Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häraf måste det obestridligen följa, att riktningen af den eller de banor, som nu komma i fråga till anläggning, utgående från Stockholm, beror af den föreställning man gör sig om behofvet af en annan förbindelse mellan norra och södra landet, än_ den genom Stockholm, och om den riktning, som åt en sådan förbindelse kan och bör anvisas; samt att, då detta behof, såsom nu skett och mäste ske, blifvit eikändt, frågan inskränker sig (ill den om riktningen.
Derest denna nödvändigtvis måste eller vilkorligtvis kan gå genom det nedra landet och i närheten af Mälaren, så är i förra fallet det gifvet, att
Stockholms kommunikation med vestern och södern nu mäste gå norrom Mälaren, enär 2:ne derifrån vesterut gående banor icke kunna ifrågakomma, och i den sednare händelsen antagligt, att så bör tillgå, derest det icke med särdeles öfvertygande beräkningar kan visas, att den af Utskottet föreslagna banan från Sala till Örebro kan utföras utan betydliga kostnader och med fördel bära sig; i hvilket fall likväl den gemensamma nytta, som banan, anlaggd på slättlandet, kan medföra för norden, vestern och södern äfvensom för de medlersta provinserne, sannolikt bör lemna den företräde, helst den i allt fall under vissa vilkor framdeles kan tjena till kommunikation med Stockholm för de östra provinserne, om banor ne derstädes anläggas i öfverensstämmelse med Jernvägs-kommittéens förslag, då ock en bana mellan Katrineholm och Slockholm först i en lång framtid kan blifva af nöden, till följd hvaraf en betydlig utgift för statsverket besparas.
För så vidt ett omdöme nu skall fällas, måste det i saknad af nyssberörde beräkningar och de derföre erforderlige utredningar och undersökningar ofelbart stadna dervid, att den bana, som skall sammanbinda Stockholm med vestra landet, måste föras norr om Mälaren, för att bilda föreningen mellan norden och södern; och om det derjemte erkännes att nämnde sammanbindning är en af de väsendtligaste fordringarne på en jernbana, anlaggd för statens räkning; att den staten ålaggde förbindelse att bygga stambanor icke bör utsträckas utöfver det yttersta behofvet, då det ännu återstår att erfara den verkan beslutet derom kan medföra för statsverket och dess financiela ställning; att stambanorne mäste först fylla de mest allmänna och gemensamma behofven; alt de icke företrädesvis må betraktas ur synpunkten af provin - 60 Bil. lill Slals-Ulskollels Ullålande M 62. cielia eller lokala intressen, och att stambanan måste så läggas, att elen uppfyller sitt mål, äfven om någon ytterligare tillökning af jernbanor icke kan ske, så behöfvas icke de särskilda omständigheter, som göra det möjligt att genom den norra banans antagande, inom en vida kortare tid, vinna den i första rummet åsyftade kommunikationen, för att bringa vågskålen att obetingadt gifva utslaget för den norra banan.
Detta resultat af en förutsättning, som påtvingat sig dem, som lika med Utskottet, velat gifva åt stambanorne en sådan omfattning, att de särskilde provinsernes enskilde fordringar tillfredsställas, öfverensstämmer fullkomligt med grunden för den enklare uppfattning som tillhör mig och enligt hvilken stambanorne endast skulle afse de för hela landet gemensamma intressen.
Dessa har jag ansett och anser äfven fortfarande kunna fyllas genom en enda stambana med några få utgreningar.
En sådan bana skulle nemligen följa landets sträckning från sydvest till nordost, och utgreningarne skulle betingas af nödvändigheten att sätta landet i omedelbar beröring med ^Vesterhafvet å ena sidan och med hufvudstaden å den andra; hvarjemte banan borde erhålla sådan riktning, att de stora inre vattendragen af banan berördes, dock utan att banan under längre sträckningar följde dem på närmare afstånd, än som bestämmes af den verkan, banan kan utöfva åt sidorne af dess riktning.^
Denna åsigt har, efter min uppfattning, varit allmän, och den har legat till grund icke mindre för de vid förra Riksdagarne fattade besluten om ränte garantien för den i Nerike och Westmanland tillämnade banan, och om anslagen lill jernvägars påbörjande från Malmö och Götheborg, än äfven för Regeringens åtgärd att bestämma, det sistnämnde bana skulle föras öster om Billingen, på det att den såmedelst skulle sammanfalla med den från Skåne mötande banan.
