Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sig att, så snart ske kunde, i förening med Sveriges Rikes Ständer och-Norriges Rikes Stor-Ting, utgifva Straff-Lag i öfverensstämmelse med grunderne i båda Rikenas Lagstiftning, och Juslitias-Departemcnlet i Norrige i anledning deraf till Kongl. Maj:t inkommit med förslagtill en Nådig Proposition i ämnet, att framläggas Norriges nu församlade Stor-Ting; så hade Kongl. Maj;t, vid underdånig föredragning deraf i Norrska Stats-Rådet den 6 sisth Februarii, i Nåder behagat förordna, att Svenska Stats-Rådet skulle deröfver höras , dervid, efter hvad Hof-Ca neel lems vid handlingarnes öfversändande aflåtne skrifvelse tillika innehåller, Kongl, Majrt ansett den största möjliga likhet i straffbestämmelser böra ega rum emellan de i båda Ri - io Bil. till K. M. Nåd.
Propos. N:o 42. tena härom utkommande författningar, och alt derföre borde tillses, huruvida den blifvande Propositionen till Rikets Ständer i Sverige kunde ställas på enahanda grunder, sorn blifvit följde i det bifogade förslaget af Justitiae-Departementet i Norrige.
Då i följd häraf det yttrande, som, enligt Kongl.
Regeringens förordnande och deruti åberopade 87 §.
Regerings-formen, borde af Högsta Domstolen i förevarande ämne afgifvas, skulle, på sätt i allmänhet förfares med de Lagfrågor, som af Kongl. Maj:t till Rikets Ständer framställas, tjena lill en förberedande åtgärd för den Proposition , sorn Kongl. Maj:t vore sinnad, att till Rikets Ständer i Sverige framlägga angående samma ämne, ansågo Högsta Domstolens fleste Ledamöter det åligga Hogsta Domstolen att, i följd af förenämnde Nådiga Remiss, icke blott tillse, huruvida de i Justitia-Departementets förslag upptagne straffbestämmelser kunde med grunderne i Sveriges Statsförfattning, allmänna Lag och serskilda gällande Förordningar vara förenlige, och såsom sådane för Sverige antagliga, utan ock, derest sådant icke inträffade, i stället föreslå lydelsen af den Lag, som Högsta
Domstolen för sin del kunde anse lämplig till antagande i Sverige.
Efter sålunda stadgad grund för ären - Bil. till K. M.
Nild.
11 dets behandling, företogs sjelfva ämnet till öfverläggning, hvarvid och enär de i Justi tiae-Departementets förslag upptagne stadganden funnos i åtskilliga fall icke öfverensstämma med de allmänna grunderne för Sveriges Lagstiftning, Högsta Domstolens fleste Ledamöter tillstyrkte, på skäl, sorn. härnedanföre närmare utvecklas, att, enär Kongl. Maj:t finnér för godt att till Sveriges Ständer framlägga Proposition om en Straff-Lag emot Slaf-handels idkande af Svenska undersåtare, framställningen då måtte ske i enlighet med följande:
F ö r s 1 a g till Straff-Lag emot Slaf-liandel och delaktighet deruti. §. 1.
Svensk undersåte, som sjelf eller genom andra skaffar i sitt våld eller låter lill sig öfverlemna Neger eller annan person, man eller qvinna, i ändamål att behandlas såsom slaf, och honom eller henne i sådan egenskap bortförer eller bortföra låter till annan ort, samt derstädes antingen sjelf begagnar, försäljer ellet annorledes till annan öfverlemnar, skall mista lif sill genom halshuggning, 12 Bil, till K■ JU, Nåd.
