Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fullkomligt så belåten var däremot inte Elma, isynnerhet som hon under renskrifningen hade en förnimmelse af att somliga fraser lä to litet konstigt.
Men det kändes så skönt att ha blif- vit lättad från det svåra bekymret, att hon skref in alltsammans utan vidare grubblerier.
Det fick nu gå som det ville.
Några da ' r därefter, när den lektion nalkades, då de skulle få igen sina kriaböcker, kände hon sig emellertid litet orolig, och det var med klap- pande hjärta hon slutligen satt på sin plats och såg, hur rektorn löste upp bandet, som var sla- get i kors omkring alla de blå skrifböckerna.
Så började han gå igenom dem.
Det ena namnet efter det andra ropades upp.
Den ifråga- varande krian kritiserades och lämnades med anmärkningar eller beröm tillbaka till sin för- fattarinna.
Men alltjämt dröjde han med Elmas bok.
Hon kunde se, när det låg bara fyra böc- ker kvar på katedern.
Så låg där endast tre.
Så två.
Till sist en enda, hennes.
Då stod hjärtat nästan stilla i hennes bröst.
Rektorn öppnade denna sista bok, strök med handen öfver sidorna för att få dem att ligga nere och såg på Elma.
» Har Elma Torngren skrifvit den här krian själf? » frågade han.
Hon tittade bort, dröjde litet, men svarade så ett tyst » ja ».
Då vände rektorn åter blicken till sidorna och började läsa.
» Om våren!
Våren är en vacker årstid.
Då den kommer, lyfter den ömt som en god mor det kalla, is- diamantbeströdda vintertäcket från världens alla samtliga individer, hvilka utgått från skaparens mästarhand, såsom både från fiskar och små fåglar och från människor och från alla dägg- djur.
Det knoppas i de stilla, fridfulla lundar- nes torra nakna grå trädbenrangelsskelett lika-
IDUN ill lifvets höst ifrån dess vål- en bro, som lätt kan brista, går; därunder brusar dödens flod, och ung som gammal, ond som god kan störta ned en sorglös stund, en aningslös sekund.
Och där vi gå hvarenda dag bland tusen själar, du och jag.
O, tänkte man dock rätt därpå, o, ville man det rätt förstå, hur lätt en graf kan öppna sig för dem, för dig, för mig!
Att midt i lyckans rikedom en blomrik stommar kan stå tom.
Att ej en blick, att ej ett ord kan nå den man haft kär på jord, fast kanske man i tanken har så mvcket osasdt kvar.
O, kärlek, må du gifva allt, ej kyla det, som dock blir kallt, ej dölja skatter under rost, ej fagra blommor under frost, ej låta sol i moln gå nei- den tid, som Gud dig ger!
Ett lif är alltför armt, för kort i gagnlöst agg att nötas bort.
» Jag har dig kär, jag älskar dig. » Hur lätt de orden säga sig.
Hur tungt att gå liksom i bann vid sidan af hvarann.
O, hör, jag ropar högt ditt namn!
O, se, jag sträcker ut min famn!
O, låt mig slutas af din arm, i fröjd att den är stark och varm, och låt min blick dig säga ömt allt livad jag rikast drömt!
Hur ofta stod jag icke förr i längtan bakom känslans dörr att kunna säga gladt och fritt: Jag har ett hjärta, som är ditt; nu bryter det sin dam till slut, nu vill det stängda ut!
Tag hvad jag har, gif livad du kan!
Det band, som kärlek en gäng spann, jag binder till en dubbel knut.
Jag binder den till lifvets slut, ty musselskalet krossadt är, min allra hjärtans kär!
Sigrid Elinblad, (Illustratör: David 8 Ljimgdah '.
väl som i människobarnens af mörkret och kölden hopkrympta och förtorkade hjärnkamrar och hjärtevrår.
» Ack, du ljufva, outsägliga, tjusansfullaste vår, » ropa marken och träden och buskarna, » kom och kläd oss i bröllopskläder, ty vi vilja fira vår bröllopsfest!
