Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min kamrats släde, som var tyngst, drogs af 10 hundar, min af 8, och Menkas, som var minst och på hvilken han satt ensam, af 5 hundar.
I allmänhet tyckas tschuktscherna beräkna 4 eller 5 hundar för en släde med en person.
Den med träsk och vattendrag öfversållade tundran var under första delen af vår färd endast svagt kuperad, men ju längre inåt landet vi kommo, desto ojemnare blef den, och då vi följande morgon kl. 8 f. m. framkommo till målet för vår färd – Menkas brors läger – befunno vi oss uti en dal, som omgafs af berg, af hvilka några höjde sig ungefär 300 meter öfver dalbottnen.
Genom det tunna snölagret kunde ännu en del af tundrans växttäcke urskiljas.
De allmännaste växterna på de torrare ställena voro Aira alpina och Poa alpina; på mera lågländta ställen växte Glyceria, Pedicularis och Ledum palustre; öfverallt förekommo Petasites frigida och en Salix-art.
Den senare växte i synnerhet på sluttningarna i stora klungor, hvilka betäckte fläckar af 20 till 30 qvadratmeters areal.
På sina ställen höjde sig denna buske omkring en meter öfver marken.
Den förherskande bergarten syntes vara granit.
Dalbottnarne utgjordes af posttertiära bildningar, hvilka oftast bestodo af sand och rullsten, såsom t. ex. fallet var uti den stora dal, der Menkas brors läger var uppslaget.
Då vi på morgonen den 9 framkommo till lägret, mötte oss några af de förnämsta bland tschuktscherna.
Dessa helsade
Menka på ryskt sätt, d.v.s. så att de kysstes först på hvardera kinden och sedan på munnen.
Tschuktscherna tycktes dock vara ganska förlägna för denna ceremoni och vidrörde nästan icke hvarandra med munnen.
Oss helsade de på vanligt sätt, med att räcka fram handen och buga sig.
Härefter gingo vi in i Menkas brors tält, utanför hvilket lägrets hela befolkning snart samlade sig för att betrakta oss.
Lägret utgjordes af 18 tält, uppslagna på hvardera sidan om en å, som genomflöt dalgången.
Tälten beboddes af ren-tschuktscher, hvilka drifva mellanhandel mellan ryssar vid Kolyma och ett folk, som bor på andra sidan Beringssund och af dem kallades jekargauler.
Mellan tälten sågos en mängd lastade och tomma slädar.
Dessa voro dels lätta och låga körslädar med upp- och tillbakaböjda medar, dels tyngre, af gröfre trä gjorda packslädar med icke tillbakaböjda medar.
En del af de lätta slädarne voro försedda med kurar af spjelor, utanpå öfverdragna med renhudar; andra voro heltäckta och endast försedda med en ingång framtill.
De knifvar, yxor, borrar m.m., hvilka jag såg, voro af jern och stål och hade tydligen erhållits af amerikanare eller ryssar.
Husgerådet utgjordes i Menkas brors tält af några vanliga kaffepannor af koppar, hvilka användas för kokning af vatten, en nysilfverbägare med engelsk inskrift, ett par tekoppar med fat, platta trätråg och skäppor.
Rentschuktschernas drägt är lik kust-tschuktschernas, endast med den skilnad att de förra uteslutande använda renskinn, då de senare derjemte begagna sälskinn.
Några togo vid vår ankomst på sig brokiga tygbluser, troligen af rysk tillverkning.
Bland smycken må nämnas glasperlor, uppträdda på senor, hvilka buros uti öronen eller om halsen, företrädesvis af qvinnorna.
Dessa voro tatuerade på samma sätt som hos kust-tschuktscherna.
Dock såg jag här en äldre qvinna, hvilken utom den vanliga ansigtstatueringen äfven var tatuerad på axlarna, och en annan, som på händernas yttre sida hade två, parallela, längs handen gående linier och ett snedt dem förenande streck.
