Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som vid behandlingen af förevarande kapitel, varit nödsakadt att besvara denna fråga, inser visserligen att någon verklig skiljaktighet icke finnes emellan olofligt tillgrepp af växande skog och annan egendom, enär äganderätten kränkes lika mycket genom det ena, som det andra; men det oansedt finner Utskottet betänkligt, att upphäfva den skilnad, som våra lagar göra i denna del.
Om man forskar efter grunden till denna skilnad, så synes den endast kunna härledas från en tid, då skogarna knappast voro tagna i enskild besittning eller då tillgången på skogseffekter var så betydlig att de ägde ringa värde emot annan egendom.
Ett annat förhållande har väl numera inträdt; och i följd deraf har straffet för åverkan äfven blifvit genom senare lagar skärpt; men då, efter det hos menigheten ännu allmänt rådande begrepp, åverkansbrottet icke är nesligt eller stämplar förbrytaren med den vanheder, som drabbar tjufven, torde det ej vara rådligt att i lagen inlägga ett häremot stridande stadgande.
Till förekommande af oinförmälte brott fordras dock ett strängare ansvar än det nu bestämda, hvilket, efter hvad erfarenheten visat, varit föga verksamt; och af denna orsak har Herr Wetterberg, S.
G. yrkat skärpning af samma ansvar, med hemställan om icke den som föröfvar åverkan bör dömas förlustig medborgerligt förtroende.
Att emellertid denna för stöld nu föreslagna påföljd, här ej kan komma i fråga, torde af det ofvanslående vara klart; och i öfrigt synes strängare ansvar ej lämpligen kunna för ifrågavarande brott bestämmas, än det i lagförslaget utsatta, lämpadt efter de modifikationer i frihetsstraffet, som Utskottet funnit nödiga. 28 Kap. Om brott af Embetsman.
Det af Utskottet föreslagna suspensionsstraffet har Utskottet ansett böra tillämpas i 2, 9, 19 och 20 §§.
Då det brott, som i 2 § afses, ej härrör af uppsåt, utan blott af försummelse, synes påföljden derför äfven skäligen kunna nedsättas; och ehuru det strider emot 56 Lag-Utskotlels Belänkande, N:o 58. embetsmannens värdighet, att för embetsåtgärder emottaga annan ersättning än den, hvartill han är ovilkorligen berättigad, torde likväl, om så sker, detsamma ej böra medföra förlust af embetet för alltid, då han i och för belöningen ej handlat orätt och dymedelst gjort brott i embetet.
Uti 19 § afses visserligen uppsåtliga förbrytelser, men genom vidsträcktheten af denna § kunde den komma att tillämpas på felaktiga åtgärder, hvilka, om än uppsåtliga, äro af en ringa betydenhet; och då 20 § har än större omfattning, ligger deri en tillräcklig anledning att äfven i samma § använda suspensionsstraffet.
Då en embetsman ej synes böra straffas, derest han för något godt ändamål uppmanar menniskor till sammanskott, men väl, i händelse det sker för egen vin ning, eller i egennyttig afsigt, är nödigt att sådant varder uttryckt i 10 §, af hvars lydelse man eljest kunde hemta anledning att blottställa embetsmannen för de oegennyttigaste och ädlaste handlingar.
Sedan i 23 § blifvit stadgadt, att den embetsman, som utom embetet begått brott, derför han till fängelse i sjette grad, motsvarande straffarbete, dömd varder, skall mista embetet, förklaras i påföljande §, att om embetsman, för brott utom embetet, dömes till ringare straff, än nyss nämndt är, då skall han ock mista embetet, derest brottet är sådant, att hans embetsvärdighet eller medborgerliga anseende derigenom befläckas eller spilles.
Dessa §§ har Utskottet sammanfört i en enda, innehållande, alt den embetsman, som begått brott utom tjensten af den beskaffenhet att hans embetsvärdighet eller medborgerliga anseende derigenom befläckas eller spilles, skall mista embetet.
