Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nå ja, jag vet alt jag är illa tåld, Ty sanning blott jag säga kan åt alla!
Och hvarje sanningshärold, käck och båld, Skall gifvetvis i mångas onåd falla.
Den mänskliga naturen är så svag — Man endast komplimanger önskar höra.
Men smickre hvem som vill, ej smick- rar jag, Hur söta miner än man månde göra.
Jag alltid ansett som en hederssak Att säga folk min mening rakt i sy- nen; Och därför just man talar på min bak Och åt min uppgift rynkar ögon- brynen.
Dock: många kan jag rättvis hyll- ning ge, Och de mig äfven i sin tur beundra.
Mitt värde måste ju enhvar väl.se, kades drottningen snart öfvervinna den un- ga flickans försagdhet och blyghet.
Och då hon sedan uppmanade Concetta att redo- göra för sina lefnadsförbållanden och sina konstnärliga sträfvanden, anförtrodde denna henne alla sina bekymmer.
Och nu blef det för Concetta med ens slut på all nöd och allt själslidande.
» O, nej!
O, nej! » utropade drottningen.
Hon skulle icke behöfva lämna sitt sköna Vene- dig, och hon skulle icke gifta sig med nå- gon annan än den hon älskade.
Hon ville själf göra allt, för att hennes vackra talang måtte bli erkänd; redan nu beställde hon af henne fyra å fem solfjädrar med vyer af Venedig, och dem ämnade hon utdela som minnen bland sina väninnor i R o m.
Ni kan lätt tänka er Concettas glädje.
Stockholm, N:r 2 (317) Fredagen den 12 januari 1894.
Iduns M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade planscher • I d u n s M o d e t, utan kol.
• 5: — Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr. A l l m.
i: 50 3: — P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- anstalter i riket.
2 - 3.
helgfri TVyctoW Aktiebolag 7:de årg.
Lösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Annonspris: 35 ö r e p r u o n p a r e i l l e r a d.
Hedda Wetterbergh.
H edda W e t t e r b e r g h?
Hedda Wetter- bergh?
Hvem är h o n?
frågar sig n o g en stor del af I d u n s läsarinnor, då de läsa namnet öfver d a g e n s porträtt.
T y det var så: Onkel Adam kän- de m a n; W e t t e r b e r g h alls icke, åtminstone var det så m e d hans största publik, u n g d o - men o c h barnen.
Frå- gan skall d o c k h o s mången förbytas i ett gladt: A h, är det hon, då m a n får veta, att hon en g å n g var On- kel A d a m s hustru.
Tu- senden af Iduns läsa- rinnor, nu m a k o r o c h mödrar, skola m e d ett gladt leende påminna sig den tid, då Lin- nea var deras ' käraste läsning, o c h deras blic- kar skola m e d intresse hvila p å bilden m e d det k l o k a uttrycket i ögonen och dragen kring munnen, tydan- de p å kraft o c h be- slutsamhet.
A t t vara hustru till en stor statsman eller en stor författare är k n a p p t en lycklig lott, säger en författare — j a g tror, att det är Balzac — på n å g o t ställe, o c h mången kvinna, som fått denna sig tillde- lad, skall n o g skrifva u n d e r det uttrycket.
O n k e l A d a m s hustru, i sin h ä n g i f v e n h e t o c h stolthet öfver d e n man, s o m h o n en g å n g kal- lade sin, skall k n a p p t vilja m e d g i f v a detta, men det var n o g så, ty den djupa mjält- sjuka, s o m t i d t a b ho- tade att omtöckna hans förstånd, f ö r s t o d endast h o n s k i n g r a; hans hjälpsamhet, s o m ej alltid var af det förnuftigaste slaget, var ibland svår att hålla i n o m tillbörliga gränser, o c h slutligen var det hennes be- tänksamhet o c h klok- het, s o m ställde allt till rätta, då hans lif- lighet o c h ej alltid så b e t ä n k s a m m a åtgöran- den h o t a d e » kareten att spåra u r », f ö r att b e g a g n a ett af hans egna uttryck.
