Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Salens strand otvifvelaktigt skett med afseende på möjligheten att hit anknyta en vigtig kommunikationslinie genom förenämnda delar af Kronobergs län, så öfvertygar ock en enda blick på kartan derom, att i fall en kommunikationsled för samma trakter och de angränsande i Blekinge kan, med Alfvesta och Carlshamn till ändpunkter, åstadkommas, så är det hufvudsakligaste vunnet af det ändamål, för hvilket Rikets Ständer vid nyssberörda riksdag beviljade understöd och lån af statsmedel.
Då jag nu går att påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet på denna angelägenhet, bör jag icke underlåta att genast bemöta den enda anmärkning af vigt jag väntar att få höra, nemligen att mitt förslag bort underställas Kongl.
I detta hänseende erinrar jag då att, på sätt jag ofvan nämnt, Kongl. Maj-.t redan, genom Dess nådiga framställning till 1856 års
Ständer i allt hvad som uti mitt förslag utgör hufvudsak gifvit det äskade vittnesbördet om ifrågavarande företags vigt och behöflighet samt om befogenheten af anspråket på Statens mellankomst till detsammas understödjande; och att det endast är i fråga om den sedermera vidtagna förändringen i planen, som ett dylikt vittnesbörd saknas, hvilket ej heller skulle blifvit händelsen, derest sednast - Motioner i Preste-Ståndet {865.
169 nast anställda lokalundersökningar, de der utförts af Chefen i södra Väg- och Vattenbyggnadsdistriktet A. Remmer, hunnit fullbordas så tidigt innan riksdagens början, att underdånig framställning i ämnet till Kongl. Maj:t kunnat medhinnas.
Men af den beskrifning på ifrågaställa kommunikationsled, som af bemiilde Chef upprättats och den jag här vill endast i korthet vidröra, torde det befinnas, att icke någon omständighet i nu förevarande förslag är af beskaffenhet att göra ärendets pröfning beroende deraf, att detsamma icke ånyo underkastats andra auktoriteters utlåtande — en omgång, genom hvilken icke blott frågans afgörande skulle fördröjas till en oberäknelig tidpunkt, utan mahanda till följd deraf hela det vigtiga företagets framgång, i hvad det beror på enskildes medverkan och förmågan af sådan, äfventyras samt hittills gjorda ansträngningar och uppoffringar vara förspilda.
Enligt det äldre förslaget skulle, såsom jag antydt, genom kanaler åstadkommas en sammanhängande, för mindre ångbåtar och andra farkoster segelbar, nära tio mil lång vattenkommunikation, ända från Asasjön i Norrvidinge härad till Almundsryd, beläget på något mer än tre och en half mils^afständ från Carlshamn, derför kostnaden beräknades till 1,050,000 R:dr och emellan de begge sistnämnda punkterna skulle en jernväg anläggas med en beräknad kostnad af 1.301.500 R:dr.
Emellertid bar genom nu sednast anställda undersökningar blifvit ådagalagdt, att om, i stället för föreslagna kanaler och slussar emellan de söder om sjön Asnen belägna smärre vattendragen, jernvägen utsträcktes icke fullt tre åttondedels mil längre norr om den förut föreslagna godsstationen vid Almundsryd, eller till Ålshults beqvämare lastageplats vid Brosjön, ilvars vattenyta ligger allenast en och en half tum under Åsnens, så skulle derigenom vinnas icke allenast den högst vigtiga fördelen, att tvänne slussar undvekos med deras underhållskostnad och den tidsutdrägt de för trafiken orsaka, utan äfven en besparing i anläggningskostnad af omkring 30.000 R;dr.