Ack, kom och kläd oss snart, mycket snart, ty vi längta och trängta ... » Här tittade rektorn upp öfver glasögonen med en min, som lät hans auditorium förstå, att det inte var förbjudet att fnissa.
Rundtom- kring hördes också kluckande ljud och hvart- enda par flickögon stirrade på den stackars Elma, som satt där röd som en pion och mer än väl kände alla blickarna, fastän hon såg ned i pulpeten.
Rektorn fortsatte: » Ja, af hjärtat gärna, » svarar våren.
» Därpå börjar den kransa alla ängar med tusen sinom mångtusen guldskimmerprunkande och purpur- strålande blomstergirlandrankor och lärkorna slå sina underbara drilleriarior i trädtopparna.
De äro spelmännen på naturens bröllopsfest.
Och glada och uppspelta äro de utan något alkohol att stimulera sina små förtjusande sångarstrupar med.
» Här strök rektorn åter med handen öfver boksidorna i det han såg upp.
» Jag _behöfver visst inte läsa längre, » sade han.
» xir det ännu någon som tror, att Elmii Torngren skrifvit den här krian själf? » Längs alla pulpetraderna gingo högljudda fnissningar, men annars kom det inte något svar.
» Ja, jag tror nu inte heller, » återtog läraren, » och jag antar, att Elmas påstående att hon gjort det bara gällde renskrifningen.
Eller hur, Elma? » Det var inte lönt att neka längre.
» Ja », sade den lilla flickan ännu tystare än förut.
» Hvem har författat den då?
Är det någon af kamraterna? » » Nej, » ljöd svaret fortfarande som en ande- hviskning.
» Är det någon faster eller moster? » Nu kom det inte något svar alls, » Kanske husmamsellen? » Absolut tystnad.
» För inte är det väl barnjungfrun heller? » Intet svar.
» Jaså, Elma har inte så mycket förtroende för mig, att hon vill säga mig det.
Nåja, det har jag strängt taget inte heller med att göra, när det inte är någon af kamraterna.
Men fusk är det lika fullt för det, och Elma vet hvad jag sade det skulle bli för straff för något sådant. » Hon fick gå och hämta sin bok och rektorn yttrade inte ett ord mer om saken.
Men hemma gick hennes far i spänning öfver krians öde, och som han visste, hvilken dag den skulle lämnas igen, så var hans första fråga vid middagsbordet, hvad rektorn hade sagt om upp- satsen.
Elma såg ned på sin tallrik.
» Åh, just ingenting, » sade hon.
Hon kunde väl inte säga sin pappa, hur blodigt man hånat hans snillefoster, och att rektorn till och med undrat, om barnjungfrun skrifvit det.
» Just ingenting, » upprepade källarmästaren förargad.
Han hade så säkert väntat, att upp- satsen skulle göra lycka.
» Sa ' han verkligen ingenting särskildt? » Elma mumlade något om en del staff el, föl att göra det hela mera troligt och så öfvergÉ man ämnet för den gången, ehuru källarmästaren hela eftermiddagen var vid.
dåligt lynne till följd af sårad författarstolthet.
När veckan var slut, kom " Elma emellertid hem med en anmärkningsbok, som hon dröjde i det längsta att visa fram.
På måndagsmorgonen måste hon likväl göra det, ty fadern skulle skrifva in sitt namn.
Han studsade, då han fick se anmärkningen, den första i hela boken och den enda hans flicka någonsin fått.
En anmärkning för fusk!
Elma rodnade och bleknade.
Alltsedan kria- dagen hade hon grufvat sig för denna stund och funderat på hvad hon skulle svara på sin fars frågor, ty att säga att hon fått den där anmärk- ningen för hans skull, det kunde hon då rakt inte.
Hon hade inte något vidare godt hufvud, men i stället en fin instinkt, och hon förstod dunkelt, att det på något sätt skulle såra honom djupt, ohjälpligt, outplånligt, om hon gjorde det.
