Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För vår allmänna lag är till och med ordet varu-belåning okändt.
— Derpå tilllämpliga föreskrifter återfinnas i 10:de och 17:de Kapitlen Handels-Balken och man finner af dem att lagstiftaren endast tänkt sig tvänne fall af lån mot säkerhet eller förmånsrätt i varor (om lösöreköp är här ej fråga), det ena, då de enligt Kapitlet 10, § 1, Handels-Balken sättas i pant, i hvilket fall enligt Kapitlet 17, § 3, Handels-Balken den, som har panten i händer, derutur njuter betalning framför alla andra, och det andra fallet är, då någon gifver förlag att dermed drifva bergsbruk eller andra sådana verk, då han enligt Kapitlet 17, § 7, Handels-Balken njuter förmån till det, som dermed tillverkadt är.
I det förra fallet förutsättes således att panten blifvit satt i långifvarens händer, i det andra att den stadnar hos låntagaren och är till hans fria förfogande.
Men tvistigt är huruvida någotdera af dessa fall passar för eller kan — utan lagförklaring af hvad som med ”pant i händer” förstås, göras tillämpligt för varu-belåning i större skala.
Prot. 1865 <1 1866. 11 Sami. 3 Afd. 48 378 Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
Banker och kredit-inrättningar kunna ej förutsättas tillika vara magasinsegare eller villiga att för låntagares varor i sitt namn hyra magasiner och åtaga sig ansvar för den skötsel varorna möjligen under lånetiden kräfva.
Ej heller lärer den enskilde kapitalisten utan i högst få undantagsfall dertill hafva lust.
Något sådant hinder mötes icke vid formen af förlagslån, men den säkerhet sådana lån medföra är alltid oviss samt svår att kontrollera, och den förmånsrätt de skola lemna nästan alltid vid tillämpningen underkastad tvist.
Ingendera af dessa former för varu-belåning kan således motsvara affärslifvets behofver; men en tredje och vida ändamålsenligare gifves, som i utlandet är mycket bruklig och äfven hos oss, ehuru endast i alltför inskränkt mån, förefinnes.
Det är belåning af varor i allmän inrättnings eller tredje mans förvar, mot så kallad låne-attest (i England Dock-warrant) eller bevis, utan hvars företeende och återlemnande de ej utlemnas, och hvars lagliga besittning för innehafvaren medför säkerhet i varan för det lån han mot beviset lemnat.
I Sverige finnes sådan lånerätt för nederlagsgods enligt § 105 af Kongl. Tullstadgan för år 1860 och för jern- och vågeffekter upplagda på metallvågarne enligt Kongl.
Föi ordningen af den 18 Februari 1735, och öfriga derom, sednast år 1828, gifna stadganden.
I båda fallen är det en undantags-lagstiftuing, inskränkt i förra fallet till utländskt, tullpligtigt och på nederlag upplagdt gods och i det sednare till på vågen upplagda jerneffekter, för hvilka dessutom ytterligare kommer den inskränkning att belåningsrätten är inskränkt till en enda långifvare, nemligen Rikets Ständers Bank.
Det finnes dock icke något tänkbart skäl, hvarför icke tullfria varor likaväl borde få belånas på detta sätt som tullpligtige, förtullade lika väl som oförtullade, inhemska så väl som utländska, varor af hvad slag som helst, hvarpå en långifvare vill lemna lån lika väl som jerneffekter; eller hvarför rättigheten att på någon viss vara lemna lån skall vara ett monopol för Rikets Ständers Bank.
Affärslifvet kräfver i detta som i andra fall full frihet, och hvad som i sig sjelft är oskadligt och allmänt nyttigt bör icke vara medelst tull- och bank-lagstiftning tillkomna undantagsfall, hvarigenom just tvifvel uppstått huruvida det, som för vissa varor och en viss låne-inrättning blifvit särskildt stadgadt, kan vara för alla varor och hvilken låne-inrättning som helst genom allmän lag tillåtet.
