Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N ä r voro v ä l u n g d o m e n s s j ä l f f ö r g u d n i n g o c h för- a k t för de å l d r a d e och äldre drifna till en s å d a n h ö j d som n u vid sekelslutet?
O c h n ä r var väl egoismen, d e n n a snob- b e n e t s r o t och b l o m m a, så t i d i g t utveck- lad och så frodig som nutilldags?
S k u l d e n l i g g e r ej e n d a s t h o s d e u n g a.
S n o b b i g h e t e n h a r blifvit a m m a d o c h fost- r a d af u p p f o s t r a r e o c h a n d r a, s o m k u n - n a t öfva inverkan.
Det framhålles som e n af n u t i d e n s s t o r a f ö r t j ä n s t e r, a t t d e n gör så m y c k e t för u n g d o m e n, a t t alla t ä n k b a r a å t g ä r d e r t i l l f ö r b ä t t r i n g af d e u n g a s utvecklings villkor företagas.
Men m e r ä n e n af d e ä l d r e s k a k a p å hufvu- det åt detta filantropiska s t r ä f v a n d e, öf- vertygade om, att det antingen gått för l å n g t eller i sned riktning.
Ty dess frukt, denna ungdom, på hvilken m a n slösat så m y c k e n tid och så stora kost- n a d e r, m o t s v a r a r ej d e f ö r v ä n t n i n g a r, s o m m a n ställt på densamma.
D e n är, så a t t säga, formelt utbildad, m e n saknar inne- h å l l, e l l e r o c k s å ä r k ä r n a n af d e s s väl- j a n d e och h a n d l a n d e endast själfviskhet.
D e t stora, det ädla ligger u t o m räckhåll för d e n s a m m a, ligger öfver till och m e d dess h å n.
Och det är snobbenets värsta s t a d i u m, n ä r s i n n e t ä r så u p p f y l d t af det egna jaget, att det förlorat förmå- g a n af h ä n f ö r e l s e för s t o r a m å l.
Den, s o m b e u n d r a r s i g själf, o c h d e n, s o m d y r - k a r börd, p e n g a r eller m a k t, äro b ä g g e snobbar.
D e n sanna ödmjukheten är just hvad som i grund och botten brister s n o b b e n, o c h d e n n a b r i s t f r a m t r ä d e r al- drig mera frånstötande än hos de unga.
D e n o t y g l a d e, n o n c h a l a n t a själf tillräck- lighet, h v a r m e d de u p p t r ä d a, så fort d e k ä n n a sig fria från de y t t r e band, som möjligen k u n n a hålla dem tillbaka, är väl bland det mest pinsamma, som m a n k a n få se.
Frihet yrkas åt ungdomen, m e n f r i h e t e n ä r farlig, t y för d e n som ej ä r i s t å n d a t t r ä t t b e g a g n a sig af den, blir d e n till större fördärf ä n tvån- get, i s y n n e r h e t d å d e t t a t v å n g e n d a s t vill och söker den tvingandes bästa, då den kraft, som öfvar tvånget, är föräldrars och u p p f o s t r a r e s s t a r k a af erfarenhet ledda kärlek.
N ä r n u denna kärlek slår öfver och ger alltför m y c k e t efter för de ungas nycker och önskningar, då tycker m a n väl, a t t den åtminstone k u n d e hafva rätt att fordra genkärlek.
Men de unga ä r o f ö r m y c k e t u p p t a g n a af a t t t ä n k a på andra, äfven dem, som i främsta rum- m e t hafva r ä t t till deras u p p m ä r k s a m h e t.
T a c k s a m h e t för n j u t n a v ä l g ä r n i n g a r får m a n s a n n e r l i g e n ej r ä k n a på.
T ä n k b l o t t p å allt, s o m n u göres för u n g d o m e n, och det sätt h v a r p å d e n n a tager emot.
Den är klandersjuk och otillfredsställd och
IDUN 220 a n s e r s i g ä g a f u l l a s t e r ä t t i g h e t a t t for- d r a a l l t d e t t a och.
m e r a d ä r t i l l.
A t t l å t a d e o l i k a t y p e r n a af s n o b b - s l ä k t e t defilera förbi skulle t a g a för l å n g tid.