Hellre då draga till med hvad som helst.
Men hon hade glömt alla historier hon tänkt ut och stod där nu darrande och tyst som en riktig brottsling.
IDUN Det enda hon till sist kunde hitta på var att kasta sig om faderns hals och brista ut i snyft- ningar.
Men han sköt henne ifrån sig och förhöret började.
Så godlynt han än var, kunde han bli mycket allvarlig ibland, och han hade starka ambitionskänslor både för egen och sina barns räkning.
Hvarför hade hon fått anmärkningen?
Det ville han och det skulle han veta. '
Elma påstod att det var för fusk i en skrif- ning, men hon var inte vidare van att narras, och hennes uppgifter voro så sväfvande och motsägande, att fadern begrep att hon inte ville ut med hela sanningen.
» Säg mig nu ordentligt, hur det hänger ihop, » sade han strängt, » annars går jag upp i skolan och tar reda på det själf. » » Åh, nej, nej, gör inte det, » utbrast hon förskräckt.
Den hotelsen tycktes ha bättre verkan än alla hårda ord, och med ens löstes hennes tungas band.
Utförligt och brådskande talade hon om, hur hon mutat Selma Lindgren med karameller, för att hon skulle sticka åt henne konceptet till sin franska öfversättning under pulpeten, och hur lärarinnan kommit och fått se det sticka fram ur Elmas bok.
Denna bekännelse föreföll verkligen något så när trovärdig, och hon fick ändtligen gå.
Men då hon var borta, betogs hennes far åter af misstro.
Det var isynnerhet hennes ängslan för att han skulle gå upp i skolan, som tycktes ho- nom besynnerlig, och han beslöt att, så fort han fick en stund ledig, göra ett besök hos rektorn för ätt reda ut historien.
Fram på förmiddagen infann han sig också mycket riktigt i skolan och hade äfven den turen att få träffa rektorn, hvarpå han genast fram- förde sitt ärende.
Han ville veta, hur det för- höll sig med det där fusket i franskan, som hans dotter fått anmärkning för.
» I franskan, » upprepade rektorn.
» Nej, i franskan var det inte. » » Således ljuger hon också, » utbrast fadern, upprörd att finna så mycket sedefördärf hos sitt barn.
Eektorn försökte likväl att något förmildra saken.
» Kanske ett missförstånd, » sade han.
» An- märkningen gafs för en svensk kria, som hon låtit någon skrifva i sitt ställe. » » En svensk kria I » » Ja.
Och lusket var mycket lätt upptäckt, inte alls väl utfördt, » sade rektorn leende.
» Hon ville på inga villkor tillstå, hvem som hjälpt henne, men troligtvis är det er barnjungfru eller någon gammal sentimental mamsell! » » Hvad för något!
En gammal sentimental mamsell! » » Ja, hvad vet jag, men det såg så ut. » Rektorn kunde inte förstå, hvarför källarmä- staren i en hast blef så spak.
Inga flere frågor, inte längre någon indignation öfver dotterns dåliga uppförande, endast en tafatt ursäkt för att han gått upp.
Han ville bara v e t a.
Och så fick han tacka så m y c k e t.
Den dagen var källarmästaren mycket tj ' st vid middagsbordet, men när Elma kom och sade tack för mat, tog han hennes hufvud mellan bägge sina händer och gaf henne en kyss på pannan, så lång och så öm, att Elma såg för- vånad upp på honom, och aldrig förr hade hon sett sin pappa se så rar ut som med den blick han då hade i sina ögon.
På kvällen blef hon inkallad i hans rum, och utan ett ord räckte han henne ett fyrkantigt etui, som vid öppnandet befanns innehålla en liten pickande guldklocka.
Hvarför fick hon den?
En aning for igenom henne, ty hon visste att han varit uppe i skolan på förmiddagen, och så tänkte hon på hans kyss och hans blick för några timmar sedan.
