Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle ha lust att lägga dem i en enda hög, spruta tjära öfver dem och sätta eld på gödslet.
I skuggor, som jag manat upp ur jorden, att kläda tankar uti synlig bild,
-- 59 -- tillbaks dit ner därfrån I kommit!
Och bli'n till irrbloss, som I varit, af sumpluft ur en sinad brunn.
Marsch! alla marsch på stund!
(Brudföljet vandrar ned i brunnen igen; Läkaren slår igen luckan, låser den och kastar bort nyckeln.
När Älskarinnan sist går ner, springer Smeden fram och vill följa, men hindras af Läkaren.
Älskarinnan viftar farväl och till återseende åt Smeden.
Därpå synas lyktgubbar ofvanför brunnsluckan.) SMEDEN. Hon gick, och jag får icke följa!
LÄKAREN. I sens igen!
Stör ej mitt värf.
SMEDEN. Hvad skall det nu bli af mig, arme man?
Säg själf!
Jag lämnar valet fritt!
Hvad vill du bli?
SMEDEN. Hvad jag vill bli?
O! jag känner mig så gammal, och elak!
Sedan lifvets ljufva villor man röfvat från mig!
Det är som gå på ruttet golf; man fruktar sticka benen midt igenom, och sitta där som i en räfsax.
-- 60 -- Usch!
Lifvet stinker, mänskorna mig äckla; ju mer man lär, dess mindre tror man, och den som tror sig veta mest, vet intet!
Knappast det!
Ah! vore jag en jätte, bure alperna på mina breda skulderblad, jag kutade och släppte hela lasset på jorden ner, så att den gick i kras!
Jag vill bli stor, bli stark, den starkaste och trampa hela universum sönder, att när förgängelsen går fram, jag skulle ensam kunna njuta vid tanken att jag föll för egen hand, när alla andra föllo för en annans!
Jag tror ej, att en önskan kunde bäras fram i mera tydligt språk!
Blif jätte!
Skaka gamla jorden, men vicka vackert på den snurran, att ej hon törnar när du piskar på!
Marsch, undan!
(Utåt.)
Och låt spelet gå!
(Changemang.) _______
-- 61 --
Till höger prästgårdsbyggningens veranda, klädd med löf och blommor.
Midt på gården en lind.
Därunder ett bord.
Till vänster ett bergstalp, där Hobergsgubben sitter; en bergstig slingrar sig fram vid jättens fötter.
I fonden synes, dalen med en insjö, där landskyrkan ligger.
Första seenen.
HOBERGSGUBBEN* ensam.
HOBERGSGUBBEN.
Så är jag nu en riktig jätte vorden, och ingen är så stor som jag på jorden!
Ja, jag är rysligt stor, men icke just så skön, jag skådar vidt omkring, ja längre än de flesta, jag tvättas utaf skyn och speglar mig i sjön, och snön den klär mig hvit, men mossan klär mig grön, af sol och vackert väder tar jag mig till bästa.
* Jätten föreställes endast genom en formation af klippan.
-- 62 -- Där nere uti dalen där bor en gammal präst, och längre in i landet står hans kyrka, dit vandrar folk i skaror, som folket det är mest att hvita Balder uti andanom få dyrka.
Men ingen dyrkar jätten som uppå berget står, fast han är starkare än allihopa.
Han skyddar den för stormen som uti dalen går, och åskans blåa blixtar dem tar han i sitt hår, den varma solens strålar han öfver åkern sår, och regn han samlar i sin stora skopa.
Ack! hvilket ömkligt släkte där ner i dalen bor, som ringer och som pinglar, som korsar sig och tror på gamla sagan, den man tvättar opp och färgar, om Balder, hvite guden, som dog för mistelten, men icke tror på jätten, som hellre kastar sten än han sig låter stenas utaf dvärgar.
Nu solen gick i hafvet, och natten faller på, och alla mänskor börja sängen bädda, då klämta de i klockor för vettar och för rå, de krypa under täcket och låta bönen gå, ty alla trogna äro inför mörkret rädda.
(Det skymmer; och det klämtar tre gånger tre slag i kyrkan.)
Men jätten älskar mörkret och ensamhetens ro, i mörkret är det tystnad, där stora tankar bo, och uti solen dansar endast myggen.
(En uggla kommer flygande och sätter sig på hans axel.)