Inom den inskränkta utsträckning lån på varor, upplagda på städernas vågar, erhållit, har emellertid, för hvad städerna Stockholm och Göteborg angår, lånesättet erhållit en utveckling, sorn nu af mångårig erfarenhet visat sig vara af synnerligt gagn för affärslifvet, utan att tredje mans rätt derigenom på något sätt förnärmats, eller, så vidt jag kan förstå, kunnat förnärmas.
Det är nemligen den frihet, som blifvit medgifven att utan låneattestens förnyande eller omskrifning få utbyta det ursprungligen belånade jernet emot annat, så att till exempel en köpman, som på 10,000 centner stångjern erhållit ett lån, kan, då ytterligare 1,000 centner blifvit af honom vågförda, Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
N:o 156. 379 sälja eller skeppa 1,000 centner, utan afseende på om de blifvit vågförda före eller efter det vågattesten afgafs.
Och då den, som sjelf erhållit pant i händer, otvifvelaktigt deruti har förmånsrätt, ehvad panten lemnades emot lånet eller först sedermera till säkerhet för ett förut erhållet lån, utan att annan skriftlig afhandling derom behöfves än den handskrift, som till egarens säkerhet att varan har natur af pant, skall af den, som panten i händer får, tagas, så bör ock samma frihet kunna medgifvas, då annor man eller allmän inrättning i hans — långifvarens — stad och ställe mottage panten.
Huruvida viss bestämd vara eller viss qvantitet af viss sorts vara är det, sorn i pant sättes, blir naturligen föremål för aftal mellan långifvare och låntagare och kommer att i det bevis, varu-emottagaren afgifver, intagas utan att behöfva vara föremål för särskild lagstiftning.
Min vördsamma motion är derföre, att Rikets Ständer ville för sin del besluta den lagförklaring att, då vara blifvit af egaren hos annor man eller allmän inrättning till förvar upplagd, skall bevis derom med förpligtelse för den, som varan i förvar mottager, att icke utan mot bevisets återställande utlemna varan, eller viss i beviset uppgifven qvantitet af sådan utaf den beviset undfår upplagd vara, för bevisets lagliga innehafvare medföra samma förmånsrätt till varan, eller den i beviset upptagna qvantiteten af sådan vara, ehvad den blifvit före eller efter tiden för bevisets utfärdande i förvar satt, som i 17 Kapitlet, 3 §, Handels-Balken är för den, som häfver lös pant i händer, föreskrifven.
Skulle åter detta förslag icke anses vara föremål för lagförklaring, så anhåller jag vördsamt om den förändring af eller det tillägg till gällande lag, hvarigenom det uppgifna ändamålet vinnes.
C. Fr. Wtern. 380 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Herr WXTU, O. Fr., angående revision af gällande taxa för afgift af fartyg och varor vid begagnande af den under nya Trollhätte kanalbolags inseende ställda kanal och segelled.
Af redare för ångfartyg med färd mellan hamnar vid Wenern och Göteborg uppmanad att söka Rikets Ständers bemedling för erhållande af nedsättning i slussafgifterna vid Trollhättan, har jag granskat och jemfört taxorna för dessa slussafgifter och de för trafiken å Statens jernvägar.
Och då jag af denna jemförelse funnit att hvarken segel- eller ångfartyg kunna med nu gällande afgifter lör passerandet af den under nya Trollhätte kanal-bolags inseende ställda kanal- och segelled uthärda konkurrensen med Statens jernvägar om besörjandet af trafiken till Göteborg från de orter, till hvilkas närhet jernvägarne sträcka sig, anser jag förhållandet i hög grad förtjent af Rike ts Ständers uppmärksamhet och så mycket mer påkalla skyndsam rättelse, som, såsom bekant är, nordvestra stambanan inom kort blir fullbordad till Christinehamn och äfven jernbanan från Wenersborg till Uddevalla snart kan öppnas för allmän trafik.
