Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Säkert finnes någon bland våra unga läsarinnor, som nu skall pröfva sina vingar vid en första utflygt från föräldraboet, och henne ville vi här gifva några vänliga råd och vinkar.
Då du mottager en inbjudning att tillbringa » några dagar » i en väns hus, tag icke för af- gjordt, att några dagar betyda en vecka, ty en del värdfolk menar dermed blott tre eller fyra dagar.
Du bör ej utsätta dig för den förödmjukande känslan att hafva stannat längre, än man ämnat, och kanske derigenom förorsa- kat rubbning i för dig okända planer.
Före- slå om möjligt att resa hem en dag, förr än du antar meningen vara, så kan du derigenom bereda dina vänner nöjet att bedja om ännu en dag.
En sådan der extra öfvertalningsdag borde alltid fä ingå till befrämjande af båda parternas trefnad.
Annars händer det lätt, att värd och gäst skiljas med en ömsesidig känsla af tvång och ovisshet rörande den andres in- tryck.
Den förre fruktar att hafva förefallit ogästvänlig och den senare, att man fått nog af hennes sällskap eller, ännu värre,- att värd- folket anser hetfne hafva dragit otillbörlig för- del af deras gästfrihet samt visat brist på takt och finkänslighet genom att stanna till den allra sista dag, man möjligen kunde be- hålla henne.
Då du befinner dig i en väns hem, ni inå nu vara aldrig så förtroliga med hvarandra, så glöm dock ej för ett ögonblick att, ehuru du ombedts » att göra dig hemmastadd », du aldrig anständigtvis kan göra det.
God ton fordrar, att du skall hafva all den artiga och behagliga otvungenhet i saltet, som Prenumeration sker: I landsorten: å postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens huf vudkontor, i boklådorna samt å tidningskontoren kan bidraga till värdfolkets trefnad och deras nöje af ditt sällskap, men man kan icke sam- tidigt innehafva de skiljaktiga rollerna af vär- dinna och gäst; dertill hafva de hvar för sig alltför olika skyldigheter och privilegier.
Halfbildade menniskor tro, att de för att visa sig obesvärade i sällskap måste uppföra sig på det mest familjära och påträngande sätt, vräka sig i sofforna, skratta högt och tala om sina anhöriga vänner vid deras förnamn samt sålunda ställa dem och deras förhållanden i en skenbart förtrolig ställning till personer, som kunna hålla till godo med gästens bekantskap, men alls icke önska utsträcka den till dennes slägtingar.
Här vill jag passa på och nämna, att, äfven när två likstälda personer samtala, det är mycket obelefvadt att tala om en tredje vid hans förnamn till en person, som endast skulle titulera honom.
Jag sade, att du icke i andras hem kan uppföra dig alldeles så som i ditt eget.
Till exempel: en gäst får icke öppna fönster, draga upp gardiner, röra om elden, tända ljus, rödja undan plats på ett bord för sitt avbete, kyssa barnen eller mata hundar, kattor eller foglar utan att begära särskildt tillstånd af herrn eller frun i huset.
Men icke ens detta är nog, utan man måste i sådana fall visa takten, att noga iakttaga vanor och egenheter hos dem, hvilkas gästfrihet man åtnjuter.
Att kyssa deras barn eller mata deras djur skulle kanske göra dem hemlig förtret, ehuru de äro for vänliga eller åtminstone för artiga att anmärka derpå; och att draga upp en gardin skulle kanske strida mot husets vanor, då solen skiner på matta och möbler, eller måhända plågar det ökade ljuset värdinnan.
Att ringa och gifva befallningar åt tjenare skulle vara en stor frihet; att inbjuda grannar att helsa på eller göra upp planer med dem utan att rådfråga värdinnan i huset och bedja om hennes samtycke en grof ohöflighet.
HtnibcYff.
Du måste bedja henne att sjelf godhetsfullt gifva uppdrag till tjenare och inbjudning till vänner; det är endast i ditt enskilda rum, som ringklockan står till din tjenst, och du bör förbindligt framställa din önskan till den, som hörsammar kallelsen.
Skulle du vara den enda gästen och ditt värdfolk bestå af man och hustru, så glöm ej, att de kunna önska att stundom vara för sig sjelfva.
Drag dig till baka till ditt rum eller i trädgården eller följ dem åtminstone icke, om de gå in i ett annat rum.
