Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När » diskanten » lärt sig att ej skena i väg endast med tanke på sin egen melodi och utmärkta färdighet, utan bjuder till att rätta sig efter » basen », och när » basen » å sin sida ej brummar och dunkar, som om hela tonstycket berodde endast af honom, utan söker att foga sig efter medspelanden, då först framstår kom- positionen som dess mästare tänkt sig den, eller åtminstone — något ditåt!
I yttran- det: » man spelar icke fyrhändigt nu mera » låg liksom ett underförstådt: » man rättar sig icke efter hvarandra nu mera ».
Notpacken, som jag bar på, började mo- ralisera, men så blidt, som om gamle Haydn själf äskat ljud.
Beethowen föll in med ett mäktigt ackord om gudomliga för- pliktelser till gudsgåfvan, den rena höga musiken.
Mozart log så ljust.
Det blef lätt inom mig och så varmt om hjärtat.
Jag tryckte uotbunten intill mig och beredde sedan i nya hemmet ett rum åt den i not- hyllan, där den nu tills vidare hvilar.
Men snart skall den ut, ej till antikvariatet, men som gåfva till något ungt hem.
Jag tycker mig förstå, att jag skulle ut med den tunga notpacken till bokmäklaren, för att de odödlige mästarne därigenom skulle väckas till lif i något hem, där de i verk- ligheten varit och äro älskade, men dock oförmärkt slamrat in, och där man blott ej kommit sig för med att väcka d e m!
Orä oå \ aftal.
Af Ena Vigström (Ave.)
» ' punktlighet är furstarnes höflighet, » heter det; f men det skulle vara en stor vinst förmän- niskolifvet, om denna furstliga dygd idkades, mera än nu är fallet, af personer i alla samhälls- lager.
Punktlighet har sin rot i aktningen och vördnaden för gifna ord och gjorda aftal, antin- gen dessa gälla s. k. småsaker eller stora ting, som förekomma i vårt förhållande till andra.
Ingenting är mera pröfvande för tålamodet eller upprifvande för känslan, än beröringen med per- soner, hvilka ej akta för något att br3 ' ta ord och aftal, så snart nämligen dessa komma i den rin- gaste konflikt med deras egna tillfälliga tycken eller att korsa deras små planer.
En längre tids daglig sammanvaro med en eller flere individer af denna kategori är olidligare än till och med en tillfäl lig beröring med någon notorisk dy rkare af en af de sju dödssynderna, ty för en dylik person kan man taga sig i akt; man vet hvar man har honom och kan gå ur vägen för honom.
Men en människa, som i det dagliga lifvet, af pur egoism eller tankelättja, bryter ord och af- tal lika lättsinnigt, som hon gör upp förslag och planer, är så oberäknelig, att man aldrig får sin- nesro i hennes närhet.
Slingrande som hennes tankegång blir hennes handlingssätt, och tio gånger om dagen står man i fara att stöta sam- man med något af hennes hugskott och lika många gånger får man passa på att ej bli in- trasslad i det släp af olika uppgifter, » omforma- de faktas och undanflykter, som följa detta slags opålitlighet i hälarne.
Ty denna karaktärsbrist
IDUN 312 finner man ej så sällan förenad med stor energi, då den egna viljan skall genomdrifvas, och fram- gången däri inger en sådan människa en hög föreställning om sig själf och en absolut motvilja för att inför någon erkänna sig ha begått ett fel eller en orättvisa.
Denna karaktärsbrist synes mera sällan före- komma bland män, emedan deras verksamhet, i de flesta fall, tvingar dem till att hålla ord och aftal i de ting, som ligga inom deras arbetsfält eller affärsverksamhet; och skulle de svika häri, är deras undergång blott en kort tidsfråga.