Allt detta insåg O n k e l A d a m o c h visste o c k att vär- dera d e n skatt, han i sin hustru fått; detta e r k ä n d e han icke blott i n o m sig själf, utan äfven f ö r andra.
Så- lunda h ö r d e den, s o m skrifver detta, h o n o m en g å n g säga: » A t t det blifvit f o l k af m i g, därför har j a g att tac- k a H e d d a, &gt;, o c h en an-
i DUN to 1894 Kvinnorna göra af männen, hvad de vilja; skola dessa därför bli stora och sanna, så lären kvinnorna, hvad storhet och sanning är.
n a n g å n g: » H a d e ej hon varit, h a d e j a g aldrig blifvit Onkel A d a m.
» Om ock anspråkslösheten i det förra yttrandet g å r n å g o t f ö r långt, så är det senare n o g till en viss g r a d sant, ty det var, till att b ö r j a m e d.
hon, som g e n o m sin upp- muntran lagade, att det blef n å g o t af med hans författarskap; ledsnade han vid n å g o t påbörjadt arbete, så var det hov, s o m satte stål i viljan o c h fart i pennan.
M e n ej n o g h ä r m e d; det var alltid h o n, som före afsändandet g e n o m - g i c k hans manuskript, hvilka ej sällan v o r o sådana, att han själf delvis omöjli- g e n k u n d e läsa d e m, detta d o c k, sedan h o n först g e n o m g å t t d e m, hvilket i c k e b l o t t inskränkte sig till att g ö r a o r d e n läs- ligare, utan äfven ditsätta felande bokstäf- ver o c h stryka öfverflödiga, s o m i hastig- h e t e n m e d k o m m i t, utan h o n f ö r s t o d äfven stryka hela m e n i n g a r o c h kanske n å g o n g å n g äfven ditsätta en sådan, s o m b o r d e varit m e d, hvilka å t g ö r a n d e n, naturligtvis alltid underställda mannen, vanligtvis af h o n o m g o d k ä n d e s.
» Ä r det n å g o t i m i n a husliga skildringar, som j a g är tveksam o m, g å r j a g alltid i n till H e d d a o c h får m i g d å ett g o d t råd, » sade han en g å n g till författaren af dessa rader.
H o n var så- lunda icke b l o t t en hustru, h v i l k e n — s o m j u ej alltid är fallet — k u n d e del- taga i hans författarskap, förstå h o n o m o c h följa h o n o m p å hans tankeflykt, utan h o n f ö r s t o d äfven o c h i fullt m å t t vara h e m m e t s g o d a genius på så sätt, att h o n, så långt m ö j l i g t var, aflägsnade anlednin- g a r till o r o o c h b e k y m m e r f ö r hans t u n g a sinne, hvilket, tidtals åtminstone, såg tec- k e n till o l y c k o r i allt o c h öfver allt, m e n ej n o g h ä r m e d: h o n f ö r s t o d äfven att skapa ett hem, fullt af trefnad o m k r i n g h o n o m — ja, det fanns n o g intet h e m på j o r d e n i hans ö g o n att j ä m f ö r a m e d deras, hvilka h o n efter hvarandra g e n o m sin kärlek o c h o m t a n k e p å olika ställen förstått att skapa o m k r i n g h o n o m, från Östersund, där de först b y g g d e b o, till L i n k ö p i n g, där det sista reddes, hvilket, efter ett m e r än f e m t i o års äktenskap, upplöstes m e d mannens d ö d.
I W e t t e r b e r g h s k a huset v a r m a n al- drig säker f ö r f r ä m m a n d e, från h o n o m, som presenterade sig m e d ett skorrande: » M j u k a s t e tjänare, mitt n a m n är — n, litteratör från T r e l l e b o r g, » till själf ve Zachris Topelius, inen alltid h a d e h o n sitt hus så ställdt, att h o n k u n d e mot- taga h v e m s o m k o m.
I n t e t felades u t o m iitrymme, m e n att r u m m e n v o r o väl små, därför rådde ej h o n, utan segelsömmaren, s o m en g å n g l å n g t tillbaka i förra år- h u n d r a d e t u p p b y g g t det.