Jag skall härom lemna utförliga och fullständiga uppgifter till det Utskott, till hvilket denna motion remitteras, och vill derföre här blott exempelvis nämna huru förhållandet är med en hufvudartikel för trafiken på Wenern, nemligen stångjern.
Afgiften för passerandet af Trollhätte slussar och öfriga under Trollhätte kanalbolags inseende ställda segelleder är 88 öre för 10 centner.
I somras gällande frakt från Christinehamn till Göteborg för denna artikel har varit 14 öre per centner med segelfartyg och 26 öre per centner med ångfartyg; varande slussafgiften innesluten i den sednare, men icke i den förra frakten.
Dertill kommer Wenerns seglationsafgift och, då intet bruk ligger i sjelfva Christinehamn, frakt till denna stad samt omkostnader och provision för jernets mottagning ocu ombordbringning derstädes.
Beräknas nu den billigare segelfarten, så uppgifves derföre i det af de vid Wermlands läns landsting år 1864 tillsatta komiterade afgifna och tryckta betänkande, rörande nordvestra stambanans Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
N:o 157. 381 sträckning mellan Christinehamn och Arvika (pag. 31), provision och kostnader i Christinehamn till 7 öre, och frakt från Christinehamn till Göteborg 25 öre, eller tillsammans — utan beräkning af frakten till Christinehamn — 32 öre för ett centner stångjern.
Enligt Statens jernvägstrafiktaxa fraktas 1 centner stångjern, då hel vagnslast afsändes, tillhörande tarif A, för 32 öre en väglängd af 20,4 mil.
Men för 1,6 mil är frakten på Statens jernvägar, äfvenledes då hel vagnslast afsändes, 6 öre, och således vid detta afstånd från Christinehamn, om jernet ditsändes och derifrån vidare med segelfartyg till Göteborg, sammanlagdt 38 öre.
Afståndet från Christinehamn till Göteborg blir, då nordvestra stambanan blir fullbordad, per jernväg 26,» mil.
Afräknas derifrån 1,6 mil återstår 25,3 mil, för hvilka frakten för hel vagnslast gör per centner, enligt tarif A, äfvenledes 38 öre.
På 1,6 mils afstånd från Christinehamn är det således i ren fraktkostnad likgiltigt för egaren, om jernet sändes på jernbana eller segelleden, men då dertill kommer den längre tid och den större risk den sednare kommunikationsledens befarande medför, så är tydligt att, om ej kostnaderna för densamma kunna reduceras, minst allt det stångjern, som ej har längre till jernbanan än till sjöhamnen, skall komma att befordras per jernväg.
Att åter slussafgifternas belopp ej härför är likgiltigt, utan är af väsendtlig betydelse, synes deraf att för deras belopp i närmast hela tal eller 9 öre per centner en skilnad i den väglängd, som på jernbana vid det ungefära afståndet emellan Christinehamn och Göteborg kan befaras, är 7 mil, så att den för närmaste väglängd under 23 mil är 35 öre och för 30 mil 44 öre.
Trollhätte slussafgifter äro dock långt ifrån så höga för alla artiklar, som för stångjern, utan är denna artikel i den näst högsta af sex klasser, hvaremot den i Statens jernvägstaxa är i den lägsta af likaledes sex klasser.
Men just i den högst olika klassindelningen och i olikheten i förhållandet mellan afgifterna för de särskilda klasserna, synes mig ytterligare tvingande skäl till en revision af slussafgifterna förefinnas.
Slussafgifterna vid Trollhättan äro nemligen: för 10 centner i 6:te klass, öde klass, 4:de klass, 3:dje klass, 2:dra klass, Irsta klass, 11 öre, 22 öre, 44 öre, 66 öre, 88 öre, 1,32 öre, och jernvägsafgifterna på Statens jernbana för icke skrymmande gods och hel vagnslast per centner vid väglängd af 15 mil, Tarif A. Tarif B. 3:je klass.