Men punktlighet och ordhållighet på dessa områden äro långt ifrån alltid förenade med aktning för ord och aftal i hvad som rör nemlifvet och familjen; här söker mången man att liksom taga sin skada igen för det plikttvång, som samhället pålägger ho- nom, och det tyckes ibland som om en sådan person funne ett sjukligt nöje i att omkullkasta hvarje aftal, som han ingått med sina närmaste, när dessa aftal i minsta mån besvära honom.
» Den kvinnliga naturen », som beskylles och ur- säktas för så många särskilda svagheter, tillskrif- ves ju företrädesvis bristen på ordhållighet, och visst är att denna brist visar sig för världen vida oftare hos kvinnor än hos män.
Eller rättare, den har hittills framträdt oftare hos de förra än hos de senare; ty i samma mån som kvinnan in- träder i affärslifvet och, öfver hufvud taget, på samma arbetsfält som mannen, tvingas äfven hon att i samma grad som han hålla ord och aftal, och det blir då en öppen fråga, huruvida ej de båda könens » natur », i afseende på ord- hållighet i s. k. småsaker, är ungefär densamma.
Studerar man lifvet, människorna, utan att vara inpyrd med inlärda teorier och insupna för- domar, kommer man förr eller senare till den åsikten, att det som kallas brister i vår natur, oftast är en brist i en persons uppfostran och handledning under barndoms- och ungdomstiden.
Hur mycket trassel, obehag och sorger skulle ej försvinna ur familjelifvet, om hvarje barn lika noggrant lärde sig hålla ord och aftal, som det tillhålles säga sitt eget namn, hälsa på en gäst, lära sig a b c och multiplikationstabellen 1 Huru många brutna vänskapsband, hur ' många olyckor och brott hafva icke sin egentliga källa i en lättsinnig och själfvisk lek med ord och aftal, fast man mången gång söker denna källa på helt andra af människosvagheternas område och så sorgligt ringa påaktar vikten af att bibringa det unga släktet aktning och vördnad för hvarje in- gånget aftal.
» Som de gamla sjunga, så kvittra de unga, » säger ordspråket, och det är icke barnanaturens, utan uppfostrarnes skuld, om ungdomen lika lätt ingår på aftal och gifver sitt ord, som den bryter desamma.
Ingenting är vanligare, än att de, som uppfostra sina barn, tanklöst gifva sitt ord på det eller det; än är det ett hotfullt löfte om straff, än ett aftal om en gåfva eller att nöje; men straffet uteblifver, aftalet slås bort, utan att uppfyllas, och barnen lefva i en stän- dig osäkerhet om hvad de skola tro eller vän- ta.
Snart känna de instinktmässigt, att det stöd, deras inre människa kräfver, är som ett vajande rör; bor en stark ande i barnet, för- härdas den då lätt i ringaktning och trots mot föräldra- och läraremyndigheter; de sva- gare bli själfva rör, som drifvas hit och dit af hvarje lifvets inkast.
I båda fallen kunna de — om lyckan är dem huld — blifva så kallade hyggliga människor, men där skall ske ett under- verk eller ock en tidig och häftig omstörtning i rådande förhållanden, om barn, hvilka lefvat i ett dylikt osäkerhetstillstånd, utträda i världen, utan att vara behäftade med samma karaktärs- brist som sina uppfostrare.
Om det är » af födsel » eller blott af » ohindrad vana », som barn i allmänhet ha en sådan böjelse för att taga löften och göra aftal med jämnåriga lekkamrater, kan ju lämnas därhän; men det är af största vikt att tidigt bibringa de små en så- dan vördnad för löften och aftal, att de taga sig i akt förätt lofva annat, än hvad de veta sig kunna hålla.
Och beträdas de med att t. ex. ha lofvat en kamrat en handräckning i lek eller vid något, arbete, måste de strängt tillhållas att uppfylla aftalet, hur det än månde kosta på och huru stor försakelse af något nöje eller fördel som blifver följden.
