Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Funnes det deremot i Sollefteå en två-klassig läroanstalt, så skulle densamma kunna begagnas, om man tager afståndet på alla sidor derifrån endast till 4 mil, af följande församlingar ofvanom Sollefteå, nemligen: Hellgum, Långsele, Graninge, Ed, Resele, Liden samt Mulltrå eller, jemte Sollefteå, tillsammans 8 socknar med en folkmängd af 10,404 personer, hvartill äfven kan läggas 7 socknar nedanom Sollefteå med en folkmängd af 7,397 personer, hvilka äfven hafva närmare väg, eller endast 4 mil, till Sollefteå, under det att alla, till ock med de sistnämnda, hafva från 6 till 14 mil till Hernösand.
Då man af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof finner, att deruti tillstyrkes anslag för inrättande af en pedagogi i köpingen Mönsterås i Calmar län, som har en folkmängd af endast 1,300 personer och från hvilken afståndet till Oscarshamn, der elementarläroverk finnes, utgör endast 3i mil, så och ehuru Sollefteå icke är köping, vågar jag, då skilnaden emellan stad och land i nästan alla andra afseenden upphört, sedan den nya näringslagen blef gällande, göra mig den förhoppning, att skilnaden äfven må upphöra med afseende på rättigheten till skolbildning på Statens bekostnad.
På grund af hvad jag sålunda anfört får jag vördsamt föreslå: att Rikets
Ständer behagade bevilja anslag till aflöning åt en rektor och en kollega för inrättande af en pedagogi i Sollefteå, så snart omkringliggande kommuner visat sig hafva anskaffat tjenlig bostad för lärarne samt lämplig skollokal, för hvars uppbyggande vördsamt anhålles om ett 84 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 56. anslag för en gång af 5,000 Riksdaler Riksmynt, allt likväl under den förutsättning, att högre folkskolan indrages.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles vördsammast.
Stockholm den 8 November 1865. P. Engman, från Wester-Norrlands län.
Af Per Engman från Wester-Norrlands län, om statsanslag för anläggning af ny väg från Ramsele sockengräns till Tåsjö kyrka i nämnda län.
Längst upp i sydvestra hörnet af Wester-Norrlands län ligger Bodums pastorat, bestående af 3:ne socknar, nemligen Fjellsjö, Bodum och Tåsjö, hvilka bebos af 273 särskilda hemmansåboer samt af i det närmaste lika många torpare eller af en sammanräknad folkmängd af circa 3000 personer.
(Folkmängden uppgick vid 1863 års slut till endast 2,883 själar.)
Af dessa socknar är Tåsjö den längst upp belägna och den största, bestående af 122 särskilda hemmansdelar, förutom en mängd krononybyggen och torp med en sammanräknad folkmängd af 1,400 personer.
Alla dessa socknar hafva ända intill för några år sedan varit i saknad af väg sommartiden, då socknemännen, ehuru de flesta i mycket fattiga omständigheter, nödgades af de trängande spannmålsbehofven och för att kunna lifnära sig denna årstid, taga sig till att på eget bevåg och utan allt statsanslag bryta upp väg genom ödemarken från Ramsele till Fjellsjö kyrka, 4 mil, samt derifrån upp till Bodums kyrka, l£ mil, hvartill det nu är sådan väg, att den med lättare lass kan med hjulåkdon befaras; men från Bodums till Tåsjö socken och kyrka, utgörande en vägsträcka af nära 4| mil, saknas ännu i denna stund annan väg än den, som ortens^ första bebyggare för flera hundrade år sedan anlade öfver myror, berg och moras, på hvilken väg hela ortens fattiga befolkning icke allenast i alla tider, utan synnerligen under de tre sista missvextåren varit tvungen att genom bördor på sin rygg hemskaffa från Bodum den spannmål, hvarmed befolkningen kunnat lifnära sig öfver sommaren.
Då det finnes socknar inom riket, som äro så vanlottade på de vanligen första kommunikationsanstalterne, vägarne, under det större delen af landet hafva icke allenast landsvägar, utan, hvad ännu bättre är, i rikets mellersta och södra provinser de beqväma jernvägarne, som blifvit anlagda på Statens bekostnad, torde det icke af någon kunna anses orättvist eller derföre synas för mycket hegardt, att, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 57. 85 sedan man nu kommit så långt på ena stället i riket, man äfven bör få något för kommunikationens upphjelpande på andra håll.
