Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De å Tripps arfvingars köpegods år 1791 befintlige landbonden erhöllo, genom utgången af denna tvist, framför sina företrädare och framför alla öfriga åboar på köpegods (af Kronan försålda kronohemman), enahanda besittningsrätt, som kronoåboar nu mera tillkommer, men sorn dem ingalunda tillkom vid den tid. då de omtvistade hemmanen af Drottning Christina till Adrian Tripp försåldes.
Huru denna rätt sedermera blifvit af dem och deras efterkommande begagnad, har jag mig icke annorlunda bekant, än att efter lång tids förlopp, då ett ombud för Tripps arfvingar antagit åbo på ett af de i Himble härad belägna, i Trippiska köpet inbegripna s. k. frälse städjehemman eller sådana, sorn med jordäganderätt voro försålda, nemligen \ mtl Blixtorp N:o 6, en till förra åboen å detta hemman närskyld person till Häradsrätten instämt Trippiska ombudet jemte den af honom antagna åboen, med påstående att framför denne blifva förklarad berättigad till åboskapet; hvaraf således visar sig, att Tripps arfvingar, icke afstått från begagnande af deras fordna rätt till åboars antagande, och man äfven skulle kunna sluta, att sådant antagande vanligen blifvit af åboarne lemnadt oklandradt, eller tilläfventyrs väckt klander endast i de fall, då afgångna åboars afkomlingar och skyldeman blifvit förbigångne.
Häradsrätt hade sjelf nu mera förgätit den åborätt, som år 1791 blifvit af samma domstol fastställd, och hvari någon ändring af öfriga domstolar icke var gjord; och nu dömdes hos Häradsrätten den 26 Juni 1840, att då de af Drottning Christina den 26 April 1653 till Handlanden Adrian Tripp upplåtna hemman och lägenheter, enligt öfverlåtelsebrefvets innehåll, blifvit, med Kongl. Majit och Kronan förbehållen rätt till återliisen, under full frälsemannarätt tillegnade bemälte Tripp och hans arfvingar, i följd hvaraf de i senare tider utkomna författningar om kronohemman icke vore i afseende på de sålunda upplåtna hemrpan tillämpliga, samt Tripps arfvingar ostridigt borde anses lika berättigade som öfriga ägare af frälsehemman i allmänhet, att efter eget godtfinnande antaga åboar å sina hemman; funne Häradsrätten käranden hafva saknat skäl lör sitt stämningspåstående, hvilket derföre ogillades.
Detta domslut fastställdes af Lagmansrält och Hofrätt.
När saken hos Kongl. Majit fullföljdes; var det icke bristande erinran oin förra rättegångens förlopp, som vållade åsidosättande af hvad då blifvit dörndt; ty Nedre Revisionen om rörde i sitt betänkande ej mindre 1782 års Kongl. Bref, än Häradsrättens den 10 Dec. 1791 gifna utslag, hvilket, i den delen icke ändradt, stadgade, att åboarne ej allenast borde njuta i besittningen för sig oell barn lika säkerhet emot skyldigheternes fullgörande och vidkännas ett lika äfventyr vid deras uraktlåtenhet, som andre kronoåboer, utan ock vid ombyten bibehålla* vid utgift af endast sådart städja, som andre kronoåboar lagligen erlade.
Men saken upptogs icke destomindre till ny pröfning (utan afstyrkande af Revisionen) och Kongl. Majits
Dom den 15 Dec. 1843 erhöll sådan lydelse, att som det af Drottning Christina den 26 April 1653 till Adrian Tripp lemnade upplåtelsebref uppå åtskilliga i Halland belägna hemman utmärkte, hvad jemväl med 43 § i Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 17 Sept. 1723, Kongl. Brefvet till Kammarkollegium den 17 Januari 1782 samt 29 § af Riksdagsbeslutet den 2 Maj 1810 öfverensstämde, att samma upplåtelse innefattade kronoförpantning med tillagd frälserättighet, hvaraf följde, att åboerne på de i denna förpantning varande kronohemman borde njuta i besittningen för sig och barn lika säkerhet, emot skyldigheternes fullgörande, och lika äfventyr vid uraktlåtande deraf, som andre kronoåboar; alltså och ylå omtvistade hemmanet, hvilket i ofvannämnde upplåtelsebref benämndes klosterhemman, enligt ett från Kammarkollegii Archivikontor meddeladt bevis, jemväl såsom klosterhemman vore antecknadt i 1646, 1654 och 1717 årens jordeböcker, men derefter i 1718 och 1724 årens jordeböcker upptaget såsom kronohemman och äfven såsom sådant måste vara att anses, oaktadt uti 1654, 1717 och 1718 års jordeböcker vore antecknadt, att Tripp köpt hemmanet, samt 1725 års jordebok upptöge detsamma såsom utsockne frälse; pröfvade Kongl. Maj:t rättvist, med upphäfvande af Hofrättens och Underrätter nes sammanstämmande domar, förklara käranden, som vöre dotter till en förutgående åbo på hemmanet och syster till sista åbon derå, vara, jemlikt 3 mom. i Kammarkollegii kungörelse den 29 Februari 1808, framför den med förra åboar icke veterligen besiägtade svaranden, berättigad till åboskapet — — emot det hon till Trippiska arfvingarna erlade vanlig städja samt fullgjorde öfriga henne såsom åbo åliggande skyldigheter.
