Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De mötte nu en båt, som de ropade an, och fingo höra, att längre in var i det närmaste allt landet upptaget, men i nordvest var det ännu plats för nybyggare.
Anund frågar de sina om deras mening och styr sedan i land.
Der bodde en man, som hette Erik; han följde Anund till den enda ännu ointagna sträckan der i nejden.
Stor var hon ej och ett väldigt fjäll sköt ut till vattnet, betäckt af nyfallen snö; det kallades Kallbak.
Anund såg på fjället och qvad:
Likt böljan är det onda
Lifvet för spjuthvässaren.
Hafvets gångare Hastar till fjerran land.
Länder rika och vänners flock Lemnar jag och till slut -- Klent är bytet, får jag
Kallbak och lemnade åkrar.»
“Mången“, svarar honom Erik, “har så mycket mist i Norge, att han aldrig får bot derför.
Tänker jag, att det mesta landet är upptaget i de goda trakterna och derför kan jag icke mana dig hädan.“
Han lofvar att lemna en del af sin jord och då stannar Anund.
Detta skedde ungefär år 900, således vid pass 16 år efter Ingolfs utflyttning.
Under den tiden hade så månge dragit öfver till den aflägsna ön, att det blef svårt för de sist ankommande att finna bland de många fjärdarna en, som dugde till bebyggande och icke redan tillhörde en annan.
Dock var Anund ingalunda den siste utvandraren.
Under de följande tvenne årtiondena, således ända till 920 fortforo invandringarne, men de voro mindre betydande.
De fleste gingo denna tid ut från sjelfva Norge.
För öfrigt fans det äfven efter den egentliga landnamstidens slut på sina ställen utrymme.
Så kom Erik röde år 950 från Norge och satte sig ned just i samma trakt som Anund träfot.
Det var samme Erik, som år 982 fann Grönland.
Så gick det till med utflyttningen till Island.
Icke alla drefvos af samma bevekelsegrund.
Somlige foro dit onekligen för nöds skuld, emedan de icke kunde stanna i hemmet.
För andra saknades dessa yttre tvingande omständigheter, de foro dit -- för ro skuld.
Hur mången af oss skulle väl vilja för ro skuld aflägga ett besök på Island?
Vi hafva dock, med ångans tillhjelp, gjort oss i viss mon till herrar öfver afstånden i rummet och tiden och hafva sedan dess så svårt att förstå, hur vi kunnat berga oss utan alla dessa hjelpmedel, som den nyaste tiden bragt med sig.
Hvart århundrade har gjort sitt till för att förbättra och underlätta och det är många århundradens arbete i denna riktning, som ännu icke kommit till stånd, då vi stå på väg att följa en landnamsman på hans första Islandsresa inemot det nionde seklets slut.
En veckas segling ligger för honom i allra bästa fall, om vi mäta afståndet mellan Norges och Islands mest närliggande uddar.
Men hvem svarar för väder och vind?
Svårigheterna synas ingalunda nedslå modet på vår utvandrare, nej, de elda honom.
Han kunde söka sig undan tyranniet i hemmet en tillflykt på närmare håll, på andra sidan Kölen, der andra flyktingar odlat i Jämtland, Herjeådalen och de inre delarna af Helsingland.
Han kunde söka sig en fristad i något annat af Nordens länder -- det var ju mången, som hade fränder i alla tre -- men han gör det icke.
Det skall vara god landskost på Island, hans fränder och vänner hafva farit dit, icke vill han ensam stanna efter.
Att begifva sig ut på äfventyr för äfventyrets skuld, att kasta sig in i faror blott och bart för att vara i fara, det var icke ovanligt, utan rent af charakteristiskt för nordbon.
Kunna vi undra derpå?
Den tidens oro, då inflyttningarne i norden skedde, var nu förbi.
Alla förhållanden, enskilda och allmänna, ordnade sig alltmera.
Man odlade sin jord, skötte sin boskap, umgicks med sina grannar, samlades vid gudahusen och vid thingen.
Men icke var detta nog!
De nordiska folken befunno sig nu i ungdomsåldern, då blodet sjöd i ådrorna, då man kände sina krafter växa och blott önskade att få tillfälle att pröfva dem.
Hvad tjente det till att nedlägga för mycket arbete på åkerbruket eller andra det husliga lifvets sysslor, som lika väl förrättades af de öfriga, och när man kom ibland andra, hvar fans den, hvilken man kunde ingifva någon aktning för styrkan, som ej var pröfvad, för hugstorhet, som aldrig uppenbarat sig?
