Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För ögonblicket föll det honom in att bry sin unga hustru.
De hade mött en viss löjtnant vid deras middags- promenad, en bekantskap från fru Bergmans flicktid, och han hade nog sett, hvilka me- nande blickar den där glopen hade kastat på henne.
Hon skulle bara bekänna kort, hur det hängde ihop.
Det var bestämdt en gam mal kadettflamma.
Nå, kattungen, ville hon inte bikta vackert?
Men i stället för att få se kattungen lek- fullt stämd öfverraskades han af att den unga frun rodnade djupt och förvirradt.
Hennes man fixerade henne.
Ett öfver- lägset leende slpelade bakom det mörka skäg- get.
Han hade alltså råkat en ömtålig sträng.
Nå ja, kvinnfolk beundrade ju alltid unifor- mer.
Ett litet flicksvärmeri, det vore j u in- genting ondt i det.
Han tog hennes båda händer i sina, såg henne i ögonen och sade med ett hälft skälmskt, hälft myndigt tonfall: » Hur var det n u?
» Hon fick tårarna i ögonen, och hennes läp- par darrade som på ett bedröfvadt barn.
» A h Ernst, låt mig slippa, be mig inte tala om det! » » Hvarför inte? » » Därför att, att — — » rösten blef litet grumlig, » åh, jag blygs så. » Grosshandlar Bergman reste sig från sin arbeten, tillverkade med den Liedbergska flossaapa- liggande ställning, det skämtsamma uttrycket raten.
Vi vilja härmed i tid påminna om detta.
försvann, och det kom plötsligt något af do- De närmare villkoren finnas angifna i det nämn- marvärdighet i hans hållning.
Hvad ville da numret, liksom pris och prisnämnd.
det taga?
Skulle hon kunna ha någonting Hed.
att förebrå sig.
men det var inte möjligt med hennes oskyldiga uppsyn.
Han lade cigarren ifrån sig.
» Jag hade hoppats, » sade han i en ton, som kom hans hustru att känna sig alldeles För Idun af tillintetgjord, » att det inte fanns något i ditt lif, som du behöfde blygas öfver att minnas; Sigrid Blrnblad (Toivo).
i så fall hade det varit bättre, om du förtrott En kvinna får inte glömma, \ iddagsbordet var nyss afdukadt i den mig det förut.
I rymliga, vackra salen, där dyrbara att hennes förgångna lif också kan sätta en möbler vittnade om ägarens goda för- fläck på hennes mans heder.
Det är han, mögenhetsvillkor, konstrikt uppsatta dörr- och som i och med giftermålet får bära hund- Och därför bör äkten- fönsterförhängen om tapetserarnes yrkesfärdig- hufvudet för allting.
het och det helas fraicha utseende om boets skapet grundas på fullt förtroende i allting.
allting, » han gjorde en imperatorisk gest.
nydanade beskaffenhet.
Fullt förtroende.
J I » herms rum » låg grosshandlar Bergman utsträckt på sin divan och rökte cigarr, me- dan hans hustru med en slafvinnas noggran- na aktpågifvande tillsåg hans bekvämlighet.
Han behöfde blott öppna ett öga, röra ett finger eller sträcka på ett ben för att väcka hennes tjänstaktighet till lif.
Hon bredde en sjal öfver honom, serverade kaffet, sköt fram cigarrkoppen o. s. v. i oändlighet, och skrattade ett litet fågellikt, lyckligt skratt, om han till gengäld behagade rycka henne i luggen, nypa henne i armen eller bita efter fingrarna, som han till tecken på nådigt lynne understundom nedlät sig till.
Hans hustru svarade ej ett ord, hon käm- pade några ögonblick med sig själf, men så blef det henne för öfvermäktigt, och hon brast plötsligt ut i gråt.
Grosshandlar Bergman gick af och an i rummet med händerna i byxfickorna, medan en viss misstro lade sordin på hans medli- dande för den stackars hjälplösa kattungen, som väl ändå ej skulle ha varit i stånd att begå en alltför svart förbrytelse.