Två Ledamöter pröfvade skäligt att fastställa Hofrättens och Underrätternes sammanstämmande domar.
I Riksdagsbeslutet den 2
Maj 1810 ipnehåller den åberopade 29 §, 'det hemmansåboarne hade anhållit att sjelfve, mot. vissa vilkor, få dessa gods inlösa, hvartill Rikets Ständer tillsty rkt nådigt bifall, jemte beviljande af särskilda friheter, enär förpantningéns återinlösande blifvit verkställd.
Men allt hvad sorn i förevarande fråga kunnat hämtas från det anförda stället, lärer väl vara, att ordet förpantning der ny ttjas om den i fråga varande af Drottning Christina gjorda öfverlåtelse!]; och så vida rätta beskaffenheten af den så kallade förpantningen härvid icke varit föremål för pröfning; kan säkerligen ej heller blotta benämningen såsom bevisande åberopas.
Samma fel begicks genom frågans upptagande hos Kongl Majit.
Men hade den kunnat rätteligen upptagas; hade annat beslut bordt falla, än ett enkelt kasserande af domstolarnes förfaringssätt; så hade väl domen bordt annorlunda utfalla, än som skedde.
Allt hvad sålunda i rättegångsväg förelupit rörande Trippiska förpantnings- eller rätteligen köpegodsen, sträcker sig endast till dem, som ligga inom Himble härad.
Till alla de öfriga hafva Adrian Tripps arfvingar ännu icke, mig veterligen, förlorat något af den rätt, sorn genom 1653 års köpebref dem tillerkändes.
De hafva deremot vunnit en förbättring i denna rätt, genom befrielse från äteriösningsvilkoret.
Större delen af de i fråga varande köpegodsen tillhörer dock icke nu mera Tripps arfvingar, enligt hvad jag skall med bevis styrka; utan det är till största delen helt andra personer, som det hädanefter kommer att angå, antingen egenskapen af köp eller af förpantning skall tilläggas den omtvistade föryttringen.
Redan före 1828 års Riksdag hade Tripps arfvingar hos Regeringen anmält sig vara benägna att afstå hemmanen till Kronan emot den lösen och de vilkor, som i köpebrefvet vöre bestämda; men Rikets Ständer hafva vid nämnde Riksdag, i anledning af Kongl. Majits derom gjorda nådiga Proposition, förklarat sig hafva funnit statens tillgångar icke medgifva en så betydlig uppoffring, sorn med hemmanens återinlösen till Kronan vöre förenad; hvarföre och då några särskilda skäl icke förekomine att nu verkställa denna inlösen, Rikets Ständer funnit frågan derom tills vidare böra hvila; och sedan Tripps arfvingar derefter till Kongl. Majit inkommit med en skrift, uti hvilken de på anförde skäl förment något hinder för sig icke möta att om sina frälsegods och räntor så föranstalta och afhandla, sorn med Sveriges lag och för - — 48 — fattningar vore öfverensstämmande, samt alltså trott sig böra i underdånighet anmäla, hurusom slägten, hvilken icke kunde låta bero vid det undvikande besked, Rikets Ständer gifvit, eller längre sé aflägsnadt ett önskadt slut på dess lika långvariga som ofördelaktiga öde att, såsom hittills, innehafva och begagna egendomarna, beslutit att sina frälseräntor och sin frälsejord i Hallands län till åboarna a samma frälsegods eller andra inländska svenska medborgare försälja; i anledning af hvilken underdåniga anmälan Kongl. Maj:t genom nådig Skrifvelse den 27 April 1833 förklarat
Sig hafva funnit något utlåtande icke erfordras; så liar den af Arfvingarna härmed yttrade föresats att hemmanen och räntorna försälja lill betydlig del gått i fullbordan, hvarigenom de flesta hemmanen och frälseräntorne nu mera befinna sig i förra åboars och skattemäns händer.
