Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förträffliga fruntimmer enskilda och allmänna kan och bör hvarje fylde under åtta år sitt ansvarsfulla kall med qvinna lära sig inse, och när hon fått klar- lika stor skicklighet som kärlek och till såväl het öfver denna punkt, förstår hon också drottningens som hennes gemåls fulla belåten- den stora faran af, att de unge männen, de het.
Men, såsom förut är antydt, behöllo för- som skola grundlägga nya hem, just under äldrarna dock alltid högsta ledningen af barnens den mest kritiska tiden af deras lif, då själen uppfostran i sina händer, och under deras va- tager de starkaste intrycken och då lifsmålet kande ögon tillväxte den unga prinsessan i ål- skall utstakas, just då måste lefva hemlösa, der och visdom.
rent af drifva vind för våg.
Det angenäma familjelif, som de kungliga Många män blifva, äfven om de gifta sig, makarne så väl förstått skapa sig, denna hus- värdshuskunder hela lifvet igenom; andra liga lycka, som inga politiska brytningar eller hafva under ungdomsåren utbildat sig till yttre inflytanden förmådde rubba, skulle na- s. k. sällskapsmenniskor ochförblifva sådana; turligtvis i den unga engelska flickans sinne båda grupperna äro ej kända för att vara qvarlemna angenäma och varaktiga minnen.
synnerligen goda makar och fäder.
Men Helt säkert hade prinsessan Viktoria under lop- hvad är orsaken till, att så många ynglingar pet af den lysande bana, som ödet för henne på detta sätt förvildas och förkrympas?
— utstakat såsom gemål åt arftagaren till tyska Jag talade nyligen med fru Haraldsson kejsarkronan, mer än en gäng tänkt på sin om denna sak.
Hon är — som Iduns läsar- lyckliga barndoms soliga, leende dagar.
innor kanske erinra sig — mer en hand- Den unga prinsessan, blef redan tidigt utsedd att lingens, än en ordets qvinna, och hon sade intaga én hög plats, och hennes far bemödade blott: sig på allt sätt att göra henne skickad att fylla » Jag stänger min dörr för både manliga | den samma.
Han ordnade och ledde hennes främmande för ett verkligt hemlif, och att det gäller att kunna få honom att växa fast deri.
studier och lät henne skrifva uppsatser öfver vigtiga oeh tänkvärda ämnen, som han sjelf uppgaf.
Han genomgick sedermera sjelf dessa uppsatser, kritiserade, rättade, berömde, allt efter omständigheterna.
Resultatet af denna omsorgsfulla uppfostran är kändt.
Kejsar- innan af Tyskland är ett ovanligt bildadt frun- timmer med stor beläsenhet, skarpt förstånd, utmärkt säkerhet i omdöme, fast i sina grund- satser, ädel och rättänkande med en kraftig vilja och stor förmåga att ordna och styra sitt hus och dess angelägenheter.
År 1857 skrifver lady Bloumfield om henne: » Då jag i februari återkom till England, blef jag nästan genast kallad till Buckingham- palatset, till drottningen, der jag äfven träffade hennes dotter, den blifvande kron- prinsessan af Preussen, som verkligen är förtjusande och den mest intagande unga dam man kan tänka sig.
Det finnes ej en skymt af tvång eller tillgjordhet hos henne — — och sedan förstår hon skämt så väl!
Jag är alldeles viss på, att hon i Berlin skall vinna allas hjertan.
» Mrs Anderson, hennes musiklärarinna till- ber henne och berättade mig i går följande lilla älskvärda drag.
Fru Anderson var när- varande vid det tillfälle, då prinsessan råkade rätt illa bränna sin arm, och hon påstår, att Hennes Höghet uppförde sig som én liten bjeltinna.
Icke ett enda ljud af klagan und- föll henne; hon sade endast: skräm icke upp mamma, men underrätta genast min far!
Lyck- ligtvis fans i rummet ett täcke, hvarmed de närvarande lyckades släcka elden, som fattat i prinsessans tunna klädning, men den ena är- men var alldeles uppbränd och brännsåret pä armen såg förskräckligt ut.
Fru Anderson stannade qvar hos prinsessan, tills såret blifvit förbundet.
» Senare på aftonen återkom hon och sä fort prinsessan Alice fick se henne, skyndade hon in t !ll systern och ropade: » Nu är Andy här!
Jag visste väl, jag, att hon snart skulle komma för att höra efter, huru du mådde! » Viktoria svarade okonstladt: » Dä kan jag sjelf vara brefbärare », och räckte musiklärarinnan ett bref, som prinsessan dikterat och sjelf med venstra handen undertecknat.
