Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna i sitt slag verkligt klas- under min Upsalatid, hvilken inföll i slutet siska skildring af en nyblifven gymnasists af 1870- och början af 1880-talet, existerade vedervärdigheter, då han skall under som- en hel del sådana där föreningar, hvilkas marferierna på ett bruk borta i Värmland medlemmar en eller annan gång i månaden fungera som informator för ett par själfs- samlades vid ett glas punsch och en cigarr våldiga scholares ifrån Karlstad, råkade för a t t roa hvarandra med de senaste al- emellertid vid sitt första framträdande a t t stren af sitt författareskap och för öfrigt från visst håll blifva föremål för en lika samspråka i frågor af estetiskt intresse.
orättvis som nedgörande kritik._ Detta var Själf var jag för min ringa del med i en mer än den ytterst finkänslige Ödman; kun- dylik förening.
Gladt och trefligt hade vi, de tåla, och hela tio år dröjde det, innan och på sämre nöjen kunde man sannerligen han ånyo vågade uppträda inför en större offra en ledig kväll, m n de impulser, som allmänhet.
Denna gång skedde det i » Gö- där gåfvos, blefvo dock icke af någon större teborgs-Postens » spalter, där han skref n å g betydelse för vår litteratur.
Om jag undan- ra med mycket bifall mottagna reseskildrin- tar två, en, hvilken gjort sig känd både så- gar från Frankrike.
Och sedan han väl känt som själfständig diktare och kanske fram- på sig att hafva verkligen slagit igenom, för allt såsom öfversättare af åtskilliga blef han en ganska flitig medarbetare i tid- ningar, tidskrifter bland den slaviska litteraturens mera fram- och kalendrar, stående alster, samt en, hvilken på vårt Jag erinrar sär- språk tolkat en hel rad moderna spanska, skildt om de för- portugisiska och italienska författare, så träffliga bidrag hafva vi alla — och kanske väl det — öfver- gifvit vår gamla kärlek för a t t odeladt ägna oss åt embetsmannens, lärarens eller jour- nalistens mera prosaiska värf.
Så gick det med vår förenings män och så har det nog också gått med de allra flesta andras både före och efter.
P. ÖDMAN.
: E t t lysande undantag bildar det » Namn- lösa samfund », som 1860 bildades i Upsala på initiativ af Lorenz Dietrichson och som 1863 framträdde inför allmänheten med ett band » Sånger och berättelser af nio signa- turer ».
Väl fanns, som naturligt är, i denna samling åtskilligt mer eller mindre omoget, men bortsedt härifrån står dock som ett oförnekligt faktum kvar, a t t aldrig har en samling unga studenter, i vårt land åtmin- stone, gjort en mera löftesrik debut än de, som dolde sig bakom de nio signaturerna.
Hvad ynglingarne lofvade, det hafva män- nen ärligen hållit, ity att de trots all in- bördes olikhet helt enkelt gifvit färgen åt ett helt skede i vår litterära utvecklings- historia.
För a t t styrka detta påstående behöfs ingenting mer än a t t nämna namnen Ernst Björck och Daniel Klockhoff, Edvard Bäckström och Carl Ludvig Östergren eller bland de ännu lefvande Carl Snoilsky och C.
D. af Wirsén samt sist, men icke sämst, Nils Petrus Ödman, hvilkens älskvärda drag- LEKTOR N.
ÖDMAN VID SITT SKRIFBORD.
såväl på vers som prosa, hvilka han lämnade till Johan Grönstedts efter 1870-talets förhål- landen rent storslaget anlagda månadsskrift » Nu », och äfven om åtskilligt hvad han se- nare skrifvit i » Vårt Land », där han allt från tidningens början varit en regelbunden medarbetare.
