Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet anför för afstyrkande af sistberörda motioner äro, om man ej såsom väsendtligt afser don ofvan anmärkta s. k. ”olägenheten” för resande och rättskipande, af särdeles underhaltig natur och ej alldeles öfverensstämmande med sanningen.
Någon rättighet för gästgifvare att utskänka bränvin åt sina grannar eller deras drängar var aldrig af ålder beviljad.
Och då man säger orsaken till embets- och tjenstemäns uteslutande från befogenhet att tillverka bränvin härröra derifrån, att ”den, som skall öfvervalla en författnings efterlefnad, icke bör sjelf utöfva den näring, hvars ordnande samma författning åsyftar”, så har man glömt att kasta en blick på tillverknings-förordningens lista §, der äfven för ecklesiastik embets- och tjensteman, kyrkobetjent, fölkskolelärare och praktiserande läkare är förbjudet att med bränvinstillverkning sig befatta — ehuruväl hvarken prestens eller läkarens befattning med fyllerilastens offer kan anses för ett öfvervakande af bränvinstillverknings-förordningons föreskrifter.
Lika underhaltigt är det skäl, som anföres mot Prosten Lundholms motion, att nemligen ”begreppet torgdag icke i lagstiftningen är bestämdt”.
När sådana torgdagar, enligt Konungens Befallningshafvandes resolution, på en viss ort kungöras, så behöfs icke att någon lagstiftning definierar deras begrepp.
De finnas der ändå och en åklagare kan derom till bevis få svart på hvitt.
Yigtigt är att förekomma att icke s. k. nykterhetsvärdshus samt andra mat-, dricks- och öiförsäljuings-ställen urarta till obeskattade krogar.
Ett af Herr Dahm för detta ändamål framstäldt förslag har Utskottet afstyrkt med hänvisning till det i 31 § nyttjade ordet ”salubod”, hvilket, efter Utskottets tolkning, lärer inbegripa mycket mer än handelsbod.
Det hade varit en upplysning af stort värde, Samm ans. Bevilln.-, Lag- samt Allm.
Besv- och Eicon.-Utskottets Bet.
N:o 11. 23 om Utskottet här behagat hänvisa till det lagrum, eler begreppet salubod blifvit sä bestämdt, att det kan omfatta bäde ölstugor, mjölk- och brödmagasiner, nykterhetsvärdshus m. m.
För den olärde torde den gjorda distinktionen mellan salubod och handelsbod vara allt för lin för att kunna förstås.
De okunniga mat- och ölmånglarne skulle vida bättre veta, hvarefter do hade att rätta sig om § 31 erhölle följande lydelse:
I öppen salubod för handel med andra varor än bränvin, åtvensom å do ställen, der födoämnen eller icke brända eller destillerade drycker försäljas till förtäring pä stället, vare bränvins-utdelning, äfven utan betalning, förbjuden”. af Riksdags-fullmägtigen Nils Pettersson från Calmar län: ”Då jemväl jag varit en af de flera, som vid denna riksdag motionerat förändring i hittills gällande stadganden rörande fördelningen utaf do för bräuvinsmiuuteringen och bränvinsutskänkningen i städerne inflytande afgifter, samt de skäl, hvarmed Utskottets pluralitet afvisat ifrågavarande ändringsförslag, icke varit egnade att bibringa mig någon annan öfvertygelse än den jag, redan vid riksdagens början, såsom motionär i ämnet tillkännagaf, så anser jag mig skyldig att anmäla min reservation mot den punkt i Utskottets utlåtande, som afser att åt städerna fortfarande bibehålla dessa afgifter odelade.
Utskottet, som erinrar att denna fråga redan vid sistförflutne riksdag varit föremål för öfverläggningar, åtnöjer sig hufvudsakligen med ett återupprepande af de skäl, som då anfördes till stöd för städernas ofvanberörda förmenta rätt, — Att sålunda riksdag efter riksdag åstadkomma samma bevisning må visserligen vara beqvämt, men öfvertygar likvisst icke i en fråga, der det ånyo återkommande klandret redan i sig innebär ett bevis om missförhållanden, som böra rättas, på samma gång frågans förnyade framträdande, isynnerhet då motionärerne äro många, innefattar en vink derom, att de skål, som anfördes sista gången, icke blifvit af opinionen godkända och alltså icke böra anföras omigen.
