Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bibliothekarien vid institutet föreläser medicinens historia, enligt Rikets Ständers bestämmelse år 1857.
Det fanns blott en omständighet, som afhöll mängden af medicine studiosi att begagna så rika tillfällen till undervisning, den nemligen att hvar och en, som utgick från detta läroverk fann sin kompetensrätt mera inskränkt än deras, som utgingo från fakulteterna.
Huru tillgodogjordes nu dessa tillgångar för den medicinska undervisningen vid reorganisationen år 1861? 176 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Enligt denna borttages tredje examen från institutet, en examen, till hvilken institutet meddelat nästan hela undervisningen och genom hvilken, med föregående klinisk tjenstgöring efter licentiatexamen, institutet kom i tillfälle att bedöma vederbörandes praktiska skicklighet, åtminstone i ett par ämnen.
Der betages institutet rätt att bestämma utsträckningen och formen för licentiatexamen — den enda examen som enligt 1861 års Kongl Stadgar får vid institutet afläggas, — ty hvad som är föreskrifvet för denna examen vid universitetens fakulteter, gäller (enligt nämnde Kongl. Stadgar) äfven för den vid institutet, utan afseende derpå, att det sednare kan verkställa en fullständigare examen än de förra, till följd hvaraf och då universiteternas fakulteter äro de bestämmande, denna examen, den vigtigaste för läkaren såsom praktikus och embetsman, icke numera kan blifva så fullständig och betryggande för det allmänna, som den vid institutet med dess större lärarekrafter kunde åstadkommas.
Men det för institutets verksamhet mest hämmande och skadliga i nämnda Kongl, beslut är stadgandet, att Medicinekandidatexamen endast får afläggas vid universiteternas medicinska fakulteter, ett stadgande, för hvilket det torde blifva svårt att uppvisa fullgiltiga skäl.
Det synes mig tvärtom innebära en så beskaffad “söndersplittring“ af läroverket, för hvilken Kongl. Sundhets-kollegium så tydligen och så varmt varnar.
Derigenom blifva 6 af dess lärare (3 Professorer och 3 Adjunkter), om icke försatta i overksamhet, i icke ringa mån hindrade att genom sin verksamhet gagna samhället så som de höra och kunna, och de rika resurser, hvilka stå dem till buds förblifva till större delen utan användning.
Ifrån ett nära fullständigt medicinskt läroverk, det fullständigaste i Norden, har institutet blifvit reduceradt till ett halft, och detta, såsom allmänneligen kändt är, icke tillföljd af någon försummelse å detta läroverks sida, då det ju högeligen lofördas af Konung, Rikets Ständer och Kongl. Sundhets-kollegium.
Denna inskränkning i dess verksamhet kan icke heller föranledas af bristande lärareantal, ty detta antal är, äfven för undervisningen specielt till medicine-kandidat- eller theoretisk medicinsk examen, större än vid fakulteterne.
Någon vinst för fakulteterne synes mig icke heller kunna härigenom förvärfvas, ty lärarne vid dessa mäste genom denna examens uteslutande förläggande till fakulteterne få ökadt ansvar i motsats till institutets ofvannämnde lärare, hvilka få sin verksamhet inskränkt.
— Någon vinst för medicinska undervisningen erhålles icke heller; tvärtom vållas deraf en positiv skada, ty ju flere ämnen hopas på få händer, desto ofullständigare måste undervisningen blifva i hvartdera ämnet.
Vid granskning af denna åtgärd, framgår således ganska tydligt, att densamma, långt ifrån att medföra något godt för undervisning, lärjungar eller lärare, tvärtom måste inverka hämmande på den medicinska undervisningen inom landet, då densamma beröfvar det fullständigaste medicinska läroverk vi ega möjligheten, att, såsom det eljest kunnat, gagna det allmänna med samtliga sina af Staten aflönade lärare.
En sådan åtgärd som den af regeringen vidtagna har icke heller blifvit af någon enda auktoritet föreslagen såsom ofvan blifvit anmäx-kt, och står i strid med Rikets Ständers förut uttalade åsigter om Karolinska institutets verksamhet och bestämmelse.