Propos. N:o 43. §• 2- Nu kan så hända, att fartyg, hvaruti Negrer eller andra personer blifvit intagna lör att bringas i slafveri, varder anhållet, innan det från hamnen utgått eller efteråt under resan, eller inträffar annan händelse, hvarigenom de till slafveri å annan ort ämnade försättas i frihet innan de kommit att såsom slafvar på sådan ort användas, föryttras eller annorledes till annan öfverlemnas, då skall den, sora sjelf eller genom andra, inköpt eller på annat sätt bemäktigat sig desse i fartyget intagne personer, så oek Skepparen eller Befälhafvaren å det samma, straffas med fästningsarbete ifrån fem till tjugu år.
Och varder all misshandling, som å sådane till slafveri ämnade personer om bord å Svenskt skepp föröfvas, efter Svensk Lag ansedd och straffad. §. 3.
Hvar som utrustar, befraktar eller låter befrakta fartyg, att lill slafvars förande användas, eller, med kännedom af sådant ändamål , förskjuter eller anskaffar medel till utrustningen eller befraktningen , ingår försäkring, biträder med slafvars inköp eller försa Ijning eller på annat sätt bjuder, leger, hjelper eller råder annan lill handel med slafvar, Bil. till K. M. Md.
Propos. N:o 41.
13 eller deras hort föran de, så alt gerningen derigenom sker, straffas lika med den, som gerningen gjorde, efter thy som 1 och 3 §§. stadga.
All mindre delaktighet i brottet anses, efter de i 61 Gap. 2 och 3 §§.
MissgerningsBalken stagade grunder, med penninge-böler eller fästning med eller ulan arbete, efter omständigheterna.
Sådana böter skola fördelas, på sätt om förverkade skepp eller gods uti 8. §. sägs. §• 4.
Har någon af Besättningen elier andra fartyget åtföljande personer, hvilka tjenst eller befattning derå ega , antingen förut eller när han slik tjenst eller befattning sig åtog, fått kunskap, att skeppet var ämnadt till slafvars förande, då bör densarhma, enär sådant begagnande af fartyget, under bans vistande derå, inträffar, äntå att han nied slafvarne eller deras behandling sig icke befattat, straffas med arbete å Fästning från 2 till 8 år. §■ 5.
Svensk Embels- eller Tjensteman , som , i utöfningen af sin befattning, antingen uppsåtligen gynnar slafhandel eller ock på annat sätt gör sig skyldig till delaktighet deruti, skall för sådan brottslighet, enär 14- Bil. till K. M. Nåd.
Propos. N:o 43. lian ej ådragit sig dödsstraff, undergå, jemte förlust af tjenslen , dubbel bestraffning emot den, som bärofvan för enskilde personer är stadgad.
Det skall ock åligga hvarje Embets- eller Tjensteman, alt i allt hvad på honom, i oell för bans befattning, må ankomma, med nit efterspana oell till åtal befordra öfverträdelser af denna Lag, gå vederbörande med erforderlige upplysningar i detta afseende till handa, och sorgfälligt medverka till de brottsliges gripande och inställande till ansvar vid behörig
Domstol i Sverige, vid påföljd, att efterlåtenhet härutinnan såsom tjenstefel allvarligen beifras och straffas. §. 6.
Slaf, som lill Svensk hamn eller å Svensk jord ankommer, vare fri. §• 7- Brott mot denna Lag skola åtalas och dömas vid behörig
Domstol å den ort i Sverige, der brottet blifvit begånget, eller, när det skett utrikes, å den ort i Riket, dit den eller de brottslige först ankomma. §• 8.
Svensk undersåtes fartyg, som finnes föra slafvar , eller dem om bord taga , vare, Bil. till K. M. Nåd.
15 jemte flen laddning det samma i öfrigt innehar, förbrutet.
Likaledes skola penningar eller deras ■värde, som, efter hvad i 3. §. förmäles, blifvit i och för Slafhandel betingade, eller, der de äro använde, deras motsvarande belopp vara förverkade, Afhvad sålunda döraes förbrutet, skall, när åtalet sker vid Domstol i Sverige, hälften tillfalla Konungen och hälften den, som brottet upptäckt och gittat bevisligt göra.
