Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Man kan ej mer än äta sig mätt, och hvad nöjena beträffar, har jag sett jämförelsevis fattigt folk, som förstår konsten att roa sig, att ha gladt och trefligt, mycket bättre än vi.
För kläder har jag intet intresse alls.
Och den här villan från i dag, vet du, i all sin komfort och med all sin moderna lyx förefaller den mig så kälkborgerlig.
Inga gamla salar klädda med gyllenläder, från hvars väggar stolta anherrar och sköna damer blicka ned på e n; inga skåp från renässans- eller barocktiden med lönlådor, förvarande generationers familjeklenoder; inga rostiga vapensköldar, inga silfverbe- slagna kistor med urgamla familjedokument, inga tornkamrar och löngångar.
Det är trivialt och genomborgerligt alltsammans!
Nej, Alfhild, » och Signes kinder fingo högre färg och hennes mörka ögon glans, » jag skattar börden långt högre.
Jag ville gå som slottsfru i en borg från trettioåriga kri- gets da ' r, öfver hvilken hvilade förgångna tiders stolta ande, jag ville bära ett lysande namn, jag ville — — — » — » ligga i rum, där det spökar hvar natt, och där en hvit fru profetiskt visar sig vid hvarje viktig familjetilldragelse, » ifyllde muntert Märta Rinman, en käck brunett med spelande ögon.
» Signe, Signe, hur är det möjligt, att du har ett så antikveradt ideal?
Börd och anor!
Som om de betydde något i vår demokratiska, allt nivellerande tid!
Tycker du verkligen, att från unkna grafhvalf och förmultnade ben någon glans kan utstråla och förgylla ett nu lefvande släkte.
Det lefvande lifvet är för mig så oändligt mycket mer än det döda minnet.
Icke hvad mina förfäder varit, utan hvad jag själf är, har att betyda.
Jag nekar a b - solut att erkänna något annat företräde än den personliga begåfningen.
Snillet bugar jag mig djupt för.
Men det är gudaboret
IDUN 1897 och går ej i arf.
En genialisk människa adlar det enklaste namn, men intet namn, det må vara så gammalt och ryktbart som helst, förmår adla en åsna. » » Säga hvad du vill, Märta, » återtog Signe, » en krona och ett vapen äro likafullt mitt önskemål, och tusendes med mig, det är jag viss om, trots ' den demokratiska, allt nivel- lerande tid ', vi lefva i. » » Akta dig, Signe, » inföll nu Ingegerd Stierneld, en lång, blek flicka, i hvars ådror flöt ett blod, som under århundraden blifvit så förtunnadt, att hon föreföll att blifva den sista länken i en gammal fint utarbetad kedja, » akta dig, att du ej förlorar dig själf och din lycka i en sådan äflan.
Hu, jag ryser, när jag tänker på alla historier, som gå i vår familj o m offer bragta på släkt- namnets altare, o m hjärtan krossade af hög- modets jagernautsvagn.
Det stolta namnet ställer stora fordringar på den enskilda indi- viden, börden är ej sällan en börda, under hvilken den svagare dignar.
Huru mången gång har jag ej önskat, att jag bure ett namn, som vore mindre uppfordrande! » » Det kommer sig af, att du ej är rik, » sade Alfhild cyniskt och förde med hvita fingrar en skalad persika till sina läppar.
» Tyst, Alfhild, med din krassa mammons- dyrkan! » afbröt henne Ebba Roth, dotter till den lärde forskaren.
» Du talar om att höja dig öfver medmänniskorna, och Signe tycks vilja samma mål med andra medel.
I en sådan önskan ser jag ej annat än ett lumpet högmod.
Att föra det mänskliga vetandet, den vetenskapliga forskningen ett fjät framåt, att göra en insats i det pågå- ende kulturarbetet och höja hela vårt släktes andliga nivå — det är en ädel sträfvan, det är ett mål värdigt människoanden; men att blott stiga själf, njuta själf, se sina slafvar och afundsmän under sina fötter — det hör till de falska idealer, hvilka, om de nås, säkerligen ej kunna skänka annat än tom- het och leda.
