Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följden blefve häraf, att svenska bruksegare, hvilkas bruk äro belägna i granskapet af sjökusterne eller så, att transporten icke blefve alltför dyr, komme att nyttja en blandning af svenskt och dåligt engelskt tackjern, hvilket skulle slå dem till ett lägre pris, än det svenska, och blefve detta 86 Bcvillnings-Utskotlets Betänkande, M 8. elt sista tillgörande för våra svenska stängjernstillverkare, för att ännu något år undvika att släppa sina arbetare på fattigförsörjningarne och sista slutet Liefve då, att svehska jernet, genom dess sålunda dåligt blifna egenskaper, förlorade sin hitintills egande kredit på verldsmarknaden.
Det bar blifvit uppgifvet, att det engelska tackjernet vore behöfligt för våra gjuterier, såsom mera passande för gjutjern; det torde dock icke förbises, att vi ega inom vårt laud passande rudimalerier till gjutjern, då del finnes en så stor mängd sjö- och myrmalmer uti Småland och flere andra trakter af riket, hvilka väl icke kunna bestridas vara ganska tjenliga för ifrågavarande behof.
Att dessa mina åsigter icke äro uttalade af något enskildt intresse, utan dikterade af känsla för rättvisa och af sann öfvertygelse om nödvändigheten af förbudens bibehållande, för så väl tackjerns in- som utförsel, torde lätt inses, åtminstone af de bland representationens medlemmar, som nogsamt känna, att jag har både stångjerns- och tackjernstillverkning inom bergslag, och att jag hitintills haft tackjern att sälja, sedan behofvet för egel smide blifvit (vildt, hvaraf torde följa, att, om den af Utskottet föreslagna ålgärden blefve bifallen, deraf skulle för mig uppstå en fördel, som jag dock icke finner smakligt alt eftersträfva på det allmänna bästas bekostnad.
Jag reserverar mig äfven serskildt mot det af Utskottet fattade beslut, angående borttagande af de ännu qvarstående införselförbuden för vissa slag af väfnader.
Jag reserverar mig likaledes mot lull—lindringarnes borttagande, emedan jag, bland andra skäl härtill, anser, att denna åtgärd skall föranleda en större fraktkostnad för våra hufvudsakligaste exportartiklar, jern- och trädvaror, till transatlantiska länder, då skeppsredarne icke kunna efter tull—lindringarnes försvinnande emotse lika förmånliga returlrakter, som dem tillkommit genom tull-lindringarne å kolonialvaror» S:o.
Af grefve Sparre, J. A.: »Emot
Bevillnings-utskottets beslut till förslag för ny tulltaxa får jag härmed reservera mig i nedanskrifne punkter:
Emot grundsatsen att borttaga alla förbud, som nu finnas.
Inhemsk hus flit och näringar anser jag hafva ett säkrare skydd af förbud, hvilket möter flera betänkligheter att borttaga, än af en hög tullsats, hvilken lättare förändras.
Det är äfven lättare att kontrollera, att föibuden vara icke olofligt införes, än om, för en tillåten, tullen undansnillas. 2:o Serskildt emot förbudets borttagande för så väl in- och utförsel af tackjern, som utförsel af jernmalm.
Då till åtskilliga gjutningsarbeten det jern, som ur våra bergmalmer crhålles, är för dyrbart, och ej alltid tjenligt, skulle det väl tyckas, som borde införsel af till gjutning tjenlig mineral-produkt vara tillåten, men då i Bevillnings-Utskollets Betänkande, JYs 5. 87 Sveriges myr- eller sjömalmer till gjutbehof fullt passande ämne finnes, samt genom införselstillåtelse för tackjern, den sämre vara, som utlänningen kunde till låg pris leverera, skulle både nedtrycka priset på den inhemska produktionen, och, då detta sämre tackjern sannolikt äfven blefve här i landet uträckt, i längden diskreditera det goda svenska stångjernet.
Tillåten utförsel af tackjern och jernmalm skulle omedelbart och snart hafva till följd nedläggandet af stångjernssmidet vid en stor del af landets jernbruk; derigenom uppstod en ändring i våra näringsförhållanden, som på hela landsorters välstånd kunde hafva mycket stort, inflytande; samt emot: 3:o
Att alla stapelstäder skulle erhålla den nu till några få större städer inskränkta rättighet, att grof ull der finge införas och förtullas.