Ett till dylik plikttrohet uppfostradt barn utöfvar ett i hög grad stärkan- de exempel på kamrater och tvingar äfven dem till en ordhållighet, som slutligen införlifvas i den böjliga, tillväxande karaktären, och man har mindre att befara af dåligt kamratskap för ett barn, som lärt sig hålla ord och aftal, emedan denna, i ädlaste mening, furstliga egenskap ut- 1897 öfvar ett slags härskarvälde, som ingifver respekt och vördnad.
En form af aftal förekommer ofta bland barn och stundom äfven emellan äldre personer.
Hvem känner nämligen ej igen detta: » Lofva mig att göra det jag nu vill be dig om! » Eller detta: » Lofva mig heligt att förtiga hvad jag nu vill säga dig! » Eller också: » Du skall få (så eller så mycket), om du lofvar att uträtta det, som jag har i sinnet att be dig om I » Dylika förslag till aftal anses ju af de flesta som något rent oskyl- digt, och dock äro de till sina möjliga konsekven- ser allt annat än detta.
Det kan ej nog varmt och klart inskärpas i det gryende barnaförstån- det, att man hvarken kan eller får göra löften eller aftal i blindo.
Många af våra gamla folksagor innehålla be- rättelser om de sorger, som vållats genom dylika aftal med hemlighetsfulla makter, och äfven den bibliska skildringen om den halft hedniske här- föraren Jephtas ' förhastade löfte är — i förbi- gående sagdt — väl ägnad att bibringa en hälso- sam fruktan för ingående af något slags aftal, utan att veta hvad saken kan komma att gälla.
Men skulle ändå barnet falla i denna snara, lagd för dess njmkenhet, måste man taga saken allvarligt, ty i barnets värld finnas egentligen inga småsaker, och det borde i fråga om löften ej heller finnas några sådana för oss äldre.
Det är troligt, att, ifall en dylik uppfostran blefve mera allmän, skulle färre hemliga ordenssällskap trifvas, men här blefve säkert i stället en större ärlighet i samfundslifvet och mera harmoni och glädje i våra sällskapskretsar samt i hemmets värld.
* " Iduns romanbibliotek ".
Sedan det omtyckta poetiska albumet » Kvin- nornas bok » nu afslutats med Jenny Nyströms vackra för sättsplanscher, hvilka medfölja dagens nummer, begynna vi med nästa vecka ett nytt svenskt originalarbete; Mot sin lycka, berättelse af Sigrid Elmblad (Toivo).
Den begåfvade författarinnan är väl bekant för vår publik, särskildt genom sin poetiska alstring och äfven en och annan fängslande prosanovell.
itMoi sin lycka)) utgör emellertid hennes första försök i den stora romanens stil och innebär således i viss mån debutens pi- kanta intresse.
Vi äro visse, att den nya be- rättelsen lifligt kommer att fängsla våra lä- sarinnor.
* ^vinnol^on / erenserv enlighet med vårt löfte i förra veckans r nummer vilja vi nu här gifva våra lä- sarinnor en resumé öfver den nyss afslutade kvinnokonferensens särskilda föredrag och förhandlingar.
Första föredraget hölls af professorskan Agda Montelius om Välgörenhetens mål och medel.
Efter en inledande påpekning af huru misskändt och misstydt ordet väl- görenhet blifvit i såväl " de gifvandes som de mottagandes läger öfvergick talarinnan till en återblick på medeltidens och kato- licismens allmosegifvande.
Då skänktes och härbergerades med den förutsättning att den gifvande själf kunde räkna sig den goda gärningen till förtjänst eller som ett försonande af ett begånget ondt; och månne man icke stundom än i dag påträffar en reminiscens af detta åskådningssätt?
Där- efter framhölls den stora fara, som ligger i ett omdömeslöst, om ock välvilligt gif- vande, ty almosan förslöar lätt.
Första gången är det den fattige svårt att tigga, för hvarje följande går det allt lättare.