Jag har öfver de af Tripps arfvingar ännu icke föryttrade hemman och räntor erhållit en förteckning, som visar, att intill den 12 sistlidne Septeinher de sålunda ännu i, arfvingarnes ägo varande hemmanen ej voro flera än 27|| mantal.
Vanligen hafva köparne sökt och erhållit lagfart; och äfven inteckningar för köpares gäld hafva blifvit beviljade.
Men icke alle domare hafva tilltrott sig att antaga, det hemmanen med verklig äganderätt tillhört Adrian Tripp eller kunnat af hans arfvingar med sådan rätt öfverlåtas; ^och äfven besvär af Kronans ombud i orten hafva blifvit anförda i sådana fall, der lagfart erhållits, utan att utgången af dessa besvär är mig bekant.
Den osäkerhet i äganderätten, sorn från detta förhållande uppstår, vore från Kronans sida afhulpen genom en förklaring att äfven om öfverlåtelse!] till Tripp innefattat endast förpantning, ‘Kronan lik\äl nu mera icke vill begagna rättigheten till förpantningens inlösande.
Men härvid möter den svårigheten, att i fall samma öfverlåtelse rätteligen kan betraktas endast såsom förpantning; Öfversten Tolls arfvingar skulle kunna väcka fråga om begagnande af den återlösningsrätt, som genom 1782 års Kongl.
Bref varit bemälte
Öfverste upplåten; hvaremot det är uppenbart, att när Tripps fång betraktas såsom köp till full ägo, någon återlösningsrätt åtminstone icke för Tolls arfvingar, och svårligen ens för Kronan kan äga rum emot den genom Kongl Förordningen den tj Februari 1849 gifna föreskrift, att om någon vid köp eller skifte om jord och fastighet, förr än Kongl.
Förordningen den 1 Maj 1810 blef till efterrättelse kungjord, gjort förbehåll för sig eller andra att emot bestämd penningesumma eller andra vilkor lå framdeles vinna egendomen åter, den eller de, sorn förmente sig berättigade att ett sådant förbehåll till godo njuta, skulle vara skyldige att inom 1850 års slut vid vederbörlig domstol söka inteckning uti den försålda eller bortskiftade egendomen, men att om sådant försummades, förbehållet skulle vara utan kraft och verkan.
Ty någon fråga om inteckning af återlösningsrätt till Trippiska hemman lärer icke hafva förekommit ' Efter hvad jag bär ofvan sökt visa, är nu lyckligtvis intet domslut gifvet, hvarigenom äganderätten Tripps arfvingar eller dessas rätts innehafvare frångått, utan endast domskäl hafva blifvit sökta uti räsonnementerna om förpantningsrätt.
Det blir således ingen motsägelse med förut gifven dom, i läll det händer, att elter käromål af Öfverstens, sedermera en ai' Rikets Herrar Grefve J. C.
Tolls arfvingar, om inlösande af förpantningsrätt till Trippiska godsen, dessa gods genom dom lörklaras icke hafva varit till Adrian Tripp förpantade, utan med äganderätt honom tillhört, på grund af H. M. Drottning Christinas salubref.
Tryggheten om denna utgång af ett möjligen lörväntadt så beskaffadt anspråk från Tollska arfvingar är också ett nödvändigt vilkor för säkerheten i de nu mera talrika ägarnes jordäganderätt till de omtvistade godsen.
Och hvad jag anser kunna,, till verklig fördel, göras består deruti, att af Konung och Ständer gemensamt beslutas — 49 — beslutas en författning, hvarigenom Kronan förklarar
Hos några domstolar har dervid blifvit anmärkt ovanlig långsamhet i utförda måls afgörande-, och deraf, så väl som af en och annan i öfrigt yppad försummelse äro föranledda åtal, hvilkas utgång kommer att i framtida berättelser visa sig.
Erfarenheten strider emot den förnedrande föreställningen, om menniskonaturen, att brottslingar, som dock ingen ting annat äro än menniskor, icke , skulle kunna förbättras.