» Jag visste väl », fortfor hon, » att min snälla Andy skulle vara orolig öfver mig och derför lät jag dem skrifva några ord, som jag undertecknade, ty jag tänkte, att du ändå gerna skulle se min namnteckning skrifven af mig sjelf, fast än den går alldeles på sned! » Samma enkla oeh okonstlade väsen ut- märker allt jemt den älskvärda kejsarinnan.
Då hon tillika med sin man och prinsen och prinsessan Fredrik-Karl var på besök i Eng- land för att öfvervara sin tredje broders, her- tigens af Connaught bröllop, fick kronprinsessan någon tid före sin hemresa veta, att en dam, som fordom tillhört hennes omgifning och se- dan gift sig med en läkare i Berlin önskade få till sig en systerdotter af tretton, fjorton års ålder, men att hon ännu icke lyckats er- hålla passande ressällskap åt den lilla.
Så fort kronprinsessan, alltid angelägen om att visa sin omgifning, huru högt hon värderar dem, fått höra detta, lät hon tillsäga den unga flickans mor, att, om hon ville anförtro sin dotter i prinsessans vård, skulle denna med nöje föra henne med till Berlin.
Modren an- tog naturligtvis med förtjusning detta tillbud.
Under hela resan sysselsatte sig kronprin- sessan personligen och ytterst älskvärdt med den unga flickan och gjorde allt för att för- mildra afskedets smärta och obehaget af att resa så långt med alldeles obekanta personer.
hälles ett n u m m e r I veckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f Kronprinsessan, som är mycket barnkär, fann tydligen ett stort nöje i samtalet med denna lilla dam, som såg vaken och liflig ut, och som svarade raskt och obesväradt på alla frå- gor.
Modren hade visserligen på förhand för- manat henne att icke » sjåpa sig », utan, om man gjorde henne några frågor, svara tydligt och säkert, alldeles som om hon talade med andra personer, men denna lilla pigga ungdom företog sig att gå ännu litet längre, än de mo- derliga instruktionerna förutsett.
Då en tem- ligen lång tystnad uppstad, började den lilla inom sig fundera på den möjliga orsaken, och sluligen fann hon sig föranläten att yttra sig som följer: • » Prinsessan behöfver alls inte vara rädd för att fråga mig hvad som helst, för mamma har sagt, att jag inte skall vara blyg, utan svara ordentligt på allting, om det är något som prinsessan vill veta. » Alla funno detta lustigt nog, men synner- ligast var kronprinsen road af denna obesvä- rade uppriktighet; han finner nämligen mycket nöje i den okonstlade lifligheten hos barnen.
Vi hafva redan talat om kejsarinnans älskvärda erkännande af John Brights bemö- danden att försvara hennes mor.
Samma vän- liga och uppriktiga väsen, karakteriserar henne fortfarande oeh lady Bloomfields förutsägelse, att hon skulle vinna allas hjertan, har utan tvifvel besannats, om hon än på senare tider icke varit alldeles så populär som fordom.
Det är kändt, att hon och den mäktige riks- kansleren icke draga ens, och hennes son, som har ett ganska stort parti, torde också hysa åsigter temligen motsatta sina föräldrars.
Kejsarinnans far, prins Albert, hade lika stort inflytande öfver sin måg, som öfver sin dotter och förmanade städse båda att alltid följa en liberal politik och ' vakta sig för den reaktionära.
Kejsarinnan eger förvånande stora insigter i statssaker och en betydlig sak- kunskap.
Så länge hennes far lefde, fortsattes tankeutbytet dem emellan, och ännu i flere år efter sitt giftermål fortfor hon att nedskrifva och underställa hans bedömande sina tankar och åsigter i statssaker såväl som i andra frågor.
Hon intresserar sig lifligt för vetenskaper och har, om icke studerat, så dock skaffat sig insigt i nästan alla nyare upptäckter och rön inom vetenskapliga områden.
Derigenom att hon icke behöft taga någon verksam del i nå- gra regeringsbestyr, har hon framför sin moder, som så tidigt måste på unga axlar lägga denna börda, den fördel, att hon fått tid att utvidga sitt vetande oeh förskaffa sig en beläsenhet, som man sällan finner hos qvinnor — och san- nerligen icke heller så ofta hos män.
Kejsarinnan af Tyskland är lycklig der- uti, att hon i sitt eget äktenskap och inom sin familj ser återspeglas den lycka, som for- dom rådde i föräldrahemmet.