Sådan var H e d d a B r y d o l f s o m hustru till den man, hvars n a m n f ö r ett half- sekel tillbaka h a d e en sådan k l a n g i Sve- riges b y g d e r, o c h hvilket h o n sedan sitt n i t t o n d e år är så stolt öfver att bära, o c h våra läsarinnor skola på g r u n d af d e n n a teckning, s o m åtminstone har för- tjänsten att vara sann o c h utan öfver- drifter, säkerligen villigt erkänna, det fru W e t t e r b e r g h s bild blir en framstående p r y d n a d f ö r I d u n s galleri af m ä r k v ä r d i g a kvinnor.
V i n ä m n d e här o f v a n n å g r a ord o m Onkel A d a m s stora hjälpsamhet.
Att hålla denna n å g o t så när i styr var in- gen lätt uppgift, s o m hustrun fått sig pålagd.
Tiggarebref k o m m o nämligen i massor, o c h f ö r att visa, huru l å n g s ö k t a a n l e d n i n g a r n a i b l a n d v o r o » f ö r att v å g a detta s t e g », m å här e x e m p e l v i s nämnas, att en af dessa brefskrifvare som ursäkt framdrog, att h a n f ö r trettio år tillbaka en afton » h a d e haft d e n äran att vara tillsamman m e d herr d o k t o r n i H v e t - landa. » D e t t a g j o r d e, att frun slutligen måste taga saken o m hand.
D e t t a k u n d e d o c k ej ske p å annat sätt, än att h o n p å g r u n d af g a m m a l ö f v e r e n s k o m m e l s e alltid ö p p n a d e hans p o s t o c h d å från- skilde de bref, i hvilka tiggerianlednin- g a r n a v o r o allt f ö r långsökta.
Detta hindrade d o c k e j, att en storartad, m e n förståndig v ä l g ö r e n h e t j u s t g e n o m henne utvecklades, o c h m å n g a äro de välsignel- ser, s o m under årens l o p p n e d s t r ö m m a t öfver det lilla huset v i d H u n n e b e r g s g a - tan.
H e n n e s h a m n har aldrig synts v i d dessa p r u n k a n d e tillställningar, v i d hvilka människokärleken bäres på presenterbric- ka, utan h o n har verkat i det tysta o c h p å e g e n hand, i h å g k o m m a n d e skriftens ord, att d e n vänstra h a n d e n ej m å veta, h v a d den h ö g r a g ö r.
1 H e d d a F r e d r i k a B r y d o l f f ö d d e s i febru- ari 1818 i Hällestads prästgård i norra Östergötland.
F ö r ä l d r a r n e v o r o prosten o c h k y r k o h e r d e n B.
Gr. B r y d o l f o c h m o - dern P.
N o r b e r g h.
M o r f a d e r n d o g som k y r k o h e r d e i S ö d e r k ö p i n g, m e n h a d e i sina y n g r e år varit tjänstgörande bot- predikant h o s Gustaf I I I.
A t t han h o s denne måtte stått särdeles h ö g t, t o r d e b l a n d annat k u n n a d ö m a s däraf, att han af k u n g e n kallades till R o m f ö r att skrifta o c h g e h o n o m nattvarden u n d e r en där- ute iråkad s j u k d o m.
I detta f ö r ä l d r a h e m u p p v ä x t e d e n u n g a H e d d a, under m o d r e n s l e d n i n g u t b i l d a n d e sig till en d u g l i g h u s m o d e r, hvilket h o n o c k i unga år blef.
S j u t t o n år g a m m a l blef h o n n ä m l i g e n b e k a n t m e d d o k t o r W e t t e r b e r g h o c h två år därefter dennes hustru.
D e n u n g e d o k t o r n var n ä m l i g e n en tid bruksläkare på F i n s p o n g i när- heten af Hällestad.
K v i c k o c h intressant, blef han genast en g ä r n a sedd gäst i prästgården.
H a n var emellertid präst- gårdsfolket f ö r u t ej alldeles o b e k a n t.
E n anekdot, s o m p å sin tid g j o r d e sin r u n d g e n o m pressen, h a d e f ö r m e d l a t bekant- skapen.