En individs, liksom ett folks största skatter äro själfkänslan och oberoendet.
Det be- höfves en varaktig, stödjande, ledande hjälp, som verkar återupprättande och slut- ligen gör hjälp obehöflig.
Härpå följde en redogörelse för Föreningens för välgören- hetens ordnande syftemål och arbetssätt samt en uppmaning till hvar och en att i välgörenhetsväg verka för sammanhållning och planmässigt arbete.
Härefter talade fröken Gertrud Adelborg om Fredrika-Bremer-förbundets uppkomst och utveckling.
Citerande Sofia Adlersparres ord: » arbetet är lifvets betingelse, arbetet är lif- vets välsignelse », framhöll talarinnan, huru- som kvinnorörelsen har till mål att åt kvin- nan vinna rätt att efter förmåga arbeta för samhället och att få detta sitt arbete er- kändt lika med mannens.
Men tyvärr var det blott på de lägsta posterna inom äm- betsverken som staten öppnat tillträde för kvinnan, och lönevillkoren tvinga henne till sådana ekonomiska försakelser, att hon ej alltid vore i stånd att gifva det bästa möj- liga af sin kraft.
Statens sätt att så handla påverkar den enskilde arbetsgifvaren och förringar uppfattningen om kvinnans arbete.
Äfven påvisades, huru förhållandet tedde sig på det industriela gebitet, och den grad- skala af försakelser, ända till nöd, som fabriksarbeterskan är underkastad.
Här- efter öfvergick talarinnan till en öfversikt af de arbetsfält, som för kvinnorna voro tillgängliga, samt dessas nuvarande rättig- heter inom det kommunala och politiska lifvet.
Redogörande för Fredrika-Bremer- förbundets verksamhet, samt hur bland för- bundets syften ett af de främsta vore att särskildt hjälpa den bildade arbetande kvin- nan, betonade talarinnan skarpt nödvändig- heten af en praktisk specialbildning.
Skol- undervisningen är dock för flickan mera kostsam än för gossen, och att kunskap är en lika viktig sak för henne som honom tyckes ej ännu genomträngt det allmänna begreppet.
Ordspråket: » spar på far, pojke, så mors dotter får med » är att väl beakta.
För att underlätta denna flickornas sträfvan till studier hade från Fredrika-Bremer-för- hundet utgått initiativet till samlandet af en stipendiefond, som nu uppgår till 191,180 kronor.
Härmed är så ordnadt att hvarje län utdelar sin egen därinom samlade fond; det hela står under kontroll af en förvalt- ningsstyrelse i Stockholm.
Talarinnan slöt med en uppmaning till fast och enig sam- manslutning i och för en lugn, sansad och agitationsfri kvinnoemancipation.
(Starka applåder.)
Fröken Gina Krog från Norge höll här- efter föredrag om Kvinnosaken i Norge.
» Norge, Norge, du er vort, du er frem- tidens land!
Er du virkelig vort?
Er du fremtidens land?
Du er det, hvis du bliver vort — kvindernes land — da er du frem- tidens, mænds og kvinders land. » Med dessa entusiastiska ord började talarinnan, och hennes egen » dybe fölelse » ryckte genast hela auditoriet med sig.
Fröken Krog redo- gjorde för kvinnosakens utveckling inom Norge allt från den första väckelsen, som utgick från Camilla Collet, författarinnan till: » Fra de stummes lejr ».
Äfven Henrik Ibsens diktning hade haft ett djupt kändt inflytande på den norska kvinnans kamp för frigörelse.
I praktiskt hänseende vore visser- ligen ännu ej mycket vunnet, Norge var
1897 kvinnorörelsens yngsta dotter, men kanske att just denna dotter kände djupast, då det gällde frihetens sak, hjärtats sak.