-- 63 -- Där är min egen fågel, min vän i mörkan natt, två ögon på två vingar, och klor som af en katt, den tros stå i förbund med styggen.
Sjung liten fågel på goda viset ditt, i svart du skådar världen, men sjunger jämt -- UGGLAN. Klä hvitt!
Och hviskar visdom i mitt djupa öra.
När berget föder råttor, du får din kräfva full, när haren ynglar öfver, du gallrar ur hans kull, och ingen vågar jätten och hans fågel röra!
DVÄRGARNE in med hackor, spett och spadar; börja hacka och gräfva i bergroten under jätten.
DVÄRGARNE (recitera eller sjunga).
Vi picka, vi hacka, vi knicka, vi knacka på bergtrollets bo.
Vi arfva, vi harfva, vi garfva, vi karfva, ej jätten får ro!
Ro! (Uthållande.) HOBERGSGUBBEN.
Hvad gör pysslingarne där nere?
-- 64 -- DVÄRGARNE.
Vi lefva, vi gräfva, vi trefva, vi sträfva få jätten omkull.
Vi picka, vi packa, vi knicka, vi knacka få jätten i mull.
Mull! (Uthållande.)
Om inte pysslingarne låter bli berget, så kommer jätten att kasta sten!
DVÄRGEN I.
Kasta du!
Vill ni akta er bara!
Schas!
DVÄRGEN II.
Hör ni hvad han sa'? -- Han sa' schas!
Som man säger åt kattorna!
(Dvärgarne skratta.) HOBERGSGUBBEN.
Jaså, ni tror inte det är allvar!
Se nu bara jag nyser, så ska det regna småsten.
Se upp, där nere! (Han nyser.
Det rasar småsten ner för berget.)
-- 65 -- DVÄRGEN I.
Jag tror verkligen han kastar sten!
(Han tar en sten och kastar upp på jätten.)
Akta er, för nu skall jag till och hosta!
(Han hostar.
Stenar rasa ner och Dvärgen I dödas.) DVÄRGARNE.
Dvärgakonungen är död.
Lefve dvärgakonungen.
Nu är jag kung!
DVÄRGARNE.
Nej inte han!
Inte han!
DVÄRGARNE. Jag!
Ni kan väl inte bli kung allihop!
Och efter som jag är äldst anser jag mig närmast!
DVÄRG III.
Se nu är han äldst!
Men när den äldste satt på tronen, då var den för gammal att regera.
Ungt folk ska det vara! hette det då!
-- 66 -- DVÄRGEN II.
Det var då det, när Lasse lefde.
Men nu är Lasse död, och nu är det ett annat regimente!
Vill ni däremot att vi ska välja, så är jag med om det, på ett villkor!
Säg hvilket!
Att jag får behålla absolut veto och därjämte utslagsrösten!
(Dvärgarne skrika och slåss.)
När tjufvarne slåss, får bond' igen sin ko!
Små satar!
Ska ni slåss på lördagsafton!
Ni är min själ inte en grand bättre än de stora människorna!
(Det rasar stenar ned och dödar Dvärgen II.) DVÄRGARNE.
Dvärgakungen är död!
Lefve kungen!
TUMMELITEN i sjumilastöflar,. åtföljer ASKUNGEN åkande i en sko efter en råtta.
TUMMELITEN.
Nej, det är jag, kungen!
-- 67 -- DVÄRGEN III.
Jag är Tummeliten, och här är min drottning Askungen.
DVÄRGEN III.
På hvad grund, om jag får lof att fråga, tillåter ni er göra anspråk på denna lediga tron?
På den grund att jag är den minsta bland de små, och den sig förnedrar skall vara upphöjd!
Och min drottning har som bekant de minsta fötter i världen!
För en drottning kan nämnda egenskap vara en rekommendation, men för en kung, äfven hos de små, fordras dock annat än att bara vara liten.
Var så god och tag af er i strumpfötterna!
TUMMELITEN. I skjortärmarna menar ni väl!
Nej, jag menar i strumpfötterna!
Ty jag slåss aldrig med en person i sjumilastöflar!
ASKUNGEN.
Nej, slåss inte!
Slåss inte!
Ni får inte!
-- 68 -- TUMMELITEN (tar af stöflarna).
En riddersman slåss alltid och respnerar icke, min drottning!
ASKUNGEN. O, jag svimmar!
Jag dånar!
TUMMELITEN (hjälper henne).