Hvad regeringen i brefvet till Kongl. Sundhets-kollegium af den 26 April 1861 yttrar “om de tre nu varande medicinska läroverkens “förening till enig och ordnad samverkan" synes icke heller genom Kongl beslutet af samma dag hafva blifvit verkliggjordt, ty någon bättre samverkan kan det Motioner i Preste-Ståndet 1862.
177 väl icke kallas att medicine-kandidat blott får afläggas vid universiteterne och licentiat-examen afläggas vid hvart och ett läroverk oberoende af det andra.
Det enda sambandet ligger deruti, att institutet vid sina kliniker undervisar alla till licentiat-examen, men detta “samband* har existerat de jure sedan institutets uppkomst, de facto sedan 1840.
Det är förnämligast med anledning af den, som mig synes, i hög grad skadliga åtgärd, att första examen, — den theoretiska, motsvarande medicine-kandidatexamen — blifvit från institutet borttagen, som jag gjort denna framställning och det är hufvudsakligen deruti, som jag ville uppmana Rikets Ständer att söka skaffa rättelse.
Man torde kanske anmärka att institutet i stället för denna förlust gjort en vinst deruti, att de af detsamma examinerade licentiater, få samma rättigheter som fakulteternes.
Yinsten är i så fall ganska dyrköpt, då den endast erhållits genom läroverkets splittring, hvaremot den synes hafva bort vara en enkel gärd af rättvisa — en rättvisa som Rikets Ständer redan längesedan både framhållit och påyrkat.
Denna vinst är dessutom ganska problematisk, ty, dels är det en gammal erfarenhet att vid det läroverk, der ynglingen börjat sina examina, der fortsätter och afslutar han dem i de allra flesta fall och alla läkare skola numera aflägga sin första medicinska examen vid fakulteterue; dels torde licentiat-pröfningen vid institutet med dess större lärareantal blifva fullständigare och derigenom svårare än vid fakulteterne hvilket möjligen blir en anledning för lärjungar* att icke vid förstnämnda läroverk aflägga denna examen.
Sedan den Kongl Stadgan trädde i verket har också ingen vid institutet aflagt licentiatexamen.
Dessutom vinnes doktorsgraden ensamt vid universiteten och den måste naturligen vinnas lättare af der redan kände och examinerade personer.
Möjligen skulle man kunna vilja invända att det ännu är förtidigt att bedöma verkan af den theoretiska examens borttagande från institutet.
Det är fullkomligen sannt, att verkan icke kan visa sig fullständigt förr än efter en längre tid, men att verksamheten för flere af institutets lärare redan börjat inskränkas, att således verkan börjat visa sig, är kändt; man kan förutse och behöfver icke afvakta slutet, som måste blifva en för dessa lärare på sätt och vis legaliserad overksamhet, oaktadt Rikets Ständer vid de beviljade löneanslagen fästat andra vilkor.
Då emellertid enligt mitt förmenande giltigt skäl icke funnits att från Carolinska institutet, det fullständigaste medicinska läroverket i riket, borttaga den detsamma sedan år 1815 tillerkända första examen; vågar jag, på förut anförda grunder, nemligen att institutet sedan 1815 egt denna examen, att Rikets Ständer och förut äfven regeringen, alltjemt velat bibehålla institutet vid dess egenskap af fullständigt läroverk, att det fortfarande eger i högre mått än medicinska fakulteterne de materiella resurser och de lärarekrafter, som för undervisning och pröfning till den theoretiska examen erfordras; samt att dennas borttagande från institutet skadar den medicinska undervisningen i allmänhet — härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att Kongl. Maj:t med upphäfvande och ändrande af hvad i Kongl. Stadgarne för Carolinska medico-lcirurgislca-institutet af den 26 April 1861 kan finnas deremot stridande, ville åt nämnda institut medgifva rättigheten att, i likhet med universiteternas medicinska fakulteter, anställa theorotislc-medicinsk eller medicine kandidatexamen, och sålunda i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl.
Sundhets-kollegii ofvan citerade förslag, ånyo ställa Bih. till B.
Prot. 1862 f 1863. 11 Sami. 2 Afd. 23 178 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Carolinska institutet såsom ett sjelfständigt läroverk i jemnbredd med de medicinska fakulteterne vid universiteten.
Stockholm den 26 November 1862. P. Lithner. %:o S?.
Af Kyrkoherden gande af en J.
Om anslag och lån för anläg bibana från Christianstad till Hessleholm.