Sedan numera genom Kongl. Vägoch Vattenbyggnads-Styrelsens försorg arbetsplaner och kostnadsförslag blifvit upprättade dels för förbättring och iståndsättandet af den ofvannämnda ofullständiga vägen från Ramsele socknegräns till Bodums kyrka, uppgående till en beräknad kostnad af 28,250 Riksdaler Riksmynt, samt dels för uppbrytning och iståndsättande af ny väg från Bodums till Tåsjö kyrka af nära 4j2 mils längd, upptagande en kostnad af 72,000 Riksdaler Riksmynt, af hvilken summa Tåsjö och Bodums socknemän åtagit sig ansvara en tredjedel jemte vägens framtida underhåll, vågar jag, sedan här ifrågavarande anslag blifvit förordadt så väl af Konungens Befallningshafvande i Wester-Norrlands län, som af Kongl. Väg- och Vattenbyggnads-Styrelsen, vördsamt föreslå: att Rikets Ständer täcktes af allmänna medel anvisa ett anslag utan återbetalningsskyldighet för förbättring och anläggning af ny väg från Ramsele sockengräns genom Fjellsjö och Bodums socknar till Tåsjö kyrka i Wester-Norrlands län af 76,250 Riksdaler Riksmynt; hvaraf hälften borde utgå under år 1866 samt andra hälften under år 1867 eller då arbetet befinnes vara verkstäldt.
Anhållande om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet, hvarest fullständiga handlingar och kostnadsförslag komma att företes.
Häruti instämmer: P. Tjernlund.
Af Per Engman från Wester-Norrlands län, angående ändring af 21 Kap. 4 § Rättegångs-Balken.
Att våra lagar under de sista tio åren i många afseenden blifvit mycket förbättrade, derom hoppas jag tankarne icke skola vara delade, likväl återstår ännu efter min tanke ett och annat lagstadgande, som behöfver rättas och ändras, om man skall kunna komma rättvisan så nära som möjligt.
Ett lagstadgande, som obestridligen tarfvar ändring är 21 Kap. 4 § Rättegångs-Balken, hvilken för närvarande stadgar: “Häfver man Underrätts dom för sig, men tappar i Hofrätt, då bör kostnaden å båda sidor emot hvarannan qvittas."
Att detta lagstadgande uti 86 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 58. sig innebär en uppenbar orättvisa tyckes vara något, som hvar och en, som haft rättegångar om hand i Rätterna, bör kunna inse; man har allt för ofta exempel på att ett mål behandlas vid 6, 8, ja ända till 10 ting i Häradsrätten, der tillika en mängd vittnen möjligen blifvit afhörde, så att kostnaderne ensamt vid Häradsrätten mången gång kunnat uppgå till flera hundrade Riksdaler och ehuru man har en rättvis sak, så händer det ej sällan, synnerligast om man har en ung, oerfaren eller vårdslös domare, att man ändock tappar vid Häradsrätten och derföre nödgas fortsätta till Hofrätten och möjligen till Kongl. Majit, för att få sin rätt.
Denna kan man visserligen få efter nu gällande påpekade paragraf, men med förlust af rättegångskostnaderne både vid Häradsrätten och Hofrätten, ett förhållande, som nu vanligen eger rum.
För att, derest man har en rättvis sak, kunna komma i åtnjutande af rättegångskostnaderne såväl i Under- som Ofverrätterna, vågar jag vördsamt föreslå, att 4 § af 21 Kap. Rättegångs-Balken må erhålla följande förändrade lydelse:
Häfver man Underrätts dom för sig, men tappar i Hofrätt, då skall alla kostnader så i Under- som Ofverrätten den vinnande tilldömas, der ej domstolen i något mål finner sådana omständigheter vara för handen, att rättegångskostnaden må parterna emellan qvittas.
N:o 58- Af Per Tjernlund från Wester-Norrlands län, angående förhöjning af det utaf Kongl.
Maj:t äskade anslag för myrutdikningar och vattenaftappningar inom åtskilliga län och orter.
Uti sin till Rikets nu församlade Ständer aflåtna nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof har Kongl.
Majit bland annat föreslagit, att å Riks-statens Sjette hufvudtitel måtte uppföras ett anslag stort 100,000 R:dr R:mt till understödjande af sådana myrutdikningar och vattenaftappningar inom Norrbottens, Westerbottens, Wester-Norrlands.
Jemtlands, Gefleborgs och Stora Kopparbergs län samt Elfdals, Fryksdals, Jösse och Nordmarks härader i Wermlands län, som företrädesvis afse att förminska frostländigheten.