Mycket snälla och för öfrigt väluppfostrade menniskor visa en beklaglig brist på takt genom att följa ett gift par i hälarna eller se missnöjda och stötta ut på grund af värdfolkets tillfälliga frånvaro från det allmänna samlingsrummet.
Det är dock hvarken oartigt eller ovänligt från deras sida, ty göromål kunna ej alldeles åsidosättas, rörande t. ex. hushållet eller kanske ditt sär- skilda nöje.
Dessutom utgör den naturliga önskan att vara fri från tvång i umgänget med menniskor en tillräcklig ursäkt, för att de emellanåt öfverlemna dig åt dig sjelf, om be- söket skulle öfverskrida ett par dagar.
Men äfven om ingen man är med i spelet, skulle värdinnan visa sig ogrannlaga och tank- lös för din trefnad, om hon underlät att befria dig från sin närvaro någon tid på dagen.
Jag antar, att det nu är afton, och att du säger god natt och drager dig till baka före värdfolket, en vana, som de säkert skola upp- skatta af förutnämda skäl.
Tag noga reda på frukosttimmen och lemna på inga vilkor ditt rum före den utsatta tiden, om ej för att taga en promenad i trädgården.
Afvakta ' ljudet af klockan, om sådan brukas, och dröj då icke.
Det är ett oförlåtligt fel att komma för sent till måltiderna, husandakt eller utfärder till fots eller i vagn.
Jag vill nu föreställa mig, att du vid frukostbordet
tdun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kottar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt. — mottager dina bref.
Bed om ursäkt, ifall du öppnar dem der; nämn, från hvem du haft underrättelse, och läs upp de nyheter, som kunna vara af intresse.
Skulle du vara i tillfälle att räcka ett bref till värdinnan, är det så mycket bättre.
Sysselsätt dig jemförelsevis litet med enskild brefskrifning, medan du är borta, och passa på tillfällen dertill, när du är ensam.
Läs annars upp bitar, af hvad du sagt, eller tala åtmin- stone om, till hvem du skrifver.
En vidlyftig och mystisk korrespondans får ej föras mellan dig och okända vänner.
Det leder till att alstra en känsla af nyfikenhet och misstro.
Ditt värdfolk undrar, hvad du kan berätta om dem och deras lefnadssätt.
Under ditt besök skola kanske planer göras upp för att roa dig.
Var mycket noga med att ej draga för stor fördel af din värdinnas godhet.
Jag antar, att du t. ex. följer henne på en utställning eller kanske en konsert, be- tala då alltid för dig sjelf, om du får; vill hon ej på vilkor tillåta det, så uttryck åtmin- stone aldrig en önskan att se något extra, hvilket skulle öka utgifterna, eller att stanna till slutet af en föreställning, såvida man väd- jar till dig; din värdinna är kanske trött eller önskar att återvända tidigt hem för husliga angelägenheter.
Försök att göra dig angenäm, icke blott för dem, hvilkas gästfrihet du åtnjuter, utan äfven för dina medgäster.
Du kan derigenom befria de förra från besvär och oro och det är du skyldig dem.
Till hvad ändamål var väl din uppfostran, om du ej sålunda kan bruka den till nytta och nöje för andra?
Ransaka i ditt minne efter ämnen, historier eller episoder från ditt eget lif, som kunna skänka under- hållning för en stund eller gifva uppslag till ett angenämt samtalsämne.
Om du besitter någon talang, så låt ingen rädsla eller falsk blygsel å din sida beröfva de andra litet nöje.
Gör ditt bästa, hur ringa det än må vara!
Ingen skall omildt kritisera ett försök att roa, om det göres utan pretention och med dén blygsamhet, som förlänar ökadt behag åt allt hvad du gör.
Tidningen Innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, s i er- och att lönen, som är ämnad att godtgöra for allt arbete, är så och så stor.
Det står då tjenaren fritt att antaga eller afslå vilkoren, och frun i huset blir besparad den plågsamma känslan, att hennes gäster äro tvungna att be- tala hennes tjenare, i synnerhet när det gäller de unga eller mindre bemedlade, som kanske egentligen inbjudits för att lätta bördorna i ett anspråkslöst hem.
Det skulle bedröfva mig att tänka, det man inbjöde gäster endast med afseende fäst vid det nöje, man sielf kunde hafva af deras säll- skap, eller blott för att i sin tur återgälda undfadd gästfrihet, utan att man också toge exempel af vår helige Mästare, att inbjuda så- dana, som äro gamla eller tråkiga (förlåt ut- trycket!)
och kunna räknas under den kate- gori, » som ej kan löna dig igen ».
