Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej tänk ej derpå, det gör dig ej gladare!
Du tänker kanske på den tid, då da gladdes med de glada och grät med de sorgsna.
Då ditt hjerta alltid stod redo att dela sorg och glädje med en hvar.
Då en idé kunde elda hela din håg; då du brann af begär att häm- nas en annans oförrätt; då du led af att ej kunna skaffa frid på jorden — ditt eget lif liade du gerna offrat derför.
Då ett enda vän- ligt ord utplånade en oförrätt, då du aldrig mer med grämelse tänkte på ett skymfande ord, sedan » förlät mig » med en smekning kommit från den älskades mun.
Tänkte på det — jo möjligen, men endast för att komma ihåg, hur ädelt det är att erkänna ett begånget fel, och att kanske något i ditt eget uppförande fram- kallade det obehagliga.
Då lefde du, om du också ofta fick lida, men du kände och upp- fattade lifvet omkring dig och hösten var långt borta.
— Du tänkte ej på den.
Att den skulle komma visste du, men ej hur den var.
Ja, nu vet du det!
Blommorna, som gladde dig, dö, bladen falla från träden.
När stor- marne rasa, är det, som ville naturen sätta sig till motvärn, men striden är onyttig, när hö- stens tid är kommen, bjelper det ej.
Nu ser du förgäfves till baka på den flydda tiden.
Våren var skön med sina löften, visserligen höll ej sommaren hvad våren lofvat, men du kunde dock ibland bekymmerslöst njuta.
Nu är dock hösten här!
— Bry dig ej om att tänka på, att du kan ha en och annan fordran på lifvet ännu, eller att din kärleks rika skatt föraktades!
Ensamt förmågan att känna varmt var ju mycket.
» Har jeg ock sejlet min skude på grund, så var det dock dejligt att fare ».
Din längtan blir då, att vintern måtte komma.
Hellre kyla och död, fullständig känslolöshet än dessa stormar, denna långsamma förintelse.
Hvarför njöt du ej lifvet fullt under din korta sommar?
Nu är det för sent — det är höst.
Du trånar förgäfves efter ännu en liten tid af värme, för att då njuta i fulla drag, men skulle den ock beviljas dig, skulle njutningen förmin- skas af att du visste, att det endast vore en tillfällighet — hösten vore omedelbart framför dig.
Den verkliga ungdomstiden hade du låtit gå dig ur händerna.
Du märker nu for sent, att du köpt kiselstenar för diamanter.
Och dock var det ändamålet med ditt korta lif att vara lycklig!
Derefter har du såväl som alla andra sträfvat, fast kanske omedvetet.
Detta har försynen sjelf nedlagt hos menniskan.
Somliga bli martyrer, men de stå då endast vid hvad de anse för sin pligt, och att göra sin pligt medför ju tillfredsställelse eller med andra ord: lycka.
Andra » lefva undan » och anse det som det bästa — kanske få de se- dermera andra åsigter.
Du vill försöka att hädanefter ta väl vara på hvarje solskensdag.
G ö r det, men tag den då ej som en sommardag, utan för hvad den verkligen är: en vacker höstdag.
A t t uppfatta den på annat sätt vore j u löjligt.
Vintern kommer nog sedan i sin ordning.
N u käns det, som vore den välkommen j u förr dess hellre — icke sant?
M e n kanske sitter du, när den kommit — sträng och omutlig kommit — o c h tänker med saknad till baka på hösten, som dock egde en oeh annan varm och solig stund o c h glömmer stormarne, som klädde träden nakna.
Tvätt, i.
(T * vjJpWätt är något till den grad hvardagligt, att man jjlj kunde finna det ganska öfverflödigt att skrifva någonting derora utöfver de rent manuella an- visningarna för tvättningen af olika saker — som spetsar, bomullstyg, ylle o. s. v. — vid hvilkas be- handling en eller annan praktiker kan ha funnit på en eller annan afvikelse från regeln, som förefallit henne beqväm eller gynnsam med afseende på ren- heten, och hvilken hon derefter antingen kan med- dela goda vänner genom afskrifter ur sin » beskrif- ningsbok » eller meddela allmänheten genom denna tidnings afdelning för dylika praktiska råd och rön.