Statens eller enskilda, som äro föreslagna eller påtänkta, i hvilket fall, af numera allmänt erkända skäl, man nödgas medgifva lämpligheten, att icke säga nödvändigheten deraf, att denna bibana erhåller samma spårvidd som de redan anlagda, har det ursprungligen beräknade kostnadsbeloppet för ifrågavarande jernväg, hvars spårvidd förut var föreslagen till allenast fyra fot, befunnits otillräckligt; utan kommer anläggningen af denna jernväg, enligt bilagda handlingar, att kosta 2,650,000 R:dr.
Deremot lemnäs nu å sido planen att genom de dyrbara kanaler och slussar, som skulle erfordras emellan Åsa-, Helga- och Bergunda-sjöarne samt Bih. till R.
Prof. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 22 170 Motioner i Presle-Slåndet 4865.
N:o 75. emellan den sednare och Salen, möjliggöra en segelled emellan dessa med flera mindre vattendrag; utan inskränker sig förslaget till att från Brosjön, medelst en sä kallad bestämmande sluss, bereda segelled till
Asnen och medelst kanal och slussbyggnader samt med begagnande i öfrigt af redan befintliga vattendrag, till enahanda ändamål förbinda Asnen med Salen, vid hvars norra ända denna kommunikationsled anknyter sig till Statens jernvägar, utgörande längden af denna vattenväg omkring 4 £:dels mil; och härigenom minskas den för kanalarbeten å förstnämnda kommunikationslinie beräknade kostnaden från 1,050,000 till allenast 214,000 R:dr.
För vinnande af det ändamål jag nu omförmält, har staden Carlshamn anslagit ett belopp af 500,000 R:dr, och hvad, som derutöfver erfordras, i händelse statsbidrag efter enahanda grunder som tillförene erhålles, eger man numera visshet att kunna anskaffa genom aktieteckning.
I öfrigt åberopande dels Kongl. M ij:ts förenämnda nådiga Proposition, StåtsUtskottets deröfver afgifna utlåtande samt Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet den 5 Januari 1858, dels ock det särskilda betänkande, jemte dervid fogade kostnadsförslag, som förrbemälde Chef i södra Väg- och Vattenbyggnadsdistriktet den 12 sistlidne Oktober afgifvet, och hvilket skall tillhandahållas Stats-Utskottet, hemställer jag vördsamligen, att Rikets
Ständer behagade till utförande af ifrågavarande vattenkommunikation emellan Alshult och sjön Salens norra ända anslå ett bidrag af 107,000 R:dr och till anläggning af omförmälda jernväg emellan Alshult och Carlshamn bevilja ett lån af 1,766,000 R:dr, på vilkor, som för dylika understöd varit öfliga.
Af Kontraktsprosten Pallllllllld!
Om årlig pension åt framlidne Provincialläkaren, Doktor D J.
Billengrens enka och oförsörjda barn.
Efter anmodan tager jag mig friheten att fästa Rikets Höglofliga Ständers välvilliga uppmärksamhet pä följande behjertansvärda förhållande.
N:o 75. 171 Den 31 Juli 1862 afled, träffad af sia», Provincial-läkaren i Sunnerbo härad af Kronobergs län, Riddaren af Kongl. Wasa-orden, Doktor David Julius Billengren, efterlemnande i ekonomiska omständigheter, som visst icke kunna sägas vara goda, enka med tre ännu oförsörjda barn.
Under en nära 30-årig provincial-läkarebefattning har Doktor Billengren, såsom bifogade intyg och handlingar visa, icke blott med sällspordt nit och framstående skicklighet utöfvat sina inom ett vidsträckt tjenstgöringsdistrikt mödosamma åligganden, utan derjemte dels såsom ledamot af Kronobergs läns Hushållningssällskaps förvaltnings-utskott och i denna egenskap äfven såsom tillsyningsman öfver Ljungby flygsandsfält och planteringsarbetet derstädes under mer än 20 års tid ådagalagt det lifligaste intresse för jordbrukets framgång och förkofran inom förenämnda missgynnande trakt af länet, dels ock såsom en nitisk och insigtsfull kommunalman genom en oegennyttig verksamhet beredt sig ett aktadt minne och odelad erkänsla.
