Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den nu bestämda inskränkningen i giftorätten medförde deremot för hustrun den förmån, att hennes fastighet ej kunde tillgripas för mannens enskilda gäld, samt att om han atled före henne egendomen tillföll hennes, ej mannens arfvingar.
Stadganden om giftorätt komma aldrig till verkställighet (verksam påföljd) förr, än äktenskapet (boets gemensamhet) upplöses och att detta förutsattes skola ske (termin döden var en inskränkning, som ej kunde göra aftalet olagligt.
Då således det ifrågavarande äktenskapsförordet icke stridde mot gifven lag eller förnärmade annans rätt samt en vidsträcktare rättighet måste innefatta en inskränktare, der ej undantag blifvit i lag gjordt, ansåg den skiljaktige ledamoten Hofrättens dom hafva bordt fastställas.
Bevisningskraften i denna slutledning utgår från den satsen, att då ett äktenskapsförord kan hafva till föremål makarnes hela giftorätt och den fördel, som derigenom tillerkännes endera af dem, kan redan vid äktenkapets början gå i fullbordan, en sådan fördel ej må anses vara sträckt utöfver sitt rätta föremål derföre att tiden för dess fullbordan inträffar senare.
Om härigenom den afhandlingsrätt, som de blifvande makarne i äktenskapsförordet utöfva, endast får ett trångare, men icke ett vidsträcktare fält; så kan denna afhandlingsrätt icke såmedelst vara öfverskriden, utan måste lika säkert gälla som om den begagnades i större utsträckning.
Att inskränkning nu skett till en tid, som först vid hustruns död tog sin början, kan destomindre härifrån göra undantag, sorn den fördel, mannen sålunda vunnit, ostridigt skulle blifvit en följd äfven af den upplåtna rättigheten? tillträdande vid äktenskapets början. B. St.
Emb.-Bcrällelse för år 1854. 9 — 66 — Den tankan har visserligen någon gång uppstått, att såsom testamente måste anses allt, hvad på grund af någons förordnande, begifvande eller förbindelse ej kan utbekommas förr, än efter denna persons död.
Men ibland de sakkunniga' torde det ock vara ostridigt, att detta föreställningssätt icke öfverensstämmer med rätta begreppet om testamente.
Man kan nemligen ofelbart ingå i ett aftal eller utfärda en förbindelse, hvars fullgörande först efter den aftalandes eller utgifvarens död skall inträffa; och dermed upphäfves icke egenskapen af förbindelse eller aftal, som ej kan ensidigt häfvas, och följaktligen ej heller anses för testamente, hvilket alltid kan af gifvaren efter behag ändras eller återkallas.
Om nu sålunda ej kan förfaras med ett äktenskaps förord, utan detta fast mer måste, såsom ett kontrakt, äga bestånd, oberoende af någondera kontrahentens ensidiga vilja — och det kan ej ens af dem samfäldt under äktenskapet förändras —; så följer väl häraf ock, att ett dylikt förord ej är att anse för testamente, samt att om dess bevakande i sådan egenskap ej bör blifva fråga.
Genom Kongl. Förordningen dén 28 Juni 1798 stadgas, att Magistrater och Kronofogdar skola Öfver de till deras åtgärd öfverlemnade utmätningsmål hålla dagböcker eller diarier samt för hvar tredje månad inom tolf dagar derefter insända utdrag af dessa dagböcker till Konungens Befallningshafvande, vid En R:drs vite för hvarje överskjutande dag.
Till förut gällande föreskrifter om hvad i nämnde dagböcker borde intagas, blefvo sedermera genom Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835 ytterligare bestämningar lagde, utan att dock någon ändring gjordes uti hvad 1798 års Förordning stadgat.
På* enskild persons angifvelse tilltalades en Kronofogde för det han under nära fyra års tid försummat att till Konungens Befallningshafvande insända omförmälta diariiutdrag och för de omsider insända utdragens ofullständighet.
Det upplystes, att Kronofogden mera än fem år efter utfärdandet af 1835 års Förordning hos Konungens Befallningshafvande begärt förklaring af hvad nämnde Förordning angående exsecutionsdiarierne stadgar, men att Konungens Befallningshafvande afslagit denna begäran, med erinran derjemte till Kronofogden att insända de felande diariiutdragen, hvilka derpå efter ytterligare fyra månaders dröjsmål inkommit, ehuru i ofullständigt skick.