Och dock våga vi tro, att den som läser dessa rader, skall medgifva — om det ej långt före detta står henne klart — att äfven tvätten har sin teori, som det kan vara nöjsamt nog att uppmärksamma och derefter sjelf alltjemt kunna följa under arbetets praxis.
Skola vi nu taga oss för att skildra tvättens teori, i det vi ställa fram för oss hvarje enskildt led af dess praktiska utförande, så är det endast i överens- stämmelse med hvarje välordnad framställning, som vi börja med att gifva en definition på ordet tvätt.
En sådan ha vi funnit uppstäld — och vi finna ej, hur man skulle kunna förbättra den, försöka oss ej heller derpå — i följande ord: » tvätt är den bekanta operation, genom hvilken vi dels på mekanisk dels på kemisk väg aflägsna smutsen från huden, från de rum, hvari vi uppehålla oss, och från de föremål, vi använda: kläder, linne, husgeråd o. s. v. » Alla- redan denna definition skall må hända få några att studsa: är verkligen här fråga om både en mekanisk och en kemisk väg?
Det är det verkligen, och vi skola strax få det närmare klart för oss.
I regel tvättar man ju med vatten, hvars förmåga att lösa smutsen man förhöjer genom att tillsätta ett ämne som tvål, såpa, soda eller vattenglas.
Ehuru vattnet är hufvudbeståndsdelen, blir det dock, för att lätt förstå förloppet, bäst att börja med att om- tala verkan af tillsatserna.
Tvål kalla kemisterna alla fettsyrors föreningar med baser (kali, natron, kalk o. s. v.); i allmänhet menar man dock dermed uteslutande de lösliga fettsyrade förenin- garna med kali och natron.
Vi kunna möjligen vid något annat tillfälle komma att tala om sjelfva tvålkok- ningen, som ju i landlhushåll spelar en ej obetydlig roll.
Här må vara tillräckligt att påminna om, att man har mjuka tvålar (natrontvålar), eller hvad vi ge- menligen kalla såpor [tivaraf den allmännaste är den så kallade grönsåpan], och hårda tvålar (kalitvålar), exempelvis marseilletvål.
Verkningen af dessa tvålar är i hufvudsak enahanda: upplöst i rikligt vatten sönderdelas tvålen i fritt alkali och ett fettsyradt salt, och härpå är det, som tvålens verkan beror: det fria alkalit ingår en förening med det af huden afsön- drade hudfettet, hvilket håller fast smutsen pä vår kropp, vårt linne o. s. v., och bildar med detta ny tvål, som åter upplöses af vattnet; samtidigt blir detta nu i stånd till att bortskölja smutsen, som vattnet icke kunde taga med sig, så länge den satt skyddad af hudfett.
Men äfven det sura fettsyrade alkalit har sin betydelse, då det skyddar de delar, vi tvätta, mot att frätas af det fria alkalit.
Vid gröfre tvätt lägger man dock ej så stor vigt härvid, och det är derför brukligt att koka tyget i en svag lut af björkaska (kolsyradt kali) eller soda (kolsyradt natron), innan man behandlar det med tvål (såpa).
Genom en sådan föregående behandling spar man en del af sin tvål, och det kolsyrade kalit [natronet] har samma inverkan på det fettämne, man vill ha atlägsnadt, som det nyss omtalade ur tvålen frigjorda alkalit.
Äfven vattenglas, som är kiselsyradt natron (eller kali), kan på liknande sätt tjena till att aflägsna fett och dermed smuts.