Männen voro otatuerade.
Ett par af dem buro kors med slavonska inskrifter om halsen; andra buro på samma sätt tvågreniga trästycken.
Om dessa senare äro att betrakta som deras gudar eller som amuletter, är mig icke bekant.
Tschuktschisk hundsläde.
Då vi här icke kunde erhålla de renar, som vi skulle uppköpa för expeditionens räkning, begåfvo vi oss med hundar på eftermiddagen samma dag tillsammans med Menka till hans svärsons läger, dit vi anlände kl. 8 på aftonen.
Vi blefvo mycket vänligt mottagna och lågo här öfver natten.
Alla ett tälts invånare sofva gemensamt uti det deri befintliga sofrummet, som icke är mer än 2 till 2,4 meter långt, 1,8 till 2 meter bredt och 1,2 till 1,5 meter högt.
Innan de lägga sig, äta de sin qvällsvard.
Män och qvinnor bära under natten endast ett »cingulum pudicitiæ», omkring 15 centimeter bredt, men äro för öfrigt fullständigt nakna.
Om morgonen steg husmodern först upp och kokade något kött, som derpå framsattes uti sofrummet, innan dess invånare ännu klädt på sig.
Dervid skar hon köttet uti ett tråg i skifvor, hvilka hon efter hand utdelade.
Om morgonen sågo vi, huru tschuktscherna fånga och slagta sina renar.
Tvenne karlar gå in uti renhjorden, och då de fått sigte på den ren, de vilja hafva, slunga de på ett afstånd af 9 till 10 meter on rännsnara om djurets horn.
Detta kastar sig nu fram och tillbaka för att undkomma och släpar derunder den, som håller i snaran, med sig några ögonblick.
Den andra karlen söker emellertid att närma sig renen, fattar djuret i hornen och kastar det till marken, hvarpå han dödar det genom ett knifstyng bakom bogen.
Derefter öfverlemnas renen till qvinnorna, hvilka genom ett snitt på sidan om buken uttaga inelfvorna.
Magsäckens innehåll tömmes, hvarpå denna användes till att förvara blodet.
Slutligen afdrages skinnet.
Ungefär kl. 10 f. m. anträdde vi hemfärden.
Vid nattens inbrott sökte våra förare tak öfver hufvudet uti ett uselt tschuktsch-tält på Utschunutsch-sjöns strand.
Detta var till en del nedgräfdt uti en af de små kullar, som här träffas längs stranden, och hvilka troligtvis äro lemningar af gamla onkilonboningar.
De nuvarande invånarne, tvenne äldre karlar och en gammal qvinna, hade sin bostad inrättad på följande sätt.
I midten af en ungefär 1 meter djup och 3½ till 4½ meter bred cylindrisk grop var en vertikal påle inslagen; mot denna påles öfre ända hvilade en mängd från gropens kant utgående, snedt stälda stänger, öfver hvilka hudar voro uppspända.
Den för tschuktsck-tälten egendomliga inhägnaden eller sofrummet saknades icke heller här.
Eljest bar hela boningen prägeln af fattigdom och osnygghet.
Invånarnes näringsfång syntes vara fiske.
Derom vittnade, utom den fisk vi här erhöllo, de utanför upphängda näten.
Några klädesplagg, en jerngryta, ett par träkärl och en schamantrumma voro de enda saker jag kunde upptäcka uti tältet.
På andra sidan om Utschunutsch-sjön sågo vi tvenne boningar, hvilka endast bestodo af omkullstjelpta båtar och några öfver dessa spända hudar.
Återstoden af vägen tillryggalades förbi byn Najtskaj och öfver Irgunnuk, der vi blefvo ytterst vänligt emottagna.
Kl. 7 e. m. den 11 oktober voro vi åter om bord på Vega.»
Ur löjtnant Hovgaards berättelse, som hufvudsakligast berör den genomfarna traktens topografi, må ytterligare följande meddelas om den uthållighet, som tschuktscherna och deras hundar visade.