D e n u n g e d o k t o r n h a d e näm- ligen året f ö r u t (1834) varit anställd s o m koleraläkare i J ö n k ö p i n g.
Sjukdomen u p p t r ä d d e där kanske svårast i hela lan- det, då Va af stadens b e f o l k n i n g bort- r y c k t e s af den hemske gästen, s o m un- d e r s t u n d o m e x p e d i e r a d e sina offer p å f e m å sex timmar.
F ö r att ej u p p s k r ä m m a sinnena ville auktoriteterna emellertid ej g e s j u k d o m e n dess rätta namn, u t a n en- visades att påstå, det denne ej var » k o - lera m o r b u s », m e n väl mycket liknade denna.
D e n n a sats drefs isynnerhet v i d en sundhetsnämnds-sammankomst, o c h ord- f ö r a n d e n var i detta fall den ifrigaste.
W e t t e r b e r g h, s o m äfven bevistade samman- komsten, satt en stund o c h h ö r d e " på » k ä b b l e t », f ö r att b e g a g n a hans egna ord.
H a d e n å g o n af de närvarande lagt märke till h o n o m, skulle man n o g märkt, att ansiktsuttrycket blef allt skalkaktigare, o c h slutligen blef det h o n o m o m ö j l i g t att hålla tjuf p o j k e n i styr.
» D e t är, » utbrast han, » m e d prosten W e t t e r l i n g som m e d d e n skånske b o n d e n, s o m varit inne i staden o c h sett ett så » b e s y n n e r l i g t d j u r ».
H a ' herrarne h ö r t den historien?
Jo, det var en b o n d e, s o m varit inne i Y s t a d o c h därunder sett n å g o t så besynnerligt.
» V e t du m o r, » hette det vid hemkom- sten; » j a ' såg ett rätt besynnerligt djur därinne: dä hade hufve s o m en katt å svans s o m en katt å fötter s o m en katt. » » N å, då va d ä väl en k a t t?
» » N ä, g u ' så, di sa ', att dä va ' e ' katta. » M i d t i bedröfvelsen fick man sig såhmda ett g o d t skratt.
D e n n a historia hittade äfven v ä g e n till Hällestads prästgård, där m a n äfven skrat- tade åt den, o c h då W e t t e r b e r g h seder- mera g j o r d e sitt första besök där, emot- t o g s d e n » g l a d e d o k t o r n » snarare som en g a m m a l bekant än s o m en främling.
H a n blef det j u icke heller, ty W.
o c h H e d d a B r y d o l f blefvo snart förlofvade, o c h b l o t t ett år senare b o r t f ö r d e W *.
henne s o m sin brud.
F ö r s t bosatte sig det u n g a paret i Östersund, där vistelsen blef en v ä n d p u n k t i W: s lif, ty » där föd- des » — f ö r att b e g a g n a K a r l W a r b u r g s o r d — » O n k e l A d a m ».
H u r u hans skrift- ställeri u p p k o m är så ofta berättadt, att det här förbigås, men — må detta åter upprepas — utan den unga hustruns upp- muntran h a d e det kanske stannat i port- lidret.
U n d e r Östersundsåren var han läkare v i d Jämtlänningarne.
kunde d o c k ej l ä n g e finna sig vid det e n f o r m i g a småstadslifvet, utan flyttade till hufvud- staden s o m biträdande läkare i fångvårds- styrelsen.
U n d e r dessa tre år presiderade d e n u n g a frun på ett f ö r henne eget till- talande sätt i det h e m, s o m h o n i sin m å n b i d r o g att g ö r a så angenämt.
Bland sina gäster räknade h o n b l a n d många an- dra statsrådet Sandströmer, en g a m m a l vän från Östersundstiden; Troil, Wetter- berghs chef v i d f ångvårdsstyrelsen; Börje- son, skalden; I g n e l l o c h S.
En tid var W.
o r d f ö r a n d e i det d å.
existerande konstnärsgillet, o c h blef W e t - terberghska huset d ä r i g e n o m äfven mötes- platseu f ö r en del af dettas koryféer.