Dess användande vid tvättning af tyg omtalas i d:r Schultzes: &gt;Landthushållets kemi » på följande sätt: :&gt; Tyget lägges under 24 timmar i blöt i en blandning af 100 delar vatten med 1 del flytande vattenglas; derpå tvättas det i denna lut i kokande vatten, och sist får det en eftertvättning med tvål (såpa).
Tyget blir mycket hvitt och gul- nar ej af att ligga.
Fläckar af blod och materia böra först aflägsnas genom behandling med soda. » Hvad slutligen vattnet beträffar, så är det sjelf- klart, att det skall vara rent; är det smutsigt, kom- mer det icke blott sjelft att smutsa i stället för att rena, utan det kan äfven efterlemna sjukdomsfrön.
Smutsigt vatten innehåller nämligen i regel orga- niska ämnen, bland hvilka det ock i regel finnes organismer, mikrober, som kunna vara pathogena, det är: som kunna framkalla sjukdomar.
Förutom att vattnet skall vara hvad man gemenligen kallar rent, bör det ock vara någorlunda fritt från oorga- niska ämnen; dessa — kalk, magnesia och jern — göra det nämligen y&gt;hårdl&gt;i och, som man vet, derigenom olämpligt till tvätt.
Grunden härtill ligger i, att kalken, magnesian och jernet förenas med tvålens feta syror och med dessa bilda fett- syrade saker, som äro olösliga och afsätta sig på det man tvättar, hvarvid uppstå fläckar, der smutsen just hänger riktigt fast, och som man kan få stort besvär att aflägsna, då det olösliga, fettsyrade saltet fäller mycket fint ut och derför kan gnidas ordent- ligt in i tyget, golfvet o. s. v., som man tvättar.
På detta sätt kan på tyget komma riktiga rostfläckar, liksom jernhaltigt vatten i det hela gör det gult.
Ja, det är tydligt bevisadt, att jernvatten kan » äta upp » tyget.
Detta skedde för den franska häradmi- nistrationen i Aigier, som iakttog, att alla tvättkläder på bestämda lägerplatser förvånande hastigt sletos ut.
Först trodde man, att här förelåg ett falsarium från leverantörernas sida, men dessa bevisade sin oskuld, och slutligen kom man under fund med, att kläderna tvättats i starkt jernhaltigt vatten: det i tyget fint fördelade jernsaltet insög då syre ur luften och afgaf det åter till trådarne i tyget, som härigenom långsamt » förbrändes », hvilket praktiskt taget visade sig deri, att de blefvo öfvermåttan sköra.
A f allt » hårdt » vatten må man derför mest afsky starkt jern- haltigt.
Man bör alltså helst ha » mjukt » vatten till tvätt; sådant finner man i bäckar och åar, i dammar och sjöar, i det hela allestädes der vattnet rinner eller står utsatt för luften; allra bäst är dock regnvatten.
Deremot är vattnet från källor och brunnar mer eller mindre hårdt.
Vattnet i jorden — som ju direkt förser källor och brunnar — är alltid kolsyrehaltigt, och härigenom förhöjes dess lösande förmåga gent emot jordens fasta beståndsdelar.
Löper deremot källvattnet genom en bäck och står i beständig vexelverkan med luften, afger det efter hand en del af sin kolsyra och mister dermed ock en del af sin lösande förmåga.
Ju längre från källan man tar det, dess mjukare är det ock.
Dertill kommer, att vattnet i vattendrag och sjöar delvis är ytvatten, d. v. s. vatten, som under regn flutit öfver jorden till dessa behållare eller direkt fallit i dem och alltså endast i försvinnande mån eller alls icke haft tillfälle lösa några af hennes be- ståndsdelar.
Delvis består alltså sådant vatten af regnvatten, det renaste vatten som finnes i naturen.
Regnvattnet är ju nämligen destilleradt vatten, d. v. s. vatten, som afdunstat från jordens yta och derpå åter förtätats till vatten, regn, under afkylning i atmosfärens högre lager.