I Doktor Billengrens verksamma lefnad framstår dessutom en annan förtjenst, som här torde förnämligast böra framhållas såsom väl berättigad till något erkännande äfven å Statens sida.
Genom hans sjelfuppoffrande nit och omtanka blef år 1836 Ljunga mineralkälla bebyggd för emottagande af ett större antal patienter, som, med älltjemnt stigande förtroende till Doktor Billengrens läkareskicklighet, derstädes af honom årligen blifvit vårdade.
Och sedan han, utan understöd af statsmedel, genom resor tagit närmare kännedom om det kalla vattnets vidsträcktare användande såsom läkemedel, öppnades år 1848 en kallvattenkur-inrättning pä samma ställe.
Denna af Doktor Billengren till allmänt gagn grundlagda brunns- och badanstalt med källvatten kur, som under namn af ”Ljunga källa” är väl bekant och mycket anlitad i sydvestra delen af riket, förestod och omhuldade han med oafbruten omsorg ända till sin död.
En så förtjenstfull verksamhet af en Statens tjenare bör väl icke af Stalén lemnäs alldeles utan uppmärksamhet; hvarföre jag vördsammast vågar hos Rikets Höglofliga Ständer begära, en årlig pension af 300 R:dr Runt för framlidne Doktor Billengrens enka och oförsörjda barn.
Handlingar, som bestyrka ofvan intagna uppgifter, dels biläggas härjemte, dels skola snart fullständigt meddelas; och anhåller jag, att denna motion matte till Höglofliga Stats-Utskottet remitteras.
Stockholm den 15 November l$6ö. L. G. H. Palmlund. 172 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N'o 76 N:o 76.
Af Kontraktsprosten Rabe:
Angående förändring af ett år 1858 till bolaget för sänkningen af sjön Weselången beviljadt lån å 40,000 R:dr till anslag utan återbetalningsskyldighet.
Vid gränsen mellan Elfsborgs län och Hallands är sjön Weselången belägen, som fordom upptog med sitt grunda vatten en stor yta, samt skadade stundom, hotade alltid med sina flöden och öfversvämningar en ännu större.
Redan lång tid hade man varit betänkt på sänkning af denna sjö, men utvägar saknades för det stora och kostsamma arbetets utförande, till dess en man med kraftig vilja och klar insigt i den stora fördel, företaget skulle för hela orten medföra, hvaraf han dock sjelf, såsom icke jordegare, ej hade någon egentlig vinning att påräkna, år 1854 bildade ett bolag af egarne till de 50£J:dels hemman, hvilkas egor omgåfvo sjöns stränder.
Behöriga undersökningar blefvo nu anställda, och dessa utvisade, att jordvinningen skulle blifva omkring 2,000 geometriska tunnland, och dessutom en väsendtlig förbättring beredas åt den vid och ofvanom sjön belägna sanka marken, men att kostnaden skulle uppgå till 168,083 R:dr R.mt, då sjöns sänkning beräknades till ett djup af blott 12 fot under dess varande vattenyta.
Arbetsplanen vann Kongl.
Maj:ts nådiga bifall, och arbetet börjades.
Men man hade icke beräknat, och hade icke ens kunnat det, hvarken att sjöns botten, ju djupare man kom, bestod af nästan bergfast sammansatt sten och grus, och icke heller att det beräknade sänkningsdjupet var för litet och behöfde ökas till 15 fot, om det åsyftade ändamålet skulle fullkomligt vinnas.
Detta vållade stora hinder och betydligt ökad kostnad.
Det allmännyttiga företaget har visserligen så till vida vunnit uppmuntran, att år 1858 beviljades af statsmedel ett anslag utan återbetalningsskyldighet å 10,000 R:dr samt såsom lån med återbetalningsskyldighet, beräknad efter 8 %, 40,000 R:dr; och äro af dessa medel 47,500 R:dr lyftade samt återstoden att utfå detta år, då arbetet blifvit afsynadt och godkändt.