Slutligen segrade den sistnämnda rörelsen.
Med en viss värdighet började han att trösta, han lösgjorde hennes händer, strök henne fa- derligt öfver håret, och slutligen lyckades det Mattor.
Möbeltveer.
Portierer u honom, medan hon smög sig intill honom som en skälfvande fågelunge, att locka ur henne den tunga bikten om detta, som hon blygdes så djupt öfver, den förfärliga skamfläcken i hennes unga, oskyldiga, på alla sidor för frestelser skyddade lif.
Jo, det hade varit vid en badort, året in- nan hon blef förlofvad.
Och den unge löjt- nanten, han var för öfrigt af en mycket för- näm släkt, hade också vistats där några vec- kor.
Och så hur det nu kom sig, hade han visat henne litet uppmärksamhet.
D e hade dansat, promenerat och seglat tillsammans — och så den sista aftonen, ja, det var det för- skräckliga, hade han mellan en dans, då de gingo ut i parken, plötsligt omfamnat och kysst henne, och hon hade ej kommit sig för att göra motstånd.
» Nå, och sedan? » Grosshandlar Bergman talade varligt som till ett barn.
» Å h, Ernst, han skref till mig en biljett dagen därpå och bad mig om ursäkt.
Han hade ett ögonblick inte varit herre öfver sig själf och och.
j a, det var då som jag blyg- des, det var en sådan skam. » » En sådan — nå, var det alltsamman? » Den lilla frun såg upp med sina förgråtna, allvarliga ögon.
» Ja, jag tycker det är nog, » sade hon med en suck.
Grosshandlar Bergman återvann plötsligt sitt goda lynne, bad kattungen torka sina ögon och var under en halftimme en ovan- ligt älskvärd man, och hans fru var i lika hög grad, och kanske ännu mycket högre, en lycklig hustru.
» Ser du nu, att fullt förtroende makar emellan är det bästa, » sade grosshandlarn nedlåtet.
» Det är bref till herrn. » » Så. » Grosshandlarn tog emot brefvet af husjungfrun, kastade en flyktig blick på utan- skriften, rynkade ögonbrynen och stoppade det hastigt i bröstfickan.
» Skall du inte läsa det? » dristade sig den lilla frun att invända.
» A h, det är bara affärer, » blef det korta svaret.
Men då grosshandlar Bergman en stund senare vid pulpeten i sitt kontorsrum bröt brefvet, föll fotografien af en liten gosse ur detsamma, och han betraktade ganska länge med blandade känslor det lilla ansiktet, hvars drag hade en omisskännelig likhet med hans egna.
Så läste han brefvet, skrifvet med en ovan handstil och illa stafvadt.
Gossen, ja han artade sig bra, men så kom den gamla visan om penningar till kläder o. s. v. Han ref retligt sönder papperet och kastade bitarna i kakelugnen.
Det var i alla fall en förarglig black om foten för honom, den där förbin- delsen, nu sedan han var gift.
Och en vac- ker dag skulle kanske- den simpla människan komma och ställa till en scen inför hans hu- stru, så vida hon icke finge sina fordringar tillfredsställda; ty han kände af gammalt hen- nes humör.
Grosshandlar Bergman försjönk i betrak- telser, och han grubblade förgäfves sin hjärna med, hur han skulle finna en utväg att af- hjälpa möjliga förvecklingar och obehag.
A l l t i världen fcresväfvade honom som hjälpme- del utom detta enda: att visa sin hustru — • % fullt förtroende ».
g ib^™J " - nÄ r 79
I D U N 290 Fru Hjulmans klagovisa.
' in sorg jag nu vill skrifla, WwM O läsarinnor, inför er, S Ty tänk, se ' n vi blef gifta, Jag knappast Hjulman ser.
I forna, sälla dagar Till mig att fara var han mån.
Nu kilar han så lätt ifrån, Och därför så jag klagar: Med krokig rygg och bara knän Han skalar kring det hela län Och kör omkull båd ' folk och fän.
