Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var nu blott vid godt mod, lilla Emilie, och glad och stolt -- stolt, du -- öfver att du har känt dig ha kraft nog att kunna välja ...
EMILIE (lågt, modlöst).
vinna!
När man icke har kraft nog att
-- 103 -- (Dörren till matsalen öppnas ett ögonblick och slutes KATRINE (hastigt).
igen; man hör ett ögonblick Leonoras stämma).
du ser så förgråten ut.
Leonora öppnar dörren.)
Det går inte an, att (Emilie går fram mot rampen, i samma ögonblick
Det skall vara två kuvert till, och jag är rädd för att vi få sätta in en skifva till i bordet, annars får man
inte plats för sina armbågar.
(Läser raskt igen dörren öfver sin sidenunderkjol.
God dag, Katrine. -- Nå, du också kommen i god tid!
(Går fram till pianot och ger sig till att ordna
och går in i rummet.
Hon är klädd i en kort spetspeignoir
blommorna i vaserna, så att hon får några öfver, hvarKATRINE.
med hon fyller en liten silfverskål, hon håller i handen.)
som om du gjorde några förändringar med bordet där inne.
-- Det låter,
för femton och vi bli sjutton.
Herr och fru SchwartsHansen komma också med.
Hon hade bara dukat
-- 104 --
KATRINE (förvånad, ogillande).
och efter det sätt, hvarpå Hans behandlade honom, då han var här förliden afton.
Efter allt hvad han har motarbetat Hans,
ju rakt inte bevisadt -- man får inte döma folk på
Hvad han har spelat för roll vid valhistorien, är
ens egna lösa misstankar.
Du vet, jag svärmar sannerligen inte för dem -- men jag vill inte vara med om att behandla dem orättvist.
skulle jag sannerligen inte trott dig om, Leonora.
KATRINE (betraktar henne).
nog af Emilies förundran.
Ursäkta mig, Katrine -- men i dag har jag haft (Emilie, som hela tiden Leonora varit inne, suttit
stilla i länstolen vid kaminen med ryggen åt henne, bitit i näsduken och stirrat framför sig, reser sig nu stilla upp och går ut i matsalen.
-- 105 --
KATRINE (med fasthet).
förande under en längre tid...
LEONORA (ironiskt).
Hela ditt upp-
storartadt minne -- och storartad fantasi!
Min gud, hvad ni allesammans ha
höfves bokstafligen icke mer än den där trasan, för ett naturalistiskt melodrama som...
KATRINE (medlande).
att jag skall vara mogen till att lifslefvande placeras i
långt, men hon är en smula hysterisk i denna sak.
Om du blott hade visat henne litet förtroende...
Jag medger naturligtvis, att Emilie gått något väl
Emilie förtroende?
Hon har icke kastat sig i armarna på mig och tillstått, att hon älskar...
Hvarför skulle jag egentligen visa
veta, hon lägger inte band på sig.
Gud skall
öppet och ärligt lät honom veta, att hon älskade honom -- honom bland alla män -- vore det så förfärligt
Om hon en gång
-- 106 -- galet?
Vet du, Leonora, jag tror -- jag
tror ibland, att den, som i detta fall förmår att besegra sin stolthet, kan -- jag säger naturligtvis inte, att hon alltid gör det, men att hon kan vinna lifvet både för sig själf och för den man, hon älskar.
Du brukar
själf säga: kärlek vinner kärlek.
Männen kunna ibland genom mod och ärlighet i rätt tid besegra starkt motstånd och vinna lifvet och lyckan i den kvinna, de kunna göra detsamma?
... vilja äga.
Hvarför skulle icke kvinnorna någon gång LEONORA
Men Katrine, käraste Katrine -- nu är det jag, KATRINE (leende).
som icke känner igen dig.
med kvinnosaks- och valintressen.
Du tror, att hon aldrig...
Lägg handen på hjärtat och säg, om det finns en kvinna, som tror om en LEONORA.
Nej, du känner väl icke igen din gamla svägerska
annan, att hon icke någon gång i sitt lif har älskat.
flesta andra -- blott har ansett min egen kärlek för -- hvad skall jag säga -- riktigt intressant.