På denna omständighet synes nemligen ensamt böra bero om embetet må bibehållas eller ej; och då man i ena fallet varit nödsakad, att öfverlemna åt domaren att bedöma sådant, torde ock lämpligast vara, att i alla händelser åt honom öfverlåta en dylik pröfning.
Utskottet har nu fulländat redovisningen för grunderna och de väsendtligaste afvikelser från det af Kongl. Maj:t i Nåder framlagda förslag till ny Strafflag, som Utskottet funnit nödiga och som föranledt skiljakligheterna i det af Utskottet omarbetade förslag.
Denna redovisning innefattar äfven motiverna till de flesta af de förändringar, Utskottet föreslagit i den särskilda lagen angående verkställighet af fängelsestraff.
Dessa förändringar äro nemligen till större delen ovilkorliga följder af dem, som Utskottet vidtagit i frihetsstraffet.
I öfrigt har Utskottet ur denna lag uteslutit dels åtskilliga bestämmelser, såsom efter Utskottets åsigt, hörande till den särskilda ordningsstadga, som, enligt hvad i denna lag sägs, skall i afseende på fångars vård och be - Lag-Ulsholtets Betänkande, N:o 58. 57 behandling utfärdas, dels ock stadgandet att, om kroppsaga måste användas å hallstarrig fånge, läkaren ovilkorligen dervid skall vara närvarande
Då denna aga har till ändamål att till ordning och lydnad återföra en uppstudsig och oregerlig fånge, måste den, för att vara verksam, ögonblickligen användas, hvilket dock ej kunde ske om läkare alltid skulle vara närvarande.
Något behof af denna försiktighet synes
Utskottet ej heller vara för handen, då agan ij får tilldelas utan förordnande af styresman, å hvars vårdnad det ligger att förekomma missbruk.
Slutligen får Utskottet vördsamt anmäla att Utskottet ännu ej medhunnit granska det af Kongl. Mnj:t framlagda förslag till förordning om nya Strafflagens införande och hvad i afseende dera iakttagas bör, eller pröfva i hvad man den omarbetning af strafflagsförslaget jemte dermed sammanhängande fängelselag, som Utskottet företagit, föranleder några förändringar i berörde förordning
En sådan granskning synes dessutom ej böra komma i fråga, förr än Rikets Ständer pröfva!, de förslag, som Utskottet nu öfverlemnar.
I följd häraf får Utskottet vördsamligen tillstyrka, det måtte Rikets Ständer förklara att Kongl.
Maj:ts Nådiga förslag till ny Strafflag samt till lag af verkställighet af fängelsestraff icke kan bifallas; Hvaremot Utskottet, på de af Utskottet anförda grunder och med anledning af lill Utskottet öfverlemnade förslag, till Rikets Ständers antagande föreslår de vid detta betänkande fogade förslag till Ny Strafflag samt Lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff.
Prot. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 A/d. 21 Bä/l. 8 STOCKHOLM, tryckt hos joh. beckman, 1848.
1 * ti a fl*-1,aii. 1 Kap. Om dem, som Svensk straffrätt underkast de ur o. 1 Inländsk man varde efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, sorn han begått inom eller utom Riket. 2 g. Utländsk man, som här i Riket finnes, varde jemväl efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, som han begått inom Riket, eller å Svenskt fartyg utom Riket; så ock för brott, som han utom Riket begått mot Sverige eller Svensk man, der Konungen förordnar, att det brott här i Riket åtalas må. 3 §.
Ej skall någon för brott, som han utom Riket begått, här i Riket straffas, der han förut, för samma brott, straff å annan ort undergått.
Om särskild påföljd å sådana brott i vissa fall skils i 2 Kap. 23 <§. 4 §.
För främmande makts beskickning gälle hvad allmänt vedertaget är, (dier genom fördrag stadgadt blifvit. 3 §.