DVÄRGEN III (tar på sjumilastöflarna).
Nu slåss jag däremot icke, herr liten!
TUMMELITEN. O, den lilla lömska bofven!
Den lilla falska tjufungen! (Gråter och biter sig i tummen.)
Hylla mig nu, pack!
En sådan kung har ni aldrig haft förr!...
Annars låter jag slå hufvet af er allesamman!
(Allmänt skrik och slagsmål.
Nytt stenras från berget; Tummeliten och Askungen dödas.)
Här luktar kristet blod!
(Alla försvinna.)
-- 69 -- S:T PER (sätter sig under linden.) HOBERGSGUBBEN.
Est du där, Sankte Per?
Rösten är Smedens röst, men...
Jag est här!
Hvar est du själf?
Här oppe! S:T PER (får se Hobergsgubben).
Så stor du blifvit, smed!
Jo, jag vill lofva det!
Hur har du det, gamle Petrus?
Jag vet inte hur det är, men den här doktor Allvetande tycks inte veta så mycket som han ger sig ut för, ty han synes mig föra oss på villovägar.
Ja, si det är just min mening, och uppriktigt taladt skulle jag ha lust att slita mig lös från honom.
Jag tror att det är den onde själf; men du, som nu blifvit så stor och stark, skulle ju kunna göra slut på honom.
-- 70 -- HOBERGSGUBBEN.
Locka bara hit honom inom nyshåll, så ska jag regna sten på honom.
S:T PER (som gått fram på scenen märker Tummeliten och Askungen).
Hva nu då!
Jag tror det är själfva Tummeliten.
(Han tar honom i knä.)
Det har jag gjort! S:T PER.
Ska du slå de små, din stora otäcking!
Ja, när de ville undergräfva min ställning såsom jätte! S:T PER.
Hvilken som förargar en af dessa små...
Ja, det var de som förargade mig!
Men du har alltid varit de smås vän! S:T PER.
Och här är lilla Askungen!
Hvars förnämsta merit var att ha små fötter.
-- 71 -- S:T PER.
Och dem hade du hjärta att döda!
Annars hade de dödat mig, och nödvärn är tillåtet.
För öfrigt skulle du ha sett dem kifvas och slåss; lura hvarandra och rifvas alldeles som de stora människorna.
Tror du att de hade så mycket barmhärtighet att de beklagade sorgen, när Dvärgakungen slogs ihjäl?
De råkade genast i lufven på hvarann om kronan och läto liken ligga.
Akta dig du för dvärgarne, som behärska världen.
Där inne i berget tillbringa de sin tid med att leta fram guldet, för hvilket mänskobarnen sälja heder och tro, och så smida de svärden, hvarmed mänskobarnen förgöra hvarandra!
Det är bara förtal!
Och kunde jag väcka lif i dessa små, skulle du se huru de som tacksamma barn skulle följa mig på min långa vandring.
TUMMELITEN (vaknar).
God morgon, farfar! S:T PER.
Nej se han lefver!
Och jag som trodde att underverkens tid var förbi!
Hur är det med dig, din lilla byting?
-- 72 -- TUMMELITEN. Åh, jag låtsades bara vara död för att jag skulle slippa stryk af dvärgarne.
Ja, du var alltid en liten förståndig baddare! -- Nå hur är det med Askungen då?
(Tummeliten går omkring; råkar på S:t Pers fisk, som denne lagt ifrån sig på bordet; tar den och stoppar den på sig.) ASKUNGEN (vaknar).
Åh, jag bara dånade, som min styfmor lärt mig!
För annars hade Tummeliten slagits! S:T PER.
Så liten och så klok!
Ack, hur mycket kan icke rymmas i en sådan liten hönshjärna, du store jätte där uppe.
Och hur mycket tror du kan rymmas i en Tummelitens bröstficka?
Hvad sa' du där uppe?
(Askungen smyger sig till bordet och tar S:t Pers glasögon, som denne lagt ifrån sig.)
Ja, det orkar jag inte säga en gång till; men om fyra ögon se mer än två, så ser du inte längre än näsan räcker!
-- 73 -- S:T PER.
Det där var visst mycket djupsinnigt, så att jag måste tänka ut det först!...
Låt mig se...
Hvar äro mina glasögon?
(Han letar.
Tummeliten och Askungen smyga ut till vänster.)
Och min symbol!
Hvar är min symbol?