Ibland de frågor, som uti vårt land taga allmänna uppmärksamheten i anspråk, är väl ingen större, betydelsefullare, än jernvägsfrågan.
Ur financiel och statsekonomisk synpunkt betraktad, fäster hon tanken på ett storverk, hvars motstycke aldrig varit skådadt uti vårt fädernesland.
De utomordentliga ansträngningar, som göras, för att bringa henne till en slutlig och tillfredsställande lösning, torde vittna lika mycket om behofvet af lättade kommunikationer, som om den gamla Nordmannakraften och ihärdigheten att framkalla dem, och om den, såsom mig synes, i detta hänseende icke oädla eller klandervärda täflan med andra civiliserade länder.
Skulle ock följderna af skuldsättningen i och för jernvägars anläggande i en längre tid låta känna sig, må vi dock hoppas, att de ej skola blifva alltför kännbara, eller vålla någon vådligare rubbning i fortgången at Statens utveckling.
I allt fall är ett steg taget, som hvarken tillåter någon återgång eller stillastående på den beträdda vägen, förrän målet är hunnet.
Detta mål synes väl ännu på långt afstånd; men väl börjadt är till hälften fullbordadt.
Det beror endast på, att de anläggningar i främsta rummet företagas, som äro af behofvet mest påkallade, och genom sjelfva sitt läge lofva den säkraste fördelen.
Under innevarande statsregleringsperiod har vestra stambanan blifvit fullbordad, och, såsom vi vete, nyligen öppnad för allmänna trafiken.
Samma förhållande är med Örebro—Hallsbergsbanan; och Borås—Herljungabanan är under arbete.
Södra stambanan räknar från Malmö lö£ mil, och med de anvisade medlen kan den fortbyggas till en längd af cirka 19 mil.
Då Örebro—Hallsberg- och Borås—Herljungabanorna vid sista riksdag lingö sig tillerkänd förmånen af Statens mellankomst, — den sednare med ett lån till två tredjedelar af anläggningskostnaden, och före dem Gefle—Dalabanan, enligt Riksdagsbeslutet den 5 December 1851, med ett lån af icke mindre än 1,600,000 R:dr, så har man det hopp, att äfven andra bibanor skola lyckas att, när omständigheterne blifva fullt kända, tillvinna sig Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet och behjertande.
Det vill af den handräckning, som blifvit lemnad ofvannämnde bibanor, synas, som skulle man icke så strängt och uteslutande hålla på grundsatsen om Motioner i Preste-Ståndet 1862.
179 stambanornas fulländning, förrän Staten tager någon befattning med bibanorna.
Staten, såsom sådan, kan icke vara partisk, och torde ej, då grundsatserna äro fasta, böra väcka anspråk hos somliga genom att uppfylla andras.
Det kan ock vara tvifvelaktigt, huruvida sagde princip har tillräckliga skäl för sig.
Mig vill det synas, som skulle en stambana vinna en icke obetydlig tillökning i trafik genom de bibanor, som dragas till densamma.
En stambana berör hufvudsakligen sina ändpunkter, och dessa, jemte de städer och orter, som hafva lyckan att ligga i dess grannskap, draga ock den väsendtliga fördelen af henne, under det andra orter, som äro mera aflägsna, men dock böra upphjelpas, hafva föga eller intet gagn deraf.
Dessa tyckas vara talande skäl för bibanors anläggning så fort sko kan och såvidt tillgångarne möjligen tillåta.
Af föreslagna och ifrågaställa bibanor vet jag ingen, som är förtjent af större uppmärksamhet och understöd från Statens sida än Christianstad—Hessleholmbanan.
Hvad som är i sednare åren vidgjordt, för att bringa denna banbyggnad till stånd, tillhör en historik, som vore både för vidlyftig och föga verkande för ändamålet att här meddela.
Att staden och orten emellertid visat ett lifligt intresse för saken, utan att denna likväl kommit till något afgörande.
Det stadium, hvari den för närvarande befinner sig, är det beslut man fattat: att banan bör byggas smalspårig och med enkelt spår, efter den vid undersökning uppgjorda planen; att aktieteckning fortgår och lofvar, om icke ett fullt tillfredsställande, dock ej ogynnsamt resultat, och att kostnadsförslaget för anläggningen upptager en summa af 1,080,000 R:dr R:mt.
