Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bergscollegium, der Direktionen anhållit om förständigande för Grufverälten att handlingarna utlemna, remitterat berörde ansökning till Grufverälten, för att med utlåtande deröfver skyndsamligen inkomma, Falhem, Ihrman och Engström den 15 Maj 1847 förenat sig om det beslut, att i anseende dertill, att Geschwornern Lundhqvist, som intill samma dag njutit tjenstledighet, ännu ej derefter återkommit, behandlingen af målet skulle uppskjutas til! den 22 i samma månad; å hvilken dag hesiutits utlåtande lill Kongl. Bergscollegium af hufvudsakligt innehåll, att Grufverälten dä mera icke hade något emot, att handlingarne till sökauderne utlemnudes; men sedan vid justering af nämnde utlåtande ilen 29 förenämnde Maj Rådmannen Falhem andragit, att, som då mera till hans kunskap kommit, det Direktionen för de enskilda verken å nyo, utan anmälan hos Grufverätten, utlyst bolagsstämma, Kongl.
Bergscollegii uppmärksamhet alltså borde fästas på vigten, om ej nödvändigheten för Grufverätten alt bibehålla och ej utlemna de seqvestrerade handlingarna; hade Engström och Ihrman deruti instämt och jemte Falhem förordnat, att en särkild skrifvelse i öfverensstämmelse med Falhems omförmälte andragande skulle tillika med Rättens utlåtande lill Kongl. Bergscollegium insändas; hvarjemte, efter det Kongl.
Bergscollegium genom resolution den 14 påföljande Juni, enär icke visadt vore, att någon formlig ansökan om den meddelade seqvesterns häfvande och handlingarnes utlemnande blifvit af Direktionen hos Grufverätten gjord, förklarat sig icke kunna med målet taga befattning; samt
Direktionen deruppå den 3 Juli 1847 hos Grufverätten skriftligen anhållit om handlingarnes utbekommande, Grufve - 152 rätten ytterligare genom beslut samma dag, deruti Lundhqvist, Falhem, Ihrman och Engström deltagit, ansökningen afslagit; och hade handlingarne först vid bolagsstämma den 15 i sistberörde månad blifvit till Bergslagsdelägarna återställde.
Uti en till Justitie-Oinbudsmansembetet imedlertid den 18 Augusti 1846 ingifven skrift hafva åtskillige delägare uti Fahlu bergslag, bland annat med omförmälan af Geschwornern Lundhqvists förfarande vid sammankomsterna den 4 och 11 förutgångne Juli, anhållit, att genom anställande afåtal emot Lundhqvist och de honom vid sistberörde tillfälle biträdande Bergsrådmän, laglig upprättelse mätte Bergslaget meddelas; och efter det bemälte Geschworner jemte Rådmännen Falhem, Ihrman och Engström blifvit öfver denna angifvelse hörde samt dessas förklaring med påminnelser af angifvarna bemött; har jag uti skrifvelse, till Advokalfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt den 9 Juni 1848 ansett böra Geschwornern Lundhqvist till last förås dess den 4 Juli 1846 vidtagna förfarande att uppmuntra de få då tillstäd esvarande Fjerdepartsägarne att utöfver det ämne, hvars företagande blifvit genom kungörelse utsatt, fatta beslut om förändring i behandlingssättet af Bergslagets enskilda angelägenheter, enär det fast heldre ålegat honom att göra föreställningar emot en slik obehörig utsträckning af de ti 11- städeskomne
Fjerdepartsägarnes åtgärder samt påminna om de frånvarandes deraf beroende rätt; och har jag,< hvad angick uppträdet den 11 Juli, utan afseende derå, att frågan, huruvida fjerdepartsägarne vore berättigade alt för de angelägenheter, som rörde de enskilda verken, hålla särskilda bolagsstämmor ulan Grufverälteu ännu ej blifvit slutligen afgjord och det således kunde lemnäs derhän, huruvida sådana stämmor borde anses behöriga eller derå fattade beslut vore for Bergslaget bindande, funnit det likväl böra för ostridigt antagas, att desamma icke kunde hänföras till sådana olofiiga sammankomster, till hvilkas afstyrande bordt vidtagas åtgärder af den beskaffenhet, som Geschvornern Lundhqvist sig tillåtit och hvilka hvarken tillhört den af honom utöfvade embetsbefaltning eller varit i och för sig behölliga, helst de beslut, om hvilkas fattande hos det församlade Bergslaget fråga var, hade kunnat, i händelse de kommit att innebära någon olaglighet, undergå den rättelse, som i laglig ordning blifvit påkallad; att det således vidare borde föras Lundhqvist till last att hafva på ofvan beskrifne sätt auvändt sin embetsmyndighet till upplösande af Bergslagets sammanträde samt dervid bemäktigat sig Bergslaget enskildt tillhöriga räkenskaper och 153 och handlingar; äfvensom ej mindre Lundhqvist, än ock Rådmännen Falhem, Ihrman och Engström gjort sig skyldige till ansvar derför, att berörde handlingar derefter under mer än ett års tid blifvit fjerdepartsägarna andanhållne; i anseende hvartill jag anmodat Advokatfiskalsembetet att för de sålunda anmärkta embetsfel anhängiggöra och utföra laglig ansvarstalan emot Lundhqvist, Falhem, Ihrman och Engström.