Ingen utgift kan vara angelägnare och underrättelsen om den Kongl. Propositionen har derföre också emottagits med största tacksamhet inom de sju länen, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 59. 87 sorn, i följd af sitt nordliga läge och andra naturförhållanden, med skäl kunna anses som de sämst lottade inom riket.
Beklagligtvis är dock den föreslagna summan alltför otillräcklig, och ehuru jag nogsamt har mig bekant de stora uppoffringar, som för andra ändamål af Staten fordras, tror jag mig dock böra yrka, att, med afseende å den stora utsträckning, som de ifrågavarande länen ega, anslaget ökas till 350,000 R:dr eller så att 50,000
R:dr måtte komma hvartdera länet till del; denna summa motsvarar ändock icke på långt när behofven, då ansökningar å sådana anslag endast inom Wester-Norrlands län för sistlidne år uppgingo till icke mindre än 90,000 R:dr.
Per Tjernlund, från Wester-Norrlands län.
Häruti instämmer: P. Östman, från Wester-Norrlands län.
JSfso 59.
Af Anders Andersson från Kopparbergs län, om förändrad grund för skyldigheten att uppföra folhskolebyggnad, m. m.
Det vill af flera tecken synas, som om svenska folket vore lifvadt af en lika stor som enhällig önskan — att upplysningens välgerningar skola spridas så vidt och djupt, som möjligt är.
I fall denna mening är grundad, hoppas jag, att hos nämnda folks representanter vinna ett välvilligt öra för nedanstående förslag.
Bland vilkoren för upplysningens allmänna spridning måste man i något af de främsta rummen sätta skolhus med väl ombonade, ljusa och luftiga skolrum.
Lyckligtvis är denna fordran så allmänt känd och erkänd, att jag här icke behöfver ingå i några undersökningar, hvarföre det bör så vara.
Hvar och en, som eger någon erfarenhet om, huru barnen rent af längta till trefligt inredda skolor, med hvilken ifver och munterhet de skynda dit, han medgifver också säkert, att slika byggnader äro ganska vigtiga befordringsmedel för kunskapers utbredande. 88 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Sådana skolhus uppför man nu också allt allmännare i vårt land, synnerligast i våra städer.
Men under detta förtjenstfulla sträfvande tyckes man glömma den ålder, som troligen bäst af alla behölver ljus och luft och värme: jag menar de spädare barnen.
Det är ju väl bekant, huru vår folkskola alltmera — och det på goda grunder — tenderar till att från sig skilja de mindre försigkomna barnen, som man nu vill låta få sin första undervisning antingen i hemmen eller i s. k. småskolor, annars också benämnda byskolor.
Denna institution, som i södra hälften i vårt land är temligen ny, har deremot al ålder funnits åtminstone i det landskap, der undertecknad bor.
Jaoeger således någon erfarenhet om förhållandet med dessa skolor i yttre afseende.
Och denna erfarenhet, som troligen eges af många mina Ståndskamrater, hör minsann icke till de gladare minnena.
Ty hon säger, att tili småskola plågar på landsbygden vanligen begagnas något händelsevis ledigt stående rum, detta må nu vara huru smutsigt, mörkt, kallt och uthusartadt som helst.
Stundom kan icke sådan skola hållas, emedan intet rum finnes att hyra inom skolroten.
Ofta nog inträffar, att skolan måste förläggas i distriktets ena ända, hvarigenom en del barn få en orimligt lång skolväg och många sålunda hindras från kunskapers inhemtande.
Denna erfarenhet kan vidare meddela, att, der förslag framstälts om uppbyggandet af småskolehus och största delen af skollagets föräldrar derpå ingått, har frågan det oaktadt måst förfalla i ansende till en eller par personers af liknöjdhet eller ovilja föranledda motstånd.
Ty vi hafva ingen lag, som bestämmer i fråga om sådana skolhus.