Mellan henne och hennes make har alltid herskat det mest innerliga förhållande, just det rätta ljufva sam- bandet mellan äkta makar, som blott täfla om en sak — hvilken som kan älska mest och offra mest för den andra.
A f sina döttrar har hon mycken glädje, och om nu också förhål- landet med sonen skulle vara något spändt, så torde väl detta framdeles ändra sig.
Kejsarinnans systrar och bröder bibehålla ännu med henne och sinsemellan den syskon- kärlek, som i deras barndom och ungdom före- nade dem.
Det torde också här vara på sin plats att yttra några ord om de öfriga drott- ning Victorias döttrar, såsom ock hennes svär- döttrar, ehuru endast få af dem gjort sig mera bemärkta bland Europas furstliga damer.
(Forts.) T i l l mina g e n m ä l a r e i frågan » Böra b a r n l y d a?
» Af Elna Tenoiv.
(Torts.)
en kanske skall det, trots alla förklaringar, förefalla mången liten mamma oförklarligt detta om pligten att fordra lydnad.
Och ett hårdt tal är det, hårdare mot dig än mot dina små, ty de skola endast vinna derpå.
Huru ofta har jag icke sett små barn nyfiket blicka upp i sin mammas ansigte för att se, om hennes befallning är omutlig, eller om hon är på humör att saklöst kunna trotsas?
A r du vid godt lynne, blir deras olydnad opåaktad, är du uppretad, kan den stå dem ganska dyrt.
De lära sig snart, att du blott rådfrågat ditt eget tycke och din egen beqvämlighet, då du bestämmer öfver deras görande och låtande.
De kunna derigenom aldrig få något bestämdt begrepp för rätt och orätt, de lära sig på sin höjd att passa sin tid; med andra ord, du utsår första fröet till hyckleri.
Nästa steg är beräkningen hos den lilla, att hvad som går an att göra, då mamma äi förbiseende, det går också för sig, då hon är frånvarande, och der ha vi begynnelsen till de små barnkammartyrannerna.
Detta sammanhänger noga med mitt påstående, att barnen icke skola lyda föräldrarna, hvilket mer än allt annat väckt alla föräldrars, både fäders och mödrars gensaga.
Men jag vidhåller strängt detta mitt påstående.
» Föräldrarna » äro ett allt för begränsadt och in- skränkt begrepp för det, som barnen skola lyda.
De äro allt för små, obetydliga, svaga och felande för att för barnet uppställas såsom principen af rätt och sanning, af maktfullkomlighet och rättskipning.
Då far eller mor ger en befallning, bör det lika litet vara af absolut egenmyndighet, som då polis- mannen utdelar en befallning; de äro endast verk- ställare af en utom dem båda stående öfverenskom- men ordningsprincip.
Och då far och mor straffa, böra de göra det såsom domaren, hvilken icke verk- ställer en personlig hämd, utan blott står såsom opartisk representant för den högsta rättvisa, folkets allmänna medvetande känner.
Och ju tidigare barnet får klart för sig, att föräl- drarna och det sjelft och alla menniskor stå under samma utom och öfoer dem alla stående rättsprin- ciper, dess bättre.
Dess bättre blir i samma mon föräldrarnas pligter, dess tryggare och innerligare deras ställning till barnen.
Tanken er blott en domare, som af egen makt- fullkomlighet halshögge, satte i fängelse och utpres- sade böter; huru fruktad och hatad, misstänkt och förd bakom ljuset skulle han icke bli, då man nu deremot nalkas honom med största förtroende, eme- dan man vet, att han blott är representant för den rättskipning, på hvilken ens egen trygghet och lycka hvila, och alt han sjelf står under samma lagar, hvilkas efterlefvande han sorgfälligt öfvervakar bland sin omgifning.
Samma trygghet och förtroende känner barnet för den person, som fordrar lydnad, icke derför, att han vill drifva sin personliga vilja igenom, utan af tro- het mot en rättsprincip, som står öfver både honom och barnet; och som icke straffar, derför att han är ond eller hans vilja gäckats, utan derför, att det är hans — ofta tunga — pligt att beifra det onda bos den lilla.
Vidare är det af största vigt, att barnet tidigt vänjes att lyda icke blott föräldrarna, utan hvem helst som påpekar för det dess pligter, det må vara barn- flickan, stora syster, ja, t. o. m. lilla bror.
