Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hoppas jag visst för den skull, att densamme min gode Gud s8väl härefter som härtill Iiirer utan alla andra medel försörja mig och icke låta mig lida nöd, det jag ock visst tror Honom om, äfven om jag aldrig flere finge ärfva än min salig fru mor, och densamme Gud, som henne försörjde till hennes död, den skall jag ock alltid bedja, att Han ville gifva mig allt det mig kan vara nyttigt till själ och Iii.
Annat arf astun- dar jag inte, utan det vissa och fasta arivet, som ingen kan taga ifrån mig, och hvad Gud annars vill gifva mig.
Jag kan inte veta, när fra Ebba har hört mig säga det.
som aldrig har kommit i mina tankar.
Ber jag för den skull, att m. h. far inte ville tro sidant, ty hon säger det af lutter afnnd till mig, och ber m. h. far inte ville fartänka mig, att jag &amp; dristigt svarar, ty nöden tvingar mig dertill.
Det är mig omöjligt äta sådana beskyllningar i mig och hoppas inte heller, att m. h. far skall tro sadant.
- Jag har SS visst som jag lefver inte lett at de döda barnen och inte heller ment något ondt dermed.
Jag trodde inte heller.
att det skulle vara s&amp; illa gjort, som jag hörer, att hon har tydt det ut, och om jag viste, att jag gjorde m. h. far och f. mor n k o t emot dermed, att jag Sr glad, sa vill jag mycket hellre tvinga mig derifrån det mesta jag kan.
Nu begynte jag dermed SS bitterlig till att grata och beklaga min svara och vedervärdiga lycka, som i all matto var mig sa mycket tung, och som inte unte mig sa mycket, att jag en g h g fick le mera.
- men nSr jag koni Min h. far gick srdan in till inåltid, - in till min s. mor nied maten och bad henne Sta, s9 hade fm Ebba varit inne hos henne och sagt pii samma sZff if \ .en för henne, stå att niir jag kom fram till sängen, fragade f. nior, Iirem som hade kokat, och nir jag sade, att jag har gjort det, viinde hon sig ?it vSggen och vnr s9 ond, att hou inte ville se p i inig och I) ad niig Sta sjelf, det jag ock gjorde och satte nlig sedan till att grsta.
Dc beggr f r u n l i n i ~ n komnio redan öfvcrens om, ut Agneta cj uppfyldc sinn skyldigheter.
Fru Ebba wdc, ntt min styfinor skulle slb mig, men tlen andra saile: Gud bevare mig ifrin henne.
Men när min h. h r kom in, be- g ~ t e de till att tala om mig allt det soin illa rar.
SS gjorde det honom mycket ondt, ty lian var lell iiiycket kSr 9t mig, och ledsen, att han tillförene iitaii all orsak rar tvingad till att I&gt;aiinn mig ni illa.
Han sade: k. f. Illha, jag kau inte se, hvad hon mera skall göm eller hrad hon gör illa, enir hon ännu 31 ett barn och Sr s9 hjerte- lig glad och all i leken, det jag inte val kan neka henne.
Hon lär vi1 tids nog f9 se sur ut, ty det ar synd till att neka ett barn siii och om Iion Sn gjorde nxgot, s2 gör glhljc, - - hon ilet inte af odygd eller n8gon ond mening utan mera af barnslig- het; vi f9 inte si tyda det ut, att de unga skit kunna se sura ut allt för ett, n i r vi se siirn ut.
H m gick dermed ut i f r h dem, och sa 11cgynte jag s9 hjertclig till att g r h, d nlt de märkte, att jag rar i kamniaren, och gick jng se&lt;laii ut i niin knnunnr.
Var jag tlen bnrn- sängen d illa utkoinn~en, att om jag log, s3 log jag i t att barnen vorn döda, s.mg jag, s9 unte jag min nior ingen ro, och s86 jag sur ut hemma, s8 setle de, att jag ville bitas, s9 att jag inte sjelf v i i viste, hvad jag skulle taga mig före.
Inte tordes jag klaga min nöd för min mormor, ty jag var ritld, att det skulle blifva vSrre för mig, och drog det sil for mig allena.