Menar du fisken så gick den samma väg som glasögonen!
Nu har du fått litet mera sysselsättning, Sankte Per, och går du och lägger bort glasögonen, så hittar du väl aldrig reda på himmelrikets nycklar!
Ja, men jag lade dem här på bordet!
Ja, men Tummeliten lade dem i sin bröstficka! S:T PER.
Ah, den skälmen!
Jag skall min själ...
Hvad skall du?
Jag skall ge honom ett kok stryk, skall jag!
-- 74 -- HOBERGSGUBBEN.
En af dessa små?
Fy, Petrus! -- Men håll!
Gå inte ifrån mig utan stanna och var mitt sällskap!
S:T PER (tveksam).
Men jag trifs inte riktigt här!
Åjo!
Jag är så ensam och behöfver vänskap.
Vänskap kan endast existera mellan personer af någorlunda samma -- korpulens -- du är för stor för mig, smed!
Alldeles för stor!
Och Tummeliten blef för liten.
Hur stor skall man vara i ditt sällskap då?
S:T PER. Å! ungefär som jag!
Demokrat! S:T PER.
Despot! -- Adjö! (Går till vänster.)
-- 75 --
PRÄSTEN. Hans HUSTRU.
Deras SON och SONHUSTRU.
Deras SONDOTTER och dennas FÄSTMAN, Andra SONDOTTERN, 8 år.
De komma ut från verandan två och två:
1:a paret arm i arm; 2:a armarna om lifvet; 3:e hand i hand.
Barnet följer efter 2:a paret.
PRÄSTEN.
En vacker afton!
På en vacker dag!
Och tack för den, ni, mina barn och barnbarn!
Den gamle fyllt sitt åttionde år, och nu det lutar emot lifvets afton!
Haf tack för att ni gjorde solnedgången molnfri, ni alla som för mig ha utgjort världen, ty utom denna dal jag aldrig lefvat.
Då lifvet tog för mig sin rätta början, när här jag byggde med min maka bo.
Jag vet ej hur det är, men denna afton har kallat minnen upp ur det förflutna -- -- -- BARNET (skrämdt).
Se, farfar, Hobergsgubben rör sig!
Du skrockar, barn!
Det är ju berget!
Och det har aldrig rört sig än!
Det går en saga, du förstår, en sägen, om Hobergsgubben, att det är en jätte,
-- 76 -- som en gång blef förhäxad af en biskop, och att han icke förr kan bli förlossad än han en kvinnas kärlek vinner.
Så du kan vara lugn, mitt lilla barn, att Hobergsgubben sitter vackert stilla.
Ja, det är icke alldeles så säkert, ty här har redan talats om en järnväg, som skulle dragas midt igenom gubben!
Se det var mera än jag visste -- -- -- det gläder mig, och grämer mig, ty denna dalen var mig kär så stilla, enkel bort från världens buller...
BARNET.
Nu rister linden på sig, farfar, och ändock blåser ingen vind!
Det blåser nog där uppe i dess krona, fast ej vi känna det här nere, ängeln min.
FÄSTMANNEN (till fästmön).
Det kanske är af smärta linden rister, då vi i morse skurit våra namn i barken.
SONDOTTERN.
Jag såg han grät af smärta, hvarför skulle han icke kunna lida, när vi njuta, då all vår fröjd är byggd på andras smärta.
-- 77 -- PRÄSTENS HUSTRU.
I år den blomstrat rikt, den gamla linden, och då blir mycket honing i vår kupa.
Du tänker alltid på ditt hushåll, gamla moder.
PRÄSTENS HUSTRU.
Hvem skulle annars, tror du, tänka på't?
Man skär ej sina namn i lindebarken, när man är sjuttio år och mer; då plockar hellre gumman blommen och torkar för att ha till te, när hostan hyflar på ens kista!
Kom, farfar, låt oss gå förrn mörkret faller, jag blir så rädd, när soln gått ner.
Så gärna!
Gå vi då som sagdt till kyrkan, där jag har litet att beställa uti sakristian för morgondagens gudstjänst!
(Prästen och hustrun gå till höger.)
SONHUSTRUN (till Sonen).
Hur ljuft när fränder sämjas; aldrig jag såg ett släktskapsband i kärlek så!
Välsignad skattar jag den dag, då hit jag kom och genom dig blef länkad in i denna kedja!
Den första kvinna du, som ej fann kedjan tung!
