Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kommer dertill, att bräuvinstillverkningen är och alltid skall blifva en för jordbruket naturlig binäring, men jordbrukaren, som i allmänhet, ej har stor tillgång på rörelsekapital, genom lagstiftningen antingen helt och hållet uteslutes från begagnandet af denna binäring, hvilken afser den naturliga rätten, att efter omständigheternas kraf använda sin egen rå-vara, eller också inlockas i en alltför vådlig låneeller handelsrörelse, hvarigenom redan mången blifvit bragt till undergång, så borde ej kunna uppstå någon betänklighet vid att undanrödja ett sådant ondt. § 22. 7:o att tillverkning, som med mera än kdel öfverstiger föreskrifven högsta tillverkning må vara förbjuden, men att öfverskottstillverkning inom nämnda gräns ej må beläggas med mera än vanlig afgift.
Då tillverkaren, sedan skattens erläggande i förskott blifvit borttagen, icke kan förskaffa sig någon otillbörlig fördel, genom att anmäla sig för ett visst belopp men tillverka dubbelt, så torde föreskrifterna i denna § saklöst kunna utgå. § 24.
8:o har tillverkare icke inom föreskrifven tid erlagt bestämd afgift, varde det under allmänt förvar upplagda bräuvinet, genom kronobetjeningens föranstaltande, å öppen auktion för kronans räkning afyttradt och afgiften jemte kostnaderna dermed betäckte. § 25.
9:o varder bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förstördt, må nedsättning i bränningstiden under en månad ega rum §28.
10:o att kontrollörs arfvode bestämmes till minst 3 och högst 6
R:dr och att kontrollör utses för helt å.r socknevis, såsom hittills af Kongl. Majus Befallningshafvande, men efter förslag från kommunalstyrelsen.
Kontrollör, hvilkens åliggande det vare, att efter ordres från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, inställa sig å tillverkningsort, bör dock, såvidt sig göra låter, endast användas inom den kommun, hvartill han hörer. §35. ll:o att vittne på vanligt sätt utses för hvarje bränneri; och §69. 12:o att vederbörandes bevis om skedd anmälan skall i afskrift vara anslagen. 112 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Med förutsättning att vederbörligt Utskott, i händelse af de föreslagna förändringarnes godkännande, skall föranstalta om införande af de ändringar, hvilka derigenom blifva en nödvändighet beträffande §§:ne 23, 24, 25, 26, 46 och 48 med flera, anbålles om remiss. Stockholm den 11 November 1865. S.
Bergström, från Östergötlands län I ofvanstående motion instämmer: C. J.
Johansson, från samma län.
Af Jonas Andersson från Östergötlands län, angående förändrade grunder för skjutshållningens bestridande.
Det gifves vissa frågor, som icke kunna undertryckas, utan ständigt komma åter, huru många gånger man än vili försöka att skjuta dem åsido eller göra sig deras lösning qvitt genom tillfällighetsmedel, mer eller mindre otillfredsställande.
Orsaken till ett sådant förnyadt återkommande betingas af dessa frågors egen natur.
Såvida nemligen en önskad reform hvilar på sann rättsgrund och denna dess egenskap hunnit komma till klarhet hos ett allmännare medvetande, skola talande skäl i vexlande mängd alltid erbjuda sig, för att icke låta en sådan reform utan afseende falla.
Dylika frågor finnas många och inom den ekonomiska lagstiftningens område särskildt en, som, länge lemnad utan uppmärksamhet, riksdag efter riksdag återkommit med en regelmässighet, den der icke låtit sig af några motgångar störas, grundad, som den varit, på den långsamt men säkert mognade öfvertygelsen om rättvisan och således jemväl om nödvändigheten af den ifrågasatta ändringen
Med dessa allmänna antydningar om frågans beskaffenhet, vågar jag ånyo återkomma till ett ämne, som vid så många föregående riksdagar gjorts till föremål för Rikets Ständers pröfning.
Af landets jordbrukande befolkning kännes tungt, att skjutsningsbesväret icke är så ordnadt, som det borde vara, och så länge detta besvär hvilar hämmande på landets modernäring, komma klagomål deröfver alltid att förnyas.
Och jag må väl tillägga, att illa vore, om ett sådant förnyande skulle uteblifva, ty der ett anspråk är rättvist och billigt, bör, i känslan deraf, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 73. den klagande, huru många gånger han än tillbakavisas, likväl aldrig förlora hoppet om möjligheten att slutligen vinna hvad han söker.