Det mesta af hvad han sålun- da publicerat i den periodiska pressen har han sedermera i reviderad och ofta nog för- kortad gestalt utgifvit i bokform, och a t t han så småningom blifvit en allmänhetens förklarade gunstling, visas bäst däraf, a t t hans böcker ofta nog måst tryckas i flere stora upplagor och a t t hans förläggare nu ansett tiden vara inne a t t bjuda på en vald, rikt illustrerad samling af hans » Svenska minnen och bilder ».
Ödman förtjänar också mer än de flesta den popularitet, som kommit honom till del.
Han har nämligen den ytterst sällsynta förmågan att, när han är disponerad, kunna skrifva så, a t t han på en gång intresserar alla, oberoende af deras ålder och bildnings- grad.
Jag förgäter exempelvis aldrig från m i n första kondition, hvilket jubel det bå- de bland gamla och unga väckte, när jag en afton vid kvällslampan ur Ödmans då nyss utkomna » Ungdoms- och reseminnen » före- drog hans gamla, då temligen bortglömda skildring af s i n första kondition.
Jag fick under några månaders lopp till allmän glädje läsa den högt om och om igen, och fanns det ingenting nytt till hands, så var det an- tingen Fritz Keuter eller Pelle Ödman, EFTER E N PENNTECKNING AF HANS DOTTER.
— som skulle fram från det ganska rikt för- sedda bokskåpet.
Ödman bjuder emellertid icke bara på en roande, utan äfven på en ytterst sund lek- tyr.
Han sysslar helst med det goda och vackra, som mött honom i lifvet och natu- ren, han skildrar helst, som han själf en gång uttryckt sig, sina minnen från lifvets vårdagar och naturens sommardagar.
Och dessa hans minnen, som upptecknats från skolpojkstiden i Karlstad, från studentåren i Upsala och från de många resor, han gjort inom och utom landet, de äro, om också i och för sig stundom ganska obetydliga, all- tid präglade af en sådan blick för det i hvarje fall karaktäristiska, så på en gång skämtsamt och trohjärtadt återgifna, a t t man skall vara bra blaserad för a t t icke ryckas med af författarens framställnings- konst.
Den som — för a t t bara taga ett par tre exempel — någon gång läst Ödmans skildring af Arpi och sångarfärden till Paris år 1867, hans beskrifning af huru dagen till- bringas i ett finare engelskt hem eller ha,ns intima interiörer från Öregrund i helg och söken, han glömmer dem ej snart.
Och när Ödman, såsom tyvärr ganska sällan händer, slår sig på a t t skrifva vers, så visar han sig ha många strängar på sin lyra.
Han kan va- ra den känslige, varmhjärtade, nästan veke lyrikern- — så i det sällspordt vackra stycket » Lilla Anna » — och han kan, när han får syn på humbugen och ovederhäftigheten omkring sig, uppträda som den skarpt giss- lande satirikern — så i » Kammarjunkaren », » Souper » och åtskilliga andra bitar.
Men hvad han än skrifver, alltid framträder hans ädla lifsåskådning, hans varma religiositet eller hans kärlek till det land, där hans vagga stått och där hans närmaste uppgift blifvit a t t verka såsom en ungdomens lärare och uppfostrare.
Tiden, på hvilken dessa rader nedskrifvits, har varit så knappt tillmätt, a t t det varit mig omöjligt a t t vare _sig muntligen eller skriftligen interviewa Ödman om ett och annat, hvilket naturligen skulle gjort min skildring både fullständigare och fylligare, än den nu kunnat blifva.
Jag får därför inskränka mig till a t t rörande de yttre dra- gen af hans lif ur Nordisk Familjebok med- dela, a t t han är född i Åmål den 12 augusti 1838, a t t han tillbragte sin skoltid i Karl- stad, a t t han 1856 blef student i Upsala, a t t han tio år senare förvärfvade filosofiska doktorsgraden, a t t han 1868 antogs till huf- vudlärare i franska och engelska vid Göte- borgs realgymnasium, samt a t t han 1870 ut- nämndes till lektor i lefvande; språk vid Her- nösands allmänna läroverk, hvilken tjänst han 1877 utbytte mot ett dylikt lektorat i Gefle.