J Hvita dag pä stjrener.
arbetsbordet vid dammiga luntors rad jag fann en knippa syrener med dunkelgröna blad; en knippa hvita syrener, nyss brutna från och ännu sin gren morgondäfna i morgonsolens De fylde sken.
med sin vällukt mitt sommarqvafva rum, och i deras blommors drifva jag sänkte min panna stum.
Stum, alt din unga kärlek Till slut måste jag vidröra den qvistiga frå- gan om drickspenningar, som är lika plågsam för värdfolket som brydsam för gästen.
För personer med små tillgångar kan det vara en ganska känbar sak, i synnerhet förarglig på grund af de jemförelser, som man vet göras mellan en sjelf och andra rika gäster, ehuru ens egna obetydliga gåfvor kanske äro i större proportion till tillgångarna än det guld, som utströs af andra.
I många stora hus utom- lands är drickspenningars mottagande alldeles förbjudet, hvarom anslag finnas i alla gäst- rummen.
sä rika blommor bär, Äro sådana emellertid tillåtna, bör ett frun- timmer gifva något till husjungfrun och stä- derskan (stundom i en person), me » ej till någon annan, utom under särskilda förhållan- den.
Om hon använder kammarjungfrun, far hon betala henne, men icke annars, och skulle hon hafva tunga koffertar att bäras upp och ned för trapporna, betalar hon naturligtvis nå- got åt bäraren.
Men tungt bagage är högst olämpligt; mycket bättre då att hafva två små koffertar eller kappsäckar än ett stort vidun- der, som riskerar att bryta ryggen af bäraren och stöta målningen af dörrar och väggar.
För att af hjelpa denna öfverträdelse af gäst- frihetens principer och denna kränkning af en värds känslor borde husmodern, då hon städjer tjenstefolk, underrätta dem om det vanliga an- tal gäster, som brukar emottagas; tydligt låta dem veta, att gåfvor äro alldeles förbjudna, Men jag, som pä tusen altar stum, att mitt eget hjerta så armt och tafatt är.
De glänsa ju dock så hvita, ty du dem plockat och frän har, dina varma kyssar de gömma doften qvar.
för en ville offra jag finner mig, ej ord att såga, hur djupt jag älskar dig ...
Johan Nordling .. Ett tomrum att fylla!
Några ord till uppväxande döttrar af Inga Sclienfelt.
Vid Iduns femte pristäfling belönad uppsats.
e oändligt många annonser om platsers erhållande för unga flickor, som man ser upprepade gång på gång, kunna komma oss att tro, att alla möjliga verksamhetsfält för dem äro upptagna, och att snart nog in- gen utväg står att finna för dem, som måste sjelfva försörja sig eller ock af andra skäl önska lemna hemmet.
Det är redan ganska många, som öfveran- strängt sig och blifvit sjuklingar af det ener- verande arbetet vid telegraf och telefon, lika- ledes såsom sjuksköterskor.
Ett stort antal qvinnor upptager platser vid posten, på handelskontor och vid banker m. m. d., der våra unga män haft det trångt, redan förr än qvinnorna kommo och gjorde in- trång på de banor, der de förstnämda sträfvade sig fram till lefvebröd för sig och familj, Men ingenting förslår — qvinnorna äro legio och aldra flest de qvinnor, som söka lärarinne- platser.
Derför till och med erbjuda sig många af dessa att äfven » gå frun till hända » för ringa, ja, ingen lön, en plats, som måste blifva både ansträngande och ansvarsfull, då man icke får vänta, att den, som vUl taga hjelp i hushållet m. m. af sina barns guver- nant, utan att gifva lön for någondera befatt- ningen, skall se på något annat än sin egen nytta, med föga hänsyn till lärarinnans kraf- ter eller beqvämlighet i något fall.
Deremot finnes, just på ' qvinnans naturli- gaste, skönaste och mest välsignelsebringande område, ett stort, föga påaktadt tomrum att fylla, hvilket kan fyllas väl endast af den väluppfostrade flickan ur ett bildadt hem.
Detta tomrum bjuder på platser för många, och verksamheten är; såsom första vårdarinna för minderåriga barn inom familjerna.
Dessa platser borde för visso skattas högt och in- galunda anses underordnade; de skola också, med den stigande upplysningen och de steg- rade anspråken på grundlig, från de första barnaåren utgående uppfostran, snart nog kom- ma till sin rätt.
