Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Meii detta ter sig som studier i förlrAlIande till ett litet antal dikter, lrvilka iiro det viirderika i haf- tet och tydligt tillhöra dess senast diktade poesi.
synes omsider lin funnit sin egen vag.
Haftet innehåller en cykel wBild ocli verklighet::, lirars dikter iiiycket afgjordare iiii Nycanders mann ni sko öden^ i dlinänhet äro sam- lingeiis bästa.
E t t verkligt underlag, en bestamd, i ett par fall tyd- ligen iipplefvad situation frigör den lyriska idran hos Risberg p&amp; ett helt aiinat satt än då lian diktar öfver ett enbart lyriskt stamnings- intryck.
Därför iiro hans i ini in ni sko öden^ utan den strängare objek- tivitet, soin vi sågo t. ex. Iios Sycandeis skeppar Hansea; deras värde ligger ganska niycket i den lyriska medkänslan.
Har liar man nu dikten, Gamle Pers, en enkel och trohjärtad skildring iir folkets lif, för hvilke ' t Risberg har bide öga och hjärta- en hyllning af vacker fijrsakande kärlek.
3 3Iodersvän tan » varierar telnat 011.1 tyst, iiiidangönid tillgifvenhet, som alltjiinit hoppas och tror.
alskar den, tysta kraftena vare sig till dåd - i dess mest ansträngande forni, nämligen soin hardt dagligt slit - eller till kärlek.
Det står i samband med den frånvaro af allt larmande och preten- tiöst, som fördelaktigt iitinärker sl&lt;alden.
31en isynnerhet märkes den alltigenom erso on liga dikten » Venus på skäretv, säkert ett af de basta poeiii som skrifvits i Srerige under de senare hïeii En något iitförligiire granskning daraf a r lämpligare iiii ett iippeliåll vid saiiilingens obetydligheter.
I &gt;Venus på skärets liar en poetisk beghfniiig slagit ut i en stor karakteristisk blomma.
Dikten, ett hjärterop efter iiatur, bör ses i relief iiiot de bleka och:) litterärav akademiska festdikterna!
Här i samlingen st&amp; de senare da nästan som uttrycket för det ensidiga kiiltiirlif, f&amp;ii Ilvilket skalden trängtar ut.
Skalden läser ett grekiskt d r a m, iiien lian ar trött; blickeii.
faller på en Venus Milobild -- gudinnan, som i sin lugna, öfver manniskoaflan höjda skönhet blickar ut i ett overkligt fjärran.
Och liksom A4iskylos ' eller Sofokles ' hjältar nyss för ett ögonblick blifvit som toinma skuggor, så tillfredsställer ~vj heller gudinnans kyliga idealskönhet; blicken sjunker ifrån henne, hon har e.j lifvets viiriiie - och kontrastbilden manas omedvetet frain: arbetsriiminet onikring Iio- no111 försvinner och lians själ ser en fager idyll: D i soii.iiiiarlji.is, en viiiilig up, en litcri ekliiiniiiig skiirgtrc1sby.n.
Venus Rlilobilden blifvei.
s % i denna ined poetisk instiiikt f~iiiiia bakgrnnd en symbol af allt det ensidigt abstrakta, som tyvärr följer stiidielifvet och iitkrlifver eii dryg betalning fnr wvårt högre andliga lif.
D Och Iian ser för sin inre syn en annan Veniistyp, flickan i skärgårdsbyii: » Ett (Eli '?)
spaiiii ' i liaiideii, 11:; bara fötter @ r spRiistigt en hög \ - 5xt flicka förbi.r Hon ler ocli böjer sakta sitt liiif \ riid - och därpå följer en sent ypperlig mhliiing, so111 staller lienile lifslefvande ' .för oss i all lieniles sarina ocli sunda fägring.
- En dag hjiilper han lleiiiie och de andra ined ~iirlesbe~gningeii - och skildringen liksom doftar af rag, lyser af solslreii inellan skurarile; här fiiiiis ett lif, ej iitanföim skalden stiende, niipet ocli staffagelikt soin i Tlielanders lyriska Ronnebybilder nien som ingripande förgr.ii~idsliaiidliiig.
Formen i denna bit af poemet ar, ined sina raska iiiilaiide sliingriin, djgrfvare, lnera i god mening » leger » an eljes Iios Risberg.
Han finner efter siidesbergiiiiigen flicltan bredvid sig, varin ocli dafven af inödan.
D i kiiniier IMII der., so111 vore hvarje skranka inel- Ian de tvft Iiafven och de tvii sjalfva endast ett par siinda naturbarn.
Hon kominer Iionoiii tillinötes alldeles troskyldigt.
Men inecl ens går det upp för honoin, a t t haraf kan jii intet blifva och Iiaii dramer sig tillbaka f r h flickan, soiii - tydligen ej kan fatta Iivarför.