N a m n e n på dessa äro emellertid till stör- sta delen g l ö m d a, m e n minnes j a g d o c k J o l i n o c h S u n d b e r g, premieraktören.
D e t t a h e m måste d o c k lämnas, d å man- nen 1848 blef regementsläkare v i d första lifgrenadiererna.
N u r e d d e hustrun ett nytt, a n g e n ä m t h e m p å det natursköna Greta-, beläget på Bråvikens norra- strand, hvilket ångbätspassagerarne, m å n g a år efter sedan W e t t e r b e r g h s lämnat det, nä- stan alltid utpekade f ö r hvarandra m e d
I DU N 1894 ett oföränderligt: » där b o d d e en g å n g Onkel A d a m s.
» P å landet k u n d e d o c k m a n n e n aldrig trifvas, därtill var han f ö r liflig o c h säll- skaplig, utan flyttade W e t t e r b e r g h s, efter att en kort tid varit bosatta på Sätra i närheten af A b y järnvägsstation, till Lin- köping, där det blef m a k a n f ö r u n n a d t att förljufva mannens sista dagar.
U n d e r de sista åren, då åldern allt m e r t o g ut sin rätt h o s d e n gamle, blef h o n hans allt i allt, tills d ö d e n slutligen b r ö t det femtio- tvååriga äktenskapet.
Sedan f e m år går denna hängifna, plikt- trogna hustru ensam i deras h e m, så älsk- ligt i all sin anspråkslöshet.
D e n lilla våningen består af tre rum.
F r å n för- stugan k o m m e r m a n först in i salen.
Fönstret är ej h ö g t, m e n m e d sina tre rutor i bredd g e r det d o c k åt denne nå- g o t ljust o c h vänligt.
F r a m f ö r detta har hon inrättat en liten fönsterträdgård af välskötta b l o m m o r.
P å l å n g v ä g g e n öf- ver soffan h ä n g a några porträtter i olja, af g u m m a n s far, generaldirektör Troil o c h R u n e b e r g, det senare minst af allt påminnande o m e t t.
snille, i det att det med sina g l å m i g a ö g o n, rödletta hy, slic- kade hår o c h de h ä n g a n d e prästkragarna mera påminner o m en enfaldig landtpräst än o m den store skalden.
P å den motsatta v ä g g e n står en flygel, o c h öfver denna h ä n g a n å g r a stillebens- stycken i olja, talangfullt målade af dottern-.
I n o m salen ligger förmaket.
H v a d s o m här först fångar u p p m ä r k s a m h e t e n är mannens byst i lera af stor porträttlik- het.
R u m m e t är emellertid f ö r litet o c h för lågt, f ö r att den stora bysten skall kunna taga sig n å g o t ut.
I ena h ö r n e t invid soffan står ett staffli o c h på detta en större tafla m e d hennes o c h mannens porträtt, en gåfva till föräldrarne på de- ras g u l d b r ö l l o p s d a g från de b å d a barnen.
Från detta k o m m e r m a n till sist i n i mannens rum.
H ä r har fru W.
af pietet för den b o r t g å n g n e m a k e n låtit allt bli o f ö r ä n d r a d t: framför b o r d e t står hans länstol, på detta hans sista b l ä c k h o r n.
Öfver soffan m e d sitt samma ö f v e r d r a g hänger densamme g a m l e spegeln o c h de små m e d a l j o n g e r n a m e d porträtten öfver några hans närmaste.
Ja, allt står som det stod, då han lämnade det, o c h den som k ä n d e h o n o m, k a n k n a p p t stiga in där utan att tanken: han är väl u t g å n g e n på en stund, men k o m m e r snart tillbaka, tränger sig p å h o n o m.
Sådant är det h e m, där fru W e t t e r b e r g h i L i n k ö p i n g framlefver sitt tysta, ensamma lif — d o c k icke ensamt, ty h o n, o m nå- gon, kan sällskapa m e d sina minnen både från d e n tid, då mannens rykte stod på sin m i d d a g s h ö j d, o c h från den, då hans lifssol var i sjunkande.