Det var för niig en s9 sv.&amp; tid, att om icke Gud (19. s9 räl som alltid hade tröstat mig och htållit mig med tfilninod, s8 hm jag ratt måst förgas.
En afion eller t r i derefter, sattc fru Ebba sig i min styfinors kammare vid hennes sSiig, och jag satt Inkoin heniie.
Sade hon 9t mig: si, sitter du här inne, och Cruusen star denite.
Hri g i r du icke ut till honom, som du inbillar dig s9 mycket om?
I) erlA jng svarade: hnii kan ra stii inig fönitan i dag s9 vii1 som alltid, och I han inte inyckct hört mig tala om Iio- non1 hrarken ontlt eller goilt.
Är han god nog at den honom be- haga~, och kan han v51 f9 sa god jungfru som jag, och jag så .god man soni han.
132 D i svarade fru Ebba: ja, du m8 inte ttinka, att du ända far sa god man, som Cruusen tir; han har allt för godt sinne i t dig, ty dig tir spatt, att du skall f&amp; en sa ond man, att han skall slil dig hvar dag, och I sku lefva ihop som hund och katt och dertill med en sa fattig man, att n h I hafven titit den ena biten, sa sku I inte veta hvar I fån den andra, och en sadan stor eländighet ska11 vara med Er bida, att du inte tror det.
Jag vet dock, att det Iärer SH g.4 dig.
efter du inte ville hafva Sparren.
I X svarade jag: da hade det först gatt an!
Men hvad den onda spiidomen vidkommer, den aktar jag intet, titan tror min Gud mycket htittre, att Han ju Iärer gifva mig en god, dygdig.
redelig och from man eller ock ingen, och der Gud tin sa ville straiia mig för mina synders skull och gifva mig en man, som vore nigot ond, SH skulle iter jag ställa mig si % fromt emot honom, att han inte skulle kunna vara ond emot mig och skulle kunna sla mig.
Kommer min man onder hem, och jag vet mig ingen sak, tager jag honom i min famn.
Jag rXdes ej för min bak och ber, att ingen ville bekymra sig derom, utan Ilta Gud och mig mau sörja derföre; det skall väl blifva godt och btittre än boken säger; men hvad fattigdonien vidkommer.
s8 kan jag intet säga deremot, utan det kan vi1 vara möjeligt, att Gud har ttidrts till att Itigga mig det pa, ty Han kan latt göra en httig nk och en nk fattig; ntir Honom s9 behagar, kan ingen ändra, utan Han lagar bide med rika och fattiga efter sitt sinne, men sa bekymrar mig inte den fattigdomen stort, ty om vi älska hvarannan af allt hjerta och Itinge och väl f8 behalla hvarannan, sk är en liten bit bröd med karlek mycket biittre Xn ett stort hus med allahanda godt, der tv8 inte älska hvarannan; men der fattigdomen blir s&amp; stor och karlekeii tir med, d drager han väl tyngsta lasset och gör all ting Iatt och Ijufligt; fast det tin i allt annat ginge mig aldrig sa svht, SS.
skulle jag lell vara glad der hos, och hiiller det för ingen redelig ktirlek emellan tv&amp; som ha lofvat till att älska hvarannan i mot och med, och lata rikedom eller fattigdom komma sig nagot ondt emellan.
utan har jag älskat när han drack vin, sa skall jag ock s8 göra, när vi inte annat hafva än vatten, men sa aktar jag all Er spådom intet, utan jag tror min gode Gud bättre, fastän I man sXga å något som i gerna viljen, och sagen I gerna, att jag aldrig skulle i godt tiga, men jag arstar det d: är det sa Guds vilja, att det skall ga mig SH tungt, s i vill jag gerna lata mig nöja demed, ty den som later sig nöja, han har allting nog, men sa vet hvarken I eller jag eller någon annan, hvad Gud har gömt at mig, och om jag med all flit stitter all min förtröstan till Honom, som allena kan vända,
min lycka och olycka, hvart Han vill, och jag sedan flitigt ber Honom, s i ger Han mig väl allt godt med, och om det inte sa vore Guds vilja och mig intet nyttigt till att blifva rik, s9 sköter jag det ratt inte om och aktar denne verldenes rikedom slätt intet, ty hon ar s8 förgängelig och oviss, att rattor kunna draga bort den för mig, eller ock s i skall jag bort och dö, d i har jag intet der af utan omak, och en annnn, den jag aldrig har tänkt, skall träta om min rikedom; men ar jag inte rik sa är jag inte rädd derför.