Tarif C. 2:dra klass. l:sta klass. 26, 33, 40, 50, 30, 66, eller för slussafgifterna 12 gånger högre för högsta än för lägsta klass och för jernvägsfrakten blott 2 '/a gånger högre för högsta än för lägsta klass.
Då det är Statsverkets inkomster, som så i ena som andra fallet äro beroende af afgifternas belopp, och det, om någon skilnad skall göras, väl icke är skäl att med högre äfgifter belägga åtnjutandet af de fördelar, den kommunikationsled erbjuder. 382 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 158. som är frakten af hädangångna generationers besparingar, än den, för hvars kostnad nuvarande generation skuldsatt sig och efterkommande; samt väl ej kan vara skäl att genom ojemförligt högre afgifter för sjöfarten förminska tillfället till arbetsförtjenst för den tåbamma och idoga folkklass, som dervid söker sin näring, är jag förvissad om bifall till min motion, som är, att Rikets Ständer ville i underdånighet hos Kongl.
Majit anhålla om en revision af taxan för afgifterna af fartyg och varor för passerandet af den under nya Trollhätte kanal-bolags inseende ställda kanal- och segelled.
Fr. Waern. N:o 158.
Af Herr Holländer, 3L A., angående räntefrihei under tre år från och med år 1866 för det till anläggning af Borås— Herrljunga-jernvägen beviljade län af allmänna medel.
För anläggande af Borås jernväg beviljade Rikets Ständer vid 1859—1860 årens riksdag ett låneunderstöd, motsvarande två tredjedelar af den verkliga anläggningskostnaden, som då beräknades till 2,558,000 Riksdaler och statslånet således till 1,700,000 Riksdaler högst.
Till följd deraf att vägen gjordes smalspårig nedsattes kostnadsförslaget till 2,155,000 Riksdaler och 2/3:delar af detta belopp eller 1,436,000 Riksdaler äro således lyftade i Riksgälds-kontoret.
Den verkliga anläggningskostnaden utgör nu 1,994,086: 63. hvartill bör läggas kostnaden för 30 st., godsvagnar, med hvilkas anskaffande Kongl. Majit lemnat bolaget anstånd till detta års slut, i kostnadsförslaget upptagna till 64,000: — samt diverse kompletteringsarbeten 2,913: 37. hvadan verkliga anläggningskostnaden blir 2,061,000: — Motioner i Borgare- Ståndd 1865.
383 2/3:delar häraf utgör: .
Skilnaden mellan detta belopp och det i Riksgäldskontoret lyftade ■ ■ 1,374,000.
. 1,436,000. eller 62,000 Riksdaler skall säledes till Riksgälds-kontoret återbetalas.
Detta vilkor, om återbärande af det belopp, hvarmed kostnadsförslaget öfversteg den verkliga anläggningskostnaden, har icke fästats vid beviljande af låneunderstöd till öfriga bibanor i riket.
Derjemte fordrade Rikets Ständer vid beviljande af detta lån ränta under anläggningstiden, ett anspråk, som icke gjorts gällande vid låns beviljande för andra jernvägsbolag, hvilka åtnjutit räntefrihet under tre år från den dag hvarje särskildt belopp lyftats.
Borås jernväg anlades, såsom bekant är, förnämligast med afseende å bomullsväfnadsindustrien i de sju häraderna af Elfsborgs län.
Det Amerikanska kriget och den deraf föranledda oerhörda stegringen i bomullspriserna hafva till den grad nedtryckt denna industri, att den under den tid, som förflutit från det jernvägen öppnades för trafik, kan sägas hafva nästan legat neder.
Deraf har blifvit en följd, att trafikinkomsterna af jernvägen icke kunnat uppgå till beräknadt belopp.