Vid bedömandet af frågan om skjutsniDgsbesvärets ordnande är det af synnerlig vigt icke allenast att tillse, huru detta besvär ursprungligen tillkommit utan äfven att söka upplysning om de förhållanden och vilkor hvarunder skjutsningsskyldigheten fallit på jordbrukarens lott.
Båda dessa omständigheter hafva af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, i dess vid 1856 — 1858 årens riksdag under N:o 110 afgifna betänkande, gjorts till föremål för en serdeles sakrik och fullständig utredning och vid de derefter följande tväune riksmötena har detta ämne hos Sammansatta Stats- och Ekonomi-Utskottet vunnit en ganska omsorgsfull handläggning.
Med hänvisning till de materialier för frågans belysning, som nämnda Utskotts förhandlingar lemna, vill jag här nu endast särskildt anföra följande:
Sedan förstnämnda Utskott uti sin berörda utredning dels skildrat hurusom skjutsningsbesvär under laglöshetens tidehvarf blef allmogen påtviugadt samt dernäst visat huru detta besvär sedermera tid efter annan på ett godtyckligt sätt af regeringsmagten reglerades, dels ock ådagalagt att, ehuru skyldigheten att skjutsa sålunda påtvangs jordbrukaren mot hans vilja, har likväl grundsatsen lif full ersättning för det med skjutsningen förenade besvär alltid, äfven under dessa godtycklighetens dagar, vidhållits vid alla de bestämmelser, som af vederbörande blifvit i skjutsningsfrågan meddelade.
Sålunda lemnar (pag.
11 af dess Utlåtande) Utskottet följande förklaring rörande dess uppfattning af frågan och jordbrukarens ställning till densamma.
Det heter nemligen der: “Utskottet har tagit föreva rande fråga i sorgfälligt öfvervägande och tvekar icke att, i likhet med hvad Ekonomi-Utskottet vid sistlidne riksdag derom yttrat och med ytterligare stöd af hvad meddelade upplysningar innehålla, uttala den åsigt, att jordbruket bör, så snart sig göra låter, från skjutsning sbesväret fullkomligen befriasEn med denna Utskottets hufvudmening öfverensstämmande åsigt har äfven vid de tvänne sistförflutne riksdagarna af vederbörande Utskott på enahanda grunder blifvit icke blott uttalad, utan jemväl hos Rikets Ständer föreslagen till utförande.
Häraf finner man, att frågan om skjutsningsbesvärets skiljande från jordbruket ingalunda saknar nödig utredning; och då Rikets Ständers delegerade vid fyra särskilda på hvarandra följande riksmöten, efter sorgfälligaste pröfning, enstämmigt och kraftigt förordat den sålunda ifrågasatta reformens snara genomförande, låta de Riksstånds beslut, som lemnade detta förord utan afseende, sig dessmindre förklara, som man i deras beslut fåfängt söker något öfvertygande skäl för afslag.
Ty icke kan det skäl anses öfvertygande, som förslagets motståndare mer än en gång till stöd för sin åsigt anfört, då de säga, att skjutsskyldigheten genom 600-årig häfd antagit skattenatur och att en eftergift härutinnan skulle vara en skänk på andra samhällsklassers bekostnad, eller då de påstå att jordbrukets ifrågasatta befrielse skulle tillskynda Staten alltför kännbara utgifter, till hvilka äfven andra än skjutsningsskyldige jordbrukare då skulle komma att bidraga.
Den ena som den andra af dessa satser innebär sin egen vederläggning.
Yår svenska lag känner intet fall, der häfden får åberopas såsom laga fång för en veterlig våldsbragd, låge densamma än mer ån 600 år tillbaka i tiden.
Detta till svar å det förra skälet, under det att det sednare hvilar på den origtiga förutsättningen, att skjutsskyldigheten någonsin blifvit jordbruket ålagd såsom ett onus i egentlig mening, enär, enligt hvad jag förut anmärkt, full ersättning för den skjutsandes besvär alltid Bih. till R.
Prok 1865 f 1866. 11 Sami. 4 Afd. 15 114 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 73. varit den ledande principen vid alla de bestämmelser i skjntsningsfrågau, som vederbörande myndigheter vidtagit ända från den tid, då styrelsen först mellanträdde för att stäfja den fordna våldgästningen.