— Yår bränvinslagstiftning, sådan densamma nu gestaltat sig, räknar ej högre ålder än från 1854; och då nu icke är fråga om något annat än en ändring af det missförhållande, som genom den nya bränvinslagstiftuingen uppstått mellan städernes och landets försäljningsafgifter, synes det mig vara väl tidigt att tala om städernas häfdvunna rätt.
I fråga om bränvin och bränvinslagstiftning har jag mig deremot bekant en annan rätt, som räknade till sin förmån häfden af nära ett helt sekel, jag menar jordbrukarens rättighet till husbehofsbränningens utöfning.
Der fanns verkligen en häfdvunnen rätt, der fanns hvad Utskottet kallar vana, och likväl mötte en förändring härutinnan föga betänklighet.
Här åter är alls icke fråga om någon sådan rätt eller att fråntaga städerna någon deras af gammalt egande förmån, utan endast en ganska billig begäran, att städerna må åt landet något dela med sig af den stora vinst, som i och med vår nya bränvinslagstiftning, hvars stadganden göra försäljning af bränvin så godt som omöjlig å landet, men i så ymnigt mått kom städerna till godo.
Om jordbrukaren för det intrång, som sålunda skett i hans rättigheter, fordrar någon ersättning af de kommuner, hvilka häraf uteslutande skörda vinsten under det att han ensam drager förlusten, är detta ett anspråk, hvars befogenhet Utskottet, mera skämtsamt än lyckligt, söker jäfva med det inkastet, att landtkommunerna, såsom konsumenter af såväl städernas öfriga varor, som af deras bränvin, skulle kunna sträcka sina påståenden jemväl till åtskilliga andra afgifter, som för borgerlig näring och rörelse till städerne erläggas.
Detta 24 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm.
Bes v.- och Ekon.-Utskottets Bet.
N\o 11.
Utskottets yttrande torde svårligen vara allvarligt mcnadt; men skulle händelsevis någon stadsbo häraf taga sig illa vid, vill jag endast erinra om det alldeles exceptionela förhållande, hvari vår bränvinslagstittning befinner sig och huru föga handteringen med denna vara låter sig jemföra med andra stadsmannanäringar.
Huruvida åter, såsom Utskottet säger, städerna fortfarande hafva af nöden att få behålla dessa afgifter så nära odelade för sin fattigvård, sin folkundervisning och O O ' O polis etc., kan jag icke så noga bedöma, men det tror jag mig veta, att, under det åtskilliga städer rent af råka i villrådighet vid användandet af dessa deras nya ökade inkomster, finnas deremot landth om muner, hvilkas håde fattigvård och folkskola måste ligga så godt som nero af brist på medel till deras behöriga upprätthållande.
På alla dessa skäl och då städerna numera med bränvin förse icke allenast sina egna utan jemväl landsbygdens konsumenter, hvilka sednare, enligt af Borgare-Ståndets representanter inom Utskottet benäget meddelade upplysningar, just äro de flitigaste afnämare å städernas minuterings- och utskänknings-ställen, yrkar jag att den kommun, konsumenten tillhör och som ensam får draga de skadliga följderna af hans drvckesbegär, jemväl må dela den skatt, hvarigenom Staten trott sig kunna lägga ett. hand på hans onda böjelse, samt att följaktligen utmiuuterings- och utskänknings-afgifterna måtte länsvis, i proportion efter folkmängden, fördelas lika mellan städernas och landtbygdens kommuner!” Häri hafva Iiiksdags-fullmägtige Håkan Olsson från Christianstads län och J.
Smedberg från Elfsborgs län instämt. af Riksdags-fullmägtigen A. W. Uhr: ”Emot Utskottets, efter långa diskussioner och 2:ne voteringar, fattade beslut att bibehålla 24 §:s 2 mom. oförändradt, får jag mig reservera.
Då af 23 voterande 11 voro för afgifternas fördelning efter folkmängd länsvis, och af 22, 10 för dess indragande till Staten, så synes huru delade tankarne varit.
Skulle det vara sanning, att den kommun, inom hvilken spirituösa drycker försäljas, ensam lider af superiet och dess följder, huru då förklara rättvisan deraf att å landet inkomsten af bränvinsförsäljningen skall delas emellan alla socknar?
Är det åter sanning, att det egentligen är de som supa, som lida af superiet och, i följd deraf, ofta nog på ett eller annat sätt falla den kommun till last, inom hvilken de bo, så blifver orimligheten af nu varande bestämmelse än iner i ögonen fallande.