Trafikinkomsterna för år 1864 utgjorde 86,909: 83. förvaltnings-, drift- och underhållskostnad 51,127: 36. ränta och amortering å statslånet 71,800: — 122,927: 36. således brist, som af bolagets medel måst fyllas 36,17: 53.
Trafikinkomsterna för 1865 beräknas förslagsvis till 102,000: — förvaltnings-, drift- och underhållskostnad, hvilken något ökats, dels till följd af ökad trafik, dels ock hufvudsakligen till följd af vunnen erfarenhet om nödvändigheten af större personal, då den personal, som, anställd vid anläggningsarbetena, jemväl biträdde vid trafiken, blifvit förafskedad, beräknas förslagsvis till 68,000: ränta och amortering å statslånet 71,800: 139,800: — således brist att af bolaget fyllas 37,800:
— Det är uppenbart, att ett bolag icke i längden kan stå ut med att årligen ut betala 36,000 Riksdaler öfver sina inkomster.
Det är likväl att förutse, att, om trafikinkomsteroa ökas så som nu, oaktadt de ogynnsamma konjunkturerna, skett, med 15,000 Riksdaler årligen, bolaget efter loppet af tre år, under hvilken tid andra jernvägsbolag fått åtnjuta räntefrihet af Staten, skulle kunna gälda ränta och amortering till Statsverket.
Frågan är således: om detta bolag visat sig förtjent af att åtnjuta samma rätt som andra jernvägsbolag fått åtnjuta. 384 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
I detta afseende förekommer: att bolaget uppburit 264,000 Riksdaler mindre än såsom lån till detsamma anslogs; att bolaget af det mindre belopp det uppburit, kommer att återbära 62,000 Riksdaler, hvilket andra bolag ej gjort; att bolaget, söm före den bestämda tiden fullbordat vägen, punktligt hittills fullgjort sina inbetalningar; och slutligen att, enligt intyg af Kongl.
Styrelsen för Statens jern vägstrafik, den stambanan tillskyndade bruttoinkomst genom Borås-banans anläggning utgör för år 1864 . . 144,967:86. eller, enär samtliga utgifter för Statens jernvägs trafik utgjort 65,5 pro cent af bruttoinkomsten, och således från berörda bruttoinkomst af räkn as 94,953: — en nettoinkomst af 50,013: 91; hvarvid trafik-styrelsen tillika uttryckt den åsigt: dels ”att Borås-banans trafikerande under år 1864 tillskyndat Staten minst 50,000 Riksdaler större inkomst
,än om nämnda bana icke varit för trafik öppnad”, dels att ”då det med säkerhet kan antagas, att isynnerhet godstrafiken till och ifrån Borås jernväg, hvilken begynnt under särdeles ogynnsamma förhållanden för Boråstraktens egentliga industri, skall i mån dessa förhållanden förbättras, ganska betydligt tillvexa, samt, när likaledes utgifterna för Statens jernvägstrafik fortfarande komma att nedgå i förhållande till inkomsterna, så kan det ej heller förnekas, att Statens jernvägar af den tillökning i rörelsen på desamma, som genom Borås jernväg åstadkommes, skola hemta allt större fördelar, såvida ej en betydande del af godstrafiken, för att undvika den nu nödvändiga omlastningen, tager vägen öfver den snart färdiga Uddevalla—Herrljunga-banan”.
Då således Staten, oberäknadt den ränta af 4o/0 den uppbär af Borås-bolaget, för det lån detta bolag erhållit af 1,374,000 Riksdaler genom ökad trafikinkomst till följd af denna banas anläggning uppbär ytterligare minst 50,000 Riksdaler årligen, motsvarande nära 4 %, hvilken nettoinkomst otvifvelaktigt kommer att betydligt ökas; då till följd häraf Staten af det lån, som lemnats detta bolag, årligen uppbär minst 8 % ränta, så hemställes, om det är billigt att det bolag, som tillskyndar Staten en så betydlig omedelbar vinst, behandlas strängare än något annat jernvägsbolag, och om Staten billigtvis bör af detta bolag fordra under de år, som andra bolag njuta räntefrihet, en årlig uppoffring af 36,000 R:dr.
