Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan don Juan blir ej endast trovärdig, han blir öfver- tygande, han rycker med sig med nödvändigheten af en naturkraft, och vi förstå först nu till fullo denna passion, som hänsynslöst krossar allt i sin väg för att till sist falla på sig själf.
Detta som det totala och » bärande » uttrycket af hr d ' Ändrades framställning.
Skulle man gå till detaljerna i den- samma, skulle man få dröja vid snart sagdt hvarje scen: utaf ett så fint genomstuderadt arbete med de minsta smådrag är denna bild danad, hvilken som helhet dock verkar bredt och samladt utan spår af oroande effektsökeri.
Och detta är just kriteriet på fullödig konst.
En mera välljudande stämma än hr d ' Andrades har man ej svårt att tänka sig, men dess svårare ett mera dramatiskt afvägdt sångsätt.
Denna oänd- ligt skiftande nyanseringsförmåga och träffsäkra deklamation kunna knappast nog beundras.
Bredvid den utmärkte gästen tedde sig begrip- ligt nog våra egna artister matt, trots ärliga be- mödanden.
Hr Brags Leporello var nog i flere punkter ett rätt lofvande utkast — mera i hvarje fall ännu icke.
Men han har mycket, mycket af äkta uppsvensk bondsäflighet (förlåt uttrycket) att bortarbeta, innan han kan bli en Leporello, som förtjänar lösa denne don Juans skoremmar.
Frö- ken Hulting debuterade som donna Anna.
Hon har en både rätt stor och rätt vacker röst, men hon behärskar den icke.
Skola och åter skola, som felar oss häruppe på alla händer!
Ett undan- tag dock i rättvisans intresse: fröken Karlsohn \ I sångkonst var hennes Zerlina den enda prestation som aktningsvärdt mätte sig med den främmande artistens — men icke är hon någon sydländskt eldig och graciös folkets dotter, det måste medges.
L. Bokstafsgåta.
2 | A!
A JE 3 4 i A A B 46 Drottninggatan 46, 1 och 2 tr. 6 G I K L L N Fröken Emma Ekström, den allmänt uppburna primadonnan å Vasateatern, gaf förliden lördag en soirée därstädes, som hade lockat en tacksam och med hyllning slösande publik.
Programmet inled- des med ett litet roligt tillfällighetsskämt i en akt, » Råttfällan », hvilket redan på fru Helga Rundbergs soirée tidigare i veckan väckte mycket bifall.
Fru Rundberg som en ung förtjusande flicka, som förklär sig till gosse, och fru Pettersson-Norrie som en käck ungherre, hvilken skall försöka föra sig i kjortlar, framkallade stormande munter- het.
Härefter följde OJfenbachs nätta operett » De pratsjuke », i musikaliskt hänseende en af mästa- rens allra friskaste skapelser, i hvilken kvällens hjältinna, fröken Ekström, i en ung kärlekshjältes skepelse skördade både blommor och lager för sitt intagande och hurtiga spel, synnerligen efter fö- redragandet af andra aktens kända bravurkupletter » Cest 1 ' Espagne ».
Fru Lindström gaf drastisk färg åt den pratsjuka hustrun och fröken Hamberg mycket behag åt den unga fagra Inez.
Hrr Lun- din, Warberg och Änder på mansidan delade värdigt förtjänsten af kvällens obestridliga framgång.
Innehåll sförteekning.
Rosina H e i k e l; af Felix Lindberg.
Stoekhotm, N:r 28 (291) F r e d a g e n d e n 14 juli 1893.
Byrå: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 t r (Aftonbladets h n s.)
Prenumerationspris pr år: H i m m e d Modetidning och k o l o r e r a d e p l a n s c h e r.
k r.
0: — H i m 111.
Modet, u t i m kol.
» 7: 50 P r e n u m e r;.
_~.n s k e r å a l l a post- H i m ensam » 5: — a n s t a l t e r i riket.
Träffas a b y r å n k l.
12 — 1.
Telef, 61 47.
Virginia Utgifningstld: hvarje helgfri fredag.
Iduns Tryckeri Aktiebolag 6:te å r g.