Ändamålet, hvarför försäljningsskatten blifvit anslagen till kommunerna, kan ingalunda vara någon annan än att genom medlens användande till folkets upplysning och förädling minska om ej alldeles förekomma fylleriet, samt att lätta tungan af dess olyckliga följder; och är ej detta lika behöfligt på landet som i staden?
Rättelse har äfven blifvit sökt af flere motionärer dels inom Riks-Stånden, hvilka i Betänkandet äro omnämnde, dels inom Sammansatta Utskottet, hvilka förslag, emedan de blifvit afslagne, icke i Betänkandet omnämnas.
Så har blifvit föreslaget: ”det all försäljningsafgift skall inbetalas till Ränteriet, och derifrån först utgå till städerna så mycket som svarar emot den inkomst, de före denna författnings tillämpning haft af försäljningen i medeltal under ett visst antal år, och det öfriga fördelas på hela länet efter folkmängd.
Att hela ifrågavarande afgift delas inom länet efter folkmängd, men städerna dervid tilläggas dubbelt emot landet.
Att städerna och landet få hälften hvardera, och slutligen Att Sammarin. Hemlin.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Blem.-Utskottets Het.
N:o 11. 25
Att hola skatten ingår till Staten.”
Men intet af dessa förslag lyckades vinna framgång.
Städernas anspråk, att allt framgent få oafkortad? behålla denna inkomst, äro så orimliga och rättsvidriga att ingen lärer tro på möjligheten deraf.
Utskottets motiver äro äfven så klena, att det deraf synes huru dålig sak man haft att försvara; så säges att städernas förmenta rättighet är häfdvunnen; någon annan häfd lärer dock ej vara gällande än urminnes-, vidare att de gjort sig säkra på fortfarandet af denna inkomst, och derföre inlåtit sig i så stora företag, att, om rättvisan nu helt tvärt skulle göra sig gällande, de skulle komma i alltför stor förlägenhet.
Nå väl! jag vill ingens ofärd; låt oss derföre antaga något lämpligt jemnkningsförslag såsom öfvergång, hellre än att längre insöfva städerna i sin öfvertro.
Om lämpligheten af det nya tillägget vid den 34:de § (33:dje gamla) är jag mycket tveksam.
Jag befarar att man, genom att på detta sätt söka förekomma missbruk, lagt för stora hinder för det oskadliga, som man ej haft för afsigt att förbjuda.
I fråga om den vid 35:te § (34:de gamla) föreslagna skrifvelsen, som helt oförmodadt tillkom, är jag äfven af olika tankar med Utskottets pluralitet, eller rättare i beslutet, ty man torde ej med full säkerhet kunna säga att de fleste derom varit ense.
Huru ofta har jag ej hört den satsen vidhållas, stundom med, stundom utan skäl, att man ej bör onödigtvis besvära Hans Majit, i mindre vigtiga ämnen, och månne just detta fall var så nödigt?
Huru lätt hade det ej varit för Utskottet att deruti höra någon eller några vetenskapsmäns yttrande öfver det undergradiga bränvinets skadlighet i jemförelse med det som håller 46 procent?
Bränvin är ej något nytt ämne, ej heller har det fått någon ny tillsats, tvärtom har rening deraf blifvit anbefalld; det. behöfver sålunda ej undergå någon ny analys i och för denna frågas besvarande, så godt sig göra låter.
Skall frågan åter fullständigt och med säkerhet kunna hesvaras, så fordras dertill en större kännedom om menniskan än någon för närvarande eger och länge nog torde dröja innan någon kan förvärfva, hvadan skrifvelsen är så mycket onödigare.”
I denna reservation halva Riksdags-fullmägtige J.
Lekberg och P.
Hedström instämt.
Prot. 1859 & 1860. 5 Sami. 2 A/d. 8 Hä/t. 4 26 Sammans.
Hevilla.-, Lag- samt Allm.
Hesv- och Ekon.-Utskottets
K:o 11.
Förslag till Förordning angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra, brända eller diAillera.de § 26 (ny).
1 stad ege vederbörande myndighet att bestlimma hvilka tider a dygnet minuthandel med och utskänkning af bränvin må vara tillåten.
Sktille anledning förekomma dertill, att utskänkning i stad af bränvin bör förbjudas vid marknad eller annat tillfälle, som i föregående § nämnes, eger vederbörande myndighet att jemväl derom meddela föreskrift. § (27) ny 28.
Under sön- eller helgedag må ej bränvin, som är föryttradt genom partieller minuthandel, till köpare utmätas eller utlemnas.
