Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I samma mån, som rättigheten att deltaga i kommunala och offentliga värf blifver utvidgad, vexa också anspråken på den enskilde medborgaren, hvars skyldighet och förmåga att, på ett i allo värdigt sätt, uppbära sin ställning såsom medlem af ett fritt samhälle, måste stå i motsvarande förhållande till de förmåner, han der åtnjuter.
Att Sveriges regering och Ständer i sednare tider älven börjat sålunda uppfatta denna vigtiga sak, bevisas bäst af de rikliga anslag, som beviljats åt elementarläroverken, och det åtminstone nödtorftiga understöd, som tilldelats folkskolan, — sjelfva hufvudkällan för folkbildningen, — och som derföre bort ännu kraftigare uppmuntras, än hvad hittills skett.
Det är dock icke tillräckligt att blott försätta lärarne i en bättre och sjelfständigare ekonomisk ställning; det är ock af lika mycken vigt att befrämja sprid Bih. till It.
Prof. 1865 £ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 50 304 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 270. ningen af sådana läroböcker och arbeten, hvilka äro företrädesvis egnade att framkalla en sann medborgerlig bildning och meddela sådana allmännyttiga kunskaper, hvaraf hvarje samhällsmedlem numera är i behof.
Ett arbete af dylik beskaffenhet, hvilket, både för sitt sakrika innehåll och den derpå nedlagda mångåriga flit, är förtjent af den största uppmärksamhet, har nyligen utkommit i bokhandeln, under namn af “Den kunskapsrike Skolmästaren.65
Det är författadt af boktryckaren Carl Rosander i Stockholm, som gjort sig all möda ospard att, äfven med enskild uppoffring, göra detsamma så nyttigt och användbart sorn möjligt.
Nämnda arbete, som af pressens mera framstående organcr blifvit på det fördelaktigaste recenseradt, lemnar en populär och kortfattad öfversigt af de för den allmänna folkbildningen nödigaste kunskapsgrenar samt bibringar sålunda ett tillräckligt mått af insigt i alla de ämnen, som för en medborgare numera ej få vara obekanta.
Herr Ecklesiastikministern, som erkänt arbetets stora värde, bar också uppmuntrat författaren med 300 R:dr af det för sådant ändamål tillgängliga statsanslag.
För att göra ifrågavarande förtjenstfulla arbete mera spridt och bekant, får jag derföre, i betraktande af den stora nytta, som dermed skulle beredas folkbildningen i allmänhet, härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville för en gång bevilja ett anslag af 20,000 R:dr R:mt, på det att hvarje församling i riket måtte gratis bekomma ett exemplar deraf till sin folkskola eller sitt sockenbibliotek, der sådant finnes bildadt.
Såsom vilkor för detta anslag torde böra bestämmas, att arbetet, som nu kostar inbundet 14 R:dr Runt, af författaren lemnäs till nedsatt pris af 8 R:dr, då den föreslagna summan blifver tillräcklig till inköp af 2,500 exemplar, eller hvad som närmast erfordras för det afsedda ändamålet.
Åt författaren beredes derigenom en välförtjent uppmuntran för hans fosterländska sträfvande på samma gång hans värderika arbete blifver spridt öfver hela landet.
, Stockholm den 15 November 1865.
Nils Oleson, från Malmöhus lån.
Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
JS:o 271. 393 11:0 2?f c Af Per tingman från Wester-Norr lands län, om viss nedsättning af skattetalet ä alla inom de norrländska länen belägna, ander de tio sednaste arén skatt lag da krononybygget, m. m.
Från de flesta orter af riket till och med från detsammas bördigaste trakter hör man dagligen i det allmänna umgängeslifvet äfvensom inom Riksförsam lingen en allmän klagan angående jordbrukarens betryckta ställning samt bekymmer för att icke kunna draga de många skatter och onera, som årligen mer och mer ökas, under det att penningar inom landet i allmänhet blifva mer och mer sällsynta.
Dessa klagomål tror äfven jag hafva skäl för sig i mor eller mindre mån, i förhållande till de orter, hvarifrån de komma.
Inom de norrländska länen finnes likväl en stor folkklass, som efter min tanka är den, hvilken mest af alla har skäl att beklaga sig öfver de orättvisor, som Staten emot densamma utöfvar; och denna folkklass är alla de s. k. krononybyggarne, hvilka efter min tanka blifvit alltför hårdt beskattade af Staten genom de i de norrländska länen ännu pågående afvittringarne.