Hon slog armarna omkring honom och kysste honom.
Men ingen fråga gick öfver hennes läppar.
Och inte heller sade hennes far ett ord om, hvarför han gaf sin gåfva.
Det fick hon aldrig veta.
Men under hela hennes lefnad för- biet den hennes käraste dyrbarhet.
in till gatan och staden.
Och så är osterian fär- dig.
NinoBep- pone hade nu i tio år varit kypare på en sådan där liten osteria, och man skall icke tro, att det var för lönens och drickspen- garnas skull eller därför ROMARBLOD.
Berättelse af K SELMA LAGERLÖF.
ar ni varit i Rom, så har ni väl lagt märke till de små landtgårdarna utanför stadsmuren.
Man har, ett par låga, halmtäckta boningshus, ett åsnestall, en stor, murad brunn med sadel- tak och ett par hönsburar.
Man har natur- ligtvis en mängd fjäderfä, och inte bara höns, kalkoner, ankor, utan äfven påfåglar och fasaner och pärlhöns.
Och så för att lefva litet bättre, ty grön- saker och höns lämna väl ingen lysande vinst, skaffar man sig att par stora fat ro- merskt slottsvin och lägger upp dem i den ena af de långa stugorna, som ej hafva mer än ett rum hvardera.
Där ställer man också fram en disk och en hylla med glas och literflaskor, men ute på gårdsplanen, rundtom brunnen och hönsburarna, ordnar man långa bänkar och stadiga bord.
Men det blåser ju på campagnan och vinden däri- från stryker fram skarp och ohäjdad här, utom stadsmuren.
Därför sätter man upp små stråtak öfver bänkarna och omger dem med vassväggar, genom hvilka solskenet kommer insilande, gult som guld.
Sist tän- ker man också på att måla en skylt och hänga öfver den lilla murporten, som leder 9 att Nino ej dugde till något annat.
Nino var en präktig, rentaf en bil- dad ung m a n; om han stannade där- ute på landtgården år efter år, så var det därför, att han var kär i Teresa, äld- sta dottern i gården.
Hon gick, hon gick som en drottning.
Hon talade med en klar, klingande röst, och ingen stafvelse af orden kunde tappas bort.
Hon skrattade så rent som en silfverklocka ringer.
Hennes händer voro sköna, hvita, fasta, och hennes hand- tag var så styrkande som en välsignelse.
Alla, som kommo till osterian, ville be- ställa af henne och ville, att hon alltid skulle vara till hands bakom disken.
» Hvar är Teresa? » frågade de ovillkorligen, o m de ej sågo henne.
Det var hos henne det var trefnad och en sådan glad trygghet.
Nino visste, hur mycket bättre soppan sma- kade, då hon öst upp den ur grytan, än då systrarna gjort det.
Och hvarenda män- niska tyckte o m att ha att göra med henne.
Folk kom in dit, mindre för att dricka vin än för att få tala om sina bekymmer för henne.
Hon skulle höra, att åsnan hade dött, att de hade blifvit slagna i bollspelet, eller då den galningen Piero hade gått och satt knifven i någon.
Nino visste, att unga, raska karlar, som alls ej voro kära i hen- ne, ibland sutto och gjorde upp historier, endast för att hon skulle stå stilla vid deras bord en stund, höra på dem och taga sig litet af dem.
De ville bara, att hon skulle slå i vinet i deras glas eller stoppa till dem en mandarin, då de gingo, eller säga, att hon skulle komma ihåg dem i sina böner.
De andra systrarna gifte sig, så snart de fyllt sina sexton år; en flyttade bort, och en bodde kvar hemma med man och barn.
IDUN Men Teresa ville ej gifta sig, och Nino visste nog hvarför.
Hon ville ej ha vare sig honom eller någon annan af landtfol- ket, ntan hon ville ha en signor.
Gud ja, hon var så stolt.
Det syntes på det sätt, hvarpå hon satte upp håret, alldeles modernt som en signorina, och på hennes kyrkkläder.