Det enda undantag, som härifrån egt rum, jag menar den skjutsning, som kostnadsfritt utgjordes till dem, som i Konungens ärenden stadde vore, afbördade sig de skjutsningsskyldige redan år 1642 genom en ännu i dag utgående afgäld under namn at “skjutsfärdspénningär“.
Huruvida under sådant förhållande någon orättvisa må kunna sägas tillskyndas andra samhällsklasser derigenom, att jordbruket befrias från skyldigheten att skjutsa, beror på hvars och ens olika uppfattning af frågan.
Enligt mitt förmenande, stödt på utredda och faktiska förhållanden, är det jordbrukaren, som i detta fall för närvarande lider en orättvisa, kännbar i sammil mån som denna orättvisa nu drabbar endast ett fåtal af folket och till sitt penningevärde för öfrigt numera lätt uträknad, sedan genom entreprenadauktioner utrönts skilnaden mellan skjutspenningarna, som den resande erlägger och den brist i full ersättning för skjutsningens vidmagthållande, som de särskilda skjutslagen, under namn af entreprenadtillskott måste till entreprenören erlägga.
Full rättvisa kan endast derigenom vinnas, att den resande sjelf betalar skjutsens fulla värde, men om en dertill ledande åtgärd icke anses böra på en gång fullständigt genomföras, så kan likväl ingen rättsenlig grund uppsökas för det påståendet, att en för det gemensammas intresse erforderlig utgift skall ensamt af en enda samhällsklass vidkännas, helst då, såsom bär är fallet, denna klass sällan eller aldrig tager den förmån i anspråk, som vårt skjutsningsväsende afser att åt den resande bereda.
Hysande dessa åsigter, hvilkas välgrundade beskaffenhet väl icke af någon opartiskt dömande torde jäfvas, måste jag såsom otillfredsställande och principvidriga beteckna de bemedlingsförslag, som, i fråga om jordbrukets befrielse från skjutsningstungan, framhållits och nu sednast varit underställda de särskilda landstingens utlåtande.
Hufvudsakliga syftet med dessa förslag bar nemligen varit att mellan de skjutsskyldige hemmanen utjemna kostnaderna för skjutsinrättningarnas vidmagthållande länsvis.
Resultatet af en sådan anordning blefve emellertid ingen annau än den, att flertalet af de skjutsningsskyldige derigenom finge en ökad, opåräknad tunga, som visserligen åt en mindre del af samma klass gåfve någon lindring, men lemnade orättvisan i så måtto qvarstående, som jordbrukaren fortfarande finge ensam vidkännas en utgift, till hvars utgörande han under ingen synpunkt kan anses mera förpligtad än hvarje annan klass af medborgare.
En sådan åsigt bar också, såvidt jag kunnat finna, af de fleste landstiugen blifvit i frågan tillkånnagifven, och der denna åsigt icke i de fattade besluten blifvit positivt uttalad, har likväl densamma legat till grund för frågans olika behandling samt de öfvergångsåtgärder, sorn af en del landsting blifvit ifrågasatta.
Det på en gång enklaste, naturligaste och derjemte det rättaste sättet så vål att få det nu öfverklagade skjutningsbesväret lyftadt från jordbruket, som ock att bespara Statens utgifter för detta ändamål, vore emellertid, såsom förut är antydt, att den resande sjelf betalade hvad den af honom begagnade skjutsen rätteligen kostade.
Exemplet af en sådan anordning rörande sättet för resandes fortskaffning är också, om än inom ett inskränktare område, redan gifvet genom det af Rikets Ständer vid sistlidne riksdag fattade och af Kongl.
Maj:t gillade beslut, att, då behof af ny skjutsinrättning å farväg äfvensom vid jernvåg eller kanalstation uppstår, skjutsinrättningen på sådant ställe, efter entreprenadauktion, må öfverlemnas till den, som erbjuder sig att för minsta lega per mil befordra resande; och att resande förpligtas vid sådan skjutsinrättning betala för hvarje mil Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N.o 13. 115 det belopp, för hvilket entreprenören vid auktionen förbundit sig att bestrida skjutsen.
Först genom en sådan anordning, den jag skulle önska utsträckt till vårt lands hela skjutningsväsende, träffar den verkliga skjutskostnaden till oförminskadt belopp sin rätta man.