Gällande Afvittringsstadga säger väl att i förhållande till hvarje orts skattläggningsmethod de gamla och nya hemmanen icke må blifva i afseende på förmåner och godhet olika.
Att så icke skett eller sker hoppas jag skall vara något, som är alldeles uppenbart och derföre icke behöfver styrkas med framdragande af några enskildta fakta; förhållandet är tyvärr lika inom alla de norra länen.
Då en vanligen utfattig man, som icke kunnat komma åt någon egen jordtorfva, på annat sätt sökt rättighet att på ett uppgifvet ställe få nedsätta sig såsom nybyggare, så börjar han att låta syna en viss trakt, der han nedsätter sig i vilda ödemarken, då han från sin nya bostad vanligen kan hafva hela milen och ofta mera till närmaste granne eller förut bebyggda by.
Då nybyggaren sutit der några år och uppodlat så mycket att han kan utså mången gång endast några kappar korn och potatis samt på kringliggande myrar kunnat berga så mycket foder att han öfver några vintrar kunnat framföda en eller annan ko och småkreatur, får och getter, samt i bästa fall någon gång en häst, då kommer Kronans afvittringslandtmätare för att skattlägga herrligheten, som, om den insynta trakten består af 500 till 2,500 tunnland så kallad duglig mark, hvilken då vanligen skattlägges till ett gärdemantal eller helt hemman med ålagd skyldighet att, innan frihetsåren tilländagå, hafva uppodlade från 16 till 30 tunnland åker på mantalet och äng i förhållande derefter
Om lämpligt odlingsland, sådant mången gång till och med icke medgifves, så kärt det honom är att vilja bibehållas vid besittningsrätten af lägenheten, frihetsår, befrielse från skatt och ränta, beviljas i Jemtland från 15 till 30 år, i de öfriga länen från 25 till 50 år, hvilka räknas från det år afvittringen vunnit laga kraft; dock så, att sedan hälften eller tre fjerdelar tilländagått, halfva räntan skall utgöras, det vill säga betala för detta nya hemman, som måhända är 20 å 30 år gammalt, i alla möjliga så väl 396 Motioner i Bonde-Ståndet 18ti5.
N:o 271. krono- som andra utskylder 200 å 300
R:dr eller lika mycket efter skatt som ett hemman, hvilket kan hafva varit bebodt och odladt i årtusenden och således i godhet mången gång lika, som om man ock sammanlägger tio nya hemman.
Genom en sådan behandling Iråu Statens sida utgöra ock derföre öfre delarne af alla de norrländska länen med få undantag ett enda stort fattighus, hvarom som tillräckligt bevis jag endast får åberopa, hurusom det knappast är något år, som icke undsättningsmedel oundgängligen erfordras till de norra länen, antingen i form at lån, som slutligen, i brist på tillgångar, måste efterskänkas, eller som anslag till de nödlidande utan återbetalningsskyldighet.
Statsmagterna och rikets södra innebyggare göra sig måhända den föreställningen att dessa medel komma alla Norrlands innevånare tillgodo; men så är icke förhållandet.
Det är egentligen de liårdt behandlade och för strängt beskattade krononybyggarne, som måste få största delen, om de skola kunna lifnära sig på sina nya hemman.
Man klagar, och ej utan skäl, öfver att de Norrländska skogarne utrotas, men hvad är största orsaken dertill, om ej lagstiftningen om krononybyggarne?
Jag svarar härtill obetiugadt ja.
Efter nu gällande föreskrifter, att nybyggaren skall på så kort tid uppodla sitt innehafvande nybygge, tvingas han att taga kredit hos någon bruks- eller sågverksegare, som lemuar honom erforderliga medei dertill, hvaremot nybyggaren såsom säkerhet för de lemnade förskotterna måste lemna köp på all sin å nybygget befintliga ståndskog; denna vili emellertid sågverksegaren komma åt så fort som möjligt och hjelper derföre nybyggaren allt hvad han kan för att få nybygget till skatte löst.
Sedan detta är skedt uthugges skogen inom vanligen 10 å 20 år samt ofta inom kortare tid.
Har nybyggaren något mera qvar af skogsköpesuinman än som gått åt för nybyggets uppodling, så försöker han nog att draga försorg derom att få penningarne slut lika fort som sågverksegaren drar försorg om skogens utödande.