»Under bortresan, som varade 21½ timmar, sprang
Menkas följeslagare, den förut omnämnde renegaren, som vi i början antogo för träl eller tjenare åt Menka, oafbrutet framför slädarne, och äfven när vi rastade, var han i verksamhet för att uppsöka spåret, sköta hundarne o.s.v.
Då vi kommo till lägret, sof han icke och var dock lika rask under den följande dagens färd.
Under tiden njöt han icke någon spirituosa, på uttrycklig tillsägelse af Menka, som förklarade, att han i sådant fall ej skulle hålla ut att springa.
I stället tuggade han en förvånande mängd tobak.
Hundarne voro under hela tiden icke ett ögonblick frånspända; om morgonen lågo de halft öfversnöade och sofvo framför slädarne.
Vi sågo aldrig tschuktscherna gifva dem någon föda; det enda de fingo var frusna exkrementer af räf och andra djur, som de sjelfva uppsnappade i förbifarten.
Likväl kunde man icke ens den sista dagen märka någon minskning i deras dragförmåga.»
Nordqvist hemförde bland annat två renar, köpta för 1½ rubel stycket.
Dessa voro ännu ganska användbara, ehuru osmakligt slagtade.
Men de renar, vi längre fram på vintern köpte, voro så utmerglade, att ingen om bord kunde förmå sig att spisa dem.
Den 18 oktober, då vi trodde, att Menka redan skulle vara vid Markova, fingo vi åter besök af honom och hans svärson.
Han sade sig icke hafva något akmimil (eldvatten) till helgen och kom nu till oss för att tillbyta sig sådant mot tre slagtade renar.
Vår missräkning med afseende å brefven, som vi hoppats redan för länge sedan skulle vara på väg till deras bestämmelseort, och min obenägen- het för det ifrågavarande betalningssättet – jag bjöd honom förgäfves halfimperialer och metallrubelstycken i stället för bränvin – gjorde mottagandet denna gång mindre hjertligt, och han lemnade oss derför äfven snart.
Först den 9 februari 1879 fingo vi åter underrättelser från Menka genom en af de tschuktscher, som förra gången åtföljt honom.
Tschuktschen sade sig på tio dagar hafva tillryggalagt vägen mellan Vegas vinterhamn och Markova, hvilket skulle utgöra omkring 90 kilometer om dagen.
Enligt hvad han sade, skulle Menka hafva rest med brefven till Jakutsk.
Uppgiften syntes högeligen misstänkt och visade sig äfven sedermera hafva varit delvis diktad eller kanske af oss missförstådd.
Men efter återkomsten till tidningarnas verld erforo vi, att Menka verkligen utfört sitt uppdrag.
Han kom dock först den 7 mars/23 febr. till Anadyrsk.
Derifrån sändes brefvet till Irkutsk, dit det ankom, den 10 maj/28 april.
Till Sverige kommo dessa underrättelser genom telegram sex dagar derpå, den 16 maj, just på en tid då oron öfver Vega-expeditionens öde började blifva mycket stor, och frågan om undsättningsexpeditioner på allvar väcktes.265
För att lugna de hemmavarande var det dock ytterst vigtigt att meddela dem några underrättelser om Vegas vinterläge, och jag uppbjöd derför all den öfvertalningsförmåga, som de på fartyget hopade skatterna af gevär, krut, kulor, mat, granna skjortor och till och med bränvin kunde utöfva, för att förmå några infödingar att skjutsa löjtnanterna Nordqvist och Bove till Markova eller Nischni Kolymsk.
Underhandlingarna tycktes i början gå ganska bra, förskott begärdes och lemnades, men när resan skulle anträdas, vägrade tschuktscherna alltid under en eller annan förevändning; än var det för kallt, än för mörkt, än fans ingen mat åt hundarne.