Derigenom komme att till hög grad fördyras och försvåras för tullverket de nödiga kontrollerna, att icke, under benämning af grof ull, finare, hvilken är åsatt högre tull, målte olofligt införas, helst det för dervid mindre vana personer ofta är svårt bedöma, lill hvilken af de i tulltaxan upptagna tvenne klasser ullen bör hänföras.» 6:0.
Af Herr af Dalström, C. J.: »Emot Utskottets beslut att icke lemna 1848
Ars tulltaxa i sina hufvudsakliga grunder oförändrad, får jag anmäla min reservation.
Det vacklande förhållande i ekonomisk lagstiftning, som riksdag från riksdag visat sig ega runi, kan icke annat än hos hvarje fosterlandets vän väcka stora bekymmer.
Man synes jemt förledas af ofta ombytliga theorier; man ger sig icke tid alt pröfva del stadgade, innan nya åsigter göra sig gällande; erfarenhetens lärdomar måste vika för del brådskande förändringsbegäret, väl i sig sjelf innebärande tron på något bättre, men ledande till förstörelse af det bestående och motverkande allt framåtskridande på en lugn och bepröfvad bana.
Likväl är all förkofran, allt framåtskridande i åkerbruk, fabriker, näringar, handaslöjder och husflit hviiande på hoppet om stabilitet i ekonomisk lagstiftning; ty hvem vågar väl nedlägga kapitaler i industriel väg, utvidga och förbättra redan varande näringar, och ännu mindre hvem kan vara försäkrad om fortfarandet af en, ehuru måttlig, vinst derå, då merendels inom en tidrymd af två år alla beräkningar gäckas?
Mig synes dessutom, att Utskottet lagt alltför liten vigt på de från alla riksstånden afgifna motioner, åsyftande nuvarande tulltaxas oföränderlighet.
Jag reserverar mig emot de grundsatser, hvilka föranledt besluten i tull-lagstiftningen.
De hafva synts utgå från kosmopolitisk åsigt, alt handeln bör vara fri med alla så väl utlänningens som landets egna alster; att man af honom bör köpa och till honom försälja, utan undanlag, allt hvad föremål är för ömsesidig konsumtion; att konsumentens rätt är, att få köpa allt hvad han åstundar och hvarest han kan få del för bästa pris 0. d.
Men man upphäfver då på samma gång begreppet om samhälle, om stal, förglömmande, att vilkoret för dess tillvaro är, att den cn - 88 Bevillnings-Ulskotlels Betänkande, M 8. skildes rätt måste subordinera under det allmännas: att den enskildes rätt icke får vara i strid emot statens, emedan det endast är staten, den fortfarande formen af begreppet samhällighet, som kan tillförsäkra tillvaron af den enskildes rätt, dock endast i den mån den är förenlig med statens, som består i skydd för dess fortfarande existens och fria utveckling i moraliskt och materielt afseende.
Jag anser således, alt den enskilde mäste underkasta sig vissa nödvändiga restriktioner för det allmännas bestånd och förkofran, och att band på frihandeln måste finnas.
Historien lär oss också, alt andra stater genom restriktioner på handeln skyddat egna näringar och derigenom utvecklat sin manufakturkraft, till dess den vunnit sådan höjd, att de kunnat öppna sina marknader för fri konkurrens med utlänningen; sjelfva England har gått denna väg till höjden af sin industri, och just då, fyndigt nog, inbjuder det verldsstaterna, att, med motsvarande rättighet för sig, dit få afsända sina alster.
Jag reserverar mig således emot borttagandet af införselförbuden ur tulltaxan, emedan jag anser dessa restriktioner ännu vara fortfarande nödvändiga för våra fabrikers, näringars och handaslöjders utveckling och förkofran; öfvertygad, att, om dessa skydd dem beröfvas, gå de förr eller sednare sin undergång till mötes, pauperismen skall fruktansvärd! tilltaga och beroendet af utlänningens alster blifva den tyngsta skattebördan för det förut sig sjelf beskattande svenska folket.
Man anför, alt lurendrejeriet florerar genom införselsförbud; men med allvarliga kontroller hindras sådant i betydlig mån, så länge den förbudna varan icke får finnas på krämarens disk; men kommer den väl dit en gång, så ombytes rolen snart, då tullförsnillning intager lurendrejeriets verksamhet.
Det är dåmera ej så lätt att utforska, om varan är inlagen genom eller bredvid tullen, och i detalj-handeln är den utländska manufaktur-artikeln företrädesvis omtyckt, äfven derföre att värdet icke kan med lika lätthet beräknas, som på en inländsk produkt.