Detta bidrag var lika förtjent som behöfiigt; men då under arbetets fortgång genom förbemälda oförutsedda omständigheter kostnaden vida öfversteg, hvad beräknadt var, så att den redan den 14 Februari detta år, vid då skedt bokslut, uppgick till 341,962 R:dr 49 öre, samt säkerligen stigit med ytterligare 20,000 R:dr, innan Motioner t Preste-Slåndet 1865.
173 arbetet kunnat afsynas, har detta företag blifvit högst betungande för delegarne, och detta i desto högre grad, som under sednaste åren. då bidragen skulle utgå, ortens hufvudsakliga binäring, bomullsväfnad, nästan afstadnat, arbetsförtjensten varit ringa, och penningenöden här kanske mer än på andra orter tryckande.
Mängden af delegarne. som icke förmådde rätt inse och uppskatta den framtida vinsten af företaget, då deras hemman genom förbättrade och förökade åkrar och ängar stigit i värde och afkastning, kände blott den närvarande nöden och voro missnöjde att hafva inlåtit sig i ett företag, som hotade och ännu hotar mången af dem att blifva drifven från hem och gård.
Den man, som, utan all egennytta, af blott nitälskan om ortens bästa, ställt sig i spetsen för företaget samt drifvit det till fullbordan, skänkte visserligen af egna medel en summa af 30,000 R:dr till dess utförande.
Men strandegarnes ställning är dock sannerligen bekymmersam och behjertansvärd, alldenstund, oaktadt det bekomna statsanslaget och denna frikostiga gåfva, deras 50 hemman, ensamt till följd af detta företag, fått vidkännas en skuld af 321,962 R:dr 49 öre, eller omkring 6,300 R:dr på hvarje hemman, och då för denna tryckande börda ingen egentlig lättnad eller ersättning är att vänta förrän i en framtid, då den nyvunna jorden hunnit att till fullo sätta sig.
Med anledning deraf att bolaget ingick till Kongl. Majit med underdånig ansökan om nådig framställning till Rikets Ständer, att det beviljade lånet skulle förändras till anslag utan återbetalningsskyidighet, blef underdånigt utlåtande i ämnet infordradt från Kongl. Styrelsen för allmänna Väg- och Vattenbyggnader; och förklarade denna, att ”arbetsföretaget blifvit utfördt, icke allenast väl utan äfven till större omfång än den nådigst fastställda planen föreskrefve, dervid sjösänkningsintressenterne fått vidkännas högst betungande kostnader, men ändock med stor nitälskan bringat det ansenliga och för den kringliggande orten nyttiga arbetet till fullbordan”, men Styrelsen det oaktadt ansåge sig icke kunna tillstyrka bifall till den underdåniga ansökningen endast af det skäl att, om densamma bifölles, andra likartade ansökningar skulle inkomma; och med anförande af detta utlåtande har Kongl.
Majit i nåder funnit ifrågavarande bolagets underdåniga ansökan icke böra till någon dess åtgärd föranleda.