Hemma gick hon i grönt förkläde och bar en röd duk om hal- sen, men då hon gick in i Rom, var hon alltid svartklädd.
Och hon hade en stor hatt med brättet i många bukter och med många band och en fjäderkrage om halsen, så lång att den räckte till klädningsfållen.
Egentligen var det ej Nino emot, att hon ej ville ta en campagnabo.
Han, Nino, hade intet hopp att någonsin få henne.
Han var tjock och rund som en mjölsäck, och han hade en sådan där grå mjölnarhy.
Och endast ett par små streck till ögon, rent utan färg.
Han var för ful för henne.
Men som det nu dröjde, innan hon fick sin signor och ingen annan vågade försöka sig på att taga bort henne, så kunde Nino åt- minstone få gå kvar som hennes kamrat år efter år.
Och naturligtvis passade det henne att bli en signora.
Om morgnarna, då hon gick och ställde med sina fåglar, bar Nino skålen med majsen åt henne.
På förmiddagen hjälpte han henne att rensa bort ogräs eller att göra i ordning grönsa- kerna, som skulle sändas till torget.
Och o m kvällarna, då arbetsfolk, som gick hemåt, kom in för att få ett glas gult Castello romano, stod hon vid fatet och fyllde i måtten, och han tog emot dem af henne.
Var det en stor dag, om det var fest af en eller annan an- ledning och folk hade ström- mat till och alla bänkar voro öfverfulla, och hela gården vimlade af positivspelare och försäljare af stekta äpp- len och kastanjer, och han och hon måste ila fram mel- lan borden med sina glas, så nickade de till hvarandra, när de möttes.
Då kände de sig så kamratlika som soldater, då de gå i strid.
Andra kvällar, då ingen var där, och det hände väl lika ofta, satt Nino och be- rättade för henne ur böc- ker, som han läst.
Hon ville ej höra o m något an- nat än o m det gamla Rom och allra helst om plebejers upphöjande till patricier och o m de mäktiga romerska matronorna.
Samma blod *, hon kände sig af samma b l o d!
Nino visste, att han handlade som en galning.
För hvar gång han berät- tade om Cornelia, Gracchernas moder, förde han henne längre ifrån sig.
Hvarför tyckte han o m henne, då hon lyfte nacken så där högt, och då hennes ögon blixtrade?
Då bon var hänemot fyra och tjugu, hörde Nino människor säga, att det snart skulle bli för sent för henne att få en man.
Nino kunde ej för- stå hvad de menade.
En dag märkte han dock.
att de hade haft rätt.
Hon hade visst hållit på att bli gammal.
Hon måtte ha varit ganska af- bleknad, fast han ej märkt det.
Nu märkte han det, därpå att hon började stråla upp igen.
Hennes friska ungdomsskönhet kom fram på nytt ur något grått hölje.
Hvad var det för ett under?
Nino blef rädd, då han såg det.
Hvar afton nästan sågs nu på osterian en liten löjtnant.
Det var det nättaste ting man kunde se.
Och han var kär från första stun- den han såg henne.
Signorn var då ändt- ligen kommen.
Nino började hata krig och krigare.
Ita- lien hade krig med Abessinien, och det var nog elände, att man ofredade ett främmande folk, som intet ondt gjordt, det var nog elände, som krigsmännen anställde därute.
Här hemma kunde de då låta bli att vålla folk olycka.
Här vågade han tala och yrkade på krigshärens afskäffande.
Italien skulle ej mer bli stort som ett stridens land, utan som fridens.
Nino framlade siff- ror, han svängde sig med statistik och an- dra underbara kunskaper.
Han märkte, att man förvånade sig öfver, att han ej var nå- got annat än tjänare på en campagna-osteria.
På dessa möten var Nino en man.
Han beslöt om adresser till ministrarna och adres- ser till kungen.
Och i sina tal gendref han de krigsvänliga tidningarna punkt för punkt.