När sist i någon backe Han brutit af sin nacke, Jag fäller nog en sakna ns tår Ändå vid Hjulmans bår.
Men ljufligt blir att slippa Den grymma oro nu jag har; Medaljer i en knippa Jag har ju alltid kvar.
Och för mitt minne skall han stå, Som sist jag honom sett, I permissioner af trikå Med flottig grå kaskett, Oeh dessa vackra orden Jag låter sätta på hans vård: » Här hvilar en som slog rekord Och stöp för fosterjorden Uti en ädel sport.
&gt; Det blir ju enkelt, klart och kort.
Och så jag låter rista I ena hörnet se ' n på sned En bild af hans velociped, Att ända i det sista Den liksom följer med.
Och edra skråmor glömmen, I alla, som han åkt omkull, Och ej er vrede tömmen Uppå hans döda mull!
Men flickor, flickor, sist till er Ett hjärtligt menadt råd jag ger: Visst är om män det fasligt tunt, Och giftas är er alla undi, Men mycket bättre ensam gå Än att till man en herre få Som åker » Målarn rundt ».
Snor re.
Ur mitt lif i Kina.
Ett minne af en svenska, nedskrifvet för ldun. "
T J e k v ä m t utsträckt i en hvilstol på en af de J^ji) stora verandor, som omgåfvo vårt hus i Shanghai, låg jag o c h njöt af aftonens sval- ka, glad öfver att solen ändtligen försvunnit bak- om horisonten, så att man kunde våga sig utom dörren, utan att få solsting.
Med ens väcktes jag ur mina tankar af en kinespojke som anmälde: » Vagnen är framme min fru ».
Strax därefter ut- kom min » amah » med hatt, parasoll och en liten tunn schal, hvilket allt jag ikläd te mig och skyn dade, åtföljd af min lille sexårige son Göran, ned för trappan och ut på gatan, där min man redan satt i V H g o e o med töinmarne i h * nden, färdig att föra oss på den vanliga promenaden till Zikaway, ett litet europeiskt värdshus, beläget ' / » mil från Shanghai.
Vägen dit var på den tiden den enda farbara utom staden.
Vädret var förtjusande o c h färden högst ange- näm.
Alla persikoträd stodo i full blom o c h in- höljde de små kinesiska bambuhyddorna i en oändlig rosasky.
Som vanligt läto vi hästarna stanna vid en krökning af vägen, steso ur vagnen och gjorde en promenad till fots på en af de många gångstigar, som leda in åt landet; det intresserade o ?s att se de olika kineshemmen.
Oftast voro kvinnorna ute på fälten och bearbetade jorden med långa hac- kor, under det att karlarne sutto hemma, rökte, lagade maten o c h sågo efter barnen; en o c h an- nan gång kunde man träffa hustrurna hemma, sysselsatta med att spinna eller väfva.
Öfverallt mottogos vi vänligt och undfägnades med te; tekannan med små koppar stod alltid framme på bordet, hur tarflig än stugan var.
Se- dan vi smakat på deras te o c h tackat för den vänlisa gästfriheten, följdes vi af hela familjen, under ett oändligt ordsvall, en bit på vägen; vi talade svenska, när vårt lilla förråd af kine-siska tagit slut, o c h detta upptogs med gester och gladt skratt.
Väl utkomna på landsvägen, upppstego vi i vag nen och fortsatte vägen hem.
F ö r alt inkomma i den europeiska staden måste vi passera ett ki nesiskt kvarter o c h blefvo högeligen förvånade öfver att på en af gatorna hindras af en stor folk- samling.
På vår fråga om anledningen härtill fingo vi veta, att Ko-fong-zing, en af Shanghais rikaste o c h äldste mandariner (han var näml.
91 år), hade dött, samt att hela hans hus nu, dagar- ne före begrafningen, var öppet för alla, både ki- neser o c h européer, hvilka ville beklaga sorgen samt se på ståten.
