efter hvar och ens vilkor eller förmögenhet bestämda afgifter från i till | rdr, dock mindre för tjenstfolk.
Allmogen borde erlägga tobaksafgiften med 4 sk.
Hvar och en, som bar fickur af guld, skulle betala 4, och fickur af silfver 2 sk. 5:te artikeln innefattar den »särskilda bevillning till krigsgärd», hvilken af »Ridderskapet och Adeln, Presterskapet och en del af städernas invånare» skulle utgöras med 20 sk. för hvarje helt mantal frälse, som funnes i adelns ego och med 1 rdr för hvarje rå- och rörs- eller insockne hemman samt med 4$ rdr för hvarje helt mantal mensal-, prebende-, annex-, stom- och landskyldshemman samt för kapel lans- och klockarebord.
De städer, som hade -utsatt hemmantal å sin jord, skulle erlägga 1$ rdr för hvarje hemman; och för annan, af åker och äng bestående stadsjord skulle betalas samma belopp, efter beräkning af 100 tunnland sådan jord.
6:te artikeln innehåller i de flesta delar lika föreskrifter angående taxeringar för bevillningen samt uppbörd, afkortningar och redogörelse, som 1770 års bevillningsforordnings 4:de artikel.
Konsistorierna skulle utse taxeringsmännen bland presterskapet.
Taxeringsmännen på landet borde jemväl aflägga ed.
Bevillningsmedlen skulle i Banken insättas för Rikets Ständers Kontors räkning och de i uppbörden mottagna »riksgäldsfondsedlar» genast till nämnda kontor aflemnas.
Genom ett under år 1790 af Kammarkollegium utfärdadt cirkulärbref erinrades om äldre författningars stadgande, att taxeringsmännens göromål borde granskas och pröfvas, samt att bemälda kollegium vore rätt domstol att till pröfning 37 upptaga de besvär, som antingen af kronans ombud eller de skattskyldige kunde i sådana mål anföras öfver Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes beslut.
Efter derom väckt fråga, förklarades, genom Kongl, kungörelsen den 13 September 1791, att icke allenast hvar och en, som kunde finna sig vara för högt taxerad, utan äfven kronans ombud egde att, genom anförda besvär, hos Kongl. Majits
Befallningshafvande söka rättelse uti verkställda bevillningstaxeringar.
Med anledning af stadgandet i 1789 års bevillningsförordning, att bevillning skulle utgöras för de medel, som genom testamente bortgåfves till andre än testator make och bröstarfvingar, meddelades genom Kongl, förordningen den 26
Aug 1791 särskilda föreskrifter angående uppbörden och redovisningen af denna bevillning; hvarefter ytterligare stadganden härom utkommo genom Kongl, kungörelserna den 12 Juni 1801 och den 28 Januari 1804, hvilka kungörelser fortforo att tillämpas, intilldess den ännu gällande och i sednaste bevillningsförordning åberopade kungörelsen af den 11 December 1811 utfärdades.
Sedan Rikets vid fl92 års riksdag i Gefle församlade Ständer garanterat den *792
Sr* tillkomna och för dem då anmälda ytterligare riksgälden, och då ökade krigsskulder 'SutT fordrade åtminstone bibehållandet af förut varande inkomster, beslöt o Rikets Ständer, enligt riksdagsbeslutets sista §, att till nästkommande riksdag utgöra samma bevillning, som Rikets Ständer sig åtagit enligt 1789 års »allmänna bevillningsplakat»; hvarjemte Rikets Ständer förbundo sig att, på sätt genom särskild författning komme att stadgas, i speciemynt eller banko-transportsedlar årligen erlägga någon del af denna bevillning.
Den författning, till hvilken Rikets Ständer i nyss omförmälda riksdagsbeslut hänvisade, utfärdades under den 7
Maj 1792 och stadgade: att från och med samma års början skulle, enligt de särskilda Riksståndens beslut, en viss, till beloppet af dem bestämd andel utaf bevillningen utgöras i specie eller bankomynt, nemligen: af Ridderskapet och Adeln, efter tjenstegrad eller förmögenhet, högst 2 och minst y rdr; af Presteståndet TV:del och af Borgareståndet l:del utaf den för hvartdera Ståndet belöpande bevillning samt af hemmansegare eller hemmansåboer, tillhörande allmogen, 8 sk., dock med rättighet att i stället betala 9^ sk. riksgäldssedlar, och af torpare samt inhyses- och tjenstehjon m. fl. 6 sk, med rättighet att i riksgäldssedlar betala 7 sk.