På landet vare å sön- eller helgedag all annan utskänkning förbjuden ån på gästgifvaregårdar vid måltider till resande, derest Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ej, på grund af särskilda omständigheter, undantag meddelat. § (33) ny 34.
Byte af bränvin mot bränvin eller andra varor äfvensom utlåning af bränvin vare lika med bränvinsförsäljning ansedd.
Köper någon bränvin gemensamt med en eller flere eller för två eller feres räkning, för att mellan dem delas, vare ansedd sorn hade han det ensam köpt och åt hvar och en af de öfriga sålt dennes andel.
Bevilln-, Lag- samt Allra. Besv.- och Ekon.-Utskottets Bet.
N:o 11. 27 Deri som säljer bränvin med vetskap om sådan gemensam handel, som i föregående moment omnämnes, vare jemväl ansedd sorn hade han till hvar och en af köparne föryttrat hvad på denne kommit. § (35) ny 36.
Då bränvin sändes med fartyg saltsjövägen, bör tullförpassning' bränvinet åtfölja samt kärlen ined tullförsegling vara försedda,- dock inbegripes icke härunder skeppsbesättnings förråd, räknadt till 2 kannor på man.
Förpassning å bränvin må ej af tullkammare utfärdas, innan afsändaren aflemnat tillverkarens, under edlig förpligtelse utgifna, bevis, att bränvinet år af honom å uppgifvet ställe tillverkadt.
Sådant bevis bör åtfölja bränvin då det, utan att sändas saltsjövägen, föres emellan inrikes orter eller i större parti än 60 kannor.
Yid införsel och transport af utländska brända eller distillerado spirituösa drycker gälle hvad särskildt derom stadgas. § (36) 37.
Å gästgifveri, der rörelsen är mellan flere åboer fördelad, skall en, af kronobetjent påtecknad, uppgift om den tid, hvardera åboen är till bränvinsutskänkning berättigad, vara anslagen hos den, som för tillfället försäljningsrätten utöfvar, och hos honom, under samma tid, jemväl skylt vara anbragt, på sätt i § 39 föreskrifves. § (42) 43.
Öfverträdes förbud som i § 27 gifvet är, vare lag som i § 41 sägs. § (44) 45.
Idkar någen minuthandel med eller utskänkning af bränvin å annat ställe, än dertill uppgifvet är, eller tillåter den, som icke är till utskänkning berättigad, att, då han i parti eller genom minuthandel säljer bränvin, något af det sålda på försäljningsstället förtäres, eller afhemtas i mindre belopp än han är berättigad att föryttra, eller förbryter sig den, som till minuthandel med eller utskänkning af bränvin berättigad är, mot § 25 mom. 1 eller 2, § 28 mom. 2 eller 3, eller § 31; 28 Sammans, lien ilin.-, Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon- Utskottets Bet.
N:o 11. böte första gången från och med 15 till och med 30 R:dr, samt andra gången från 30 till och med 60 R:dr, och vare dessutom andra gången sin minuthandels- eller utskänkningsrätt förlustig.
~ O Öfverträdes det förhud, som i § 25 mom. 3 gifvet är; vare bot första gången från och med 15 till och med 30 R:dr, andra gången från 30 till och med 60 R:dr samt tredje och följande gånger från 60 till och med 120 R:dr.
Handlande, som mot § 32 sig förbryter, böte första och andra gången enligt § 45 och håfve andra gången dessutom sin handelsrättighet förverkat. § (45) 46.
Förbrytelse mot § 4 mom. 2, § 22, § 28 mom. 1, § 29, 30, 35, 38, 39 eller 40, Btraffes med böter från och med 7
Då förbrytelse skett mot § 35, vare tillika det till salu hållna bränvin un derkastadt beslag och förbrutet. § (50) 51.
Underlåtes vid transport af bränvin föreskrift, som i § 36 gifven är, dömes varan förbruten, derest egaren ej gitter visa, att hon är af inhemsk tillverkning oller blifvit vederbörligen förtullad. § (52) 53.
R:dr svara 7 dagar, från 15 R:dr till och med 37 R:dr 50 öre ... 14 „ „ 37 R:dr 50 öre till och med 75 R:dr .... 21 „ » 75 „ „ „ ,, 150 „ .... 30 „ » 150 ,, * » * 225 „ .... 45 „ „ 225 „ „ „ „ 300 „ .... 60 ,, eller 2 månader o. s. v. — Ej må dock någon, för bristande tillgång till böter, mer än ett år i fängelse hållas, ehvad belopp böterna må utgöra.
Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottcts
Bet N:o 11. 29 § (53) 54.
Då minuthandels- eller utskänknings-afgift jemte böter enligt denna Förordning åd örn da blifvit, må, der tillgång till afgiften eller någon del deraf saknas, böterna ej kunna med penningar gäldas, utan skall den sakfällde i stället undergå det straff, som enligt § 53 mot böterne svarar. § (58) 59.
Å landet bör sockncnämnd och i stad stadens äldste egna synnerlig upp märksamhet deråt, att sådane förbrytelser varda till åtal angifna.
Rättighet att verkställa beslag tillkomme de i § 58 mom.
Beslag skall göras i två vittnens närvaro. 30 Sammans.
Hevilla-, Lag- samt Allm. Bernt.- och Ekon.-Utskottets Bet.
M:o Arik. lill Exp.-Ulsk, deri 17 Juli -18(50, kl. 9 t', m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående rättighet för Ronneby köping att, i likhet med städer få uppbära 4 af inom köpingen inflytande afgifter för minuthandel med och utskänkning af bränvin.
Uti en inom Yällofliga Borgare-Ståndet Täckt motion har Herr Palander, G. TU, yrkat, att, som den fördel, hvilken uti Kongl. Förordningen angående "vil koret! för försäljning af bränvin och andra spritdrycker blifvit städerna tillerkänd, nemligen att | af de afgifter, som i stad inflyta för minuthandel med och utskänkning af starka drycker, tillfalla staden, uppenbarligen tillkommit med afseende derpå, att bland städernas befolkning alltid uppstå stora behof af medel till bestridande af utgifter för kommunala ändamål, såsom fattigförsörjning, helsovård m. m., hvilka behof ökades i samma mån starka drycker derstädes ymnigare förtärdes; men alldeles enahanda förhållande egde rum inom flera af de större köpin garne och framför andra inom Ronneby köping, nämnde köping måtte förunnas rättighet att, i likhet med städerna, få uppbära £ af inom köpingen inflytande afgifter för minuthandel med och utskänkning af bränvin.
Upplysningsvis har motionären anfört, att Ronneby köping med nära 2,000 innevånare och således mycket folkrikare än mången af rikets städer, måste vidkännas betydliga kommunala afgifter, hvilka, enligt bilagdt intyg, årligen uppginge till 7,350 R:dr R:mt, i hvilket belopp folkskole-afgiften dock ej vore upptagen; att en dryg tunga drabbade köpingen derigenom att en mängd personer, hvilka ej kunde berga sig på landet, inflyttade till köpingen och förr eller sednare folie dess fattigvård till last; att fattigförsörjningen årligen kostade köpingen 3,000 R:dr; att det belopp, som för bränvinsförsäljiiing årligen tillfölle köpingen, ej öfverstege 300 R:dr R:mt, samt att köpingen visserligen med lätthet kunde vinna stapelstadsrätt, men måste afstå från denna förmån af brist på inkomster till aflöning af Borgmästare och Råd, bekostande af tullkammare med flere i sådant fall nödiga utgifter.
Sammans, Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets
N:o 13. 31 På sätt af särskilda Utskottets Betänkande vid 1853—54 års riksdag inhemtas, var det, med afseende på den olika ställning, hvaruti städernas styrelse och förvaltning befinner sig emot landtkommuncrnas saint i betraktande af städernas häfdvunna rätt att livar för sig omedelbart draga inkomsterna af utskänkningen af starka drycker, sorn städerna bibehöllos vid den af motionären omiörmälda förmån.
Då sålunda den grund, hvarpå nämnda förmån hufvudsakligen hvilar, icke eger tillämpning på Bonneby köping oell bilall till motionärens förslag dessutom skulle förnärma den öfriga delen af Bonneby församling, som icke tillhör köpingen, mea finge lika med denna vidkännas olägenheterna af brän vinsförsäljningsställena, utan att få dela afgifterna från dessa sednare, hemställer Utskottet, att ifrågavarande motion icke måtte vinna Bikets Ständers bifall.
Stockholm den 16 Juli 1860. !%:» 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Juli ISfio, kl. 9 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående tillägg till 0 § l mom. af gällande HandeU-ordning.