Man sage, hvad man vill; från de ensliga fängelserna utgå ganska många förbättrade, med brottet missnöjde och intagne af full föresatts att öfvergifva det.
Man slösar barmhertighet på uslingar, hvilkas armod härrörer fran lättja och vanart; och man glömmer, att den näring, man dermed lanar åt dessa egenskaper, är just den, sorn ^ bereder uslingens öfvergång lill brottet.
Om all denna frikostighet mot lättjan, skrymteriet, lögnaktigheten, liderligheten, således mot upplösningen af all sedekänsla, sparades, och någon betydlig del deraf blelve använd på sådana förvillades räddning, sorn i fängelsets ensamhet fått erfara förderfvets frukt och blifvit bragte till besinning; så skulle det utan tvifvel visa sig, att denna uppoffring vore bättre använd.
Det bör redan vara uppenbart för hvem som tänker, att dock ingen annan utväg till den äreförgätne tiggarens eller den försoffade lättingens återförande från deras förtappelse gifves, än att de lemnäs åt sig sjelfva och åt straflet, i händelse de icke gripa sig an att i sitt anletes svett utan brott förvärfva sitt uppehälle.
Och det bor icke blifva svårare, det måste tvertom blifva lättare, att efter utståndet straff besörja om möjlighet till räddning för dea del af lättingar, som icke dessförutan gör bättring, än att eljest, såsom nu, försörja deni alla'utan åtskilnad och utan ali förhoppning om deras bättring.
Det fordras hårdhet härtill, samma helsosam ma hårdhet, som fordras att aga det okynniga barnet eller att utbryta den jorskämda och odugliga, värkande tanden.
Men med blödighet allena, och saknad af allt mod att rätta och bestraffa, bibehålles ingen samhällsordning, än mindre återställes eller forbattras ilen, nät den förfalier eller hotas med upplösning.
Och den bästa trösten lör det blödiga hjertat, sorn såras af hårdheten, är att om denna uraktlåtes och förderfvet får obehindradt fortgå; dess afhjelpande också allt framgent blir svårare, ju längre det fortgår, så att rättelsen, i lall den sedan skall försökas, kommer att kräfva ännu hårdare botemedel.
Tiggeri är förbudet för tiggaren; men hvem säger mig, hvarföre förbudet icke sträcker sig till almosan, icke till gifvaren, så väl som emottagaren?
Ar det lagbrott att begära en almosa; skulle det då icke vara lagbrott att efterkomma denna begäran och uppmuntra den?
Är det' icke denna sjel(stridighet i lagen, som förlamar och gör den alldeles overksam?
Den II. st.
Emb.-Berättdse för år 1853. 7 — 50 — éne deltagaren i handlingen skall stralTas, under det den andre gör sig en dygd af sitt deltagande deri.
Oin i fattigvårdslagen införes ett sådant stadgande; så skall deraf troligen hända, att många, som hittills börjat med tiggeri och slutat med stöld, komma att genast börja med stöld, och stundom sluta med lifstidsfängelse, men också någon gång med förbättring! och det tilläfventyrs mindre sällan, än som nu sker.
Men deras framtida tillväxt skall förebyggas; och den som eftersinnar, hvad detta vill säga, skall blifva nöjd.
Ett steg skall vara taget till det vigtiga ändamålet, att sätta en gräns för det ondas oberäkneliga tillväxt; och detta betyder något för den, som vet, att sanna reformer i samhället icke mätas efter svärmares inbillningar, och att optimistiska drömar om afhjelpande af alla möjliga brister måste utbytas mot klokheten att afväga den mindre svårigheten mot den större, och välja den förra heldre än den senare, om någon förbättring i samhället skall komma till fullbordan.
Detta sker icke med att utsläppa dem handlöst i saminanlefnaden, värnlösa mot föraktet, utestängda från allt förtroende, ur stånd att erhålla någon befattning, hvarmed de kunna ärligen lifnära sig.
År det skäl att häraf sluta till deras oförbätterlighet, eller förneka verkligheten af deras förbättring?
Hos oss vet jag ej annat praktiskt försök dertill, än det, sorn blifvit gjordt af Christianstad läns Fångvårdssällskap, och hvarom något i mina föregående berättelser är nämndt.
Enskild välgörenhet har deruti visat, att icke all gagnelig- verksamhet är omöjlig; och utan tvifvel kan den med lika framgång vida längre utsträckas.
Huruvida det är möjligt, vare sig för enskild välgörenhet eller för samhället, att komma ända derhän, som behofvet fordrar, lärer icke vara lätt att afgöra.