Du citerade nyss Abdallah, Alfhild, kommer du ihåg ett par andra ord ur samma bok?
' Trente ans d ' avarice et de ruse avaient mis tous les honnétes gens ä ses pieds '.
Jag tänker nu ej på den blodiga ironien i dessa ord — jag tänker blott på, huru guldet ej sällan är fläckadt och huru föga tillfredställelse det måtte ligga i att äga något, som måhända är afpressadt den svagare med den starkares järnhand.
Och du, Signe, tror du, att vapensköldarna alltid äro rena? » Ebbas ord syntes göra intryck på de unga flickornas lättrörliga sinnen, och ingen talade på en stund.
» Hvad säger Ester då? » bröt slutligen Märta Rinman tystnaden.
» Du sitter och ser så allvarsam ut där borta i ditt hörn.
Låt höra, hvad du sätter högst! » » Det redliga, dugande arbetet, på hvilket område det vara må, » svarade Ester Lange enkelt.
» Min lefnadsregel skall blifva: » Men hvad du är, var fullt helt och icke styckevis och delt. » Det betyder litet, tycker jag, o m man står på en bemärkt eller obemärkt plats i sam- hället.
Alla stenar i en byggnad äro lika behöfliga — de ha blott olika uppgifter: den ena bär, den andra pryder.
Vikten ligger uppå, att med heder fylla den plats, på hvilken man står, att där blifva det bästa möjliga.
George Eliot låter den världsbekante fiolmakaren Stradivarius utbrista: » Det vore skärseldsstraff för mig att förfärdiga dåliga fioler, » och han låter samme man vara fullt och fast öfvertygad om, att Gud själf valt honom till sin hjälpare, och att ej blott mästarne på jorden, utan himmelens herre verkligen behöfde Stradivarii arbete.
Taget på det sättet, blir arbetet upphöjdt, stort och skönt — jag vet intet bättre jordiskt ideal. » I Stockholm.
Små utställningsfunderingar och litet annat smått oeh godt.
K • Bref X I V.
lockan 4 ska Gustaf och jag mötas all- deles utanför Industrihallen.
Nog ska jag passa på, det lofvar j a g!
Det finns inte något obehagligare än att behöfva vänta, när man väntar!
— — Precis klockan half fyra satt jag på en af sofforna, inte invid Industrihallen, utan vid stora angtrén, efter jag räknat ut, att det vore allra säkrast att knipa Ruffen direkt från spårvagnen, efter han aldrig har reda på hvarken tid eller platser vid möten, säga tvärtom bäst han vill!
Tiden kröp framåt, så där som den bara kan krypa, när man väntar; men ändtligen slog ändå klockan fyra.
» Jo, det där ska lära dig, min gosse lilla, att säga, att det alltid är jag, som inte passar på! » tänkte jag skadegladt.
Klockan blef fem minuter öfver 4, tio minuter — hon slog en kvart — — Och ingen Ruff!
Det började att sticka och rycka i benen på mig, men jag satt stilla ändå.
Det skulle inte bli något klater den här gången; det hade jag satt mig i backen p å!
Men så kom jag att tänka på, att det inte alls var omöjligt, utan tvärtom mycket möjligt, att han kom från Allmänna gränd sidan, hvarför jag nu satte mig så, att jag var fullt synlig från Allmännagrändsi- dan, och till hälften, d. v. s. synlig med ryggen, från stora angtrén, ty en sådan klå- pare ifråga om att möta folk kunde han väl ändå inte vara, att han inte skulle känna igen min r y g g!
Men det kunde han ändå!
T y just nu (hvad Ruffen gjorde, fick jag höra sedan), efter att som ett fullkomligt får ha en hel timma stått orörlig på terrassen invid Industri- hallen — hvilket aldrig i tiden kan bli det samma som invid Industrihallen, efter som den och terrassen hör i hop — passade Ruffen på oeh spatserade nedför stora angtrén, utan att, naturligtvis, ha en tanke för min rygg.