Dömes åter till slik confiscation å utrikes ort vid de serskilda Domstolar, åt hvilka Kongl. Ma:jt uti Tractat med främmande magt uppdragit
Domsrätt i ämnet, skall hvad Svenska Staten, elter sådan Domstols beslut, tillkommer i behållning, sedan omkostnader afgått, vara Konungens ensak. §• 9- Denna Lag skall icke lämpas lill den händelse, att Svensk undersåte för eget behof begagnar, samt i sådant ändamål köper eller säljer slafvar endast inom det Land, der egande-rätt öfver slafvar är, efter Landets Lag, gällande.
x6 Sil• till K. M, Nåd■ Propos. N:o 43.
Om tillämpningen af de Straff-Lagar, hvilka funnits nödvändiga till förekommande af en afskyvärd handel med menniskor, icke skall inskränkas på ett sätt, som möjligen kunde förfela det åsyftade ändamålet, i dess allmänna omfattning, torde det ock höra iakttagas, att förbud emot sådan handel afser icke allenast Negrer, utan jemväl alla andra menniskor, som kunde utsättas för slafveri, hvilken utsträckning , emot hvad Justitiae-Departementets förslag innehåller, Högsta Domstolen, jemväl på sådan grund, i föregående förslag i allmänhet antagit.
Då menniskans frihet till sin person utgör en ibland de dyrbaraste af hennes naturliga rättigheter, och ett nödvändigt vilkor för utöfningen af de öfrige, måste ock det tvång, hvarigenom hon beröfvns denna rättighet, utan att hafva den förverkat, och hvarigenom hennes person och arbetsförmåga behandlas såsom en annans egendom, anses för ett bland de svårare brott, som emot henne kan föröfvas.
Med antagande af denna grundsats, följd äfven i Sveriges nu gällande allmänna Lag, der ett tvång å den personliga friheten, om än utan förlängd varaktighet, medförer för våldsverkaren påföljden af urbota bestraffning, Bil till K, M. Nåd.
N--o 42. ip ning, bör ock elt emot menriiskans frihet så ulöfvadt och så fortsatt våld, sorni 1 §, af detta förslag omförmäles, och hvarigenom hon oflast för lifstiden förvandlas till en handelsvara, hänföras till förbrytelse af den grofsta art, och såsom sådan med lifsstraff beläggas, utan alt afseende bör fästas derå, örn den köpte eller eljest emottagne slafveri redan dessförinnan varit sin frihet förlustig, hvilket, fastän lian genom öfverlemnandet ej försättes i svårare tillstånd, likväl icke i någon mon må lända till mildring för den, som , fortfarande med slafvens behandling, såsom sådan, gör sig delaktig i det våld, hvarigenom friheten först blef honom beröfvad, helst som det aldrig kan eller bör antagas, alt någon, med fri utöfning af förnuft och vilja, sjelf samtyckt till uppoffringen af sin personliga frihet, eller till en oafbruten behandling, såsom en annans tillhörighet.
I öfrigt och jemte det att berörde straff-bestämmelse anses afpassad både emot förbrytelsens grofva beskaffenhet och jemväl efter det till ifrågavarande brott närmast jemförliga stadgande i 2o:de Cap. g Missgernings-Balken, derigenom våld emot egendoms-rätt, till huru obetydlig del den Bilt t. R St, Prot. I.
Sami 2. Band, ?.
Haft, » ig Bil. till K. M. Nåd.
Propos, N:o 42. jin må förnärmas, belägges med enahanda ansvar, så har tillika i betraktande ingått nödvändigheten deraf, att emot de betydliga och för vinningslystnaden lockande fördelar, som Slafhandeln erbjuder, uppställa en motvigt genom den afskräckande bestraffning, som upptäckten deraf skulle medföra.