Men misstroendet följer dem naturligtvis; och om än husbonden sjelf öfvervinner det, efter någon vunnen bekantskap, eller han af ädelmod trotsar det, i hopp på möjligheten att lyckas; så är dock misstroendet hos hans husfolk icke dermed öfvervunnet.
Ägde husbonden herravälde nog öfver sitt tjenstefolk, för att hindra sådan misshandling; så kunde han dock dermed icke hindra, att folket flyttade ifrån honom; och han blefve omsider nödsakad att gifva vika.
Den fördomsfrihet, som jag förutsätter hos husbonden, skulle kunna tillåta honom att anställa den straffade såsom sin betjent, och derigenom skilja honom från egentligt kamratskap med öfriga tjenstefolket; men att just med en sådan befattning, der han lättast kunde skada genom otrohet, sätta den vanfräjdade först på prof, vore kanske mer äfventyradt, än man äfven af välviljan gerna kan vänta.
Dessutom blefve det icke inånga, som på detta sätt kunde användas.
Ilättre vore att sysselsätta dem med någon slöjd, som de kunde förrätta antingen ensame eller äfven i sällskap med kamrater af enahanda fräjd; och der tillgång funnes — 51 — på dylikt slöjdarbete, vore detta utan tvifvel en af de bästa utvägarna.
Länge nog här jag omgåtts med tanken på en möjlighet att använda de i fråga varande frigifna på sådan ort, der de vore af ingen kände; men vid nogare öfvervägande har jag funnit mig icke kunna deraf vänta synnerlig fördel.
— Ideen gick derpå ut, att en påtänkt enskild association af de olyckliga frigifnas välgörare skulle hafva sina medlemmar fördelade i flera landsorter, belägna ju längre från hvarandra desto heldre, så att hvarje frigifven kunde finna tillflykt hos någon medlem boende å en ort, der den frigifne vore alldeles obekant.
Men om ock detta blefve verkställbar^ och hvarje skyddlings hemlighet kunde för en tid bevaras; så skulle dock detta i längden blifva omöjligt, då en enda upptäckt i hvarje ort gjorde alla dit inflyttande långväga tjenstehjon misstänkta, hvarigenom ändamålet genast vore iörfeladt.
Jag har hört talas om husbönder, som skött stora landtegendomar med idel korrektionister, uttagna från allmänna arbetsinrättningarna.
Olägenheten vore förmodligen, att tillsynen öfver dylika arbetare, åtminstone i början, behöfde vara strängare och sorgfälligare än öfver andra; och denna tillsyn, i samma mån kostsammare än eljest, blefve således för husbonden en uppoffring, så vida han ej ville återtaga den ökade kostnaden i förknappning på arbetarnes vilkor; hvilket åter vore att förneka den välvilliga afsigten och förfela ändamålet med företaget.
Svårligen lärer dock finnas något väl inrättadt jordbruk under en menniskovänlig husbonde, som icke alltid är försedt med fullt antal af välfräjdade arbetare; och det kan icke komma i fråga att bortdrifva dessa, för att ersätta dem med vanfräjdade.
Således vore företaget aldrig verkställbar på gamla, förut väl skotta egendomar; och endast vid anläggningen af ett nytt jordbruk skulle dess verkställande kunna äga rum.
Ett härtill tjenligt nytt jordbruk låter inrätta sig endast genom en större odling, som kan särskildt bebyggas och skötas.
Det bästa vöre, om detta skedde genom enskild försorg; och utan tvifvel gifvas många fastighetsägare i besittning af tillräckligt stora odlingsbara, ouppodlade jordrymder för så beskaffade koloniers anläggande.
Onskligt blott, att det måtte ske!
De medborgare, som härtill äro i tillfälle och vilja, äfven med uppoffring, befrämja en så stor vinst för menskiigheten och lör samhället, skola säkerligen icke dröja att göra det, så snart de blifva öfvertygade om företagets ändamålsenlighet.
Och som detta torde oftast inträffa; så vore det troligen önskansvärdt, att sällskap (associationer) kunde bilda sig, hvilka åtoge sig att hålla den jordägare skadeslös, som ville på sin egendom företaga nyodling, tjenlig för ändamålet, samt der använda och bosätta arbetare, hvilka för stöld eller annan vanart första gången undergått straff.
Jag har bordt framkasta denna tanka, emedan jag hoppas, att om den äger grund, den också någon gång skall blifva erkänd och leda till någon påföljd.