Åklagaren yrkade, att Kronofogden måtte fällas till dagaböter, uppgående, enligt uträkning, till 4,060 R:dr banco.
Konungens Befallningshafvande, inför hvilken åtalet blifvit anhängigtgjordt, ansåg det i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798 stadgade vite ej vara i detta fall tillämpligt, hvarföre och då någon förlust eller skada för fordringsägare icke genom Kronofogdens underlåtenhet uppkommit, Konungens Befallningshafvande dömde Kronofogden att för försummelsen att insända diariiutdragen och för de insända utdragens ofullständighet böta tre månaders lön till nästa fattighus.
De af Konungens Befallningshafvande åberopade anledningar dertill, att 1798 års Förordning icke borde tillämpas, voro att, om det i nämnde Förordning bestämda vite ådömdes, vitessumman skulle vida öfverstiga tre månaders lön, och att’Kronofogdens försummelse var ett tjenstefel, som härrörde från hans oriktiga föreställning, att Konungens Befallningshafvande borde gifva vidare föreskrifter i ämnet än Författningarne innehöllo.
Att stadgandet om dagaböter för ifrågavarande försummelse skulle upphöra att vara tillämpligt, så snart beloppet af dessa böter öfverstege tre månaders lön, dertill gifver 1798 års Förordning ingen anledning.
Författningen är deruti tydlig och bestämd att försummelsen skall umgällas med En R:dr banco vite för hvarje dag och en mildring för den som längre tid fortfor i sin försummelse vore orimlig, då derigenom en mindre underlåtenhet skulle medföra ett jemförelsevis strängare ansvar, än en längre fortsatt försumlighet.
Hvad åter beträffar den grund, Konungens Befallningshafvande hemtat från den förmenta anledningen till Kronofogdens förfarande, var väl detta ett förhållande, som icke i annat fall borde på bedömande af åtalet inverka, än om laga förfall kunnat af Kronofogden styrkas, men då hade icke eller någon försummelse kunnat läggas honom till last.
Att deremot på en efter nära fyraårig fortsättning gjord begäran om förklåring af en författning, som blifvit utfärdad omkring två år — 67 — innan försummelsen tog sin början, grunda den försumliges befrielse från det i annan äldre författning stadgade ansvar för der ålagde skyldigheter, kan väl svårligen försvaras, då äfven en verklig okunnighet om den senare författningens mening ej utgjort något hinder för fullgörande af den äldre författningens oförändrade stadganden.
Minst hade man bordt hafva att vänta ett sådant domskäl af samma myndighet, som rätteligen afslagit
Kronofogdens ansökhing om förklaring af den senare författningen och således ansett denna lemna Kronofogden tillräcklig rättelse för sitt förfarande.
De grunder, hvarpå Konungens Befallningshafvande stödt sitt antagande, att vitet i 1798 års Förordning ej skulle vara tillämpligt, torde derföre ej förtjena bifall.
Och några andra af bättre halt lära ej stå att finna.
Icke heller, är den omständighet, Konungens Befallningshafvande vidare åberopat eller att ingen skada eller förlust för fordringsägare af Kronofogdens underlåtenhet uppkommit, sådan att den bordt på pröfningen af åtalet inverka.
Också får man väl antaga, att det är först sedan Konungens Befallningshafvande ansett sig hafva undanröjt all fråga om ådömande af dagaböter som det kunnat tagas i betraktande, huruvida skada genom den åtalade försummelsen uppstått, ,och detta fått på ansvarsbestämningen äga inflytande.
Hofrätten, der såväl Åklagaren som Kronofogden öfverklagade detta utslag, fann, på hufvudsakligen enahanda grunder, som Konungens Befallningshafvande anfört, ej skäl att i dess utslag göra ändring.
Af Åklagaren drogs målet slutligen under pröfning af Högste Domstolen, der det förekom den 11 Oktober 1848; och blef Kongl. Maj:ts nådiga utslag, att enär Konungens Befallningshafvande icke, då Kronofogden framställde sin anhållan om förklaring, förordnat åtal emot Kronofogden, samt denne, efter det Konungens Befallningshafvande meddelat svar å hans anhållan, insändt de felande diarierne, så att ändamålet med stadgandet af o dagaböter vunnits redan flere år innan åtalet anhängiggjordes, skäl ej förefunnes att, på Åklagarens besvär, göra ändring i Hofrättens Beslut.