Den som känner Ödman från hans skrif- ter är, kan man nästan säga, redan däri- genom personligen bekant med honom själf, ty mellan författaren och människan finns i detta fall ingen skilnad.
Har man dess- utom haft nöjet a t t höra honom på någon af de eftersökta aftonunderhållningar, som han då och då plägar anordna, och vid hvil- ka han på sitt oförlikneliga sätt föredrager egna och andras visor och berättelser, bör- jar man nästan a t t i honom se en gammal vän.
Ehuru de gångna mer än sextio åren strött silfver på hans hjässa, är han allt fortfarande till sinnet ung.
Han är öppen och tillgänglig, varmhjärtad och entusia- stisk, glad, men med allvar på botten.
Det kan jag af personlig erfarenhet intyga.
HUGO VICTORIN.
ETT H 2 GAMMALT — BALLEJON.
AN STOD E J bland de andra balkaval- jererna, hade på det hela taget så litet a t t säga dem, ty a t t vara bon cama- rade med tjugu-tjugufemåringar ansåg han sig vid sina fyllda fyratio för god till.
Nej, han gick uteslutande på balen för damernas skull och protegerade troget den yngsta och vackraste med en viss chevaleresk förtrolig- het, som kom månget oerfaret hjärta a t t väfva in hans bild i sina första ljusa dröm- mar.
Det hade åtminstone v a r i t så; vågade han någon gång i ensliga stunder vara är- lig mot sig själf, måste han erkänna, a t t världen gått framåt, och han tillbaka.
En kapten med uniformvärdighet, långa, mörka mustascher och ett par stora, talande ögon, var ej längre tillfyllest för nutidens flicke- barn.
Antingen ville de h a pengar och gifter- målsutsikter, och han hade bara skulder och en fri bonvivantstillvaro, eller också for- drade de intelligens, en konversation, som ej blott var ett af franska och svenska glo- sor spånflätadt kåseri, utan hvilken hade ord, verkliga, manligt genomtänkta ord.
Det hände ju visserligen ibland, a t t kap- ten Reuter kunde möta en af de bedårade blickarne från fordom, men då var det oftast från en af » panelrjetäckningen », bo- naderna, som han en gång kallat dem, ett uttryck, hvilket sedan blifvit bevingadt i hans kotteri.
Om det fanns något, kapten Eeuter fruk- tade, så var det ålderdomen, a t t nödgas sitta ensam vid en nedbrunnen brasa och ifrån a t t betrakta lifvet som ett dagslände- lif helt allvarligt säga sig: homo sum, jag måste tänka, måste mana fram inom mig de krafter jag hittills låtit slumra och bruka dem i en seg kamp med ledsnaden.
Men dylikt grubbel slog han lätt ifrån sig igen.
Dussintals med bjudningsbref lågo ännu på hans bord, ännu ringde telefonen glada bud om små trefliga picknicker, eller tillät någon ung löjtnant sig fråga, om kap- ten ville göra dem den äran på någon sub- skriberad danstillställning.
Och så kom fracken och den verserade salongsminen på.
Han var lika ståtlig som i sin ungdom, det var bara förargligt, a t t han fetmat litet, men så gick det med de flesta svenskar, trö- stade han sig, det var punschens eftermäle.
Han stod i dörren till salongen och talade med värden, sin svåger.
» Nå, du är alltjämt uppe i dansen, » sade denne med sin något tjocka röst, » du är out- tröttlig, käre bror. » Kapten Reuter ryckte litet på axlarna, som han velat säga: » hvad skall man göra, » vek så undan det tunga dörrdraperiet och såg in i salongen, där det skimrade af ljusa, smekande färger, lockade med glada skratt, och liksom sjöng från klara, unga röster.