Katrine -- jag bekänner, att jag -- som väl de
Inte så mycket som med en blick tordes jag visa den man,
-- Men det är nu länge sedan.
-- 107 -- jag höll af, att jag var hans -- trots det jag tror...
Han är nu gift med en annan, som...
Ja, jag tror,
jag vet, att jag hade kunnat göra honom lyckligare.
Och därför, ser du, därför har jag blifvit så radikal på gamla dagar, att jag tycker, att
vi kvinnor -- när vi öfver hufvud taget kunna älska -- också ha rätt att låta den man, som väckt vårt hjärta, märka det.
Och -- inte sant -- det har ändå alltid, vilja, att han väckt det.
LEONORA (sakta).
om också blott ett ögonblick -- varit med hans goda
HANS (tvärt).
LEONORA (reser sig upp).
Jag skall strax kalla på henne -- hvad vill du?
en stor fläck på uppslaget, som hon inte tagit ut,
Det är min frack.. . (Visar henne den.)
innan hon hängde in den.
Jag har försökt med borsten, men det duger inte -- det får lof att vara benzin.
Nu skall jag...
(tager fracken ifrån henne). ha ondt om tid.
Jag skall strax fråga Anna, hvar hon har benzin... (Går in i matsalen.)
Både du och jungfrurna
(mäter henne med ögonen; barskt). dig i ordning?
Har du inte haft tid att göra LEONORA (vårdslöst).
tänkt att vänta tills i afton, då vi riktigt kunde vara i fred...
Jag hade annars
HANS (med plötslig häftighet).
Ja -- jag har något att tala med dig om.
Jag LEONORA (motvilligt).
har tusen saker jag ännu måste se till, och det dröjer inte länge, innan de främmande komma.
-- 109 --
sysslor, tycker jag.
Du har ju haft hela dagen på dig att sköta dina LEONORA (otåligt).
frukosten.
Jag säger dig ju, att jag har varit ute ända sedan HANS.
har haft att uträtta -- i hemlighet och, efter hvad man säger, så godt som förklädd?
LEONORA (kallt).
Är det så underligt, att jag vill veta, hvad du
kommentarier öfver min stackars toalett?
Och jag, fallande.
Du har alltså redan hört dina systrars
som smickrade mig med, att den var så litet i ögonen-
anförtro mig, hvad du hade att uträtta -- hvartill du ansåg dig behöfva -- mask!
Du vill alltså icke
Har Emilie sagt något... något, som?...
af dig -- af ingen annan.
Jag vill veta det
-- 110 --
Men det är svårt att säga,
Hans... så förödmjukande...
Jag är rädd, att du
rakt inte kan förstå -- att man kan inlåta sig på
något så oförsiktigt, så ... nästan fantastiskt...
försäkrar dig, att när jag tog det första steget, så var det egentligen bara på trots...
Jag anade icke följderna, jag beräknade inte, att jag kunde bli till den mig tillbaka, förstår du.
Nu vill än går, skall få veta det ännu i afton.
grad invecklad.
Och sedan har jag inte kunnat draga jag inte säga mer, men jag lofvar dig, att du, hur det
det egentligen blir nödvändigt att säga det.
HANS (spändt).
Jag vill åtminstone först se, om
vändigt.
Å, jag försäkrar dig, min egen vän -- tusen gånger har jag varit på vippen att säga dig det alltsammans.
Och det var inte bara, för det jag visste,
Och det blir visst tyvärr nöd-
att du skulle bli rasande på mig, som jag lät bli.
Jag gjort din ställning allt för skef.
Jag förstod, att du
insåg, att jag genom att tillstå saken i otid skulle ha måste hållas utanför, så länge ännu ingenting var af-
-- 111 -- gjordt, och att jag så länge måste dragas med det
(Suckande.)
Å, ibland har jag önskat, att du dig det.
kunde gissa det alltsammans, utan att jag behöfde säga HANS.
bitter orätt, efter som du icke ens kan förmå dig att öppet tillstå den.
Och jag det -- och jag var dum nog...
Min Gud, jag in-
Jag gissar, att du måste ha gjort mig en mycket
trodde på dig -- blindt trodde jag på dig.
Du fordrade billade mig alltid, att i det låg min makt öfver dig.