Yid sistlidne riksdag, då motioner i enahanda syfte, men utan verkan väcktes i flera Stånd, visade det sig af Kongl. Jernvägsundersöknings-kommittéens betänkande att denna bibana blifvit i underdånighet på det amplaste sätt förordad hos Kongl. Majit.
Kommittéen motiverar sitt underdåniga förord på följande sätt: “nyttan af denna bibana inses lätt vid betraktande af den bördiga och folkrika ort, som den genomskär, samt deraf, att den sätter stambanan i förbindelse med Christianstad, som är säte för Landshöfding och Hofrätt, samt hvarest ett betydligt militäretablissement med en del af södra Sveriges ltrigsförråder är förlagdt.
Genom granskapet med Blekinge sträcker sig gagnet af denna bana äfven till nämnde provins.
Det är äfven upplyst, att landsvägen emellan Christianstad och Malmö är en af de mest befarna i landet; hvarföre det kan förutsättas, att persontrafiken på en jernbana, som direkt förenar de båda städerna, bör blifva särdeles liflig samt i betydlig mån öka rörelsen och inkomsterna på Statens södra stambana.
Då dessutom rigtningen af bibanan till Christianstad på ett tillfredsställande sätt öfverensstämmer med afsigten att utsträcka verksamheten af Statens stambanor till folkrika och produktiva orter, anser kommittéen denna bibana vara förtjent att af det allmänna understödjas."
På grund häraf förklarade Kongl. Majit uti dess till Rikets då församlade Ständer aflåtna nådiga Proposition banan “vara förtjent af uppmärksamhet till understöd från Statens sida"; men att Kongl. Majit, af förekommen anledning, fann sig för närvarande icke kunna föreslå Rikets Ständer att till banan lemna bidrag.
Denna anledning torde nu måhända till större delen vara undanröjd.
De vigtigaste skälen, som tala för denna bibana, och stödja hoppet om Rikets Höglofliga Ständers beredvilliga medverkan till dess tillvägabringande, äro redan i det anförda upptagna och af Jernvägskommittéen i åberopade betänkandet godkända.
Det må såsom bevekande omständigheter tilläggas: att staden Christianstad, hvilken bibanan skulle tillskynda det största gagnet, och derföre borde till - 180 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 87. skjuta det största teckningsbeloppet, på sednaste tider blifvit svårt hemsökt, först men en förhärjande vådeld, och sedan af en icke mindre förödande koleraepidemi, efter hvilka båda olyckor den knappt ännu hunnit fullständigt repa sig; att den, utom länsresidens, Hofrätt och militärstation, äfven har ett högre elementarläroverk, som alltmera freqventeras,noch icke obetydlig handel; och att den kanalanläggning derifrån till hafvet vid Åhus, hvilken nu synes med all visshet kunna påräknas blifva inom ett decennium fullbordad och detta utan en skillings uppoffring från det allmännas sida, skulle komma att blifva för landet och dess framåtskridande än mera välgörande, om kanalen sattes i förbindelse med landets stora pulsåder, jernvägsstambanan, medelst ifrågavarande bibana; hvarigenom den fördelen, ibland många andra, vunnes, att de varor, som ifrån vestra kusten och vestliga delar af landet böra söka hamnar vid Östersjön, lättare och med mindre fara kunde öfver bibanan och genom kanalen föras till Östersjöhamnen vid Åhus, än att nu passera den svårare och långsammare farleden rundtomkring
Skånes södra kuster, der höst och vår så många fartyg gått förlorade och så många menniskolif blifvit spillda.
Det är nästan med en känsla af förlägenhet jag påkallar Rikets Höglofliga Ständers behjertande af denna magtpåliggande angelägenhet, då jag vet, från huru många båll och i hvilka olika rigtningar Statens medel tagas i anspråk.
Men sakens egen vigt, erhållet uppdrag och min enskilda öfvertygelse om denna bibanas nödvändighet och nytta förestafva likväl den vördsamma begäran jag går att framställa.
Vore det blott ett enskildt eller lokalt intresse, så skulle jag med mindre värma lägga mig ut derför, med mindre fruktan afbida utgången och med mindro oro se att det tillbakavisades.