För bibehållandet af den i Sveriges Criminal - Lagstiftning antagne, på Rättsgrunder hvilande princip, att icke med lika påföljd strafFa det fulländade brottet och det före fullbor dan motverkade uppsåtet eller försöket dertill, har det funnits nödigt, att näst efter det grofsta brottet, då företagen Slafhandel vunnit åsyftad fullbordan, som i första §. förutsattes, uppfatta det förhållande, att på samma företag icke följt samma framgång, utan sådan händelse mellankommit, hvarigenom frihet blifvit beredd åt slafven, innan han, i fartyg inspärrad, hunnit till annan ort Öfverföras, och hvilka händelser, fastan icke genom någon förbrytarens åtgärd tillkomne, likväl, genom deras följd och inflytelse på den åsyftade gerningen, syntes i detta fall böra lända honom till godo i den mon, som hans gerning sålunda inskränkes lill en närmare likhet med egenskapen af det brott, hvilket Lagen i 20 Gap. 7 §.
Miss - Bil. till K. M. Nåd- Propos. No 42, gernings-Balken samt 177,9 års Förordning med böter och fästnings-ai bete belägger.
Möjligheten af sålunda uppkommande gradationer i förbrytelsen innebär ock nödvändigheten af gradationer i bestraffningen, desto hellre, som det, vid föreställningen om förbrytarens sätt att beräkna följderne af sitt brott, vore att förmoda, det genom en nedsatt påföljd för de händelser, hvarom nu är fråga , slafvarnes egare eller förare sannolikt skulle kunna afvändas från företaget att, genom slafvarnes afdagatagande, förekomma en befarad och förestående upptäckt, en grymhet, om hvars möjlighet historisk erfarenhet öfvertygar och från hvars föröfvande någon fruktan för ökadt straff ej skulle afskräcka, så vida lifvet redan, genom slafvens emottagande och bringande om bord, vore förverkadt.
Genom sådana åsigter och deras användande i straff-bestämmelser tro Högsta Domstolens flesta Ledamöter sig hafva , vid stadgandet i 2. §. rätteligen afsett Brottmåls-Lagstiflningens dubbla ändamål att förekomma brott och bestraffa, der de ej kunna förekommas; och hvad straffets beskaffenhet angår, torde närmast lifsstraffet, såsom det svåraste, frihetens förlust på längre tid och dermed förenadt tvångs-arbete kunna 20 Bil. till K. M. Nåd.
N:o 4.2. för den, som sjelf sökt andra deras frihet betaga, blifva den lämpligaste bestraffning, hvarvid det likväl måtte få bero på Domaren, att, efter pröfning af förekommande omständigheter, som qualificera förbrytelsen, bestämma en längre eller kortare tid för frihetens förlust, med den inskränkning likväl i en sådan pröfnings-rätt, att minst feni och högst tjugu år kunde i sådant hänseende utsättas.
För att än vidare åt slafven emot dess förtryckare bereda allt det skydd, som genom Lagstiftningens omtanka kan gifvas, liar det tillika ansetts af nöden, att i sammanhang med de föreskrifter, som åsyfta, jemte slafhandelns afskaffande, jemväl lindring uti de till slafveri ämnade personers olyckliga öde, intaga ett stadgande, hvarigenom deras våldsamma behandling, med ansvar efter Svensk Lag förbjudes; men om icke Doms-rätten i detta fall skulle för vida utsträckas, borde det tillika, såsom nu skett, iakttagas, att sådan misshandling, begången utrikes, icke kunde blifva föremål för Svensk Domstols behandling i annat fall, än om sådant å Svenskt skepp af Svensk undersåte sig tilldragit.
Utan att söka ingå i uppfattning af alla de serskildte förhållanden, som skulle ut - 7t C Bil. till K. M. Nåd.
Propot.
N:o 43. si märka större eller mindre delaktighet i dessa brott, hafva Bogsta Domstolens fleste Ledamöter ansett det tillräckligt, att hufvudsakligen följa de allmänna grunder, sorn innefattas i 61.