AnnonspriN: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p a b ö r j a d t tiotal stafv.
Lösnummerspris i 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) U t l ä n d s k a a n n o n s.
T h a n förblef städse hen- nes ledare och vän ä n d a till sin d ö d.
* Denna sympatiska teck- ning af en fmt och ädelt begåfvad landsmaninna, hvars dödsfall inträffade redan i början af detta år, har Idun först nu lyckats erhålla från en person, som stod den bortgångna nära.
Det kan dock aldrig vara för sent att i de svenska kvinnornas blad hugfästa minnet af en sådan syster.
Med en sådan samt utrustad m e d en o v a n l i g e n e r g i o c h in- telligens, gick h o n fort framåt.
H o n uppträd- de först egentligen som landskapsmålarinna, återgifvande m e d stor naturtrohet söderns härliga natur, hvilken h o n u n d e r h e l a s i t t lif företrädesvis älskade a t t måla, e m e d a n den- n a tycktes bäst har- moniera m e d hennes eget inre väsen.
E g r o n Lundgren yttrar sig just i detta afseende om hennes arbeten i sin b o k » L e d i g a stun- der i främmande land », h v a r e s t h a n g ö r e n be- h a g l i g s k i l d r i n g af e t t besök i hennes lilla studio i R o m.
Sedan h a n först m e d beröm t a l a t o m h e n n e s flit o c h de framsteg h o n gjort samt därefter bedömt åtskilliga af hennes målningar, säger h a n till sist o m e n tafla, fö- reställande romerska campagnan: » Då man b e t r a k t a r d e n n a tafla, kan m a n nästan tro sig v a n d r a i d e t gyl- lene solskenet öfver de vidsträckta fälten, och emellan kullar som i r g i n i a L a r s s o n *, d o t t e r af expedi- tions sekreteraren Axel Larsson och hans maka Maria Fahlbäck, föddes p å domarebo- stället Vassmolösa i K a l m a r l ä n d e n 9 ok- tober 1844.
JBlifven faderlös redan i sin första barndom, måste hon tidigt vänja sig vid t r ä g e t arbete för att kunna bispringa sin m o r o c h e n y n g r e bror.
Vid sjutton års ålder togo de slum- rande konstnärliga an- lagen u t sin rätt, och hon började då m e d eld o c h kraft ä g n a sig åt målning.
Sedan h o n genomgått Konstaka- demin i Stockholm, träffade h o n s a m m a n • med Egron Lundgren, som, frapperad öfver hennes begåfning, åtog sig h e n n e s l e d n i n g p ä konstens bana.
Hon var denne framstående m å l a r e s e n d a elev, o c h lärare
IDUN 218 Intet hindrar dig mera att v a r a naturlig 1893 ä n lusten att s y n a s v a r a det.
La Roehefoucauld.
skifta i p u r p u r och grönt. » Vidare y t t r a r h a n: » E n fin o c h l y s a n d e h a r m o n i s k i m - rar öfver fanans hela kolorit, och visar tydligt, huru söderns klingande klarhet ocksä k a n återspeglas i ett känsligt och k o n s t n ä r l i g t n o r d i s k t sinne. » T i d e f t e r a n n a n s å g i n a n n å g r a af V i r - ginia Larssons arbeten utställda här hem- m a vid d e k o r t a b e s ö k, h o n g j o r d e i fo- sterlandet u n d e r sitt första långa vistande u t o m l a n d s (hon u p p e h ö l l sig n ä m l i g e n i Italien och tidtals F r a n k r i k e och Tyro- l e n i t o l f å r), m e n d e flesta af d e n p r o - duktiva målarinnans alster från denna tid hafva h a m n a t i f r ä m m a n d e länder.
E g r o n L u n d g r e n säger äfven d ä r o m vid s a m m a tillfälle: » Hennes små täcka bitar hinna k n a p p a s t torka, förrän de bortsnappas u r p o r t f ö l j e r n a af a l l a d e e n g e l s k o r o c h a m e - r i k a n s k o r, som d a g l i g e n finna sin v ä g till h e n n e s lilla studio. » S å s m å n i n g o m u t v e c k l a d e s h e n n e s ta- l a n g i flere r i k t n i n g a r.