Efter att hafva betonat, hurusom större frihet äfven i teologiskt-dogmatiskt afseende vore önsk- värd, då det gällde en rätt uppfattning af kvinnans ställning, framställde talarinnan den åsikten, att samfundsarbetet till sin djupaste grund var mera kvinnligt än man- ligt.
Ja, det fanns en tid, då allt arbete verkligen var kvinnans, utom krig och jakt.
Krig och jakt äro bestämdt okvinnliga — där må ej kvinnan rivalisera med mannen.
(Applåder och skratt.)
För kvinnosakens vi- dare f ramfärd i Norge och möjligheten till praktiska resultat behöfdes de makthafvan- des öra, » men mændenes hoveder være saa optagne med krigsforestillinger, og da ville de slet ikke have kvinderne med. » Talar- innan slöt med dessa ord: » Tiden er ikke vor, landene ikke vore, maa vi kæmpe med den store begeistring og den store taal- modighed. » IDUN våra stumma bröder.
Kulturen, denna vår största välsignelse, borde sträcka sitt för- ädlande inflytande till alla skapelsens indi- vider, således också till djuren.
Djurskydds- sträfvandet var ock ett kultursträfvande.
— Talarinnan redogjorde därefter för djur- skyddsintressenas uppkomst och tillväxt inom Sverige.
Prinsessan Eugenie var den som äfven här tog initiativet och så att säga lade grundstenen till djurskyddsföreningens bildande.
Ordets makt kunde ingen förneka; äfven att tilltala eller beteckna djuren med för- nedrande namn vore i stånd att inverka på allmänna uppfattningen.
Så t. ex. » osjälig », » djurisk », » dum som ett får » etc.
Det är ock kvinnan, hvars hjärta af modersinstink- ten manas att älska och ömma för det lilla hjälplösa barnet, som bör vara den första att sträcka sin skyddande hand öfver djuren.
Härefter upplästes en hälsning till kon- ferensen från fru R. Olivecrona, som af Sedan härefter ett telegram från &gt; Norsk ohälsa var hindrad att deltaga i dess för- kvindesagsf orening » upplästs, af slutades tis- handlingar.
Fröken Ehrnrooth frambar kon- dagens förhandlingar, hvarefter samtliga ferensens tack samt saknad af denna nit- konferensmedlemmarne begåfvo sig till ut- älskande vän för all sann kvinnorörelse.
ställningens folkkök, där middag intogs.
Onsdagens föredrag inleddes af fröken r * —, Lucine Hagman m e d: Mina erfarenheter om samupp fostran.
Sedan 15 år hade samskole- idéen mer och mer utvecklat sig i Finland, den hade vuxit med den lugna, sunda kraft som var det bästa löftet om dess varaktiga af bestånd.
Samskolan var den mest natur- pristäflingen angående Iduns liga formen för uppfostran.
Hemmet gaf samma vård, samma rätt åt gossar och julnummer.
flickor, hvarför skulle ej skolan göra det?
Hemmet och skolan måste stå i det inner- Som våra läsarinnor helt visst erinra sig, ligaste samband till hvarandra, skolan fort- läto vi i början af delta år en uppmaning sätter hvad hemmet påbörjat, därför be- utgå till vår läsekrets att insända förslag an- höfde den ock mödrarnas hjälp — deras gående årets julnummer och idfäste samtidigt kärlek, deras intresse och välsignelse.
Här- ifrån öfvergick talarinnan till en statistik tvänne pris å hvartdera 50 kronor för de bästa, Det ena af dessa öfver flickornas fallenhet för studier samt af oss accepterade förslagen.
en jämförelse mellan gossars och flickors pris gällde utstyrseln af Utgången olika håg för och uppfattning af samma ämne.
Så t. ex. uppfattade gossen lättare de större yttre dragen af en historisk ka- raktär, under det flickan gick mera in i smådetaljer.
Sällskapslifvet verkade stö- rande på flickans studier i de högre klas- serna.