(Kunde jag räkna ut, att en människa, som man stämmer möte med klockan 4 ska behaga infinna sig redan klockan 3?
Kunde jag det!)
För att öfvertyga mig om att han verk- ligen inte var kommen, ens på orätt tid och till orätt plats, gick jag nu i min tur upp på terassen, där Ruffen således hade kunnat finna mig, om han bara haft vett att stå stilla i fem minuter till, hvilket inte hade varit att begära för m y c - ket, efter han redan stått där en hel timma för rakt ingenting!
267 I dess ställe pallrar den narren sig af till Allmännagrändingången, för att passa mig där!
l i k a s o m jag i hela mitt lif någonsin ens tänkt på att gå en Allmännagrändsin- gång, när det varit min plikt att hålla mig i stora angtrén!!
Under tiden hade jag fått alldeles klart för mig, att det händt honom något.
Tänk o m han setat i » tunnan » och fått slag?
Naturligtvis hade han fått slag — • minst!
Jag som en pil till » tunnan », men där hade inte han varit alls.
Nu frågar jag, när Ruffen eljes är så tokig i att sitta i » tunnan », hvarför kunde han inte komma dit me?
Men det föll honom inte ens in, utan i dess ställe ställer han sig ute, bredvid spårvagnsspåret, » för att kunna passa båda vagnarna på en gång! » Kan nu någonsin i lifvet ute bredvid spår- vagnsspåret bli inne alldeles invid Industri- hallen?
Det frågar j a g!
Och så, när han såg, att jag inte kom, hvilket väl var tämligen ursäktligt, efter jag redan var kommen, kommen på sagda tid, så spatserade han helt lugnt af till Huf vudre- staurangen, » för att äta en b i t », hvilket jag anser vara ett riktigt nidingsdåd, efter han borde ha vetat, att jag förr skulle dö än vika från min plats.
För mig återstod ingenting annat än att fara hem, ty att sitta här och gråta som ett spektakel inför alla människor ville jag inte.
Men jag var tvungen att gråta af rågan först, det kände jag, och så satte jag mig i ett buskasch invid Skolhuset, dit nästan aldrig någon kommer, och grät som om jag hade timpengar för det.
Här hit- tades jag af doktor Holzen, som blef allde- les häpen öfver att se » tant Lova » gråta, både häpen och ledsen.
Men när han fick höra, att jag grät bara därför att jag tappat Ruffen ett litet tag, så skrattade han.
» Inte värre än det, » sa han muntert, » det ska vi snart bota! » Så förde han mig i » Camera Obscura », som ligger i en mörk kiosk, där en gosse på något vis snor omkring några speglar, så att man, tvärs igenom väggarna, ser presis allt hvad människorna utanför tar sig till, när de inte tror sig observerade.
Jag tycker det är lömskt, men bra roligt skulle det ha varit, under vanliga förhål- landen, men nu hade jag bara tankar på Ruffen — I » Där är han j u!
» ropade doktorn plötsligt.
» Ser inte fru Petterkvist — där borta?
Klädd i fruntimmer till! » » Vrid skifvan ett hvarf till, min gosse, » sa jag, » så jag får se herrskapet litet bättre! » Gossen lydde.
Joho, det var verkligen min kära Ruff, mycket riktigt klädd i ett fruntimmer, som inte var j a g!
Röd blef jag som en tupp, det kände jag, men det syntes inte i mörkret, och så sa jag så där nytert och lätt, som hustrur alltid talar vid sådana tillfällen: » Kors, hon, j a!
Henne hade jag alldeles glömt af!
Jag är då så distré och dum, så! » Några minuter senare kom Ruffen ensam ut från Industrihallen.
Doktorn hade gått och jag satt nedanför Cameran, laddad ända till mynningen, färdig att ta emot.
Naturligtvis visste jag, att fruntimret kunde förklaras, men just nu ville jag inte, att hon skulle kunna förklaras.
