Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derför några ord om hr Strindbergs »mod».
Hr S. skryter sjelf i företalet med sitt mod att framträda med dessa idéer, och hans själsfränder och beskyddare inom en viss del af pressen skryta också med hans mod.
Vi gifva hr S. och hans vänner till en del rätt: det vill onekligen ett slags mod till att gifva ut ett sådant arbete som »Giftas», om man har något att förlora.
Det mod hr Strindberg visat är dock af sådant slag, att troligen hvilken som helst af hr Strindbergs själsfränder och vänner bland »litteratörerne» utan betänkande skulle hafva velat »våga» lika mycket, om han, i likhet med hr S., egde en förläggare, som mot bra betalning bestälde ett arbete i samma stil.
Ty att hr S. blifvit bra betald, är helt visst ej blott ett rykte.
Och tack vare konfiskationens långsamma exeqverande hann hr Bonnier, då endast 500 exemplar konfiskerades, genom försäljandet af 3,500 exemplar à 3: 75, göra en god affär, hvaraf författaren nog tagit sin procent.
Och härmed kanske vi komma till det rätta svaret på frågan:
Huru fick hr Strindberg mod att gifva ut »Giftas»?
Att »upplysning» skulle vara hufvudändamålet med ett sådant arbete, torde hr S. få svårt att på allvar öfvertyga någon om.
Reformpjollret i bokens förord och deklamationerna i »Tidens»
Strindbergska sjelfbiografi om »sanningens enkla råa språk» slå väl näppeligen an på någon, som har en smula omdömesförmåga.
Nej, ändamålet med boken angifves nog rättast, om vi se hr Strindbergs arbete ur den synpunkt, hvarur han sjelf påstår, att menniskan och hennes arbete böra ses, och dervid använda hans egna ord: hanen skaffar föda åt sina ungar.
Det ena med det andra gör, att vi äro böjde för att, på samma gång vi fälla den strängaste dom vi kunna öfver innehållet i »Giftas», så mildt som möjligt bedöma författaren.
Måhända har Nya Dagligt Allehanda rätt deri, att hr Strindberg skrifvit lättsinnigt och obetänksamt utan att egentligen göra sig reda för arten af det skrifna (Se Nya Dagl.
Alleh. för den 8 November).
Hr. S. sjelf är i våra ögon en olycklig, värd vårt medlidande.
Med tanke på det menliga inflytande hr Strindbergs »Giftas» kan utöfva på vår omogna skolungdom har jag såsom lärare uttalat mig om boken.
Väl befarar jag, med sorg i hjertat, att kanske en och annan af den blir förderfvad för hela lifvet.
Men öfver hufvud taget tror jag på motståndskraften hos det goda, sanna och ädla, som rör sig inom vår skolungdoms bröst.
Boken är för dålig och simpel, för att den skulle kunna göra stor skada.
Lärare.
»Tjensteqvinnans son» och »Jäsningstiden».
(Ur Stockholms Dagblad d.
16 Okt. 1886).
Nya bidrag till den usla litteraturen.
– En själs utveck-
lingshistoria. I.
Timon af Athen:
Hvad skulle du göra med verlden, Ape-
mantus, om du hade den i din makt?
Apemantus:
Skänka den åt kreaturen för att bli menniskorna
qvitt.
Timon:
Ville du då sjelf dela menniskornas undergång och
blifva ett kreatur bland kreatur?
Ja, Timon!
En riktig kreaturs-önskan!
Måtte gudarne bevilja
dig den!
På sistone hafva beundrarne af hr Strindbergs författareskap börjat inleda sina anmälningar med ett beklagande af de förvillelser, hvartill en så hög ande, en så snillrik författare gjort sig skyldig.
Man tröstar sig sjelf, Sverige och hr Strindberg dermed, att han ändå är jemnbördig med Thorild eller Almqvist, och gör dertill någon förnumstig antydan om, att det egentligen måtte vara Sverige sjelft, landets klimat eller folkets skaplynne, som skall svara för hans förvillelser.
Vi skola låta detta vara detta och, utan att undersöka, huruvida författaren af Mäster Olof förtjent ett rum bland litteraturens stormän, hålla oss uteslutande till detta arbete, som författaren af Nya riket och Giftas har begynt att utgifva, på hr Albert Bonniers förlag.
Det synes oss, som om
Tjensteqvinnans son borde slippa jemförelsen och beröringen med de äldre syskon i familjen, hvilka kunna göra anspråk på att umgås i godt sällskap.