H o n b ö r j a d e ä g n a sig åt g e n r e m å l n i n g, och de s e n a r e å r e n utförde hon äfven ganska lyckade figurer.
M ä n g a förtjusande italienska flickhufvu- d e n finnas af h e n n e s h a n d.
A r 1 8 8 7 u p - pehöll h o n sig i S p a n i e n, d ä r h o n s o m v a n l i g t väl a n v ä n d e sin tid, och h e m f ö r d e d ä r i f r å n e n rik s k ö r d af vyer, s o m expo- nerades i Stockholm och vunno allmänt erkännande.
Åren 1888 — 89 vistades hon i Sverige och ä g n a d e sig d å synnerligast å t u t b i l d a n d e t af elever i n o m akvarell- m å l a r k o n s t e n s a m t v å r d a n d e t af sin s j u k a mor.
Efter dennas död drogs hennes håg ä t e r till södern och, e h u r u m e d b r u t e n h ä l s a, m å l a d e h o n u t o m l a n d s m e d oför- t r ö t t a d ifver å r e n 1 8 9 1 — 9 2.
D e n som v a r i tillfälle a t t se h e n n e u n d e r d e n n a tid, då h o n m e d v a c k l a n d e steg begaf sig u t för att måla i dessa trakter, som h o n s å ä l s k a d e a t t å t e r s e, k a n ej n o g b e u n - d r a d e n n a en kraftig andes välde öfver materien; m a n k a n verkligen säga, att k o n s t e n s g e n i u s höll h e n n e u p p e, tills hennes värf h ä r n e r e var fullbordadt.
Re- s u l t a t e t af d e n n a h e n n e s sista r e s a v a r e n m ä n g d fint u t f ö r d a v y e r f r å n d e n l e - e n d e I n n d a l e n, o m g i f v e n af s i n a s n ö t ä c k t a alper, äfvensom p i t t o r e s k a g a t o r o c h ka- naler i Venedig, en större tafla: Karne- valscen, s a m t figurer.
Dessa h e n n e s sista arbeten äro kanske, m e d u n d a n t a g af n å g r a få från Spanien, också h e n n e s allra bästa.
G ö r a h e n n e s taflor i a l l m ä n h e t e t t an- g e n ä m t intryck p å b e t r a k t a r e n g e n o m sin harmoniska stämning, är detta ett intet i j ä m f ö r e l s e m e d d e n v e r k a n h e n n e s älsk- v ä r d a person u t ö f v a d e p å dem, som kom- mo i hennes närhet.
Det fanns hos henne ett r ö r a n d e b e h a g, som intog alla.
Hon blef t i d i g t p r ö f v a d i l i d a n d e t s och försa- k e l s e n s s k o l a, t y v i d t j u g u å r s å l d e r för- lorade h o n sin hörsel, och återfick d e n aldrig.
Genom denna förlust hänvisad till sin e g e n inre v ä r l d saint m e d kon- s t e n till s ä l l s k a p, u t v e c k l a d e h o n s i n a själsegenskaper till en ovanlig höjd.
F å, beröfvade hörselns gåfva, hafva väl varit så a n g e n ä m a och eftersökta som hon.
m e d sin k l a r a blick, sitt ljusa f ö r s t å n d och framförallt m e d sin v a r m a medkänsla, uppfattade h o n hvad som sades, äfven om hon blott kunde uppfånga enstaka ord.
Detta gällde också konversation på f r ä m m a n d e s p r å k, t y o a k t a d t sin döfhet, h a d e h o n t i l l ä g n a t sig alla de l ä n d e r s s p r å k, h v a r e s t h o n u p p e h å l l i t sig.
O v a n l i g t h u m o r i s t i s k af n a t u r e n, v a r h o n g l a d m e d d e g l a d a; m e n m e d e n al- drig slumrande människokärlek var hon i s y n n e r h e t e n ö m t r ö s t a r i n n a för de olyck- lige.