Sedan dessa båda delar väl äro undangjorda, faller nybyggaren snart i armod, ty det skenbart uppodlade nybygget kan lika litet då som från början föda sin man.
Följden blir då den, att nybyggaren fäller fattigvården till last och nybygget lemnäs öde åt kronan, som då börjar få vedergällning för det nybygget blifvit för högt och orimligt skattlagdt, äfvensom för föreskrifterna om den snara uppodlingen.
Med anledning af hvad jag sålunda anfört, vågar jag derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer besluta, det må, med bibehållandet af arealen, skattetalet. å alla de inom de norrländska länens under de sista tio åren skattlagda krononybyggena blifva nedsatt till hälften, hvarför de blifvit skattlagda eller, om sådant ej elter behörig utredning bifalles, samtliga krononybyggena i nämnda län må få åtnjuta dubbelt så många frihetsår, som desamma vid skattläggningen beviljade blifvit, med skyldighet likväl att uuder denna tid hafva fullgjort ålöpande odling och byggnadsskyldigheter.
Stockholm den 15 November 1865. 4 P. Engman, från Wester-Norrlands län.
Motioner i Bonde-Stå det 1865 N:o 272.
397 ffc:o 2T2 Af ('ari Håhlgren från Elfsborgs län, att för folkundervisningens befrämjande den s. k. personliga skyddsafgift en md till hela sitt belopp komma hvarje församling tillgodo, to. to.
Det har lyckligtvis numera blifvit en allmänt erkänd sanning, att medborgaren, för att rätt kunna åtnjuta de förmåner och uppfylla de pligter, som stå i sammanhang med en städse fortgående samhällsut veckling, måste skaffa en dertill motsvarande upplysning.
Eu grundligare och mera på djupet gående folkbildning bör således icke längre blott vara ett önskningsmål för den enskilde fosterlandsvännen och filantropen, utan ett allvarligt hufvudsyfte för Staten, som först sålunda uppfyller ett af sina aldravigtigaste åligganden.
Det är också obestridligt att, ehuru ännu mycket återstår att uträtta härutinnan, ganska vackra frukter redan skördats i vårt land af den förbättrade folkundervisning, som utgjort resultatet af de sednare årtiondenas oaflåtliga sträfvande i denna rigtning.
Dessa frukter utgöras i främsta rummet af en större laglydnad och en ökad sedlighet, tvänne hufvudvilkor för samhällets lugn och trefnad.
När så är förhållandet, hvad kan då vara mera gagneligt och följdrigtigt än att Staten, i allt hvad på densamma ankommer, understödjer folkskolan och anslår fullt tillräckliga medel för dess underhåll och fortkomst.
Staten har en så mycket större förpligtelse dertill, som den hittills på den egentliga folkbildningens förkofran nedlagt en jemförelsevis ringa omkostnad, under det att den med rikliga anslag utrustat landets högre undervisningsanstalter, universiteterna och elementarläroverken.
Det ligger lindrigast sagdt en icke ringa orättvisa i detta förfarande, då man ställer massan af folket gentemot de så kallade bättre klasserna, hvilka af denna Statens frikostighet hafva den närmaste fördelen; men detta förfarande är äfven politiskt oklokt, då folkskolan just är deu hufvudkälla, hvarifrån kunskapsfrukter såsom lifgifvande pulsådror böra utströmma till sjelfva folket, som tusenfallt skall återgälda alla för detsamma gjorda omkostnader genom ökad intelligens, stärkt vilje- och handlingskraft, samt förbättrad sedlighet.
Med anledning af hvad jag nu yttrat, att rikligare anslag skola, jemte underlättande af de nu föreskrifna vilkoren, kraftigast verka för det afsedda ändamålets vinnande, får jag härmedelst vördsamt föreslå: l:o att hela den nu återstående skyddsafgiften måtte anslås till folkskolans förbättrande på sådant sätt, att nämnda afgift fördelas efter folkmängden, och att hvarje kommun med omkring 1000 innevånare eger att utan ansökan bekomma sin andel deraf å länets landtränteri, sedan det af skolstyrelsen blifvit styrkt, att inom kommunen finnes en fast skola med examinerad lärare, hvilken är i full verksamhet i enlighet med skolstadgans föreskrift.