Men om nu Statens ändamål i detta afseende ännu fordrar något undseende till den resandes fördel, så lärer dock alltid få anses billigt att också Slaten i dess helhet, men icke en särskild medborgareklass, gör den eftergift, som i sådant afseende anses oundviklig.
Utan ett
Statens öfvertagande torde icke heller en önskvärd utveckling till ett förbättradt skick af det närvarande befordringssättet för såväl post som resande kunna åstadkommas, hvaremot denna gren af landets kommunikationsanstalter bör, i Statens hand, utan serdeles tryckande kostnader, kunna anordnas på ett med tidens fordringar öfverensstämmande sätt.
Antingen denna fråga således betraktas från rättvisans och billighcteus eller 8tatsklokhetens synpunkt, skall man dock alltid komma till den slutföljd, att jordbruket bör befrias från en sådan servitut som denna, hvilken, utan något bättre ursprung än våld och magtmissbruk kunnat deråt förläna, årligen beröfvat jordbruket en del af dess väl bohöfliga driftkraft antingen i penningar eller hundratusentals dagsverken, de der nu icke lemna något annat spår efter sig än den böjelse för sysslolöshet och oordentlighet, som blir körsvennens vinst af hans väntningar i hållstugan och på gästgifvaregården.
Mycket mera kunde härom vara att säga, men för vinnande af nu antydda ändamål torde det redan anförda vara tillräckligt och till Rikets Ständers antagande vågar jag i öfverensstämmelse härmed vördsamt framställa följande hufvudbe8tämmelser för skjutsningsbesvärets reglerande: l:o att gästgifveri-, håll- och reservskjutsen samt postskjutsen skiljas från jordbruket och öfvertagas af Staten; 2:o att, der serskilda förhållanden icke ovilkorligen påkalla Statens mellankomst, den resande sjelf betalar skjutsens fulla värde; 3:o att skjutsningsväsendet för Statens räkning genom entreprenader så ordnas, att den minsta möjliga kostnad såväl för den resande som för Staten må vinnas på samma gång, som en ändamålsenlig transport af posterna samt resandes fortskaffande ernås; och 4:o att behöfliga medel för ändamålet nu anslås.
Stockholm den 11 November 1865. J.
Häruti instämma: A. W. Uhr.
Johan Persson, från Upsala län. A. A. Anderson, från Östergötlands län. S. Bergström, från Östergötland. G. Bolin, från Upsala län. från Westerbotten.
Olof Nilsson, J. F.
Fredricson, från Upsala län. från Södermanland.
A. Söderholtz, Jan Andersson, från Kopparbergs län. 116 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 13. J. Bergström, från Kopparbergs län. G. J. Svensén, från Calmar län.
Eric Ersson, från Jemtland. P.
Engman, Georg Nyqvist, från Wermland. 01.
Erik Mallmin, från Westmanlands län. P. Östman, Nils Andersson, från Wermlands län.
P O. Hörnfeldt, från Wester norrlands län. från Wester-Norrlands län. från Wester-Norrlands län.
Sven Ersson, från Kopparbergs län. L. G.
Olof Olsson, från Olebyn.
J. Erikzon, från Jönköpings län.
Jöns Andersson, från Malmöhus län. J. Myrberg, från Westmanland.
Andreas Eskilsson. från Blekinge.
Au g. Danielsson, från Norrbottens län. G. Hedström, från Westerbottens län.
Anders Andersson, från Nerikes län. P. Eriksson, från Wermland.
Anders Andersson, från Kopparbergs län.
Johannes Andersson, från Jönköpings län. C. W. Ericsson, från Westmanland.
Sven Nilsson, från Christianstads län. J. Holm, från Stockholms län. M. Porsson.
H. Hagermark, från Gefleborgs län J. P. Andreasson, från Elfsborgs län. A. Jonsson, från Wermlands län. O. Olsson, från Slängserud.
Eljas Per Olsson, från Kopparbergs län.
Erik Jonsson, från Westmanlands län.
Pehr Tjernlund, från Wester-Norrland.
C. A. Larsson. C. G.
Sköldberg, från Nerikes län. L. J.
Fahlander.
Gudmunsson, från Hallands län.
N:o 74. 117 N:o ?4.
Af Gastaf Hedström från Westerbottens län, angående förändrad grund för väghållningsskyldighetens utgörande.