Man har invändt, att det vore ett farligt prejudikat att efterskänka något af de vilkor, under hvilka lånet beviljades.
Men då man icke begär annat än att få åtnjuta samma rätt med alla andra, och ådagalagdt är, att Staten genom detta bolag skördar en högst betydlig vinst, som likväl under de första åren af bolagets tillvaro ej kan utgå utan uppoffring för bolaget, så vore prejudikatet icke äfventyrligt, att göra bolaget rättvisa genom att för tre år afstå denna vinst, helst Staten detta oaktadt upp. bär den beräknade räntan eller 4 % genom ökad trafikinkomst.
Lånet utlemnades nemligen Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
385 nemligen till en del under år 1862, men till större delen år 1863, och redan med den 29 Juli nämnda år började den ökade trafikinkomsten på stambanan, hvilken inkomst sannolikt redan detta år om icke motsvarade, dock icke så särdeles betydligt understeg räntan å statslånet.
— Om en låntagare, som emot 4 % ränta af Staten, eller en annan långifvare mottager ett lån för ett industrielt företag, hvaraf, oberäknadt den indirekta förmån landet vinner genom en ny kommunikationsled, långifvaren redan under anläggningstiden skördar en direkt vinst, som, enligt intyg af hans egna embetsman, redan på tredje året uppgår till nära 4 % å lånesumman, samt kommer att högst betydligt ökas; men låntagaren till följd af ogynnsamma förhållanden icke utan äfventyr för sitt bestånd kan undvara den räntefrihet under anläggningstiden, som långifvaren beviljat andra låntagare, men genom en oförklarlig nyck vägrat denne.
Månne ett medgifvande af denna likhet i rättigheter kan anses annorlunda än såsom en gärd af rättvisa och billighet, Staten fullt värdig?
Jag vågar således vördsamt föreslå: att Rikets Ständer, med afseende på de ogynnsamma förhållanden, under hvilka Borås jernväg öppnats för trafik, måtte bevilja det för berörda jernvägsanläggning bildade bolag enahanda räntefrihet under tre år för det bolaget beviljade lån, som blifvit andra jernvägsbolag förunnad; hvilken räntefrihet, då ränta för den förflutna tiden redan blifvit erlagd, må beräknas från och med år 1866.
Stockholm den 15 November 1865. L. A. Hollander.
Bih till 11.
Brot 1865 fr 1866.
U Sami. 3 Afd 49 386 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Herr Ridderstad, C. F., angående dels upphäfvande eller förändring af vissa gällande vilkor för tillverkning af bränvin, dels ock beviljande af premier för bränvinsexport.
Enligt Landshöfdinge-embetenas femårsberättelser uppgick redan 1851—1855 fikets årliga medelafkastning i olika slag af spanmål till 9,778,570 tunnor, hvartill kom en årlig potatisskörd, i medeltal uppgående till 5,429,545 tunnor, tillhopa, efter för samma tid gällande priser, bestigande sig till ett årligt totalvärde af 192,885,037 Riksdaler Riksmynt.
Icke destomindre öfversteg införseln utförseln 1851 med 127,218 tunnor och 1852 med 173,262.
Såsom snart sagdt ett märkvärdigt undantag, härflytande af det emellan Vestmagterna och Ryssland utbrytande kriget och spanmålsprisernas till följd deraf ovanliga stegring, öfversteg deremot utförseln 1855 införseln med ej mindre än 1,712,397 tunnor.
Utförseln då var emellertid, som redan sagdt är, ett tillfälligt undantag och kan således icke upptagas i en allmän kalkyl.