För öfrigt fans till all denna tidens oro en djupare grund, som jag framdeles får påpeka.
I det gamla Rom var det sed att börja de inre stridigheterna, när inga yttre fiender hotade.
Jag vill visst icke förneka, att inre stridigheter funnos i Norden under dessa tider, men det är dock skillnad deremellan, när menniskor bo inklämda mellan trånga stadsmurar, så att man icke kan undgå att hafva för ögonen dem man missunnar eller fruktar, och när man bor i ett vidsträckt land, der befolkningen icke är öfverdrifvet tät, men afstånden så mycket större.
Man kan säga att i viss mon hafva vi här motsatsen till förhållandet i Rom.
Man fann icke tillräckligt att göra hemma och derför begaf man sig ut på äfventyr.
Man rullade sitt skepp till sjön och lemnade hemlandets kuster, man lade i land och härjade, der man ingen fiende hade, man anföll ett skepp, hvars höfding man ej kände, man gick ur fara i fara och ju större de voro, dess mera välkomna -- och när man gjort sig känd och fruktad, vände man hem, stolt öfver segrarna och viss om sitt inflytande.
Derföre när det föll någon in att begifva sig ut till Island, för att sätta sig ned der, var det ingen, som förvånades deröfver.
Det var något nytt att försöka.
De ständiga färderna hade gjort folket förtroget med sjön och man egde skepp, som kunde trotsa stormarna.
Till allt detta kommo just nu särskilda omständigheter, som gjorde utfärden önsklig.
Allt visar, i hvilket nära förhållande utflyttningen till Island står till Harald Hårfagers eröfringar i Norge och hans vesterfärd till de Brittiska öarna.
Den senare företogs sannolikt år 888 och just efter den tiden var det, som skarorna strömmade från Vesterhafvet och från Norge.
Denna anledning till utflyttningen framhålles ock ständigt i sagorna och betonas der t. o. m. alltför mycket.
Man skulle af deras framställning tro, att många omedelbart efter Hafrsfjordslaget togo land på Island, hvilke dock i åratal efter den märkliga striden ströfvade kring på hafven, innan de beslöto sig för en fredlig bosättning.
Ej heller var denna yttre anledning den enda, ty han förklarar ingalunda den så otroligt stora utflyttningen.
Visst voro de gamle Nordboarne frihetsälskande, men jag betviflar, att alla kunde så djupt harmas öfver Haralds omstörtningar, och det är mer än troligt, att icke få af de utflyttande voro alltför obetydliga, för att på sig reta envåldsherrskarens tunga missnöje.
Det var som hade en smittsam sjukdom rasat i Norden i de dagarna och ryckt bort hundradetals af menniskor.
Hur stor folkmängden var, som lemnade Norden, kan icke med någon säkerhet beräknas.
Man känner namnen på ungefär 100 utvandrare, men det är sannolikt, att icke alla fått sin historia skrifven och i de allra flesta fall vet man dessutom icke, med huru stort manskap enhvar utvandrare for ut.
Mången landnamsman kom till ön på en annans skepp och hörde till hans följe.
Den förre kom måhända ensam till den torfva, han utvalde åt sig, den senares följe var kanske mycket stort.
De tvenne skepp, med hvilka Qväll-ulf och hans son foro ut till Island, buro tillsammans 60 män.
Men icke alla, som sålunda kommit till Island, stannade der för alltid.
Anund träfots manskap funnos sådane, som förut varit till Island.
Att utflyttarnas antal icke var ringa, är fullkomligt säkert.
Omkring 200 år efter Islands bebyggande lät Biskop Gissor räkna öns inbyggare och funnos då i den östra delen 840, i den södra 1,200, i den vestra 1,080 och i den norra 1,440 fullsutne bönder, tillsammans således 4,560.
Om vi ville antaga, att enhvar af dessa hade en hustru och tvenne barn -- de Isländska äktenskapen voro i allmänhet barnrika -- samt t. ex. tvenne trälar -- Leif kom till Island med tio, Geirmund hade ännu flera -- och tre hemmamän -- samme Geirmund hade åttatio -- så blir den nyss uppgifna siffran nio gånger så stor, d. v. s. större än 40,000, och om man dertill lägger de fattigaste på ön, som icke upptogos i biskopens beräkning, torde det ingalunda synas öfverdrifvet, om vi antaga Islands befolkning vid år 1100 uppgå till 50,000 själar.
