Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Du måste ha en ny klädning, Kate, » sade hon gladt.
» Nej, skaka icke på hufvudet!
Du är alldeles för söt att gå i gamla fula kläder.
Vi skola laga, att du blir riktigt fin, bara du blir stark nog att orka med profningarna. » » Hvad ni alla äro snälla mot mig, » sade den sjuka flickan tacksamt.
» Hör du Bell, jag är nyfiken att få se din nya hatt.
Är den klädd med blommor? » » Ja, med tusenskönor, » sade Bell och under- tryckte en liten suck.
» Tusenskönor? » sade Kate.
» Du borde ha vio- ler.
De skulle bestämdt kläda dig bättre. » Bell log och gick till fönstret för att släppa in litet sol.
Hon drog upp rullgardinen och såg ut på en nedrökt mur och en hop skorstenar, allt lätt kantadt med aprilmorgonens glada färgton.
» Ack, » sade hon, » nog tycker jag om gamla välbekanta London förstås, men ofta har jag ön- skat, att vi bodde på landet.
Jag undrar, om pappa någonsin skall få en liten hvitrappad lands- kyrka, inbäddad bland grönska och omgifven af kullar.
Jag älskar kullar, blott de ej äro allt för höga.
Och tänk på ljudet af koskällan och doften af backtimjan! » Ett par minuter hängaf hon sig åt drömmerier om landets behag.
Men så ringde frukostklockan och kallade henne ned.
Hon nickade åt Kate och sprang utför trappan.
» Den rara Bell, » sade hennes kusin sakta, » Må Gud uppfylla hennes önskningar!
De äro oskyldiga, och det kan ej skada henne att få dem förverkligade.
Och må han löna henne tu- senfaldt för hennes ömhet mot mig! » Det är ljuft att ledsagas af en bön.
Bells hjärta var lätt, då hon sprang utför den mörka gamla trappan; hon hade en förnimmelse af, att det förestod henne någon oväntad glädje.
Kan- hända var svaret på Kates bön henne så nära, att hon kände fläkten af den.
Mellan elfva och tolf kom hattasken.
Den ställ- des in i salen.
Bell, som höll på att damma inne i sin fars ram, ropades genast ut af Jenny och Klara.
Hon kom, tämligen likgiltig, med damtrasan i handen, och tillsade Klara att lösa upp snöret och öppna asken.
Den yngsta af flickorna efterkom mycket villigt denna tillsä- gelse.
Varsamt upplyfter hon en massa silkes- papper.
» Du sade ju, att hatten var klädd med tusen- skönor, Bell, men det är violer på den här. » » Violer? » utropade Jenny.
» Ja, violer, » upprepade Klara och tog försik- tigt fram hatten ur asken.
» Och de äro visst lefvande! » &gt;Det är ett misstag begånget, Bell, » sade Jenny (Qualité I n g h i l t e r r a) t ä i s i a c e s lagrad s e d a n 1891.Vid undersökning af härv.
Finnes e n d a s t hos Uytlalll &amp; C ' .O stocfehoim 2 Stnrcplan.
Bik » - oeh AUm.
312 IDUN _ med allvarlig min.
» De ha skickat hem den för- sta hatten.
Det är i sanning grymt, att den skall fortsätta att fresta dig så här. » » Vi få skicka den tillbaka naturligtvis, » sade Bell bestämdt.
» 0, jag har aldrig sett en så förtjusande hatt! » skrek Klara i hänryckning.
» Man tycker nästan att violerna växa på den.
Det är som komme den direkt från skogen.
Se på bladen och stjäl- karna!
Ack, om pappa tilläte att jag finge lära mig göra blommor.
Aldrig kan det väl vara ditt allvar att skicka den tillbaka, Bell? » » Det är tvungen sak, » svarade Bell, som un- der det hon talade, upptog ett hopviket pappers- blad, som var fäst vid ett af banden.
Jenny märkte, att Bell rodnade till.
» Det är icke något misstag, » sade hon och log med grop i kinden.