Ofverlycklig att slutligen få inträda i ett man- darinhem, en sak som annars aldrig tilläts en europé, ville jag gerast stiga ur vagnen och gå in, men antog vid närmare eftertanke min mans förslag att först resa hem o c h äta middag, till hvilken vi hade inbjudit en ung svensk, anställd på kontor därute, och sedan tillika med honom återvända dit.
Middagen föreföll mig aldrig vilja taga slut, och det var mig en stor lättnad, när vi fingo bryta upp och börja vår vandring till Ko-fong zings pa- lats.
Då vi slutligen kommit dit, inträdde vi uti en lång, smal vestibul, där mandarinens alla vapen voro uppställda omkring väggarna.
Upplysningen utgjordes af dunkla kulörta papperslyktor, hvilka spredo en härsken röklukt genom hela huset.
Inkomna i våningen, passerade vi genom en full- komlig labyrint af rum, nästan alla likadana.
Möbleringen utgjordes af ett fyrkantigt bord midt på gofvet, fullt af kinesiska anrättningar, troligen skåderätter, ty jag såg ingen af de besökande smaka något däraf.
Vidare stodo där några fyr- kantiga trästolar, öfverhängda med dyrbara, svarta sidentyger; väggarna voro rappade och äfvenledes behängda med dylikt tyg, på hvilka alnslånga bokstäfver voro broderade i guld.
Ju längre vi inträngde uti våningen, de^to tyd- ligare uppfångade vi ljudet af en skärande mu- sik, bestående af pipor och flöjter, hvilka obarm- härtigt handterades af kinesiska amatörer, de oumbärliga messingstallrikarne saknades icke hel- ler i orkestern — det hela utgörande ackompag- nement till den bedröfligaste sång.
Troget följan- de musikens toner, framkommo vi slutligen till det allra heligaste.
Detta rum, det största i hela våningen, upptogs i fonden af ett trappformigt altare, öfverkladt med hvitt tyg, och från golf till tak fullsalt med granna kulörta blommor, roliga människofigurer o c h djur, alltsammans af papper.
På nedersta afsatsen stodo endast några små lampor, hvaraf blott ett par voro tända.
Midt framför altaret låg en stor rödblommig sil- keskudde, o c h på ömse sidor därom stodo de sörjande — endast de manliga — 8 till 10 på hvarje sida, alla iklädda långa, hvita kåpor.
Allt emellanåt kom én mandarin inrusande o c h föll på knä på den stora kudden framför altaret, lä sande sina böner öfver den döde, tändande på en och annan lampa, hvilken han sedan släckte för att tändas af den nästkommande.
Allt detta försiggick under den afskräckande musiken och sången, i rask takt, hvarför det heta blef så komiskt, att man ibland tvangs att lo.
Jag såg till och med de två äldsta af husets sö ner, som stodo bland de sörjande, vända sig bort och skratta, de voro båda anställda i kine- siska tullen och mycket i beröring med européer, hvarför de troligen insågo, huru löjligt allt måste synas oss.
Vi stodo just i begrepp att gå, då den - äldste af sönerna, s o m genom affärer kom- mit i beröring med min man, helt artigt kom fram till mig o c h frågade, om jag ville se det rum, där den döde låg.
Jag tackade förtjust.
Han tog då min hand o c h förde mig genom en liten dörr ut i rummet bakom altaret.
Jag fann där endast en kolossal träkista, tilltagen sä stor, att den skulle rymma den metallkista, hvaruti mandarinen låg, jämte all den föda, s o m den döde anses böra hafva med sig till sitt sista hvi- lorum, o c h hvilken nedlägges, prydligt utsirad, mellan de båda kistorna.
Rummet var fullt af tjutande gråterskor, hvilka i sanning gjorde skäl för sin betalning.
Jag kände mig ytterligt besviken, hvarför jag, ehuru jag trodde 1894 det vara lönlöst, beslöt fråga min ledsagare, om det ej ginge an att få sc lady Ko fong zing n:r 1?