Det var en vacker tafla, en tafla, som kapten Reuter aldrig tröttnade a t t betrakta först som totalintryck och sedan i detalj; bland allt detta virrvarr af rosa, blått, grönt, gult och hvitt upptäckte hans vana blick snart en viss färgpunkt, som han vis- ste, a t t han skulle närma sig längre fram på kvällen, kanske först i kotiljongen, men som aldrig skulle vara ur sikte för honom, hvem han än dansade och konserverade med.
» Hvem är den där unga damen i hvitt, där till höger — hon sitter bredvid den äldsta fröken Knopf, henne tror jag inte jag har haft den äran a t t vara presenterad för? » » Nej, det är nog troligt, hon är ute första vintern.
En liten fröken Tigrell, litet extra, tycker jag, och mycket säker i sitt uppträdande.
Skall jag presentera dig? » » Ah nej tack, det kan vara så länge, jag har redan engagerat en hel del. » Svågern nickade och gick, men kaptenen stod kvar och såg på den unga flickan i den anspråkslösa hvita ylleklädningen.
Han följde med kännaremin nackens rena linje nedåt halsen och det lilla hufvudets klas- siska form.
Själfva ansiktet behagade ho- nom dock mest i sin käcka oregelbunden- h e t; en bred, låg-panna med ett betänk- samt veck — hvilket gärna kunde varit bor- ta — mellan ögonbrynen, ögon, som nästan doldes af de långa ögonfransarna, en ener- gisk, om också en smula plebejsk uppnäsa och en vacker, rörlig mun.
Han kände en sådan underlig lust att stryka henne öfver kinden och säga: » du lilla barn! » Vekt och varmt, som man sä- ger: » pip, pip » till en fågelunge.
Han såg, hur de unga balkavaljererna, isynnerhet medicinarne och juristerna när- made sig henne och anhöllo om danser; om han icke skyndade sig, skulle han helt sä- kert bli utan.
Hastigt bad han en ljushårig kandidat med för korta frackärmar föreställa sig för fröken Tigrell.
» Har fröken någon dans ledig, t. ex. val- sen före supén? » frågan han.
Elsa Tigrell höll en smula närsynt ki- sande upp programmet mot ögonen.
» Ja, den är inte uppskrifven, » svarade hon raskt.
» Får jag lof a t t teckna mig för den, och kanske ni också tillåter mig föra er till bords. » » Ja tack, men kapten får själf hålla reda på det, för jag är både närsynt och distrait. » Hon skrattade gladt och obesväradt, som det varit den naturligaste sak i världen, a t t den firade kapten Reuter ägnat henne sin uppmärksamhet.
Kaptenen såg henne sedan flera gånger under aftonens lopp stå fördjupad i så all- varligt samtal med någon af herrarna — ej just löjtnanterna — • a t t man kunnat tro dem båda pausera efter en föreläsning, ej efter en dans.
När hans vals ändtligen kom, och han bu- gade sig för henne, märkte han tydligt, hur det lilla vecket mellan ögonbrynen hälft missnöjdt framträdde, och i det han drog hennes smala, fina arm under sin, sade han skämtande: » Den blicken kunde åtminstone inte upp- väcka min fåfänga. » » Ja, det är förargligt, a t t det alltid syns så tydligt, hvad jag tänker, » sade hon upp- riktigt, » men kapten får förlåta mig, det är bara af misstag jag kommer in i socie- tetslifvet, annars har jag mina studier a t t sköta, och där varar ärlighet längst.
- Om jag såg litet » grym » ut, (som mina kamrater kalla det) när kapten kom., så var det därför, a t t jag hört, a t t kapten är ett — » hon hejdade sig en sekund, men fort- satte strax därpå — » ballejon, och jag tänk- te på, a t t vi skulle få så ledsamt tillsam- mans under hela supén, för hvad ska vi egentligen säga hvarandra. » Hon såg helt bekymrad ut.