Det skall icke bestridas, att hr Strindbergs fotografiapparat äfven denna gång gifvit ifrån sig skarpt tecknade bilder.
I den vägen har han bragt det ovanligt långt, och man känner igen den skicklige teknikern, om också retouchen i föreliggande arbete här och der synes något vanvårdad.
Svårt är dock att bevara intresset för denna yttre färdighet, då den ena bilden efter den andra åstadkommer samma »reflexverkan» som smaken af galla, lukten af skämda ägg eller klådan af närgångna dipterer.
Men det är sannt: i den nya verldsordning, som nu skall begynna, bör konstnären eftersträfva att väcka icke behag utan förargelse.
Förargelse måste ju komma, och hell den genom hvilken förargelse kommer!
I den vägen har hr Strindberg onekligen denna gång gjort sitt värsta.
Med få undantag äro bilderna af hjeltens öden i i hemmet, i skolan, i hufvudstaden och vid universitetet återgifna med en sådan der trohet mot verkligheten, som förr i verlden fick namn af cynisk.
Cynismen, af författaren sjelf prisad såsom uppriktighet, ligger icke blott deruti, att så mycket snaskigt, nesligt och oanständigt omtalas, utan lika mycket deri, att hela den skildrade lifsverkligheten, hem, skola och universitet aftecknat sig mot ett andligt synorgan, förderfvadt af bitterhet, afund och hat, och bedömts af en själ, rik på lösliga hugskott, men tom på ädelt förnuft.
Deraf kommer sig äfven, att bildergalleriet såsom helt i alldeles förvånande grad saknar intresse.
Det blir på längden tråkigt och mycket tråkigt att följa denne Johan genom de ändlösa detaljerna af en sjukligt missbelåten barndom, en sjukligt öfverspänd ynglingatid och ett sjukligt utsväfvande studentlif.
Det är ledsamt att höra hans barnkammarsqvaller på far och mor, att läsa hans krior, kärleksbref och långa gradualafhandlingar; att följa hans små »öfningar i att promenera på Karl XIII:s torg med högburet hufvud och ledigt hängande armar»; att genomgå förteckningen på hans flammor med eller utan bleksot eller vattsot, att räkna alla de gånger – han supit sig full eller firat »Afrodite Pandæmos».
Inventariet å en soplårs innehåll är också en verklighetsskildring, men kan derför icke göra anspråk på deltagande.
Icke heller har förf. sörjt för att hufvudfiguren i dessa teckningar kan tillvinna sig läsarens sympatier.
Det är icke en stark själ, som kämpar mot lifvets vedervärdigheter och besegrar dem, icke heller en god och ädel ande, som dukar under i striden, men luttrad och förbättrad; det är icke ett ömt och mildt väsen som vinner veka hjertan, icke en frisk fyr som fröjdar manliga sinnen.
Han aftvingar oss sällan någon medkänsla vare sig af glädje eller sorg, men drifver allt för ofta vår likgiltighet till vämjelse.
Några stordåd uträttar han icke till dato; något godt i det lilla gör han ej heller.
Så egoistiska äro verkligen menniskorna, att de då fråga sig: hvad hafva vi med denne att skaffa?
Hvarför skall berättelsen om ett sådant lif sättas på tryck i stora volymer?
Svaret på denna fråga ligger måhända i slutet af andra afdelningen, der det vid berättelsen om Johans afsked från universitetet heter:
»Han skulle snart finna, att uppfostran gjort honom oduglig för samhället, och när han icke fann sig i att vara utvisad, började hans tvifvel vakna, om icke samhället, till hvilket skolan och universitetet hörde, också hade en skuld i hans uppfostran, och om icke hela samhället hade fel som borde botas.»
Tjensteqvinnans son är apologien för en förfelad existens, och det är samhället i alla dess institutioner, som skall dragas till ansvar för den samma.
Skulden börjar med föräldrarna och hemmet, fortgår genom skolan och stannar vid universitetet.
Det första felet är, att modern hade varit »piga», att fadrens äktenskap »hade felaktig form» och var messallians.
Tjensteqvinnans skuld är stor: »hon har passat upp och varit höflig mot alla», hon har derför gifvit sonen i arf »slafblod», skygghet, blyghet, skrämsel, osjelfständighet.
Amman har skänkt honom »brand i blodet och kramp i nerverna».