Om hvad emellan Sverige och Norrige iakttagas skall, i de fall, som i delta Kapitel sägas, vare ock gällande hvad särskildt stadgadt är.
2 Kap. Om straff, sorn efter de na lag udömas må. 1 §.
Dödsstraff 2.
Böter. 2 §.
Dödsstraff skall offentligen verkställas ^enom halshuggning.
Deri dömde gilves lämplig tid att sig till döden bereda; och varde han utan ståt eller utmärkelse till afrättsplatsen utförd.
Innan han dit kommer, skall domen der Bih. till B.
Prol. 18-17 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 22 Hafi. I 2 2 Kap. offentligen uppläsas; men ej må tal till menigheten hållas.
Den afrättades kropp varde å särskild dertill utsedd plats i tysthet begrafven.
Skola flere undergå dödsstraff; då må det ej å endera verkställas i den andras närvaro. 5 §.
Dödsstraff skall ej verkställas å qvinna, som hafvande är, utan uppskjutas till dess hon efter barnsbörden tillfrisknat; ej heller å den, som för sjukdom ej kan sig till döden bereda, innan med honom bättre varder. 4 §.
Ej skall någon undergå dödsstraff, innan Konungen förordnat, att domen verkställas må. 5 §.
Straffarbete ådömes antingen på lifstid eller på år eller månad; och må, i senare fallet, straffet ej sättas öfver tio år och ej under sex månader.
Der år utsättes, skall för slutdag räknas den dag, som med den, på hvilken tidräkningen börjas, lika nummer häfver i samma månad nästa året derefter: äro flera år utsatta; vardén de på enahanda sätt räknade.
Nu börjas den tid, som räknas skall, uuder skottår på dag, mot hvilken ej någon svarar i samma månad af det år, hvarunder tidräkningen slutas; då varde sista dagen i månaden för årsdag ansedd.
Räknas tid månadsvis; då skall räkningen ske efter dagnummern från den ena månaden till den andra: börjas den tid, som räknas skall, på dag, mot hvilken ej någon svarar i den månad, hvarunder tidräkningen slutas; varde sista dagen i den månad för slutdag ansedd. 6 §.
Straffarbete skall verkställas uti ensamhets- eller gemensamhetsfängelse.
Ej må dock någon i ensamhetsfängelse qvarhållas längre än två år.
Den dömde skall hållas till det arbete, som för fångens kön, ålder och krafter lämpligt är; och varde i öfrigt med honom förfaret såsom i särskild lag om verkställighet af sådant straff stadgas. 7 <§.
Då någon till straffarbete dömes, bestämme Domaren om och i hvad mån straffet skall verkställas i ensamhets- eller gemensamhetsfängelse. 8 §.
Fängelsestraff är: a) enkelt fängelse, eller b) fängelse vid vatten och bröd. 9 §.
Enkelt fängelse ådömes pär minst sexton och högst etthundraåttatio dagar, och fängelse vid vatten och bröd på minst fyra och högst trettio dagar.
Dag varde till tjugofyra timmar räknad. 10 §.
Den, som till enkelt fängelse dömd är, njute derunder vanlig fångkost.
Ej skall han till arbete tvingas.
Vill han arbeta, håfve der lof till, om tillgång till arbete inom häktet finnes, eller han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar.
Och skall med honom i öfrigt förfaras såsom särskildt finnes stadgadt om verkställighet af fängelsestraff. 2 Kap. 3 11 §.
Är någon dömd till fängelse vid vatten och bröd på längre tid än fem dagar; skall han undergå strafFet med en dags afbrott efter den femte och tionde; två dagars efter den femtonde och tjugonde, och tre dagars efter den tjugofemte dagen. 12 §.
De dagar, då strafFet afbrytes, må ej i den ådömda fängelsetiden beräknas.
Fången njute de dagar vanlig fångkost. 13 §.
Då fängelsestraff ådömes, bestämme Domstolen å hvilket af de i 8 § nämnda sätt strafFet skall användas; och gore dervid afseende å förbrytarens ålder, yrke och krpppsbeskafFenhet, så ock öfriga omständigheter. 14 §.