Då vattnet vid afdunstning ger kemiskt ren vattenånga, skulle det af denna bil- dade regnet äfven bli kemiskt rent, om det ej vid sitt fall genom luften rensade denna från åtskilliga luftformiga och fasta föroreningar.
Men när det har regnat en tid och luften således blifvit genom- rensad, då är det regnvatten, vi uppsamla, i det när- maste kemiskt rent och i hvarje fall fullständigt » mjukt ».
Det är det bästa vatten, man kan tvätta i.
Hvad här är sagdt, gäller om all slags tvätt.
V i skola härnäst sysselsätta oss med de enskilda pro- cesserna vid det, som man i mera begränsad mening tänker på vid tvätt, nämligen tvättningen af tyg.
operan återpptager i afton (onsdag) en repris, som på ett par år icke förekommit på spellistan, nämligen Verdis » Ernani ».
Stycket in- studerades å den svenska scenen i maj 1853, nio år sedan det första gången sett dagen i Venezia.
På 1860-talet gafs » Ernani » här så godt som oaf- brutet hvart år, men på 70-talet upplefde operan endast - några föreställningar.
Efter en åttaårig hvila återupptogs i&gt;Ernani » å repertoaren hösten 1887 för att då röna så mycket större framgång.
Operan blef också en af denna säsongs mest goulerade repriser, hvartill väsentligt bidrog det sätt, hvarpå hufvudrollerna tolkades af fru Öst- borg o c h herr Sollman (Elvira o c h Ernani).
Dessa bägge artister komma äfven nu att återgifva nyss- nämda partier.
S o m Carl V gör hr Lombcrg sin första debut på vår operascen.
Herr Lomberg har förut haft anställning vid tyska operascener, men har i vårt land endast gjort sig känd som konsertsångare.
» Ernani » gifves i afton för 58:de gången härstädes.
Vasateatern har nu slagit sitt första stora slag på ett område, hvilket teatern hädanefter har för afsigt att göra till sitt — operettens.
Och det har i det hela utfallit godt, vi kunna åtminstone säga lofvande.
Att med ett nybildadt sällskap, som ännu naturligtvis hvarken i samspel eller samsjungning hunnit förvärfva den helgjutna ensemble, som endast längre konstnärligt sam- arbete kan gifva, dock få fram den rätta operett- tonen så friskt och hurtigt som här, bevisar goda inre förutsättningar o c h skicklig ledning.
Bristen på en verkligt tillfredsställande primadonna gör sig visserligen ännu gällande, men inom en ej allt för aflägsen framtid få j u stockholmarne se denna plats ånyo fyllas af den afgjordt mest fram- stående och uppburna — Anna Pettersson.
Vi vilja dermed ingalunda ha sagdt, alt / röken Johnsons prestation i T Kapten Fracassa » var un- derhaltig.
Särskildt den dramatiska uppfattningen kännetecknas hos denna unga skådespelerska af godt g r y; det är den musikaliska sidan af par- tiet, som ej finner tillfredsställande lösning.
Röst- resurser saknas ej, men intonationen är osäker, och den störande benägenheten att chevrottera bör framför allt motarbetas.
Att hr Warberg i titelrollen var sig sjelf, d. v. s. ypperlig, behöfver knappast nämnas.
Hos denne intelligente skådespelare ersätta lifligt träf- fande dramatisk färgläggning o c h den bästa frase- ring hvad möjligen kan fela i röstväg.
Hr Lundahls lilla röst är ej oäfven, men hans spel är matt och ointressant.
Fröken Ekström deremot ådagalade en naturlig och täck liflighet så i sångföredrag som spel, hvilket sekunderades af hr Klinger pä ett sätt, som gaf anledning att rned intresse motse, det någon större uppgift före- lägges honom.
Från detta håll kan vara något att vänta.
Musiken — af Dellinger — var i det hela tem- ligen tunn.
Ett par valsmotiv och Kapten Fra- cassas marschkupletter framträdde skarpast och slogo lifligast an.