Gap. Missgernings - Balken, hvarest afhandlas örn delaktighet i missgerningar eiler medvetenhet deraf; likväl har det funnits icke vara olämpligt, att serskildt, såsom i början af 3 §. skett, utmärka och till den grofsta art af delaktighet hänföra sådana väsendtliga biträden, som vanligen befordra den för Slafhandelns drifvande cmelian serskildta Land nödvändiga sjöfart; och ehuru, i sammanhang dermed, eller i frågan om besättning å fartyg, som förer slafvar, det förekommer, att de på det verksammaste sätt biträda den hufvudsakligen brottsliga, helst Skepps-Befälhafvaren skulle, utan biträde af besättning, vara utur stånd satt till resans fortsättande, och af hvilket allt skulle möjligen kunna dragas den följd, att sålunda hehjelplige personer, enär de om gerningen förut bevisligen haft kunskap, borde, med tillämpning af grunderne i förenämnde Capitel, straffas lika med den, som gerningen gjort; så har man likväl, å den andra, funnit öfvervägande anledningar till en mindre straffbestämmelse, enär i beräkning tages den förlägenhet, för hvilken sådane personer, i händelse de äro närmare eftersinnande , skulle vägra sitt vidare biträ - 32 Bit. till K. M. Nåd.
Propoa.
N:o 41. de, sedan skeppet redan ankommit till den ort , der företaget borde utföras , sannolikt blifva blottställde genom deras qvarlemnandei främmande Land, utan medel till bergning eller hopp om utväg att kunna till Fäderneslandet återkomma ; med hänseende hvartill Högsta Domstolens fleste Ledamöter, serskildt för besättning eller andre fartyget åtföljande personer, hvilka tjenst eller befattning derå ega , för endast en sådan deras delaktighet, föreslagit straff med fästningsarbete , jemväl med rättighet för Domaren att , efter sig företeende omständigheter, afpassa bestraffningen emellan 2:ne år, såsom den minsta graden, och 8 år, såsom den högsta.
För den händelse, då en elier flere af Besättningen, först under den redan böi jade sjöresans fortsättning, erhålla kunskap om skeppets bestämmelse alt föra slafvar, hafva Högsta Domstolens fleste Ledamöter ansett något serskildt stadgande ej vara af nöden, enär ett sådant fall och denne persons förhållande i anledning deraf, eller det mer eller mindre verksamma biträde lian lemnar, böra hänföras till någon al de delaklighets-grader„ som i 3 §. och de der åberopade Lagrum upptagas.
Om Lagar i allmänhet, och Brottmåls - Bil. till K. M.
Propos. N:o 42. 23 Lagar i synnerhet, icke skola förfela den verkan, sorn med dem påräknas, måste ock , såsom ett nödvändigt vilkor, förutsättas lydnad för Lagar och nit i deras handhafvande hos dem, hvilka det tillhör att vaka öfver Lagarnes efterlefnad, hvarföre Högsta Domstolens fleste Ledamöter icke eller dragit i betänkande, att för den Embels- och Tjensteman, som beträdes med deltagande i förbrytelsen eller dess gynnande, utan att hafva gjort sig till dödsstraff skyldig, föreslå ett, jemte tjenslens förlust, fördubbladt ansvar emot den enskilde förhrytarens, samt för den Embets- och Tjensteman, som genom åsidosatte skyldigheter våller, att förbrytelsen ej upptäckes och beifras, ansvar, såsom för tjenslfel, att efter omständigheter bestämmas.
Ehuru det förekommer föga sannolikt, att någon slaf skulle, såsom sådan, lill Sverige öfverföras och här begagnas, har Högsta Domstolens fleste Ledamöter likväl ansett den föreslagna Lagen böra, för fullständighetens skull, upptaga det allmänna stadgande, alt slaf, som till Svensk hamn eller å Svensk jord ankommer, skall i hillet försättas.