Dessa underhandlingar hade således ingen annan påföljd än att göra oss bekanta med en af de få mindre behagliga sidorna af tschuktschernas sinnelag, nämligen dessa eljest förträffliga vildars fullkomliga opålitlighet och deras egendomliga uppfattning af aftals bindande kraft.
De här omnämnda resplanerna föranledde emellertid löjtnant Nordqvist till en utfärd på hundslädar för att hålla räfst med en af de infödingar, som mottagit förskott för att skjutsa honom till Markova, men ej hållit sitt löfte.
Om denna färd meddelar Nordqvist följande:
»Den 5 december kl. 8½ f. m. begaf jag mig med hundsläde till den vid Koljutschin-viken liggande byn Pidlin.
Jag skjutsades af tschuktschen Auango, hemma från Irgunnuk.
Han hade en liten lätt, med medar af hvalbarder försedd släde, dragen af sex hundar, af hvilka ledhunden var spänd framför de andra fem, som voro fästade i bredd framför släden med hvar sin dragrem.
Hundarne voro svaga och illa skötta och sprungo derför så långsamt, att jag ej kan uppskatta deras hastighet till mer än 2 à 3 engelska mil i timmen.
Så väl dit- som återfärden räckte 8 till 9 timmar; således torde afståndet mellan Pitlekaj och Pidlin vara omkring 25 engelska mil.
Pidlin och Koljutschin-ön äro de enda bebodda platserna vid Koljutschin-viken.
På det förstnämnda stället finnas fyra tält, uppslagna vid vikens östra strand, med ett invånareantal uppgående till endast något öfver tjugu personer.
Jag blef utanför tälten mottagen af byns befolkning och förd till det tält, som beboddes af Tscheptscho, hvilken nu lofvade att i februari fara med mig till Anadyrsk.
För natten afkläddes barnen fullständigt, de fullvuxna hade på sig korta byxor, mannen af garfvadt skinn, hustrun af tyg.
I den tryckande värmen, som underhölls af tvenne under hela natten brinnande tranlampor, vore det äfven svårt att sofva i de tunga renskinnsdrägterna.
Dock täckte de öfver sig med renhudar.
Då här utom hettan herskade en förskräcklig stank – tschuktscherna förrättade sina naturliga behof inne i sofrummet – kunde jag icke uthärda, utan att ett par gånger gå ut för att hemta frisk luft.
Då vi följande morgon stigit upp, uppdukade värdinnan uti ett platt tråg frukosten, bestående af först sälkött och späck, med ett slags surkål af jästa Salix-blad, derpå sällefver och slutligen sälblod – alltsammans fruset.
Bland föremål af etnografiskt intresse såg jag, utom den i hvarje tält förekommande schamantrumman, hvilken icke betraktades med den vidskepliga fruktan, som jag eljest ofta märkt, en knippa amuletter fästade vid en smal rem, en vargskalle, som äfven var upphängd vid en rem, skinnet jemte hela broskdelen af en vargnos och en platt sten.
Amuletterna utgjordes af 4–5 centimeter långa träklykor af det slag, som man ofta ser tschuktscherna bära på bröstet.
Min värd sade, att en sådan amulett buren om halsen skulle vara ett verksamt medel mot sjukdomar.
Vargskallen, hvilken jag redan hade fått, tog han tillbaka, emedan hans fyra- eller femårige son skulle behöfva den vid val af hustru.
Hvilken rol den dervid spelade, fick jag dock icke veta.
Medan min skjutskarl spände för hundarne för hemfärden, var jag i tillfälle att se några mindre flickor dansa, hvilket de gjorde på samma sätt, som jag förut sett flickor dansa i Pitlekaj och Jinretlen.
Två flickor ställa sig då vanligtvis antingen midt emot eller bredvid hvarandra, i förra fallet lägga de ofta händerna på hvarandras skuldror, vagga turvis åt hvardera sidan, hoppa emellanåt jemnfota fram och svänga om, hvartill de sjunga eller snarare grymta takten.