Fortsättningen af denna bana måste således gå vidare uppåt genom ^Vestergötland till Nerike och än ytterligare i norr så långt som möjligt, och dess riktning bör i öfrigt bestämmas af lokala förhållanden, som kunna fordra att den drages något mera i öster eller vester, dock alltid så, att den berör såväl Hjelmaren som Mälaren.
Ulgreningen till Westerhaget finnes redan, och sedan banan trätfat Mälaren, förekommer först frågan, hvarest grenbanan till Stockholm skall vidtaga, och deri trodde jag mig finna det enda stridiga, ehuru jag föreställde mig, att de fleste skulle förena sig i deri åsigt, ali grenbanan från Köping skulle ledas på ett afstånd af minst 2 mil från Mälaren till Stockholm, och stambanan fortsättas till Sala.
Kommunikationen mellan Upsala och Stockholm skulle derefter tillvägabringas genom en bibana.
I den man sinnena kunuat förena sig i denna plan och riktningen af banan från Stockholm finnes ostridig, eller genom undersökningar varder bestämd, har jag ansett anslag äfven vid denna Riksdag kunna och böra lemnäs för arbetets början vid Stockholm.
Bil. till Stats-Ulskoltcts Utlåtande JYi 62. 61
Om det icke kan nekas, att en bana, i den sträckning jag angifvit, rätteligen häfdar namnet af en riksbana, så skall det ock lika villigt erkännas, att den uppfyller ändamålet af en sådan med den möjligast minsta kostnad; att den genom sitt läge i allmänhet väl egnar sig för anläggning af bibanor; och alt den motsvarar alla de anspråk, hvartill namnet af stambana berättigar; i följd hvaraf den kommer att jemväl lemna all den erfarenhet, sorn är nödig för att bedöma verkan af jernbanor i vårt land, samt lämpligheten af deras anläggande på Statens bekostnad.
Om den icke skulle bära de nödige utgifterne och lemna någon afkortning, så är dess nytta så allmän och gemensam, som en enda bana möjligen kan vara, och landet skall således hafva mindre att beklaga sig öfver misslyckande af detta försök, än af hvarje annat.
Derjemte skall en sådan felslagen förhoppning hafva till följd, att andra banor icke skola komma att betunga statsverket; och man skall åtminstone vid deras påbörjande kunna tillvägagå med fullkomlig insigt om följderne af sitt handlingssätt.
Emellertid är landet, med antagande af denna bana, inom få år i besittning af ett medel att hastigt samla sina stridskrafter, der de kunna behöfvas, och äfventyrar icke att, mod uppoffring af en lika stor och ännu större summa, vara i saknad af dylika kommunikationer; hvilken brist icke ersätles derigenom, att flere smärre bandelar på åtskillige ställen i landet kunna vara för trafiken öppnade.
Och om man åtminstone till en början vill förena denna bana med den färdiga delen af Köping-Hult-vägen, skall, utan alltför stora ansträngningar, en jemförelsevis kort tid erfordras, för att åstadkomma den förbindelse mellan Stockholm och Göteborg, som i allmänhet anses af öfvervägande vigt.
Innan jag besvarar den invändning, som mött och sannolikt än vidare förekommer, afseende att förening mellan stntshanorne och den nyssnämnde KöpingHult-banan i intet fall bör ega rum, anser jag mig böra med några ord bemöta deras påslående, som yrka, att de delar af landet, som äro belägna öster om Wetten», lika gerna bort komma i fråga att upptaga riksbanan, som Westergötland.
Det är den allmänna fördelen, som härllyter deraf, att alla de delar af landet, som af banan genomskäres, sättas i beröring med Westerhaget, hvilken gifvit och gif— ver Westergötland förelrädet, och de enskilde provinsernes anspråk, om än obe stridligen sig emellan lika berättigade, måste bedöminas efter denna grund.
Dessutom skulle banan, om den blefve dragen genom Östergötland och Södermanland, icke utan betydliga omvägar kunna föras genom Nerike och Westmanland, hvilken sträckning af banan utgör ett oeftergiflig! vilkor, om den skall kunna dragas vidare norrut och häfda sitt namn af stambana.