För qvinna, som hafvande är eller barn ammar, eller för den, som yngre är än aderton år, äge fängelse vid vatten och bröd ej rum. 15 g.
Böter skola i penningar ådömas.
Minsta bot vare en Riksdaler i silfver elter 1830 års myntfot, ändå att beloppet, efter särskild i lagen utsatt beräkningsgrund, kunde ringare blifva.
Högsta bot vare etthundra Riksdaler i sådant mynt, der ej annorledes i lagen uttryckligen bestämdt är, eller ock ett högre belopp, efter särskild, för vissa fall stadgad beräkningsgrund,'kan äga rum.
Hvem böter, som efter denna lag ådömas, tillfalla skola, derom är särskildt stadgadt. 16 §.
Saknas hos den, som blifvit till böter fälld, tillgång till deras gäldande; då skall hvad han af böterna ej gälda kan, efter 18 § förvandlas till fän gelse; dock bör, der en del af böterna erlägges, vid förvandling af återstoden, fängelsestraffet icke sättas till längre tid, än att det står i samma förhållande till det fängelse, hvilket motsvarar hela bötesbeloppet, som återstoden af böterna till ådömda summan; men ej må strafFet understiga fyra dagars fängelse vid vatten och bröd eller sexton dagars enkelt fängelse.
Går talet af fängelsedagar ej jemnt upp emot böterna, då hela det ådömda beloppet förvandlas skall; vare det öfverskott af böterna förfallet, som ej mot hel dag svarar.
Skall endast en del af böterna till fängelse öfvergå, förfalle den del af fängelsestraffet, som öfver skjuter hel dag. 17 §.
Ej må böter utsökas af den, som icke förmår dem betala, utan att deraf blifva urståndsatt att sin näring bedrifva; ej heller af den, hvars husfolk derigenom kommer att lida brist på föda och uppehälle. 18 §.
Vid böters förvandling svare: böter till och med 8 Riksdaler mot 4 dagars fängelse vid vatten och bröd och 16 dagars enkelt fängelse deröfver » 10 .... 5 20 » » » 14 .... 6 . 24 » » » 18 .... 7 ... * 28 » 2 Kap. deröfver till och med 22 Riksdaler mot 8 dagars fängelse vid vatten och bröd och 32 dagars enkelt fängelse » 26 .... 9 ... . 36 » » » 30 .... 10 40 » ,, » 36 .... 11 46 » ,, » 42 .... 12 • 32 » .» » 48 .... 15 • 38 » » » 54 .... 14 . 64 » » 60 ....
IS 70 » » » 68 ....
16 76 » >, » 76 . . . . 17 82 » » » 84 .... 18 ....
t 88 » » » 92 ....
19 94 » » » 100 .... 20 100 » ,, » 110 .... 21 108 » » » 120 .... 22 H6 » » » 130 .... 23 i ' 124 » ,> » 140 .... 24 132 » » » 150 .... 25 140 » » » 162 .... 26 • 148 » » » 174 ..... 27 156 » » » 186 .... 28 : 164 » » » 198 .... 29 172 » » » 210 och mera 30 190 » 19 §.
Om förvandling af böter efter 16 och 18 §§ förordne den Underrätt, som sist i målet dömt.
Lag samma vare, då böter skola öfvergå till fängelse, eller böter eller fängelse lill straffarbete, efter hvad i 6 Kap. sägs. 20 §.
Finnes någon, vid verkställighet af fängelse vid vatten och bröd, ehvad det såsom urbota- eller förvandlingsstrnff ådömdt blifvit, ej kunna utan våda för helsan detsamma undergå; läte då Konungens Befallningshafvande honom i stället undergå enkelt fängelse under så lång tid, som efter 18 § svarar emot hvad af förra straffet icke blifvit verkstäldt. 21 §.