Utaf ståndspersoner skulle bidraget i specie eller bankomynt utgöras efter hufvudsakligen samma grunder, som Ridderskapet och Adeln antagit.
Hustrur och enkor skulle i sådant mynt betala lika mycket som deras män.
För barn öfver 15 år samt tjenstehjon skulle äfven mindre, särskildt bestämda belopp i meranämnda myntsorter erläggas.
Under åberopande af 3:dje § i 1792 års riksdagsbeslut, enligt hvilken, så snart l_797 ärs dåvarande Kronprinsen blifvit förmäld, en bröllopsgärd till samma belopp och efter k™110?8^’ enahanda fördelning, som den Rikets Ständer år 1766 sig åtogo, borde upptagas i det uti annan kronouppbörd vanligen gällande mynt, —blef, genom Kongl, förordnin - 38 gen den 28 November -1707, en sådan gärd, alldeles lika med den i 1766 års bevillningsplakat föreskrifna, påbjuden, att under tre år, räknade från och med 1798, uppbäras efter 6 dir s:mt riksdalern och erläggas med Riksgäldskontorets kreditsedlar.
Till godtgörande af statsverkets kostnader för Konung Gustaf III.s begrafning samt Konung Gustaf IV Adolfs och hans gemåls kröning, beslöto Rikets Ständer vid riksdagen år 1800, att den med samma år, enligt 1797 års påbud, tilländagående bröllopsgården skulle fortfara i 6 år, samt att af denna gärd skulle såsom gåfva aflem nas till dåvarande
Drottningen 100,000 rdr och till Kronprinsen äfven 100,000 rdr.
För öfrigt medgåfvo Rikets Ständer, att lön- och betalningsafgiften samt slottshjelp pen och medicinalfonden finge efter förra vanligheten fortfarande utgå.
Hvad allmänna bevillningen beträffade, hade väl Kongl.
Majit, från 1800 års slut och till näst derefter inträffande riksdag, eftergifvit och tiliegnat
Riksgäldskontoret statsverkets andel af denna skatteinkomst; men, sådant oaktadt, fanns dock nödigt höja den förra beviliningssumman med 60,000 rdr årligen, i anseende till den beslutade realisationen af nksgäldssedlarna och de s. k. kurantsedlarnas inlösen.
För beredande af utväg till denna förhöjning och till bevillningens billiga fördelning, ändrades och jemkades åtskilliga stadganden i 1789 års bevillningsförordning, hvarigenom, på sätt riksdagsbeslutet innehåller, nödiga tillgångar under mellantiden till nästa riksdag komme att beredas för riksgäldsverkets behof och riksskuldéns afbördande, oaktadt embets- och tjenstemännen i allmänhet skulle få njuta till en del befrielse och till en del märklig lindring i sin förra lönebevillning samt bevillningsafgiften för den fattigare arbetande klassen både i städerna och på landet komme att nedsättas.
1800 års
I afseende på uppställning och redaktion af bevillmngsföresknfterna, visa sig vid förordning, jemförelse mellan förordningen den 15 ani 1800 och 1789 års bevillningsförordning icke några väsendtliga skiljaktigheter.
Den vid 1800 års riksdag utfärdade bevillningsstådgan är dock vidlyftigare och innehåller flera särskilda klasser samt kategorier, än den förut gällande förordningen.
Den i 1 :sta artikeln upptagna personal finnes betydligen ökad genom ditförande af dels en mängd särskilde näringsidkare och dels åtskillige i näst föregående bevillningsförordning icke omförmälde embets- och tjenstemän samt enskilde betjente.
Den personella bevillningen höjdes äfven af 1800 års Ständer i flera fall.
På sätt i alla sednare bevillningsförordningar stadgats, föreskrefs uti 2:dra artikeln, att bevillningen för löneinkomst skulle utgå efter en graderad skala; hvarjemte medgafs befrielse från bevillning för alla löner, som icke öfverstege 200 rdr.
Högsta afgiften bestämdes till 5 procent för indelta eller i tiondespanmål utgående löner och till 4 procent för kontanta löner af minst 2,500 rdr.
Bevillningen af frälseegendomar höjdes till 8 sk. för hvarje rusttjenstmark.
Likaså ökades Pastorernes inkomstbevillning inom hela riket och fastställdes att i de flesta län utgå med 13 sk. för hvarje helt hemman inom pastoratet.
För domkyrkornas inkomster i spanmål och 39 hemmansräntor skulle bevilloingen utgöra 12 för hundra, sedan derifrån afdragits de af dessa medel utgående löner.