De provinser, som äro belägne östligt om Weltern, kunna således, lika litet som Wermland och Dalsland samt provin serne norr om
Dalelfven, komma i fråga att nu upptaga en för landet gemensam bana, om än deras anspråk att Staten skall bygga banor för dem, likasom sådant sker för andra provinser, är af beskaffenhet, att icke kunna belt afvisas, utan tvert - 62 Bil. till Slals-Ulskoltclt Utlåtande J\i 62. om både kan och bör förtjena afseende, då det visat sig, att statsverket utan olägenhet kan bära de kostnader, sorn ett jernvägssystem af en dylik omfattning kräfver.
Ett bland de mest begagnade skälen för åstadkommande af en bana från Slockholm söder om Mälaren, bar utan tvifvel varit det, att man endast derigenom kunde tillvägabringa förbindelsen mellan Slockholm och Götheborg, utan att staten komma i något förändradt förhållande till det enskildla bolag, som har under anläggning en jernväg från Orebro till Köping, afsedd alt jemväl utsträckas till Wenern vid Hult.
Så vidt detta §käl skall ega någon verkan i tvisten om vestra banans förande norr eller söder om Mälaren, måste den förutsättning ega giltighet, att, om den så kallade Röping-Hult-vägen icke till någon del funnes, den norra vägen skulle kunna komma i fråga, så att valet kunde utfalla för densamma; och sedan Utskottet nu erkänt nödvändigheten under alla förhållanden af en föreningsbana mellan norra och södra landet genom Nerike och Westmanland, så skulle frågan, derest Köping-Hult-vägen icke utgjorde ett hinder, obestridligen komma att ställa sig så, att tvekan skulle förefinnas endast om riktningen af denna bana, det vill säga om den borde, såsom Utskottet nu föreslagit, gå genom nordvestra delarne af Nerike eller om den skulle dragas mera östligt i närheten af Mälaren.
1 sistnämnde fall skulle banan otvifvelaktig! fordra mindre kostnad och derjemte erbjuda en sådan lätt förening med Stockholm, att det knappast skulle lida tvifvel, att den jemväl komme att utgöra en del af förbindelsen mellan Götheborg och Slockholm, då föreningsbanan dessutom blefve gemensam för ledningen från Stockholm både norrut och vesterut.
Och då dessa fördelar, i förening med de ofvan anförda skälen mot den al Utskottet föreslagna banan från Sala till Örebro, måste gifva företrädet åt banan genom slättlandet, är det alltså farhågan för KöpingHult-bolaget, som egentligen synes vara det afgörande skälet för åsigten om den södra Mälare-banans lämplighet framför den norra.
Det torde således vara nödvändigt alt närmare, än som hittills skett, laga i öfvervägande, om staten, derföre alt Köping-Hult-vägen lill en del finnes, bör gifva en annan riktning åt sin bana, än denna eljest skulle erhålla.
Innan man besvarar denna fråga bör man dock först noga skilja den från en annan, som ligger den så nära, att den ofta med den förra förblandas, ehuru den är nästan motsatt, nemligen den, om slaten bör välja den norra vägen just derföre, alt Köping-Hultvägen redan finnes.
De äro icke få de omständigheter, som kunna föra till eli jakande af denna sistnämnda fråga, men det kan vara nog alt erinra derom, att den allmänna uppfattningen å den tid åtminstone, då garantien för Köping-Hultvägen förnyades, afsåg alt förbindelsen mellan Stockholm och Götheborg skulle lillvägabringas medelst denna banslräckning; att Kongl. Majit i Dess Nådiga proposition vid sista riksdagen uttryckligen föreslog, att Köping-Hult-banan skulle fort - Bil. lill Ståls-Utskottets Utlåtande JYS 62. 65 sättas både norrut till Stockholm och söderut till Götheborg; alt Rikets Ständer äfven vid sista riksdagen val beslöto att slambanorne skulle anläggas på statens bekostnad, dock med tillägg af ordet »hädanefter», som omöjligen kunde hafva annan betydelse, än att Köping-Hult-banan kunde, i enlighet med Kongl. Maj:ts förslag, komma att utgöra en del af stambanorne; att genom en sådan tillämpning af detta förbehåll, förbindelsen mellan Stockholm och Götheborg skulle kunna lillvägabringas inom vida kortare tid och med vida mindre skuldsättning för statsverket; och att stambanan derigenom i allmänhet erhölle en riktning, sorn sannolikt erbjöd en större ort-trafik.