Vid bestämmande af Domstol för upplagande af brott emot denna Lag, äi för de 24 Bil. till K. M. Nåd.
Propos. N:o 42. händelser, då de samma tilldraga sig i Sverige, den grund följd, som i 10 Gap. 21 §.
Bättegångs-Balken sladgas, att de ransakas och dömas vid behörig
Domstol A den ort, der gerningen gjord är, hvaremot ide fall, då den skett utrikes, lämpligast torde vara, att, med anledning af 22 §. i samina Capitel och Balk, förordna om målets upptagande vid Domstol i den ort , der den brottslige först ankommer.
Vid öfvervägande deraf, att orsaken till oftanämnde , mensklighelen vanhedrande, handel igenfinnes, om icke alltid, åtminstone oftast, i vinningslystnaden, har man tillika ansett det med Lagens ändamål enligt, att göra påföljden af upptäckt slafhandel, jemväl genom förlust af egendom, kännbar icke mindre förden ertappade förbrytaren, än äfven för den, sorn till
Slafhandel utrustat skepp eller försträckt medel, men, i följd af försinliga tillställningar eller hemliga öfverenskommelser med Befälfhafvaren å fartyget, förblifver oupptäckt, under det denne och andre till företaget begagnade personer med kroppsstraff umgälla förbrytelsen.
Derföre torde så väl i förra, som i senare hänseendet, förlusten af fartyg, laddning och betingade medel, på sätt i 8 omförraäles, vara en rättvis och lämplig Bil. till K. M. Nåd.
25 påföljd för slik, på bekostnad af menniskans frihet beräknad , vinningslystnad.
Delning af den egendom, som efter denna Lag dömes förbruten, har för den händelse, då åtalet skett vid Domstol i Sverige, hvilket förutsätter åklagares åtgärd, blifvit föreslagen i öfverensstämmelse med det fördelnin gssält, som uti de i senare tider utkomne författningar vanligast blifvit iakttaget.
Ehuruväl den Tractat emellan Sverige och England, hvarigenom Kongl. Maj:t förbundit
Sig, att i samråd med Rikets Ständer i Sverige och Stor-Tinget i Norrige utfärda Straff-Lag emot allt deltagande i Slafhandeln af Svenska och Norrska undersåtare, sålunda synes afse en allmännelighet, som ej skulle tillåta större eller mindre undantag derifrån, har dock uppmärksamhet blifvit fästad derå, att åtskilliga besittningar i Colonier och Stater utom Europa, der egendoms-rätt öfver slafvar gällande är, kunna innehafras af Svenska undersåtare, hvilka, i likhet med Landets lagar och bruk, ega och begagna slafvar, och att, genom denna rättighets upphäfyande, den ort, hvarest den egentliga arbets-classen utgöres endast af slafvar, de menligaste följder skulle uppkomma för sådana Svenska undersåtare, icke blott genom förloradt arbets-biträde eller 26 Bil. till K. M. Nåd.
Propos. N.o 42. betjening, utan jemväl genom mistning af det påräknade penninge-värde, som ä sådan 011 ligger i sjelfva slafvens person.
Vid detta förevetande liafva Högsta Domstolens fleste Ledamöter ansett det betänkligt, alt tillstyrka denna Lag i så allmän omfattning, att Svenska medborgare skulle derigenom sättas i nödvändighet att, till undgående af bestraffning, skilja sig från deras lofligen åtkomna egendom eller öfvergifva ett Land, der de i lofliga förehafvanden sig uppehöllo, och af dessa skäl hafva Högsta Domstolens fleste Ledamöter, i likhet med hvad Justitiae-Departementets förslag också innehåller, funnit ett undantag af nöden, hvilket likväl, med den uppställning, som 9 §. utvisar, blifvit i den nion inskränkt, att ett missbruk deraf, till misstydning af Lagens öfriga sladganden, svårligen skulle kunna ega rum.