Efter häröfver inför Kongl.
Hofrätten förd skriftvexling imellan Advokatfiskalsembetet och de tilltalade samt angifvarne, hvilka derunder afstått från anspråk på skadeersättning, bar Kongl.
Hofrätten genom utslag den 15 Februari innevarande år sig utlåtit, hvad först anginge åtalet emot Geschwornern Lundhqvist, för det lian vid extra sammankomst med Bergslaget inför Grufverätten den 4 Juli 1846, då Lundhqvist i egenskap af tillförordnad Bergshauptman förde ordet, skall styrkt och uppmuntrat till beslut örn inställande af den lill den 11 i samma månad utlyste bolagsstämma angående
Bergslagets enskilda verk och densammas införlifvande med den stämma, som var af Grufverätten utsatt, att ehuru frågan om den utlysta bolagsstämmans inställande icke uti kallelsen till sammankomsten varit omnämnd såsom föremål för öfverläggning och således, jemlikt reglementet för styrelsen af de enskilda verken, ej heller då bordt till pröfning förekomma; likväl och då samma fråga, hvilken blifvit af en utaf bergslagsdelägarne vid sammankomsten väckt, angått behandlingssättet af de enskilda verkens angelägenheter, och således varit af beskaffenhet, att någon beslutanderätt derom Grufverätten ej tillkommit, ansåge Kongl. Hofrätten Lundhqvists åtgärd alt, jemte det han uttryckt sin enskilda tillfredsställelse öfver det väckta förslaget, derå framställa proposition, icke kunna Lundhqvist såsom embetsfel till last föras; i följd hvaraf han från åtalet i denna del befriades; hvaremot beträffande Lundhqvists åtalade förfarande vid bergslagsdelägarnes sammankomst å den så kallade lilla magasinssalen i Fahlun den 11 Juli 1846, Kongl. Hofrätten funnit, att emedan, äfven om, sedan Kongl.
Bergscollegium genom utslag den 7 förutgångne
Maj förklarat, att Bergshauptmannen och Grufverätten allena vore behörige alt kallelse till allmänna bergslagssammankomster utfärda, och att de sammanträden med Bergsmännen och Fjerdepartsägarne, sorn i annan ordning utsattes eller utom Grufverätten hölles, borde anses otillåtne, Fjerdepartsägarne, pä sätt Lundhqvist förmenat, icke innan berörde utslag blifvit i behörig ordning ändradt eller upphäfvet, skulle ägt att utom Grufverätten hålla bolagsstämma äfven i fråga om ärenden, som Bergslagets enskilda verk Just.-Ombudsmans Emb.-Beräll. till 1850 års riksdag. 20 154 rörde, Lundhqvist i sin egenskap af tillförordnad Bergshauptman i allt fall icke haft någon i lag eller särskild författning grundad rätt, eller af Kongl. Bergscollegii utslag samt lill Grufverätten och Bergsfiskalsembetet aflåtne skrifvelser lagligen bordt hämta anledning att, på sätt som skett, då fjerdepartsägarne sig till sådan stämma församlat, förbjuda och upplösa sammankomsten, och än mindre att för sådant ändamål, emot fjerdeparlsägarnes bestridande, bemäktiga sig och med seqvester belägga ofvanomförmälte, Bergslaget eller särskilda dess delägare tillhöriga handlingar; ty och då Lundhqvist genom berörde egenmäktiga förfarande sitt innehafvande embete missbrukat, men sådant, med afseende a de skäl, Lundhqvist derför i sin förklaring åberopat, måste tillskrifvas mera missförstånd om de skyldigheter, honom till följd af embelet ålåge, än uppsåt att desamma öfverträda, funne Kongl. Hofrätten, med anledning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, skäligt döma Lundhqvist att, för hvad honom sålunda till last kommit, böta 200 daler silfvermynt med Sextiosex.