» Alltid h i t t a vi väl på något, » sade kap- tenen och dansade ut.
Elsa hörde ej till dem, som tröttnade efter ett par hvarf; hen- nes små fötter rörde sig med barnslig, ihär- dig fröjd efter musikens toner, och kapten Reuter var helt anfådd, när dansen blåstes af, så föga hade de hvilat.
— » Hvad kapten dansar bussigt, » sade Elsa och såg upp på honom med två glänsande, djupa ögon.
Han blundade och ryste invärtes för det gräsliga slangordet, men kände sig så un- derligt tacksam för berömmet.
» Nu ska vi söka ut en treflig vrå åt oss, » sade han, » och bjuda till a t t inte ha allt för tråkigt. » » Vi kanske kan få ett litet kotteri, » före- slog Elsa lifligt.
» Åh nej, » nästan bad han, » låt oss slippa det.
Jag skall vara så litet banal som möj- ligt, » tillade han hälft ironiskt.
Och de fingo ett litet fridfullt hörn i den stora matsalen, där det brusade af röster, klang af skratt och skramlade med silfver och porslin.
Elsa hade tagit handsken af sig och vårdslöst lagt den på bordet utan att draga ut den.
En sådan liten barnhand med korta fingrar, kapten Eeuter såg länge med ett egendomligt uttryck på den lilla hvita tingesten, hvilken låg där så säll- samt lefvande i samma form som fem lif- liga fingrar nyss krupit ur den.
Elsa var ingen svår bordsdam a t t under- hålla; hon pratade om sitt studielif i Up- sala, om den resa hon på sommaren företa- git till England och om sitt hem.
Kapten Reuter rycktes med; han lutade sig emot henne, berättade lustiga historier från Karlberg och mindes så plötsligt, a t t han för många år sedan varit i Köln.
Det var gulnade blad ur sitt memorandum han drog fram, men det var som de fått lif och färg på nytt, när han mötte det intres- serade uttrycket i Elsas ansikte.
Hon ha- de skjutit tallriken ifrån sig och satt med de bara armarne mellan händerna, som näi ett barn lyssnar till sagor.
Efter supén lät hon honom servera sig kaffe och en cigarett.
» Åh, hvad jag godtar mig, » utbrast hon belåten, där hon satt, uppkrupen i ett soffhörn och blåste ut små l ä t t a rökringar från cigaretten.
Kapten Keuter hade tagit en stol och satt midt emot henne.
Han lekte med hennes lilla handske, som hon glömt ute i matsalen och som han därför tagit till vara.
» Vet fröken hvad, jag har aldrig så tyd- ligt som i afton förstått Andersens saga om den » Uartige Dreng », sade han skämtande, men allvaret skymtade nästan tungsint fram.
» Den gamle Poet är jag. » » Gammal!
Man har sagt mig — » hon tyst- nade.
» Hvad har man sagt er? » » Att kapten var så rädd för a t t bli gam- mal.
Och då tyckte jag så synd om kapten, för jag förstod, a t t ni lefvat så, a t t ni inte hade någonting a t t uppfylla ålderdomen med.
Men nu vet jag, a t t de narrats för mig, nu när jag känner er, vet jag, a t t de bara inte förstå er. » » Ah nej, de som sagt er, a t t jag är rädd, ha allt talat sanning, » inföll han och lät hennes handske ligga stilla i sin hand.
» Ser ni, lilla fröken, för a t t bli gammal utan bit- terhet, skall man ha ett helt herbarium af tankar och minnen.
Man skall med ett ord ha samlat, medan blommorna voro friska.
J a g har inte ett minne, som kan hålla mig sällskap en lång kväll.
Balsouveniren ka- star man i skymningsbrasan, man drömmer ej om dem vid den. » » Men inte skall en man bara drömma, » sade hon otåligt, » kapten skall väl ha ett mål, ett stort, högt mål; säg a t t ni har det! » » Nej, det har jag inte, » svarade han, » jag är ett ballejon, min unga fröken. » 3 — IDUN 1899.