Till ledning för bevillningens påförande inom staderna stadgades en mängd afgiftskategorier för särskilda yrken eller näringar inom hvar och en till samma klass hörande stad.
Sålunda funnos i förordningen utsatta 15 olika afgifter för grosshandlare i Stockholm och Göteborg, 10 för handelsmän, 12 för fabrikörer, handtverkare och andre borgare, 4 för bryggare samt 6 för krögare i nämnda städer.
Inom lista och 2:åra klassens städer var för handelsmän samt borgare i allmänhet afgiftskategoriernas antal lika stort.
Högsta afgifterna uppgingo för grosshandlare i Stockholm och Göteborg till 350 rdr samt för handelsmän, fabrikörer, handtverkare och andre borgare derstädes till 175 rdr. för handelsmän i lista klassens städer till 130, i 2:dra klassens till 80, i 3:dje klassens till 55, i 4:de klassens till 30 och i 5:te klassens till 15 rdr, samt för fabrikörer, handtverkare och andre borgare i städerna af lista klassen till 100 rdr, af 2:dra till 35. af 3:dje till i 5.V, af 4:de till 9 och i städerna af 5:te klassen till 4j- rdr.
Minimiafgifterna bibehöllos hufvudsakligen vid deras i T789 års bevillningsförordning bestämda belopp; men för arbetsfolk nedsattes afgiften till hälften.
Bevillnmgen för icke burskap egande invånare i städerna höjdes i allmänhet för dem, som vid taxeringarna kunde hänföras under kategorien »förmögne».
Bevillningsafgiften för alla hyror skulle fortfarande utgå med 6 procent af hyresbeloppet.
Bevillningen af jordegare och hemmansåboer undergick ingen förändring.
Nybyggares och torpares bevillning ökades, men inhyseshjons minskades deremot till hälften af förra beloppet.
För barn, betjening och tjenstefolk bibehöllos förut stadgade bevillningsafgifter, men för löst folk och dagsverkare nedsattes afgiften till 16 sk. för mans- och 8 sk. för qvinsperson.
Jernbruken indelades, med afseende å deras efter privilegierna egande koltillgång, i 6 klasser, och skulle för dem erläggas i bevillning högst 6 och minst 2\ procent af det emot hammarskatt eller rekognition tillåtna smidet.
Föregående bevillnmgsförordnings stadgande angående kolningsfrihet på allmänningar bibehölls oförändradt.
Likaså bibehöllos de förra bestämmelserna i afseende på bevillningen af vissa manufaktur- och fabriksinrättningar samt mjöl- och sågqvarnar.
Bevillningen för äldre arrendens innehafvare, som till kronan betalde arrendeafgilterna i penningar utan förvandling, höjdes till 50 procent af arrendesumman samt för äldre arrendatorer af kronoqvarnar och fisken till 35 procent af räntan.
Deremot nedsattes bevillningen för de genom auktion utarrenderade kronoegendomarna till 2 procent af arrendebeloppet.
Till förut meddelade och vid 1800 års riksdag bibehållna stadganden, angående bevillning af åtskilliga kompanier och inrättningar samt hos kronan innestående räntebärande kapitaler, tillädes föreskrifterna, att af alla iotterivinster, som uppgmge till eller öfverstege 50 rdr, skulle innehållas 6 procent såsom bevillning, samt att enskilde aktieegare i diskontverken skulle betala 6 procents bevillning för den utdelade vinst, som öfversteg 6 procent å aktiekapitalet.
Testamentsbevillningen ökades till 6 procent samt utsträcktes till all behållen lös och fast egendom af minst 100 riksdalers värde. 40 Dessutom ålades vid denna riksdag alle andre arftagare, än makar, bröstarfvingar, föräldrar eller syskon, att utgöra 2 procents bevillning af den behållna förmögenheten i sterbhus. 3:dje artikeln, angående bevillning för fönsterlufter, är lika lydande i 1789 och 1800 års bevillningsförordningar.
Den i 4:de artikeln föreskrifna afgiften för rättigheten att nyttja té, chokolad, socker, puder, vin och andra tillåtna utländska drycker bestämdes att utgå efter samma grunde-', som den personella bevillningen; hvadan de i 1:sta artikeln upptagna kategorier samt der uppgifne personer finnas ånyo uppräknade i 4:de artikeln.
Högsta beloppet af nämnda afgift var 15 rdr.