Nu är det dock ett fosterländskt intresse, ej allenast i det hänseendet, att vexelverkan emellan en del och det hela samt emellan det hela och dess delar är obestridlig, utan ock derföre, att bibanan på ett naturligt sätt sammanbunde staden och trakten deromkring med hela det öfre landet, dit den kunde aflåta sina produkter, och derifrån ur första hand hemta sina förnödenheter.
Om således det vid denna riksdag visar sig, att anslag beviljas till andra bibanor, så vågar jag vördsamligen anhålla, att den föreslagna bibanan emellan staden Christianstad och Hessleholm också deraf må komma i åtnjutande.
På grund af hvad som anfördt blifvit, anhåller jag: att Rikets Höglofliga Ständer ville af Statens medel bevilja två tredjedelar af anläggningskostnaden för en jernbibana från Christianstad till Hessleholm, eller 720,000 R:dr R:mt, hälften såsom anslag och hälften såsom lån på möjligast bästa vilkor.
Kostnadsförslag och öfriga erforderlige handlingar blifva genom behörig person i sinom tid inlemnade till Höglofliga Stats-IJtskottet, dit denna motion torde blifva remitterad.
Stockholm den 28 November 1862. J. Ternström.
N:o 88. 181 N:0 §§.
Om förändrad lydelse af 1 mom. 28 § i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 7 December 1860, angående vilkor en för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker.
Att Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 7 December 1860, angående vilkoren för försäljning af bränvin ocb andra brända eller distillerade spirituösa drycker, hvilken utan tvifvel afsåg inskränkning af bruket utaf sådana drycker, verkat välgörande, i det den försvårat åtkomsten af den, det är en glädjande erfarenhet, åtminstone på den ort jag tillhör.
Dryckenskapen är nu mera sporadisk än endemisk.
Den 14,] millioner kannors starka tillverkningen torde dock icke öfverallt vittna om ett lika lyckligt förhållande.
En utaf orsakerna, hvarföre sagda Förordning icke verkat allt det goda, den afsåg, och dermed hade kunnat vinnas, får väl sökas uti saknaden af vissa bestämmelser, hvilka det hade varit lätt att införa.
Ibland dessa finns ingen, åtminstone ingen tillfyllestgörande och för ändamålet verkande, rörande minuthandel med eller utskänkning af bränvin i stad på sön- och helgedag.
Visserligen stadgar 28 § att under sön- eller helgedag bränvin, som är föryttradt genom parti- eller minuthandel, ej må till köpare utmätas eller utlemnas; att utskäukningsställe alltid skall under gudstjenst vara tillstängdt, äfvensom att på landet å sön- eller helgedag all annan utskänkning år förbjuden, än på gästgifvaregårdar vid måltider till resande; men hela sou- och helgedagen har derföre icke blifvit fridlyst och undantagen.
Det måste ock förekomma den i lagstiftningens hemlighet oinvigde sällsamt, att skilnad är i detta hänseende gjord emellan stad och land.
Sabbathen hör väl anses af lika helgd för alla, de må bo i stad eller på landet.
Stadsbon måste väl känna sig lika förbunden till sabbathens helgande som landtbon, ehuru den förre kan hafva ett större interesse deraf, att utskänkningsställena stå öppna större delen af sön- och helgedagen.
På landet äro tillfällen och frestelserna mindre.
Emellertid ser man, och är tacksam derför, att denna lag i någon, och icke så obetydlig mån, gynnat sabbathsfriden, hvars största fiende och störare är rusdrycken; och det hade varit önskligt att samma lag utsträckt sin omsorg lika till stad som land och till alla de delar af helgedag, på hvilka nu göres af sabbathsfriden ett offer åt onda lustar.
I stad är gudstjenst snart förbi, af helgedags 24 timmar åtgå kanske de 4 dertill; hvad skall man då göra af de återstående 20?
Sön- och helgedagar lemna den obetänksamma alltid bästa tillfälle till försyndelse medelst starka dryckers missbruk; på sådana dagar begås ock vanligen de flesta excesser och brott.
Det måste då tillses, att dessa genom restriktiva åtgärder förekommas, då detta ej kan ske genom den fria öfvertygelsens magt eller på hyfsningeus smalspåriga väg.
Det sätt, hvarpå sabbath och högtidsdag begås, är en temligen tillförlitlig måttstock på ett folks sedliga ståndpunkt.