M e d sin v a r m a religiösa t r o, hvil- k e t k r a f t i g t s t ö d v a r h o n e j f ö r d e n tvif- l a n d e, m e d sin g e n o m s t r ö m m a n d e god- h e t, h u r u l y s s n a d e h o n ej till d e be- tryckte och ingaf dem m o d och hopp, m e d sin k l o k h e t och rika erfarenhet, h u r u v a r h o n ej s t ä d s e f ä r d i g a t t gifva råd och upplysningar.
Själf y t t e r l i g t en- kel i sina lefnadsvanor, u n d e r k a s t a d e hon sig ofta försakelser för a t t m e d sina s m å medel k u n n a bistå a n d r a; och m å n g e n gång då hennes finkänsliga n a t u r l e d af a t t utställa för a t t få sälja, gjorde h o n d e t dock för a t t blifva i s t å n d a t t dela m e d sig till n ö d s t ä l l d a l i k a r.
H e n n e s anspråkslöshet i fråga o m sin konst var u t a n gräns; visserligen var hon m e d v e t e n o m sin f ö r m å g a, o c h n å g r a be- r ö m m a n d e o r d af e n v ä n, h v a r s o m d ö m e hon värderade, gjorde h e n n e glädje, men h e n n e s själf k r i t i k v a r så s k a r p, a t t h o n verkligt skydde allt publikt u p p t r ä d a n d e.
D e n n a motvilja kunde m a n bäst bedöma vid tafvelutställningen efter hennes död, ty m a n såg då, a t t d ä r funnos massor af g o d a, ä l d r e o c h n y a r e a r b e t e n, h v a r - o m a l l m ä n h e t e n ej h a d e d e n m i n s t a k ä n - nedom.
D e n trängdes n u också i hen- nes anspråkslösa bostad för att tillägna sig eller ock blott b e u n d r a d e n blygsam- m a, m e n ej b o r t g l ö m d a m å l a r i n n a n s ar- beten.
L i d a n d e u n d e r m å n g a å r v a r h o n så a t t säga r e d a n till hälften b o r t a från d e t t a jordelifvet, l å n g t i n n a n h e n n e s döds- d a g r a n d a d e s; d o c k v a r h o n ej o v e r k s a m, ej h e l l e r t u n g t i l l s i n n e s.
D e n innebo- ende humorn blixtrade fram emellanåt, hvilket gjorde att hennes vänner och elever (med hvilka h o n sysselsatte sig ä n d a till j u l 1892) i n v a g g a d e s i h o p p e t a t t få b e h å l l a h e n n e ä n n u n å g r a år.
Därför kom hennes död som ett åskslag för alla dem, som älskade h e n n e.
D e t b l e f e j d e n n a f r i d s ä l l a a n d e för- u n n a d t att skiljas h ä d a n i ostördt lugn, t y a n s e e n d e d e t s o m sin plikt, l ä m n a d e hon, e h u r u m e d stor motvilja, sitt h e m för a t t å Sofiahemmet u n d e r k a s t a sig en s m ä r t s a m o p e r a t i o n af e n t u m ö r i huf- v u d e t o c h afled d ä r s t ä d e s å t t a d a g a r där- efter d e n 20 j a n u a r i d e t t a år, l ä m n a n d e efter sic i en tillgifven v ä n k r e t s ett tom- ra o r u m, som a l d r i g k a n fyllas.
E. Melén.
Lifsmod.
^Bmär stod en buske uti bergets skrefva, ^^^^ lEn nyponbuske full af rosor rida, ^Den kämpat hår dt mot hafvets vindar sträfva, Så varmt, så innerligt den ville lefra, ' jDcn kände modet i sitt inre glöda, J) en ville fröjdas, jubla, andra glada, " Och så, fast frosten ville kraften kväfva, ~0ch hvassa vindar späda knoppar döda — f D m jublande sprang ut i rosor röda.
Så vill mot nattens frost och stormens ilar {jag sätta upp mitt hopp, som aldrig hvilar, D^Lär lifvets torra vind vill sinnet döda, Skall all min lust att jubla och att glöda Slå ut i sånger, varma, friska, röda.
Hos doktorn.
Af Ave.
ivad nu; fröken llejer i mitt mottag- ningsrum!