De kom- mo under fund med, att de begärt för mycket för hatten med violerna, och be om ursäkt.
Ef- tersom den klädde mig så väl, taga de sig fri- heten skicka mig den och hoppas i framtiden bli ihågkomna etc. Ack, nog skola de bli ihåg- komna!
Hvar är mamma? » Bell kastade ifrån sig dammtrasan, satte på sig hatten och såg sig i spegeln, hvilken emellertid endast svagt återgaf hennes lyckliga ansikte.
Klara hade sprungit efter fru Ormiston, och Jen- ny kunde ej taga sina ögon från systern.
När prästfrun kom in, blef hon lika barnsligt glad som hennes flickor, och betraktade med förtjus- ning de underbara violerna.
» Om jag vore du, Bell, » sade Klara med ef- tertryck, » skulle jag begagna den där hatten jämt, ute och inne.
Vi få främmande i efter- middag.
General Grigg sade, att han skulle kom- ma och hälsa på far efter påsk, och om han har sin dotter med sig, skall hennes aktning för fa- miljen ökas, om hon får se din hatt. » » Det är ingen dum idé, Klara, » sade Jenny.
» Om Griggs äro här, så bör du komma in helt apropos som från en promenad, Bell. » » Jag skall verkligen ut på promenad i efter- middag, » sade Bell skrattande.
» Fru Eoss vän- tar mig, och det skall säkert roa henne att se min nya hatt, hon som icke sett ett bodfönster på månadtal. » J e Redigeras af Sophie Lings.
Bidrag mottagas med tacksamfat.
Om du kunde räkna de klara Stjärnor uppå himmelen blå, Så kunde du räkna vår skara.
Uti trohetens färg vi gå.
Eru Ross var kyrkoherdens hustru, och hon bodde i en hyrd bostad i Bloomsbury.
Hon hade lidit af en svår sjukdom och konvalescensen gick långsamt.
Flickorna Ormiston gjorde allt hvad de kunde för att glädja och muntra henne.
Half tre vandrade Bell jif, klädd i sin nya hatt.
Fru Ormiston, Jenny " och Klara följde henne ända ut i förstugan och Kate tittade på henne från fön- stret.
Det var en sådan härlig dag, att till och med de mörka gatorna i City tycktes upplifvade af vårens återkomst.
Blomsterförsäljare stodo i hvart gathörn och drefvo liflig handel; St. Paul- kyrkans dom aftecknade sig mot en himmel af klaraste blått och korset på toppen sken som eld i solen.
Bell kom in till fru Ross och blef hjärtligt välkomnad af sin sjuka vän.
Fru Ross ' lilla gosse klättrade upp i Bells knä och luktade på violerna och ville äfven plocka ett par af dem och gif va sin mamma, något som Bell hade rätt mycken svårighet att få honom att afstå ifrån.
Vid half-fyratiden återvände Bell till Clatter Lane.
Jack öppnade för henne.
Han var en riktig läsvurm och hade ännu tankarne i sin bok, när han kom och öppnade.
Ingen brukade tilltala Jack, när han var fördjupad i någon bok, och Bell gick, utan ett ord, direkte in i förmaket.
» Griggs äro här, » tänkte hon, då hon hörde lju- det af röster inifrån och, rödblommig och fraiche efter promenaden, steg hon in.
Men det var icke general Griggs raka och stela figur, som reste sig, när hon gjorde sitt inträde i förmaket.
En ung man med vackert och distingueradt utseende steg upp och presenterades af fru Ormiston som sir Char- les Ashwood.
» Du har ofta hört mig tala om min forne elev, Bell, » sade pastorn med tillfredsställd min.
» Men jag vågade icke hoppas, att ni skulle hitta till Clatter Lane, » tillade han, vänd till den unge mannen .. » Känner man ej i ett sådant här stadshem längtan efter frisk luft och landtlif? » frågade sir Charles och såg på Bell.
Han märker naturligtvis hatten, tänkte Jenny.