Enligt 1800 års förordning skulle den s. k. equipage-afgiften återigen utgå med olika belopp för särskilda slag af vagnar och slädar.
De vid riksdagen år 1789 stadgade afgifterna för öfverflödig betjening, kort- och biljardspel, fickur samt möbeltyg, tapeter och kläder af siden bibehöllos utan förändring.
Deremot ökades i några hänseenden afgiften för dem, som rökte och tuggade tobak eller bagagnade snus.
Såsom en ytterligare öfverflödsafgift stadgades, att för hvarje jagthund skulle betalas 2 sk. samt af den, hvilken egde andra större eller smärre hundar, utom dem sorn stodo i band eller nyttjades till fårs och boskaps fredande, 1 rdr för en enda hund och 2 rdr för hvar och en derutöfver.
5:te artikeln innefattar ej allenast den vid 1789 års riksdag af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgarestånden sig åtagna särskilda bevillning till riksgäldens betalande, utan ock den bevillningsafgift af 8 sk. för hvarje helt krono- och kronoskattehemman, som jemväl Bondeståndet under 1800 års riksdag för samma ändamål åtog sig och ålade alle andre innehafvare af dylika hemman.
Uti 6:te artikeln, angående taxering, uppbörd, afkortningar och redogörelse, meddelades, utom hvad taxeringen beträffade, samma stadganden, som i motsvarande artikel af nästföregående bevillningsförordning.
Taxeringsmännens beslut rörande bevillningens påförande voro icke underkastade någon förändring, så vida ej den skattsky Idige kunde visa, att han verkligen vore förfördelad, samt att för hög afgift honom påförts, eller Landskontoren och andre vederbörande funne, att bevillningsafgifterna till kronans förlust blifvit för ringa beräknade.
Besvär finge icke hindra uppbördens infordrande enligt taxeringslängderna.
Taxeringsmännen skulle, efter derom i laga tid gjord anmärkning, vara skyldige ersätta kronan, om de uppsåtligen samt emot bättre vett och vilja minskade den afgift, som borde skattskyldig åläggas i förhållande till rörelse eller förmögenhet, samt afgiften, oaktadt anstäldt kraf, icke kunde hos denne utbekommas; men för öfrigt voro taxeringsmännen utan ansvar för sina tillgöranden och borde, utom i nyss uppgifna fall och då någon särskild upplysning af dem funnes oundgänglig, icke besväras med förklarings afgifvande.
Till realisation eller inlösen af f utaf Riksgäldskontorets dessförinnan utgifna eUer^färmö- kreditsedlar, åtogo sig Rikets Ständer vid 1800 års riksdag att anskaffa 4l million genhetsafgift. rdr i silfver och för sådant ändamål under åren 1800 och 1801 utgöra en allmän skatt 41 skall af all förmögenhet i riket.
Bland de af Rikets Ständer stadgade och genom Kongl, påbudet den lf> Juni 1800 kungjorda grunder för denna skatts fördelning och utgörande samt bestämmandet af det belopp, hvarje skattskyldig skulle erlägga, torde följande derom meddelade föreskrifter böra här anföras:
Från ifrågavarande afgifts erläggande voro alle befriade, som icke innehade jord eiler annan fastighet och hvilkas tillgång icke uppgick till 50 riksdalers värde.
Förmögenhetens uppskattning och värdering skulle ske af särskilda, för hvarje härad utsedda, uppskattningskomitéer; och skulle hvarje sådan Komité bestå af två dertill valde bofaste medlemmar utaf hvart och ett bland Riksstånden och således af tillsammans 8 ledamöter.
Angående sättet för valens förrättande, hade hvartdera Riksståndet meddelat särskilda stadganden Landshöfdingen borde inom Komitén föra ordet.
Både ordförande och ledamöter skulle aflägga föreskrifven ed.
Uppskattningen samt den föregående granskningen af hvar och ens förmögenhet borde ske med ledning af mantals- eller uppbördslängden samt jordeböcker och andra allmänna handlingar, som innehölle upplysning om befintlige personer samt egendomarnas innehafvare jemte desammas natur och beskaffenhet.
Hvarje skattskyldig vore berättigad att antingen komma personligen tillstädes eller skriftligen, eller ock genom ombud, anmäla hvad han uti ifrågavarande hänseende funne för sig nödigt och nyttigt.