M:lle Trebellis afskedsmatiné i Berns salong sistl. söndag var talrikt besökt o c h bifallet syn- nerligen lifligt.
Såväl matinégifvarinnan sjelf som hr Conrad Behrens emottogo efter hvarje nummer flere inropningar.
Den 25 sept.
S k o g s Berättelse f r u för n.
Idun af A v e.
(Forts.) K
Klara och Anna voro ännu frånvarande, och med en pinande klarhet förstod Steinerz, att denna förlängda frånvaro var afsedd att väcka hans längtan.
Och denna längtan ville ej infinna sig, det tjenade till intet att söka föra sig sjelf bakom ljuset.
Den heta lågan var släckt; den skif- tande, skimrande bubblan på lyekobägarens rand hade brustit, och de stänk, han fått i ansigtet dervid, kändes så otäckt jolmiga.
Mor Helena var vid samma ålder som Klara och barnlös som hon; mannen var fyra år äldre.
Steinerz fick ett plötsligt intresse för detta äktenskaps samlif och upptäckte lätt den djupa underström af hängifvenhet, som uppbar den starka pligttrohet, hvilken före- fallit honom så erbarmligt småaktig och tanke- hämmande.
De hade få intressen utom sitt eget dagliga lif, dessa två arbetande menniskor; men hade väl han och Klara intresserat sig för något annat eller mera än sin egen j lidelse?
Han tyckte, att klyftan emellan honom och fiskarfolket på ett märkligt sätt började fyllas; han behöfde ju nu blott kasta ned sina stånds- fördomar och sitt bildningshögmod, så fylldes klyftan till randen.
När han satt overksam och betraktade dessa arbetsmyror, sökte han föreställa sig denna vackra brunetta hustru gripen af kärlek till en yngre man, och undrade, hvad följ- der en sådan lidelse skulle medföra for de båda makarne.
Men de visste troligen ej det ringaste om passionens hvirflande mal- ström; de voro ett par väl inkörda arbets- hästar, som drogo jemt framför lasset, ingen- ting vidare.
D å gled mot hans vilja scenen i båten fram.
Han hörde ännu stålklangen i mor Helenas ord: » Vantar tar hafsfrun helst ».
Fiskarqvinnan kände således, hur stark och härdad viljan måste vara, när sirener lockade.
Hade Halverson haft erfarenheter, som han meddelat sin hustru, eller hade Helena sjelf fattat passion för en man, yngre än hon sjelf?
Det var i synnerhet denna senare fråga, hvil- ken åter och åter kom igen som en envis påminnelse om, att han sjelf var sju år yngre än Klara.
Efter fem dagars frånvaro återvände de två damerna till fiskeläget.
Vädret hade klarnat upp under en temligen stark blåst; Halverson väntade, att den skulle öfvergå till storm, och beslöt att ej segla ut med fiskegarnen den eftermiddagen.
» Nu är hon här igen; hon kom just som jag stod vid grinden och talade vid mor Silla.
Hon — frun jag menar — flaxade omkring och snärjde i alla vrår med ögonen och var så söt och slät, fast den hon sökte ej var i flocken, som välkomnade henne och den andra. » Helena talade i dämpad ton, fast mannen och hon voro ensamma, der de sutto nedanför huset och redde ut fiskenäten.
» Han ligger inne på soffan och läser, » svarade Halverson.
» Inte vet han väl, att hon är kommen, för då hade han, för skam skull, helsat på henne genast; men eljes tror jag, att han böljar bli flott igen från det der skäret. » » Underligt också att han, unge, rike, granne karlen, kunnat nappa på sådant bete! » » Det skall du inte säga, Helena.
Hon har en hin håles magt i sina ögon och i groparne kring munnen se ' n, och der är något djekla trolskt i talet också, utom när hon blir arg, för då hör man, att hon är en oväders- fågel, en med både näbb och hvassa klor. » » Du har nog riktigt slagit dig på att ut- ransaka de der fina damerna, Sven.