Jag reserverar mig emot nedsättning af de skyddstullar, föregående Stander bestämt, emedan jag anser det vara statens ovillkorliga förbindelse att vårda och hägna den inhemska industrien.
Man säger, »alt nedsättningen bör redan kunna ske med bibehållandet af näringarnes skydd, ty detta skydd bör ej vara utöfver vissa procent; förut har det varit högt; statskassan får vinst af det, sorn eljest tullför— snillas.»
Men denna omtänksamma vård om industrigrenarne och statskassan torde vid närmare påseende utgå från grundsatsen: att man bör söka att få köpa allt för bästa pris.
Måhända är man mindre bekymrad om följderna, hvilka komma att blifva, att dessa industrigrenar, som man säger sig vilja skydda, undergräfvas, för att småningom aftyna.
Bevillnings-Ulsknttets Betänkande, M 5. 8!) Jag reserverar mig emot redan förut laga, nu ytterligare nedsatta tullsatser på utländska lyxartiklar och öfverflödsvaror.
Denna åtgärd utgår äfven från samma grundsats, nemligen att få köpa allt för bästa pris.
Dagligen se vi detta öfversvämmande af öfverflödiga lyxartiklar, som reta fåfängan och begäret alt köpa detta kram, sorn fås för så billigt pris och är så vackert; konstlade behofver skapas, hvars fyllande sker någon gång med saknad af det nödvändiga; på detta sätt undergräfves enskildt bestånd och derigenom samhällets, så i moraliskt som ekonomiskt af-* seende.
Det är lyxen och öfverllödet med utländska alster, hvilka utgöra samhällens kräfta, närd af handelsintresset och befordrad genom Svenska tålmodigheten, att låta utländska probenreuter gårdfara, för att kolportera lyxen i landet och skapa nya föremål för densamma, Må man betänka, att allt detta kramet måste en gång betalas, att Svenska jernet och de glesnade skogarna äfven tagas i anspråk, för att gälda ränta och amortering på omkring 24 millioner riksdaler, för hvilka till största delen Svensk jord är pantsatt hos utlänningen.
Jag reserverar mig slutligen emot tull-lindringar nes borttagande j afseende på den transatlantiska sjöfarten, emedan jag ansett desamma till stor del bidraga till Svenska handelsmarinens tillväxt och skeppsbyggeriernas ökade verksamhet.
Genom fördelen af transatlantisk sjöfart byggdes fartyg skarpare och ändamålsenligare för snabbare expeditioner, och Svenska fartyg eftersöktes för fraktfart på alla haf.
Denna industri lemnade Svenska rederierna icke obetydlig vinst.
Frukten är äfven, att numera de kolonial-varor, som hemtades ur första hand till bättre pris och god beskaffenhet, hädanefter torde få (agas från verldshandelns focus, England, eller annorstädes ur andra hand.
Det försök, majoriteten inom Bevilinings—utskottet genomdrifvit, för att förmå Rikets Ständer att antaga en till sina satser icke ny, men genom erfarenhet icke bepröfvad ekonomisk lagstiftningsgrund, införd från England, ehuru der ej allmänt erkänd, är bedröfligt.
Detta land sträfvar att rycka åt sig verldsindustrien och verldshandel^
Måtte man i Sverige hålla ögonen öppna, såsom i Tyskland, Frankrike och annorstädes!
I Sverige, hvars åkerbruk är hufvudnäring, bör, likasom i andra väl ordnade länder, en vexelverkan finnas emellan det och näringarne.
De kunna ej existera hvarandra förutan, och i deras ömsesidiga produkters framkallande ligga grundkapitalerna, landels sanna rikedom, förvarade; men köper man af utlänningen allt hvad är af verkligt eller inbilladt behof, så gå fabriker, näringar, handaslöjder och busflit sin död- till mötes, samt med dem åkerbruket.
Faltigförsörjningarne få utvidga sina asyler; och qväfves väfnads-industrien i Westergöthland, kunna vådor uppstå i de orter, der den utgör nästan hufvudnäring, vid en befolkning af lith. lill R.
Pral. 1850 & 1851, 5 Sami, \ Afd., 5 Haft. 12 90 Bevillnings-Ulskottels Betänkande, M 5. omkring 100,000 menniskor.
Yåra klimatiska och latituds-förhållanden i förening meri brist på kapitaler böra påminna oss, att vi icke kunna taga jettesteg för alt, uppnå andra länders industriella utveckling; men vi kunna en gång komma, och böra sträfva att komma dit; blott man ej i förtid sönderbryter hvad vi redan ega, som ock vore att betaga oss möjligheten dertill, eller hvad värre är, om man derigenom sätter på spel vår nationalitet, och sjelfständighet.