» Vi trifvas mycket väl i detta gamla hus, » sva- rade Bell, » men en dag som denna kommer en nog att längta efter landet. » Har du ej en älskad begråtit Vid hans hvad?
Ack, lycklig är du!
En skogarnas nymf, som man låtit Förblifva i sagan ännu.
Hur ropar en krushårig unge, Då först han sitt öga uppslår?
Hvad finnes i vildmarkens dunge, Ja, nästan i hvart och ett snår?
Nämn färgen på två himlaspeglar; — Hvar yngling vill blicka däri.
— När man uti stormväder seglar, Hvad vill man då komma uti?
Hvilken bit af slaktoxen feta, Vill husfrun helst ha, om hon får?
Nu kan jag ej mera framleta.
Mitt hela är slut för i år.
Men när du oss klämmer och sårar Och pressar uti dina nät, Så vi gråta blodiga tårar, Det kommer surt efter; minns det!
Ljuf nog att dig lätt bedåra Kan mitt andra ock dig såra, Om du, lockad af dess prakt, Bryter henne utan akt.
Om än du försötmar vår smärta, Förbli vi dock ständigt på lur, För att dig få riktigt nedsvärta, Ty hämnden är fjuf, eller hur?
Efter ljus mitt hela längtar, Efter solen ser och trängtar Att som hennes bild få stå, När dess strålar henne nå.
Mitt hela jag härmed framräcker, Ombildadt så där » pö om pö »: En fisk som är smaklig och läcker, Men pinas, förrän han kan dö.
Hvad tändes uti medeltidens Grymt råa vidskepelsens natt?
Hvart hvad?
kommer numer med fridens Och kunskapens heliga skatt.
Stockholm Qcrnandts Fredagen den 8 juli 1892.
N:r 28 (238) Byrå: Prenumerationspris pr är: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
• B Idun e n s a m — — i 4 Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets 50 nya hus.)
sker i landsortin k post- anstalt, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Jane let finns bilder och minnen, öfver hvil- ka hvilar en så egendom- lig skärhet, att man nä- stan känner fruktan att profanera, då man griper efter dem med oheliga händer för att gifva åt dem ordets åskådlighet oeh form.
En sådan bild, ett sådant minne är det af Mabel Macfie.
Hon var ett » solskens- barn ».
Jag hörde en gång för länge sedan, medan ännu sagornas poesi lefde varm i lif- vet, en vacker saga om ett sådant solskensbarn, som kom med vårens första stråle in i hemmet, och hvilkets hela lif se- dan blef som en stråle af vårljus för alla omkring det.
Mabel Macfie kom mig att åter minnas den.
T y där hon växte upp i kretsen af föräldrar och syskon, var hon den, som alltid spred glädje och ljus.
Hon hade denna förunderligt omedelbara kraft, som ibland kom- mer utvalda naturer till del, att böja till sig allas hjärtan, som kom- ma nära.
Hennes vä- sen var redan vid tidi- ga barnaår utmärkt af en glädtigbet och frisk- het, men på samma gång en vek innerlighet, öm- het och anspråkslöshet, Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas å b y r å n kl. 1 2 - 1.
Mabel 5:te årg.
Utgifningstid: hvarje helgfri Boktr.-A.ktleb.
fredas Losnummerspris 15 öre (vid k o m p l e t t e r i n g a r) Aisuonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
För » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a p l a t s e r - 25 ö r e för h v a r j e p ä b ö r j a d t tiotal stafv Utländska annons.
70 öre pr noup.-rad Macfie, som vuniio äfven de sträf- vaste och otillgängligaste sinnen.
Icke endast människor, utan äfven djuren hade liksom en förnimmelse af denna rena kraft.
I till och med ganska vida kretsar väckte det upp- märksamhet, hvilken säll- synt förmåga den lilla Mabel ägde att tämja och leda djur.
I det landtliga föräldrahemmet vid västkusten omgaf hon sig alltid med de egendomligaste favoriter bland husdjuren, som sällade sig till henne och följde henne som af den naturligaste orsak i världen, utan att man kunde märka, att hon nedlade någon så synner- lig möda eller konst här- vid.