Jag ville tro, jag tvang mig själf att tro på dig, Leonora...
troende hade du alltså icke till mig?
Du ville...
Du tvang dig själf...
Större för-
knä med denna absurda fordran på förtroende!
Kom icke mer och tvinga mig på
hvad du på sista tiden har sagt och gjort, som kunnat såra mig -- du måste vara förberedd på att jag sätter det i förbindelse med din vidtgående intimitet med -- en libertin som Max Bruun.
det gått.
Våga inte, att en gång till nämna Max'
Och detta törs du bjuda mig! -- Så långt har
namn mellan oss på detta sätt.
-- 112 --
HANS (mera osäker).
väl såra mig utom i denna?
Jag har alltid varit för stolt att låta dig märka det, men i åratal har det pinat
På hvilken annan punkt kan du
mig, kastat skugga öfver mitt lif: ditt förhållande till Max Bruun.
LEONORA (gör sig fri.
Kallt.)
hållande» ...
Jag står och tänker efter om det är ett »för(Hans tager ett steg fram emot henne.
I detsamma
öppnar Katrine dörren från matsalen, och han vänder sig plötsligt om, utan att säga något.
Leonora öppnar långser på Hans.) samt dörren till sitt kabinett och går, i det hon hela tiden
KATRINE (med fracken).
Här, Hans -- var så god.
än gästerna äro komna.
Säg ifrån, att jag icke på villkor vill störas, förr KATRINE.
-- 113 -- HANS
Det är sant...
Bruun kommer väl i afton -- KATRINE.
som vanligt?...
Det tror jag nog...
Efter allt hvad jag vet...
HANS (i
det han går in).
Det var blott något, jag ville tala med honom KATRINE
Och... (i det Anna vill gå.)
Säg henne, att jag blir
här inne, tills de främmande kommer, och ta'r emot inte störas.
dem, så hon behöfver icke skynda sig.
Doktorn vill ANNA (i det hon går).
skickade bud med blommorna, att han ville tillåta sig att komma tidigare.
Såå... _______ Fru Leonora.
8 KATRINE.
Men löjtnant Bruun
Fjärde akten. under silkesskärmar, nu allt fullständigt i ordning att taga emot de främmande.
Katrine sitter i soffan och tidligt dörren för Max i frack och chapeau-bas.)
Alla lampor tända
ser likgiltigt i ett album med vyer.
Anna öppnar hög-
(litet brydd, ser sig liksom sökande omkring). kommen, ser jag...
Men jag ville gärna talat med...
KATRINE (lika konventionellt).
Ja, det är kanske något väl tidigt...
Ingen är
rättelser om valet.
Med Hans? -- Vi ha tyvärr ännu inga underMAX
-- 115 --
om att Leonora skulle inställa sin vanliga torsdagsmiddag.
Men han ville inte höra talas
jag ville tala.
Nå, ja...
Det var nu egentligen inte med honom
Kanske med Leonora? -- MAX
Ja -- med Leonora!
(anvisar honom plats, sätter sig själf). att förefalla er en smula rättfram?
Löjtnant Bruun -- ursäktar ni, om jag kommer
er allt.
Bästa fröken Haxton -- man brukar ju ursäkta KATRINE (ser litet oviss på honom).
Jag tror -- jag hoppas, att ni är en hederlig karl.
MAX (bugar sig i stolen).
egentligen betänkt er ställning här i huset?
Har ni någonsin, herr löjtnant,
jag har tyvärr alldeles ingen ställning här i huset.
Fröken Haxton --
A... MAX.
och konverserar, när er svägerska är så nådig att taga emot mig, jag får en kopp te, hvarannan torsdag blir jag gärna bjuden till middag -- som i dag -- men någon egentlig ställning...
Jag går, jag kommer, jag sätter mig ned
emot er.
Min svägerska är emellertid ofta så nådig att taga MAX.
Min gud -- jag är enträgen...
Nu -- nu är vi visst där vi kunna börja.
önskade oss, då ni började med att hoppas, att jag var en hederlig karl.
Jag menar, att nu äro vi visst på den punkt ni
Löjtnant Bruun -- det här är allvarligt.