I följd af hvad jag således haft äran anföra, hlifver min vördsamma tillstyrkan, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att tulltaxan den 4 December 1848 må, intill dess Rikets
Ständer vid en blifvande riksdag derom annorlunda besluta, blifva oföriindradt gällande.» 1 denna reservation instämde Herr kontraktsprosten Holm.
1 ofvannämnde reservation, i hvad den rörer de grundsatser, hvilka föranledt besluten i tull-lagstiftningen, — och emot tull-lindringarnes borttagande i afseende på den transatlantiska sjöfarten, instämde Grefve Lagerberg, Friherre Fr.
Stiernstedt och Herr F. Grönhagen. 7:o. Af Herr Prosten Arosenius: »Yid utarbetandet af det tulltaxeförslag, som nu till Rikets Ständer aflemnas, har Bevillnings-utskottet, efter min öfvertygelse, allt för mycket lemnat ur sigte de inom fäderneslandet bestående förhållanden och med förkärlek omfattat den moderna frihandelns theorier.
Oaktadt från alla Riksstånden inkommit motioner, åsyftande ett iner eller mindre orubbadt bibehållande af den under den 4 December 1848 utfärdade tulltaxan, hafva hvarken dessa, eller den för all näringarnes utveckling nödiga stadga i lagstiftningen mäktat tillvinna sig behörigt afseende.
Man har i stället till hufvudsaklig ledning utvalt dels det af förra riksdagens Bevillnings-utskott framlagda, dels det af Herr Tulldistrikts-chefen Karström genom trycket utgifna förslag, båda såsom enskilda motioner till tvenne Riksstånd afletnnade.
Om det förra behöfver blott erinras, att det vid 1848 års riksdag icke blef af Rikets Ständer an taget, hvadan dess auktoritet icke behöft vara bindande.
Hvad det sednare åter beträffar, kan det vara naturligt, att, såsom här är fallet, en tulltjensteman, med tullintrader såsom egentligt mål för sin verksamhet, icke tillbörligen aktar landets och dess näringars serskilda intressen.
Af denna ensidighet har ock blifvit en följd, att bemaldta förslag merändels tagit till mönster tulltaxorna i Norrige och Danmark, länder, der industrien är föga utvecklad, och der hufvudnäringarne, i ena landet fiskeri, i det andra jordbruk, gå ut på frambringandet af lilsförnödenheter till export.
En sådan produktion behöfver ej genom tull skyddas för utländsk medtäflan, der kan sålunda inkomsternas högsta möjliga belopp utgöra tull-lagstiftningens förnämsta ögonmärke.
Bcvillnings-Utskottcts Betänkande, Jft ä. 91 AU dylika maximer icke utan våda kunna tillämpas på Sverige, ligger i sakens natur.
Här finnas obestridligen nästan i hvarje riktning högt uppdrifna näringar, eller ock äro de i starkt stigande; så att vår industri, der den åtnjutit omvårdnad, efterhand närmat sig den hälsosamma ståndpunkt, hvarest allas väl befrämjas, utan att ännu hafva öfverskridit deu gräns, bortom hvilken industrialismen vidtager med dess öfverproduktion och dess tyranni öfver arbetskraften, d. v. s. Öfver den med det egentliga handarbetet sysselsatta folkklassen.
Ännu stå lyckligtvis inom vårt fädernesland, åtminstone i näringarne, husbonden och arbetaren i ett godt och naturligt förhållande till hvarandra, och mig synes vida klokare, att söka bibehålla denna lyckliga ställning, än att af lystnad efter en luftbild under namn af frihandel utsätta båda parterna för alla vådorna af en täflan, den ingendera förmår uthärda.
Man påslår väl, att konsumenten har en naturlig rätt till möjligaste bästa pris på sina behof, äfvensom alt ali sådan industri är onaturlig, hvilken icke med en måttlig skyddstull kan bestå i t ä fl i n gs—st rid en med utlänningen.
Denna sednare sats, konseqvent genomförd, slutar dock med att förklara alla Sveriges näringar under vissa omständigheter onaturliga, äfven dess jordbruk och bergshandtering, samt innebär så sin egen vederläggning.