Den första vårdarinnan ut- sår frön eller så att säga danar karaktärsdra- gen, som blifva till en antingen god eller bristfällig grund, på hvilken den lärarinna, som sedermera skall bibringa kunskaper, har att bygga.
Det gifves många i ekonomiskt hänsende olyckligt lottade familjer, som icke utan de största umbäranden och skuldsättning dertill kunna draga fram sina döttrar genom ele- mentarskolan, men likväl anse detta så fram- för allt annat nödvändigt för dessas fram- tida existens, att inga utvägar till detta mål lemnas oförsökta.
Likt och olikt tillgripes för att flickorna skola kunna blifva lärarinnor, fastän det länge varit tydligt och klart, att den vägen är öfverfull.
Om nu dessa ginge igenom endast storskolans första klasser eller på privat väg erhölle nödig underbyggnad samt dessutom studerade barnavård och all- män helsolära, då skulle de, s:å framt de- ras uppfostran icke i öfrigt vårdslösats, säk- rast erhålla platser i goda hem, der modern ofta är hindrad dels af sjuklighet och svag- het, dels af andra förhållanden att sjelf taga vård om sin käraste egendom, barnen.
Nu nödgas hon ofta för detta ändamål antaga en flicka ur hopen, som är utan den ringaste bildning och måhända från sitt eget hem medför olyckliga vanor: olydnad, osanning, oseder af flere slag, och hvilken minst af allt förstår eller fyller sitt ansvarsfulla kall.
Såsom barnens första vårdarinnor skola säkert icke heller tillfällen saknas eder att förkofra eder genom sjelfstudier, så att, om I dertill hafven ihärdighet och anlag, I äfven kunnen blifva barnens lärarinnor ett ganska godt stycke fram på bildningens väg.
Men äfven utan detta sistnämda, om I i
hålles ett n u m m e r Iveckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- nenter, s o m samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af öfrigt samvetsgrant fy lien platsens kraf i kärlek till de små, kommer utan tvifvel en rik skatt af tillgifvenhet och tacksamhet på eder del, så- väl från barn som från föräldrar.
Den verksamhet, som här framhållits för våra unga, framåtsträfvande qvinnor, har äfven den fördelen att icke vara så ensidig som den vanliga lärarinnans och är följaktligen i hy- gieniskt afseende mycket att föredraga; den glada barnskaran skolen I följa ut i det fria, på sommarens blomsterfält och på vinterns skridskois, bland lekar och löjen, omgifna af barnafröjd och oskuld; och detta allt skall bibehålla eder egen helsa, eder ungdomlighet och friskhet äfven hvad lynnet beträffar.
Just denna verksamhet uti alla dess detaljer öfver - ensstämmer bäst af allt med qvinnans natur och begåfning.
Föreställen eder vidare, hvilken ljuf tillfred- ställelse, som kan blifva eder belöning fram- deles, då de små menniskotelningar, I varit så varmt intresserade af att uppdraga till det godas och rättas utöfvande i verden, blifvit kraftiga män och qvinnor, hvilka icke tveka att gripa in uti verksam handlig för det en- skilda och allmänna bästa.
Om nu I döttrar ur de lyckliga hemmen, som känneu eder allvarligt kallade att vara nyttiga, togen initiativet i detta syfte, månne icke detta vore godt och eder värdigt?
Och då I ju ändå viljen ut till främmande men- niskor, in i nya förhållanden, kunnen i på denna plats om någonsin påräkna att så att säga smälta samman med familjen, den i vi- sen en så stor tjenst, och blifva såsom äldre, goda systrar till barnen i hemmet.
Sådana exempel från eder sida skulle sä- kert blifva afgörande inom de behöfvande, bildade unga flickornas klass, då det, som man vet, just fordras att få ett föredöme » uppifrån », som det heter, för att ett förslag skall allmänt antagas.
En tete å tete.
Af ©o-fvtoz- E — lh.
&amp; dvatd 1 — 2 t.
&lt;s lVci^ m.
Här måste det alltså vara.
Ingrid vände blicken från den blanka adress-skylten på dörren och vred raskt om låset.
Derinne sutto många och väntade, men hon lycka- des ändå få en stol vid ena fönstret, så att hon hade god öfverblick öfver de närvarande.
Hon kom i sista laget.
Dörren stängdes nu för besökande, och den eleganta förgylda bordsstudsaren på konsolbordet tillkännagaf med långa klingande slag, att tiden var ute.