Fadren, om hvilken det berättas, att han härstammar från en adlig ätt på 1600-talet, har sin skuld deri, att sonen »såg dagen i ett sköfladt bo», och han spelar sedan för det mesta rolen af den orättfärdige tyrannen.
Han misskänner elfvaåringens »personliga rättigheter» derhän, att han låter honom bära tidningar och hemta posten, han favoriserar bröderna, han skylles t. o. m. för att hafva piskat Johan till att ljuga på sig sjelf.
Om bröderna, åtminstone den ene, antydes det, att han oädelt motsvarat den yngre broderns hängifvenhet.
En styfmoder kommer till, som naturligtvis också blir skulden till att Johans utveckling snedvrides.
Familjen är med ett ord Johan till förargelse, den är »för trång, har små sjelfviska och antisociala syften»; der »herskar en (eller två) viljor utan appell, och derför är ingen rättvisa möjlig».
Så kommer skolan; här är det än värre.
Johan passerar igenom tre olika läroverk och förf. fäller hårda domar öfver dem alla.
Johan »slarfvar igenom lexorna» och hvems är felet?
Skolans naturligtvis.
Han får sitta qvar i en klass och »hans nervlif rycks sönder, hans viljekraft slappas, grunden lägges till blifvande modlöshet.»
Slutligen och värst förderfvar universitetet hans uppfostran.
Här är det frihet i studierna, men det är heller icke bra, sämre t. o. m. än skolans lexor; friheten kändes »tryckande – som ett tomrum»!
Professorerna äro bönder.
Orättvisor begås öfverallt mot den arme Johan.
Han försöker på latinskrifning, kemiska laborationer och estetik; skrifver och går igenom; tenterar och kuggas, tenterar och får i flera ämnen betyg, men »mindre betyg än som åstundas»; han får ett kungligt stipendium och mister det; han funderar på graden, men spelar bräde och blåser B-kornett och slår graden ur hågen; försöker sig som folkskolelärare och tycker det vara »idiotiskt»; försöker på läkareexamen men finner den »vetenskapens rötter torra».
Han bryter åter af sin Upsala-kurs, går in vid teatern och uppträder som statist, hvilket också är tråkigt.
Kommer åter till Upsala och skall ånyo läsa på graden, men skrifver i stället teaterpjeser, lyckas ömsom och misslyckas, – allt under ett ständigt »festande» i Stockholm och Upsala, i staden och på landet, med orgier, som icke synas lemna mycken kraft öfrig för studier.
Midt uppe i denna uppfostran afbrytes alltsammans, – och så är det universitetet eller samhället som bär skulden.
Så »uppriktig» har emellertid förf. varit i denna sin skildring af hjeltens personliga lefverne, att han svårligen kan räkna på tänkande läsares instämmande i den slutsatsen.
Tvärtom, denne skall döma, att skulden till det som skedde i ovanligt hög grad låg hos det subjekt, som genomlöper hela denna utveckling; det är icke samhället och uppfostran som förderfva honom, utan det är han som försummar, försmår och förvänder den uppfostran, som honom bjudes.
Förf. har nog härtill det beqväma svaret, att Johan »kommit på det klara med sin oansvarighet och är fullt medveten om sin viljas ofrihet».
Men om också denna all mannakraft dödande lära redan skulle hafva vunnit någon anklang hos vissa vilsekomna ynglingar, är den svenska allmänheten helt visst icke beredd att godkänna en dylik individens bankruttförklaring.
Den lägger blott ännu ett moment till allt det myckna i denna bok, som betager hjelten läsarens sympatier.
Berättelsen om Johans själsutveckling är, såsom vanligt hos denna författare, kryddad af glåpord mot allt och alla, glåpord mot Gud och menniskor, mot seder och lagar, mot institutioner och individer, men glåpord, som verka betydligt mera genom råhet än genom qvickhet.
Lefnadsteckningen interfolieras och afbrytes också allt emellanåt genom lefnadsfilosofiska, litterärhistoriska och socialpolitiska betraktelser och aforismer, som det är obehagligt att qvalificera.
Den som läst hvad förf. förut producerat, är van att icke begära stort sammanhang eller tankestyrka i hans utgjutelser, men i föreliggande arbete gå de ofta till den yttersta gränsen mot det område, der dumheten tager vid.
Det skulle fylla många spalter att anföra prof på sådana betraktelser i arbetet, som icke äro annat än svammel.
Men hvad skall man säga om sådana uttryck och bilder som t. ex.:
»Skolan är en preliminärklass till dårhuset.»