Vi k ä n n a d e m j u för resten, o m vi o c k s å ej a l l t i d t ä n k a p å o c h r e f l e k t e r a öfver det snobbiga, som slår våra blickar.
D e t är blott, då det u p p t r ä d e r m e r än vanligt stötande, som vi h a r m a s och gripa efter k o r r e k t i v.
D e s s a ä r o ej s å l ä t t a a t t finna.
K a n h ä n d a, och dock, om litet h v a r fick s i n a ö g o n ö p p n a d e f ö r d e t l ö j - liga och det hjärtlösa, som ligger i alla d e s s a o l i k a f o r m e r af s n o b b e r i, s k u l l e d e t v ä l ej v a r a s å s v å r t a t t s k a k a af å t m i n - stone en stor del däraf.
N u växer det fast m e d oss.
O m vi n o g a r e t ä n k a efter, s k o l a vi l ä t t finna, h u r u m y c k e t o v ä s e n t - ligt och lumpet, h v a r å t vi gifva vikt o c h värde.
T ä n k, h v a d till d ö m e s k o n v e n a n - sen innehåller mycket småaktigt och snob- bigt!
H u r u m y c k e t s n o b b e r i h a r ej in- s m u g i t sig i v å r t e n s k i l d a o c h v å r t all- m ä n n a lif!
O c h h v a d g ö r a vi d ä r e m o t?
H ö j a vi v å r s t ä m m a e n e n d a g å n g e m o t all d e n n a s n o b b i g h e t?
V å r a a r m a efter- kommande!
O, h v i l k e t s n o b b e r i s k a l l ej n o r e r a b l a n d d e m, f ö r s å v i d a vi ej be- fria oss f r å n d e n n a s n o b b i g a r ä d s l a, s o m h i n d r a r oss a t t t a l a u t o c h t r ä d a u p p emot snobberiet!
Några blad ur Helgeands- holmens historia.
Tecknade för Idun af E l l e n Fries.
L a n d e t var i uppror.
Engelbrecht vald till rikets höfvitsman.
Men de maktägande h e r r a r n e ville s ö k a f ö r l i k n i n g m e d u n i o n s k o - nungen.
E r i k af P o m m e r n k o m p å hösten 1 4 3 5 till S t o c k h o l m.
U n d e r h a n d l i n g a r om f ö r l i k n i n g fördes p å H e l g e a n d s h o l m e n.
» 1 Helgeandshus de sammanginge, Där började de att dagtinge » säger r i m k r ö n i k a n.
K o n u n g e n v i s a d e sig medgörlig, h e r r a r n e a r t i g a och l ä t t r o g n e, och en förlikning slöts p å H e l g e a n d s h o l m e n m e d m å n g a d y r a eder, och s å reste k o n u n g e n h e m till D a n m a r k och » Ehvar hans folk genom skärgården fara, De fattiga bönder lät han ej spara, De togo dem från-allt hvad de ägde, Kläder, kittlar, grytor, oxar och kor, Åter sutto de fattiga bönder i oro. » D e t t a blef således den bedröfliga följden p å den e n d a h a n d l i n g af försoning, som oss veterligen slutits p å H e l g e a n d s h o l m e n.
* * * K o n u n g K r i s t i a n I af O l d e n b u r g h a d e blif- vit herre i Sverige, m e n icke j u s t m e d d e n s v e n s k a allmogens medgifvande.
Det danska h e r r a v ä l d e t v a r l i k a illa lidet som förut.
I a u g u s t i 1 4 6 5 t å g a d e en b o n d e h ä r ned mot Stockholm.
» Detta kan ej längre så stå, Vi måtte man af huse utgå, Bättre är oss dö än lefva med skam » s ä g a d e s v e n s k a b ö n d e r n a till h v a r a n d r a en- ligt r i m k r ö n i k a n.
H e l g e a n d s h o l m e n togo d e in och l ä g r a d e sig d ä r och p å B r u n k e b e r g.
D e t v a r n ä r a, a t t d e h a d e g e n o m öfverrump- ling i n t a g i t hela s t a d e n, e m e d a n k o n u n g e n v a r p å s t a k e t m e d sina t r u p p e r.