MAX (reser sig upp).
Jag vitt icke vara allvarlig.
värr: det handlar blott om mig.
Nej, fröken Haxton -- uppriktigt sagdt -- tyKATRINE.
lämna Leonora utanför.
Jag försäkrar er, att ni med godt samvete kan KATRINE.
utanför, ty hon vitt icke lämnas utanför...
Men det är en, som vi icke kunna lämna MAX (vill hejda henne).
Fröken Katrine...
(gör en rörelse med handen). det jag nu gör, men här måste man gå öppet till väga.
Emilie -- håller kan kanske icke svara. mycket af er.
-- Ni Nej. -- Det är väl emot allt skick och bruk, --
MAX (med ansträngning).
ärlig som ni.
Jag har under sista tiden icke varit hagat att hedra mig.
Och jag skall vara lika
okunnig om de känslor, hvarmed fröken Haxton beKATRINE.
ämnar?...
Ja, ni måste ursäkta, att jag går så rakt
Och ni
på saken, men ställningen måste bli klar.
Er ställning här i huset -- er ställning till min svägerska och till min syster.
MAX (beslutsamt).
åtminstone mellan er svägerska och mig.
Den behöfver icke bli klar -- den är klar --
som hela världen förmodligen har kunnat läsa sig till i min blick, i hela mitt uppförande.
Det är icke särdeles heroiskt att medgifva något,
Ja, det vet gud, att den har! -- MAX (fast).
försäkrar er -- på min heder -- att om henne är det icke mera att säga.
Så var det er syster, hon --
KATRINE (energiskt).
Jag... (Vill gå.)
Jag ber er -- gå icke vidare.
sin spets.
Ni menar alltså, att -- att -- om jag icke med det allra första fattar ett afgörande beslut, blir min ställning till Leonora, till er alla -- ohållbar.
Ni drifver saken till
En enda förklaring mellan er och Hans -- en
Eller vill ni icke inse
förklaring, som han vid första tillfälle kommer att söka, ett enda möte mellan er och Emilie -- ett möte, som ingen af er kan undgå -- det behöfves icke mera, för att ert förhållande till Leonora, till oss alla skall vara brutet, i grund förvandladt.
MAX (efter en paus).
ursäkt, för det jag går så rakt på saken -- att fröken
Tror ni -- nu är det jag, som behöfver be om
Emilie, ifall jag -- ifall jag -- jag menar, med tiden...
KATRINE (hastigt afbrytande).
er till att göra det hela klart för er -- att, då ni ju
Jag kan blott visa er, hur landet ligger och råda
ändå måste tala med henne -- tala öppet med min syster.
MAX (ironiskt).
tala öppet med henne?
Råder ni mig också till att KATRINE
(i det hon öppnar dörren till matsalen). hon måste förstå er.
Nej -- jag råder er till att handla så öppet, att Hon och alla -- »andra».
Hvad tänker ni på, Max? MAX.
hennes blick och går så plötsligt fram emot henne.)
Tänker? -- Å... (Söker efter en undanflykt, möter
med »nästan», vill jag höra det mera.
Inte ens, när ni förbättrar det
är allvar.
Leonora -- ni vet, att det nu mer än någonsin
skall jag vara ärlig -- det är icke precis bara därför.
Så länge endast ni själf sade det -- både på skämt och allvar -- så hade jag egentligen inte något vidare emot att höra det.
Men nu, då alla begynner att säga det...
MAX (hetsig).
Just därför... för det, det är allvar...
»Det?» -- »det?»
Hvad är det då man har sagt (trött).
man på det högtidligaste sätt i världen har serverat mig.
Allt det man öppet har sagt mig, och allt det
Ah, jag gitter inte att upprepa alla de dumheter,
jag har gissat mig till.
Men det otroliga är... (Bittert)
Kan ni tänka er, Max.. .
Hans -- Hans tror inte på mig mera.
MAX (tiger litet).
LEONORA (trött).
Max -- ni skulle tänka på hvad jag sade här om dagen och fria till Emilie.
MAX (lågt).
(ovillkorligt, halft smärtsamt). ett steg fram emot henne.
Ett Max!
(Max ser upp på henne och tager resolut
äktenskap mellan er och Emilie...