Deremot skulle jag för miri del icke tro mig kunna tillstyrka, att staten omedelbarligen och för egen räkning företoge sig att anlägga tillflyktskolonierna på Kronans jord, enär jag deraf icke vågar här vänta större framgång, än man med dylika försök i andra länder vunnit.
Såsom bihang får jäg här slutligen till Rikets Höglofl.
Detta är den i — 52 — 1851 års berättelse intagna hos Kongl. Maj* gjorda underdåniga hemställan om en anstalt för vardande af vissa allmanna handlingar och andras afskiljande derifrån.
Efter Riksarkifvariens hörande hafva samtliga Hofratterne inkommit med infordrade underdåniga utlåtanden öfver ^ liemsh, an, och jag deraf funnit mig föranlåten att afgifva underdåniga påminnelser.
Harvid har fråga uppstått, huruvida amnet i vissa delar icke vore af den beskaffenhet att det borde anses innefatta förändring af allmän lag, och således af Konung och SläX—ILS behandlas.
För att undanrödja allt hinder af en sådan betänklighet, har jag derföre bordt i ]fn !e se. ^ong1, J.:.ts "a(llSa bes,nt icke före motionstidens utgång vid Riksdagen är fattadt allerodmjukast utbedja mig, att saken må hos Rikets Höglofl.
Ständer upptagas, för att antingen endast såsom onskningsmal till Kongl. Majit Öfverlemnas, eller ock i lagstiftningsväg, till den del som vederbör, handläggas. * s 1111 Stockholm i Oktober 1853. S. L. THEORELL. N. A. Fröman.
\ Bilagor till B.
St. Justitiä-Ombudsmans Embetsberättelse till Riksdagen 1855.
Uppgift på Rikets Ständers under Riksdagen åren 1850 och 1851 aflåtna underdåniga skrifvelser, hvilka ankommit till Kongl. Justitie-Departementet, jemte anteckning af de åtgärder, som i anledning deraf blifvit vidtagne.
JLio af den 15 Februari 1851, angående, sammandrag af Författningar i afseende på kringvandrande gesäller och andra icke bofasta personer m. m. (9 *). 1851 den 8 April i Statsrådet anmäld; och uppdrogs åt f. d. Landssekreteraren i Upsala län, Lagmannen och Riddaren J.
«:o af den 1 Mars 1851, angående val af Justitie-Ombudsman och dess suppleant. (17). 1851 den 11 Mars i Kongl. Regeringen anmäld och lagd till handlingarne.
Banco-TJtskottets Bettinkanden. sakliga Betänkande fram stadde Förslaget, att det skulle vara hvar och en tillätet, att uti E.i quen, emot myntbara metaller, tillvexla sig Banco-Sedlar, beräknade till det förhållande emot Speciemynt, sorn Rikets Strinder bestäm* ma. Skälen, hvarföre
Utskotten ansett detta förhållande böra blifva det af 12 S sk. i Banco» Sedlar emot 1 Hulr Svenskt Specie, hade Utskotten vidare uti särskildt, under Litt.
A. bilagdt Utlåtande utvecklat; och uti en i sjelfva hufvud-betänkandet, i anseende til! skiljaktigheten inom Utskotten af tvän ne Stånds mening emot tvänne Stånds, alternativt gjord framställning, var äfven fråga väckt, om fastställandet af detta förhal ande såsom grund för deri allmänna utvexlingen af Si 1 fvermynt, sorn ftatndeles borde ega ruin, då Banquen erhållit den förkofran, att en sådan utvexling kunde utan äfventyr företagas.
Af dessa uti Utskottens Betänkande fram. s allde alternativer har, enligt hvad förr ä'r näindt, det andra, eiler det, sorn innefattade uppskof till framtiden med bestämmandet af grunden, hvarefter Speciemynt k om me att af Banquen emot dess sedlar utvexlas, blifyit af Höglott.
Ilidderskapet och Adeln , vid Betänkandets godkännande, antagit, och inom Heuerv.
B onde Ståndet har Ståndets -allmänna röst äfven förklarat sig derföre; hvaremot vid en under öfverläggningarne inom Högvördige Preste-Siårrdet, till utrönande af pluralitetens tanka, anställd votering, det första alternatiyst blifvit af de fleste gilladt. 772 Banco.
Utskottets Betdnkanden.
Uti de för öfrigt Utskotten ifrån Riks*