»Katedern (i en folkskola) liknar en schavott, rödbetsad, som om den vore bestruken med blod.»
»Man har numera upptäckt, huru fäna äro de mest religiösa, och att den som har vetande icke behöfver någon religion.»
»En s. k. karakter är en enkel mekanisk inrättning, som sammanfaller med automat.»
Eller hvad skall man säga om iakttagelser sådana som den, att Geijers »stil är alldaglig», och att på 1870-talet allmänna meningen bland studenterna om hans historia var, att den »är djeflig»; eller om fanfaronnader sådana som denna:
»Familj, du är alla sociala lasters hem, alla beqväma qvinnors försörjningsanstalt, familjeförsörjarens ankarsmedja och barnens helvete»!?
Sina upproriska känslor mot samhället, mot religionen och mot kristendomen i synnerhet kan förf. naturligtvis icke gifva nog starka och råa uttryck, men ett särskildt godt öga har han äfven till moralen, om hvilken det heter än att hon är en »listig dikt», än att »vår tids moraliska eller sedlighetssträfvan är en öfverklassrörelse, hvarmed man vill hejda de framstörtande massorna.»
Bristen i Johans hela uppfostran säges också hafva varit, att den »enligt tidens låga föreställningssätt varit inrättad med fästadt afseende på himlen och helvetet. »Somliga handlingar ansågos goda, andra onda.»
Hvilket ju var alldeles på tok.
Ty derigenom leddes Johan in uti den svåra villfarelsen att känna sig ansvarig för de tankar, som han då i sin enfald trodde vara dåliga, såsom t. ex. då han under moderns dödsarbete stod och gladde sig åt utsigten åt att få ärfva hennes guldring.
Sådana tankar äro tvärtom »sunda» – så predikar öfver detta nätta ämne vår förf. – »ty de hafva tänkts efter alla lagar för tänkandet!»
Sak samma med de handlingar som pläga kallas dåliga, men i sjelfva verket endast äro nödvändiga yttringar af naturliga begärelser.
Man ångrar icke sina fel utan sina dumheter.
»Felen måste vara der, de framkallades af nödvändigheten och de gagnade, men dumheterna de skadade och kunde varit ogjorda.
Den högsta moralprincipen skall också, efter den högre insigt till hvilken förf. slutligen kommit, sammanfattas sålunda, att »individens första, heligaste pligt är att skydda sitt sjelf, så vidt möjligt utan att skada andras.»
På den sunda principen skall nu det nya samhälle uppbyggas, hvarom hr Strindberg äfven i detta arbete emellanåt fantiserar, till omvexling med det ideliga »tjagglandet» om öfverklass och underklass.
I det samhället skall det icke finnas något öfver eller under, uppe eller nere, och der skall man slippa tankarna på framåtskridande.
Ty att sträfva uppåt och framåt det tillhör endast den fördömliga öfverklassen.
Nej, framtidens uppgift är endast att bringa det som är uppe nedåt.
»Socialismen, som nu kommer och vill fira ner öfverklassen med dess värdelösa högre som lockar till sträfvan uppåt, är en rörelse i tillbakagående, sund riktning.»
Dermed är vår svenske Apemantus så innerligen belåten.
Jag vill till den första artikeln bifoga en anmärkning.
Det kan måhända tyckas som om mitt tillbakavisande i densamma af beskyllningarna mot skolungdomen skulle stå i strid med hvad som här förut särskildt blifvit betonadt: osedlighetens utbredning och allmännelighet bland skolungdomen.
Men jag vill då å andra sidan också betona, att jag aldrig hvarken sagt eller tror, att största antalet af våra skolgossar äro hemfallna åt den liderlighet, som
Strindberg på det åsyftade stället förklarar vara icke blott regel utan t. o. m. det enda verkliga förhållandet.
Detta Strindbergska påstående har endast sin rot i en snuskig fantasi och en snuskig tendens som skriftställare eller också i den bedröfliga omständigheten, att hr Strindbergs egen erfarenhet inskränker sig till det af honom skildrade förhållandet.
Hr Strindberg tycks att dömma båda af biografierna och sina andra skrifter under hela sitt lif ända från sin uppväxt hafva lärt känna och umgåtts med företrädesvis moraliskt slödder och samhällets olycksbarn.
– Jag har i det föregående sagt, att ett stort aqtal af våra skolgossar, vida större än man kan ana, råkat i osedlighetens fångenskap; jag har icke sagt detta om största antalet, icke att detta är regel och ännu mindre det enda förhållandet, såsom hr Strindberg påstår.