I de kommuner åter, hvilkas folkmängd 398 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
N:o 272. uppgår till ‘2000 personer eller något deröfver, böra, för åtnjutande af detta anslag, finnas två fasta skolor med examinerade lärare — hvad gom kan återstå af anslaget, bör användas till lättnad för de mindre kommuner, som hafva fasta skolor, efter sig företeende behof.
2:o att det må stå hvarje kommun fritt att jemte den fasta skolan begagna rotskolor och såsom understöd för de sistnämnda, jemte eget tillskott, af statsbidraget erhålla hvad som till äfventyra icke erfordras för den fasta skolans underhåll.
I sammanhang härmed torde det blifva nödvändigt att i rotskolorna bestämma ett visst kunskapsmått såsom minimum för inträde i den fasta skolan, der den redan bibringade undervisningen ytterligare bör förkofras i enlighet med skolstadgans föreskrift.
3:o att hädanefter såsom hittills en särskild summa anslås till Kongl. Maj:ts disposition för att användas såsom understöd åt sådana kommuner, som hafva en betydligt mindre personal än 1000 innevånare, men likafullt ega en fast skola.
Härtill torde erfordras ett statsanslag af 20,000 Ralf, oberäknad! den af Kongl. Maj:t äskade tillökningen i de nuvarande anslagen till seminarierna 15,000 R:dr, till stipendier 15,000 „ till arfvoden och resekostnader för skolinspektörer 10,000 „ till högre folkskolor 10,000 eller ett sammanlagdt belopp af 70,000 R:dr.
Om, hvad jag här ofvan föreslagit, blefve godkändt och beviljadt, skulle följande, ganska väsendtliga fördelar derigenom vinnas.
Bidragen till folkskolans underhåll blefve rättvisare fördelade och kunde fortare bekommas; alla tidsödande ansökningar om statsbidrag blefve öfverflödiga, och skilnaden i fråga om fasta skolor eller rotskolor samt särskilda bidrag för hvardera af dessa skulle komma att helt och hållet upphöra.
Genom denna åtgärd blefve ock lämpligaste sättet för skolväsendets ändamålsenliga ordnande befrämjadt, emedan ingen kommun derefter företrädesvis skulle besluta sig för det ena eller andra slaget endast derföre att bidraget blefve, såsom hittills, i det ena fallet större än i det andra; ty genom denna anordning blefve den skadliga rivaliteten mellan de större och mindre skolorna för framtiden fullkomligt undanröjda.
C. Dahlgren, från Elfsborgs län.
S9fi lio $13.
Af Eric Ersson från Gefleborgs län, om anslag för utvidgning af elementarläroverket i Söderhamn.
Vid sistlidna riksdag ock äfven tillförene bar fråga varit väckt derom, att Söderhamns treklassiga elementarläroverk borde utvidgas till ett femklassigt, men icke lyckats vinna Rikets Ständers bifall, af orsak att lärjungarnes antal ansetts vara för fåtaligt, Nu visar sig likväl, att inom länet finnes ett tillräckligt antal af lärjungar för der befintliga läroverk, då af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof inhemtas, att en ny adjunktslön är af bekofvet påkallad för läroverket i Gefle; och enligt särskildt väckt motion skall en ny lärare erfordras för läroverket i Hudiksvall, för hvilken lön är äskad.
Då det synes mig vara mera förenligt med både nyttan och billigheten icke endast för Söderhamns stad utan fastmera för orten deromkring, att
Söderhamns elementarläroverk i första rummet erhåller de löner af Staten, som erfordras för att blifva ett femklassigt läroverk, och hvarigenom bebofvet af förökadt antal lärare vid de två förut nämnda läroverken äfven torde blifva afhjelpt, så har jag ansett det vara min pligt såsom representant för orten att ånyo upptaga frågan.
Provinsen södra Helsingland och Söderhamns stad hafva en folkmängd af något öfver 40,000 innevånare, men ingen annan offentlig läroanstalt än förutnämnda treklassiga elementarskola.
Då de uti Gefle och Hudiksvall befintliga fullständigare läroverken äro belägna, det förra 9 och det sednare 6 mil från Söderhamn, så är följden den, att sistnämnda stad, äfvensom provinsens innevånare, hvilka hafva från 5 till 14 å 15 mil till sagda läroverk, måste, huru kostsamt och besvärligt det än faller sig, sända de barn, som önska få en högre lärdom, än den lägre skolan kan meddela, till de läroverk, der de kunna komma i åtnjutande af en sådan.