Sådana der lättflygande fåglar kunna visst fånga karlar lika qvickt, som måsen snappar en torsk i vågbrynet. » Helena tycktes vara retad.
Hennes mun log sitt lugna smålöje, men der kom allvar i tonen, då han svarade henne.
» Det är sant, vi äro ena torskar i det fallet, ty vi veta, att sådana der qvinnor hugga blo- diga sår, men ändå locka de oss i garnet.
Nå ja, det är på samma sätt med er, vet jag, när ni träffa på en sådan karlfågel.
Ju flere af er han förut fångat, j u mera be- nägen äro ni att låta honom få klorna i er.
D u vet ju sjelf, hur nära du var att gifta dig med den der uthalaren Tångström, fast du visste, hurudan karl han var. » » Det är skilnad, Sven, » sade hon ifrigf,.
» jag tänkte, han kunde omändras och bli stadig, och det tänka vi alltid, då vi ta en sådan vildfågel, som aldrig hem har egt.
Men ni karlar » » V i tänka ej pä att omskapa en roffågeL till en dufva; nej, det har du rätt i, mutter, » afbröt fiskaren.
» Men jag har varit så pass med i verlden och äfven lodat mitt eget hjerte- djup någorlunda ordentligt, så jag vågar tänka min del om detta kapitel.
Och jag tror, att det är det allra sämsta i oss, som mår så väl i sådana der fyrugnars närhet, och att ni fruntimmer liksom muta ert bästa sinne genom att föregifva det der om räddnings- arbetet.
» Helena såg med häpen beundran på sin man.
» Så sedligt du kan lägga ut det, Sven!
Men Gud hjelpe oss, om hon ej nu kommer hit för att dra ut den arme karlen! » » Fager är hon! » mumlade fiskaren.
Klara stannade utanför Halversons hus, medan Anna kom nedanför sluttningen vid stranden för att spörja Halverson, om han ej ville ro en del af badsällskapet till grot- torna nedanför Kullagårdens branta klippvägg.
» Vädret är just inte så öfver sig bra, » svarade Halverson, betänksamt spanande utåt hafvet.
» Ä r fröken mycket angelägen om att komma till grottorna i dag, är det allt bäst att gå öfver berget dit. » Med sin vanliga rådspörjade min vände flickan sig om för att få någon vink från Klara.
Denna hade så småningom närmat sig, under det hon till utseendet helt likgiltigt kastade boll med några små glänsande kiselstenar.
Hon var bedårande vacker i sin fina blågröna klädning med gräddfärgade spetsar.
Sol- strålarne gnistrade på hennes i brunrödt och guld skiftande hår, som blott i pannan be- täcktes af en hvit slöja, hvilken hon löst från sin hatt, som hon för blåstens skull aftagit och hängt på armen.
» Det är väl, som jag försäkrade dig, omöj- ligt att i eftermiddag ro till grottorna, » sade bon till Anna.
» Bränningarne gå allt bra högt der nu, och värre torde de blifva bortåt aftonen; det tecknar sig till full storm, » sade fiskaren.
» Bränningar! » utropade Klara med ett uttryck af lifligaste intresse.
» Dem måste vi se, Anna.
Nu först har jag lust för färden!
Men inte till sjös, himlen bevare mig!
— utan till fots genom skogen; der kännes ej stor- men så starkt.
Anna, vill du — eller jag kan j u sjelf gå till baka till våra vänner och säga, hur det är. » » För all del, j a g går! » » Nå gör du det, snälla Anna!
Men du, drag ej med dig någon af de sköpliga damerna eller fina herrarne.
Herr Steinerz följer nog med, när han får höra, att du — att vi vilja ha honom med. » Hon log ett skalkaktigt leende, hälft mot Anna, hälft mot Halverson, som med stor uppmärksamhet betraktade henne.
» Herr Steinerz är j u hemma, madam? » » Ja vars, frun kan bara kalla på honom, så parerar han genast. » Klara blinkade till, hon kände snärten.