Hon satte sitt parasoll i vrån och drog upp hand- skarne bättre på de små, barnsligt späda händerna.
Sedan lutade hon sig helt litet framåt för att se efter i spegeln, om hatten satt rätt.
Det var ett förtjusande flickansigte glaset återgaf: blek, fin hy, mörka, uttrycksfulla, fast kanske något matta ögon, en vek, känslig liten mun med djupröda läppar och ett mjukt, ljust här som likt ett fint silke böljade fram under den bredskyggiga sommarhatten med det högröda sidenfodret.
Hon jemkade litet på kappkragen och satte sig sedan med en trött suck tillbaka mot stolens rygg- stöd.
Det var så tyst härinne, att man kunde höra ett och annat ord ifrån mottagningsrummet.
En ung dam med oefterhärmlig elegans kom nu långsamt ut.
Ingrid följde med intresse hvarje hennes rörelse.
i r \ | I kl I LJ U IN Idun, erhållas o it gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera » Kokett », tänkte hon föraktfullt.
» Jag undrar, om det finnes flere sådana modedockor här. » Hennes blick flög sökande genom rummet, men undersökningen måtte ha tillfredställt henne, ty hon drog ett lätt andetag och vände sig med älskligt deltagande till sin granne, en ung qvinna af arbets- klassen med ett litet gulblekt barn i sitt knä.
» A r du sjuk, liten », frågade hon och strök smek- samt barnets kind Den lilla gömde sig under mo- derns arm, men tittade då och då fram med ett par runda, förvånade ögon.
» Ja, vi ha gått hos doktorn i en månad nu », sade modern klagande.
» Inte ska ' du vara blyg din stackare », tillade hon.
Ingrid försökte locka fram den lilla genom att visa henne klockan, och snart var barnets blyghet öfver, och det satt nöjdt och lyckligt i moderns knä, med små smala fingrar utpekande visarnes gång på Ingrids dyrbara guldur.
» Hur gammal är hon », frågade Ingrid.
» Tre år, men det ser hon förstås inte ut för.
Hon har alltid varit så klen, stackars Anna ».
» Lilla Anna skulle vara på landet nu under som- maren.
Det skulle vara stärkande », sade Ingrid.
» Bommer », yttrade Anna lakoniskt.
Det var allt hvad hon visste om landet.
» Herre Gud, kära fröken, inte ha vi råd med det.
V i hade väl fått låtit bli några dyra läkemedel ock- så, om inte doktorn hade varit så välsignadt snäll och hjelpt oss allt emellanåt ».
» Så, ni tycker om honom. » Ingrids hjärta klappa- de häftigt.
» Fabo ' doktoj tnäll, mamma », jollrade lilla Anna.
» Ja det är han visst det, hjertegryn. » Modern ordnade den lillas tarfliga drägt; nu var det hennes tur att gå in.
Ingrid satt lugnt qvar.
Hon mindes glada sol- ljusa sommardagar sådana som nu; och ifrån minnena kom hon till drömmar.
Hon skulle sjelf känt sig mycket förlägen, om hennes tankar sammanflutit till ett klart, ordnadt begrepp, men nu sväfvade de för- bi som lätta sommarskyar.
Hon var icke långt borta.
Kanske blott något längre in i denna samma våning, ordnande ett litet inbjudande frukostbord med blommor och grönt.
Grönt, stpropos: det borde allt vara litet mera blom- mor här också!
Några vissna syrener stodo be- dröfvade och hängde i ett glas med smutsigt vatten; så skulle det aldrig få bli, när hon — — Hon rodnade häftigt; och ytterligt förlägen, öfver att någon skulle kunna undra, hvarför hon rodnade, yttrade hon något, om att det var så qyäfvande hett härinne.
Det är lätt hjelpt, sade en mjuk, behaglig stämma, och en ung flicka med lifliga ögon och skälmska gropar i kinderna öppnade med van hand ett fönster och lät den ljumma sommarluften strömma in.
Ingrid följde henne med en ytterst förvånad blick.
Hvar hade hon suttit?
Ingrid hade icke alls obser- verat henne förut.
Ingrids förvåning var så talande, att den andra skrattande besvarade hennes tankar med att säga: » Jag satt der bakom dörren. » » Jaså.
Jag tackar för ert besvär », sade Ingrid något kyligt.
Den unga flickan var visst ofta här tänkte hon bittert, och det var icke utan att ett: » farväl mina lyckliga drömmar » tonade genom hennes själ likt ett skorrande missljud.