Huru Konungens Befallningshafvandés underlåtenhet att, medan ännu Kronofogdens försummelse fortfor, ställa honom under åtal, skulle i ett sedermera uti behörig ordning anstäldt åtal kunna verka till mildring eller befrielse för Kronofogden i det ansvar, som eljest lagligen bordt på hans försummelse följa, derom lemnar åtminstone gällande lag ingen upplysning.
Likaså lärer väl ändamålet med dagaböter vara icke blott att framtvinga uppfyllandet af en skyldighet, utan ock att bestraffa underlåtenheten deraf.
Någon tvekan att i öfverensstämmelse med lag ådöma dagaböter på åtal anstälda efter det ett med sådant ansvar belagdt dröjsmål upphördt, har ej heller i öfrigt inom lagskipningen visat sig.
Slutligen är det svårt att göra sig reda för hvad längden af den tidrymd, som fått förflyta innan åtalet anställdes, kunnat inverka på målets bedömande, då i fråga om exsecutionsdiariers insändande intet undantag blifvit gjordt från den allmänna regeln, att praescription icke finnes för åtal om tjenstefel.
Två af Högsta
Domstolens ledamöter voro skiljaktige och dömde, med åberopande af 1798 års Förordning, Kronofogden att, för det han under 1,279 dagar försummat att insända exsecutionsdiarier, böta En H:dr för hvarje dag med 1,279 Il:dr Banco.
Äfven denna mening torde icke vara fullt antaglig.
Den åberopade författningen synes åtminstone ej lemna rum för någon tvekan, att ju särskildt dagabot bör ådömas för hvarje diarium, hvars insändande fördröjes, hvaremot de skiljaktiga ledamöternes mening leder derhän, att vederbörande, så snart insändande af ett diarium vore försummadt, skulle saklöst kunna undanhålla huru många sorn helst.
Skillnaden imellan de skuldsedlar, hvilka såsom ställda till innehafvaren eller ock till viss man eller ordres gälla i hvars mans hand, och den art af skuldförbindelse, som endast äro ställda till viss man och gälla endast i hans hand, utan rätt att dem till annan öfverlåta, är ett bland de ämnen för rättsläran, om hvilka det är nödigt, att klara och bestämda begrepp råda i lagskipningen.
Huruvida någon brist häri yppat sig vid de tvänne särskilda fall, — 68 — hvarom nedanstående anteckningar handla, har jag derföre trott mig böra göra till föremål för sakkunniges eftersinnande.
Innehafvaren af åtskilliga, af samma person utfärdade, löpande skuldsedlar sökte hos Konungens Befallningshafvande att gäldenären, som vägrat betala upplupen ränta innan skulddebrefven för hans å uppgifven ort bosatta ombud uppvistes, måtte förpligtas att erlägga räntan till sökanden i hans hemvist eller, derest annan betalningsort bestämdes, ersätta kostnaden för sökandens inställelse derstädes.
Detta påstående bestriddes af gäldenären, under åbe ropande af skuldsedlarnes löpande egenskap och deraf följande rättighet för gäldenären att icke utan afskrifning å skuldsedlarne erlägga någon betalning samt svårigheten för honom, då sökanden redan till andra personer utlemnat (lere af de utaf gäldenären utfärdade skuldsedlar, att kringresa för att uppsöka innehafvarne, hvarföre gäldenären yrkade, det sökanden måtte hänvisas att hos gäldenärens ombud, emot uppvisande af skuldsedlarne, erhålla den fordrade liqviden.
Konungens Befallningshafvande yttrade sig häröfver, att då skuldebrefven vore löpande och gäldenären icke skäligen kunde tillförbindas att efterspana deras innehafvare för att afbörda sig den förfallna räntan, hvilken lagligen ej kunde antagas gulden utan afskrifning på skuldsedlarne kunde å Sökandens påstående ej fästas annat afseende, än att gäldenären tillförbundes att vid förevisande af originalskuldebrefven till sökanden eller hans lagligen befull mägtigade ombud samma ränta, efter förut meddelad anvisning, betala; men någon ersätt ning för sökandens inställelse i nämnde ändamål kunde honom ej tilläggas.
' Hofrätten åter, der skuldsedlarnes innehafvare fullföljde sin talan, förklarade, att då gäldenären vore skyldig att utan någon kostnad för fordringsägaren godtgöra räntan, förpligtades gäldenären att densamma i skuldsedels-innehafvärens hemvist gälda emot särskildt qvitto och afskrifning å originalskuldebrefvet.