Han skrattade, men svarade ett bestämdt nej!
Jag bad dock så enträget, sade att detta var ett till- fälle, som aldrig me-a yppade sig för mig, att få se en af landets förnämsta damer, att det skulle vara ett minne för mig hela mitt lif m. m., men » han kunde ej bevilja min anhållan, det stred emot kinesernas bruk ».
Det var alltså ej värdt att tänka mera på den saken; jag tog min led- sagares arm, och vi gingo ut till mitt sällskap.
Det återstod oss nu endast att tacka för allt till- mötesgående o c h säga farväl till de unga sönerna.
(Slut i nästa n:r.)
U r notisboken.
Drottningen och flottkarlarne.
Drottnin- gen företager nu dagligen rid- och körturer på sin norska upphållsort efter att ett par dagar i förra veckan ha hållit sig på sina rum.
De senaste dagarne har hon flere gånger med stort intresse åsett timmerflotlningen i Skinnarbölelfven, där i år mycket timmer har flottats.
Under dessa ut- flykter har hon flere gånger kommit i håg flott- karlarne med penninggåfvor.
Här om dagen var flottmanskapet af drottningen inviteradt till mid- dag på Skinnarböl, och som vädret var vackert, var det dukadt ute på gården utanför hufvudbygg- naden.
Under måltiden trädde drottningen vid prins Eugens arm ut bland arbetarne med en hjärtlig hälsning.
Sedan gästerna äfven trakterats med kaffe, fick hvar o c h en af dem med sig hem ett stort paket mat och andra goda saker.
Drott- ningens afresa skall, enligt förljudande, vara ut- satt till den 8 d:s.
• På nytt från hemmet!
Den försämriug i kronprinsessans hälsa, som under senaste tiden inträdt, har föranledt en konsultation, som ägt rum på Tullgarn, och de därvid närvarande lä- karne ha afgifvit följande förklaring: På grund af den försämring i kronprinsessans hälsotillstånd, som under sommaren allt mer accen- tuerats, tillråda vi, att kronprinsessan må afresa till Baden för att därstädes rådfråga prof. Erb i Heidelberg, den mest framstående specialist på det nervpatologiska området i Tyskland.
Då vi icke kunna tillstyrka en förlängd vistelse på Tullgarn och vi bestämdt afråda en föreslagen vistelse på Sofiero såsom öfvergångsort före af- resan, finna vi lämpligt, att afresan från Sverige sker med snaraste.
A. Werner.
Till följd af ofvanstående utlåtande har afre- san till Baden bestämts att äga rum den 11 den- nes, och konungen har, då läkarne uttalat sin farhåga, att kronprinsessans skilsmessa från sina närmaste kunde framkalla samma oroande symp- tom som vid hennes senaste afresa från Sverige, medgifvit, att de två äldsta prinsarne må medfölja till Baden, för att vistas där med kronprinsessan under några veckor.
* Två dödsbud.
I Lund afled den 27 aug.
i en ålder af 82 år professorskan Hedvig Tugen- dreich Lindgren, född Richter, änka efter den lär- de prosten och kyrkoherden i Väckelsång, teologie professorn dr Nils Lindgren.
Hon efterlämnar två söner, professorn i anatomi vid Lunds universitet dr Hjalmar Lindgren o c h borgmästaren i Oskars- hamn Bertrand Lindgren, samt barnbarn.
Föreståndarinnan för elementarläroverket för flickor i Sala, fröken Maria Katarina Sandberg, afled i Vennersborg den 30 aug.
47 år gammal.
En brollopsgåfva, som heter duga.
Så- som lysningspresent har ingeniör Alfred Nobel i Paris till sin brorsdotter, fröken Ingeborg Nobel på Getå, som här o m dagen vigdes med grefve Carl v o n Frischen Ridderstolpe, öfverlämnat ett gåfvobref å en million kronor.
I DU N 1894 Kungl.
operan gaf i måndags » Carmen » inför en talrik publik, som var synnerligen iiflig i sitt bi- fall.