» Låt oss få ett slut på det där afrikanska ofoget, låt oss få hem våra soldater och sätta dem i landtbruksskola! » Det var Ninos ord Men då Nino kom hem från ett sådant där fredsmöte, kom Teresa emot honom.
Det pågående kriget brydde hon sig icke om, men hon ville veta hvad rom arne hade ut- fört i forna dagar.
Nu var det Scipio, som han skulle tala om.
Scipio, som hade gått till Afrika och besegrat de svarte.
Medan han talade o m detta, blef hon så vacker.
Lyktan, som hängde på brunnsta- ket visade, henne för Nino strålande skön och med ett hemlighetsfullt leende öfver läpparna.
Han, som icke ens kunde neka henne att berätta om dessa afskyvärda blodbad.
Om hon hade älskat en Nero, så skulle Nino hafva blifvit tvungen att prisa tyranner-.
Nino var visst ingen hjälte.
Då hon blef förlofvad med löjtnant Ugo, var det Ninos mening att göra sig fri, men han kunde e j.
Hon var just då så god mot honom.
Han fick väl vänta till ef- ter brölloppet.
Hon glömde icke bort Nino ett ögonblick.
Hans födelsedag kom, dagen efter för- lofningen, och Nino var dyster på morgonen och menade, att det- ta skulle bli den sorgligaste dagen i hans lif.
Men han hade aldrig blifvit så firad
skulle inskeppas till Afrika, följde Nino henne till järnvägsstationen.
Det var på natten.
Soldaterna kommo marscherande i rask takt, rundt om dem svärmade andra soldater, gatpojkar, släk- tingar och krigsentusiaster.
Nere vid \ stationen var Roms sindako och nere jf generaler.
Där höllos tal, där ropades: » lefve Italien », och där kysstes och blomsterkastades.
Teresa var hänförd, och hon klagade ej med ett ord.
Det var fina damer där, som delade ut blommor till soldaterna.
Det gjorde ej hon.
Hon hade sytt näsdukar åt honom med monogram, som nådde öfver halfva duken.
Hon hade också bakat honom en tårta, och hon gick till San Antonius af Padua kyrka och bad för Nino till hans skyddspatron.
Hela dagen passade hon upp honom och lät honom ej bära fram en enda flaska vin.
Hon skämtade med honom.
Nrao måste visa sig glad.
Han måste skratta hela dagen, därför att hon ville det Nu skulle alla vara lyckliga.
På natten kunde Nino ej låta bli att gråta.
Han hade märkt, att hon gett sina fåglar dubbla ransoner i de dagarna, åsnan hade fått ny halm och katten fick sitta på hennes axel, så länge den ville, och Nino hade aldrig förr känt sig så jämnställd med katten, åsnan och hönsen.
Så glad, som hon var, öfver att hennes fästman var officer!
Näst det, att han var en signor, tyckte hon om, att han var mili- tär.
Nino hörde en gång, hvad hon svarade, då man frågade henne, o m hon ej fruktade för att han skulle bli sänd till Afrika.
» Gud, att han unge fara, » sade hon, » så skulle ni få se, att det blef ve annat af. » Ty detta var på vintern nittisex och då såg det ut, som om det där kriget med Menelik och hans shoaner alls ej skulle bli till något.
Man skickade bara ut skepp på skepp med trupper.
Trupperna lagrades upp borta i Aduatrakten, men man hörde aldrig, att det blef något af.
Det var, som när bin krypa ut ur kupan och bli hängande utanför flustret i en stor pung, och man går och ser pä dem dag efter dag och retar sig öf- ver att de ej komma sig för med att svärma.
Hon var också storar- tad, då hon hänemot slu- tet af februari fick höra, att han måste afgå till Afrika.
Nino såg icke en tår i hennes ögon.
Ingen kunde beundra det så som han.
Ingen visste så väl som han, hur hon älskade den där lille, nätte mannen, som skulle gå ut emot barbarerna.