Ja -- hvarför
Ty hennes fantasi!... en ren stympare vid sidan af henne.
Jag förbereder er på att George Sand i det fallet är
Ni sade uttryckligen, att ni önskade det...
Det var ni själf, som bad mig tänka på saken...
LEONORA (kort, obehärskadt).
MAX (nära henne, efter en paus).
tiger.)
En kvinna, till af den ömhet, hon en gång har väckt.
(Leonora
och med den hederligaste afstår ej villigt från ett uns LEONORA (med ansträngning).
ni nu gör.
Max -- ni har ingen rätt att tala till mig, som MAX (lidelsefullt).
-- Själfva klangen i er stämma, då ni nyss ropade mitt namn ger mig rätt.
Ni tar fel -- ni vill taga fel.
gång få tala till slut.
Stanna Leonora! -- Det är hög tid, att vi en LEONORA.
att säga mig... (Bedjande, i det hon närmar sig honom.)
MAX (hänsynslöst).
Jag vet allt, det ni har
ligen, att jag skall tro, att ni, fru Leonora, som annars just inte är feg, inte för länge sedan sett klart i detta?
Eller vill ni verk-
ni kan då åtminstone inte förebrå mig, att jag någonsin sökt fängsla er med några -- dumma förhoppningar.
MAX (bittert).
fingerspetsarna.
En bourgeoise -- inte af öfvertygelse -- ni är öfver hufvud intet af öfvertygelse, men af födseln. »Dumma» förhoppningar -- ni nedlåter er inte ens att säga falska!
Nej -- ni har varit ärlig nog och otadlig till
Det kan ju vara precis detsamma...
fattning vore det först och främst en »dumhet».
Ty efter er upp-
(mer och mer retad, utmanande). »Det?» -- Hvad?
vågat häntyda på det -- ännu mindre föreslå er det.
Jag har aldrig ens
(med okonstlad förvåning, utan att ens bli förnärmad). sig...
Och ni, som känner mig...
Men, Max...
Bara att tänka MAX (med stigande häftighet).
accepterar och hvad ni icke accepterar.
Ni tar emot
Jag vet på pricken, hvad ni
tributen af mina tankar, af min längtan, af min pas-
sionerade hängifvenhet -- ni tar emot det högst graciöst och ostentativt, ni gör ingen hemlighet däraf, icke ens för er man.
Ja, jag har hållit till godo, men ni inbillar
er väl inte, att jag varit nöjd med det ni skänker mig.
Om det en gång blefve fråga om att i minsta mån lämna något i gengäld, så...
LEONORA (lågt och hastigt).
Leonora varmt och energiskt.) Jag
-- På mitt sätt.
(Max tiger
älskar er icke -- som ni älskar mig.
försökt att inbilla hvarken er eller mig själf det.
ligen icke eftersträfvar.
Ni hedrar mig med ett förtroende, som jag egentLEONORA (litet kallt).
sagt er.
Jag upprepar ju blott, hvad jag så ofta förr har
göra det lättare för er att fatta ett beslut?
Inser ni icke, att det är för att
Kommer ni nu också och fordrar
hållande.
Ni glömmer edra egna och anvisar honom plats bredvid sig.)
Max -- käre Max -- låt oss nu talas vid som de goda vänner
Ni har själf genom att tala förstört vårt för-
ord nyss.
Leonora sätter sig på chäslongen
vi trots allt verkligen äro.
Ni inser -- er bitterhet och med hade trott!...
Om jag nu ger efter för
nyss visade, att ni inser det (suckar) bättre än jag till er och låter er stanna »utan fordringar», inser ni då mitt rätt rymliga samvete icke har lust att betunga mig med.
Jag kedjar ert lif vid mitt, tar er tid, ert ni... tills det blir för sent för er att skapa er en
inte, att jag begår en synd emot er, hvilken jag trots
intresse i anspråk, håller er i andlig fångenskap, tills själfständig existens, att söka ett nytt och rikare innehåll för er tillvaro.