Uti en hos Högvördiga Preste-Ståndet väckt motion, hvilken blifvit till Ekonomi-Utskottet remitterad, men sedermera Ofverlemnats till Sammansatta Utskottets behandling, har Kontraktsprosten Källström föreslagit följande tillägg till 6 § 1 mom. af Kongl.
Maj:ts nådiga Handels-ordning den 22 December 1846: ”När tillstånd sökes att inom någon kommun å landet i öppen salubod handel idka, vare dock från de varor, som i sådan salubod må försäljas, bränvin och andra spritdrycker i det fallet undantagna, att kommunens sockennämnd, som öfver ansökningen höras bör, på för handen varande grundade skäl ett sådant undantag föreslår och påyrkar.”
Till stöd för detta förslag har blifvit anfördt, att enär, enligt nu gällande Handels-ordning, salubod finge å landet öppnas på minst tre mils afstånd Irån närmaste stad för försäljning af alla slags inhemska varor, kunde handel med bränvin och andra spritdrycker af svensk tillverkning i öppen salubod å landet bedrifvas utan all annan inskränkning än att handlanden icke sålde mindre qvantitet på en gång än 15 kannor.
Efterlcfnaden häraf kunde dock, såsom erfarenheten tillräckligen visat, svårligen kontrolleras.
Åtminstone kunde förbudet häremot på mångfaldiga sätt kringgås och gäckas, helst sedan landthandeln nu mera icke försmådde att öppna sina salubodar äfven uti sådana från den större trafiken aflägsna trakter, der tydligen ingen annan handel vore att påräkna än en i det närmaste okontrollerad ”brånvinskommers”, hvilken oftast med sig förde ett ökadt sedeförderf.
Då, oaktadt detta temligen allmänt kända förhållande, en kommun, som önskade skydda sig mot en sålunda öppnad öfversvämning af den härjande bränvinsflod, 32 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. liesv.- och Ekon.-’Utskottets
N:o 13. hvilken härigenom vore upplåten att fritt och utan all fördämning i alla riktningar utbreda sig, för närvarande saknade rätt att ens inom eget område förskansa sig emot det förderf, som för hvarje år allt mer och mer hotade att förstöra alla de goda frukterna af vår eljest i allmänhet kloka och väl beräknade bränvins-lagstiftning, syntes det motionären vara hög tid att Rikets Ständer, som för landthandlare hittills hållit öppen en nästan obegränsad frihet att drifva bränvinshan. del, nu äfven måtte vidtaga någon åtgärd att åt kommunerna medgifva frihet att, när de finna det behöflig!, åtminstone inom egna områden, emot sådant förderfligt hränvinsmånglcri i någon mån skydda och förskansa sig sjelfva.
Motionärens framställning synes hufvudsakligen föranledd af det sätt, hvarpå, efter hvad inhemtas af Utskottets denna dag afgifna Betänkande i anledning af väckta motioner om förändring i vissa delar af Kongl.
Förordningen den 27 November 1857, angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker, berörda Förordning på många orter blifvit sålunda kringgången, att flere personer sammanskjutit penningar till inköp af 15 kannor bränvin, hvilket belopp de sedan sins emellan delat i mindre partier.
Nämnde olägenhet har Utskottet emellertid sökt afhjelpa genom att stadga böter så väl för den, som köper bränvin gemensamt med en eller flere eller för två eller flores räkning, för att mellan dem delas, som ock för den som säljer bränvin med vetskap om sådan gemensam handel.
I öfrigt har man i ofvanberörde Förordning på allt sätt sökt förebygga, att landthandlare må genom bränvinshandl åstadkomma det sedeförderf, motionären öfverklagat.
Sålunda är der stadgadt förbud för landthandlare att idka vare sig minuthandel med eller utskänkning af spritdrycker och den landthandlare, som andra gången beträdes med sådan förbrytelse, blifver sin handelsrättighet förlustig.
Det enda slag af bränvinshandl, landthandlare alltså eger utöfva, är partihandel.
Vidare är brånvinsutdelniug i öppen salubod för handel med andra varor än bränvin äfven utan betalning förbjuden och den, som andra gången öfverträder detta förbud, förlorar likaledes sin handelsrättighet.
Slutligen äro böter stadgade för det fall att den, som i parti säljer bränvin, låter något af det sålda på försäljningsstället förtäras, och har Utskottet dessutom i sitt ofvanberörda Betänkande föreslagit, att enahanda ansvar må drabba den, som låter såldt bränvin afhemtas i mindre belopp än det minsta, han är berättigad att föryttra.