Likväl hade under tiden inträffat tvenne stora hungersnöder, den ena omkring år 969, den andra vid pass år 1049, och i följd af den senare en stor dödlighet.
Den nuvarande folknummern uppgår ej till mer än 67,000, men ej ens i jemförelse med denna summa äro de 50,000 år 1100 för många, ty dels gaf Island icke så mycket tillfälle till utvidgande af dess produktionsförmåga, dels har befolkningen derstädes, åtminstone tidtals, befunnit sig i aftagande.
Understundom kommo förfärligt ödeläggande olycksår -- så hade ön år 1786 tiotusen invånare mindre än tre är tidigare -- och oberoende af dessa tillfälliga inverkningar hafva det osunda lefnadssättet och de af detta vållade epidemierna småningom decimerat befolkningen.
Af 1000, som födas på ön, hinna endast 567 det fjortonde lefnadsåret.
Utvandringen till Island står i vissa afseenden utan motstycke.
Vi hafva visserligen i våra dagar ej saknat tillfälle att se utflyttningsraseriet i rätt betydande omfång, men det är den skillnaden, att vi nu hafva en månghundraårig odling och derigenom intaga en helt annan ståndpunkt än våra fäder på åtta- och niohundra-talen, som icke ännu hunnit öfver naturfolkens stadium.
Det är derföre ovärderligt att ega om denna utflyttning så pass fullständiga uppgifter, som stå oss till buds.
Men redan denna omständigheten, att dessa noggranna underrättelser finnas, är oss en varning, att icke alltför förhastadt och icke i alltför stort omfång uppställa den Isländska utflyttningen såsom ett profstycke på folkvandringarna.
Man är i allmänhet alltför benägen att tillämpa de Isländska förhållandena på förhållandena under de äldsta tiderna i våra bygder, utan att närmare eftersinna, i hvilken mon det på Island kunde finnas en särskild sakernas ordning.
Den Isländska utvandringen är af enskild natur.
Det är icke en stam eller ett folk, som under sina höfdingar bryter upp att söka sig nya boningsplatser, utan enhvar af dem, som begåfvo sig till den fjerran liggande ön, drefs dit af ett honom enskildt bestämmande motiv.
Han for dit ut i fullt medvetande af sina skäl och af sitt mål, det bestämda mål, han sjelf hade satt sig.
Det är icke så, när folken vandra.
Då är det massorna, som röra sig, och de gå fram instinktlikt, utan att vid utgångspunkten hafva klart för sig, hvar deras väg skall sluta, närmast ledda af dem, som de hafva till höfdingar.
Men derföre att den enskilde ej dervid handlar sjelfständigt, utan i öfverensstämmelse med den gemensamma, högre viljan, förlorar sig så snart och så lätt medvetandet af vandringens orsaker, förlopp och närmaste följder.
Att utflyttningen till Island var sådan den var, blef af stor vigt för utvecklingen af de offentliga förhållandena på ön.
Af menniskor, som fullt medvetet handla i det offentliga, kan man icke vänta en sådan samhällsordning, som födes, man vet icke när, emedan den icke varseblifves eller granskas, förrän den hunnit någon utbildning, hos ett folk, som befinner sig i normal utveckling.
När den tiden kom, att man på Island kände behof af lagar, beslöt man att skaffa sig sådana och man gaf i uppdrag åt en viss person att skrifva dem.
Så blef författningen, likasom utflyttningen var det, artificiel, ett verk af den enskildes fria vilja och derigenom förfaller ock rättigheten till bevisande jemförelse mellan den Isländska och den Svenska författningens uppkomst.
I ännu ett annat afseende blef utflyttningen till Island bestämmande för öns historia och dess inre förhållanden.
Bland de många, som flyttade ut, voro en hel mängd framstående personligheter.
Under en skiftande lefnads många farligheter hade de vunnit rik erfarenhet, anseende och inflytande.
Andra hade under de väldiga omstörtningarna i moderlandet drifvits att intaga en fastare ståndpunkt mot det förtryck, som mötte dem, och ju modigare deras hållning var, dess mer blefvo de föremål för uppmärksamhet.
När sådane kommo ut till Island, kunde de icke i ett nu aflägga som en klädnad den sinnets art, som år och erfarenhet utbildat, och de voro redan från början i tillfälle att äfven i det nya hemmet spela en framstående rol, ty i de vida landsträckor, de intogo, var rikligt utrymme för dem, de hade med sig och för andra, som derute sökte upp dem och hos dem fingo land och skydd.