De som, med fasthållande af dessa åsigter och med erkännande att staten jemväl af moraliska grunder icke bör, utan särdeles öfverlygande skäl, frångå förutsättningar, för alt icke säga beslut, hvilka icke kunnat blifva utan verkan på enskildas ekonomiska företag, kunna, likasom de, hvilka anse tillvägabringandet inom möjligast korta tid af föreningen mellan Stockholm och Götheborg, såsom det för närvarande vigtigaste målet, fordra, att den förändrade å&iglen om banans sträckning icke må ega anspråk på afseende förr än det blifvit klart ulredt, att endast den öfverensslämmer med statens väl och fördel; men hvad som oeftergifiigen mäste fordras, är att staten icke anlägger sina banor i en oriktig eller mindre fördelaktig riktning derföre att Köping-Hult-vägen finnes, om icke den rätta riktningen derigenom är omöjliggjord; och det är detta som måste utrodas.
1 sådant afseende har inom Utskottet förekommit ett yttrande af Herr Öfverste Ericson, deri han uppgifver de dryga anspråk, bolaget framställt för avstående af vägen till staten, men endast med lätt hand vidrör möjligheten för staten att begagna bolagets väg.
Det är dock denna sednare af Jernvägs-kommittéen föreslagna utväg, som är så enkel och naturlig, att det verkligen fordras kraftiga skäl för alt visa dess omöjlighet; och jag tror mig icke säga mera, än hvad jag, likasom en hvar annan, kan fatta, förstå och bedöma, då jag påstår, att ett sådant begagnande af en staten icke tillhörig hana, väl kan vara förenadt med några min dre olägenheter, men alldeles icke omöjligt eller ens underkastadt några sådana svårigheter, att dem bör tilläggas någon. betydelse vid afgörande af den utomordentligen vigliga frågan om vestra vägens ledning från Stockholm.
Vid den pröfning af denna fråga, som Rikets Ständer gå att företaga, lära uppgifter af så löslig beskaffenhet, som den nyssnämnde, icke komma alt erhålla vigt och värde af skäl; och då dessutom ingenting hindrar att staten framdeles, genom anläggning af serskild bana eller annorledes, kan göra sig alldeles oberoende af bolaget, som ostridigt förlorat sitt privilegium och tvertom är i mera än ett afseende af staten beroende, finnes det icke någon omständighet, som gör tillvaron af vägen mellan Örebro och Köping till ett hinder för antagande af den norra banan, om den eljest anses medföra större fördelar, än den söder om Mälaren.
Uti en fullständig utredning af hvad som hörer till frågan om sträckningen 6 4 Bil. lill Slats-Ulskottels Ullålande M 62. af stambanorne, må ock ingå vederläggning af de öfrige skäl för Ulskottels åsigt, som icke i det föregående blifvit belyste; men då denna nog vidlyftiga reservation derigenom ytterligare skulle ökas, tillåter jag mig endast alt hufvudsakligen anmärka, att statistiska och statsekonomiska undersökningar och utredningar saknas, så att omdömet om de olika banornas vigt och värde icke kan derpå grundas, utan mäste blifva subjektivt, och att den fullständiga sakkännedom, Utskottet säger sig hafva förvärfvat, väl må vara för Utskottets majoritet tillfredsställande, men ej heller kon sträcka sin verkan längre; att Utskottet vidhållit uppgiften, att genom antagande af banan söder om Mälaren en besparing af 13 mils jernväg och af merä än 12 millioner skulle uppkomma, oaktadt
Utskottet några få sidor längre fram i betänkandet uppgifver, att väglängden blir ungefär lika, om banan lägges norr eller söder om Mälaren, hvilket en hvar måste finna vara förhållandet, sedan till systemet blifvit fogad en sammanbindningsbana mellan Sala och Orebro; att den norra banan medgifver ordnandet af kommunikalionerne norrut alldeles på samma sätt, Utskottet föreslagit, med den enda skillnad, att ledningen till Upsala komme att gå vester om Sigtuna-fjärden och blefve något längre, hvaremot dock vägen till Sala betydligen förkortades; att ändamålet med Utskottets förslag att ordna de norra kommunikationerne oberoende af förbindelsen med vestern således lika väl vinnes, ehuru detta ändamål i och för sig sjelft bör stå tillbaka vid anläggandet af en riksbana som icke får i främsta rummet afse enskilde provinsers fördelar utan landets gemensamma intresse; att det är detta, som fordrar kommunikationen mellan norra landet å ena sidan samt det vestra och södra landet å den andra, och att det just derföre icke är de vestra provinserne likgiltigt om de hänvisas alt för denna kommunikation begagna vägen öfver Slockholm, hvilket, lärer blifva följden af Utskottets förslag; att den bana, som först blifver färdig, i allmänhet fyller anspråken i strategiskt hänseende, men att den norra banan äfven i detta afseende liar företräde, såsom skyddad af Sigtuna-fjärden och utan behof af särskild befästning, som af Utskottet för den södra blifvit föreslagen; och alt, då rörelsens hittillsvarande gång är den enda grund som för bedömmande af ort-trafiken för närvarande finnes, försöket att lemna den utan afseende och alt från beräkningen ute sluta bela den befolkning, som kan begagna vatten-kommunikation med, hufvudstaden, bäst visar, att Utskottets uppskattningar af rörelsen äro byggdo icke på faktiska förhållanden, utan på föreställningar, för hvilkas grunder jag förgäfves sökt att göra mig reda.