Skall det icke nedsjunka i den krassaste 182 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 89. otro och materialism, i sedeförderf och lastbarhet, och dermed draga öfver sig svåra hemsökelser, så måste det strängt iakttaga budet om sabbathens helgd.
Det är märkvärdigt att, då bränvinstillverkning icke på sön- och helgedag är medgifven, utskänkningen ej under samma tid är förbjuden så väl i stad som på landet.
Då nu gudstjenst ej kan hållas hela dagen, och dermed stänga krogdörren, 6å, och i anledning af hvad som anfördt blifvit, vågar jag vördsamligen föreslå: det Rikets Höglofliga Ständer ville för sin del besluta följande förändrade lydelse af 1 mom. 28 § i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 7 December 1860, angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker: å sön- och helgedag skall utskänkningsställe i stad alltid vara tillstängdt.
Om remiss till Höglofliga Lag-Utskottet anhålles vördsamt.
No §9.
Om underdånig begäran hos Kongl. Majit om vidtagande af förberedande undersökningar för tillvägabringande af en Homöopathisk kuranstalt i hufvudstaden.
Under sednaste årtiondet hafva vid hvarje riksdag försök blifvit gjorda att fästa representationens uppmärksamhet och deltagande vid det sätt för läkekonstens utöfvande, som på vetenskapligt språk benämnes det homöopathiska.
De med hvarje år till antalet förökade, som i vårt land känt och erfarit de stora fördelar detta läkesätt medförer, hafva velat åt den större allmänheten bereda vinningen deraf och på samma gång tillförsäkra sig den, utan Statens mellankomst, icke påräkneliga möjligheten, att framgent här hafva tillgång till så beskaffad läkarevård.
Såsom en ringa början till vinnande af detta mål begärdes af Ständerna ett mycket måttligt anslag till anläggande af en homöopatisk polyklinik, att, under Sundhets-kollegii tillsyn, verka i hufvudstaden.
De välmenta försöken och fullt berättigade fordringarne i denna syftning hafva hvarje gång strandat mot obenägenheter af hvarjehanda slag.
Dem, som utgått från uppenbart partisinne och blind ensidighet, lemnar jag nu derhän.
Men andra erkänner jag förtjena yrkadt afseende.
Frågans behandling må gerna öfverlemnas att i första hand bero af de män, som genom sin vetenokapliga bildning, sitt yrke och tillika sin samhällsställning äro dertill lagligen kallade.
Den skall derpå i alla afseende vinna, och dess första vinst skall blifva att den på detta sätt kommer under allvarlig, om - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
183 sorgsfull och samvetsgrann pröfning.
Låt ock vara, att af dessa män ingen finnes, som hitintills i theori och praktik omfattat homöopathien.
Deras åtgörande, underkastadt, såsom det är, kontrollen af deras egen sanningskärlek, samtids och efterverlds dom samt sakkunniges uppmärksamhet så inom som utom landet afbidar åtminstone jag med fullt förtroende och önskar att homöopathiens ifrigaste vedersakare gjorde sammalunda.
En sådan pröfning kan ock homöopathien alltid uthärda och skall ofelbart derutinnan bestå, så vida så väl de, som begära, som de, hvilka verkställa pröfningen ömsesidigt klart uppfatta hvad som åsyftas, nemligen icke ett måhända ännu vanskligt vetenskapligt ådagaläggande af möjligheten huru det homöopatliiska läkesättet kan åstadkomma hvad som sker, utan ett, af fullt tillgängliga rön hemtadt, och på erfarenheten grundadt framläggande af hvad i verkligheten detta läkesätt redan länge har åstadkommit, kan åstadkomma och bör kunna åstadkomma här såsom annorstädes.
Det är efter detta sednare, som den under allehanda sjukdomar lidande menskligheten frågar, på denna fråga väntar den svaret och i öfverensstämmelse med detta svar påräknar den med full rätt välvilliga och lämpliga anordningar äfven i vårt land.
Nu är afsigten att med denna min vördsamma framställning föranleda Riks-Stånden att i alla dessa lidandes namn och för deras skull sålunda fråga och kräfva svar, på det omsider också här anordningar för ändamålet må kunna företagas, såsom flerestädes i ut landet längesedan och sednast i Danmark helt nyligen lärer halva skett.