Hoppas det icke U r fröken själf, som ändtligen en gång ger mig tillfälle göra något gagn för mitt årshonorar! » » Nej, Gud ske lof, doktor, min gamla stoft- hydda är af starkt, godt timmer, och som jag hittills hvarken haft man eller barn att upp- fostra — jag menar förarga mig öfver — nej, jag ville säga: Hittills har jag ju lefvat en- sam uti ro, som det heter uti visan. » Den sextioåriga damen såg förvirrad ut öfver att hafva sagt en ohöflighet åt doktorn, som var gift.
» Ämnar fröken då utbyta denna ro? » Dok- torn såg häpen på henne.
» Ack, det är ju redan gjordt, vet jag, och nu är jag här för att tala med doktorn om saken, ifall det Jian hjälpa.
Eljes får den sannerligen gå tillbaka, ty mina ben stå icke ut längre med alla påhitt. » Doktorn förde den upprörda damen till en stol, så placerad, att han kunde se hennes ansikte i full belysning; han såg stadigt på henne, under det han fattade hennes hand.
» Det kan nog hända, att pulsen slår under sådana omständigheter, » anmärkte hon retligt och drog till sig handen; » jag har aldrig varit hos någon läkare förr än nu. » » Hvem är det som fröken — - jag ville säga, hvein är det som stört frökens lugn och frid? » » Min frid!
Det är ett alltför starkt ord, doktor, ty jag är väl tillfreds med att icke längre behöfva vara allena, när jungfrun smy- ger sig ut i skymningen, men jag är orolig för att jag icke skall kunnn stå vid mitt löfte, ifall det är obotligt. »
i DU N 1893 » Ett obotligt löfte — hut!
Ovanligt fall detta! » mumlade doktorn för sig själf.
Men fröken llejer hade fin hörsel.
» Ovanligt! » utbrast hon.
» Men på rektor Sindings middag i gär klagades allmänt öfver samma symptom.
D e t yttrar sig ju till och med hos gifta fruar och män. » » Kan fröken beskrifva det?
— Har fröken stark hufvudvärk? » » Jag!
— Jag har aldrig känt mera till hufvudvärk än om mitt hufvud varit snidadt af trä, liksom de gallionsbilder, som salig pappa förfärdigade, sedan han slutade att segla på Vestindien.
Doktor Ferman tror väl inte, att jag söker läkare för mig själf? » » Så så, fröken, lugn, bara lugn och så tala snällt om för mig, hveni som är sjuk. » » Men jag vet ju inte, om det är sjukdom till kroppen, eller något som kallas fin du siécle! » Doktor Ferman började tycka, att han redan aftjänat en god del af sitt årshonorar.
» Fröken llejer är icke ensam nu mera, var det icke så? » började han varsamt.
» Nej, under de tre sista månaderna har jag haft min brorsdotter hos mig.
Det sade jag ju doktorn genast. » Doktor Ferman steg upp betydligt lättare om hjärtat.
Han kände blott » gumman Rejer » från ett par tre middagsbjudningar, där hon alltid varit en stum åhörarinna af samtalen; dessutom hade han sammanträffat med henne på åtskilliga sammanträden för fattigvårdens ordnande och dylikt.
Genast då han som praktiserande läkare slog sig ned vid den starkt tillväxande järn- vägsstationen, hade fröken Rejer » utnämnt » ho- nom till sin husläkare.
Detta skedde för tre år sedan, men först nu hade hon anlitat hans råd, och det gjorde honom ondt, att han trott henne vara sjuk till själen.
Han började ana, att hon blott var, af någon anledning, orolig för sin unga släkting.
Rätt bra inkomster, men ingenting öfver till åt b a r n e D.
Tvä söner studera; Effie, enda flickan, ha de i flere är hållit i den stora hel- pensionen, doktorn vet.
J a g kan aldrig min- nas ortnamn. » » Det gör ingenting.
Nå, och där magrade flickan; fick bleksot? » » Visst icke; hon var alltjämt som en mogen pionknopp; men j a g har sedan dragit mig till minnes, att då hon var hemma under ferierna, sade hon jämt det där. » » Upprepar flickan jämt — —?