Hur ytterst vanligt är det icke nu, att barnen be- möta t. ex. barnflickans upprepade böner: » låt bli det der! » eller » gör det! » antingen med den döfvaste likgiltighet eller med ett näbbigt: » hvad rör det dej? » — » tror du jag behöfver lyda dej! » — först då far eller mor bekräftat tillsägelsen, följer åtlydnad.
Deraf framgår ju med sorglig tydlighet, att, enligt barnens uppfattning, det är personen, som skall lydas, icke iden af rätt.
och pligt, som slår högt öfver hvarje person, öfver föräldrarna lika väl som öfver den fat- tiga barnjungfrun; båda äro de blott svaga repre- sentanter.
Förstån detta, I mödrar, och betänken, huru illa I handlen, då I tillvällen er en storhet, som icke tillhör er, då I sjelfva klifven upp på den piedestal, vid hvars fot I ödmjukt boren stanna och lära edra barn att se uppåt oeh icke på er.
Jag går så långt, att jag påstår, det vi icke ens ha rätt att begagna barnets kärlek till oss såsom driffjeder till att förmå det att fullgöra sina pligter.
Detta blef mig fullt klart vid ett tillfälle, då min lilla elev, till hvilken jag sagt:; &gt;det är icke derför, att jag nu säger det, du skall göra så, utan derför att det är det enda rätta, hvilket du ju sjelf inser, » slog armarne kring min hals och svarade: » jo, just derför, att du vill det, vill jag göra det; det är så roligt att lyda dig — bara jag slapp lyda de andra h Och hennes lilla ansigte antog ett fult, hårdt uttryck, under det hon knöt handen mot det håll, der dessa » andra », som kanske mindre mildt uttalat sina be- fallningar, befunno sig.
I detta ögonblick förorsa- kade mig barnets kärlek större oro än glädje, och jag skyndade mig att öfvertyga henne, att om hon endast ville vara god för min skull, vore hennes sjelföfvervinnelse intet värd, hon kunde nästan lika gerna låta bli.
Jag vore ju icke alltid hos henne ech kunde glädjas öfver hennes segrar; derför måste hon lära sig lyda pligten sjelf, antingen den fram- stäldes för henne i hård eller mild form.
Det samma gäller ju hvarje mor.
Hon kan j u icke alltid stå vid sina barns sida och med sin kär- lek göra dem pligtens väg lätt.
Huru många för- äldrar ega dessutom sjelfva tillräcklig moralisk kraft att kunna vara verkliga stöd för barnen?
Jag törs säga: icke ett par på hundra.
Det är ju kortsynt och löjligt att betrakta^ menni- skor, hvilka vi i lifvets alla öfriga förhållanden anse obetydliga, felande, mer eller mindre banala, obildade eller inskränkta, i detta enda fall vara oklan- derliga.
I deras egenskap af medborgare, samhällsmenni- skor, yrkesmän, husbönder o. s. v. se vi oändligt mycket att anmärka på dem, men i sin föräldra- gerning, till hvilken de minst af allt beredt sig under sina utvecklingsår fordra de att ställas såsom inne- hafvare af den absoluta makten, rättvisan och full- komligheten, att i sin person representera det högsta barnet bör tänka sig.
Förstån I icke, kära fäder och mödrar, att I stån oeh stången utsigten för edra barn, att de måste bli små, då de ha er till föresyn?
Viljen I icke inse, att det är er pligt — visserligen tung för sjelfviska sinnen, men en bland föräldrars största — att sjelfva säga till barnet: » se icke på oss, tro icke på oss, vi stå sjelfva fjerran från idealet, allt hvad vi kunna göra är att hjelpa er komma det närmare. » Lifvet skall eljes en dag säga dem det på ett sätt, som kan bli ödesdigert för både föräldrar och barn.
(Forts.) De senaste inläggen i qvinnofrågan.
® T a r c denna senare åtgärd endast antydnings- - iCh.l vis framhållits af Björnstjerne Björn- " son, så har den deremot af en an- nan föreläsare i dagarne fastslagits såsom en säker utväg till lösning af den på dagordnin- gen städse stående och brännande qvinno- frågan.
Denne andre föreläsare är filosofie kandi- daten Emil Svensén, som strax efter Björn- sons föredrag log till orda i frågan och hade två föredrag öfver » qvinnofrågan i ny belys- ning ».