Men snart kom han i antågande mot Stockholm.
Han befallde n å g r a s i n a s k e p p l ä g r a sig m e l l a n H e l g e a n d s h o l m a n och N o r r m a l m för a t t af- s k ä r a förbindelsen m e l l a n b ö n d e r n a p å hol- men och b o n d e h ä r e n p å B r u n k e b e r g.
Sedan t r ä n g d e k o n u n g e n s t r u p p e r in från staden p å Helgeandsholmen.
O m k r i n g 3 0 0 b ö n d e r be- funno sig n u d ä r i n n e s t ä n g d a.
D e togo sin tillflykt till H e l g e a n d s k y r k a n, d e stridde med förtviflans mod, blefvo ö f v e r m a n n a d e och ned- h u g g n a till sista m a n.
E n s v e n s k r å d s h e r r e T u r e T u r e s s o n s k a l l v a r i t den som anfört k o n u n g e n s t r u p p e r, och fick h a n sedan i i a l l a s i n a d a g a r b ä r a n a m n e t: » Bondeslak- taren ».
D e n svenske b o n d e n h a r s å l u n d a i n g a ljusa m i n n e n från d e n n a holme.
* * M e d reformationen k o m en n y tid för H e l - geandsholmen.
Genom reduktionen tillföll holmen k r o n a n, och k o n u n g G u s t a f h a d e an- v ä n d n i n g för d e n s a m m a.
F ö r s t och främst d r o g h a n in h e l a H e l - geandshuset.
Såsom en s p a r s a m h e r r e t y c k t e h a n, a t t s t a d e n s sjuke och orkeslöse k u n d e r y m m a s i det g a m l a g r å m u u k e k l o s t r e t och H e l g e a n d s h u s e t a n v ä n d a s till n y t t i g a r e ä n d a - mål.
D e t blef delvis b e g a g n a d t till mynt- verk, delvis blef det nedrifvet, och p å den lediga p l a t s e n u p p b y g g d e s ett hofstall.
M a n spörjer det d o l d a missnöjet häröfver l å n g t fram i tiden.
I början af 1 6 0 0 - t a l e t skref J o h a n Messenius, d e n n e entusiastiske vän af Sveriges g a m l a m i n n e n, i sin k r ö n i k a om S t o c k h o l m s å l u n d a: » Men med den holmen blef så fatt, Att där blef konungens stall uppsatt.
Gud unne den aldrig sin nåd, Som därtill gaf ut sitt första råd.
Där sjukt och fattigt folk haft ro, Skall varda för hästar hus och bo, Den Helge Andes hus och spetal Blifver hästars krubba och stall!
På världsens sista dag härom Varder Gud fallandes sträng dom. » Messenius v a r säkerligen ej e n s a m om sin h å r d a d o m, o m sin förbannelse öfver den heliga stiftelsens v a n h e l g a n d e, a l l r a helst som hospitalet i G r å m u u k e k l o s t r e t blef illa s k ö t t och f r a m k a l l a d e m å n g a k l a g o m å l.
O c h m a n tycker sig g e n o m t i d e r n a h ö r a de s t a c k a r s sjukes förbannelser, d å de flyttades från.
sin fristad p å d e n n a o l y c k l i g a h o l m e.
1894 p r ä k t i g a h u s, som u p p f ö r d e s p å lilla Stock- holmen.
V i d s t r a n d e n å t M ä l a r e n lågo vid d e n n a tid k r o n a n s galejor stationerade.
K l a r a klosters k v a r n a r h a d e k o n u n g G u - staf W a s a a n a m m a t; sedan erhöll s t a d e n dem.
K r i n g dem och p å B a r k a r h o l m e n u p p s t o d små- n i n g o m en m ä n g d b y g g n a d e r, m e r a n y t t i g a än vackra.
D e t ä r alldeles otroligt, h u r u m y c k e t som r y m d e s p å dessa h o l m a r, h v i l k a s m å n i n g o m genom fyllning k o m m o a t t u t g ö r a en e n d a stor ö.