Af sistnämnda skäl torde man äfven finna orsaken till fåtalet, af lärjungar i Söderhamns skola.
Söderhamns stads innevånare icke äro likgiltiga för denna sak, visas deraf, att de under sednare åren sjelfve bekostat en fjerde lärare i skolan, att staden utan något understöd från Statens sida nyligen uppfört och fullbordat en skolhusbyggnad af sten för en kostnad af 40,000 R:dr, bestående af, utom bön erum och bibliothek,. åtta lärosalar, och således afsedt för ett minst femklassigt läroverk.
Då det är af högsta behof att, så mycket som möjligt, bereda folket lättare tillfällen till erhållande af undervisning åtminstone till den grad, som för det allmänna lifvet är nödvändigt, då aflägsna skolor ogerna anlitas och undervisningen i följd deraf blir försummad, samt då Söderhamns stad med stora upp - 400 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 274. offringar i afseende å skolhus, m. m., gjort allt, hvad på staden kan ankomma, så anser jag mig icke sakna befogenhet för den framställning, att Rikets Ständer täcktes bevilja att treklassiga elementarläroverket i Söderhamn må utvidgas till femklassigt och för detta ändamål anslå erforderliga medel, hvilka af Höglofliga Stats-Utskottet torde föreslås efter i allmänhet gällande grunder.
Härnti förenar sig: 01.
Pehrsson, från samma län Af Niis Jausson från Östergötlands län, om upphäfvande af gällande föreskrifter, angående hembud och lösen af jord dier ränta.
Då rättigheten att förmedelst börd lösa fastighet å landet nu mera blifvit upphäfd och en, för jords öfvergående i annan mans hand, hindrande skranka till allmänt' gagn sålunda kullkastad, är det med ökad t hopp om framgång jag åter framträder med en af mig vid sistlidna riksdag väckt motion, rörande den lösningsrätt,, hvilken eger rum angående frälseskatte- eller skaf tefrälsehemman.
Åberopande de skäl, hvilka blifvit anförda så väl af mig som öfriga motionärer, enligt.
Lag-Utskottets vid sistlidna riksdag betänkande N:o 59, vågar jag derjemte bestrida giltigheten af hvad Utskottet anfört såsom skäl för sitt nekande att å motionen då fästa något afseende.
Utskottet ville nemligen deruti, att Staten genom Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789 afstått sin lösningsrätt - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o '274.
401 rätt till kronojord, men återupptagit skatteköpen, finna ett tydligt syfte derhän, att jordeganderätten i allmänhet må öfvergå till och stadgas hos den enskilde.
Ett sådant syfte tror jag mig äfven hafva ådagalagt, ehuru i olikhet med 1863 års Lag-Utskott.
Jag hyser den öfvertygelsen att syftemålet fortare ernås genom frihet i böpeaftal om jord, än genom sådant tvång, som uppstår genom ifrågavarande lösningsrätt, hvilkens verkan är dels köpeaftals förhindrande och dels, der sådana det oaktadt komma till stånd, åstadkommande af för parterna uppretande obehag jemte kostnader.
Anmärkas bör dock, att Statens ofvannämnda hushållningsåsigt snarare innebär en önskan, att besittningsrätt måtte öfvergå till eganderätt, då jord finnes hos den enskilda.
Att införandet af ett sådant syfte uti lagstadgandena angående denna fråga äfven skulle vara önskvärdt, medgifves gerna, liksom att det lätt låter sig göra, genom att åt frälsejords innehafvare lemna lösningsrätt till frälseränta, när han så finner lämpligt och på ungefärligen samma sätt, som Staten lemnat rätt till skattelösen åt kronojords innehafvare.
I händelse det skulle anses, att ett hinder derigenom undanrödjes för hufvudfrågans afgörande, får jag derföre föreslå, det Rikets Ständer för sin del besluta, att innehafvare af jord, från hvilken frälseräntan är skild, må ega rätt. att, när han så önskar, sig tillösa dylik ränta, hvilken till kapital förvandlas efter fem procent beräkningsgrund och tioårig medelmarkegång, samt efter de grunder, hvilka Kongl. Maj:t kan komma att bestämma.
Som förestående förslag dock må anses såsom mindre väsendtligt, men jag derförutan hoppas mig hafva undanröjt förr framställda skäl till afslag, får jag såsom min hufvudsakliga framställning föreslå, att hvad lagen i 4 Kap. 5 § Jorda-Balken, jemte dermed i sammanhang stående författningar af den 13 Juni 1800 och den 21 Mars 1835, innehåller beträffande hembud och lösen af jord eller ränta, der dessa å frälsejord äro skilda, måtte till all kraft och verkan varda uppkäfdt.