Hvilken mängd af skatter, utgifter och ouera af nästan alla möjliga slag och benämningar, som åligger landtbrukaren till otroligt stort hinder för jordbrukets uppdrifvande och ändamålsenliga skötsel, det är säkerligen icke obekant för flertalet af riksförsamlingens ledamöter.
En af de mest tryckande och besvärliga bland alla dessa nästan otaliga utskylder och ouera, hvilka tynga på jordbruket, är oemotsägligen väghållningsskyldigheten.
Denna väghållningsskyldighet är i högsta grad betungande, ej blott sommar- utan äfven vintertiden, i synnerhet i de nordligare provinserna af riket, der stora snöfall ofta inträffa.
Och fullgörandet af denna väghållningsskyldighet är ofta förenadt med de mest otroliga svårigheter och olidliga trakasserier.
Man plägar kalla jordbruket, och detta med skäl, för landets modernäring, men den vackra benämningen hindrar dock icke, att dess idkare i alla tider blifvit stjufmoderligt behandlade; ty med svårighet lärer väl det af någon kunna förnekas, att ingen samhällsklass är så hårdt beskattad, som jordbrukaren.
Man kunde derföre hafva största anledning till den förhoppningen, att bördorna och utlagorna skulle förminskas något för jordbrukaren, men de synas tvärtom blifva allt flera och flera med hvarje år.
Ty, under det att de gamla qvarstå, tillkomma nya sådana för laudtmannen.
Det synes nu vara på tiden, att man afhjelper dessa orättvisor och obilligheter.
Och en af de aldra största bland dessa vågar jag påstå vara jordegarnes åliggande, att ensamma underhålla vägarne.
Jag är icke nu i tillfälle, att med handlingar kunna visa det otroligt stora belopp för hvarje hemman, hvartill vägunderhållet såväl sommar- som vintertiden uppgår; men om sådana handlingar framvisades, så skulle säkerligen mången förvånas öfver summans storlek.
Då hvar och en har fullkomlig rättighet, att fritt begagna vägarne, så torde det icke vara för mycket begärdt, att hvar och en också efter förmåga bidrager till deras underhållande.
Med anledning af hvad jag här ofvan anfört, får jag vördsamligen anhålla, det Rikets Höglofliga Ständer måtte för sin del besluta, att väghållningsskyldigheten öfverflyttas på Staten, och att omkostnaderna debiteras efter personal på hvar och en, som kan utgöra sina kronoutskylder.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott anhålles vördsamligen.
Stockholm den 11 November 1865. G. Hedström, från Westerbottens län 118 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
HiO *5.
Af Gnstaf nedström från Westerbottens län, avgående ändring af § 16 i Kongl.
Den 16 § af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Reglemente för barnmorskor af den 28 November 1856 är af det innehåll: att barnmorskor, som undergått examen i den instrumentala förlossningskonsten, ega rättighet att densamma utöfva endast vid de tillfällen, då hjelp at läkare icke i rätt tid kan erhållas, antingen i följd af afståndet från hans bostad eller också för den hastighet, hvarmed hjelpen erfordras.
Detta lagstadgande tolkar man allmänt, åtminstone i min hemort, på det sättet, att det anses innebära ett förbud för barnmorska att verkställa instrumentalförlossning, så framt icke läkare är närvarande eller förut blifvit hörd och tillstånd dertill gifvit.
Ett stadgande af dylik mening synes mig vara högeligen skadligt och böra med aldra snaraste afskaffas.
Förhållandet är ganska ofta, isynnerhet i de nordligare af rikets provinser, att afståndet till närmaste doktor är 8 å 10 mil.
Då nu qvinna råkat i barnsnöd och förlossningen icke utan tillhjelp af instrumenter kan försiggå, så anser barnmorskan sig vara förpligtad att vägra användandet af sådana förr än läkare blifvit efterkickad eller rådfrågad.
När bud sändes till denne, inträffar det mycket ofta, att han icke är hemma utan på sjukbesök stundom måhända många mil från boställsorten.
På detta sätt kan en tid at flera dagar gå till ända, innan hans yttrande, råd eller föreskrift hinner inhemtas eller han sjelf infinna sig hos barnsängsqvinnan — och under tiden nödgas denna arma utstå de svåraste plågor, hvilka kunnat lindras eller häfvas, om vederbörande barnmorska haft rättighet att, läkaren oåtspord, på grund af sig företeende omständigheter och med ledning af egen erfarenhet och omdöme företaga instrumentalförlossningen.