» » Vänta doktor, gif tid!
J a g är ingen folk- talare! » sade gumman förargad öfver doktorns synbara otålighet.
Nog kunde hon väl ha rät- tighet att tala med honom en enda g å D g för sina pengar!
» Effie, » fortfor hon med ett visst eftertryck, » var, som barn, van vid a ' t vara mycket ute bland folk samt på komedier, cirkus, barnba- ler, sommarkonserter och allt hvad tänkas kan.
Och då hon nu därtill fick lära sig saker och ting, som jag aldrig i min ungdom kunnat drömma om, sade jag ofta: D u är väl bra glad, Effie lilla?
D u är väl mycket tacksam mot Gud och föräldrar, som beredt dig en sådan lycka? '
Men hvad tror doktorn att flickan då svarade mig?
» arf 219 att han beställt ringar, men så hade Effie redan sagt till sin mor, att hon ej mera fann det roligt, och dessutom hade hon läst i en ny bok, att människan alltid fann kärleken tråkig, så snart förbindelsen blef offentliggjord.
Jag nekar icke till, att jag dä dömde strängt om flickan, ty i min nngdom talades nog om hvad som var roligt, men det hade icke varit värdt för ungdomen att gnälla om något, som måste göras, att det var tråkigt.
Och icke förlofvade man sig då för ro skull inte, så att nog är det en sjukdom.
Hvad, doktor? » » Hvad har fröken Rejer tänkt att företaga sig med — patienten? » » Jag hade tänkt intressera henne för min lilla broderihandel och så insätta henne till min enda arfvinge, men nu tycker hon också att det är tråkigt.
» I förrgår grälade jag på henne och sade, att hon haft det för godt, blifvit lat och själfs- våldig.
J a, vet doktorn, jag var verkligen svår mot flickan, och när jag så hos rektorn hörde, att det var en smittosam sjukdom, så fick jag grufliga samvetskval, synnerligast sedan jag hört provinsialläkarens beskrifning öfver sjukdomens härjningar i människans ädlare organ. » Doktor Ferman såg hastigt upp i gummans ansikte.
Var hon kanske, när allt kom omkring, » Att alltsammans var grymt tråkigt, gis- full af satir och skälmaktighet?
Nej, det gamla anletet hade endast ett enfaldigt och bekym- sar jag. » » Hur beskref då doktor » Doktorn känner också till det!
Är det då radt uttryck.
sant att — att — » gumman lutade sig när- Lindberg dessa härjningar? » frågade han be- mare intill doktorns öra — » att det är sin- kämpande ett leende.
nessjukdom? » » Kanske det snarare var rektorn, rådman » Bevare oss väl!
— Nå, och Effie säger Björk och fru Nordström, hvilka beskrefvo sjukdomen för honom sch han bara lade ett fortfarande att det är tråkigt? » » Med kunskaper ja.
Och föräldrarnes hopp, och annat ord till, » svarade gumman, bemö- att hon på något sätt skulle använda den massa dande sig om att vara ytterst noggrann i sina Men i alla fall voro de ense om hon lärt, gick i kvaf, så fort hon kom hem fiån uppgifter.
lärdomsanstalten.
D å hittade jag på att hon allihopa, att något organ inuti människorna — skulle i väfskola, ty jag vet af erfarenhet hur de som fått den nya sjukdomen förstås — blef både slät väfnad, damast, munkabälte, rödlakan upplöst till gelatin, nej, gelé, och att sjuk- » Och fröken tycker, att den unga damen och all annan väfnad kan göra sinnet klart.
domsorsaken vore för litet malm. » » Järn, » rättade doktor Ferman.
— Jaså, Effie.
— E t t Men Effie hade inte varit i väfstol en vecka, » Nej, nej, malm!
J a g vet det med säker- mindre vanligt namn.
— Förefaller det fröken, förrän hon skref att det var så tråkigt, att att Effie icke är riktigt frisk? » Doktorn var hon hölle på att dö.