Jag skall ock inte annat bedja Gud om, allenast Han af n&amp;i ville gifva mig hrad mig arbnyttigt.
- - Jag sofver och skall jag sofva rätt roligt tlerföre i denna natt, ty jag vet, att Gud later ingen svälta ihjäl, och inte sörjer jag gerna fiinit, ty sorgen är stor nog, nar hon kommer.
Gud har ännu aldrig förlatit nigon, som har hoppats $ Honom, i hvi skulle han sa förlita mig, ty jag har ock mitt stadiga hopp till Honom; SS vet jag, att Han larer inte heller förskjuta mig.
l&lt;laka k r i i r s11S mig illa, dem ger jag tokm och Iiiiiidame, ty jag har inte I n A dein SDS niig hvarkeii ondl eller go&amp;, derföre aktar jag det intet, ty jag kan aldrig lida sidatta sil \; lllerk5ringar i mina dagar, utan jag vill säga: hvad Gud hafver mig unnat, det kan hixrkeii skam sjelf eller hans sänningabud tagn i f r h mig och inte nkgon annnn hdler, sotn unnar inig ondt.
Niir C; ud vill, s % f5r räl 130 rkiniipels och mera godt nicd.
i \ gneln lade sig sedan att solva och roi hell lugn1 utan att tönk.
p i d l ondl.
rom man s p h henne.
PJ.
morgonen ftirklnradc hon, nu hon hadc rofvit hlttre med sin Ulligdoin iin da andra med d l sin rikedom och ej varit störd n i nnonenr simtal.
II.lon hade dock mhgen förtret, den hon linte all kan klaga&gt;.
C h l har litil mig nit koniiiix till dr: Crcii, att jag sjclf tordes svara för inig, nar det gick allt för hSrdt 118, och hm ock gifvit mig den g&amp;an, att jag kan göra det med besked, och n k jag rillc de11 ragen ut, runno de inte mycket p3 mig.
On1 inte annat halp, d satt jag och log St dem, och d i riste de inte, lirad de skulle siiga.
Har jag s i der s8 saktelig med tSlaiiiotl gStt min \ ~r&lt;lcrr %rir&lt;liga I&gt;arndi&gt;ius- verld igenotn, och har jag af otilighet aldrig latit un~lerkufva mig.
I-lade jag ock nu det hoppet, att Gud inte till evig tid skulle 1Sh mig blifm i oro.
- Honom kastar jag d l mitt nöd och omsorg 11a och skall alltid v n a glad och tacka inin Gud.
(Sprdk lir Psaltaren följa).
I nugusti for Gustaf Horn till I.irlnnd.
m e n r \ giieia ville ej dit för att ej IirtiUn sliiglingnr till Sparren '.
Agnula ristades itu eii tid hos siii marmor -- - - ' Si sent sam i dec.
i646 skriiver Erik Oxcnaierna till Agneta fran Reva1 och Rägnr, om hon iir.
iir lika .missnöjd med sin gubben.
Se ofvan nnf.
b d fr&amp; Eriksbergs arkiv.
H ö r d synts, att det räl ej var genast SK alldeles slut med förlolningcn, som Agneta pistir.
r 34 p i Tidön och sedm i Stockholm.
Hon bodde.
d i de kommit dil, fön1 n@ nätta hos Fru Ebbs.
En afton sade hon, n3r jag lag: S u ar Cmusen h m m m i f r h Finland, och tror jag visst, att I han sagt hvarannan till, efter I sa lika kommen i staden.
Säg mig nu, om du skall hafva hononi, och jag sade nej.
S9 hade hon sa mycket till att säga, allt det som ondt var om honom, och sa iniinga namn gaf hon honom, att jag blef riitt ledsen dewid, ty jag \ .ille gerna soha.
DS svarade jag pfi sktilnirri, att hon inte skulle tala sa illa om honom, ty nar jag finge honom, om hon inte tyckte illa vara, sa sade jag.honom allt detta, ty hrem vet, om icke min lycka blir sa god, att jag kan iå honom före nagon annan, och s9 blir Er spadom om inte.