Uleblefve han, utan alt genom ombud eller skriftligen göra någon anmälan, egde Komitén uppskatta och beräkna hans förmögenhet, sådan den kunde utrönas; men om Komitén funne nödvändigt inhemta hans eget yttrande, borde detta å förelagd dag afgifvas, vid äfventyr att han i annat fall mäste åtnöjas med hvad Komitén funne för godt bestämma i de omständigheter, hvarom upplysning sökt erhållas.
Alla icke särskildt undantagna eller från förmögenhetsafgiften befriade hemman samt lägenheter, verk och inrättningar på landet, af hvad natur de vara måtte, skulle uppskattas efter sm godhet, beskaffenhet och afkastning, samt jemförelse dervid anställas med de i hvarje landsort gångbara pris och värden, hvarom nödiga under rättelser borde inhemtas af lagfarter, köpebref och åtkomsthandlidgar, så vidt de, utan hinder i förrättningens fortgång, blefve att tillgå.
Vid brukens uppskattning borde all dertill hörande landtegendom, utom de för brukets kolfångst begagnade skogar, afskiljas och särskildt taxeras.
För bruken voro i denna författning, med afseende å kol- och tackjernstillgång, samma klasser bestämda, sorn i '1800 års bevillningsstadga.
Hus och andra byggnader i städerna, som blifvit brandförsäkrade under de sednaste 42 åren, skulle, så vida de sedermera icke tillbyggts eller förändrats, uppskattas till det vid brandförsäkringen dem åsätta värde samt i orten gångbara pris; och borde byggnader, som icke voro brandförsäkrade, dermed till beskaffenhet och öfriga omständigheter jemföras.
I)å tomterna icke ingått uti brandförsäkringssumman, borde de efter storlek och ortens beskaffenhet särskildt uppskattas.
Såsom tomt skulle all inom stadens staket belägen obebyggd jord anses, Bev.-Kom.
Bet. 6 42 hvaremot den utom staketet befintliga stadsjord borde uppskattas efter tunnlandtalet samt dylik jords godhet och gångbara pris.
Den för arrendatorer af kronans egendomar äfvensom för fideikommissarier belöpande förmögenhetsafgifl skulle fördelas på 20 år och arrende- eller fideikommiss-innehafvaren förskjuta hela algi flen emot rättighet att af efterträdaren erhålla ersättning för den tid, sorn vid egendomens afträdande felades i nämnda årtal.
För de genom anställda auktioner utarrenderade kungsgårdar eller kronolägenheter besörjde statsverket förmögenhelsafgiftens liqviderande. livar och en person, som egde penningar, aktier, utlånta kapitaler eller andra utestående fordringar, äfvensom hvarje frälseränteegure, vore skyldig att redligen, pä ära och tro, uppgifva sådan tillhörighet, på det densamma måtto kunna beräknas för afgiftens utgörande.
Enahanda föreskrift gällde äfven för näringsidkares förlag och tillverkningar samt handlandes varulager och skeppsparter, dock behöfde dessa icke särskildt upptecknas och uppskattas.
Fast egendom skulle uppgifvas der den vore belägen; men uppgiften å okända tillgångar äfvensom å skulder borde aflemna» till uppskaltningskomitén i den ort, hvarest egaren vore mantalsskrifven.
Mod undantag af Banken, skolor, hospitaler, lasaretter, barnhus och fattighus, borde alla inrättningar, verk och kassor för sina kapitaler och fordringar samt andra tillgångar utgöra ifrågavarande afgift efter samma beräkningsgrund, som enskilde.
Uppgifterna skulle meddelas af vederbörande inrättningars och bolags styrelser eller direktioner; men för afgiftens utgörande vore inrättningarna eller bolagen sjelfva ansvariga.
Gäldenär egde frihet erlägga formögenhetsafgiften för sm borgenärs fordran, med rättighet för den förre att af den sednare få den betalda afgiften ersatt.
Gäldenär vore likaledes berättigad att få sm uppgifna skuld afdragen vid beräknandet af värdet å hans egendom.
Då skuld specifikt och bevishgt uppgåfves, koni me don derför belöpande afgiften att påföras borgenärerne.
Banken och Riksgäldskontoret samt alla andra publika verk, som innehade upplånta medel, skulle uppgifva summariska beloppet af dessa medel samt erlägga afgiften för deni, med rättighet tili ovilkorlig godlgörelse vid räntelicjviderna.
För löner, öfverstigande 200 rdr, skulle lika procent utgöras, som för enskilda tillgångar.
Besvär öfver uppskatlningskomitéernas åtgärder och beslut finge anföras hos Kongl. Majit; dock komme sådana besvär icke att uppehålla verkställigheten af de öfverklagade åtgärderna.