Och så kom hon utan het, ty den nye borgmästaren, som är ungkarl, kom med en cbarad: fortfarande varsam i sina uttryck; han var vidare hem. » ännu icke fullt säker på, huruvida det ändå ' Låt henne hjälpa dig i hushållet, ' sade jag ' Mitt första är stryk, icke var gumman själf som behöfde läkarevärd.
till min svägerska.
mitt andra är järn, mitt hela är strykjärn, ' » Ända till i går har jag haft min egen m e - Effie förklarade då, att hushållet i hemmet ning om flickan, och jag får bekänna, att jag var det tråkigaste hon visste; en annan sak och då blefvo alla fruarna förargade. » ett par gånger har uttalat den för hennes för- vore, om hon sändes till någon större gård, » Nå, då var det kanske brist på malm i äldrar.
Men när jag nu hos rektor Sindings hvarest (det hölles fint bord, det kunde nog viljan, som menades.
J a, ja, så väl vännen hörde till och med provinsialläkaren vara af vara roligt. » Lindberg, som rådman Björk och fru Nord- den åsikten, att det var en af de moderna » Och sä kom hon till ett sådant ställe? » ström veta själfva hur det kännes, när vuxna sjukdomarne, så ångrade jag mitt stränga om- » Visst gjorde hon det, doktor!
Föräldrarne söner och döttrar hafva geléartade viljor. » döme om min brorsdotter. » ha verkligen gjort allt för henne, men då hon » Men hvad är orsaken till denna sjukdom » Var det doktor Lindberg, som kallade den märkte, att till hennes hushållsbestyr på herr- hos de yngre, herr doktor? » gården också hörde potatisskalning samt till- där sjukdomen fin du sieele? » » Brist på ren malm i de äldres viljor, frö- » Nej, det var rektor Sinding; han påstod redning af annat än bara fioare desserter, skref ken Rejer.
Afskeda fröken sin piga och låt att den gick tämligen allmänt äfven biand den hon hem, att något så tråkigt ämnade hon icke unga Effie välja emellan ett ordentligt arbete underkasta sig, då föräldrarne betalade för och utsikten till att icke få en skilling i arf; manliga skolungdomen. », hennes vistande på landet.
» Går Effie i skola? » det är min ordination. » Sedan trodde hon, att det skulle bli roligt Fröken Rejer stirrade bestört på doktorn Gumman Rejer log med hela ansiktet; hon Hon fick lätt plats var nu befriad från hvarje skymt af samvetskval.
och en misstanke, att äfven han var angripen att förtjäna penningar.
af den moderna epidemien smög sig in i hen- som kassörska, emedan hon kunde nöja sig nes sinne.
Så där rakt i vädret svarade stun- med ringa lön, eftersom hon hade ett så godt Men efter en månad var hon rent förbi dom Effie, då hon, liksom doktorn nu, satt hem.
af ledsnad — — » och vred på länkarne i sin urkedja.
» Effie är tjugutvå år. » » Har man försökt med nöjen, sedan hon Må vi komma ihåg att religionen är helgjutenhet, » Och har kanske varit klen från barndo- blef vuxen? » icke stympning: att hon är lif, icke död; att hon men? » forskade doktorn.
» Om man har!
J o, doktor, med alla möj- är gudstjenst med hvarje ben af denna kropp, hvarje förmögenhet hos denne ande; att vi icke äga värl- liga slag; men då hon blef van vid dem, så den på hälftenbruk eller till sjuskiftes med Gud, » Nej bevars, hon vägde aderton gamla skål- pund, då hon var en dag gammal; jag vägde blefvo de äfven tråkiga. » gifvande honom endast den mindre delen och ta- gande derj större för vår egen räkning; religionen henne själf på svågers betsman.
Och flickan » Nå med — förlofning då? » måste sträcka sig till hela lifvet, helga det, och göra var vid godt hull under hela sin barndom, ty » Ah, doktor! » det till ett gudligt lif.
Th. Parker.
hon fick lof att äta när hon ville och hvad hon » Har Effie försökt det? » bäst tyckte om.
Hennes föräldrar bo i staden.
» Bara så där — hälft om hälft — några Ja, doktorn känner kanske ingeniör Rejer?