Särskilda straff för embetsman äro:, 1. Afsättning. 2.
Mistning af embete a) för alltid, eller b) på viss tid. 2 Kap. 5 SJ2 § Genom afsättning förlorar den dömde det eller de embeten, han innehafver samt de rättigheter och förmåner, dermed följa; vare ock förfallen till den påföljd, som i 25 § sägs.
Den, som dömes lill mistning af embete, bafve förlorat det embete, hvari han sig förbrutit, med åtföljande rättigheter och förmåner, antingen för alltid eller på viss tid.
Om rättighet till pension gälle hvad särskildt stadgadt är. 23 §.
Ar den, som till afsättning-eller mistning af embete gjort sig skvl dig, ej i besittning af embete; då skall, i stället för förlust af ernbetet, dömas till fängelse, om hail till afsättning, och till böter, efter ty i 28 Kap. 24 § sägs, om han till mistning af embete skyldig var.
Ilan vare ock förfallen till hvad i öfrigt af 22 § i detta Kapitel emot honom tillämpas kan. 24 §.
Hvad om embete i 22 och 23 §§ sggdt är, gälle ock om tjenst eller annan allmän befattning, ehvad den af förordnande eller medborgares val beror. 25 §.
Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, alt den dömde ej må i allmänt värf brukas; och varde den, som till sådan påföljd gjort sig förfallen, oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan -allmän befattning, att till allmän befattning välja, så ock att föra annans talan inför Rätta. 26 §.
I några fall straffas brott med påföljder, utom dem, som nu sagda äro, efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. 27 §.
Är någon utom
Riket för brott straffad, och förty, efter 1 Kap. 3 g, från straff här i Riket fri; må dock förlust af embete, eller påföljd, som i 25 § sägs, honom här ådönias, der brottet efter denna lag sådan förlust eller påföljd medförer. 28 §.
Är någon genom benådning förskonad frän straff, som -medförer förlust af embete, eller påföljd, som i 25 § kägs; vare dock ej fri från den förlust eller påföljd, der ej sådant vid benådningen förklaradt är.
3 Kap. Orri försök till brott. 4 §.
Ilar någon uppsåtligen börjat verkställa brott, utan att brottet till fullbordan kommit; varde gerningsmannen för försök straffad, i den mån försöket till brottets fullbordan sig närmat; dock högst med det straff, som är närmast under det lindrigaste, hvarmed brottet, om det fullbordadt blifvit, belagdt är.
Straff för försök efter denna § må ej ådömas i andra full, än sorn i logen särskildt utsatta äro. 6 3 Kap. 2 §.
Har gerningsmannen af oförstånd eller villfarelse nyttjat medel, hvar - med brottet ej verkställas kunde, eller nyttjat tjenligt medel på sådant sätt eller under sådana förhållanden, att den verkan, som åsyftad var, ej kunde inträffa; då må han ej dömas till svårare straff än fängelse.
Äro omständigheterna synnerligen mildrande; må han från straff frias.
3 Har gerningsman, som gjort allt hvad å hans sida till det åsyftade brottet nödigt var, sjelf afvärjt följden deraf; vare lag, som i 2 § sägs.
Är försök till brott gjordt, och har den, sorn försöket gjorde, af egen fri vilja och ej för yttre hinder eller annan tillfällighet, derifrån alstått; vare han från straff för det försök fri. 4 §.
Vissa fall af försök, så ock vissa gerningar, som endast i förberedelse till brott bestå, straffas efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. 5 §.
Är fullbordadt brott belagdt med påföljd, som i 2 Kap. 25 §, sägs; varde ock den påföljd ådömd, der någon för försök till sådant brott gjort sig skyldig till straffarbete.
4 Ii.ap. Om vållande 1 §.
Har brott skett utan uppsåt, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse; då skall gerningsmannen för vållande straffas, efter ty derom för hvarje fall i lagen sägs. 2 g.