Efter att sålunda hafva utredt grunderna för de skiljaktigheter, som förefinnas emellan föregående förslag, och det som Justiliae-Departernentet afgifvit, återstår att anmärka, det Högsta Domstolen, utöfver hvad delta förslag innehåller, dels om Em hets- och Tjenstemäns skyldighet i afseende på beifran af ifrågavarande förbrytelse, dels ock om delaktighet deruti, ej funnit nödigt alt gifva föreskrifterne derom den utsträckning, Bil. till K. M. Nåd.
Fropos.
N:o 42. 2? sora 8 af Justiliae-Departemenlels förslag innefattar.
Ehuru det ej bör betviflas, att hvarje Svensk med afsky anser den föraktliga Siafhandeln och känner sig af egen inre drift beredvillig alt medverka till förbrytelsens uppdagande och beifran, har Högsta
Domstolen likväl ej ansett någon serskild forskning härom kunna, såsom åliggande, och med stadgande om ansvar för uraktlåtenhet, anbefallas , hvaraf följden skulle blifva, att hvarje Svensk, utan att det tillhörde hans embete eller tjenstebefattning, skulle kunna förpligtas till en i allmänna sammanlefnaden högst obehaglig och för inbördes förtroende menlig tillsyn öfver andras förehafvanden, och hvilken tillsyn, i fråga om förbrytelser emot andra Nationers Lagar, i delta ämne vore, i Högsta Domstolens omdöme, ännu mindre lämplig.
Icke eller har Högsta
Domstolen uppställt något stadgande, svarande emot 9 §. i Juslitiae-Depai tementets förslag, hvarigenom befrielse från straff utfästes för vissa der upptagne personer, enär de inom bestämd lid angifva sine medbrottslig, och beledsaga angifvelsen med sådan bevisning, att den angifne kan gripas och lagligen tilltalas.
Genom 17 Gap. 9 §.
Rättegångs-Balken , sådan den linnes uti Kongl, Förordningen S8 Bil, till K. M. Nåd.
Propos, N:o 4.3. den 2o:de Januarii 1779» är det stadgadt, ”att angifvare, då han uti något brott sin medbrottslige upptäcker, ejma undgå straff för delaktighet deruti;” och Högsta
Domstolen har i förevarande fråga ej funnit något skäl att tillstyrka förändring i denna grundsats, hvars borttagande sannolikt skulle i moraliskt hänseende medföra mera skadlig än gagnelig inflytelse. Justitise-Rådet Grefve Hård var ifrån förestående yttrande skiljaktig, och aflernnade skriftligt utlåtande, så lydande: ”Vid afgifvande af underdånigt yttrande enligt 87 §.
Regerings-formen, rörande det till granskning meddelade förslaget till Nådig Proposition till Norrska Stor-Tinget om Straff-Lag i afseende på Negerhandeln, anser jag detta yttrande böra inskränkas till bedömande af de föreslagna Lagbestämmelsernas enlighet med grunderna för Svenska Brottmåls-Lagstiftningen , sådana de finnas utförde i våra nu gällande Lagar.
I fråga om de serskilde arter af förbrytelser, som skulle utgöra föremål för bestraffning, synes, vid jemförelse af n §. i förslaget, att de i 1 §. omförmälde åtgärder afse Negrers bortförande uti det Land, der de äro inhemska, och tagande om bord Bil. t. K. M, Nåd.
Propos, N-.o 42, a9 för alt derifrån bortföras, i afsigt att bringa dem i slafveri.
Dessa åtgärder anses, enligt förslaget, mest straffbara; dernäst åtgärder med Negrers transporterande från hembygden, och sluteligen handel om Negrer, som äro, genom bortförande eller tagande om bord, beröfvade friheten, och befrämjande af sådan handel, jemte blotta försöket lill Negrers bortförande eller lagande om bord.