Den unga flickan dröjde länge derinne, då hennes tur kom; Ingrid började bli nervös och hoppade till för hvarje gång en skrällande hostattack från en medelålders man med utmerglade anletsdrag genljöd i rummet.
Ändtligen gick det hurtigt i dörren; nu var det blott den stackars lungsotspatienten qvar.
Ingrid återfick sin besvärande hjertklappning; hon räknade sakta för sig sjelf 1, 2, 3, 4 ända till 100 för att få tiden att gå.
Det låg ett ljusare, lugnare uttryck öfver den stackars mannens ansigte, när han kom ut, men detta hade Ingjid knapt tid att gifva akt på, så ifrig var hon att komma in.
Doktorn reste sig artigt och kom genast emot henne.
» Fröken Ingrid, fröken Erlandsson », utropade han öfverraskad.
» Hvad förskaffar mig lyckan af ert besök? » » Kan ett sjukbesök anses för en lycka? » frågade Ingrid med ett svagt småleende.
» A r ni sjuk? » Hans blick gled med ett ömt forskande uttryck öfver det älskliga ansigtet.
» Men så sitt då ner och hvila er, fröken! » Han anvisade med en lätt bugning den schagg- klädda soffan med sina broderade puffar och dynor.
» Ah tack, trött är jag just inte, ty jag har suttit derute och väntat mist en timme, tror jag.
Ni underhåller er med edra patienter något länge? » » Tycker ni?
Ja, ser ni, hvarje individ intresserar mig så särskildt.
De ha ju alla hvar och en några rader med i den stora utvecklingshistorien, och så, när man räknar dem alla tillsammans, blir det ett helt digert band, ett värdefullt arbete med många, rika erfarenheter och angenäma hågkomster af för- troende och vänskap. » Ingrid satte sig tyst, och doktorn tog plats vid hennes sida.
Hon lekte med en af de praktfulla perlbroderade kuddarne.
» A r det här från tacksamma patienter? » frågade hon.
» Ja, jag har visst flere lådor fulla, » sade han skrattande.
» Då kunde ni göra en god gerning och skänka litet till bazaren. » » Nej, tack ska ' ni ha!
Jag behåller mina minnen, och jag går till och med så långt, att jag fordrar pietet af den, som möjligen en gång kommer att ordna dem i mitt hem.
Tror ni inte, att det fins en så högsinnad qvinna, att hon skulle kunna sätta sig öfver den lumpna afund, som ofta utmärker ert slägte? » Ingrid ryckte nervöst i tofsarne.
» Synnerligen artig är ni inte, men jag vill ändå svara er, att jag tror, att det finnes många, som skulle omfatta ert tillbud att som kuddvårderska inträda i ert hem med stor glädje.
Jag föreslår att alla gifvarinnorna draga lott, om hvem som blir den lyckliga. » Hans blick föll forskande och genomträngande på hennes upphettade ansigte.
» Får jag hjelpa er af med kappan, fröken?
Ni är så varm. » (Slut i nästa n:r.)
te§S [|n behjertansvärd uppsats i denna fråga har ^ * för en tid sedan prydt Iduns spalter; men eftersom ämnet der afhandlats mera i allmänhet, vill jag nu hänvisa på mera enskilda fall, hvari husmodern kan visa sin omtanke och införa ett sparsamhetssystem, som hon ovilkorligen sjelf har stor glädje utaf, må vara att vännerna skratta och kalla det öfverdrift eller snålhet.
Låtom oss först fästa uppmärksamheten på några småsaker, som rätt många kasta bort, utan alt tänka på den nytta, dessa obetydligheter dock kunna medföra: Äpple- och päronskal kunna förvandlas till en ganska bra ättika, användbar till matlagning.
Apclsinskal förvarar .man torkade eller, ännu bättre, befriade från den hvita pelsen och nedsock- rade; förvälda och syltade eller kanderade blifva de en delikatess.
Skalen af spritärter torkar jag om sommaren och lägger deraf alltid några i buljongsgrytan un- der kokningen; sammaledes sparrisskal, som gifva köttsoppan en fin arom.
Lök- och mandelskal sam- lar jag och kokar deraf en gul färgsats till gula påskägg.
Urkokta théblad, som dock ej böra hafva hunnit mögla, äro utmärkta till att aflägsna dammet ur brusselmattor.
Med kajjesump sopar man målade golf med för- del, d. v. s. allt dam upptages af sumpen och fly- ger ej upp i luften.