Vid tillämpning af det å vållande stadgade straff, skall Domstolen, efter omständigheterna, pröfva om och i hvad mån vållandet för groft eller ringare anses må. 3 §.
För händelse, som pröfvas hafva timmat af våda, den man ej förese eller afvärja kunnat, skall ej någon till straff dömas.
5 Kap. Om delaktighet i brott. 1 §.
Hvar som bjuder, leger, trugar eller eljest uppsåtligen förleder annan till brott; den anstiftare skall, för brottet, om det fullbordas, eller för försök, om gerningen dervid stannar, straffas som vore han sjelf gerningsman.
Har anstiftaren så tidigt, att brottet afvärjas kunnat, gjort hvad på honom berott för att hindra verkställigheten deraf, och varder brottet ändå fullbordadt eller försökt; då må straffet för anstiftaren nedsättas till hvad i 4 § sägs. o Kap. 7 2 §.
Har man, på sätt i 1 § sägs, förmått annan att brotts utförande sig åtaga, utan att brottet till försök kommit; varde ändå, för den anstiftan, dömd till fängelse eller böter.
Har anstiftaren i det fall nu sagdt är, sjelf lörekommit brottets utförande; vare strafflös. 3 §.
Har någon, före brotts utförande, eller vid utförandet, dock i mindre mån, än i 3 § sägs, med råd eller dåd gerningen främjat; straffes efter ty som han pröfvas hafva till brottet bidragit, dock högst med det straff, som är närmast under det lindrigaste, som honom drabba bort om han sjelf gerningsman varit: är det straff böter; varde ock sådan medhjelpare med böter straffad. 5 g.
Har gerningsmans hustru eller skyldeman i rätt nedstigande led, som under hans vård och lydnad står, eller fosterbarn, vid utförandet af brott, så medverkat, som i 3 § sägs; straffes efter 4 §, der af omständigheterna finnes, att beroendet af gerningsmannen till den medverkan föranledt. 6 §.
Hafva två eller flere i samråd beslutit verkställandet af något brott; då skall hvar som i den stämpling deltagit och vid brottets utförande när varit eller, före eller vid utförandet, gerningen främjat, eller efteråt gerningsmannen till— handagått, straffas som vore han sjelf gerningsman. . 7 <§.
Har deltagare i stämpling ej vid brottets utförande när varit, eller det främjat eller gerningsmannen tillhandagått, såsom i 6 § sägs; straffes efter 4 §, der han ej anstiftare är och förty efter 1 straffas bör. 8 §.
Underlåta föräldrar, fosterföräldrar eller andre uppfostrare, eller förmyndare, att från utförandet af brott, hvarom de vetskap äga, hindra den, som under deras vård och lydnad står, när det utan angifvelse till åtal ske kan; vardén straffade efter 4 <§, dock högst med fängelse, der det ej skett för egen vinning. 9 §.
Har annan, än de personer, som i 8 § nämnde äro, vetat brott, deraf någons lif, helsa, frihet eller egendom i synnerlig fara sattes, å färde vara, och underlåtit att det i tid, så att faran afvärjas kunde, upptäcka, när det utan angifvelse till åtal ske kunnat; varde ock han straffad såsom i 8 <§ sägs. 10 §.
BcuilTnings-Utskoltets MemorialN.-o 31$. 37 sendlligt sammanhang med Utskottets förslag i hvad det rörer Taxeringsech Pröfnings-Comiteernes åtgärder, och derföre icke utan rubbning af detta sammanhang skulle kunna förändras, i synnerhet sedan 124 §• i förslaget vid Betänkandet N:o 12, om ändrings sökande i debiteringsmål blifvit af samtlige Riks-Stånden godkänd; så, enär för öfrigt genom 3:ne Stånds beslut, nemligen Ridderskapets och Adelns, samt Preste- och Borgare-Ståndens, är afgjordt, att besvär öfver Pröfnings-Comitéens beslut må så väl af Kronans Ombud,, sorn den skattskyldige anföras , anser Utskottet den hufvudsakliga skiljagtigheten i besluten bestå deruti, att Ridderskapet och Adeln samt Preste-Slåndet ansett dessa besvär böra, såsom hittills, ingifvas till Kammar-Rätten, då deremot Borgare-Ståndet funnit dem böra anföras hos Kongl. Majit.