Men då det väl icke kan vara rimligt, att ett ringa fåtal eger magt att förhindra utförandet af ett utaf pluraliteten omfattadt godt, nyttigt och helsosamt förslag; då det är rättvist att skolan, likaväl som kyrkan, står midt i byn; då det ändtligen i icke ringa mån bidrager till skolornas flitiga besökande, kunskapernas ökande, helsans bevarande och skönhetssinnets utveckling, om barnen redan i sina spädare år få besöka ändamålsenligt uppförda och snyggt inredda skolhus, så hemställes ödmjukligen, det Rikets Ständer för sin del ville antaga en lag af ungefär följande innehåll : att, sedan en kommun beslutat inrätta en eller flera småskolor och dessas områden blifvit bestämda, så skall, om det visat sig att personer, som ega minst hälften af den inom skolx-oten belägna jord, förena sig om uppförandet af ett för denna rote gemensamt småskolehus, de öfriga grannarna icke kunna förhindra byggandet af nämnda hus, med hvars uppförande förfares så, som i lag om kyrkobyggnad stadgadt är.
Anders Andersson, från St.
N:o 60. 89 Af Auders Söderholtz från Södermanlands län, om ersättning af allmänna medel till åtskilliga personer inom Wähla hy, Björklunda socken, för liden brandskada.
Till Rikets Höglofliga Ständers välvilliga behjertande får jag härmed vördsamt framställa följande beklagliga förhållande.
Då jernvägtrainen den 1 November 1863 passerade förbi den invid jernvägen belägna Wähla by i Björklunda socken, inträffade, att gnistor från lokomotivet autände taket å en närbelägen byggnad, hvarifrån elden omedelbart derefter, utan att sådant kunde, i anseende till den då rådande starka stormen, förhindras, spred sig vidare öfver byn och förorsakade åtskilliga der boende personer skada å byggnader och lösegendom till ett sammanlagdt värde af 15,647
De flesta af dessa personer hade visserligen såväl byggnaderna som den lösa egendomen försäkrad i Nyköpings läns Brandstodsbolag, men då egendomen var assurerad vida under det värde, densamma vid brandskadetillfället egde, har i allt fall en högst betydlig förlust för dem uppstått.
Den ersättning, som från Brandstodsbolaget utbekommits, bar utgjort endast 9,280 R:dr 58 öre, och uppgår således förlusten för de brandskadade till icke mindre än 6,366 R:dr 92 öre, deraf belöper på Anders Larsson R:dr 3,048: 97. „
Mai ia Christina Jansdotter och Anders Petter Person tillsammans r 2,565: 83.
Olof Olofsson 391: — ..
Anders Olsson i Wähla „ Anders Olofsson i Harbro „ 17: — ,.
Johanna Catharina Eriksdotter „ 8: 25.
„ Johanna Sophia Larsdotter „ 22: 30. ., Adolf Predrik Eriksson , 22: 50.
Af närlagda handlingar, som vitsorda ofvanberörda uppgifter, inhemtas vidare, att bemälde brandskadade jemte Brandstodsbolaget sedermera vid Daga Häradsrätt mot Kongl. Styrelsen för Statens jern vägstrafik anhängiggjort rättegång angående utbekommande af ersättning för den genom branden lidna skada, och att Häradsrätten genom dess i målet den 25 Januari 1864 meddelade utslag ålagt Kongl.
Styrelsen att af omhänderhafvande medel ersätta den uppkomna skadan, men att Kongl.
Hofrätten deremot, dit saken blifvit af Kongl. Styrelsen efter vad fullföljd, befriat Kongl. Styrelsen Irån ersättningsskyldighet härutinnan.
I enlighet med den af Kongl. Hofrätten i dess utslag tillika uttalade åsigt derom, att berörda mål, såsom varande af brottmåls egenskap, icke bort genom vad fullföljas, har Kongl. Hofrättens utslag blifvit expedieradt, i annan ordning än den för vademål vanliga, i följd af hvilket förhållande och då parterna icke haft anledning att förvänta, Bill. till R.
Prot. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 Afd. , 12 90 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 61. att utslaget skulle blifva utfärdadt på, sätt som skett, tiden för besvärs anförande hos Kongl. Maj:t kommit att för de braudsltadade, utan deras vetskap, gå till ända och Kongl. Hofrättens utslag mot dem vinna laga kraft.
De hafva visserligen deruppå hos Kongl. Majk, enligt hvad Dess biiogade utslag af den 20 Januari detta år visar, sökt resning i målet; men ansökningen har icke vunnit bifall.
All utväg för de brandskadade att få saken dragen under högsta domaremagtens pröfning är således tillintetgjord samt i och med detsamma jemväl hoppet att i rättegång vidare kunna blifva tillerkända ersättning för den lidna skadan.