D ä r funnos r e d a n från slutet af 1 6 0 0 - talet, u t o m m å n g a e n s k i l d a e n s k i l d a h u s, bryggeri, k v a r n a r och " s l a k t a r h u s, h a m n - och fiskargångar, den k u n g l i g a f a t a b u r e n och hof- stallet.
U n d e r K a r l den elftes första regeringsår refs M y n t h u s e t och ett n y t t hofstall u p p b y g g d e s, m e n d e t t a blef efter n å g r a å r med d r ä n g a r, h ä s t a r och v a g n a r l å g o r n a s rof, och ett n y t t stall u p p b y g g d e s af N i c o d e m u s Tessin 1 6 9 6, det v a c k r a s t å t l i g a s t a l l, som d e t t a å r fått s k a t t a å t förgängelsen för n y a bygnadsföretag.
N ä r det n y a slottet blef färdigt i medlet af 1 7 0 0 - t a l e t s k u l l e naturligen n y a p l a n e r uppstå för H e l g e a n d s h o l m e n, med h v i l k e t n a m n m a n började a t t k a l l a a l l a d e t r e holmarne.
D e t v a r naturligt, a t t m a n ville blifva af m e d all den bråte, som fanns p å dess östra sida, m i d t för slottet.
Många planer, v a c k r a och fula, gjordes u p p.
Slut- ligen började b y g g a n d e t af n u v a r a n d e N o r r - bro.
M e d stora k o s t n a d e r höjdes n u v a r a n d e G u s t a f A d o l f s torg, H e l g e a n d s h o l m e n och p l a n e n framför slottet, så a t t m a n fick s m å n ä t t a b a c k a r å t a l l a sidor och bron så hög som möjligt.
Ar 1 7 8 7 började b y g g a n d e t af N o r r b r o och 1 8 0 1 v a r den färdig.
Under tiden h a d e k v a r n a r, s l a k t a r h u s o. d. fått resa sina färde till a n d r a deler af staden.
S t a l l e t stod dock k v a r.
D e t öfverlefde en del f ö r ä n d r i n g a r p å 1 8 3 0 - t a l e t, d å gref P e r s v a c k r a h u s nedrefs, de sista fiskerierna bort- flyttades och S t r ö m p a r t e r r e n o r d n a d e s.
U n d e r d e följande åren h a r om H e l g e a n d s - holmen m e r a t a l a t s och skrifvits ä n h a n d l a t s.
V i h a l y c k a t s k o m m a in i en l a b y r i n t af stridiga m e n i n g a r, från h v i l k a vi t y c k a s h a m n a i en l a b y r i n t af v ä l d i g a stenmassor, k r i n g h v i l k a s t r ö m m e n e n s a m s k a l l, e h u r u äfven den h ä m m a d och k v ä s t, t a l a om s k ö n h e t och frihet.
0m väggens prydnader.
Af Nicke U n d e r d e följande å r h u n d r a d e n a bygges och rifves, fylles och gräfves p å H e l g e a n d s h o l - men, u t a n r a s t och ro, m e d o l i k a syften, efter o l i k a p l a n e r.
M a n k u n d e d ä r o m skrif- v a en hel b o k — g a n s k a t ä n k v ä r d, men föga uppbygglig.
D r o t t n i n g K r i s t i n a ville rifva ned alla h u s p å H e l g e a n d s h o l m e n och tyckes ö n s k a t d ä r a f göra en t r ä d g å r d å t slottet.
M a n började ock p å hennes tid oroa sig öfver d e m å n g a fyllningar, som gjordes af d e olika h u s ä g a r - ne p å h o l m e n.
R e d a n d å t a l a d e s om, a t t Mälarens utlopp hämmades.
M e n icke desto m i n d r e fortsattes efter hennes tid b y g g a n d e t och fyllandet.
S t o c k h o l m s förste ö f v e r s t å t h å l l a r e, den i fredens och krigets värf l i k a u t m ä r k t e K l a s F l e m i n g, b y g g d e d ä r u n d e r m e d l e t af 1 6 0 0 - t a l e t e t t s t å t l i g t p a l a t s, som e n d a s t genom v a t t n e t skildes från riksdrotset P e r B r a h e s Nuck.