R:dr 32 sk. banco; men vidkommande påslåendet om ansvar å Lundhqvist jemte Bergsrådmännen Falhem, Ihrman och Engström, för det de genom Grufverältens beslut den 18 Juli och den 23 September 1846 samt den 3 Juli 1847 skola »behörigen förhindrat Bergslaget att de seqvestrerade handlingarna återbekomma, funne Kongl. Hofrätten val, alt sedan det för samma handlingars beläggande med seqvester uppgifna ändamål eller bolagssammankomstens upplösning vunnits, något hinder för handlingarnes återställande ej lagligen bordt möta; men sorn vid det förhållande, att det af Lundhqvist, såsom Bergshauptman, vid handlingarnes tagande i beslag, enligt Grufverättens protokoll meddelade förordnande, att handlingarne skulle hos Grufverätten förvaras, intilldess de blefve å bolagsstämma inför Grufverätten Bergslaget föredragna, ej blifvit i vederbörlig ordning undanröjdt, Grufverätten icke saknat ali anledning till nu i fråga varande beslut, samt fjerdepartsägarne genom underlåtenhet att begagna sig af de dem erbjudna tillfällen att vid bolagsstämmorna den 15 Juli och den 9 September 1846 låta de seqvestrerade handlingarna sig föredragas till en del sjelfve vållat dröjsmålet med handlingarnes återbekommande, derigenom ej heller, så vidt ulredt blifvit, någon skada skett; alltså ansåge Kongl. Hofrätten något ansvar i berörde hän O o o seende ej kunna Lundhqvist eller Bergsrådmännen ådömas; äfvensom Kongl. Hofrätten funne de vidare af Ad vokalfiskalsembetet anmärkta åtgärder af Grufverälten, att dels utöfver åtta dagar uppskjuta med afgifvande af infordradt utlåtande öfver Direktionens hos Kongl. Bergscollegium gjorde ansökning om ofia berörde handlingars ålerbekommande och dels, jemte insändande af be - 155 rövde utlåtande till Kongl. Bergscollegium, tillika bifoga en skrifvelse af annat innehåll än utlåtandet, om ock emot god ordning stridande, likväl ej vara af beskaffenhet, alt ansvar såsom för embetstid derför måtte äga rum.
Vid delta utslag liar jag väl funnit mig kunna anmärka, alt frågan om ansvar å Geschworner!! Lundhqvist för det han den 4 Juli tillstyrkt och uppmuntrat till det då fattade olagliga beslut ej berodde af frågan om den beslutanderätt, som Grulverätten i ämnet tillkommit eller icke, enär i allt fall oslridigt är, att Lundhqvist såsom tillförordnad Bergshauptman vid tillfället fört ordet i sammankomsten oell följaktligen i embelsutofning låtit komma sig lill last det anmärkta felet, hvilket alltså ej kunnat annorlunda än såsom embetsfel betraktas; äfvensom jag tror anledning hafva varit alt anmärka, det tillförordnade Bergshauplmannens åtgärd, hvarigenom
Grulverätten kommit i besittning af de der förvarade handlingar, icke varit af den beskaffenhet, alt något undanrödjande deraf erfordrats, lör att bemyndiga Grufveiällen till återställande af dessa handlingar, hvilka emot deras ägares vilja Grulverätten ej kunde äga alt låta hos sig för alltid qvarstanna.
Men så vida dessa felaktigheter icke voro af den vigt, alt de, särskildt för sig och utan den gröfre förbrytelsen, hvilken genom Kongl. Hofrättens utslag blifvit bestraffad, bordt af mig beifras, enär skada icke derigenom skett; har jag trott mig sakna fog att öfverklaga detta Kongl. Hofrättens utslag, hvilket ej heller genom Geschwornern Lundhqvists klagan kommit under högre pröfning.