Yid sådant förhållande och då det ej kan vara Staten värdigt, att genom en vinstgifvande trafik, som för dess räkning bedtifves, förluster tillskyndas enskilda, utan att godtgörelse derför varder dem beredd, vågar jag hos Rikets Höglofliga Ständer vördsammast hemställa: att till ersättning åt ofvanbemälde personer för den förlust, som genom ifrågavarande brand dem förorsakats, måtte anvisas ett statsanslag af 6,366
R:dr 92 öre, att på dom fördelas enligt förestående uppgift.
A. Söderholtz, från Södermanlands län.
Nio 61.
Af Auders Söderholtz från Södermanlands län, att det i Strengnäs inrtittade Seminarium för bildande af lärarinnor mätte derstädes fortfarande bibehållas.
Det uti Strengnäs inrättade Seminarium för bildande af lärarinnor har under sednare åren vunnit allt mer förtroende, hvilket synes deraf att elevernas antal, Born 1861 utgjorde allenast 8, sistlidne vårtermin uppgick till 34, samlade från de mest olika och aflägsna delar inom landet, dervid jag exempelvis får nämna trenne från Haparanda.
Från Chefen för Ecklesiastik-departementet har detta oaktadt utgått förskrift att inga nya elever få vid detta Seminarium intagas, synbarligen i afsigt att flytta detsamma till hufvudstaden.
Jag betvifla!- att en sådan flyttning skulle vara för läroanstalten nyttig.
Den skötes för närvarande för godt pris och har vunnit förtroende, lefuadskostnaden i staden är för ett fruntimmer ganska ringa, hvartill kommer, att i ett litet samhälle vederbörande kunna hafva en tillförlitlig Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 62. 91 uppsigt, öfver elevernas sedliga uppförande, då. deremot i Stockholm sådant är svårt, om ej omöjligt.
Stockholms stad kan visserligen behöfva ett Seminarium för egen räkning, helst många säkerligen söka inträde der, äfven utan afsigt att blifva folkskolelärarinnor, men att släpa en mängd fruntimmer från när och fjerran till den dyra och sedeförderfvande hufvudstaden, synes i hög grad olyckligt.
De flesta, som besöka en dylik läroanstalt, äro vanligen fattiga, ja många utfattiga flickor, af hvilka de flesta icke hafva råd att söka undervisning i Stockholm.
Och om ändock några göra det, huru skall det gå med dem?
De måste bo, der det är mycket billigt, således långt bort på malmarne, ofta måhända hos tvetydigt folk, då de sakna anhöriga och bekanta.
Att ganska många af landets döttrar, dukande under för de talrika frestelser hufvudstaden ställer i deras väg, komma att träffas såsom skänkmamseller, m. m., i stället för lärarinnor, är min fulla öfvertygelse.
Man säger vidare, att eleverne i Stockholm kunna få se och lära mycket vackert; likväl, om de skola på tre år kunna sluta sin kurs, så hinna de ej besöka konserter, spektakler, museer m. fl. dylika ställen.
Hvad i öfrigt Stockholm kan bjuda af verkligen gediget värde i bokvett, gymnastik, ritning och musik, kunna eleverne med sin knappa tid och knappa tillgångar äfven vinna i Strengnäs.
Flera elever t. ex. hafva tagit organistexamen.
Hvad de framför allt torde komma att få lära på förra stället är flärd och tro på värdet af ytlighet, och det vore i sanning hjertslitande att se flyttningen verkställd.
På grund af hvad jag nu anfört får jag vördsamt yrka, att det i Strengnäs inrättade Seminarium för lärarinnors bildande måtte derstädes blifva bibehållet.
Rosenberg från Christianstads län, om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 10 Januari 1769, m.fl. dithörande författningar, angående fatalier i politi- och ekonomi-mål.
Att vårt svenska rättegångsväsende i allmänhet rörer sig inom allt för tunga och hinderliga former, så att ofta åratal åtgå för att vinna slutligt afgö - 92 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 62. rande af en ofta ganska obetydlig tvistefråga, är så allmänt kändt, erkändt och öfverklagadt, att något bevis för påståendet icke lärer behöfva anföras.
Såsom ett af de förnämsta hindren i detta afseende torde böra påpekas de många och olikartade bestämmelserna om fatalietid för besvärs anförande öfver underrätters och auktoriteters meddelade utslag och beslut, hvilka bestämmelser i ganska många fall äro af den beskaffenhet att de alldeles onödigtvis fördröja målens slutliga afgörande.
I nyare tiders författningar synes öfverallt den princip hafva gjort sig gällande, att klagotid öfver erhållet beslut bör vara så kort som omständigheterna möjligen må kunna medgifva.