Tror ni, att jag lugnt kan se på, hur det finaste och mest äkta hos er, er kärlek till mig (småleende) -- ni ser, jag är just icke blyg-
-- 126 -- sam af mig -- vissnar och ödelägges, banaliseras och
förnedras genom en yttre hycklad likgiltighet, ett tvunget och tvetydigt förhållande till den människa, som står mig närmast: min man.
Nej, Max -- nu är det tid att hålla upp!
Var rättvis mot er själf -- tänk på er framtid!
tänka mig min framtid utan er -- utan den sympatiska förståelsen emellan oss, glädjen af er ljufva och fri-- ömhet, ni kan inte hjälpa det! modiga vänskap, af er nyckfulla ömhet. -- Ja, Leonora LEONORA
Min framtid! -- Men, Leonora, hur kan jag väl
Max -- har jag gjort orätt mot er?
oss båda, Leonora.
Jag inbillar mig ibland, att ni gjort orätt mot LEONORA (skakar på hufvudet).
ljuda, om instrumentet haft en annan resonnansbotten.
Man kan inte ens föreställa sig, hur en ton kunnat
att de kunna det.
De finnas, som ha så mycken fantasi, Leonora, LEONORA (plötsligt, afgörande).
inte ha så mycket fantasi, det tjänar till intet.
Och när ni har
Och ni, Max...
ni skulle
-- 127 -- sett madonnorna i Dresden och aktriserna i Wien -- så...
Ja, så skall ni komma hem och finna en riktigt söt, förnuftig, förmögen ung flicka af god dansk familj (skälmskt) som Emilie...
Med mycket hjärta och en smula fantasi... som Emilie.
Och så -- ja, så vill jag önska er all lycka.
När man
är tjugu år, skadskjuter man ibland den fågeln, när fångas den sällan, som ni vet.
man är öfver trettio, låter man den flyga.
Lefvande LEONORA
Farväl, Max -- min egen Max, som har varit
min egen, så länge jag kan minnas tillbaka, och som nu icke längre skall vara det.
Ja -- jag vet icke en gång, om jag önskar det...
Jag önskar ni finge rätt, Leonora -- jag tror det
den, som älskar er, skall efter handen vinna er, så går det alltid.
Jag får rätt, Max.
Ni skall glömma mig, och
Var det nödvändigt att säga det ännu en gång,
(småleende, i det hon går). att öfvertyga mig själf om det.
Det kan ju hända, att jag säger det så ofta, för (Går.)
mig till ett beslut?...
Nå, är ni nöjd nu, fröken Haxton, att ni drifvit
och riktigt åt.
Så! -- Ja, nu tror jag, ni börjar bära er klokt MAX (bittert, halft skämtande).
nästan själf tro det.
Där kan man se, hvad den inKATRINE
När ni säger det så öfvertygande, börjar jag
lärda kälkborgarmoralen ändå har för en makt öfver en! (småleende, i det hon sätter sig ned). solidaste?
Och -- som en rätt klok man en gång ondt...
Tror ni inte det är, för det den ändå är den
har sagt: den hindrar en ibland från att göra andra (spotskt).
komma härifrån...
Så brådtom har jag ändå inte att
ofrivilligt...
Ja, tag nu icke illa upp, det undföll mig alldeles
sceninstruktris.
Jag har aldrig vetat, hur ovärderlig ni var som (Hans kommer in, i detsamma
Anna öppnar för
herr och fru Schwarts-Hansen.)
HANS. HANSEN. Strax efter LEONORA.
Herr och fru SCHWARTS-
Nå, herr doktor -- får man gratulera?
HANS (kallt).
(till fru Schwarts-Hansen, artigt). er här i afton...
Det är också en fördel för mig -- det besparar mig nämligen ett afskedsbesök.
Jag hade icke väntat mig den glädjen att få se
FRU SCHWARTS-HANSEN (uppmärksamt).
MAX (vårdslöst).
ministeriet.
Men jag tror nog, det blir en rätt lång tur. blick och ser hastigt på honom, innan hon hälsar på de främmande.)
(Leonora som obemärkt kommit in, lyssnar ett ögon-
Det beror på marin-
SCHWARTS-HANSEN (gemytligt, stojande).
bort med någon?
Fritänkaren
FRITÄNKAREN.
DRAMATISKT UTKAST AF
HÄRVED ULF.