" jfMjKäggen, som för några tiotal af år sedan med •^Sjw?
undantag af en eller annan tafla i allmän- het endast uppvisade släta tapetytor, har i vår tid fått intaga ett framstående rum som ut- ställningsfält för en mängd verkliga eller så kal- lade konstföremål.
Denna lust att dekorera, eller pryda, för att slippa det främmande och mer ståtliga uttrycket, få vi emellertid ej tro vara något för oss och vår tid särskildt kännetecknande.
Nej, driffjädern härtill, en inom oss boende skönhetslängtan, som vi söka mätta genom att omgifva oss med föremål, som med form och färg öka trefnaden och tilltala ögat på ett behagligt sätt, har nog alltid lefvat, men yttre och inre omständigheter göra, att en män- niska eller ett folk den ena tidsperioden får mer tillfälle att lyssna till de andeliga rösterna, af hvilka konstnärsintresset är en, än den andra.
Att i vår tid detta intresse är synnerligen stort, finna vi lätt af den samling konstföremål, som vi älska omgifva oss med för att pryda våra hem; och där verklig kärlek till det sköna i förening med god smak fått ordna, där blifva väl också de yttre förutsättningarna för ett angenämt hem
1894 uppnådda.
Men de minst sagdt egendomliga an- ordningar vi här och hvar påträffa med samma uppgift som mål, tyckas visa hän på, att denna skönhetskärlek eller skönhetskänsla — jag vill ej säga saknas, ty jag tror, den ursprungligen är nedlagd i hvarje människohjärta till en källa af ogrumlad lifsglädje — dock af en eller annan anledning blifvit undertryckt eller missriktad.
Då emellertid anordningarna i hemmet spela sin icke oviktiga rol i släktets andliga uppfostran, torde det ej _ vara ur vägen att i Idun, som vill vara ett språkrör för hemmet, yttra några ord därom — ej för att pröfva det omöjliga, att skrifva något slags recept för den goda smaken, men för att efter en orienterande blick tillbaka, på de pry- dande föremålens framträdande i tidigare dagar än våra, framställa några allmänna synpunkter, som kunna vara att minnas och beakta, när vi genom dekorativa anordningar vilja försköna våra hem.
Hemmet skall vara harmoniskt, det vill säga i samklang med de personer det innesluter, och dess olika föremål skola ingå som delar af det hela, af den ram, som omgifver oss.
Det är vi, som äro hufvudsaken, om oss, om vår smak och våra intressen skall hemmet vittna.
Men om vi, för att följa andras exempel eller modet för dagen, samla^ omkring oss föremål, som äro främmande för vår smakriktning, då inkomma i hemmet främmande element, som svårligen kunna sam- mansmälta med det öfriga och bilda harmonisk enhet.
Detta gäller om hemmet i sin helhet, således äfven om möbler och öfriga bohagsting, som först och främst skola bedömas efter den praktiska nytta de göra oss.
Vi skulle emellertid syssel sätta oss med de uteslutande eller åtminstone öfvervägande prydande föremålen, de som med sitt innehåll, sina former och färger äro afsedda att tillfala känslan och ögat.
Vi finna dem all- mänt företrädda på väggen, och mot dessa pryd- nader rikta vi nu vår uppmärksamhet.
Bruket att smycka väggen har gamla anor.
Stanna vi inom vårt eget lands gränser, lär vår kulturhistoria, hur redan tidigt våra förfäder vid festliga tillfällen brukade behänga bostadens grofva väggar med brokiga väfnader eller s. k. bonader, hvilka med lifliga färger gjorde sitt till att öka hemmets trefnad.
Detta bruk fortlefde in i nyare tiden, dock un- danträngas så småningom den enklare väfnaden från de kungliga slotten och andra bostäder för förnämliga personer, då den ursprungligen från utlandet införda ståtliga gobelinen håller sitt se- gerrika intåg.
P å modet komma sedermera — äfven som beklädnad för hel vägg — gyllenläders- tapeten, hvars ursprung kan spåras från araberna, den nu ytterst sällsynta vaxdukstapeten, den ele- ganta sidentapeten, som efter tidens smak ä n är försedd med inväfda buketter, än med målade fjärilar och blommor efter kinesiska förebilder, än randad.