Styrelsen icke haft något annat skäl att åberopa till stöd för sitt förbemälda afstyrkande, utan fastmer lemnat det vackraste vitsord om arbetets nytta och om dess utförande, samt, ehuru betänkligt det i allmänhet kan vara att medgifva en rubbning i fastställda beräkningar för Statsverket, särskilda högt talande omständigheter likväl icke böra förbises, utan komma under noggrannt, öfvervägande, så har jag icke kunnat’tro det vara otillständigt för mig att genom enskild motion låta denna bolagets ansökan om någon hjelp i dess tryckta belägenhet komma till Rikets Ständers kännedom och pröfning; och tillåter mig derföre vördsammast hemställa och föreslå, att; 174 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 76. då ifrågavarande sjösänkningsföretag är af sfor vigt och nytta icke blott för några vissa personer, utan för en hel ort med en i allmänhet fattig befolkning; då detsamma afser mera en kommande tid, än den närvarande; då det genom oförutsedda omständigheter blifvit dubbelt kostsammare än hvad beräknadt var; då Rikets Ständer förut med rikliga understöd, såsom sig bort, uppmuntrat dylika allmännyttiga företag, och stundom till vida större belopp i förhållande till arbetets omfång och kostnad, än hvad nu ifrågasattes; då efter all sannolikhet, om det ursprungliga kostnadsförslag^ upptagit en slutsumma df 061,962 R:dr i stället lör 168,083 R:dr ett större understöd både såsom anslag och lån hade blifvit begärdt och beviljadt, samt måhända i förhållande till dessa summor blifvit 108,000 R:dr i stället för nu beviljade 50,000 R:dr. då det verkställda arbetet emellertid beredt arbetsförtjenst och lifsuppehälle åt många i en tid, då annat arbete saknades i orten, och nöden varit tryckande, samt slutligen, då, utan denna Statens mellankomst, en stor mängd fattiga men sträfsamma bönder måste för dessa dryga, oförutsedda kostnader, som drabbat deras hemman för fullbordande af det allmännyttiga företaget, gå från gård och hem; Rikets Ständer måtte, med hänseende till dessa särskildt bevekande omständigheter, besluta, att det år 1858 bolaget för sänkning af sjön Weselången i Elfsborgs och Hallands län beviljade låneunderstöd af 40,000 R:dr Runt, får, om icke till dess hela belopp, åtminstone till en större del, förändras till anslag utan återbetalningsskyldighet.
Jag anhåller vördsamligen, att denna motion måtte till vederbörligt Utskott varda remitterad, och bifogar handlingar, som styrka rigtigheten af mina uppgifter.
O car Erh. Rabe.
N:o 77. 175 No 77, Af Domprosten ; Angående, förklarande tillägg till medicinal förfatlningarne, rörande försäljning af bränvin å apotek.
Redan innan den lagstiftning vidtogs, sorn genom högre skatt och strängare kontroller sökte att lägga nödiga band på bränvinshandteringen, samt i tvä särskilda författningar afsöndrade föreskrifterna om den vådliga varans tillverkning och dess försäljning, fanns ett förbud, hvilket i Kongl. Förordningen den 18 Januari 1855 bibehölls i följande form: § 25.
”På apotek må ej bränvin, med eller utan droguer eller andra tillsatser, i minut säljas, utskänkas, eller annorledes till förtäring pä stället utdelas.”
Afsigten med ett sådant stadgande kan icke vara någon annan än den att skilja mellan krögare och apotekare och att afhända de sednare helt och hållet den rätt till bränvinsförsäljning, hvilken de möjligen kunde anse sig ega genom apoteksprivilegierna, och till hvars utöfning de af vinstbegäret — underlättadt af de gynnande tillfällen den dagliga handeln medförde — lätt kunde vara frestadeAfsigten uppnåddes dock icke.
Privilegier äro, såsom hvar man vet, en ganska seg sak, och egennyttan icke mindre seg, ihärdig och derjemte uppfinningsrik att kringgå författningars, för ett vanligt menniskoförstånd oförtydbara föreskrifter.
Oaktadt nämnda tydliga stadgande fortforo åtskilliga apotek, särdeles på landsbygden, att tillhandahålla åt allmänheten sprit, d. ä. bränvin, både med och utan droguer och andra tillsatser.
En och annan anklagades derför men åberopade till sitt försvar icke så mycket sin rättighet, som fastmer sin skyldighet, sin helt säkert smärtsamma och tunga pligt att ”vara försedd med tillräckligt förråd medicinalier af god beskaffenhet enligt de af Kongl.
Sundhets-kollegium utgifna lärmakopéer (Kongl. Reglementet för Apotekare den 11 Augusti 1819, § 12).