HOS GUSTAF CARLSON I KOMMISSION.
FRITÄNKAREN, DRAMATISKT UTKAST AF
Jag är icke kommen till att sända frid, utan svärdet.
Jesus af Nazareth.
ASSOCIATIONS-BOKTRYCKERIET,
STOCKHOLM, 1870.
Skärgårdsgatan N:o 8.
De talande.
LARSSON, brukspatron.
AMELI, hans
KARL, deras son, student.
OTTO, " " löjtnant.
AGDA FRUNCK, inackorderad hos Larsson.
GUSTAF FRUNCK, hennes bror, prest.
FILIP, studenter.
AXEL, ERNST, Rättaren på Sjövik.
En hushållerska.
En torpare.
Ett större studentrum, ett bord midt på golfvet med punschbuteljer och glas.
KARL sitter framför brasan och röker pipa; AXEL och ERNST samt andra studenter stå omkring bordet, på hvilket FILIP har sprungit upp för att hålla tal.
FILIP.
Nej, mina vänner, framåt! så är vår lösen, vi som ännu äro unga och hafva friska känslor i vår barm.
-- Framtiden är vår, och vi äro framtidens -- och ändå vilja de gamle kasta bort oss, som äro hörnstenarne till den stora nybygnaden.
De skratta åt våra ungdomsdrömmar, de bele våra varmaste förhoppningar, de motarbeta våra uppriktigaste sträfvanden.
I gamle, I skratten åt studenten, -- men glöm icke bort, du man med stenhjertat, som är så färdig att döma, att i morgon sitter studenten som din domare; glöm icke bort, du moraliserande förtorkade gubbe, att i morgon är det studenten, som från predikstolen slungar lagens åskor öfver ditt hufvud; glöm icke bort, du i dag så öfvermodiga qvinna, att i morgon står studenten vid din sjukbädd och håller din lifstråd i sin hand! -- I fäder, I mödrar, som så strängt dömen edra söner derför att de ännu icke lärt att hyckla en nykter förståndighet och icke blygas att visa, det de äro glada öfver den lyckan
I skänkt dem att få vandra i vetandets herrliga tempel, kasten edra blickar ned i deras tysta arbetskammare, läggen ihop alla deras mödor, umbäranden och försakelser, som de ej vilja visa, och I skolen med godt samvete kasta er hvita skärfva i rättvisans och billighetens urna!
I skratten icke åt mig, jag läser i edra blickar samma eld för allt det stora, sköna och sanna, för hvilket ynglingen svurit att kämpa.
Följen mig till kampen mot mörkret!
Ikläden eder öfvertygelsens harnesk mot smädelsens skott -- gripen den stora thorshammaren sanning med båda händerna och slån mörkrets hydra -- vantron -- för dess hundra för vettet ogenomträngliga pannor!
Trampen under fötterna den smygande ormen -- fromleriet -- skicken ut ert vetandes ljungeld -- upp-
lysningen -- och rensen den af villfarelser förpestade luft, som man tvingar folkets barn att inandas!
Slån ut fönstren i de gamla afgudatemplen, der man ex officio dyrkar sin Gud tre timmar i veckan, och låten ljuset strömma dit in hela dagen lång!
Resen upp ett bål af de murkna predikstolarne och brännen upp de sekelgamla fördomarne deruppå.
Hängen upp fanatismen och den kristliga ofördragsamheten vid den sista prestkappan på samma kors, der man hängt upp den störste man, som trampat denna jord!
Byggen sedan i edra hjertan nya tempel, der altaret heter kärlek och offerelden dygd! -- Då först skall skänkas ära åt Gud i höjden, frid åt jorden och menniskorna en god vilja!
utom KARL.
Ja, mina vänner! vi fritänkare, vi den nya tidens förposter, vi skola slå reveljen på frihetens larmtrumma och väcka upp det gamla slägtet, som ännu sofver sedan taptot vid reformationens afton!
Ja, lefve den fria tanken och dess försvarare!
(Stiger ned från bordet.)
ERNST.
Och lefve den störste bland fritänkare, Jesus af Nazareth! AXEL.
Jo! bröt icke han med den tusenåriga mosaismen, som påstods vara af Gud sjelf gifven?