-- 78 -- SONHUSTRUN.
Du skämtare!
Gif mig en kyss, på allvar.
FÄSTMANNEN.
Så kom min unga tro dock ej på skam att lyckan icke bor i höga salen.
För varg jag föredrar att vara lamm och söker oskuld neri lugna dalen.
UGGLAN (skriker).
FÄSTMÖN.
Åh, den rysliga ugglan!
(De gå.)
DON QUIXOTE utan häst.
DON QUIXOTE (tar af sig kasken ock torkar pannan).
Hej, gamle riddare!
DON QUIXOTE (ser upp).
Är det smeden?
-- Som blifvit jätte?
Och en riktig jätte utan väderkvarnsvingar på skulderbladen.
-- 79 -- DON QUIXOTE.
Äh, var tyst med det där!
Är du ledsen, riddare?
Och hvar är sto't?
Tala inte om'et!
Vet du, hur det är fatt med en människa som inte kan äta?
Hon har väl ingenting att äta för!
Asch! -- Vet du hvad det tagit vid en människa som icke sofver?
Han har vanligtvis sofvit för lång middag.
DON QUIXOTE. Asch!
Hvilken låg uppfattning.
Jag tror att riddaren börjar att lyfta sig igen?
-- 80 -- DON QUIXOTE.
Vet du hvarför jag har sålt mitt sto?
Behöfde pengar!
Materialist!
Pengar!
Hvad är det lumpna guldet mot -- det gyllene håret af en kvinna...
Riddaren har gått och blifvit kär!
Begagna icke ett så lågt uttryck om ett så högt ting! -- Jag älskar!
HOBERGSGUBBEN. Å Herre Skapare!
Ja, när man har silfver i håret, så vill man ha guld!
Jag älskar!
Jag älskar rent, oskyldigt, hänsynslöst och -- absolut monogamt.
Det vill säga, han vill vara ensam!
Vet hut, jätte, eller smed eller hvad du skall kallas!
-- 81 -- HOBERGSGUBBEN.
Och den heliga lågan är besvarad -- hänsynslöst -- absolut monogamt?
Ja, si det vet jag inte; men däri ligger just behaget!
Eller retelsen!
Och Rosinante?
Föremålet tålde icke stallukten, och därför...
Nå, men hur ser det ut, jag menar objektet, föremålet för begäret?
Jag har aldrig sett det!
Men jag har hört det, och har äfven hört det beskrifvas!
Är det vackert?
Jag tycker att ni uttrycker er på ett opassande sätt, riddare, och om det behagar er, så skola vi bryta en lans.
-- 82 -- DON QUIXOTE.
Det gafs visserligen en tid, då jag slogs med jättar, men det anser jag mig ha vuxit ifrån.
Och om ni inte har något däremot, så skiljas våra vägar.
Ni vill alltså inte ge mig upprättelse?
Nej, och jag vill inte alls ha med er att göra!
Ni är för stor för mig!
Farväl! -- Sancho!
Jag är för stor för honom också!
DON QUIXOTE (till Sancho).
Hur mycket fick du för sto't?
Trettiosex riksdaler, stränge herre!
Tag hit dem!
SANCHO (letar i fickorna).
-- 83 -- DON QUIXOTE.
Du har förskingrat dem!
SANCHO. Jag har disponerat dem!
Får jag dispositionsbeviset!
Du har aldrig haft något sådant!
Ja, du är en dålig människa, men det finns en viss ärlighet i ditt skoj som jag värderar, och därför förlåter jag dig, men äfven för min kärleks skull.
Följ mig nu, så vandra vi vidare.
Men ut ur den låga dalen, och upp på höjderna, Sancho.
På höjderna!
SANCHO. Så, ska vi opp på höjderna igen!
Och ibland ska vi ner i dalarna!
All rörelse framåt går såsom vågen, först opp och så ner!
Och det är genom förändringar som vi uppnå den säkra stadgan, säger den vise Confusius!
SANCHO. Det var en huggare att vara vis!
Men fastän jag har vinglat hela mitt lif, har jag ändå inte kommit till den säkra stadgan.
-- 84 -- DON QUIXOTE.
Du kommer, Sancho! Du kommer!
Låt oss vingla på då! -- Behagar ers nåde gå förut!
HOBERGSGUBBEN ensam.
Sedan ÄLSKARINNAN. HOBERGSGUBBEN.