Derigenom uppstod ett förhållande, som mellan en patron och hans klient, ehuru i det stora hela utan andra förpligtelser än det moraliska bandets.
Här voro de första patriarchaliska elementerna till ett feodalväsende, som dock aldrig kunde komma till stånd på det republikanska Island.
Men i detta förhållande, i denna moraliska förpligtelse och i slägtskapens band, med de åligganden, detta under en så tidig period innebar, låg ock fröet till alla de kommande slägt- och partistriderna, som fylla de Isländska sagorna och ge åt landets historia ett hemskt uttryck.
Nu rycker sjukdomen bort Islands invånare, då fick blomman af dem dö en blodig död i förtid.
Hade mycket vunnits, om hon fått längre vara?
Hade hon frambragt några goda frukter?
Vi äro berättigade att antaga det, ty den Isländska bildningens historia, hvars hufvuddrag jag i det följande kommer att påpeka, visar jemte denna förödelse rätt mycket stort och ädelt, som fröjdar hjertat.
Island var tills det lades som provins under Norges krona, en republik, dess stormän trädde, trots deras myndighet, aldrig fullständigt ur böndernas krets, men det fans på ön en bildningens aristokrati, som troget vårdade minnet af de hugstora fäderna, landnamsmännen och deras förfäder, sökte att likna dem i stora idrotter samt sökte åt kommande slägten bevara minnet af det stora, forntiden och samtiden utfört.
Under bebyggelsetiden stod Island naturligtvis i täta förbindelser med andra delar af verlden, isynnerhet med Norge, det egentliga moderlandet.
Redan nödvändigheten dref Isländaren till utfärder.
Mången fann ej på ön virke att bygga sitt hus, utan måste hemta det från Norge.
Med glädje helsade man alltid skeppen, som “kommo utifrån“ till ön, men synnerligen kärt var det, om det fans timmer och mjöl i lasten.
Ej heller hade de stridsamme öboarne lust att alldeles lemna den yttre politiken ur sigte och de funno sig ej tillfredsställde att mäta sina krafter endast på ön -- här var ingen brist på stridigheter -- utan de foro ut, härjade för egen räkning eller gästade Nordens konungar, i hvilkas tjenst deras skarpa svärd och ej mindre skarpa tungor utöfvade ett ofta mäktigt inflytande öfver Nordens öden.
Isländarne kommo ej att söka en obemärkt vrå eller en oansenlig tjenst bland fränderna på andra sidan hafvet.
De styrde sin väg till konungarnas boningar.
Ofta gick ryktet dem i förväg och de möttes af fränder och vänner utanför stadens port och trädde så inför herrskarens ögon med rikt följe af hans egna mest ansedda män.
Dessa utfärder fortforo så länge Island var sjelfständigt.
Men de förlorade till sist rätt mycket af den krigiska charakteren.
Skaldekonsten öfvades flitigt på Island och den Isländska skalden helsades och hedrades hvar han kom.
Ej heller Sverige var af dessa fredliga segervinnare förgätet.
Gunlög Ormstunga kom år 1003 till Olof Skötkonung och fann der före sig en annan Isländsk skald Thord.
En annan Isländsk sagas hjelte, Hallfred Vandrådeskald, gästade Olofs hof år 1000 och när skalden
Hjalte kom med det farliga uppdraget att se sig före, huru konung
Olof var sinnad mot sin namne i Norge, träffade han i Sigtuna landsmän, skalderna Gissur Svarte och Ottar Svarte.
Land och folk.
Hurudant var då detta Island, som lockade sådana massor af menniskor att lemna den torfva, som fäderna odlat, och den omgifning, vid hvilken man från barnaåren varit van, eller det hem, man vunnit, efter mången ansträngning, efter otaliga svärdshugg och blodsförluster, uti vestern?
Våra dagars menniskor fara att söka guldkorn i Californien och Australien.
Det var icke ädla metaller, som lockade till Island.
Mest liknande den Isländska utvandringen skall väl den vara, som plägar gå ut till Norra Amerikas östra delar i den falska förhoppning, att man der skall finna allt upptänkligt godt tillgängligt för enhvar, utan möda och arbete.
Men der äro åtminstone rika trakter, väl odlade eller tjenliga till odling och på månget annat sätt egnade att bereda tillfälle till mensklig verksamhet.