1 anledning af gäldenärens ändringssökande förekom saken i Högsta Domstolen, der två ledamöter gillade Konungens Befallningshafvandes beslut, men Hofrättens utslag fastställdes af fem ledamöter, i enlighet med hvilkas mening Kongl. Maj:ts
Dom den 17 December 1851 är utfärdad.
Då skuldsedlar ställda till innehafvaren genom blotta öfverlemnande! blifva gällande i dens hand, till hvilken de lemnäs, samt de till viss man eller ordres ställda likaledes, när de af första emottagaren på innehafvaren öfverlåtas, erhålla gällande kraft i dens hand, hos hvilken de finnas; följer ock häraf, att gäldenären icke kan veta, tili hvilken han å hvarje tid häftar för förbindelsens innehåll.
Under sådant förhållande kan det alltid blifva för gäldenären omöjligt att i innehafvarens hemvist erlägga räntan.
Förgäfves invänder man häremot, att i det förevarande fallet innehafvaren var känd, då den innehafvare, som nu utsökte räntan, kunde i hvarje ögonblick upphöra att vidare innehafva förbindelserna.
Följden af den i Kongl. Maj:ts nådiga
Dom uttalade grundsats blir således, att den, som utfärdat en löpande förskrifning, är skyldig att för hvarje räntebetalning icke blott, såsom Konungens Befallningshafvande uttryckte sig, »efterspana» innehafvaren, utan äfven att finna honom, vid äfventyr att eljest icke hafva fullgjort sin i förskrifningen åtagna skyldighet.
Att sådant icke är lagstiftningens mening torde man vara berättigad att antaga, då ej heller något lagstadgande varit att till stöd för beslutet åberopa
Den derför angifna grund, att gäldenär är skyldig att utan kostnad för fordringsägaren tillställa honom räntan, lärer visserligen vara med gällande lag enlig, men icke derföre till den följd, som nu stadgades, tillämplig på andra än till viss man ställda skuldebref, der den i skuldsedeln upptagna fordringsägaren, äfven om han öfverlåtit skuldebrefvet till annan, kan med laglig, verkan qvittera räntan.
Hvad som åter i det nu omförmälta fallet kunde af den angifna grunden följa, torde väl varit, att förskrifningsinnehafvaren blifvit ålagdt att inställa sig hos gälijenären eller hans uppgifna ■ ombud och uppvisa skuldebrefven för att erhålla räntan, men fått sig tillerkänd ersättning af gäldenären för sin inställelse.
En sådan utgång synes hafva varit desto mera välgrundad som 4 Kap. 10 § Utsöknings-Balken visar, att då viss ort till betalning ej är nämnd och tvist derom uppstår fordringsägaren och gäldenären emellan Konungens Befallningshafvande skall bestämma, hvar — 69 — betalningen å gäldenärens kostnad bör ske.
Om nu, i fråga om löpande skuldsedlar, betalningsorten icke lämpligen kan blifva innehafvarens hemvist, enär skuldebrefvet i hvarje ögonblick kan öfvergå i en ny innehafvares händer, och således det åligger innehafvaren att i gäldenärens hemvist eller annan lagligen bestämd ort anmäla sig för erhållande af betalning, qvarstår väl ändock fordringsägarens rätt att utan någon kostnad denna betalning undfå och att följaktligen af gäldenären njuta ersättning för inställelsen.
Visserligen kan det hända, att skyldigheten att godtgöra fordringsägarens resekostnad för gäldenären blifver ganska betungande, men denna skyldighet har han genom medgifvande att skuldsedeln gäller i hvarje innehafvares hand åtagit sig, hvaremot skyldigheten att för hvarje ränteliqvid uppsöka skuldsedeln icke kan följa af nämnde medgifvande.
Det andra af här ifrågavarande fall angår skyldigheten att å löpande skuldsedel erlägga ränta efter förfallodagen.
En innehafvare af sådan skuldsedel med utsatt förfallodag, hvilken redan i exsecutiv väg erhållit rätt att utbekomma kapitalet jemte ränta från lagsökningsdagen, yrkade hos
Domstol att honom måtte tillerkännas ränta för tiden emellan förfallodagen och lagsökningsdagen.
, Detta påstående blef af Häradsrätten godkändt sålunda, att fordringsägaren tillerkändes rätt att utfå ränta från den dag, som inföll näst efter sex månader från förfallodagen till lagsökningsdagen.