Från denna se- nare har h o n, f ö r visso, de ljufvaste så lillvida, att medvetandet af väl fyllda plik- ter alltid måste kännas g o d t o c h h u g n a n d e.
För henne är det just detta, s o m skall ka- sta sitt skimmer öfver hennes lefnads afton.
/ vinterkväll.
rutan klappar mörkret med dofva, tunga slag.
— Men i mitt sinne ljusnat- en solig sommardag.
Där där där där spira röda rosor, doftar hit jasmin, fladdrar brokig fjäril, surra muntra bin.
Och asp och lindar susa, da vinden drar ibland, och sädesärlan springer på gula gångars sand.
Det tisslar och det kvittrar från gräs och snår och gren, det doftar och det prunkar i sommarsolens sken.
Men utan ro och hvila ' jag sakta vandrar kring.
I sol, i doft, i toner det fattas liågonting.
Från blomstersnåren hör jag med ens ditt glada skratt.
Jag söker och jag letar och får dig ändtligt fatt.
Bland rosor och jasminer du döljer dig med list, jag söker och jag letar och får dig fatt till sist.
Allt hvad min oro sökte i dig jag funnit har.
Då flyktar det förflutna, som om det aldrig var.
Dess långa, mörka kvällar, som trögt som sniglar gått i tröstlös, kylig dimma, de äro drömmar blott.
De ett På ch Q äro dumma drömmar, sjukligt gyckelspel — jord är ständig sommar, lifvet har ej fel.
Ditt med Det Det skratt i rymden blandas fågelns gälla drill: goda evigt varar!
onda finns ej till!
Och medan tiden svinner och stunden snabbt förgår, vi tala om det goda i långa lyckoår.
Och kring oss dofta blommor, och kring oss susar lind, och fjärilsvingar fladdra i sommarns svala vind.
Grön kurtis.
Ett a l l v a r s o r d till föräldrar, » Förr var ett barn i raenlöshet Ett barn och intet mera, Nu ren vid tolf år snärtan vet Parera. » Ifvanståenda verser riktades af den blide skalden Franzén anno Domini 1801 mot ett, enligt hans tankar, växande tidslyte.
De voro då kanhända i någon mån öfverdrifna, men anföras de nutilldags, så skjuta de san- nerligen ej öfver målet, utan äro snarare allt- för matta i förhållande till verkligheten.
Ty nu kan man redan bland riktiga kyttingar spåra ansatser till koketteri och kurtis, för att ej tala om den » mognare » ungdomen, af hvilken en mycket stor del drifver kurtis som idrott och träget odlar den till största förfång för studier och andra allvarliga sysselsättningar och till ännu mera skada för karaktärsutveck- lingen.
Stundom tyckes koketteriet rent af ligga r. blodet, så tidigt visar det sig, ehuru det i själfva verket är följden af en förvänd upp- fostran.
Man kan verkligen träffa på små flickor om sex eller sju år, som knappt se åt jämnåriga, isynnerhet om de ej äro gossar, utan tränga sig till herrarue, såväl yng^e som äldre.
Detta är ju ganska oskyldigt, kan man tycka.
Men nej, det blir dem ett behof atfc uppmärksammas, att berömmas och smekas, och i likhet med alla andra sådana tilltar det med åren och fordrar allt rikare näring.
Möd- rarna, fåfänga för sina barns räkning, glädjas åt.
den uppmärksamhet, som visas deras små, och anse saken naturligtvis ofarlig och oskad- lig.
Några få sedermera lära sig inse sitt miss- tag andra åter förstå det aldrig, och i dessa senares hem är det som de uppväxandes kurtis finner hägn och beskydd.
Äfven om berörda fall räknas som undantag, börjar kurtisen tidigt.
I allmänhet kan man räkna begynnelsen från och med dansskolan.
Flertalet af pojkarne behärskas alltifrån den tiden af en brinnande lust att spela kavaljerer, som antar allt vidsträcktare dimensioner.
Och det tyckes, som skulle åldersgränsen för inträ- det i kavaljerernas led flyttas till allt tidigare år.
Detta sammanhänger med den brådmognad, som karaktäriserar barnen och de unge vid denna tid.