Förnämligast hyllades fröken Almati, som i denna operas titelparti, som bekant, har en af sina bästa uppgifter, samt hr Ödmann.
hvilken som don José var förträffligt vid röst.
Operan i sin helhet gick under hr Hennebergs ledning förträffligt.
I onsdags uppfördes » Regementets dotler » med fru Qlcjine Moc såsom gäst i litelpartiet.
Den öfriga rollbesättningen är i hr Sellergrens, fru Strandbergs, hrr Bratbosls o c h Grafströms händer.
Till fyllnad i programmet gafs balett ur » Truba- duren ».
Ida Aalberg.
En härligt uppfriskande fläkt af den verkligt stora sceniska konsten har med de första höst- dagarne dragit fram öfver vår hufvudstad i och med uppträdandet af den ryktbara artist, hvilkens bild och karaktäristik Idun redan i sitt förra num- mer bringade.
Denna fläkt bar visserligen rifvit upp mycket damm här och hvar, hvilket, som kändt, har en otrolig förmåga att i fred och ro lagra sig i våra väl omstoppade teatervråar.
Man har från vissa håll redan i förskott illa ondgjort sig öfver de stolta vittnesbörd, som föregingo den tinska konstnärinnan » Att tala om Sarah Bern- hardt och Eleonora Duse — det är då oförsynt! » ropade man.
» Äro vi icke oss själfva goda nog, utan att man nu åter engång skall besticka oss med det främmande bjäfset? » Men denna fläkt har ock fört frisk luft med sig, en stärkande vårlig luft, som på de tätt packade åskådarbänkarne kommit ögon att glänsa och hjär- tan att klappa af den upplyftande entusiasm, som endast den sanna konsten skänker.
Och långt sedan dammhvirflarne ha lagt sig, skall gömmas i publikens hågkomst en uppriktig tacksamhet för den sällsynta njutning, som Ida Aalberg-kvällarne beredde oss.
Ty hon kom och segrade.
Belackarstämmorna hlefvo för hvarje ny dag, hvarje ny roll, hon gjorde, allt mindre högljudda.
Man upphörde att jämföra.
Bernhardt, Duse och våra egna mer eller mindre » fixa » stjärnor — hvad hörde de egentligen hit?
Man stod inför en personlighet, som i allt var helt sig själ /, och man var glad att kunna få taga den som den var, äkta och hel och utan några jämförande mätningar, som kun- na vara väl så behändiga för polissyften, men hvilka sannerligen komma till korta på andliga områden.
Den teaterkännare, som i Idun gaf en skiss af Ida Aalbergs konstnärskap, synes oss så väl hafva träffat dess kynne, att ej vidare kräf- ves, det vi här utbreda oss.
Vi vilja därför inskränka oss till några korta antydningar öfver de tre olika program, vi hunnit se, när detta skrif- ves, och endast lägga våra läsarinnor på hjärtat, att enhvar, som kommer i tillfälle därtill, ej må försumma att skaffa sig njutningen af ett person- ligt teaterbesök, då nu Ida Aalberg-tournéen går ut på en rundfärd genom en del af våra lands- ortsstäder.
På lördagen inleddes gästföresfällningarna med » Kirsti Fleming », ett historiskt skådespel från 1400-talets Finland af G. con Numers i fri be- arbetning af Harald Molander.
Stycket lider visserligen af lätt påtagliga tekniska brister, men är i hög grad dramatiskt verkningsfullt och er- bjuder i titelrollen en framstående skådespelerska de rikaste tillfällen till ett glänsande, bravurmes- sigt spel på känsloskalans mest skiftande strän- gar — ett ypperligt uppvisningsstycke alltså, äg- nadt att från första stund gifva ett begrepp o m vidden af fru Aalbergs konst.