Hon gjorde en afskedsbjudning för honom och hans kamrater.
Det var en härlig fest.
Castello romano-vinet flöt utan häjd.
Hon hade slaktat sina fetaste kalkoner och ploc- kat de första kronärtskockorna.
Och hon hade bakat tårtor och sötsaker i oändlighet.
På brunnstaket hade hon rest en flagg- stång och hissat italienska flaggan, och den stackars Nino hade måst hjälpa henne att göra transparanger, på hvilka lästes: Lefve armén!
Lycka åt våra tappra soldater!
För Italien!
och andra höga ord.
Han hade måst hjälpa henne att fästa kulörta lyktor under stråtaken, hyra sångare, som kunde sjunga de nya krigssångerna, men han hade svurit, att hon ej skulle få honom att hålla tal.
Stackars Nino, hon bad honom e j, hon vågade ej anförtro honom något så makt- påliggande.
Men på kvällen, då de små lustbomberna knallade kring gästernas fötter och då icke blott stråtaken öfver bänkarna, utan ock hönsburarna, boningshuset och brunnen strålade af grön-röd-hvita lyktor och då Nino antände bengaliska eldar ute bland kronärt- skockorna, såg han, om ingen annan, hvad hon menade.
Det var, som o m hon, med hvarje glas vin hon gaf soldaterna, ville säga: » Gån och gören allvar af det.
Ro- mas kvinnor vilja se nya triumftåg skrida upp mot Campidoglio! » Nino hade aldrig dundrat så mot kriget på fredsföreningen som dagen efter den festen.
Då truppen afreste till Neapel, där den 11 Hon tänkte blott på en, och hon gaf honom ej blommor, men han skulle lofva henne att eröfra Meneliks hufvudstad.
Löjtnant Ugo lofvade henne, att han skulle komma tillbaka till henne m e d den abessiniska kejsarinnans kro- na.
Men de hade ej varit borta i två dagar, de hade ej hunnit afresa från Neapel, förrän det in- träffade, att den stora svärmen, som varit upplagrad i Adua, började röra på sig, och det kom telegram på telegram.
Det var just då, när ingen tänkte på annat än den seger, som måste vinnas därborta, sedan så oerhördt mycket folk blifvit ditsändt Kungen hade begifvit sig till Neapel för att se truppernas affärd.
Ena dagen talade han till dem o m den ära de skulle vinna åt det älskade Italien, andra dagen kom telegrammet, och det berättade — om förlo- rad batalj, upprifven här, flykt och panik.
Just egendomligt att tänka, hur telegram men träffade i de dagarna.
Meneliks kulor hade endast kunnat fälla en sjutusen man, men telegrammen togo upp kulornas verk, kommo ifrån Aduas högslätt, passerade Me- delbafvet och nådde målet.
Icke ett italienskt hjärta kom oskadadt undan!
Teresa kom till Nino alldeles tillintet- gjord.
» Hvad har skett därute, Nino?
Har har det kunnat gå så illa? » Nino berättade henne, att därute måste man klättra i berg, af hvilka de lägsta voro högre än Sabiner- och Albanerbergen, lagda på hvarandra.
Där funnos ej vägar, utan man tågade fram på en mark, beväxt med tistlar, så styfva och taggiga, att icke en gång en åsna kunde äta dem.
Där var så ondt om mat, att soldaterna kastade sig öfver mulåsnor, som stupat på vägen, och sleto till sig köttstycken.
Men det var ju icke att sända folk till.
Nej, det var just Ni- nos mening.
Nu fick han sjunga ut, nu ändtligen fick han tala o m för henne, hur gräsligt kriget var.
De läste tidningarna tillsammans.
De läste om, att man fruk- tade, att de trupper, som nu drogo ut, skulle finna
IDUN abessinerna före sig i kolonien.
De skulle möta Menelik på hamnkajen i Massaua.
Det var endast att sända dem till döden.
Hon läste ock, att abessinerna sköto på officerare.