Denna skymfande beskyllning slungar jag fortfarande tillbaka mot hr S. på samma sätt som förut.
Men det vill jag tillägga, att får hr S. och hans gelikar hållas med att utså liderlighetens frön i ungdomens hjertan, då får nog hr S. till slut den tillfredsställelsen, att den der skildringen af skolungdomen blir en verklighetsskildring.
Och i sammanhang härmed vill jag taga tillbaka slutorden i min artikel »boken är för dålig och simpel, för att den skulle kunna göra stor skada».
Både denna bok och andra böcker af samma slag hafva verkligen, trots deras dålighet och simpelhet, gjort och göra alltjemt stor skada.
Detta är numera min sorgliga erfarenhet.
Det idkeliga durkandet med det påståendet, att könsdriften är naturdrift, och att det är det naturliga och således enda riktiga att naturdriften tillfredsställes, och så det påståendet, att alla något så när normala menniskor i sitt lefnadssätt tillämpa denna förnuftiga slutledning, fastän »samhället alltid vill synas bättre än det är», hvarför man icke vill tillstå sådant, som är både det vanliga och det naturliga, men som det skrymtaktiga samhället genom skrymtaktiga lagar stämplar som omoraliskt – det idkeliga durkandet med sådana resonnemanger måste i längden göra intryck på en intellektuelt och moraliskt omyndigs hjerna, isynnerhet som hr S. sörjer för att fantasien samtidigt irriteras genom obschena bilder och skildringar »ur verkligheten».
Verkningarna af Strindbergslitteraturen äro ungefär desamma, som enligt hr Strindbergs egen biografiska sjelfbeskrifning (sid. 52 i »Jäsningstiden») Boccaccios Decamerone utöfvade på honom sjelf, när han vid aderton års ålder studerade denne sin – enligt hans egen förklaring – föregångare i den banbrytande stormlöpningen mot äktenskap och familjelif.
Men det kan vara lämpligt att låta hr Strindberg sjelf få tala om denna erfarenhet, så få vi också en profbit på hans, både hvad form och innehåll angår, snygga sjelfbiografi.
»Han hade fått reda på att man skulle kunna explicera Boccaccios Decamerone.
Det var en underlig examensbok, tyckte han.
Den innehöll ganska direkta uppmaningar till osedlighet och gjorde narr af män, som bedragits af sina hustrur.
Men den var måttligt rolig.
Den hade äfven andra sidor han kände af litteraturhistorien: ty den var en oppositionsbok mot medeltidens munklif, skrifven mot slutet af medeltiden, och den gjorde narr af äktenskapet.
Boccaccio synes ha först genomskådat den äkta mannens löjliga ställning såsom familjeförsörjare och tvifvelaktig barnafader, sedan qvinnan fann för godt att kasta arbetet på mannen och göra honom ensam ansvarig för alla hennes barn.
Det är sålunda en satir på det kostliga patriarkatet, som qvinnan funnit fördelaktigt taga i utbyte mot det mera rationella och ursprungliga matriarkatet, väljande den förmånligare ställningen såsom den skenbart underkufvade, som icke förbehöll sig andra medborgerliga rättigheter än chefsplatserna såsom kejsarinna, drottning, abbedissa, moder och madonna.
Emellertid gaf denna franka behandling af könsdriften liksom sanktion åt driften, och nu sådde han sin vildhafra åt alla kanter.
Han hade vanligen tre lågor vid lif.
En stor, helig, ren, som han kallade, på afstånd, med giftermålsplaner i bakgrunden, alltså en äkta säng, men ren.
Derpå en liten kurtis med en värdshusflicka, och så hela den stora friskaran, blonda, bruna, rödhåriga, svarta.
Det såg ut som om renheten i känslan skulle växa i proportion med svårigheten, men äfven med bildningsgraden.
En ursinnig kärlek kan väl knappast uppstå utan mellan personer af samma klass.
Äfven kärleken har blifvit en klass-sak, ehuru den ytterst har samma mål.»2
Derpå berättar han:
»Han hade i ett års tid underhållit en förbindelse med en flicka på Stallmästaregården.
Som han alltid behandlade fruntimmer med en viss aktning och ej blef brutal förrän situationen var mogen, började flickan fatta tycke och syntes tro på allvarliga syften, ehuru han aldrig antydde dylikt eller gaf några löften.
Hon beviljade alla favörer utom den sista.