Island erbjuder icke samma förmoner annat än i ytterst ringa grad.
Icke lockades man dit af ett luftstreck, blidt som söderns, en evigt blå himmel och herrligt solljus.
Isländska nordkustens spetsar ligga under polcirkeln och således icke så litet nordligare än Haparanda.
Dess sydkust ligger obetydligt längre ned åt söder än Umeå.
Dess klimat är hårdt, äfven om läget midt i hafvet något motverkar följderna af läget så högt i norr.
Vi skulle kanske kunna bättre förlika oss med klimatet och dithörande omständigheter, ifall Island i andra hänseenden varit ett af naturen rikt gynnadt land, om det t. ex. hade legat vid en af de stora stråkvägar öfver hafvet, som samfärdseln mellan rikt odlade länder måste taga, och om det derigenom hade varit möjligt för Islands invånare att förtjena sitt uppehälle, som nutidens Greker, med fraktfart för andra samt att från andra, närliggande håll skaffa sig det nödvändiga, som det egna landet ej gaf dem.
Men ön ligger fjerran från alla stråkvägar afsides upp i hafvet mellan Amerika och Europa; endast den äldsta befolkningens stora energi gjorde det möjligt att underhålla förbindelserna med ytterverlden så täta som de voro.
Afståndet från Island till närmaste udde i Norge är 120 mil, till närmaste näs på Skotlands kust ungefär hundra.
Likväl sades det, när ryktet om Ingolfs landtagning hann Norge och sedan under bebyggelsens tid, att det var god landskost på Island.
Och detta synes betyda icke allenast, att der fans en stor yta, hvarest -- åtminstone under större delen af landnamstiden -- man fick jord för allsintet; detta var icke alltid det förnämsta, ty mången af dem, som foro dit ut, hade i hemmet vida egor, som i följe af tidigare odling icke gjorde samma besvär, som å det ouppodlade Island.
Det synes äfven i icke ringa mon betyda, att jordförhållandena på Island voro goda eller ansågos så vara.
Detta visar blott, hur man var nöjd med litet, särskildt hvad möjligheten till åkerbruk beträffar, men derjemte äfven att förhållandena i Norden ej voro desamma som nu.
Med bestämdhet vet man, att åtminstone flerstädes i Sverge, stodo fält, som nu bära frodiga skördar, den tiden under vatten och man måste då nöja sig med att uppodla de ofta steniga och redan genom sitt läge otjenliga backsluttningarna, som nu äro öfvergifna och ofta trädbevuxna, men på hvilka man dock än i dag ser, hur tegarna legat och dikena gått.
Hvad arealen beträffar, kunde Island visserligen ega utrymme nog för stora massor menniskor, ty ön är 1,870 geogr. qvadratmil stor, d. v. s. något större än Götarike, mer än dubbelt så stor som det öfriga Danmark, Slesvig inberäknadt, något större än konungarikena Baiern och Sachsen tillsammans.
Men utaf denna vida yta intages ungefärligen hälften af ofruktbara trakter, förnämligast af bergen, som visserligen icke äro i allmänhet mycket höga, men de äro, i följd af det nordliga läget vida mer kala än söderns berg vid samma höjd öfver hafvet.
Den Isländska fjällnaturen är dessutom vida otjenligare för menniskan än till och med högre afdelningar inom Alperna.
I södra Europa skjuta fjällen upp i spetsar, den ena mer himmelssträfvande än den andra, och uppför deras sidor smyga sig dalarnas gräsmattor med smala flikar, som, skyddade i remnor och vrår, bereda djuren och genom dem menniskan tillfälle till icke torftig föda.
På Island finner man vanligen icke dessa högtsträfvande former, utan i stället höga bergsslätter, som sträcka sig långt, långt bort, här och der afbrutna af en brådstört klyfta, i hvars djup en strid och iskall fjällflod störtar med mjölkhvitt vatten mot hafvet.
Och dessa högslätter förete en sorglig ödslighet; endast i en och annan remna finner man en mager grästorfva.
Men ej ens den försmår fåret, när det är lössläppt att på egen hand söka sig föda.
Derföre är det ock så vanligt, att hjordarna förirra sig långt bort från hemmet och då är det ej lätt att finna dem, som hafva det rätta märket.
Så stå då dalarne åter, men ej heller der äro utsigterna alltför ljusa.