» Nej, se där är du då gumman, ändtligen! » -
IDUN 268 sa Ruffen, som inte blygdes att till på kö- pet se ovanligt belåten ut.
» Hvar bar du hållit hus? » Jag teg, men jag teg djupt.
» Vi skulle j u träffas presis klockan 4 utanför Industrihallen? » Jag teg som ett haf.
» Jag var där redan klockan 3, j a g!
» Jag teg ändå djupare än ett haf.
» Och har sprungit omkring som en narr. » Det är jag säker på, tänkte jag, men högt teg jag ändå!
» Nå, du är som du är du, gumman, när det gäller att passa p å!
» Han förlåta mig!!
Det var hårdsmäldt, men jag teg verkligen ändå!
» Da har väl ätit! » sa han.
» Jag! » sa jag, glömmande af mig, ty den skymfen var för blodig.
» K o m då, du är väl alldeles uthung » » Tack, » s a j a g l j u f t, » men det behöfs inte, lilla du, inte alls behöfs det.
Jag har j u haft mina tårar att förfriska mig m e d!
» » Se så, gumman, inte rår jag för att du inte passar på. » » Nej, naturligtvis inte, lilla du, » sa jag.
» Du rår aldrig för något, du, det gör inga män, inte ens när de stämmer möte med sina egna hustrur, lurar dem och under tiden springer omkring med andra dåliga kvinnor under armen — —!
Det passar naturligtvis inte in på dig, Ruffen lilla ty du har nog aldrig i ditt lif haft någon annan dålig kvinna än mig under armen, du!
Men — numera — är det riskabelt — jag vill bara säga dig det, som vän, att det är riskabelt — att nu — i uppfinnin- garnas högt — uppdrifna tid bedra — sin hustru — mer än skäligt — är — — åt- minstone vid dagsljus. » » Hvad böfveln menar d n?
» » Ingenting alls, » sa jag.
» Men nu får du förlåta att jag far hem —.
Jag är verk- ligen färdig att digna af hunger, ty att stoppa ens en beta af det svartaste fångbröd i min hungrande mun, förr än jag visste om du var lefvande eller död — — — d ö ö ö ö d!
— var något som inte ens kunde falla mig in. » Nästa gång jag träffade Lovisa Petter- kvist satt hon med torkade tårar i ett en- skildt rum på Hufvudrestaurangen och spi- sade kräftsoppa och hammelkotlett!
På hvad vis hon kommit dit, vet jag inte riktigt — bara att hon var där.
Märkvärdigt hur olika skyldig en brotts- ling förekommer före eller efter ett godt mål!
Ruffen var inte alls så svart nu som nyss!
Men så kom j a g lyckligtvis ihåg det där fruntimret, som jag hittills alldeles glömt af.
» Har du sprungit omkring ensammen hela tiden, gubben? » sa jag.
» Ja, — visst! » » Pin ensam men? » » Visst, hä h ä!
» » Å h!
» sa jag, nu häpen på fullt allvar.
» K o m nu, gumman, hm — h m —, så ska vi gå ut och roa oss med något lifvadt!
— Det kan du just behöfva!
! » Först ljuga — så muta och så bli röd!
Presis alla symptomer!
Nå ja, kunde han smälta fruntimret, så nog kunde jag — tills vidare!
Ja, så gick vi omkring för att » roa oss », fast det inte är så lätt att roa sig på Ut- ställningen som man tror.
Vi försökte i Gamla Stockholm hos ma- star Edward, trollkarlen i metershög mössa 1897 och alnslångt skägg, som trollar och pratar och pratar och trollar dagen lång, fast nog tror jag att han pratar bättre än han trol- lar.
Så såg vi på Kinematografen, nytt program, och så försökte vi Sibyllan, och så Röntgenstrålarna, som visar en ens eget skelett — men som förströelse betrak- tadt tycker jag just inte de är så fram- stående!
» Har du roligt, Lovisa lilla? » frågade Ruffen oupphörligt.