Så gäller för Egodeluingsrätts utslag, för Konungens Befallningshafvandös beslut i fattigvårdsfrågor, för kommunalstämmor, kyrkostämmor, landstingsbeslut, m. fl., samma princip om trettio dagars besvärstid från beslutets delgifvande åt den missnöjde, och i flera fall är besvärstiden ändå kortare.
Författningar från äldre tider stadga deremot icke allenast i allmänhet vida längre utan ock sinsemellan oförklarligt skiljaktiga tidrymder för besvärs anförande, dels hos olika auktoriteter och dels från olika orter.
Så innehåller Kongl. Förordningen den 10 Januari 1759 bestämmelser: att besvär hos Krigskollegium angående husesyn på militärbefälets boställen skola ingifvas inom cn månad, men i mål, som angå kronorusthåll, inom fyra månader; att mål, som höra till Kammar-kollegium, böra inlemnas inom fyra månader i Sverige och sex månader från Gotland ; att besvär till Bergs-kollegium böra inlemnas från några län inom 30:de, några inom 45:te, andra inom 60:de och åter andra inom 90:de dagen; samt slutligen att underdåniga besvär hos Kongl. Majit hafva, än efter målens beskaffenhet och än efter klagandens hemvist, fått sig tilldelade olika fatalietider från en månad ända till sex månader.
Som dessa bestämmelser, ehuru slutligen sammanförda i ofvannämnde Kongl.
Förordning, tillkommit på mycket olika tider och under olika förhållanden, torde deras inbördes olikhet från denna synpunkt, kunna förklaras, om än deras bibehållande under nuvarande tidsomständigheter icke kan försvaras.
Postväsende och allmänna kommunikationsmedel äro helt andra nu än för århundraden tillbaka och skrifkunniga biträden för klagoskrifters författande behöfva icke nu eftersökas på långt aflägsna orter.
Skaraborgs län behöfver nu icke femton dagar längre tid än Östergötland för att få sina besvärshandlingar till hufvudstaden, och Gestrikland behöfver numera icke fyra månaders tid för besvärs anförande i Kammar-kollegium, då det har endast en tnånad för att besvära sig i Bergskollegium.
De häraf följande olägenheter, missräkningar, onödig tidsutdrägt, m. m., äro så ögonskenliga, att det förundrar mig huru man, med vår tids allmänna böjelse för skyndsamhet i alla rigtningar, kunnat så länge låta härvid bero.
Möjligen har man härvid hoppats på en allmän omarbetning af Rättegångs- och Utsöknings-Balkarne med dithörande författningar; men som dermed torde dröja länge nog, vågar jag redan nu till Rikets Ständers bepröfvande framställa ett yrkande om åtminstone afhjelpande af de olägenheter, som med de öfverdrifvet och onödigt långa och olikartade fatalietiderna för besvärs anförande äro förenade, och, då redan genom nyare tidens lagstiftning en princip tyckes vara antagen om trettio dagars besvärstid såsom lämplig för hela riket, vågar jag vördsamt hemställa, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 63. att Rikets Ständer ville för sin del besluta och hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att, med uppbäfvande af Kongl.
Förordningen den 10 Januari 1759 angående fatalier i politi- och ekonomi-mål samt möjligen andra dithörande författningar och lagrum, en mera tidseulig Förordning i detta afseende måtte varda utarbetad, med iakttagande att all fatalietid för besvärs anförande måtte bestämmas till endast trettio dagar från af beslutet erhållen del.
Huru i öfrigt detta Rikets Ständers beslut bör formuleras tilltror jag mig icke framhålla, utan öfverlemnar detta till det Utskott, dit detta memorial kommer att remitteras.
W:o 63.
Af Carl Anders Larsson från Östergötlands län, om ändring af 7 § i Kongl. Förordningen den 26 April 1861, angående en allmän hypotheksbanJc för riket.
Då Ständerne vid 1859 och 1860 årens riksdag stiftade nya lagen angående en allmän hypotheksbank för riket, så gjorde den grundsatsen sig gällande, att lån till föreningarne ej finge annorledes än i kontanta penningar utlemnas, på sätt sista momentet uti 7 § uttryckligen stadgar.
Erfarenheten har, under den förflutna tiden, nogsamt visat, att detta stadgande varit tillräckligt för att sätta samtlige hypotheksföreningarne inom riket i den fullkomligaste overksamhet.