Hon talade till dem, och de förstodo henne; och många små lustiga drag berättas från dessa barndomsdagar, då hen- nes bästa och käraste lekkamrater voro den ena gången den fulaste gamla kossan i hela ladugården, den andra — le ej, kära läsarinna!
— en veritabel gås, som till sist i hennes händer blef ett riktigt under af lydnad, till — gifvenhet och edukation.
För allt hvad sorg eller smärta hette, visade hon ett nästan lidelse-
218 IDUN im D E T GIFS EJ STILLESTÅND I ANDENS VÄRLD: GÅR DU EJ FRAMÅT, SKRIDER DU TILLBAKA.
) V. J3ÖTTIGER.
fullt deltagande.
Hellre skulle hon ha låtit hugga af sig ett finger än vållat Guds min- sta skapade kryp något ondt, och hon kunde gripas af en rent af konvulsivisk smärta vid underrättelsen om, att ett djur skulle slaktas.
Så gingo åren, och hon växte upp.
Hon hade en liflig och fantasirik intelligens och ett osläckligt verksamhetsbegär.
Hennes största önskan var den att komma i en ställning, där hon kunde få göra de lidande och olyck- liga godt, och redan i unga jungfruår började hon söka efter ett verksamhetsfält.
Men då den sjuttonåriga flickan en dag för föräldrarne tillkännagaf sitt beslut att bli sjuksköterska, fruktade man, att detta kall skulle bli hennes veka sinne öfvermäktigt.
Dock det var icke den vekheten, som var hennes, och hon gaf icke efter.
Mabel Macfie fick nu anställning som elev vid Uddevalla lasarett.
För den, som ej tänkt sig in i saken, kan det vara svårt nog att fatta, hvilka ofantliga kraf en sjuksköterskas uppgift ställer på en så ung, så lefnadsfrisk och så blid natur.
Tålamod, försakelse, en aldrig tröttnande uthållighet äro blott en sida af saken.
Den brinnande kärleken är den andra.
Och den hade hon om någon!
Så blef det » solskensbarnet » gifvet att bli en glädjestråle i lidandets hem.
Se här ett par enkla hvardagstaflor från hennes tid på Uddevallalasarettet.
Hundra liknande skulle kunna upprullas från bittida och sent, från dagar och långa vaknätter i outtröttlig kärlekskraft.
Vi följa henne in i operationssalen.
Oför- färadt, utan en skälfning stöder hon mot sitt bröst en gammal gubbes hufvud, hvilket hen- nes späda små händer hårdt omfatta.
Det är ett förfärligt stinkande, kräftsår, som denna ^ång kräfver knif och eld.
Läkaren fläker upp hela kinden, så att käkbenet med de an- frätta, grinande tänderna blottas.
Det af kräftan döda ögat rullar ut ur sin håla, mejseln tränger gnisslande genom benet, och blod och var stänka öfver den unga sjuk- sköterskans bleka ansikte.
Men hon får icke darra, och hon darrar ej.
Därpå måste såren brännas; det fräsande instrumentet går sin väg så nära hennes kind och hals, att de rodna och svida af hettan.
Till sist är dock allt öfver, och vänlig och kvittrande glad ägnar hon sina omsorger åt den sjuttioårige patienten, hvilken hon om- sveper med en sådan fläkt af kärlek och glädje, att han nästan glömmer sin smärta, där han, kväfd af rörelse, trycker hennes hand.
Och en annan liten bild: En man från en af öarna i Bohusläns skärgård har fått kallbrand i en fot.
Domen är, att lemmen måste bort!
Åter hennes späda händer att stödja, medan huggjärn och såg med skärande ljud arbeta genom muskler och ben.
När det är fullbordadt, är hennes plats vid hans sida.
Hon viker ej därifrån, hon tröstar och uppmuntrar, talar om hans kära anförvanter på skärgårdsön, om hans snara tillfrisknande, läser och förströr med hugsvalelse hans tryckta sinne.