Detta skilde också kamraterna.
Hvar i sällskaps- och nöjes-lifvet frågade man väl efter den 17-årige gossen, under det att flickan vid samma ålder där intog en bestämd auktoriserad plats.
Samunder- visningen verkar höjande på gossarnes sed- liga moral och gifver flickorna mera om- döme och karaktärsfasthet.
Fröken Hanna Anderson talade om Kvinno- klubbens idé.
Denna förenings program för- klarades icke innebära några samhällsomstör- tande planer, ville ej syssla med politiken och på intet vis deltaga i några l:sta maj- demonstrationer.
Syftet var att genom till- fälle till umgänge och tankeutbyte höja intelligensen och utvecklingsmöjligheterna.
Kvinnoklubben är särskildt ämnad att vara en uppfriskande tillflyktsort för kvinnor, som genom sitt arbete äro ställda utom hemmets sfer.
Klubblokalen är öppen hela dagen året om och inom dess hägn gifves tillfälle till både intellektuel rekreation och hvila.
— Det för djurens skydd arbetande lägret hade sin målsman i fru Elna Tenow, hvars föredrag, En insats i kulturutvecklingen, var stämpladt af den varmaste méclkänsla för julnummersomslaget och har detta nu tillerkänts signaturen C — e, hvars framställda idé kommer att användas för det ifrågavarande numret.
Märkets inne- hafvare torde för prisets utfående insända namn och adress till redaktionen samt samtidigt styrka sin befogenhet genom att angifva innebörden af den prisbelönta idén.
Det andra 50-kr onor s-priset gällde, som be- kant, förslag till " en hufvudartikel af ovanligt och synnerligt intresse ".
Vid granskningen af de talrika skrifvelser, som öfver detta ämne ingingo, befanns det, att ett betydligt antal, om än i växlande form och ordalag, uttalade som sin åsikt, att det skulle vara läsekretsen mer än allt annat väl- kommet alt med anledning af tidningens tio- åriga tillvaro i julnumret få en uttömmande skildring från Iduns redaktions- och tryckeri- lokaler med porträtt af redaktionsmedlemmarne och den öfriga talrika medarbetar staben — en titt in, så att säga, bakom kulisserna i Iduns hvardagslif » hemma hos sig ».
Denna öfver- raskande samstämmiga opinionsyttring från vår läsekrets var oss naturligtvis dyrbar som ett bevis på dess sympatier, och vi kunna ej annat än villfara en så alskvärdt uttalad och allmän önskan.
En dylik artikel: " Hemma hos Idun " kommer alltså att bli hufvudnum- 313 mer i årets för öfrigt synnerligen omfångs- rika och omväxlande julhäfte.
Som emellertid framställame af denna tanke voro så många — öfver ett femtiotal — och priset, deladt på dem alla, skidle för hvar och en bli allt för oansenligt, ansågo vi rättast att verkställa lottning mellan samtliga dessa förslagsställare, och har därvid priset tillfallit fru Anna Falk, född Akerstein, Helvi, Gotland, hvilken torde meddela sig med redaktionen för detsammas öfver sändande.
Stockholm 1 oktober 1897.
* " Författaren till Cousinerna ".
T l.
r det väl en öfverdrifven liknelse, om TT vi i stället för det utnötta ordet » klöf- r- T verbla.d » tillämpa bilden » konstella- tion » på de tre kvinnonamn, som under förra delen af vårt århundrade och delvis äfven under den senare strålat på den svenska litteraturens firmament — namnen Fredrika Bremer, Emilie Flygare Carlén och Sofia Margareta von Knorring?
Den första tillhörde dessa kvinnor, som i handling visa, att det är ej endast man- nen gifvet att åstadkomma väckelser, att på sin andes barn förverkliga innebörden i det ädla maktspråket: Gån ut kring allt folk!