Hemresan anträddes kl. 8 förmiddagen.
Derunder sjöng min skjutskarl tschuktschiska sånger.
Dessa äro ofta endast efterhärmningar af djurs läten eller ock improvisationer utan någon bestämd meter eller rytm och ganska liten omvexling i toner; endast ett par gånger tyckte jag mig kunna höra en bestämd melodi.
På aftonen sade min skjutskarl de tschuktschiska namnen på flere stjernor.
Kl. 5 e. m. kom jag fram till Vega.»
Ännu den 10 oktober var den nya isen mångenstädes i granskapet af fartyget så svag, att den ej höll att gå på, och blåa vattenskyar vid horisonten angåfvo, att betydliga sträckor öppet vatten ännu funnos i närheten.
Men drifisen i vår omgifning låg så bergfast, att jag redan kunde på fartygets däck taga solhöjder med en qvicksilfverhorisont.
För att få reda på huru det verkligen förhöll sig med det öppna vattnet, företogos den 13 okt. utflygter åt olika håll.
Dr Kjellman kunde då från den 42 meter höga bergudden vid
Jinretlen se ganska betydliga isfria ställen i hafvet norr ut.
Dr Almqvist gick rätt utåt isen, följande spåren af tschuktscher, som utgått på sälfångst.
Han tillryggalade omkring 20 kilometer öfver tätt packade drifisfält, utan att nå öppet vatten, och fann den nyfrusna is, med hvilken drifisstyckena voro sammanbundna, ännu öfverallt obruten.
Tschuktscher, som den 28 okt. besökte fartyget i hundslädar, berättade dock, att hafvet ett stycke öster om oss var fullkomligt isfritt.
Den 15 oktober återkom fångstmannen Johnsen från en jagtutfärd alldeles förfärad.
Han berättade, att han under sina ströftåg på tundran funnit en mördad man, och medförde, i tanke att man här borta i tschuktschernas land vid ett dylikt tillfälle borde vidtaga ungefär likadana åtgärder som i de trakter, hvilka lyckliggöras genom ett ordnadt domstolsväsende, såsom species facti några hos den döde liggande redskap, deribland en ganska vacker lans, på hvars blad man ännu kunde upptäcka spår af guldin- läggningar.
Lyckligtvis hade han med dessa saker kommit obemärkt genom tschuktsch-lägret.
På den beskrifning, som lemnades mig, kunde jag dock genast märka, att här ej var fråga om något mord, utan om en på tundran utlagd död man.
Jag bad dr Almqvist besöka stället för att närmare taga reda på förhållandet.
Han bekräftade min gissning.
Då vargar, räfvar och korpar redan sönderslitit liket, ansåg doktorn, att äfven han kunde taga sin del, och hemförde derför från sin utfärd ett omsorgsfullt insvept och bland jagtutrustningen doldt föremål, nämligen tschuktschens hufvud.
Det nedsänktes genast till hafsbottnen, hvarest det förblef under ett par veckor för att skeletteras af de der vimlande krustaceerna, och har nu sitt nummer i de af Vega-expeditionen hemförda samlingarna.
Detta helgerån märkte tschuktscherna aldrig, och förmodligen fingo vargarne bära skulden, då man nästa vår såg, att det lik, som om hösten blifvit utlagdt, under vintern förlorat hufvudet.
Svårare torde varit att förklara lansens försvinnande, men äfven härför fingo väl vargmagarne bära skulden.
Våra jägare gjorde nu jagtutflygter åt olika håll, men det var klent med villebrådet.
Öppningarna i isen vimlade sannolikt af sälar, men voro för aflägsna, och utan båt kunde någon jagt å dem ej anställas.
Ej en enda isbjörn tycktes nu finnas i granskapet, ehuru björnskallar, träffas flerstädes på stranden och detta djur synes spela en stor rol i infödingarnes inbillning, att döma af de många björnbilderna bland de bensniderier jag af tschuktscherna tillbytt mig.