» Utsökt roligt, » sa jag, under det jag halft omedvetet undrade, hur många fruar det kunde finnas bara på Utställningen, som släpades omkring för att » roas » af samma orsak som j a g!
T y nu, när en hel timma till gått, utan att han sagt något, så — — — Det var en för otäck känsla, som gripit mig allt mer och mer.
Jag tyckte pre- sis, att » fruntimret » trängde sig mellan Ruffen och mig tum efter tum.
Hålla hans arm så tätt intill min jag ville, så kände jag henne ändå!
» Nu går vi och köper dig ett smycke, hm hm, » sa Ruffen.
» Hos norrmännen!
— - — Det där vackra, du vet. » Det var dråpslaget!
Ett smycke!
Tvina nu den som kunde!
» Och så bjuder jag på supé på Skansen ofvanpå, supé med smällkork till! » Nu var jag fullt öfvertygad, att han ledt två fruntimmer, ett under hvardera armen, fast jag bara såg det ena — — —.
På Skansen • — på Sagoliden — — när dörren en stund senare öppnades till vårt enskilda rum —!
Hvilka föll mig o m halsen, om inte —; mina båda älskade gifta ungar, Ada och Beda och mågarne med!
Ja, de föll mig inte o m halsen, som väl var — för stämningens bibehål- lande.
Och äldsta barnbarnet, lilla Alf, var också med, och yngsta hjärteblom- man — Stinabarnet!
» Fruntimret » var A d a!
De hade kommit i dag för att öfverraska oss, inte funnit oss hemma, sökt oss på Skansen, där vår värdinna sagt vi var.
A d a och hennes man hade ätit m i d - dag på restaurangen, hittat Ruffen af en slump.
Mannen måste till staden — Ruffen följde A d a till bergsbanan — gick så att söka reda på mig, sedan han likväl först an- ordnat om ett litet » surpris-emottagande » till presis kl. 9.
(Därför skulle jag roas till dess!)
Och så finns det fattigt folk som säger att lifvet är fattigt!
Jag var så lycklig, att jag satt alldeles stum med lillan i famn, dit Beda lagt hen- ne » som blombukett ».
Och så kom Alf och hängde sig kring halsen på mig Ja, det blef en glädjestund, som lämnar ljus efter sig för hela lifvet!
På kvällen, just när vi skulle somna, så sa j a g: » Inte att det betyder en smul nu, gubben lilla, men hade du bara ställt dig presis bredvid Industrihallen, så — — » Men något fel måtte det vara med mig med, t y passa på bäst jag vill, göra allt jag kan, så blir det alltid klater af ändå!
Jag undrar, om det händer någon mer än mig???
B är husmors bästa hjälp- reda.
B l a n d nu befintliga Cacaosorter M | I T M / I M C intages säkert förnämsta platsen af I i U L I l Y I M I l O f * A f * Å Från Iduns läsekrets.
Snälla Idunl Det finns så rysligt många sorger till i världen, och det är så tungt att bära dem alla ensam.
Du har visserligen sträfsamt att gå omkring bland oss damer med din stora äpplekorg, men en smula omväxling kan icke skada, och då kunde du gärna hjälpa en stackars landtflicka från Göte- borg.
Ser du, jag antar, att, liksom här på jor- den kungafamiljerna allt som oftast hälsa på hvarandra, äfven Valhall, Olympen, herrskapet Jupiter, Budda, Brama etc. understundom trippa öfver till hvarandra.
I den gammalgrekiska kungaborgen bor en person vid namn Apollo, och som det är en ganska vacker karl, har du kanske ingenting emot att få ärende till honom.
Saken är den, förstår du, att han är utan gensägelse den störste smak- domaren, men han börjar visst bli lite gammal och sköter sig illa.
Det vore snällt, om du ville gifva honom ett par ungdomsäpplen, ifall du redan har några för året mogna att bjuda på, och så kunde du möjligen få tillfälle att fram- föra mitt verkliga ärende.