Sedan Herr Lagmannen och Häradshöfdingen F. C. Pereswetoff Morath med Walkebo Häradsrätt genom utslag den 17 Juli 1845 dömt Torparen Isak Eriksson i Hultet att för åtskilliga dels med dels utan inbrott begångna stölder af varor och persedlar till värde af 11 R:dr 16 sk. straffas med nitton dagars fängelse vid vatten och bröd samt stå uppenbar kyrkoplikt, hvilken bestraffning Isak Eriksson ock undergått, och vid granskning af detta utslag hos Justitiä-Ombudsmansembetet blifvit anmärkt, att deraf ville synas, som Häradsrätten vid fängelsestraffets bestämmande uträknat särskildt det antal slraffdagar, hvilka motsvarade dels det i lag utsatta straff af nio par spö för inbrottet och dels det stulnas värde, samt derefter sammanlagt de sålunda funna dagalalen, men att denna beräkning af förvändlingsstraff vore stridande mot de i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 stadgade grunder för särskilda bestraffningars sammanläggande och förvandling i en bot samt skulle obehörigen försvåra straffet, enär enligt Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1.56 1841 angående ändring af 4 § i 5 kap.
StrafFbalken det penningebelopp, sora motsvarade hvarje fängelsedag, vore ringare i de lägre straffgraderna än i de högre; i följd hvaraf, vid förevarande fall, det emot straffet för inbrott nio pär spö svarande belopp eller 27 daler bordt uppföras och sammanräknas med det stulnas värde 11 R:dr 16 sk. eller 34 daler, och för den på detta sätt uppko.inne summan sextioen daler i en bot sexton dagars fängelse vid vatten och bröd ådömas; så har Herr Lagmannen Pereswetoff Morath, till hvars yttrande dessa anmärkningar blifvit utställda, uti afgifven förklaring deröfver andragit, att han lika litet uti det i fråga varande, som förut i enahanda mål, ansett sig tillständigt att, emot lagens bestämda stadgande, följa nya theorier vid densammas tillämpning; att någon grund för den i anmärkningarna antydda nya lagtolkning icke kunde hämtas från den omständighet, att beräkningen af vatten- och brödstraffet undergått förändring, enär förra förhållandet varit med det nu rådande så vida lika, att fängelsestraffet ej heller då motsvarade samma bötesbelopp i hvarje grad; att 11 punkten.i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 ej afsett någon lindrigare bestraffning, emedan såsom deråt syftande ej kunde anses hvarken stadgandet om de olika straffens bestämmande till det svåraste slaget eller förbudet emot högsta kroppspliktens ofverskridande, hvilket förbud egentligen vore en erinran om innehållet af 5 kap. 2 § Straffbalken; att det i berörde Kongl. Förordning intagne stadgande om olika straffs sammanräkning och förvandling icke ens upphäft de då gällande grunder för förvandling af böter, såsom t. ex. den, att tväböter skulle försonas med dubbelt fängelse vid vatten och bröd efter enkla bötesbeloppet, än mindre tillåtit någon nedsättning af urbota straffen genom att vid sammanräkningen antaga det dem motsvarande penningebelopp; att sådan tillåtelse ej heller blifvit gifven uti de två andra Kongl.
Förordningarna af den 10 Juni 1841, hvilka blott handlade om en mera utsträckt förvandling af böter till fängelse vid vatten och bröd samt om ny grund för förvandling af tväböter och deras sammanräknande, men bibehölle 11 punkten af förberörde Kongl. Förklaring vid sin fulla kraft; att när straffet för inbrott är urbota och särskildt utstakadl samt Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, som tillät vatten- och brödstraffets användande vid första resan inbrott, uttryckligen stadgade, att detta straff skulle motsvara spöstraffet, och 6 § i 40 kap.
Missgerningsbalken dertill bjöde, att för sjelfva stölden skulle särskildt pliktas, sä och då något undantag härutinnan ej blifvit gjordt, borde ock det förra straffet tillämpas lika med det senare eller oafkortadt och oberoende af till hvad annan bestraffning gerningsmannen i Öfrigt gjort sig förfallen, samt någon annan lindring således icke komma i fråga än den, sorn vore en bestämd följd af tillåtelsen att tillämpa det lättare ansedda straffet, samt att om lagstiftaren vid utfärdande af förutnämnde Kongl. Förordning haft eller sedermera antagit annan mening, densamma bordt genom behörigt påbud uttryckas.