Oftast hafva infödingarne äfven en liten björnskinnslapp på sitsen i sina slädar, men något helt björnskinn har jag ej sett härstädes; kanske håller djuret på att blifva utrotadt vid Sibiriens nordkust.
Vår öfvervintring kommer derför ej att rikta den arktiska litteraturen med några nya björnhistorier, en för sjelfva reseskildraren mycket känbar svårighet.
Vargar tycktes deremot på tundran förekomma rikligt nog, äfven om en och annan af de under dimma eller snöyra påträffade och med skott helsade vargarne vid en kritisk artbestämning skulle befunnits vara våra egna hundar.
Åtminstone torde detta varit fallet med den »varg», som narrade en af manskapet att en mörk natt skjuta en kula tvärs genom termometerburen, lyckligtvis dock utan att skada instrumenten, och med ingen annan påföljd, än att han sedermera fick uppbära ett ändlöst antal speglosor af kamraterna för sin vargjagt.
Räfvar, hvita, röda och svarta, förekommo här i mängd, men de voro vid denna tid svåråtkomliga och hade kanske dessutom äfven de under midvintern dragit sig bort från kusten.
Harar uppehöllo sig deremot under hela vintern vid Jinretlen, om dagarne dels ute på isen dels på udden, om nätterna i tältens omgifningar.
Sopor och affall från fångsten hade der framkallat en växtlighet, som, ehuru dold af snö, lemnade haren om vintern en rikligare tillgång på föda än den magra tundran.
Det märkliga var, att hararne fingo husera mellan tälten och i deras granskap, utan att störas af ett tjogtal till byn hörande eller der vistande magra och utsvultna hundar.
Då jag längre fram på vintern för harjagtens underlättande lät åt fångstmannen Johnsen uppföra ett jagtskjul, valde han till plats för detsamma till och med byns omedelbara granskap, förklarande att den rikaste jagtmarken i hela nejden just var derstädes.
Skyttarne uppgåfvo, att en del harar blefvo snöblinda om våren.
Haren är här större än den hos oss vanliga och har ett ganska läckert kött.
Tschuktschiska bensniderier.
(De båda största figurerna föreställa björnar.)
De flesta foglar hade redan vid vår hitkomst lemnat dessa under vintern så ogästvänliga trakter eller sågos högt upp i luften i samlade flockar flyga mot södra mynningen af Beringssund.
Ännu den 19 oktober sågs ett oöfverskådligt fogeltåg draga mot denna trakt, men redan den 3 november inregistrerades såsom något ovanligt, att en mås slog sig ned på afskrädeshögarne i fartygets granskap.
Den var snarlik ismåsen, men hade svart hufvud.
Kanske var det den sällsynta Laras Sabinii, af hvilken en bild förut meddelats.266 Alla de foglar, som drogo förbi oss, kommo från nordvest, d.v.s. från Sibiriens nordkust, de Ny-Sibiriska öarna eller Wrangels land.
Endast fjellugglan, en korpart och ripan öfvervintrade i trakten, den sistnämnda tidtals insnöad.
Harar från Tschuktsch-landet.
Ripan är här visserligen ej så fet och god som spetsbergsripan under vintern, men beredde oss i alla fall en alltid välkommen, om ock ringa omvexling i den tråkiga konservmaten; när några ripor blifvit skjutna, sparades de derför, jemte hararne, gerna af kocken till festdagarne.
För att afbryta enformigheten om bord försummades nämligen sällan någon anledning till festtillställningar, som kunde yppa sig.
Der borta vid Tschuktsch-halföns kust firades sålunda under vintern 1878–79 med stor samvetsgranhet ej allenast våra egna födelsedagar, utan äfven konungarne Oscars, Christians och Umbertos samt kejsar Alexanders.
Hvarje morgon utdelades en tidning, visserligen för dagen, men för ett förgånget år.