Hon blef s8 ond, det jag räl \ iste fömt, ty deqA sade jag det.
D8 svarade hon mig: om du &amp; d5 far honom, aldrig f&amp; du n5gra ham med honom.
D i s v d e jag: Jo, jo men, ingen nöd blir derom, ty vi äro bada af godt slag, som inte har fattats barn, alltsi C1 vi bada \ .al Iiarn nog, om Gud hjelper oss tillsanimans, det tviiiar jag inte på.
Fni Ebba sade: om I än tån barn, sag du ej hum manga söner din moster fick med Cmu- sens bror, sa m h g a f&amp; du med denne.
Da har du inte aihans rike- dom.
Jag sade: min moster fick fyra döttrar, mig lära Gud g i f h fyra söner, och s. m.
(söta moster) skall en gång f&amp; se dem.
Di sade hon: om I an fln m h g a söner, soni du ssger, sa blir det inte annat i n morianer och dvergar, eRer I ören svarta och sinå bada.
Da svarade jag och smlog: de rrrsm sto b a n de skönaste mame, alltsa skdl min s. m. C1 se, hum sköna barn jag skall få, att de icke skönare skulle kunna malas.
D9 svarade hon och hlrf sa binerligt ond: s9 hörer jag vBI, att du vill hdtligen haiva honom; derpi jag sade: jag hör min s. m. a g e r sa, att jag skall haka honom, men nu ber jag, att jag matte iå soha, jag vill icke en g9ng mera tala om honom i afton.
Om andra d o n e n kom han dit och blef fsgnad af henne som salt i surt öga.
Han hade icke mlat vid mig, sedan han kom i f r h Finland, och hade han väl för en lang tid latit mig m W a sin mening, men jag var ett sadant kreatur, som inte var s % &amp; tt till att \ inna ty jag ville kosta nagot omak, efter jag tyckte jag hadc nagot till att pd- bra, och försökte jag hononi nog, om han ville vara stadig, ty jag n r rsdd, att han skulle betala niig, det jag hade bmtit andra emot.
Sa talte han niig nu strax den zo november med allrar till, det jag i iförsne ingaiunda ville höra och veta deraf, ty jag tyckte, att jag hade slitit sa manget förtretligt ord för hans skull, sa att jag icke derfar kunde älska honom.
Jag gjorde honom i den tiden all
135 den största harm och förtret, som jag nagonsin viste eller kunde upp- titnka, och om jag inte annat kunde göra, SS grinade jag St honom, ty jag menade, a n han dermed skull&lt;: bli förtreten och v5nda sitt sinne i f r h mig.
O.ch hade jag aldrig kunnat lida sa mycket af en, som han led af mig, men han 5lskada mig sa hjerteligt högt, att det halp inte hvad jag gjorde, utan dermed jag tankte till att rända hans hjerta ifrSn mig, dertill jag Ilrukade alla mina konster som jng viste, der kom jag blott hans sinne mera till att t3nka p3 mig.
Efter han sag, att jag icke var SS latt till att öhermla, utan jag var som de ohiindi~a hiishr, som i förstone icke rilj: i 18ta rada med sig, begyntr han att dess högre 31ska inig och satta sig i sinnet, att han aldrig skulle randa igen, förrfin haii sjelf hade I~rngt mig SS vida, att jag älskade honom igen, det som halt mycket hhdt.
Han begynte nu SS saktelig till att handla med mig sjelf och Im~kade ingen annan dertill hrarken ilen ena eller den andre, och handlade han s % Iange med mig, att han.
innan jag sjelf viste ett ord deraf eller sjelf iniirkte det, hade hela mitt hjerta inne, - utan markte jag dS, att Gud, soin liar hhrar och ens hjerta i sin hand, h m vander det hvart Han vill.