Detta beslut gillades såväl af Lagmansrätten och Hofrätten, som ock genom Kongl. Maj:ts nådiga Dom den 26 October 1849, hvartill domskälen innefattas i Nedre Revisionens betänkande, deruti yttras, att emedan, genom föreskriften i Kongl. Förordningen den 31 Juli 1815, att löpande skuldebref, derför lagsökning ej blifvit anställd inom sex månader efter förfallodagen, förlorat den strängare exsecutiva kraft de eljest enligt Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1756 medfört, grunden förfallit för den i sistnämnde författning stadgade inskränkning i fordringsägares rätt att å löpande förskrifning åtnjuta ränta för längre tid, än som förflöte sedan han efter förfallotiden sökt, men ej erhållit betalning för sin fordran, det skulle med rätta förståndet af nyssnämnde Kongl.
Förordningar instämma, att utgifvare af så beskaffad! skuldebref, efter förloppet af de sex månader, hvarunder den strängare exsecutiva kraften fortfar att gälla, är pligtig att utfäst ränta erlägga.
Den ifrågavarande Kongl. Förordningen af den 19
Maj 1756 stadgar, att enär gäldenär* skyldighet är att för ovilkorliga eller löpande förskrifningar hafva penningar i beredskap å förfallodagen, men han i brist af betalning, som efter förfallodagen sökes, ej undgår bysättning, skuldsedelns innehafvare ej borde njuta ränta för längre tid, än den, då han efter förfallodagen betalning sökt, mqn ej erhållit.
Då nu denna gäldenärens rättighet att undgå räntas erläggande efter förfallodagen måste vara grundad just på skuldsedelns löpande egenskap, som gör att gäldenären, äfven om han är försedd med penningar, förutsattes icke kunna afbörda sig skulden, emedan han ej vet hvar skuldsedeln finnes, och detta hinder icke hälves derigenom att bysättningstvånget upphörer, kan väl häraf ej annat slutas, än att skyldigheten till räntans erläggande efter förfallodagen icke inträder förr än betalning blifvit fordrad, men ej erhållits.
Bysättningstvångets upphörande borttager väl icke skyldigheten att på anfordran betala den förfallna skulden och för fullgörandet häraf är gäldenären fortfarande nödgad att hafva penningar liggande, likaväl som för undgående af bysättning.
Skyldigheten att vara försedd med penningar på förfallotiden är visserligen enahanda äfven för deri skuld, som skall till viss man gäldas, men skillnaden är att gäldenären då vet tili hvem han har att erlägga betalning och således är oförhindrad att densamma genast fullgöra, så att penningarne icke behöfva för honom ligga ofruktbara; hvaremot sådan ränteförlust ej kan undvikas, då fråga är om löpande skuldebref enligt hvad bär ofvan är utredt.
I fråga om gränserna emellan de förvaltande myndigheternas och domstolarnes behörighet hafva vid särskilda tillfällen i Högsta
Domstolen blifvit meddelade beslut, hvilka synas påkalla en närmare granskning.
Jag har att omförmäla två dylika fall, ett, der domaremakten synes mig hafva gjort intrång på den administrativa maktens område och ett annat, i - 70 — hvilket till de administrativa myndigheterne öfverlemnades en tvistefråga, hvars judiciella egenskap svårligen torde kunna bestridas.
En kyrkoherde hade med ägaren till ett större gods inom församlingen träffat särskild öfverenskommelse om de grunder, hvarefter tionde och öfrige pastoralier från egendomen skulle utgå under kyrkoherdens tjenstetid.
Sedan godsägaren allidit och några till egendomen hörande hemman blifvit af hans sterbhusdelägare till annan person försålde, instämde kyrkoherden den nya ägaren till Häradsrätt och yrkade, att den med förra ägaren träffade öfverenskommelsen måtte förklaras hafva upphört att gälla samt kyrkoherden berättigas att efter räkning på åkern utbekomma tionde af de ifrågavarande hemmanen.
Detta påstående pröfvades af Underrätter och Hofrätt, hvilka deröfver meddelte skiljaktiga domslut.
Först sedan saken blifvit af kyrkoherden dragen under Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, yppades tvifvel om domstols behörighet att afgöra tvisten, då Nedre Revisionen i sitt Betänkande hemställde, att enär fråga vore om bestämmande af den grund, hvarefter pastors rättigheter borde utgöras, men sådan fråga icke till domstols upptagande och pröfning hörde, Hofrättens och Underrätternes beslut måtte undanrödjas.
Denna mening fann dock inom Högsta
Domstolen understöd blott af en ledamot.