Slutligen må vi ej glömma vår egen tids på papp tryckta tapet, numera vexlande i tusende olika slags mönster och färger, men som ursprung- lige-i torde vara besläktad med de gamla ytmål- ningarna i kyrkorna, hvilka under tidernas lopp nästan bleknat bort, men af hvars sparsamma rester man anar sig till mönstret och pietetsfullt låter det med ny — om icke glans så dock färg — framträda i ljuset; hvarvid det händer, att en och annan skådare, som för tillfället ej erinrar sig de gamla traditionerna, finner det underligt att m a n vid kyrklig dekoration använder gamla tapetmotiv.
Gå vi efter denna lilla kyrkliga afvikelse öfver till andra prydnader för väggen, så mötas vi af den efterbildande konstens alster, skulpturen och målningen.
Till skulpturen få vi från äldsta tider hänföra en del bildverk, som användes till bostadens pry- dande, dels träsnideri hvarmed stockar och annat trävirke ofta försågs, dels arbeten i sten.
Under medeltiden torde reliefframställningar i det sist- nämda materialet ej hafva varit ovanliga som prydnader på herremannens bostadsvägg.
Ämnet, som behandlades, höll sig gärna inom den bibli- ska berättelsens eller heraldikens område, ofta äfven båda förenade med hvarann.
Vid nyare tidens början tjänar figurskulpturen kyrkan, såsom vid utsmyckande af grafvårdar, epitafier och dylikt.
Den första monumentalbild att uppställas i samlingsrum af icke-kyrklig ka- raktär torde vara en i Upsala befintlig byst af konung Gustaf II Adolf, hvarigenom uppslaget är gifvet till skulpturens användning som världslig prydnad — således äfven för hemmet.
Hvad måleriet beträffar förbigå vi den målade väggen och erinra oss, att denna konstart liksom mycket annat ingår i ett nytt skede under Gustaf Wasas och hans konstälskande söners på nästan IDUN alla områden synnerligen lifaktiga tid.
Taflan framträder, först framställande porträtt, visande tidens allvarsamma och litet sträfva typer, men sedermera äfven s. k. perspektiv, motsvarande våra landskapsstycken, vidare jaktstycken o. s. v. Utom dessa rent konstnärliga alster ha också konsthandtverket och konstindustrien fått lämna föremål till hemmets smyckande.
Som exempel på sådant kunna vi erinra oss vapen, porslin o. d.
Vår tid har nu vid hemmets anordnande såsom prydande element upptagit såväl sådant, som af ålder fått burskap som därtill lämpligt, samt dess- utom en mångfald olika föremål, som rik fantasi kan uttänka och stor industriel verksamhet kan frambringa.
Att genomgå allt detta detaljeradt skulle föra oss på alltför långa och vidlyftiga utflykter, men vi kunna få en öfverblick af det väsentliga genom att indela det i några öfverskådliga grupper, och till en första grupp kunna vi hänföra allt, som hör till det textila området.
Med textil konst förstår m a n allt, som upp- kommit genom trådars hopfogande till ett helt, således allt sömmadt och väfdt.
Denna konstart är sålunda synnerligen gammal; den var företrädd genom den första enkla bonaden på våra förfäders väggar, liksom den ännu i dag är det genom, bland annat, de präktiga drape- rierna i en nutidssalong.
Bonaden på väggen gör ett mjukt och behagligt intryck och lämpar sig därigenom godt för att öka intrycket af trefnad och värme i nordbons hem under den långa, kalla vintern.
Dess största olägenhet är, att den uppsamlar och tills vidare förvarar det hvarje morgon uppdrifna kringirrande dammet, och den bör därför sparsamt förekomma i våra sofrum liksom af samma skäl ej bekläda hela väggarne i mindre rum.
Som dörr och fön- sterdraperi eller gardin, hvilket klingar mera be- kant, lämpar den sig väl, och i egenskap af det sistnämda har väfnaden så i allmänna medvetan- det ingått som nödvändighetsartikel, att i sanning usel och eländig är den bostad, där ej en mer eller mindre nytvagen gardin blifvit fästad vid fönstret.
* (Forts.) 221 » Bed o m förlåtelse, mor allvarsamt.