Stora sträckor upptagas af sandfält och myrar; der ängsmark finnes, är den vanligen så ymnigt öfversållad af tufvor, att gräset växer magert och inbergandet är förbundet med stora svårigheter.
Lägg då dertill, att ingen säd växer på ön och ingen skog utom några magra dvergbjörkar, af hvilka de högsta kanske äro 6 alnar, så att ingen kan inom landet få säd för att baka sig bröd, timmer för att bygga sitt hus, ved att lägga under sin gryta eller till att uppvärma sitt rum under den långa, kyliga vintern -- och lägg ytterligare härtill, att när jag uppfört min boning af plankor, hemtade från Norge, eller efter allmännaste seden, af stenar och isynnerhet jordtorfvor, som begärligt supa i sig den fuktighet, hvarmed luften är mättad, och rätt snart bringa röta i det sparsamt använda virket, när jag med möda inbergat mitt hö, för att icke behöfva, när hösten kommer, slagta ned all min boskap, när jag under större delen af året nöjer mig med torkadt kött och färsk fisk, som lätt ger mig skörbjugg, och mjölk under olika former och smör, helst surt, och när jag det oaktadt lärt mig att älska mitt hem, så kommer i morgon ett fjällskred och betäcker min ladugård och i öfvermorgon en lavaström, som förödande skrider fram öfver egorna, krossar husen, drifver floden, som rann förbi, ur sin bädd, och ligger om en tid som en hård, skroflig, söndersprucken klippa, der mitt hem stod i den grönskande dalen -- hvem af oss ville väl der söka ett hem?
Och likväl -- för att nämna ett exempel -- när Isländaren Rut Härjulfsson, hvars bekantskap vi framdeles få göra, hade vistats en tid i Konghäll hos drottning Gunhild, Harald Hårfagers sonhustru, och af henne och hennes son, Harald Gråfäll, Norges dåvarande konung, blifvit på alla upptänkliga sätt hedrad, och allt, som en mans hjerta vanligen mest åstundar här i verlden, ära, inflytande, rikedom, låg för honom, längtade han dock till sitt Island och bad omsider om orlof att lemna all denna herrligheten för att fara dit ut.
Det är dock sant, att naturförhållandena voro den tiden något bättre.
Det gifva sagorna vid handen.
Säd, som i senare tider, trots alla försök, ej kunnat växa på ön, odlades då.
Äfven finnas ortnamn såsom Åker, Åkersnäs, Åkeröarna o. s. v.
Leifs trälar vredgades för det de skulle draga plogen.
Geirmund och Kjallak tvistade om åkrar.
I Öfjärden i Nordlandet låg en ö, som alltid bar säd; der växer än i dag vildt korn.
Ja ännu under 1500-talet omtalas åkrar på Island.
Dessa synas företrädesvis varit anlagda på ställen, der varma källor eller andra mildrande omständigheter kunde motverka det hårda klimatet.
Äfven skogar fans det i den gamla tiden.
Are frode (eller vise), hvars Islänningabok är den Isländska litteraturens första alster, säger, att när ön började bebyggas, fans det skog mellan fjäll och fjärd.
Många ortnamn, slutande på -skog och -hult, vittna om detsamma.
Men äfven om man har skäl för antagandet, att skogen -- han bestod förnämligast af björk samt i någon mon äfven af vide och rönn -- derjemte var högväxtare, torde han dock aldrig hafva varit af riktigt stor betydenhet.
I allmänhet fick man, för att få starkare och gröfre virke, hemta det från Norge eller ock vänta, tills Golfströmmen förde det från varmare och bördigare länder från andra sidan hafvet i vester.
För öfrigt torde de förste invandrarne af oförstånd hafva befordrat de Isländska skogarna till ett snarligt slut; de hade säkerligen icke lärt sig i hemmet att hushålla med dem.
Och med skogarnas förstöring försämrades klimatet och sädesodlingen blef till slut omöjlig.
En egenskap har naturen gifvit Island, som var af stor vigt för dess invånare.
Med undantag af södra och sydöstra kuststräckan är landet inskuret af otaliga fjärdar, större och mindre, som erbjödo krämarskepp och andra fartyg goda hamnplatser.
Der landstego nybyggarne, vid dessa vikar och vid de i dem utrinnande floderna satte de sig ned.
I dessa vikar landade sedan skeppen, som årligen kommo ut från Norge och ur vikingafärder.
Då blef stranden skådeplats för en liflig rörelse.