De öfriga ansågo saken böra komma under pröfning och den blef äfven genom nådig
Dom den 5 September 1851 pröfvad och afgjord.
Brefvet den 13 Januari 1791 innehåller, att då fråga uppkommer imellan prest och dess åhörare, huruvida tionde eller annan fordrad rättighet bör till presten gifvas, Landshöfdingen bör sig deröfver utlåta, såsom angående andre ekonomimål, och klagan hos Kammar-Collegium fullföljas, men att deremot, då frågan beror derpå, om presten fordrat hvad redan erlagdt blifvit eller någon åhörare tredskas att gifva presten sin rätt, sådana klagomål böra till Domaren förvisas; och i 7 § 1 mom. af Instruktionen för Eammar-Collegium den 16 Februari 1838 stadgas, att frågor om, huru och till hvad belopp presterskapets och kyrkobetjeningens löningsrättigheter skola utgöras, böra af Kammar-Collegium handläggas och pröfvas.
Dessa stadganden lemna väl icke rum för tvifvel, att frågor om grunderna för presträttigheters utgörande böra af de administrativa myndigheterna handläggas, och att deremot tvister, om presten erhållit hvad enligt stadgad eller ostridig grund honom tillkommit, äro domstolarnes pröfning förbehållne.
Såvida nu ostridigt är, på sätt Nedre Revisionen yttrat, att den förevarande tvisten. angick grunden för de omtvistade presträttigheternes utgörande och behandlingen af denna tvist ej lärer kunna anses böra tillhöra annan myndighet än den i författningarna bestämda, ehvad frågan skall algöras efter allmänt gällande lagstadganden, eller ock aftal emellan de tvistande eiler deras rättsinnehafvare skola tillämpas, torde häraf svårligen kunna annat slutas, än att saken bordt af Konungens Befallningshafvande och Kammar-Collegium, men icke af Domstolarne handläggas och afgöras.
Den myndighet, som äger döma öfver ett aftal, kan nemligen ej vara någon annan, än den ’ som äger döma i det ämne, hvarom aftalet handlar, och tillämpa den lag, hvilken, i händelse af aftalets ogillande, bör följas.
Uti det andra, af här åsyftade fall var förhållandet sådant, att ägaren af J:dels mantal kronoskatterusthåll hade til! två personer försålt inägorna och torfjorden till hemmanet, med godtyckligen åsatt 5%:dels mantal, och till en tredje person öfverlåtit utmarken, hvilken dervid blifvit ansedd såsom ^g:dels mantal.
Köparne till inägorna begärde härefter laga skifte å hela -J:dels mantalet och vid denna förrättning uppstod tvist, huruvida det vid saluafhandlingarne bestämda mantalet borde såsom gällande anses eller icke. 1 anledning häraf instämde köparen af utmarken öfrige delägare i hemmanet till Häradsrätten, med påstående, att nämnde mantal måtte förändras och domstolen bestämma grunden för hemmantalsuträkningen.
Häröfver utlät sig Häradsrätten, att parterne borde hvardera bibehållas vid den jordrymd de lagligen sig förvärfvat och hemmantalet, såsom af säljaren godtyckligt åsatt, rättas efter vidden och beskaffenheten af hvarderas innehafvande jord, i förhållande till hela åttondedels mantalet, dervid redan verkställd taxering af jorden borde, läggas till grund, helst ny taxering endast skulle skada den som förbättrat sin jord, i följd hvaraf parterne, sedan utslaget vunnit \ - 71 — laga kraft, borde anmäla sig hos Landtmätaren för att få den började förrättningen afslutad.
Detta , utslag gillades såväl af Lagmansrätten, som af Hofrätten.
Agarne till inägorna fullföljde hos Kongl. Maj:t sin talan dock endast med yrkande, att för bestämmande af mantalet jorden måtte ånyo taxeras.
Nedre Revisionen hemställde i sitt yttrande, att då fråga vore om grunden för bestämmande af mantal å hvardera ägolotten, men sådana frågor, såsom rörande skattläggning, icke tillhörde domstols pröfning, domstolarnes öfverklagade beslut måtte undanrödjas; Och genom Kongl. Maj:ts nådiga Dom den 9 April 1851, förklarades, att enär det icke tillhörde
Domaren att bestämma de grunder, efter hvilka mantal å jord sättas borde, hvad i Domstolarnes öfverklagade beslut härom blifvit yttradt undanröjdes.