SS gjorde Han ock med mitt, som var SS hirdt och ostyrigt, att jag aldrig trodde, att det sknllr bli - SS Iiit jag Cmusen icke strxx insrka det, utan staldr bundet.
mig iindS en ISng tid emot honom, som jag hade gjort förr, men sedan jag hade varit en l h g tid odygdig emot honom, och jag lik- vii r9g.
att han var SS stadig - - - - och inte aktade hvad han skulle Iidn fcir min skull, och Iirnrken för den ena orsaken eller dcn ' andra begirde inig utan I) lott af oskrymtad och arlig kirlck mot niin person, och att mitt sinne koni Vfverens nied hans (19 kunde jag se, hvad Stskiliiad det Sr p8 en ratt kWek och den som iir tvungen.
h ' 3r jag dg allt sSdant, kiiuil&lt;: jag inte heller Iangre dölja för honom, umn lat honom öf \ .ert: ila mig sa vida, att jag ock .ïlsknclc honom igen, och bragte han mig pS sistone igenom Guds milda Försyn, som alltid har haft omsorg för inig och nu genom detta till- fille vill hjelpa mig if1911 min I) arndonis \ ~derviirdighet - - att jag Anno 1647 den i o februari förlofvade mig med honom i Stock- holm i hemlighet, d. att ingen riste deraf, i inin inormors hus i var lilla kammare.
Gud late det vara skett i en god och lycklig stund!
DS lofvade v i hnrandra, att ingen inenniska skulle skilja oss bada i t, utan den grymma och ol&gt;ariiiheitiga döden, som ingen kar- lek eller nigot aktar utan skiljer alla kara viuincr St, och dem skiljer han sv8mst St, som hilla hrmaiidra krcist.
Och jag mS I&gt;ekiiina, att ri alskade hvarandra d af allt vart Iijcrta, att inte ' hadc \ j n %got, - - - - '
som lag oss 118 sinnet eller som gatt oss emot if&amp; v81 barndom, att v i ej sade för hrarandra; vi höllo intet hemligt och voro s i v51 kontanta med hvarandrns sinne, att vi voro mycket glada Mda W&amp;.
Men ehuruvil jag var mycket kar at honom, si3 höll jag le11 min kärlek SH hemlig, att ingen ratt val mitrkte den, och min egen kam- rat, som dagligen var hos mig, viste det inte.
Han p&amp; sin sida gjorde n i g det till viljes, att han ock hök det sa, att när vi voro bland folk, viste ingen, om icke det snarare var min kamrat Bn mig, och hon sjelf viste inte, hvarl hon skulle s9ga, ty han talte med henne och inte med mig; niir hon s i g ps, gaf han henne dubbelt emot mig och under tiden mig intet, men i löndoin fick jag väl det menta och det Kasta .- nBr han gaf henne nigot, s9 sade jag, h m - ftire gifven I inte mig ?- - En part sade: vi ha alla trott, att det har varit Agneta Horn, som Cnmscn lyd: om, men nu se vi, att det är Kerstin Posse, 1 och kan ingen reda sig ut p&amp; saken.
N5r jag rodnade, sade jag: tvi du, Stina, skall jag sta och rodna för din skull och kom henne till att rodna först och sade sedan, att jag hjelpte henne.
NPr vi kommo allena, logo vi sa hjertclig der at bada, att vi hade bedragit dem, ty alla sago \. %l, att det var en- dera, men de viste inte hrem, allt in till pingstdagsaiton.
Da öfverialidc Imn Cruus Agneta st1 R genom sin morbmr, f3lthcrrn Jnkob de - In Gardic nnhUln om hennes hnnd hos morCatäldrime och hos hdcrn.som nnnu var i Livland.
Morförtildmrne svarade, att de hade i n t a till att siigi dercmol, utan d g o det gerna och ville n i allt sitt hjcrt.
önska lycka dertill samt skrcfvo derom till Gustaf Horn.
Pingstdagen dropo morfadren, mormodren och Agneta till Ekehyhof till ftu Rbbn, för att blifvn der öfver helgen.
men fru Ebba s i g surt p i Agneta och ville, att hon skulle tala om förlohingm, men dcrtill hade hon ingen lust.
L ' ndcr det att svnr inviintades från fadern var Agneta nlltjeml hos niorförXidmrne.
Till hennes stoni oro blef L n n Cmus nu sjnk p i Stituno, men för ingcn v8gndc han yppa denna oro, utan kunde till och med svara dem som beklagade hcnnc, att hon inte bchof hade till att sörja ritt enda goda, ty, brokade bon silpa, .mister jng en.