Och då onekligen inför det sunda förnuftet hvarje verksam medborgare är på en gång konsument och producent, torde det skydd, som lagstiftningen lemnar all inhemsk produktion, i lika eller jemförligt förhållande komma alla medborgareklasser till godo.
För den individuella verksamheten och omlankan finnas dessutom i vårt land inga sådana skrankor, som utestänga den ene eller andre från något vinstgifvande yrke; hvadan det lärer bero, icke af staten eller dess lagar, utan af medborgarne sjelfva, hvilken bana de för sig eller sina barn beträda och utvälja.
Man kan derföre icke utan den största ensidighet eller misstydning påstå, att staten gynnar den ene på den andres bekostnad, när den åt alla häfdar arbetets rätt och lön.
Ofver beskaffenheten åter och graden af det skydd, som de olika näringarne erfordra för ali vinna trefnad och ega bestånd, finnes ingen säkrare domare, än dels erfarenheten, dels ett oförvilladt aktgifvande på de förhållanden, hvaraf, i serskilda länder, de serskilda näringarne omgifvas och bero.
I sednare hänseendet kan af ingen sanningens vän förnekas, att alla de främmande länder, der några eller många industrigrenar burit yppiga blommor och frukter, ega stora och vigtiga företräden framför Sverige, vare sig i klimat, i råämnenas lättare åtkomst, i en billigare lefnadskostnad eller i ett vidsträcktare utrymme för afsättningen.
Så många andra omständigheter medverka derjemte till Sveriges oförmåga att uthärda full jemförelse, att de alla ej bär kunna vidröras.
Jag må blott antyda nationens och alla klassers ovana vid den sega, men lugna ihärdighet, som utmärker andra mera industriella 1)2 Btitil/nings-UIskollels Betänkande, JV? 5. folk.
Lagstiftaren är skyldig att taga i betraktande alla dessa förhållanden, sådana lie äro, ej sådana de i hans theorier borde vara.
Då först lyssnar han rätt till erfarenheten.
Och rådfrågas denna, ander behörigt aktgifvande på vårt lands olikhet tued andra industri-idkande länder, skall man finna hos oss vara behöfligt ett starkt och kraftigt skydd, som säkrare vidrnaklhålles genom förbud, än höga tullsatser.
Ty tullförsnillning bedrifves alltid lättare än lurendrejéri, och Sveriges läge kräfver enkla, tnen bestämda åtgärder emot handelns missbruk, sä vida det åt sina näringar vill bevara det lif, som tacksamt lönar med allmän förkofran och trefnad.
M en erfarenheten vittnar dessutom, att just den vård, som staten hittills eguat ät näringarne, inom Våra gränsor framkallat en oupphörligt stigande förädlingsllit.
Sannolikt hade denna tillväxt varit ännu snabbare, om de företagsamme medborgarne kunnat påräkna mera varaktighet hos våra ekonomiska lagar.
En rättvis granskare kan derföre icke förbise de förlamande följderna af den osäkerhet, hvarunder Sveriges näringsidkare lefva, åtminstone sedan den tid, då enskildta intressen eller vilseledda opinioner på sina fanor skrefvo det förföriska ordet: handelsfrihet.
Så vidt jag förmår fatta den derpå följande striden, ligger på dess djup frågan: huruvida Sverige skall till utlänningens större färdighet betala, eller för sina egna invånare bevara den arbetsförtjenst, som ur råämnenas förädling till begärliga förbruknings-arliklar kan hemtaä?
Och det må förlåtas mig, om, med denna uppfattning, jag i svaret aldrig kunnat tveka.
Under de sednaste decennierna har svärdet sällan varit draget till krig inom Europa; men derföre äro icke försvunna den egennytta eller den afund folken emellan, hvilka fordom upptände de blodiga striderna.
De hafva blott vändt sig åt annat håll, der industrien blifvit täflingsämnet och skyddstuilarne dess fästningar emot öfvermakten.
Tull-lagstiftningen är ett af den nyare tidens slagfält, der de olika intressenas strider utkämpas, ej endast emellan medborgarne, utan äfven emellan nationerna.
Deraf är lätt förklarligt hvarföre, de folk, hvilka inom industrien redan äro öfvermäklige, söka diktera lagar för de svagare; men lika oförståndigt som olyckligt för de sednare vore det, om desse, hänförde af klingande fraser eller blind bärmningslusta, nedrefvo sina förskansningar och öfverlemnade sina hem till sköfling åt den beräknande egennyltan, det främmande öfvermodet.
Kan och vill ett folk icke sjelf kläda och föda sig af eget arbete, så försvinner snart dess oberoende, och med detta äfven dess nationalitet.