Och så blef man frikänd.
Att rörelsen genom sådana fruktlösa försök af åklagaremagten icke skulle lida någon afbräck säger sig sjelft.
Ett litet åtal har ju aldrig tjenat till att skada en skandalös rörelse, utan snarare att göra den mera pikant både för dess idkare och hans publik.
Biir man derjemte frikänd, så har man ju fått bevisadt, hvad som förut kunde vara tvetydigt, nemligen rörelsens laglighet.
Vid 176 Motioner i Preste-Ståndet 4865.
N:o 77, riksdagen 1856—1858 betvilkde dock Sammansatta Bevillnings-, Lag-och Ekonomiutskottet behörigheten af detta slags bevis, och då det hade sig bekant att hvad det kallade sådana missbruk verkligen egt rum, föreslog det, till bemälda § af Kongl. Förordningen om försäljning af bränvin, ett tillägg af följande lydelse: ”Så dan vara må icke på apotek i minut försäljas annorlunda än efter läkares recept, eller ock till tekniska behof åt den, som företer behörigt intyg att han idkar sådant yrke, till hvars bedrifvande sprit erfordras.
Intyg härom skall, för att vara gällande, för idkare af yrke i stad vara utfärdadt af handtverksförening och på landet af socknenämnd.
Tillägget blef bifallet af två Stånd men afslaget af två, och stadnade både lagstiftning och tillämpning vid det förra och rörelsen lemnades derhän att tillvexa till år 1863, då till och med den inskränkning borttogs, hvilken lag i meranämnda oförändrade § af 1855 års författning, sammansatta Utskottet hade nemligen vid sista riksdagen funnit en motsägelse mellan denna § och medicinalförfattningarne, till hvars undanrödjande det föreslog den ordalydelse, under hvilken den nu förekommer såsom § 27 i Kongl. Förordningen om försäljning af bränvin den 18 December 1863, så lydande: ”På apotek må ej bränvin annorlunda än i medicinal författning arne föreskrifves, med eller utan droguer eller andra tillsatser i minut säljas o. s. v.” Frågar man: hvilka äro då dessa vigtiga medicinalförfattningar, för hvilkas okränkta bevarande ett undantag från undantagslagstiftningen om bränvin blifvit medgifvet, så lemnar Höglofliga Utskottets betänkande och Rikets Ständers beslut till den frågan intet svar.
Finge en ledamot svara för alla, så ville jag bekänna: det visste vi icke sjelfve sä noga: hade icke heller tid att derom taga nöjaktig kännedom, utan tyckte vi oss på hederligt vis komma ifrån en kinkig fråga genom att låta den ekonomiska lagstiftningen, dit medicinalförfattningarne höra, ensam lösa motsägelsen.
I denna stund gäller dock icke en sådan ursäkt; vi hafva haft två års tid att fundera på saken, söka i samlingen af medicinalförfattningar och inhemta erfarenhetens vittnesbörd.
Bland sådana författningar bör först tagas i betraktande det redan nämnda Kongl. Maj:ts nådiga Reglemente af den II Augusti 1819 för apotekare och dem, som med apotekarekonstens lärande och utöfning vilja sig befatta.
Föreskriften i dess ofvan nämnda 12 § att ”vara försedd med tillräckligt förråd af medicinalier enligt farmakopéerna” tydes väl något oegentligt, då den anses ålägga apotekaren att vara försedd med tillräckligt förråd af sprit till släckande af ortens bränvinstörst och att af denna dryck utlemna ålit som för sådant ändamål kan reqvireras.
De sista orden i §:n synes snarare innebära motsatsen, der det heter: ”hörande apotekare i öfrigt ställa sig till noggrann efterrättelse hvad författningarne särskildt stadga rörande utlemnande af mera häftigt verkande läkemedel.