Han blir frisk och återvänder — ehuru en krympling — till de sina.
Men han är ett minne rikare, ett skönt, kärleksrikt minne.
Och ofta sätter han sig ned och plitar ihop långa, rörande ömma och tacksamma bref till den lilla sjuksköterskan på lasarettet, som komma henne att le genom klara tårar.
* * * Men Mabel var här blott elev, och hon sökte med ifver ett tillfälle att komma ut för att vinna vidare erfarenhet och utbildning.
Stor var emellertid läkarnes och kamraternas, stor de sjukes sorg, när hon efter ett år läm- nade dem och med ett lysande betyg på fic- kan tillträdde en liknande anställning vid Restads sjukhem, där ett nytt fält öppnades för henne och hon fick göra bekantskap med hjärnans sjukdomar.
Men här, som öfverallt hvar hon kom, gladde hon och tog hon allas hjärtan.
Hon lossade dock ej för sina nya plikter på de gamla banden, och med en uthållighet, som väckte allas beundran, kunde hon efter en arbetsfylld dag vaka nätter igenom och då begagna de tysta långa timmarne, medan de sjuke slumrade under hennes vård, att i det svaga skenet från nattlampan författa af lifs- mod fyllda bref att glädja sina närmaste kära och sina många vänner.
I synnerhet älskade hon då att förtroligt umgås med fadern, för hvilken hon hyste en gränslös ömhet.
Det fanns icke en sekund af sitt innersta lif, som hon ej lade fram för honom.
Ett litet okonstladt prof på äfven hennes poetiska gåfva lämna följande små verser, som hon tillskref sin fader, kapten Andrew Macfie, från Restad närmast förlidne sommar: O!
fader till dig jag skrifver, Nattlampan flämtar matt, Så långsamt hvar timme skrider För ditt barn som har » vakan » i natt.
Nu jämmer och kvidan ha tystnat, Den sjuka sin sömndryck har fått, Till andningen jämt jag lyssnat, An sofver majorskan så godt.
Ack, kunde du se här vid lågan, Jag sitter så ensam och nöjd, Du kanske gjorde den frågan: Hvad vållar mitt barn dess fröjd?
Då skulle jag låta dig veta: Alltsedan mitt valspråk blef Att bedja och arbeta, All ängslan ifrån mig dref.
* Hösten 1891 bereddes henne tillfälle att flytta upp till Stockholm för att vid Röda korsets skola fä den afslutande utbildningen i sitt fack.
På tre månader genomgick hon här de kurser, som annars pläga kräfva år, och hennes brinnande nit, kärleksfulla och friska väsen samt flit och rika begåfning väckte rundt om beundran och varma sym- patier.
Bland de hundratal af sjuke på Serafimer- lasarettet, där hon tjänstgjorde, fick hon ym- niga tillfällen att lindra lidanden och hug- svala hjärtan.
Hon lekte och sjöng de sorgs- naste glada; det var som en trollkraft öfver hela hennes personlighet, som smittade, som omsvepte med något berusande friskt och ömt, likt doften från en b l o m m a.
Men där till och med hennes sprudlande kärleksglädje måste dämpas, där grät hon med de, spm gräto.
T y ingen må tro, att hon icke kände djupt.
Se här, hur hennes bref till hemmet vittna från denna tid.
» Det var, » skrifver hon i ett bref, » förfärligt att åse denne store starke pojke brottas med döden i det längsta.
O, hur jag bad Gud, att han skulle få lefva till klockan slog 1, då stora porten öppna- des och besökande, bland dem gossens föräldrar, finge komma; jag satt där och höll honom kvar i sängen, närmare och närmare kl. 1, men äfven när- mare döden, och — 5 minuter före kl. 1 fick han ro. » » Vårt arbete går så lätt, » skrifver hon i ett an- nat bref till sina anhöriga, » men en sådan dödsbädd och många, många, många trycka ned oss alldeles invid grafvens dörr, dit vi följa med. » Och i ännu ett: ».
H v i l k e n strålande vintersol!