Emellertid har spanmålsutförseln allt sedan dess öfverhufvud hållit sig högre än införseln, till ett större eller mindre tusental tunnor.
Sedan 1855 hafva emellertid tio år förgått.
Och man kan med allt skäl antaga att landets jordafkastning derunder betydligt tilltagit.
I saknad af statistiska uppgifter förmår jag ej på siffran uppgifva i hvad mån så skett.
Måhända misstager jag mig ej mycket om jag antager att årliga medelafkastningen numera utgör omkring 11,000,000 tunnor spanmål och sex och en half millioner tunnor potatis.
Och antager jag vidare att utförseln, såsom 1856 och 1857, fortfarande öfverstiger införseln med — i jemna tal — 500,000 tunno”, så följer häraf, att vårt eget land skulle, oberäknadt införseln och potatisafkastningen, hvaraf ringa eller intet utföres, använda 10 '/2 million för eget behof.
Med allt skäl kan man fråga, hvar taga dessa millioner vägen?
Svaret kan ej gerna blifva något annat, än att utsädet ökas, att befolkningen, som i allmänhet tillvexer med 1 % hvarje år, erfordrar ökade qvantiteter samt att tillgångarne föranleda förbättrad vällefnad för folket och förökad utfodring åt kreaturen och att — allt hvad som på detta sättet ej kan användas — kastas i bränvinspannan, till följd hvaraf riket, oberäknadt den demoralisation, som en öfverdrifven bränvinstillverkning alltid förorsakar, jemväl beröfvas all den nationalvinst, som en ständigt vexande spanmålsodling eljest bordt bereda detsamma.
Bränvinstillverkningsafgiften steg också åren 1861 — 1863 i medeltal till icke mindre än 9,115,000 Riksdaler Riks - Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
N:o 159. 387 mynt.
Betänker man att af hela denna bränvinstillverkning intet, att tala om, exporteras, utan spårlöst försvinner inom landet, så uppstår deraf en nationalförlust uppspringande till många millioner, men hvilka jag ej heller, af bristande tillgång på sta tistiska källor, här kan angifva.
En stor, en betydande förlust är dock dermed alltid gifven.
Hvar och en, som nitälskar för landets statsekonomiska sjelfständighet och utveck ling, kan gerna icke annat än med bekymmer öfverväga detta olyckliga förhållande.
För att höja landet ur detsamma måste utan all fråga flera häfstänger anlitas, ibland hvilka jag i första rummet vill räkna förbättrade och underlättade kommunikationer samt för handeln med utlandet beräknade spanmålsupplag vid våra vigtigaste hamnplatser, samt en i allmänhet dymedelst bättre ordnad exporthandel, än fallet nu är.
I sammanhang härmed torde man dock alltid böra fråga sig, huruvida sjelfva bränvinslagstiftningen icke jemväl innehåller bestämmelser, som borde förändras eller upphäfvas!
Med allvarlig uppfattning af frågans oändligt stora vigt, hafva Rikets Ständer under de sednare tiotalen af år, med större uppmärksamhet fästat sig vid denna lagstiftning än någonsin förr.
Med nöje och tillfredsställelse måste man erkänna att statsmagterna äfven beträdt en för det allmänna gagnande och rigtig väg, då man förvandlat, bränvinstiliverkningen ifrån så kallad husbehofsbränning till en verklig industrigren.
Med fullkomligt gillande således af den inslagna rigtningen, anser jag likväl att en och annan detaljbestämmelse snarare skadar än gagnar.
Såsom sådana tillåter jag mig att anmärka, för det första att bränvinstillverkningen är bunden inom vissa terminer och för det andra att bränvinstillverkningsafgiften skall erläggas förskottsvis.
Härtill kemmer äfven att ingen utförselsuppmuntran — inga exportpremier — eller hvad man vill kalla det, förefinnas.