Sedan hr Svensén i sitt första föredrag på- pekat, att, i följd af de stegrade anspråken på mannen såsom familjeförsörjare, äkten- skapsåldern höjts för mannen, utan att höjas för qvinnan, hvarigenom flere qvinliga och manliga åldersklasser uppstått och en äkten- skapsmarknad uppkommit, der lagen om till- gång och efterfrågan kan sägas ha följande uttryck: nä ?- två män buga för en qvinna, så väljer hon, när två qvinnor niga för en man, så väljer han, öfvergick han, efter konstate- rande af det faktum, att ett könshat, som till sina följder skulle komma att blifva ännu olycksdigrare än klasshatet, håller på att ut- veckla sig på grund af männens tilltagande celibat och qvinnans täflan med dem på olika lefnadsbanor, i sitt andra föredrag till angif- vande af de botemedel, han ansåg vara mest att förorda för afbjelpande af missförhållandet.
D å herr Svensén som sagdt anser många af de nu rådande missförhållandena bero på ett ojemt antal af manliga och qvinliga ål- dersklasser, föreslår han, att åldersgränsen
— B i d r a g frän a l l a o m r å d e n f ö r q v l n l i g verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r för äktenskaps ingående bör sättas lika för man och qvinna.
Denna gräns bör dock ej blifva liktydig med manbarhetsåldern, då båda äro utvecklade, utan den ålder, då de båda nått full fysisk styrka.
H r S. anser, att då en sådan ålder ej kan ur allmängiltiga grunder bestämmas, måste man stanna vid de civili- serade folkens allmänna myndighetsålder 21 år.
Denna reform skulle vara ytterst lätt att genomföra.
Ändringarna i Sveriges lag skulle nästan endast blifva förenklingar och uteslut- ningar, giftomannarätt och målsmansskap skulle bortfalla af sig sjelfva utom för den omyn- diga makan.
Tills vidare torde nämligen, i fall en dylik reform komme till utförande, undantagsvis för qvinnan (såsom nu förman- nen) äktenskap böra beviljas efter aderton år, och en sexårig öfvergångstid fastställas, svarande mot de qvinliga ålderklasserna 15 — 2 1 år.
Detta om förslaget.
Följderna af en dy- lik reform skulle i socialt hänseende blifva en ändrad » milieu » till qvinnans förmon, vi- dare skulle hon få fritt val, skulle kunna på alla lifvets områden ställa högre fordrin- gar på mannen, skulle ej behöfva fiska efter män, ej behöfva trängas med mannen på alla områden och skulle ej såsom omyndig kunna tvingas till giftermål.
Frågan om gift qvin- nas eganderätt skulle förenklas, då endast fullmyndiga kontrahenter skulle komma i fråga.
I sedligt hänseende skulle följderna bli ännu betydelsefullare.
En högre uppfattning af äktenskapet skulle göra sig gällande, då denna lifvets vigtigaste förbindelse ej finge ingås af omyndiga.
» Handskemoralen », eller den rena q v i n n a n 3 anspråk på mannens sedliga renhet, skulle ej längre bli en utopi.
Det skulle bli svårare för männen att utom äktenskapet fylla sitt behof af qvinnan; j u flere qvinnor som bli gifta, j u färre falla för frestelsen.
Prisen på lastens marknad skulle stegras och då- liga mäns ställning försvåras genom det so- ciala tryck, som då lättare kunde mot dem utöfvas.
Äfven i fysiskt hänseende skulle reformen ha vigtiga följder, enär dödligheten, som är oerhördt stor bland dem, som gifta sig tidigt, skulle minskas och afkomman bli kraftigare.
Herr Svensén anser dock ingalunda den föreslagna reformen såsom någon universal- medicin för det sjuka samhället.
Qvinno- frågan kan ej fullt lösas utom i samband med den sociala frågan.
Minskad tillgång på qvinnor hjelper ej ensamt, om ej ökad efterfrågan beredes genom större lätthet för männen att bilda och försörja familj.
Nej, » fair play » eller rent spel måste göra sig gällande i tillvarons stora kamp, och i stäl- let för den hotande striden könen emellan måste inträda försoning och enig samverkan i det stora framtidsarbetet.
Som man ser, ställer sig äfven hr Sven- sén i opposition mot den » fria kärleken ».
De ord, som af de båda nämda föreläsarne blifvit fälda i denna sak, äro » ord i sinom tid ».
D e utgöra inlägg från ganska avance- radt liberal ståndpunkt, och detta är be- tecknande.
Liberalismen vill frigörelsearbete på alla områden, och den tvekar ej att kraf- tigt inskrida för framåtgåendets sak.