Så vida Borgare-Ståndet icke skulle vilja förena sig uti Ridderskapets ©ch Adelns samt Preste-Ståndets beslut, lärer votering böra anställas öfver följande proposition: 29:0 .Den, sorn vill, att, enligt Ridderskapets och Adelns samt Preste-Ståndets beslut, besvär öfver Pröfnings-Comiteernes åtgärder må, på sätt hittills egt rum, anföras hos Kongl. Kammar-Rätten, voterar Jb ; den, det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, kommer, i enlighet med Borgare-Ståndets beslut, sista perioden af usta mom. uti ia5§. att erhålla denna lydelse: Öfver PröfningsComiteens beslut må Kronans Ombud och den skattskyldige anföra besvär, hvilka, ställde till Kongl. Majit, skola inom trenne månader ifrån af beslutet erhållen del, ingifvas, i Stockholm till Öfver-Ståthållaren, och i orterne till Konungens Befallningshafvande, som dem, med hvad de dervid hafva att i underdånighet erinra, ofördröjligen till Kongl. Majit insända.
Vid sådant förhållande får Utskottet, enär, i afseende på besvär öfver Pröfnings-Comiteernas beslut, en med 2idra momentet uti 124 §, likartad föreskrift synes nödig, till samtlige Riks-Stånden vördsamt hemställa, att såsom ett nytt andra moment må uti 125 §. införas följande föreskrift: dock må besvären icke uppehålla uppbörden af hvad påfördt blifvit, utan gånge dermedj som uti stadgas; 38 Bcvillnings-Utskoltels Memorial, IV.-o 34- hvarjemte Ulskoltet, i ovisshet om hvilken mening som vid voteringen bhfver gällande, skolat föreslå , det Rikets Ständer medgifva Utskottet att vid sammanfattningen af besluten rörande Bevillnings-stadgan i sin helhet, få iagttaga den rättelse, sorn af samma votering kan blifva en följd. A r t. .5. §. 128.
Pag. 63.
Denna §. är gillad af Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden, äfvensom af Preste-Slåndet, hvilket Stånd likväl tillagt ordet: ”Berednings” efter ordet: ''sedan”, hvarmed §:n begynner; men som benämningen af Berednings-Comite, kommer att upphöra, så förfaller ofvannämnde tillägg. §. 136.
Pag. 65 och 66.
Utskottets förslag är godkändt af Borgare- och Bonde-Stånden; hvaremot af Ridderskapet och Adeln blifvit beslutad den förändring, att ordet: ”Sjöfolket” skulle utbytas emot ordet: ”Sjömännen”; samt af Preste-Ståndet, att dels i 3;dje momentet, 3:dje raden nästföre "Taxerings-Comité” införes ”Berednings”, och dels tryckfelet i denna §. rättas i enlighet med Utlåtandet N:o 27.
Då den af Ridderskapet och Adeln beslutade förändring, icke blifvit af något annat Stånd vidtagen, och frågan om införandet af ordet: ”Berednings”, förfaller; så anser Utskottet denna §. vara af Rikets Ständer godkänd. §• i37- Pag. 66.
Öfver denna §. har Ridderskapet och Adeln ansett något beslut ej vidare ega rum, sedan Ståndet, genom intagande af afla §§., sorn i i835 års Bevillnings-stadga angå Berednings- och Taxerings-Comiteerna, äfven antagit ro5 §. i nämnde Stadga; men som de öfriga 3:ne Riks-Stånden godkifnt Utskottets förslag, lärer dervid få b„ero. Bevillnirtgs-Utskottets Memorial, N;o 3/fi, 39 §• 138.
Pag-. 66 och 67.