Rr jag väl en annin igen .. men tillög~er hon.
.i mitt hjenn mente jag vUl innot, ty Gnd vet, horu ondt det gjorde mig.
Jng griit för den skull mllngen hemlig tär, niir nndrn rofso, till dess] ng fick veta att h m var battru.
Cruuren kom sedm till Tidön, men i hörjnn hade Agnetaftiga glldje deraf, d8 hon sjelf hlcf sjuk.
Iion hlef dock snnrt biiltre.
Min moster kom dit med och tog mig i sin kammare, att jag skulle ligga hos henne, ty hon gjorde sig fäfAnga tankar, som aldrig kommo i vart sinne, ty vi voro bada för &amp; liga till art tanka saduit, och älskade han mig allt för högt dertill.
Han blef för den skull sa ond pa henne och sade, att hon nu har nog radt om mig, och skulle hon nu inte IXngre inbilla sig hafva nagot herravalde öfver mig, och begärde han inte, att hon skulle akta mig, ty jag hoppas, sade han, ' Kristin.
Kriitiansdottcr Posse f. 1630, uppfostrad i Ax.
Oxensiicrnns hur, g.
1658 med C. Filip Snck, enkn 1661; gin 2 gllngen 1618 med Ernst Creutz.
död s. 8.
l37 att min kiiraste och jag intet annat skola taga oss för, niir hon ar i sin kammare, iin det som iirligt Sr, och r i gerna vilja 19ta alla se p$, ty jag iilskar henne allt för högt, att jag skulle vilja sk31niiia tit den jag sjelf vill hafva heder af.
Vet jag för den skull inte, hri I @ ren Eder s$ beskaftig öfver hmnc.
Jag kan intet niinat tinka, i n att I han sjelf 1115.st varit ddaii, soni I tinken oss håila vara, efter I iren SS inisstiinksnm.
Blef min moster sB ond, men han intc mindre.
Ilen 18 aug: kom bud Ltcr frKn Livland med faderns jaord.
Lnrs Cruur blef mycket glad, Agneta ock.
?., men hon visade i början q sin glxdjc, s8 att den gamlc RikskmsYren fann sig förnnllren ntt fdga henne, ont hon ej heller ville hm Cruuren, ty d l borde hon i tid sxga det.
och ej dröja r8 Ihge.
som hon gjort med Sparren.
Agneta sade da, att hon inic rnn: it tänkt L all leka och dö med Cniurcn, men nit hon dock ville ratta sig cncr morfaderns vilja i dcim fall.
Norfndern menade, att Cmusen Kr cn redlig och god man och berömdc hnns up förandc i i 0 1 sin rviigerskn, Karin Orensiiarm och hennes barn.
hrilkei vnril: r!
dnnt.
1 t 11 nappeligen hennes egna hrbder skullc göm henne det.
som lian gjort henne, och rom var IKngt bher hvml hm hclii3fde.
loibderu till~dc: Kan jag SS mycket nier tiiiika, att haii ju inPttc bli god mot dig, som skall bli lians hustrti, om du man ritta dig efter hans sinne, och n i r du ser hnii iir ond, måste du vara froni och alldeles l5tn honom rada.
DP log jag litet och sade: jag förstdr min morfar, om jag resol- verar mig till att stt ta honom till herre öfver mig, SS maste jag ock v51 resolvera mig till att dansa efter lians pipa, nar det kommer s i niir, och gör jag inig inte 11ek) ~inmer derom.
Jag hoppas, att jag skall ab kiiiiiin skicka mig ciiiut honom, att han ingcn orsnk skall ' kunna f$ till ntt bli mig ond.
Ingeii, soiii mig val vill, skall f5 den sorgen, och ingen iuin ovan, som sidtt lnig ondt, skall T; i den glX- djen, att vi sku l e f n illa ihop med Iirnranilrn.
DB rvara&lt;le inin inor- far: s1 Jesu namn, k. barn, det i r mig riitt kart, att du har fattat den goda resolution, först att du vill h a f h honom och sedan att du vill skicka dig dldeles efter hans sinne.