Nils Jansson, från Östergötlands län.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 4 A/d. 51 402 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Nils Jansson från Östergötlands län, om pension åt Häradshöfdingen C. G. Lewins efterlem.nade enka, Wilhelmina Lewin.
Hos Rikets Höglofliga Ständer får jag vördsamligen föreslå framlidne Häradshöfdingen C. G. Lewins enka, Wilhelmina Lewin, född Grönblad, till erhållande af ett årligt understöd från statsmedlen, på skäl, som jag anhåller att här få anföra.
Nordstjerne-orden C. G. Lewin hade omkring 20 år varit ordinarie domhafvande i Helsinglands norra domsaga, då han, till helsan försvagad genom det ansvarsfulla och mödosamma arbete, som denna domarebefattning, i anseende till, bland annat, de dervid förekommande många och invecklade brottmålsransakningar, tog i anspråk, år 1861 sökte och erhöll transport till Hellestads och Tjellmo domsaga i Linköpings län, der han hoppades komma i tillfälle att, om ock med minskad inkomst, dock med mera lugn få på äldre dagar egna sig åt domarekallets utöfning.
Ehuru Häradshöfdingen Lewin redan under hösten år 1861 tillträdde denna domsaga, kunde han likväl ej få tillträda det dertill hörande boställe förr än den 14 Mars 1863, i följd deraf, att hans företrädare i embetet afled sjelfva Thomedagen år 1860 och dennes enka således enligt lag var berättigad att innehafva bostället till nämnda dag den 14 Mars 1863; och som Häradshöfdingen Lewin sjelf med döden afgick den 20 December eller elfva timmar före Thomedagen samma år 1863, och det löpande tjensteåret således för hans sterbhus utgick redan närmaste dagen derefter, eller Thomedagen den 21 December, blef hans enka alltså nödsakad att frånträda bostället den 14 Mars innevarande år, ehuru, om mannen aflidit några timmar sednare eller sedan Thomedagen ingått, hon hade varit berättigad att besitta detsamma till den 14 Mars 1866.
Ifrågavarande häradshöfdingeboställe, Stora Yxhult, anses gifva sin innehafvare, utom fri bostad och vedbrand, en årlig afkastning af omkring 3,000 R:dr, och utvisar detta således den förlust enkefru Lewin fått vidkännas derigenom att hennes man icke fick öfverlefva tiden för Thomedagens inträde.
Härtill kommer, att enkefru Lewin enligt hvad de under Litt. A, B, C, D, denna min vördsamma motion bifogade intyg utvisa, är sjuklig och, jemte fyra oförsörjda döttrar, befinner sig i mycket torftiga omständigheter, sedan efter hennes mans död alla boets tillgångar, försämrade äfven genom de dryga flyttningskostnaderna, måst till borgenärerna afträdas; och hemtar jag af alla dessa omständigheter, i förening med det anseende för en särdeles skicldig samt rättrådig domare, Häradshöfdingen Lewin i lifstiden sig förvärfvat, stöd för den förhoppning, att Rikets Höglofliga Ständer skola behjerta detta förhållande och bifalla min vördsamma framställning, Motioner i Boncle-Ståndet 1865.
403 om en årlig pension från allmänna medel, stor 300 (Trehundra) Riksdaler Riksmynt, för Häradshöfdingen Lewina enka, Wilhelmina Lewin, att utgå för hennes återstående lifstid.
Nils Jansson, från Ostergötlands län. \ o 2?<i.
Af i\ils Jausson från Östergötlands län, att de före är 4864 tjenstgörande lärare vid elementarläroverken mätte vid uppflyttnmg till högre lönegrad förunnas samma förmäner, som beviljats dem, hvilka efter nämnda tid vunnit an ställning.
Med afseende derå att före den vid 1856—1858 års riksdag beslutade utvidgning af de flesta elementarläroverk i riket, de ordinarie lärarnes antal vid åtskilliga af de större läroverken under en längre tid varit alldeles otillräckligt för undervisningens uppehållande och i följd deraf särskilda extra lärare eller s. k. dupplikanter måst antagas, hvilka mot en ringa ersättning, vanligen 360