Nu är det ju allmänt, att nio- och tioåringar skickas i dansskola.
Många hoppas, att deras tölpiga ätdingar där skola få pH pä sig, men underskatta den dragningskraft, som » das ewig weibliche » utöfvar redan på de unga sinnena.
Redan den ton, som råder bland dessa damer och kavaljerer i miniatyr, är tillräcklig att ganska snart öfvertyga en tänkande person om, huru minst sagdt olämplig hela tillställningen är.
Det utvecklar sig ett fullkomligt kotteriväsen; poj- karne vilja endast dansa med de vackraste eller bäst klädda bland flickorna, och dessa å sin sida äro lika tyck-myckna i valet af kavaljerer.
Detta leder hos flickorna till behagsjuka, begär att kläda sig, och hos pojkarne till snobberi och ett allt mer forceradt koketteri.
Dessa unga, förhoppningsfulla kavaljerer söka så » kugga », som termen lyder, af » farsan eller » morsan » några » krisen » och bjuda sedan » fästmön » och andra » flicks » in på » kondis ».
» Rivalen » konkurrerar naturligtvis och söker bjuda öfver den andre.
Det händer mer än en gång, att de unga slynglarne sätta sig i skuld af dylika orsaker.
Denna kurtis, som börjar i dansskolan, fort-
I DU N 12 går sedan träget under årens lopp, på barn- baler och skridskobanor samt framför allt på gatorna.
Hvad de äro fördärfbriogande, dessa baler, där allt är anlagdt på att efterlikna de fullvuxna!
Hvarje frisk fläkt af enkelhet och naturlighet har drunknat i den flärd och förkonstling, som oftast med mammornas medgifvande sträfvar att göra sig härskande.
All doft af omedel- barhet, af sund och glad bardom slocknar i allmänandan af behagsjuka och kurtis.
Där utspelas mången flirtation på dessa tillställ- ningar, livarom de vuxne naturligtvis förblifva i djupaste okunnighet.
Pojken, som måste ut och hämta frisk luft mellan läxor och lektioner, och flickan, som klipsk hittar på tusen förevändningar i afsikt att för några tim- mar lämna hemmet, hitta hvarandra (händelse- vis, förstås) ute och vandra sedan i timtal af och an.
Skockvis gå flickorna ut i afsikt att råka på kavaljerer för att konvoyera dem; pojkarne strömma likaledes ut vid » promenad- timmen » för att, som det heter på yrkesspräket, » drifva upp » några trefliga flickor.
Att denna kurtis skall hämma arbetet, säger sig ju själft.
Och hvad värre är, den tar bort arbetsförmågan.
» Ingen kan tjäna två herrar, » säger ordspråket, och kurtis och arbete äro bland de mest oförenliga.
Dessutom blir det både flickor och gossar ett sådant behof att kokettera och kurtisera, att de ej kunna frigöra sig där- ifrån.
Oanadt af de respektive unga dagdrif- varnes föräldrar, sedt och beledt af andra, fort- sättes detta spel under ungdomens tid och tager mycket af de unges bästa kraft.
Ofta få sedan de fullvuxne behålla ungdomslytet, om än en och ancan befriar sig därifrån genom vis och insiktsfull uppfostran.
Barnet är man- nens fader — och äfven kvinnans.
Ingen torde väl taga koketteri och kurtis i försvar.
Parliga äro de städse, och mycken skada åstadkomma de.
De missrikta karak- tärerna; ynglingen får sin blick riktad från det väsentliga i lifvet pä det, som intet värde har, och fattar ofta ringaktning för kvinnan just på grund af de erfarenheter han gjort, ty dessa kurtisanta balhjältar äro minsann de, som mest skoningslöst bedöma de koketta flickorna.
Finge en af dessa sistnämnda höra ett dylikt omdöme, skulle det sannolikt bota henne.
Hos flickorna tager koketteriet bort deras mest vinnande egenskaper.
Hela deras väsen blir ofint, blir konst och beräkning.
Än mer lider naturligen deras karaktär.
Nutidens många skandalösa kärlekshistorier härröra till stor del från kurtisen.