I vår goda hufvudstad har anordnats ett konst- lotteri, till hvilket en hel del taflor inköpas af en nämnd.
Emellertid har denna, som troligtvis gått miste om kaffe och skorpor på sängen och som följaktligen varit vid bistert lynne vid ut- gallringen, nu vid första inköpet utvalt sådana taflor, som både jag och annat lika tarfligt och simpelt folk kalla för osäljbara.
Men som vi troligtvis äga de flesta lottsedlarne, borde vi väl få hoppas på vinster bland taflor, som vi be- gripa och som vi vilja ha.
Ty att se en väl målad getabock, som betar vanligt gräs, är fäg- nesamt för ögat, men står han och biter sig i svansen och det skall betyda » arbetarerörelsen i Amerika under de närmaste 10 åren », känner man sig dum och ointresserad.
Snälla Idun, ruska lite på gubben, ifall han slumrat till, och be honom resa till Stockholm och titta på utställningen och särskildt konst- lotteriet, så skall jag gärna bestå bonom både inträdesbiljett och middag på folkköket.
Och så, snälla Idun, eftersom det är långt till Olympen, och du säkert vid något rastställe under vägen träffar Ganymedes, kan du äfven be honom ställa om att alla korkar till buteljer göras dubbelt så långa, så att man slipper jobbet med de be- svärliga korkskrufvarne.
Om du kan ställa om allt detta för mig, snälla Idun, skall jag icke glömma att tacka dig med hand och mun när vi träffas.
Din tillgifna Ellen.
Öfaer clef höga berget.
H on sitter vid sin söm, den unga kvinnan.
Anna Rehn kallas hon.
Hur rastlöst arbeta ej hennes händer.
Så arbetar man också, då man inom sig bär ett rop efter lifvets skönhet och kärlekens hvila, ett rop, som är så smärtande starkt, att det måste nedtystas.
Hon lyfter upp hufvudet, och de stora mörkblå ögonen, som vittna om så mycket förstånd, så mycken kraft och så mycket svärmeri, blicka ut genom det öppna fönst- ret.
Den mjuka, nästan barnsligt rundade kinden hvilar för en stund mot handen.
Där ute finns ej mycket att se.
En stor björk skymmer alldeles utsikten.
Men af- lägset höres dånet af ett vattenfall.
Den ömsom stigande, ömsom fallande styrkan af detta brus ger en säregen melodisk makt åt dess klagande stämma.
Hvilket gripande ackompagnement till en ung människas » sång om ett enda hjärta ».
De unga i denna b y höra alltid forsens trolska musik.
Den ger ande, djup, skönhet, kraft åt hvarje dröm, hvarje tanke.
Man skulle ej förundra sig, om här funnes många svärmiska män- niskor, många, som bära på jubel eller kval, som vilja spränga bröstet sönder.
A vMLMU Redan 1 8 8 8 intygade prof. Joh.
Lang i Lund, att Hultmans Cacao var fullt lika med v a n Houtens Cacao.
IDUN 1897 En dag i sender skall hon uthärda, denna unga flicka, en natt i sender får hon hvila från trånadens rop.
Hon kan dessutom döfva sig äfven o m dagen, om hon arbetar med ilande fart, om hon pratar gladt med sina kunder.
Och ibland, då hon är ensam, kan hon, medan symaskinen surrar, låta tan- karna föra sig ut ur den trånga kammaren, bortom den stora björken, ut i den dal, hvilkens underbara skönhet hon så väl kän- ner och hvilkens minne ännu mer sjunger känslorna till smärtande lifskraft, tankarne till sorgsen dröm.
På söndagsmorgnarna brukar hon gå ut ur sin cell, långt bort öfver stigarnas dagg- friska gräs, upp på berget midt i den vida dalen.
Ibland är hon också där i de ljusa kvällarnas frid.
Hon brukar stå där ensam och se ut öfver dalen, andas och drömma.
Men nu har hon ej tid.
Endast i tankarna är hon där.
Ja, hon är där redan.