Sedan jag sålunda uttalat min mening om stambanans riktning, enlig med landets configuration, och om de utgreningar, som den i det allmännas intresse bör erhålla, utan att tillåta mig närmare bestämmande af sträckningen i vissa delar, hvilken måste bero af nu bristande undersökningar, återstår det att nämna några ord i anledning af Utskottets förslog, att fiere olika banor höra på en gång tagas under Bil. lill Slals-UlskoUets Utlåtande JVJ 62. 65 under arbete, hvarefter frågorne om anslagen och medlens anskaffande först komma under behandling.
Såsom skäl för nyssnämnde förslag har Utskottet för egen del anfört, att sex år skulle åtgå innan de påbörjade banorna blifva färdiga, och att anspråken hos alla öfrige deltagare i systemet ej under denna långa tid skulle utan missbelåtenhet kunna tystas, enär de åcke skulle nöja sig med hänvisning till framtiden; äfvensom ock, att erfarenheten redan visat, alt jernvägar i vårt land, fastän icke fullbordade mellan ändpunkterna, likväl gora nytta och befordra rörelsen; hvarjemte Utskottet hänvisat till de af Herr Öfverste Ericson åberopade grunder för delta förslag.
Om de olika provinsernes anspråk, dessas behörighet samt följdeme af deras godkännande, är förut tillräckligen anmärkt.
Dessa följder visa sig nu genast, och hvart detta skall leda, kan ingen för sig dölja.
Faran ligger just deri, att man gifver efter för anspråken och missbelåtenheten, hvilka sålunda komma att påskynda arbetet till statsverkets och näringarnes skada.
Saken måste alltså pröfvas oberoende deraf.
En kort granskning af de skäl, Herr Öfverste Ericson anfört, är således nödvändig, och i sammanhang dermed kan besvaras
Utskottets yttrande om byggnadstiden och om nyttan af små skilda bandelar.
Man säger sig genom arbetets fördelning på flere banor vinna, att arbetskrafterne icke alltför mycket frånryckas vissa orter; att de använde medlen bättre fördela sig bland befolkningen; att lättare tillgång på dragare och arbetare beredes; alt materialier och instrumentalier för arbetet, äfvensom föda och husrum för arbetarne, med mindre svårighet och utan prisstegring erhållas, samt att vissa arbeten, som bero mera af tid an penningar och arbetskrafter, kunna undangöras.
Alla dessa skäl tala ock otvifvelaktig! för fördelning af arbetet på flera ställen af de bansträckningar, som till utförande kunna blifva fastställde; men om man deraf vill draga den slutsats, att endast för detta ändamål flere olika banor böra tagas under arbete, torde man verkligen förhasta sig.
Innan en sådan slutsats kan vära tillåten, måste det visas, att samma fördelar, med beräkning af användbar arbetskraft och medels tillgång, icke kunna vinnas, om arbetet sker på en bana i en sträckning; och derefter måste slutsatsen lämpas.
Man må icke glömma, att frågan i alla händelser gäller en bansträckning af flere mil och att, om än hvarje arbetsföretag i en större skala i allmänhet är lättare och kan utföras med mindre kostnad, än ett mera inskränkt, ingen deraf låter bestämma omfånget af sina företag.