Hur kusligt dock att sitta här och vara stor, då ingen vill med jätten vara samman:
Att skrämma barn det kan ju också amman, och ingen dock till sist på jätten tror!
(Älskarinnan in.)
Där kommer älskarinnan, som sist ifrån mig snöpligt gick -- nu vill jag imponera på den kvinnan, och hon blir min i nästa ögonblick!
Hör, på, min sköna, som i dalen vandrar, jag är den störste som på jorden finns.
Säg, vill du blifva min, du får gullkronan och sitta på min tron i bergets sal.
Din krona, jätte, passar ej mitt änne, och bergaslottet är för grant för mig!
-- 85 -- HOBERGSGUBBEN.
Ha, du är stolt, din lilla slyna, föraktar jätten för att han är ful!
Ej därför, men för att han pockar på hvad som andra tigga likt en nåd!
Jag tigger ej, det är min stolthet, och fordrar jag, så ger jag fullt igen.
Hvad kan du gifva mig, som intet önskar, då kärlek ej bland dina skatter finns?
Så gå till hel, du sturska tärna, den jag ur dyn en gång drog opp.
Nu ser jag hvilken murken kärna sig gömde i din fagra kropp!
Må kärlek uti hat förvändas, och må den sagan med förskräckelse få ändas!
(Stort buller; bergen ramla och begrafva kyrka, prästgård och dal.
Hobergsgubben flyttas fram midt på scenen, där han sitter ensam på ruinerna, som begrafva Älskarinnan.)
-- 86 --
HOBERGSGUBBEN. LÄKAREN in.
Nå, jätte, hvad har du dig tagit till, och hur befinner du dig i din ställning?
HOBERGSGUBBEN. Å, det är ruskigt sitta på ruiner, och stirra ensam på sitt öde!
Du säger det; och känner kusligt sen allt du rifvit ner och störtat samman!
Du har en vildmark gjort af gröna dalen och spridt förödelse ibland de små, som gladdes åt det enkla, lilla...
Ja, prata du, jag undrar dock om dvärgen ej skulle uppfört sig som jag.
Ja, vore själf du här på höjden...
Det är jag redan, ja långt öfver, fastän du glömt att med min makt du sitter där du sitter!
-- 87 -- HOBERGSGUBBEN.
Det må vi skåda! -- Berg fall neder!
(Det bullrar i berget utan att ramla.)
LÄKAREN. Ja, bullra du, det rör mig ej; effekten ren är uttömd, jätte!
Men vill du tala vackert, ska vi språka, som förr och vara såta vänner!
Ja, hellre än att sitta här till domedag, jag ger mig, doktor, och begär pardon!
LÄKAREN (kastar en kula mot Hobergsgubben, som förlorar formen under det att det blixtrar; och Smeden kommer fram).
Nåväl, din stackare, är nu du nöjd, när du fått sitta uppå höjderna och se hur smått det är där nere!
Har än ur lifvets härfva väl du funnit tråden?
Och är du nöjd med hvad du lärt?
Nej, du är missnöjd, funnit allting dåligt, och därför skall jag föra dig till landet, där allt fullkomligt är, säg vill du?
Från denna värld af brister och skavanker mig gärna för, o herre, men på villkor att ej jag mera vandrar ensam!
-- 88 -- LÄKAREN.
Du har ju mig, apostelen och riddarn...
SMEDEN. Jaja!
Men mannen är ändock allena, när icke kvinna finns!
LÄKAREN. Håhå!
Och nyss du henne stenat själf ihjäl!
Sen hon befunnits vara bland de lägsta.
Jag ångrar mig, om det kan hjälpa!
Hon var den bästa bland de bästa, så stolt, så fri från all beräkning, ej maktkär, ej för guldet fal... LÄKAREN.
Så synes dig det nu, när hon är död, men komme hon igen, det läte annat!
Försök ändå, och jag skall lofva bättring.
Jag skall försöka än en gång -- -- -- Och låt oss till det sälla landet vandra, där ingen lefver för sig själf men blott för andra, där evig sommar ej gör stugan trång, där mjölk och honing uti bäckar flyta,
-- 89 -- där stekta sparfvar aldrig tryta, där ingen möda gör dig dagen lång, men lifvet går som dans och sång; Schlaraffenland så är dess namn.
Det land oss öppnar nu sin sälla famn! _______
-- 90 --
Scenen föreställer ett landskap i Schlaraffenland.