Ganska många äro de barnaföderskor, som genom ett dylikt uppskof nödgats tillsätta lifvet, och ännu flera de, hvilka, vida längre än nödigt varit, måst uthärda de rysligaste smärtor.
Jag får derföre, med stöd af hvad jag här ofvan anfört, vördsamligen föreslå: det Rikets Höglofliga Ständer måtte hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla, att, med ändring af 16 § uti Kongl. Förordningen af den 28 November 1856, det stadgande måtte komma i stället, att uti instrumentalförlossningskonsten behörigen examinerad barnmorska må, Motioner i Bonde- Ståndet 1865.
N:o 76. 119 när det så fordras, få instrumentalförlossning verkställa utan hinder af legitimerad läkares frånvaro och utan att behöfva afvakta dess tillstånd.
Utskott af denna min motion anhålles vördsamligen.
Stockholm den 11 November 1865. G. Hedström, från Westerbottens län. %:<> 96.
Af Gustaf Hedström från Westerbottens län, angående ändring af Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800 rörande lagfart och börd.
Sedan genom Kongl. Förordningen af den 22 December 1863 allt hvad lag och förlattningar stadga, angående rättighet att i börd lösa på hvarjehanda sätt afhänd fastighet å landet, blifvit till ali kraft och verkan upphåfdt, finnes icke mera något skäl, hvarföre lagfarten skulle behöfva innefatta så lång tid, som å vissa orter är fallet.
Maj:t, inseende de olägenheter den långa lagfart, som 4 Kapitlet 1 § Jorda-Balken i 1734 års lag föreskref, medförde, hvarigenom all jordbrukets till vext och förkofran hindrades, då en köpare ej kunde våga att på den inköpta fastigheten använda hvarken omsorg eller kostnad, innan han derå undfått laga fasta, inskränkte tiden derför betydligt genom Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800.
Dock bibehöllos trenne uppbud å de orter, der tre ting årligen hållas; men orsaken härtill var synnerligast den, att den, som hade bördsrätt till deu afhända fastigheten, skulle få tid och tillfälle att göra sina anspråk gällande.
Då numera genom bördsrättens upphäfvaude denna orsak till trenne uppbuds bibehållande försvunnit, finnas deremot samma skäl för lagfartstidens ytterligare inskränkning, som motiverade 1800 års Förordning, ännu qvar.
Både för det allmännas fördel och den enskilde köparens båtnad, derigenom att han så snart som möjligt må blifva i tillfälle att utan äfventyr få använda idoghet, omtanka och kostnad till sitt jordbruks uppbjelpande, samt för att undvika den för en mindre bemedlad köpare dryga kostnad, andra och tredje uppbuden medföra, är det af största vigt, att den ännu qvarstående långa lagfartstiden ytterligare inskränkes; och då det är hvar och ens pligt att, så mycket i hans förmåga står, bi - 120 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 77. draga till beredande af framgång åt landets hufvudnäring, så och då åtkomsthaudlingarne redan för första uppbudets erhållande måste vara fullständiga, vågar jag vördsamt föreslå, att de stadganden, som finnas angående lagfart å fast egendom på landet, måtte ändras så:
Som till första uppbudets erhållande fordras, att köparen företer säljarens fullständiga åtkomsthandlingar, skall fasta meddelas innan första tingets slut näst efter det. under hvilket första uppbudet blifvit meddeladt, hvarom kungörelse under tiden skall utfärdas, samt att, om någon finner sig befogad att å köpet anställa klandertalan, sådant skall ske sist å första rättegångsdagen af det ting, innan hvars slut fasta bör meddelas.
Stockholm den 11 November 1865. O. Hedström, från Westerbottens län.
Af (Justaf liedström från Westerbottens län, om nämndemäns rått till viss andel af expeditionslösen.
Nämndemäns skyldighet att utan ringaste ersättning tjenstgöra vid Häradstingen synes mig i hög grad både betungande och orättvis.
Tingen räcka ganska ofta ända till 16 å 18 veckors tid hvarje år, oaktadt Rätten sitter både för- och eftermiddagar.
Den för jordbrukaren så ytterst dyrbara tiden få nämndemännen tillbringa vid dombordet utan att härför erhålla någon den ringaste aflöning eller inkomst.
Det visserligen hedrande, men tidsödande nämndemansförtroendet är således lör hemmansegaren oftast en anledning och orsak till både bekymmer och ekonomiska förluster.