Det är således nödvändigt att beräkna summan af de medel och af den arbetskraft, som skall användas, innan man talar om arbetets fördelning på flere ställen; och ehuru jag anser hvarken lämpligt eller ens rådligt, att under instundande statsreglering- anslå de belopp, Utskottet afselt, torde äfven denna summa kunna användas i den sträckning, som af mig anses för den rätta, utan att gå miste om någon annan af de uppgifna fördelarne, än att naturligtvis Bill. till fl. St.
Brot. 18SG & 1857, 4 Sami, 1 Afd. 29 Haft. 9 66 Bil. lill Slats-Ulskollets Ullålande M 62. något förberedande arbete icke kan ske i öfrige riktningar.
Arbetet kan nemligen fördelas på omkring 60 mil i provinserne Skåne, Småland, Westergötland, Nerike, Westmanland och Upland, samt inom hvardera af dessa verkställas på flere olika ställen på sådant sätt, som en lättad transport kan fordra.
En förståndig och beräknande omtanke, sådan sorn den, hvilken leder Statens jernvägs-arbete, skall otvifvelaktig! finna tillfälle och utvägar att fördela arbetet lika ändamålsenligt, som om derjemte ett slycke vid Södertelge, i stället för någon punkt i Westmanland, inginge i planen.
Skillnaden skulle väsendtligast vara den, alt sistnämnde provins komme i fråga i stället för Södermanland och att arbetskraften i Stockholms omgifning icke komme alt erfordras för 2:ne arbeten på en gång.
Att under sådane förhållanden tala om nödvändigheten att taga flera banor under arbete, för att ernå ofvan uppgifne fördelar, kan icke vara annat än besynnerligt, då det synes uppenbart, alt omständigheterna i detta hänseende äro minst lika gynnsamma för en enda sträckning. 1 ett annat afseende äro, såsom ock förut i förbigående blifvit anmärkt, för— delarne af endast en banas bearbetande så öfvervägande, att de icke böra kunna förbises.
Om nemligen arbetet af tidsförhållanden eller tillfälliga anledningar efter några år måste afbrytas eller inskränkas, så kan summan af arbetet, nedlagd i en och samma riktning, bilda ett helt, som under politiska förvecklingar erbjuder säkerhet och trygghet, deremot ett annat förfarande måste blottställa dem för rättvisa anmärkningar, hvilka haft i sin magt att åstadkomma nämnde vigtiga fördel, men splittra krafterne på mindre, af hvarandra oberoende företag.
Dessa små bandelar kunna väl ock i sin mån göra nytta för trafiken, men skola de icke göra vida större nytta, då de, alltefter som de tillkomma, kunna förenas med hvarandra eller understödja hvarandra, om de än icke fullt sammanhänga?
De skola då bidraga icke allenast till rörelsen inom den egna orten, utan ock till den, som beror af de öfrige banorne, och inkomsterne från dem alla skola väsendtligen ökas.
Dessutom är tillgången på skicklige ledare af arbetet ännu så ringa, att Chefens speciela tillsyn icke utan olägenhet kän undvaras, och att de ännu behöfva lära, den ene af den andre.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, anser jag, alt nu endast banan genom Skåne, Westergötland, Nerike och Westmanland, med utgreningarne till Stockholm och Göteborg, bör tagas under arbete, så vidt sträckningen af denna bana är eller blir ostridig, och så långt, som tillgänglige arbetskrafter medgifva utan näringames eftersättande samt medel kunna på lämpligt sätt anskaffas och anslås utan våda för statsverkets ställning nu eller i framtiden.
Med anmärkning i afseende på den påräknade arbetsstyrkan, att denna synes alltför hög, åtminstone för så vidt det får förutsättas, att meningen icke är att under tiden hindra alla enskilda arbetsföretag af större omfattning, anser jag mig böra egna slutorden åt den financiela delen af frågan.
Bil. till Slats-Ulskotlels Utlåtande M 62. 67 Den åsigt, sorn inom Utskottet gjort sig gällande, att statens jernvägsbyggnader böra verkställas med upplånte medel, liar sin angifna grund deri, att dessa anstalter hufvudsakligen skulle afse framtidens nytta, hvilket påstående ock lill en del är riktigt.