I » Cameliadamen », Dumas bekanta stycke, som gick på söndagen, nådde fru Aalberg emel- lertid en mera samlad och därför kanske också ännu mera gripande verkan genom en sida af sitt temperament: den tolkning, hon gaf Marguerite Gautiers oändligt hängifna, allt offrande kärlek, torde sent glömmas af den fulltaligt närvarande elitpubliken.
I tisdags uppfördes för första gången Zolas skakande skådespel » Thérése Raquin ».
Nekas kan icke, att detta styckes öfver höfvan pinsamma, men i det hela föga dramatiska och uttänjda in- nehåll tycktes göra ett nästan motbjudande in- tryck på publiken, ehuru fru Aalbergs skakande framställning af samvetskvalens marter naturligt- vis följdes med andlöst intresse.
Att särskildt framhållas förtjänar ock fru Molanders verkligen utmärkta bild af den gamla lamslagna modern.
Det sällskap, som omgifver fru Aalberg, må väl delvis betecknas som ett s. k.
» stjärnsällskap », det vill säga att det är sammansatt af icke fullt jämna krafter.
1 fru Molander äger det emeller- tid — som redan nämnts — en skådespelerska af rang, och hr Linden företräder ganska godt de manliga hufvudrollerna.
Samspelet är ock- så värdt allt erkännande, och de sceniska arrangementen motsvara fullt hvad man vän- tat af den framstående regissören.
Den finska konstnärinnan samlar dock så helt intresset om- kring sin sällsynta personlighet, att man skulle glömma och öfverse med äfven mycket större bri- ster i det öfriga än här behöfver vara fallet.
Extra fin Ellen Hartman gjorde i tisdags sitt återinträde på k.
Dramatiska teatern som fast medlem af den scen, på hvilken hon förut beredt vår publik så många angenäma stunder och där hon kvarlärn- nat ett tomrum, hvilket hittills ingen mäktat fylla.
Det var som Suzanne de Villiers i » Sällskap, där man har tråkigt, » en intagande roll, hvilken sär- deles väl lämpar sig för konstnärinnans dramati- ska skaplynne.
Lilla Jinskan.
Skiss för Idun af Gerda Meyerson.
M i n n s du den dag, då du och jag först blefvo goda v ä n n e r?
Jag minns ej rätt, hur det gick till, ty utau att man vet och vill iuan ofta till hvarann sig drsgen känner.
skref hon en gång i mitt album.
När jag nu läser dessa rader, ser jag henne så tydligt för mig och genomlefver åter i minnet vår vänskaps korta dagar.
Det förefaller mig, som ljödo hennes lätta steg utanför min dörr, som skulle jag nästa mi- nut få höra hennes.
knackning.
Jag kan se henne komma in, frisk som en vårvind, kan känna hennes mjuka armar om miu hals, där jag sitter vid skrifbordet och hon som vanligt ställer sig bakom stolen, böjer mitt hufvud bakåt och kysser mig på sitt eget alldeles särskilda sätt.
&gt;52) Hon smektes gärna, men det låg ingen- ting sentimentalt i hennes smekningar.
Hon var en natur, som hade behof af att visa sina känslor, och när hon kom till mig så där någon eftermiddag för att i nio fall af tio locka mig med sig ut att spatsera, var hon vanligtvis så full af lif och lefnadslust, att hon nödvändigt måste krama mig en smula.
Det var något barnsligt och vekt hos henne, och den mjuka sjungande finska accenten passade så väl till hennes friska, aldrig sto- jande munterhet.
I allmänhet såg hon inte bra ut, därtill var hon mycket för blek, men när hon blef rädd, ifrig eller förlägen, fär- gades hennes kinder af en klar rodnad, som gjorde hennes lilla ansikte obeskrifligt inta- gande.
Första gången jag såg henne — det var en kall januarimorgon, då hon kom upp på gymnastikinstitutet och frågade mig, som just stod och värmde mina händer framför ka- minen i tamburen, efter professorn — då var hon så rödblommig både af kyla och förlä- genhet och såg så söt ut, att jag bara såg på henne, utan att komma mig för med att svara.
Hon trodde, att jag icke förstått henne.