Den andras lifsgärning vann måhända ej samma genomgripande betydelse, men sä- kerligen bidrog den i lika stort omfång till att göra det svenska namnet kändt och aktadt.
Och gärna må medgifvas, att bredvid dessa två stjärnor den tredje lyser i kon- stellationen med ett ' något blekare sken.
Hon tillhör den likvisst.
Därför några enkla ord, ingen lärd afhandling, på hundrade årsdagen efter den, då » Författarinnan till Cousinerna » såg dagens ljus.
Biografiska data ur Sofia {Sophie staf- vade hon själf) von Knorrings *) halfsekel- långa lif återfinnas litet hvarstädes i u p p - slagsböckerna.
Följaktligen är det nog att här uppdraga ytterlinierna.
Äldsta dotter af öfverstelöjtnanten och hofmarskalken Chri- ster Göran Zelow (polsk härstamning) och Helena Sofia Gripenstedt (kurländsk här- stamning) föddes hon den 29 september 1797 på Gräfsnäs i Västergötland.
Hon säges redan tidigt ha varit liflig och svär- misk, men hennes eldiga temperament fick den nödvändiga motvikten genom en vårdad uppfostran och syskonbandet med de fyra systrarna.
Alla dessa systrar voro rikt be- gåfvade på hufvudets och hjärtats vägnar, och o m Sofia, som redan vid sju års ålder börjat syssla med författarskap, hette det i societeten under de tre år - - från det trettonde — då hon i Stockholm fullbor- dade sin uppfostran, att hon hade ej min- *) Som en kuriositet, antagligen känd blott af ett fåtal, må nämnas att namnet Sophie von Knorring återfinnes på ytterligare ett af kultur- historiens blad.
Ludvig von Tieck, den tyske romantikern, hade nämligen en syster, Sophie, förenad i sitt andra gifte med en lifländsk ba- ron von Knorring.
Hennes efterlämnade arbeten sakna emellertid hvarje betydelse.
314 dre än 25 talanger, däribland på den tiden så ovanliga — för en kvinna — som att simma, rida och gymnastisera.
Men ung-Sofi hade ytterligare ett plus, som åtminstone i kavaljerernas ögon upp- vägde alla de andra: en yppig, strålande skönhet.
Och många giljare hade hos henne förgäfves tiggt sin lefnadslycka, innan hon på nyårsdagen 1821 trädde i brudstol med sin faders frände, friherren och öfversten Sebastian Carl (icke Carl Sebastian, såsom det uppgifves till och med i Svenskt Bio- grafiskt Lexikon) von Knorring, ett lyckligt, med en dotter välsignadt äktenskap, som den 13 februari 1848 afbröts genom ma- kans död efter många års pinsamt bröst- lidande.
Det är med en egendomlig känsla man i våra dagar öppnar ett af Sofia von Knor- rings arbeten — något, som ty värr allt för sällan sker.
Man måste först och främst nöja sig med de gamla upplagorna, ty en nyare tids förläggare ha, kanske oklokt nog, ej vågat föranstalta moderna editioner.
Men väntar man att en unken fläkt skall slå mot en ur dessa » luntor », då väntar man förgäfves.
Slån till exempel upp för- fattarinnans ryktbaraste arbete » Cousinerna ».
Då man strax i början möter ett ord så- dant som » prevenerad », fruktar man att dränkas i en uppsjö af föråldrade gallicis- mer.
Men det är inte så farligt.
Hellre måste vi beundra författarinnans kraft att genomgående bruka modersmålet öfverallt, där ej en naturtrogen samtalston gjort motsatsen nödvändig.
Hvilket ej hin- drar att språket präglas af en — förlåt uttrycket — raffinerad elegans.
Det röjer, detta förstlingsarbete, en ovanlig beläsenhet i den tidens mera uppmärksammade vitter- het — men det blottar på samma gång en svaghet: den oemotståndliga frestelsen att sira hvarje kapitel med motto.