Då jag ansett de af Herr Lagmannen sålunda yttrade begrepp om tillämpningen af stadgandena i ofvannämnde punkt af 1807 års Kongl. Förklaring icke vara med den uppenbara grunden för dessa stadganden förenliga; bar jag den 11 November 184-8 öfverlemnat handlingarna till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt med uppdrag till åtals anställande emot Herr Lagmannen; och sedan i följd deraf skriftvexling föregått; så har Kongl.
Hofrätten genom utslag den 19 sistl.
Februari förklarat, att som den af Herr Lagmannen vid bedömande af Isak Erikssons förbrytelser antagna tolkning af 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 vore stridande emot densammas tydliga mening och allmänna tillämpningen deraf, enligt hvilka Isak Eliesson i förevarande fall bordt straffas med fängelse vid valten och bröd endast i sexton dagar, och Isak Eriksson således genom Herr Lagmannens felaktiga förfarande kommit att undergå så beskaffadt fängelse tre dagar längre, än vederbordt; Kongl.
Hofrätten alltså, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken samt Kongl. Brefvet den 11 December 1766, pröfvade rättvist döma Herr Lagmannen Pereswetoff Morath att för berörda felaktighet böta Sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, samt att derförutan ersätta Kongl. Maj:t och Kronan Isak
Erikssons underhåll i käktet under omförmälte tre dagar med 11 sk. banco; men som Isak Eriksson, (i saken hörd) ej fordrat godlgörelse för sitt lidande, så har Kongl. Hofrätten ansett något yttrande derom ej erfordras.
Detta utslag har, såsom icke öfverklagadt å någondera sidan, vunnit laga kraft.
I anledning deraf, att Bräkne Häradsrätt den 2 December 1845 genom särskilda utslag dömt Drängarna Håkan Andersson och Nils Andersson från Svenstorp att, i saknad af böter till belopp af 88 R:dr 32 sk. för Håkan Andersson och 74 R:dr 16 sk. lör Nils Andersson samt försutna vitén 6 R:dr 32 sk. för dem hvardera, straffas hvar för sig med.
28 dagars fängelse vid vatten och bröd samt 14 dagars enkelt fängelse, hvilka bestraffningar, efter hvad fånglistorne från Blekinge länshäkte för första qvartalet år 1846 utvisade, Håkan Andersson och Nils Andersson från den 23 Januari lil! den 7 158 Mars undergått, har jag, enär sålunda olagligt förfarande ägt runi ej mindre hos Häradsrätten, hvilken i stiid med sladgandtrna i 11 punkten af Kongl.
Foi klai ingen den 23 Mars 1807 och Kongl.
Brefvet den 26
Maj 1827 genom de två i (råga varande besluten ådömt Häkan Andersson och Nils Andersson en bestraffning svårare, än den genom ett utslag bordt utstakas, eller med fjorton dagars fängelse öfverskridande högsta kroppsplikt, än ock hos Konungens Befallningshafvande, som utan iakttagande af hvad ofvan åberopade 1827 års Kongl.
Bref om berättelses afgifvande till vederbörande Hofrätt löreskrifver, åt Häradsrättens utslag meddelat verkställighet, uti skrifvelse den 13 Januari 184-9 anmodat Advokatliskalsembetet i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge att infor Kongl. Hofrätten emot ej allenast Regementsauditören Vice Häradshöfdingen Th.