Hon står på berget, med ryggen stödd mot en skuggande ung- björk och händerna knäppta kring dess smärta, hvita stam.
Hon kan så tydligt se sig själf, hon, som så ofta har öfverraskats af sin bild, då hon framför den stora spe- geln profvat sina kunders klädningar.
Hon är så smärt och stark och spänstig.
Hennes figur är den vackraste i hela byn, har det blifvit sagdt.
Hon ser dessa mörkblå, sköna ögon blicka lugnt och vaket fram under pannan, gjutande förståndets och godbetens förklaringsljus öfver hela det friska, mjuka anletet.
Hon vet af den intressanta kon- trasten mellan det ljusa håret och hyn och de mörka ögonbrynen.
Hon anar också den ännu mer intressanta kontrasten af käckhet och skygghet, härsklystnad och undergifven- het i hennes hela väsen.
Och hon vet om en ännu djupare kontrast i sitt innersta, en strid mellan hvad hon är och hvad hon ville vara, mellan en längtan efter att föra andra till likhet med Gud och ett behof att finna någon, som för henne själf till detta mål.
Hon står och mottager den farliga, väx- lande, lefvande skönheten i den tafla, som utbreder sig framför henne.
Skyarnas skugg- spel öfver älfvens silfverglän sande, breda fåra, vindens lek med forsens djupa toner, bergens långa skuggor öfver dalens vida ängar, hon känner det allt, hon vet dess underbara makt att bringa alla hennes själs strängar i stormande klagosång, i smärtande jubel, i döfvande frid.
Medan ögat följer den väldiga flodens lopp genom den sköna dalen, följer hennes själ dessa inre toners ström.
Hon släpper sig handlöst i dess djup.
Det är, som om hon störtade sig in i ett skönhetens eldsdop, väldigt som forsen själf, där det ena djupet ropar till det andra, där vågorna omsvalla henne med oemotståndlig styrka, där hon ändtligen får vara sig själf, får känna fullt sitt lifs oändliga längtan, där hennes saknad får brusa lika evigt outtömlig, lika vild och stor och ohejdlig som det dånande fallet i fjärran.
Där borta reser sig det väldiga Östaberget som en mörk mur, en obeveklig, skym- mande gräns, en dyster gåta.
Det ter sig så fruktansvärdt majestätiskt, så krossande starkt, där det lugnt lagt sin kolossala massa till evig hvila strax ofvanför den rasande forsen.
Ett slumrande lejon i vågen.
Det är en så tydlig bild af allt, som skiljer Anna Rehn, Östadalens flicka, från den yngling hon vill lära känna, älska, vinna, lycklig- V årt land och vår hufvudstad gästas för närvarande af en af den tyska kvin- novärldens mest framstående representanter, fru Minna Cauer från Berlin, hvars namn man alltid ser i förbindelse med en hvar för kvinnorörelsen viktig reform eller till- dragelse i det stora kejsarriket.
Fru Cauer är utgifvarinna af kvinnotidskriften » Die Frauenbewegung » samt ledde i egenskap af vice ordförande fjolårets internationella kvin- nokongress i Berlin.
Vidare är hon stifta- rinna och ordförande i föreningen » Frauen- w o h l », liksom hon gifvit uppslaget till den berlinska understödsföreningen för kvinnliga biträden, som för närvarande räknar 10,000 medlemmar.
Minna Cauer är född 1842 och härstammar från en gammal prästfamilj.
Hon var först lärarinnna och blef sedan gift med den framstående tyske pedagogen och skolrådet Cauer.
Sedan hon blifvit änka, ägnade hon sig helt och hållet åt uppgiften att förbättra kvinnans sociala ställning och grun- dade då, tillsammans med Lily v. Gizicky, för några år sedan den nämnda tidskriften, hvilken sysselsätter sig med kvinnosakens utveckling och framsteg.
Minna Cauers mål är att tillkämpa äfven kvinnokönet fulla medborgerliga och politiska rättigheter, och i sin tidskrift agiterar hon energiskt för detta mål.