SB önskar jag af allt milt hjerta, att den gode Gud ville alltid gifva dig sin lycka och viilsignelse der- till, att di1 först niåtte tackas Gudi och s i din tillkomman~lc uinn.
Jag kan r i l se, ntt I nu 3lsken s3 hrarnndra af allt Ert hjerta och titan skryinlm, och har jag inte för deii skull fragat dig, att jag icke viste och icke kunde se, att I iilska (lcn hvaraiiiian, utan att jag inan skulle höra, hvad du ville sign. Oiiskar jag rör den skull, att Er kiirlek ii19tie bliha SS stor och stadig intill E r död.
Kan jag ock se, att du har andra later pS dig mot denne i n iiiot Sparren, ' och Slakade haii dig ock för annan orsak an dennea.
Vi födofvades bada nied hvarandra den zo augusti p9 Tidön.
Gud late detta vara skedt i en god ' och lycklig stund, Guds heliga iianin till ara, alla ~ P r a viinner
till hugnad och dem som oss Tro emot till förtret och oss bada hiir i verlden till timlig hugnad och gladje, och att vi efter detta ebndiga lifvet matte fS besitta den eviga glädjen!
Vill jag nu saga: Gud hjelpe oss snart och med hugnad tillsammans, som af allt hjerta och utan skrymtan älska hvarannanl Var han sa hjerteligt glad öfver sitt stycke, som honom var loivad, att, om han hade haft hela verl- den, SS hade det anda inte gjort fj4lelse emot den gladje, han hade ofver mig, och alla de skönaste voro hos honom som inte aktade emot mig, sa högt älskade han mig.
Hade jag ock nu det hoppet, a n all deras onda spidom skulle bli till inte, och att Gud nu snart skulle gifva mig glädje för a11 min svara vedewiirdighet, jag har stiltt ut.
Lan Cruus skref till Gustaf IIorn och tackadc för den gLfvm, hmram han fltt löhe och bad att R brallop $8 fort som möjligt, cn5r han ville draga i fKll.
Den zo rcpL lemnadc Agneim med sin mormor Tidön och bujadc ordni för sitt bröllo men d&amp; s 1 jag, rhrifver Agneta, .di m. mor var död för mig.
rom skulle b&amp; berttllla %t mig ich skda h d jag hmic bchof, ty det gick mig nllt mycket trögt och tungt '.
Anno ' 1 6 4 i febr.
tick Cruus fullmakt af drottningen att i VcstcgBt- lind t q n emot rcilgötimc till hlri.
Den 5 main afreste hon, mönilride ritt regemente och följde det till Göteborg, hvmifdn det skulle öfverföns till Tysk- land.
Sjelf for han iter till Stockholm för att hala bröllop.
Emellertid mölte Lirkilliga hinder i afrecnde L dctti, ty Gnruf Horn kunde ej komma tlfver till Sverige och sille ej gerna att brtllloppet skulle firns i hans frSmvnm.
Det d g it sam om Cniuren skulle nödgas res.
ibin sin unga Iiistmö.
SS vet min Gud, huru hjerteligt hedröfvade \ .i voro båda tvi, han sin sida, som bort skulle draga, och jag pa min sida, som qvar skulle bli.
Jag hade nu varit glad en tid och tyckt, att Gud ville hjelpa mig i f r h min bardoms svara och mycket bedröiveliga vederviirdighet, som har varit sa utur viset stor, att hon icke star till att beskrifva.
Det gjorde Cmusen mycket ondt, efter jag har sagt för honom, hum allt har gått mig SS tungt iirau min hanidom och inte allt som det skulle, och han nu gerna ville, att det skulle g a mig väl, i synnerhet som min morfar och mormor voro nu s5 åldriga, att d e gingo pd grafsens brädd.
och min mormor nu mest lag till sangs, och riste vi under tiden inte annat an hon skulle dö, och hrn (Cmusen) val viste, om hon skulle dö, att det Ster skulle g 5 illa för mig.
Han sade: min karaste, det skulle mycket högt bekymra mig, om jag skulle draga ifrin Er och on1 E r mor- mor skulle under tidcn dö, och 1 pil nytt skullen lida förtret och kanske slita ondt Tör min skull och annat mycket, som mig ligger p8 sinnet, ty han aIskade mig utur viset mycket.