1 träden hänga alla slags matvaror, frukter o. d.
Tre bäckar flyta ner från fonden: en med mjölk, en med honing, en med sirup.
Människor klädda i vilda folkslags lätta och brokiga kostymer ligga på rygg sofvande, halfsofvande.
Midt på scenen ett lågt romerskt matbord med liggsoffor rundt omkring.
Till höger en pump, som är låst och krönt med en kunglig krona.
Tummeliten och Askungen ligga vid sirapsbäcken.
SANCHO in.
Hvilket välsignadt land, hvilket lyckligt folk!
Jag har varit här i hela åtta dagar och icke hört ett ljud af missnöje: ingen opposition, inga skatter, ingen polis!
Dag och natt lika långa: om dagen skiner solen, om natten månen.
Stekta sparfvar flyga i munnen, mjölk och honing flyta.
-- 91 -- O, det är så fullkomligt, så att man kan bli galen!
En hagelskur, ett åskslag, några öfversvämningar skulle sätta litet lif i detta sofvande folk! -- En trög nation full af liggsår -- och magkatarrer!
Om jag bara kunde upptäcka ett aldrig så litet missnöjes frö att utså i dessas sofvande sinnen!
Riddaren Don Quixote, som här återfunnit sitt ideal och sin idealstat, har blifvit statsminister, sedan han på andra ställen tillhört det principiela motståndet.
Och nu har han naturligtvis blifvit en varm motståndare mot all förändring!
NATIONEN (rör litet på sig).
Finns det inte en enda som har den ringaste anledning till missnöje?
EN AF NATIONEN. Hvad skulle vi vara missnöjda med?
SANCHO. En småsak! -- Allt! -- Det bestående! EN AF NATIONEN.
Det är litet enformigt, förstås!
SANCHO. Se där!
Maten är bra!
Värmen är god och sömnen excellent!
Kanske ni saknar arbetet?
-- 92 -- NATIONEN.
Ja, arbetet!
SANCHO. Skönt!
En liten arbetarfråga att börja med! -- Är det icke någon annan liten bristfällighet i styrelse eller förvaltning, som visserligen är omöjlig att afhjälpa, men just därför kan blifva af bestående värde!
Tummeliten, du som är full af fan, kan du inte hitta på något?
TUMMELITEN. Herr vapendragare!
Min obetydlighet och min ringa härkomst...
SANCHO. Bravo!
Du dokumenterar dig som ministerämne genast!
TUMMELITEN. ...och min fullkomliga okunskap om statssaker, hafva gifvit mig anledning att undra, om vi lefva i ett privilegieradt samhälle eller icke, och detta på grund af ett sakförhållande, som för länge sedan bort ådraga sig det allmänna missnöjet.
SANCHO. Hvad är det?
Säg ut, ängel!
Har icke Nationen märkt att pumpen är låst och till på köpet vanprydd med en kunglig krona!
-- 93 -- SANCHO. Ha!
En kabinettsfråga, som kan sluta med en ministerkris! -- Hvad säger Nationen om denna kränkning af grundlagens helgd?
NATIONEN (vaknar).
SANCHO. Nationen vaknar!
Oppositionen är i gång, och jag skall frambära interpellationen till statsministern!
Är icke detta idealstaten, Sancho?
Ser du att idealen funnos här på jorden, hvilket du alltid betviflade!
O, sälla land, o, sälla folk! -- Om jag nu endast finge se mitt ideal, min kärleks, Sancho, då skulle jag med glädje och med gråa hår gå i grafven!
Det vore allt det rådligaste Ers Nåde, ty man bör icke öfverlefva sina ideal!
Mycket sant, Sancho! -- Men hvad har inträffat här under min korta bortovaro!
Nationen sofver icke längre!
-- 94 -- SANCHO.
Nej, ty nationen har vaknat!
Hvem har väckt nationen ur dess ljufva sömn?
Tidsandan, klassmedvetandet och -- jag!
Hvi har du gjort oss detta?
Ty den som sofver syndar icke, och i sömnen komma de vackraste drömmarna! -- Hvad önskar Nationen?
Såsom ledare för oppositionen har jag den smärtsamma plikten att frambära folkets önskningar inför dess upplyste tjänare!
Hvad önskar folket?
SANCHO. Arbete!
Hvar skall jag ta' det ifrån?