Ehrenborg, som i egenskap af tillförordnad Domhafvande med Bräkne Häradsrätt fattat merberörde beslut, utan ock emot Konungens Befallningshafvande i Blekinge län, sorn låtit samma beslut till verkställighet befordras, derför anställa laga åtal; i följd hvaraf Advokatfiskalembetet utfört sådant åtal ej mindre emot Regementsauditören Ehrenborg, än Amiralitetsaudilören Göthe Trägårdh, hvilken förestått Landssekreleraretjenslen i Blekinge län vid den lid, då åtalade verkställigheten af förvandlingsbesluten ägt rum och varit af Länsstyrelsen den enda, mot hvilken nu mera, sedan Landshöfdingen Friherre Nauckhoff aflidit, ansvarslalan kunde föras; och har Auditören Ehrenborg, deröfver hörd, hufvudsakligen anfört, att han efter uppsättande af protokoll i hvarje vid Häradsrätten handlagdt mål genast deri författat utslag, samt således redan i sammanhang med protokollet för den 25 September 1845, då målet afgjordes, skrifvit utslaget angående Drängarna Nils Andersson och Håkan Andersson, hvilket äfven blifvit å utslagsdagen den 2 December uppläst, men att Auditören, emedan domaregöromålen sistnämnde dag varit särdeles öfverhopande, icke då vederbörande
Kronofogde inlemnade ansökning om förvandling af de i fråga varande vitesböterna, erinrat sig, att Nils Andersson och Håkan Andersson genom ett af de förut på dagen afkunnade många utslag blifvit dömde till högsta kroppsplikt; äfvensom Auditören Trägårdh förmenat sill förfarande ehuru felaktigt, dock icke böra blifva föremål för elt strängare bedömande, enär han under sin tjenstetid i egenskap af tillförordnad
Landssekreterare mångfaldiga gånger skall hos Kongl. Hofrätten sökt förvandling i följd af olika beslut, och sådant desto lättare en gång kunnat förbises, som en Landssekreterare omöjligen kunde egna erforderlig tillsyn åt alla sina tjensteåligganden, utan i många delar måste förlita sig på biträden; hvarefter Kongl.
Hofrätten genom utslag den 15 159 sistlidne Februari funnit det förfarande, på grund af hvilket åtalet emot Regemenlsauditören Ehrenborg väckts, icke vara af sådan beskaffenhet, att Ehrenborg derföre kunde till laga ansvar eller ersättningsskyldighet fällas; hvaremot Kongl.
Hofrätten pröfvat rättvist på det salt bifalla Advokatfiskalens i öfrigt framställda påstående, att Amiraliletsaudilören Trägårdh för dessådagalagde felaktighet vid verkställigheten af i fråga varande förvandlingsbeslut fälldes, jemlikt grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, att böta Ålla R:dr 16 sk. banco till treskiftes, samt förpligtades alt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan Nils Anderssons och Håkan Anderssons fångförplägning under fjorton dagar med Två R:dr 42 sk. 2 rst. banco; och jemte det Kongl. Hofrätten låtit bero vid Nils Anderssons frånträdande af talan i målet, lemnades Håkan Andersson öppet alt, i händelse af befogenhet, anställa talan om godtgörelse för det Håkan Andersson, hvars vistelseort vore obekant och som derföre nu ej kunnat anträffas, genom qvarhållandet i häkte under förenämnde lid möjligen tillskyndade lidande.
I detta utslag har jag för min del ej funnit mig föranlåten att söka ändring; och bar äfven den sak fä lide låtit vid samma utslag bero.
Vid granskning af fångförteckningar för Westerbottens län bar blifvit anmärkt, att urtima Bergstingsrätt hållen vid Olofsforss bruk genom ulslag den 4 November 1845 dömt Bruksarbelarne Nils Netterqvist, Olof Ståhl och Jacob Meijer att för tjufnad af jern med första resan inbrott undergå tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, oaktadt de olofligen lillgripne effekterne blifvit värderade till endast Sex R:dr 42 sk. 8 rst. banco; och sedan jag genom skrifvelse den 16 Okt. 1848 till Advokalfiskalsembelets i Kongl.
Svea Hofrätt åtgärd öfverlemnat att anställa åtal emot Bergstingsrättens Ordförande Herr Bergmästaren Johan Lyman för berörde domslut; så bar vid utförande af detta åtal Advokalfiskalsembelet andragil, att Bergstingsrättens ulslag, hvilket, efter hvad deri förmälles, skulle grunda sig på Hammal smedsordningen den 26 Augusti 1823, 40 kap. 6 § Missgeiningsbalken, 42 kap. 1 § och 61 kap. 1 § samma balk, 5 kap. 1 § Straffbalken, Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dock befunnes stridande emot dessa lagrum och författningar icke allenast deruti, att fastän de i målet tilllalade begått särskilda förbrytelser, nemligen stöld och inbrott, och 11 punkten i nyssnämnde Kongl.