Barbro, » sade far- Barbro n ä r m a d e sig m y c k e t långsamt och räckte ä n n u l å n g s a m m a r e fram sin h a n d: » P a r d o n n e z — m o i, » m u m l a d e d e s m å läp- p a r n a, m e n h o n k a s t a d e e n h å r d blick p å m a d e m o i s e l l e, s o m å t e r i g e n v ä n d e s i g till hennes farmor.
K a n s k e a t t h o n ä n n u e n g å n g fick p å - kalla fru g r e f v i n n a n s m y n d i g h e t.
H o n trod- d e i n t e alls a t t d e t v a r n y t t i g t för m a d e - moiselle Barbro a t t v a r a så m y c k e t tillsam- mans m e d den främmande pojken; — hon var säker på, a t t d e t v a r h a n som lärde mademoiselle dessa uttryck, som voro så f ö g a p a s s a n d e för m a d e m o i s e l l e.
» B a r b r o f å r i n t e g å till r ö d a s t u g a n, o c h h a n får inte k o m m a hit, » s a d e farmor strängt.
» Barbro h a r sin bror a t t leka m e d, är d e t inte tillräckligt. » O c h i d e t h o n v ä n d e sig till s i n s ä l l s k a p s d a m fortfor h o n: » J a g vill inte de ska u m g å s m e d h v e m som helst.
B a r n e n m å s t e lära sig a t t t a g a vara p å sin värdighet. » » Ja visst, » s a d e fröken m e d e n liten t o n, som farmor inte riktigt förstod sig på.
Egent- ligen visste h o n inte, hvar h o n h a d e Ebba Kurk, m e n h o n t y c k t e lika b r a om h e n n e för d e t.
D e t v a r e n s t o r t v ä r s ä k e r t j u g u - arsflicka m e d k o r t k l i p p t h å r o c h e n b r e d humoristisk m u n, som n ä s t a n aldrig log.
D e n g a m l a d a m e n h a d e b j u d i t h e n n e till sällskap, m e d a n hennes son v a r u t e och reste m e d s i n g r e f v i n n a, o c h b a r a flickan h a d e e n s t u n d för s i g själf o c h s i n b o k, k u n d e ingen vara tåligare ä n h o n, n ä r d e t gällde a t t r e d a u t s l ä k t r e g i s t e r eller t a l a o m g i k t.
M a n g i c k till f r u k o s t b o r d e t.
G a m l a gref- v i n n a n t o g fröken K u r k u n d e r armen, och Barbro v a n d r a d e m e d s m å elastiska steg efter m a d e m o i s e l l e, s o m höll m o n s i e u r H a n s i denna riktning trodde vi ej möjligt, i h a n d e n.
H e n n e s ö g o n f ä s t e s i g b r i n n a n d e men som vi verkligen förnummit, att p å f r a n s y s k a n s n a c k e: » J a g ö n s k a r, a t t h o n hos en och annan sådant lär råda, få v o r e d ö d, o c h j a g ö n s k a r, a t t h o n l å g n e r e vi härmed förklara, att — med undan- i p a r k e n s o m » C h a s s e u r » o c h » F i d é l e ».
tag af det ringa portot för listornas J a g s k u l l e i n t e p l a n t e r a e t t s t r å p å h e n n e s insändande till redaktionen — natur- graf, o c h o m d ä r v ä x t e g r ä s, s å s k u l l e j a g ligtvis inga som helst kostnader komma r y c k a u p p d e t m e d r ö t t e r n a.
O c h j a g s k u l l e att drabba deltagarne i silfverbröllops- b e L a r s t ä l j a m i g e n p i n n e o c h s k r i f v a: adressen, utan ansvarar redaktionen » D ä r l i g g e r d u, d i n o t ä c k a.
» A h, h v a d helt och hållet för densammas värdiga h o n ä r s t y g g, å h, h v a d h o n h å l l e r efter e n.
M a n f å r i n t e v a r a i fred e n m i n u t, m e n utstyrsel och öfverlämnande.
j a g v e t h v a d j a g skall göra.
N ä r j a g gif- ter m i g m e d Lars, skall j a g inte b j u d a h e n n e p å bröllopet.