Men då det gäller lössläppande och väckande af de djuriska passionerna hos slägtet, då har liberalismen en reagerande mission att fylla, inför hvilken den lika litet får tveka som inför uppgiften att bekämpa obskuran- tismen.
i I r -- i U | l U «.
i IN användas och marginal lemnas.
Redovisning för till redaktionen insända bidrag till de genom öfversvämningarna i norra Tysk- land nödlidande- Fru M. S — dh, Tidaholm, 5 ler.
; M., 50 öre; Gösta H — m, .3 hr.
; Paulinus och Ada, 1 kr.
; H.
., Björkvik, 5 kr.
; M. W., Örnsköldsvik, 5 kr.
; fröken Fredrique Aspelund, Lund, 10 kr.
; H x (?
), Lund, 1 kr.
; En af Iduns läsarinnor, Eskilstuna postst., 1 kr.
50 öre; Elin, 25 öre; E.
L., Norrköping, 50 öre; Vendia, Skara, 1 kr.
; Maria Hbg, Sthlm, 3 kr.
; — f — g, Sthlm, 3 kr.
; » Blygsam », 25 öre; » Litet men välment », 25 öre; Viran, H — berg, 25 öre; Lilla Elsa, Sthlm, 10 öre; Mina H., 20 öre; Anni, Sthlm, 1 kr.
; tillsammans 41 kr.
Insamlingen fortfar.
De minsta bidrag mottagas Red.
fjFrbetet har en gyllene grund, säger ett främmande ' i ordspråk, och så är det äfven.
Det bär frukt för den, som hängifver sig åt det samma, samt skän- ker honom lycka och välsignelse.
Efter som det är grundvalen till all välmåga, borde man så tidigt som möjligt vänja sina barn vid arbetsamhet och söka bekämpa den lärja, som nu en gång ligger i den menskliga naturen.
Det är ej lätt alt hos den ar- betsskygge drifva ut begäret efter sysslolöshet, och lycklig derför den, som vant sig vid och finner nöje i arbetet.
Ett ordspråk säger likaledes: lätjan är alla lasters moder — den late skall aldrig känna sig lycklig, ty menniskan är bestämd för arbete.
Man har också ofta gjort den erfarenheten, att de flitiga och arbetsamma menniskorna mindre lida af sjukdomar än de, som sky arbetet och öfverlemna sig åt lätjan.
Den senare förslappar själskrafterna, under det arbetet stärker och uppfriskar dem.
A f denna orsak bör man tillhålla barnen att arbeta, söka utbilda deras förståud och lära dem att sjelfva för- tjena.
Hvarje vinst, om än så liten, sporrar till arbete och barnen glädja sig, om de sjelfva kunnat förtjena något.
Man bör dock leda dem med för- stånd och städse hafva det goda ändamålet i sigte.
Genom kunskapers förvärfvande vidgas åsigterna, erhållas medel till lyckans vinnande, äfvensom kraft att med lätthet öfvervinna de hinder och faror, som möta i lifvet.
För att befordra själens och kroppens verksamhet hos barnen bör man gå förståndigt till väga.
Man börjar m e l det lätta, öfvergår sedan till något svå- rare, och slutligen kan man förelägga barnen rätt svåra uppgifter.
Början är alltid värst, all den stund krafterna då ännu äro svaga, men genom öfning stärkas de, och hågen väckes till ständigt ny verk- samhet.
Man begår en orätt mot barnen, om man ej lär dem uppskatta arbetet.
Själ och kropp böra samtidigt utbildas, på det krafterna måtte stärkas och mod och sjeffförtroende derigenom skänkas.
Ett barn kan ej nog tidigt för- beredas för den kommande kampen för tillvaron, och väl den, som ur denna framgår som segrare!
En litfsuppgift.
9. länder de närmaste dagarne gick Ingrid om- kring med ett inåtvändt uttryck i sitt ansigte; hon talade föga, satt långa stunder försjunken i tankar, spratt sedan upp med en frånvarande min, liksom harmsen öfver att finna, att den yttre verlden omkring henne ännu existerade och hade sina kraf på henne.
Henrika lät henne hållas; .hon anade, att det var det nattliga samtalets utsäde, som höll på att rotfasta sig, och hon aktade sig noga för att störa denna dolda alstringsprocess.
Då och då bar hon in böcker och småskrif- ter på Ingrids rum och lade dem på bordet, utan att säga ett ord, och de blefvo lästa, det visste hon, ty Ingrid gjorde henne stundom frågor öfver innehållet, då det var något hon icke förstod.