Snön ligger där så bländande hvit.
Sabbatsberg reser sig så maje- stätiskt och lugnt, men inom dessa murar.
ack, hvilka strider, hvilka kval, hvilka dödsbäddar! » » Blek ligger han, där hon, på knä vid hans säng.
Jag lägger en ny isblåsa på hans hufvud, då hör jag honom med en blick på henne säga: » Om hon ej vore mig så kär, skulle det ej vara så svårt att dö. » Ännu en stund, och kampen skall vara slut.
Hans stelnade tunga säger så tydligt till henne, som han ej längre kan se: » V i.
mötas.
hos Gud. » » Och vintersolen faller in i en sned strimma, liksom ville den komma med frid och hugsvalelse.
Men kan icke äfven en sjuksköterskas hjärta brista, då hon följer med — om än aldrig så många gånger — till grafvens port? » Under hennes tjänstgöringstid låg i en af de allmänna salarne en yngling, som gjort både läkare och sköterskor mycket bekym- mer genom sitt hårda, obändiga sinne.
Hån och vredgade ord lågo beständigt på hans läppar.
Som ett sista försök öfverantvarda- des han åt den unga nykomna flickan.
Och det förunderliga skedde, att hon med sin kär- lek och mildhet inom få dagar fick en sådan makt öfver honom, som ingen hittills förmått styra, att han blef mild och from som ett lam.
Med en rörande kärlek hängde han sig sedan fast vid Mabel, och det hände ofta, när han trodde henne inslumrad under natt- vakterna, att han ljudlöst smög ur sin bädd, lindade en bindel om sitt träben för att ej göra buller och betjänade någon sjuk, som kvidde eller begärde vatten, allt under det han hviskade: » Tyst.
v ä c k e j fröken.
tyst, tyst.
» Så blef i slutet af förra året Mabel Mac- fie antagen till ordinarie sjuksköterska, och medan hennes hjärta svällde af en säll tack- samhet, fästes på Röda korsets syster den sinnebildande broschen med ordens tecken.
Det var en stolt, en härlig dag!
Hon var nu en tjuguårig kvinna, och åt kär- lekens tjänst hade hon vigt sitt lif.
En af Kristianias mest framstående kirur- ger, doktor Jervell, erbjöd henne genast an- ställning vid sin privata klinik.
Och hon lämnade den svenska hufvudstaden för den norska.
Inom några få veckor var hon lika ömt afhållen af sina nya vänner — doktorn, föreståndarinnan, alla patienterna — som af de gamla, en glädje, en tröst for alla, som träffades af en blick ur hennes klara ögon.
Rastlöst arbetade hon, utan att kunna förmås till någon hvila.
medlemmar.
Dessa äro nämligen privata säll- Det hade alltid legat en doft af romantik skap och kunna således icke lagligen tvingas i Mabel Macfies känslolif.
Om det var den- ändra sina statuter.
» Inns of na — eller kanske var det en hemlighetsfull EN revy.
Chancery » ha de dock tillträde, och många divination, en uppenbarelse från aningarnas kvinnor ha upprättat sakförarbyråar i de en- värld — nog af, hon hade ofta uttryckt en önskan af få dö ung, ett egendomligt stri- ||||Iå vårt land nyligen erhållit sin första gelska städerna.
dande drag mot hennes verksamma lifs- ^s£é kvinnliga jurist, i och med att fröken Elsa För några år sedan gjordes i Ryssland för- glädje.
Eschelsson aflagt juris kandidatexamen och sök att öppna den juridiska banan för kvin- Så blef det nu åter vår i norska som i sedermera, som vi förut omtalat, redan tjänst- norna.
Efter en reform i rättskipningen bil- svenska bygder.
Med glädje se vi alla upp- gjort som tingsnotarie, tro vi, att några upp- dades ett ryskt advokatstånd, och på många ståndelsens årstid emot, men med en alldeles lysningar om, hur det i andra land ställt sig kontor anställdes kvinnor.