Det var ett enerverande lif, och Johan beklagade sig för en vän.
– Du är för blyg, – sade vännen.
– Djerfva karlar tycka flickorna om.
– Ja, men jag är inte blyg, – bedyrade Johan.
– Ja, men du var det i början.
Man skali genast visa sina afsigter.
Detta var en iakttagelse, som han sedan ofta fann bekräftad.
När icke något hopp till äktenskap fans, då var det lätt, eljest icke.
Två år spilde han på denna böjelse, utan resultat.
Ibland tycktes det vara nära.
Han fick nattliga möten, fick gå ut genom fönstret på brandstegar, slåss med bandhundar, rifva sönder kläderna på plank, utan att vinna annat än halfva gunster.
Det slutade med gråt och böner.
– Jag tycker om dig för mycket! – sade hon.
Elier var hon rädd för följderna helt enkelt?
Det fick han aldrig klart.»
En aderton års pojke, som är så avancerad i liderlighet och med själ och kropp hängifver sig deråt till den grad, är just en hygglig ungdom.
Men hvad skall man säga då om en person, som tjugo år efter ett sådant ungdomslif gör till födkrok för sig, hustru och barn att i tryck skildra denna uselhet icke i afsigt att varna, utan tvärtom att uppmuntra barn och ynglingar att följa hans exempel; och icke nog med det, utan som derjemte begagnar sin nu mognade erfarenhet i förförelsekonst till att gifva vinkar och råd åt den unga generationen, hur den skall gå till väga för att icke behöfva misslyckas i sina förförelseförsök!
Ja, och dertill lägger sig hr Strindberg i dessa skrifter synnerligen vinn om att lugna de unga för följderna af otuktslasten.
Den saken gör han grundligt, går ända från början.
I sammanhang med berättelsen om hur han som barn började öfva onani (»Tjensteqvinnans son» sid. 87) omtalar han också, hur »han snart lade bort odygden när han fick en skrämbok i handen, men då inträdde i dess ställe en kamp mot begären, dem han ej mägtade besegra, emedan de öfverföllo honom i form af gyckelbilder under drömmen, der hans kraft var slut, och sömnen fick han ej njuta lugn förrän han vid aderton års ålder öppnade umgänge med det andra könet.»
Skrämboken han menar är den ofvan nämnda Dr Kapffs bok »En ungdomsväns varning för ungdomens farligaste fiende».
(Om min egen mening rörande den boken skall jag längre ned säga några ord.)
Tanken på den fruktan denna bok injagade hos honom i barndomen, kommer hr Strindberg att gång på gång öfver den utösa sin bittraste vrede, på samma gång han går in i resonnemanger om onaniens delvisa berättigande.
»Man har upptäckt», säger han, »att det icke är odygden sjelf, utan den otillfredsstälda driften, som framkallar sjukdomsfenomenen, och en ny fransk läkare har gått så långt, att han till och med anser handlingen vara ett icke skadligt underhjelpande af naturen.
Detta må han stå för».
Obetingadt tycks Strindberg således icke vilja skrifva under den nye franske läkarens mening.
»Det kan», säger han vidare, »icke nekas, att öfverdrift i detta fall kan följas af sjukdomar, men då är det öfverdriften, som vållat det; och den fortsatta vanan, som gjorde, att det naturliga sättet icke kom till sin rätt, vållade olägenheten just derigenom.
Att ovilja mot könet skulle bli en följd är ej sannt, ty odygdiga pojkar ha sedan blifvit dugtiga fruntimmerskarlar, bra makar och lyckliga fäder.
Eget är också, att fruntimren icke visa sig gunstiga mot oskulder.»
Strindberg vill komma och hvad hans egentliga mening i denna sak är, får man fullkomligt klart för sig, när man kommer till sid. 251 i samma bok: »Denna sommar (d. v. s. när han var aderton år gammal och nyss blifven student) var han för första gången hos en flicka.
Han kände sig snopen, som så många andra.
– Jaså, det var alltsammans!
– Det var kostligt, att det skedde midt emot Betlehemskyrkan3
Hvarför hade det emellertid icke skett förut, så hade så många års qval varit besparade, så mycken kraft innehållen?
Det var emellertid rätt lugnt efteråt, och han kände sig sund, glad, som om han fylt en pligt.»
Alltså, könsdriften skall tillfredsställas, annars blir helsan förstörd.
Bättre är, att det sker medels onani, än att det icke sker alls, blott man aktar sig för öfverdrift.