Med sådan öfvertygelse måste jag reservera mig emot Utskottets alla hufvudsakliga förändringar i nu gällande tulltaxa.
Första föremålet för denna reservation är borttagandet af de i 24 § af underrättelserna till tulltaxan medgtfna tull-lindringar för den större och allägsnare sjöfarten.
Dessas upphörande er på diploma - Kevillnin g s-Ut skottets Betänkande, M 3.
93 lisk väg äskadt af främmande regeringar; ensamt kännedomen om denna utgångspunkt hade bort mana till varsamhet, enär svårligen en underhandling kan i dylikt lall öppnas, utan beräkning på egna deraf väntade förmåner.
De skäl för åtgärden, hvilka man sökt hemta ifrån de med flera sjömakter ingångna traktater om ömsesidig reciprocitet, dessa skäl äro klarligen vederlagda i det underdåniga utlåtande, som Kongl. Kommerse-kollegium och Kongl. General-tullstyrelsen på nådig befallning under den 9 December 1850 i ämnet afgifvit, och som blifvit Utskottet meddeladt.
Förespeglingen om ökade tullintrader är en fiktion, ty den i taxan utsatte tull har icke till det beloppet utgått för varor, införde från transatlantiska orter.
Också är i tullen på de förnämsta artiklarne föreslagen en nedsättning, svarande emot den hittills genom tull-lindringarne medgifna; och den nu på de öfriga kolonialvarorna beräknade förhöjning, i min tanka hvarken billig eller gagnelig, hade lika lätt kunnat öppet föreslås, äfven om tull-lindringarne fått qvarblifva.
Någon annan fördel för Sverige af den nu föreslagna förändringen lärer knappt uppgifvas, än att våra smärre köpmän möjligen med mera vinst än förut kunna hemta sina varor på närmare håll, ehuru dessa för konsumenten ej derigenom blifva billigare.
Men då en sannolik verkan också blifver, att Sveriges större handel och skeppsfart skall nedtryckas och inskränkas, samt exporten allt mera försvåras, har jag ej vågat bidraga till en förändring, så menlig för ett af fäderneslandets dyrbarare intressen.
Slorbrittanien, Holland, Frankrike, ja Förenta Staterna, alla ega och bibehålla ännu för dem gagneliga differential-tullar; det är endast af och i Sverige man fordrar deras borttagande.
Det kan dock icke vara rätt att qväfva de för vårt land så naturliga skeppsrederierna, icke klokt att sätta vår både export och import i beroende af några få främmande stapelplatser, icke omtänksamt att så förminska vår betydelse bland verldens civiliserade folk.
Dernäst reserverar jag mig emot borttagandet af de ut~ och införselförbud, hvilka hitintills varit i tulltaxan bibebållne.
Af den majoritet, hvilken inom Utskottet dikterat besluten, har den grundsats öppet blifvit uttalad och aldrig förnekad, att detta borttagande endast borde utgöra begynnelsen till en fortgående nedsättning i tullsatserna å dessa nu skyddade och för fäderneslandet vigtiga fabrikater.
Dermed sysselsatte fabrikanter och näringsidkare måste alltså anse den nu föreslagna åtgärden, såsom första steget till förstöring.
Del kan ej heller förnekas, att lurendrejeriet mera fruktar förbud än höga tullar; och då de ena borttagas, men för de andras verkliga erläggande nödiga kontroller icke endast försummas, Utan till och med förhindras, kan man svårligen anse Utskottets förslag för annat än en dödsdom öfver våra näringar.
Lika litet kan bestridas, att de tillverkningar, hvilka nu skyddas af förbud, äro för fäderneslandet af stor betydenhet, eller att dc, 94 Bevillnings-Ulskollets Belänkunde, Jtä 3. i jemförelse med Sveriges tillgångar, sysselsätta ansenliga kapitaler och ål talrika menniskomassor bereda ymnig eller tillräcklig arbetsförtjenst.
Och när de tillika befordra den inhemska omsättningen, samt sprida välmåga vida omkring sig, när deras framåtskridande af alla sakkunniga erkännes; då synes ingen verklig fördel, men väl både allmänna och enskilda olyckor kunna framkallas genom det nu så ifrigt och ensidigt yrkade utplånandet af förbuden.
Sverige, med sitt aflägsna läge, sina svårare naturförhållanden, sina inskränkta hjelpmedel, kan och bör aldrig inlåta sig i täflan med rikare industriella folk.