» Nej, nej, » utbrast hon ifrigt, » jag började redan hålla så s t y f f p å kapten.
Ska vi bli vänner, riktigt goda vänner.
Kapten är dub- belt så gammal, men det gör ingenting; jag har goda vänner i alla åldrar, och jag har en sådan väldig energi, a t t när de bli trötta och slappa, så rycker jag dem med mig.
Jag kan locka och jag kan pocka.
J a g kan allt, när jag håller af en människa. » » Det tror jag, » sade han innerligt, » men hvad skulle ni t. ex. göra med mig?
Ni vet väl att af spånor bygger man inga hus, inte ens luftslott. » » Jag vet inte, hvar jag skulle börja, men här är min hand på, a t t jag nog skall hålla ut och taga ballejonet ur kapten, för hu&gt; hvad den besten förargar mig.
Förklädda rofdjur äro ännu värre än de äkta. » Han höll länge hennes varma, fasta hand i sin, och när han slutligen släppte den, var det med en manlig tryckning.
Kanske, kan- ske kunde hon lära honom ett nytt lifvets A.
C. med tankar och allvar.
Han sade lugnt: » Tack, fröken, för er goda vilja, och om intet annat blir af vårt vänskapsför- bund, har ni åtminstone gifvit mig ett vac- kert minne. » I det samma kom en kavaljer för a t t hämta henne till kotiljongen.
Hon reste sig genast.
» Hvar är min handske? » frågade hon sö- kande.
» Den är kastad, och jag har tagit upp den, » sade kapten Reuter sakta, » godnatt, fröken Tigrell. » » Ah godnatt; går kapten redan? » » Ja, nu har min s i s t a bal gifvit mig nog innehåll. » ELISABETH ERIK XIV I DIKTEN.
GAR AF GEORG KUYLENSTIERNA.
ANTECKNIN- NORDENSVAN.
D ET är hufvudsakligen i två situatio- ner, Erik fortlefvat i folkmedvetan- det, den första den som Snoilsky besjungit — » kung Erik leker på luta » i sommarkväl- len med mälarmånsken och åreplask och li- ten Karin i båten — den andra, som är be- sjungen af Nicander, Erik vid fängelsefön- stret på Gripsholm, den fallne Erik, luttrad af lidande, beröfvad både drottning och kungavärdighet — » tungt är a t t vara ko- nung utan krona ».
Erik är och förblir den intressanta romantiska hjälten, och då man läser en från all d i k t n i n g fri skildring af hans görande och låtande — sådan som den af prof. Alin i den illustrerade Sveriges historia — så händer det nog man försöker inbilla sig, a t t historikern ej låtit tragiken i konungens öde och person komma till sin rätt, därför a t t han afklädt honom det poe- tiska skimmer, de » historiskt-romantiska » skildringarna begåfvat honom med.
Men det är nog den nyktre historikern, som här har rätt.
Historiens fakta tala ett annat språk än diktens.
Den verklige Erik sökte leja lönmördare a t t förskaffa hertig Johan ur världen, och när Karin Månsdot- ters barndomsvän Maximilian väckte hans misstankar, så lät han utan vidare taga fast mannen och dränka honom i en säck i Norrström.
Hvad Karin sade om det, för- mäler ej historien — kanske fick hon aldrig veta, hur saken förhöll sig.
Kung Erik lekte nog lika vackert på luta för henne efter som före denna händelse — a t t han skulle lägga den synnerligen på sinnet, är föga troligt.
Det är Karins förhållande till denne Max, som Edvard Bäckström behandlat i » En krona », men där kastar sig den ädle och själfuppoffrande Max, som träffat Karin för a t t säga henne farväl, själfvilligt i ström- men för a t t ej kompromettera henne och drunknar — hvarpå Erik, för att hon ej skall vara ledsen, lofvar att göra henne till sin drottning.