Härtill kom såsom förströelser flitigt samqväm med tschuktscherna och täta besök i angränsande byar, åkning med hundsläde, en sport som skulle varit synnerligen treflig, om ej infödingarnes hundar varit så ytterst magra och dåliga, samt slutligen flitig läsning och ifriga studier, för hvilka jag försett expeditionen med ett omfattande, så väl för vetenskapsmännen och officerarne som för manskapet afsedt bibliotek, inberäknadt det enskilda bokförrådet uppgående till inemot tusen band.
Under allt detta fingo naturligtvis de rent vetenskapliga arbetena ej försummas.
I främsta rummet bland dessa stodo de meteorologiska iakttagelserna och de magnetiska observationer, som från den 1 nov. anstäldes i land dag och natt hvarje timme.
Huru fast isen än låg kring fartyget, var det dock omöjligt att på den få ett tillräckligt stadigt underlag för de magnetiska variationsinstrumenten.
Det magnetiska observatoriet uppfördes derför på land af det vackraste byggnadsmaterial, någon arkitekt haft till sitt förfogande, nämligen stora parallelipipediska, grant blåfärgade isblock.
Byggnaden kallades derför af tschuktscherna Tintinjaranga (ishuset), ett namn som snart äfven af Vegamännen allmänt antogs.
Till murbruk använde byggmästaren, Palander, vattenblandad snö, hvarpå det hela täcktes med ett tak af bräder.
Men då det efter en tid visade sig, att stormen banade sig väg genom fogarne, och att dessa småningom vidgades till följd af isens afdunstning, så att yrsnö kunde intränga, öfverdrogs hela huset med ett segel.
Till stativer för de tre variationsinstrumenten användes grofva träkubbar, hvilkas nedre ändar insänktes i gropar, som med stort besvär upphöggos i den frusna jorden samt derpå, sedan stativ-stockarna blifvit nedsatta, fyldes med vattenblandad sand.
Ishuset var ett rymligt och i allo ändamålsenligt observatorium.
Det hade blott ett fel: temperaturen höll sig der alltid på en obehagligt låg ståndpunkt.
Då intet jern fick användas i byggnaden och vi ej hade med oss någon kopparkamin, kunde ingen eldstad der inrättas.
Visserligen försökte vi att med ett för slädfärder afsedt kopparkök åstadkomma uppvärmning, men endast med den påföljd, att observatorn höll på att bli ihjälosad.
Föga bättre gick det, då längre fram på vintern, vid stufning i rummet, en bortglömd ankare björntran, erhållen från de under början af resan skjutna björnarne, upptäcktes.
Vi ansågo detta fynd som en tydlig fingervisning att i stället för en med ved eldad kamin efter polarfolkens sed använda tranlampor till mildring af den stränga köld, som förtog vistelsen i Tintinjaranga en del af dess behag.
Men här visade sig detta eldningssätt alldeles opraktiskt.
Tranoset luktade värre än koloset, och följden af detta försök blef ingen annan än den, att de härliga iskristaller, med hvilka tak och väggar i ishuset småningom beklädt sig, öfverdrogos med svart sot.
Traneldningen förkastades, och tranen skänktes åt våra vänner i Jinretlen, som just då ljudligt beklagade sig öfver, att de icke hade något annat bränsle än ved.
I de magnetiska och meteorologiska iakttagelserna deltogo, utom Vegas nio vetenskapsmän och officerare, maskinisten Nordström och matrosen Lundgren.
Hvar och en hade sin vakt på sex timmar, af hvilka vanligen fem tillbragtes i ishuset.
Att vid en temperatur under qvicksilfrets fryspunkt eller, hvad som är vida värre, under storm vid –36° gå från fartyget till det 1½ kilometer aflägsna observatoriet, dröja der under fem timmar i en temperatur af –17° och derpå återvända till fartyget, vanligen mot vinden – ty denna kom nästan ständigt från norr eller nordvest – var bistert nog.
Ingen af oss hade dock något men deraf.