Men om nu detta reglemente, det oaktadt, fått tjena till laglig undskyllan för utlemnande af sprit utan hänseende till hvad bränvinslagstiftningen stadgar, Motioner i Preste-Ståndel 4865.
N:o 77. 177 så finnas andra medicinalförfattningar, hvilka göra saken ännu vida betänkligare.
Maj:ts förnyade privilegium för Apothekaresocieten i Sverige, m. m., af' den 28 Juni 1683, ifereradt ä Kongl. Resolution och Förklaring den I Aug. 1698 mom. 5, förbehåller åt apothekare uteslutande försäljandet af ”alla medicinaliska och andra farliga saker” bland hvilka, utom en stor mängd andra, uppräknas essentia, tincturae, spiritus, aqua vitce o. s. v.
Sistnämnda Kongl. Resolutions 1 mom. slutar med de orden: ”stående» dem (apothekarne) jemväl fritt, ett idka allt det handköp, som af de sjuka hos dem kan begäras.”
— Det är sådana författningar, åt hvilka man genom tillägget i § 27 af 1863 års Förordning örn bran vinsförsäljning återgifvit otvetydigt gällande kraft i fråga om försäljning af bränvin å apotheken.
Der kan nu en hvar, som är sjuk af längtan efter spirituosa, begära bot och det står apothekaren fritt att genom handköp lemna honom allt hvad han begär.
— Följderna af den vunna friheten hafva icke låtit vänta på sig.
Ehuruväl de i Stockholm och i allmänhet i de städer, der mot ett apothek svara flera krogar och bränvinsmagasiner, icke äro märkbara, sä är tillståndet i en och annan ort å landsbyggden på god väg att återgå till det år 1683 åsyftade, nemligen att apothekaren skulle vara den ende försäljaren af spiritus och aqua vitse, likväl med den skilnad att hvad som år 1683 begagnades dropptals efter år 1863 förbrukas kanntals, utan att ändå tillfredsställa dem, hvilkas sjukdom är — bränvinsbegäret.
Till hämmande af detta missbruk, såsom det med skäl ännu torde fä kallas, vill jag icke föreslå någon ändring af författningen om bränvinsförsäljning.
Det är alldeles i sin ordning att den, hvad apotheken angår, hänvisar till medicinalförfattningarne.
Emot dessa har den ju visat sig kraftlös redan innan den gaf denna hänvisning.
Genom mångårig vana att. vid hvarje riksdag jemka dess föreskrifter, liar bränvinsförordningen blifvit en af de mest rörliga, dä deremot medicinalförfätfningaine af de anförda exemplen bevisa sig nog stahla.
Det är således i de sednare, som behofvet. påkallar en förklaring, mera lämpad efter nu varande förhållanden, än den som gafs i Kongl. Resolution år 1698.
Och vågar jag derföre vördsamt föreslå: att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse hos Kongl.
Maj:t anhålla, det täcktes Kongl. Majit, med upphäfvande till all kraft och verkan af sådana stadganden, som deremot strida, såsom en förklaring af 12 § i Reglementet af den 11 Augusti 1819, eller på sätt i nåder pröfvas lämpligast, utfärda en författning af innehåll:
Alkohol, sprit eller bränvin, med eller utan droguer eller andra tillsatser, må icke på apothek, mot eller u an betalning, utdelas annorlunda än efter läkares recept, eller ock till tekniska ändamål åt den, som företer behörigt intyg att han idkar sådant yrke, till hvars bedrifvande sprit erfordras.
Intyg härom skall, för att vara gällande, vara utfärdadt, anlHh. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 23 178 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 78. tingen af den auktoritet, hos hvilken anmälan om yrkets idkande skett, eller af styrelse inom den kommun, inom hvilken det bedrifves.
Stockholm den 15 November 1865. .4, F. Sondén. N:o 18.
Af Kyrkoherden Wennerström!
Örn ett förslagsanslag af 100,000 R:dr till hämmande af boskapspesten, i fall den inom landet skulle utbryta.