Öfver hufvud taget sträfva skalderna till a t t göra kung Erik så oansvarig som möj- ligt för de mindre vackra handlingar, hi- storien påbördat honom.
Genom sitt lidan- de försonar han i alla fall sina handlingar och visar sig åtminstone som fånge värdig sin krona.
Hos Beskow och äfven hos Bör- jeson yppar sig för honom ett tillfälle a t t bli fri, men han väljer själfvilligt a t t stan- na där han är, därför a t t hans frihet skulle kosta trogna vänners välfärd.
Själfviskhet finns ej hos skaldernas fångne kung Erik.
Den som i en romantiserad skildring af Erik bäst fått fram tidens anda, är Björlin i » Prokuratorn ».
Tidens råhet liksom kun- gens, hans omgifnings och hans motstån- dares l i t e n h e t är där skarpt belyst.
Däi finnas inga » hjältar », personerna och deras öde väcker också mindre intresse, men tids- karaktären är med styrka gifven, och den förklarar ett och annat i deras handlings- sätt.
» Föreställningen om den enskildes människorätt och människovärde, » yttrar författaren i sitt förord, » fanns icke hos Göran Perssons s a m t i d a.
rädslan för straff af högre makter finner man sällan under denna tid, men väl så mycket oftare tron på ett oundvikligt öde. » Och han till- lägger: » Sedlighetsbegreppen voro äfven i mycket olika våra.
Karin Månsdotter kände sig helt säkert ganska väl till freds med sin ställning såsom konung Eriks älskarinna, och, om man får sluta af analoga fall, tor- de hon snarare väckt afund än medömkan bland de förnäma adelskvinnorna. » Karin kom för öfrigt ej från fruktstån- det på Stortorget direkt upp till makt och härlighet.
Hon fick uppfostran vid hofvet tillsammans med en af de unga prinsessor- na, konungens systrar — båda hennes för- äldrar voro redan döda.
Så blef hon tidigt en af kungens favoriter — ty Erik, liksom flere högheter och riddare på den tiden, omgaf sig med ett helt litet harem — och det var endast småningom, hon fick den makt öfver honom, man känner af historien och som var uteslutande af det goda.
Att Erik under tiden närmast efter sin afsätt- ning skref i sin dagbok, a t t man lockat hans hustru a t t plåga honom, får väl tagas som én yttring af hans förföljelsemani, hans misstänksamhet mot a l l a.
I dikten är Karin naturligt nog Eriks goda ängel, som sådan visserligen skildrad ur olika förutsättningar och olika tempe- rament.
Vilhelmina Stålberg gör henne till en högst beskedlig och oskuldsfull liten hvit borgerlig dufva, hos Björlin är hon » den nådiga frun », som är husmoder i Eriks hof på Svartsjö, bakar och håller ordning på pigorna och vet a t t sätta sig i respekt, hvilket allt nog är mera historiskt sanno- likt, ä n då Strindberg låter henne kallas » fröken », ses med förakt af sin familj och sin omgifning och lida under denna ring- aktning.
Adolf Paul gör henne till flickan af folket, som är van a t t försvara sig med näfvarna mot karlarnas efterhängsenhet och som behandlar konungen på samma sätt som ' andra manfolk, med ett slag på örat, då han blir närgången — och som för öfrigt är stolt öfver sin borgerliga härkomst och
IDUN 1899. öfver sin far, korpralen, som hon jämställer med kung Gösta, därför a t t båda varit dug- liga och förträffliga hvar på sitt håll.
Hur detta är fri fantasi och hur Karins tal till hertig Karl i fjärde aktens slut och detta tals verkan på hertigen är beräknadt på en lättköpt effekt, ligger i öppen dag.
Det vackra hos Pauls Karin är a t t hon andligen växer under sin upphöjelse och under med- vetandet om sitt goda inflytande på kung Erik.