» Hör, madam Halverson, skulle ej vi fem, som nu snart skingras i alla väderstreck — vi två resa öm ett par dagar till Köpenhamn — skulle icke vi fem, som varit så mycket tillsammans på detta förtjusande Arild, ha oss en liten kaffejunta i eftermiddag nere i en af grottorna?
Säg, Halverson, vore inte det trefligt?
Madam går genast in och sätter
sin kaffeflaska på elden, vi skaffa bröd.
så roligt det skall bli! » Åh, Lekfullt grep bon med sina små bvita hän- der fiskarhustrun tvärs öfver de solbrynta armarne och skakade henne, sprang så rundt omkring fiskenäten för att smekande klappa Halverson på skuldran, och hennes stämma var så mild, hennes ögon så varma, hennes hela väsen så bedårande älskligt, att det kloka paret liksom insveptes i en varm luftstöm, hvilken smälte den iskyla, som hittills rådt emellan Halversons och fru Klara.
Hvad hon än månde vara, högfärdig var hon inte.
Denna nya upptäckt fylde det hederliga arbetsfolket med en lifvande hjerte- fröjd.
Samtalen och skratten hade blifvit hög- ljudda.
Steinerz kände rösterna, greps af öfverraskning och erfor ett oändligt välbe- finnande vid att se sitt värdfolk och Klara som så goda vänner.
Äfven han glömde allt för den tjusning, hon utöfvade, och han Våra barn.
Till sängs med de små.
I månget hem låter man barnen vara uppe till långt in på aftonen.
Men emedan detta bruk otvifvelaktigt är ett miss- bruk, som i längden för barnen skall medföra menliga följder, i thy de der- igenom så småningom blifva öfveran- strängda och i följd häraf nervösa m. a o. sjukliga, vill jag tillråda hvar och en husmoder, som är lycklig nog att ega barn, se till, att de små så tidigt som möjligt, senast kl. 7 om aftonen komma till sängs.
Sker detta undvikes vanli- gast det gny och skrik, som barnen så ofta låta undslippa sig, då de skola till kojs.
Den ojemförligt vigtigaste för- delen är emellertid den, alt, såsom re- dan nämts, barnen undgå att öfver- ansträngas, men i stället genom att i rätt tid få hvila blifva kraftiga och er- hålla den friska hy, som nästan utan undantag är ett bevis på verklig helsa.
— Såsom ett tillägg till det ofvan sagda, vill jag ock foga ytterligare några ord, som torde vara värda att beaktas.
Me- dan barnen ännu äro så små, att mid- dagshvila göres dem behof, böra de ej sofva med kläderna på.
Detta är näm- ligen ohelsosamt, emedan utdunstningen derigenom hämmas.
Dertill kommer också, att de, i fall de sofvit med klä- derna på, vid uppvaknandet äro olustiga och dåsiga samt hafva benägenhet att frysa.
helsade med fröjd förslaget att promenera till grottorna för att der hålla kafferep, medan bränningarne dånade nedanför.
Snart var det lilla sällskapet färdigt till aftåg och började stiga uppför bergets slutt- ning i den allra bästa stämning.
Men knapt bredde bokarnes breda kronor sina spelande skuggor öfver skogsstigarne, förrän Klara, i stället för att skämta och jollra med den » humoristiske hafsmannen », skyndade att med feberaktig ifver taga plats vid den unge verl ds mannens sida, och det, hon hade att säga honom, lät dem båda rent förgäta sina tre kamrater.
Halverson nyktrade till vid ett hugg af svartsjukan.
» Fördömda hexa, som inte en gång skonar en ärlig kullabofiskare! » mum- lade han i sitt bruna, krusiga skägg.
Helena började ana, att hon och mannen blott tagits med » för skam skull », och att hela färden varit planlagd, för att Klara skulle få vara ostörd tillsammans med deras hyresgäst.