Professorer inbjö- synnerlig ifver hade den efterlängtats i det för kvinnliga jurister, böra kunna påräkna dos att hålla föreläsningar vid juridiska kur- ser för kvinnor, och flere ryskor studerade Macfieska hemmet i Uddevalla, emedan för- intresse.
äldrar och syskon då ändtligen på en kort I Amerikas Förenta stater fingo tidigast rättsvetenskap vid utländska universitet.
Men liten hvilotid skulle få hem sin Mabel, som kvinnor rättighet såväl att aflägga juridiska så grep regeringen in och förbjöd advokaterna till sist, på doktor Jervells och öfrigas en- examina som ock att föra mål; men icke alla anställa kvinnor på sina byråar, och reformen kväfdes i lindan.
Sällskapet för rättsveten- trägna maningar, beslutit unna dem och sig staterna voro från början lika liberala.
denna glädje.
Den första kvinnliga sakförare i Amerika skap i Petersburg har bland sina medlemmar Men i ett annat råd var annorlunda be- var Margaret Brent från Maryland.
Genom en kvinna, fröken Evrinova.
som tagit sin stämdt.
En fruktansvärd, oförutsedd sjukdom en lagbestämmelse af den 3 januari 1848 fick doktorsgrad i Paris.
H o n får dock ej föra drabbade henne midt i arbetets ifver, en blind- hon tillåtelse att uppträda inför rätta som mål inför rätta.
tarmsinflammation, som efter nio dygns li- lord Baltimores ombud.
Historien berättar, I Tyskland har ingen kvinna rätt att bli danden ändade hennes unga lif.
Det räknade att hon utmärkte sig genom sin energi och sakförare, ej heller i Österrike- Ungam.
I då 21 år, 2 månader och 20 dagar.
Döds- duglighet, men hon hade icke genomgått de all- Schweiz har en dam, fru E. Kempin — vi dagen var den 24 maj i år.
männa juridiska studierna.
Den första veten- ha förut talat om henne i Idun — studerat Och dock, hvad gjorde icke människokonst skapligt bildade kvinnliga sakförare var Ara- jus vid universitetet i Zurich och aflagt sin och ömhet allt att här kämpa med döden!
bella A.
Mansfield i Iowa.
H o n fick tillträde examen med stor utmärkelse.
Dock nekades hon tillträde till domstolsskranket i denna Läkaren och föreståndarinnan veko ej från till domstolsskranket i juni 1869. den så ömt älskade patientens sida, förrän Washingtonuniversitetet i S:t Louis var det kanton.
Hon har nu upprättat en juridisk hennes ögon för alltid upphört att möta de- första, som gaf kvinnor rätt till juridiska stu- konsultationsbyrå i Zurich.
ras, strålande ännu af tacksamhetens tårar, dier.
I december 1868 begynnte Phoebe W.
I Italien öppnades 1876 alla universitet för när icke längre hennes läppar kunde forma Couzins sina studier där.
På några få undan- kvinnor och således äfven de juridiska stu- förnimbara ord.
tag när ha nu alla amerikanska juridiska dierna.
Signora Lydia Poet har fulländat Och när den svenska modern kom för att högskolor öppnat sina dörrar för kvinnor.
sina studier i Bologna och äfven praktiskt hämta sitt barn — då var hon död.
Det Enligt dessas vittnesbörd ha ock de kvinn- utbildat sig, hon blef invald som medlem af var icke den resan man hade tänkt sig!
Som liga studerande lika stor förmåga som de advokatföreningen i Turin.
Men lagen till- en prinsessa hade man bäddat henne, i den manliga att tillägna sig juridiska kunskaper låter henne ej att föra sak.
H o n har själf tagit iill orda för sina sträfvanden i ett yp- dyrbaraste kista, i en tropisk blomsterprakt.
och uppfatta rättsliga principer.^ Den norske läkaren bekostade allt.
» Låt År 1874 fick Iowa en andra kvinnlig ad- perligt arbete » Kvinnors rätt till juridisk prak- mig göra detta för barnet, den Guds ängeln, » vokat, mrs Foster.