3 Han far ut mot kulturens offerväsen och tillagger följande, livars ' lclang är ' sällsynt äkta: ~Ocli stiiiicloiii jag nppriiimt en vacker saga att frhi onatiiren och .kifvet clragn för alltid till skgret lit tillbaka, förfiiiiiigeiis konstla (1c lust försaka.
viiljo kustbons striifsamma id och enkla fröjder, födan taga nr strandens Aker och fjiirdens vatteu, tjädern, älgen och siilen jaga; om degen möda och sömn om natten, vid härden i stugan lycks och frid, jag ung och hon min unga, maka., Och vid lampan i sitt arbetsbord, hos sina greker och sin stum- ma Venus Milo ser han %ter hela scenen, hur den varma, verkliga landtflickan gick förbi därute i sommarlandskapet och log, hur de för- stodo hvarandra - och janival det meningslösa afskedet.
%Hon grgter och jag - jag bittert ler., Denna stillsamma, allmänt mänskliga resignation verkar starkare an de argaste partiutfall mot kulturen.
I %Venus p %.
skar et^ finns så mycket natursinne och s i mycken ofördärfvad känsla, att dikten äfven innebär ett verkligt löfte.
Men, soni sagdt, flertalet af de tidigare skrifna dikter, förf.
medtagit, gå alldeles icke upp mot de har nämnda.
Dock hafva de - ofta en blid värme och gifva intrick af en försynt71et, som i sin aristo- kratiska sällspordhet icke är utan sin stolthet.
Iugen af dessa tre författare kan kallas för romantiker eller my- stiker.
Men en ideell varldsåsikt skönjes bakom deras värser; Ris- berg, stundoin Thelander uttalar den mera direkt, men iifven åt Ny- canders dikt har den skänkt harmoni.
Ur estetiskt-teknisk synpunkt äro Nycander och Thelander alltid och Risberg i sin bästa poesi rea- lister i sund mening.
Det synes, som skulle förbindelsen med Rune- berg återknytas.
Någon gång rör val Tlielanders teknik vid den döda naturbeskrifningens gräns och Nycaniier öfverskrider den ofta nog, medan Risbergs svagare stycken kunna skatta å t en äldre, mot- satt, mera abstrakt och på annat satt konventionell art utaf efterklang.
Dessa börjande skalder röja i hvarje fall tillvaron af ett nytt vittert släktled, som Sveriges ungdom liar att sympatiskt hälsa.
Äimu i V. v. Heidenstams wlifsglädje~ fanns en bottensats af pessimism; hvilkqn skilnad härvidlag mellan hans cymbaltoner och det t. ex. i Thelanders lyrik!
Och det ar naiv shng soliga ~lijärtejublet~ vi längta efter, naiv i sorg och glädje.
Fredrik Nycander har en dikt, Natten husvill^, kanske den
bästa i lians saniling.
' Hvad vill du, dunkelögda iiatt ' frågar han; ' Iiur koni du hit?
Jag har ej vrå eller bäfik för dig, s#tt dig darutaii- för!
I morgon hittar dig solen - då mkste du fly å öde stig! '
För den natt, som nu viker undan, har den andligen yngsta generationen icke bänk eller vrå.
Fredrik Vetterlzmi.
På tröskeln till Asien.
(' Forts.
fr. hiifte 3.)
Om de förnämes lius ar icke mycket att säga, ty de äro in- rättade efter europeiskt inönster.
Hvar familj liar sitt eget, väl till- bommade och bevakade hus.
Verandor och altaner spela en stor roll.
De äro mycket rymliga och möblerade som salonger sanit prydda med palmer ocli andra vackra växter.
Till hvarje hus måstc det finnas så många, att man livilken tid på dagen soni helst kan sitta på skuggsidan.
De fattiges hiis på landsbygden, i småstäderna och t. o. in.
i Tiflis ' utkanter iiro ingenting a n n a t an jordhålor, byggda och inrätta- de på samma satt, som de varit det sedan urminnes tider.
Oftast ligga de i en backsluttning, nedgrafda en aln ungefär i jorden.
Väg- gama beklädas med otillliuggna stenar och få p5 inre sidan en lätt öfversiiietning af kalk, golfvet al1 ingenting annat an den hardt till- stampade jorden, och taket bestar af bjälkar, täckta med jord ocli lera.
Fönstren iiro f i och små.
&amp; Ian känner sig förstämd, nar man träder ned i dessa half- mörka Iiålor, inan ryser, när man tänker på Iiurii släkte efter släkte genom årtusenden framlefvat sin tillvaro i denna dystra oingifning; och vi, den framskridna kulturens barn, vi häpna öf ' ver hur långt mänsklig förnöjsanihet kan drifvas.
Georgierna själfva sägn emeller- tid, att sundare bostäder finnas icke i deras torra fastlandsklimat.
Om sommaren äro de svala, om vintern hålla de varinen förtraffligt, och visst ar, att luften kännes märkvärdigt god där inne.
Visst ar ocksh, att de barn, som växa upp i dessa sacklier, som de kallas, se duktiga och genomsunda ut.
I det hela taget tyda de georgiska barnen på en synnerligen.
lifskraftig race.
Om de icke tillhörde en sådan, skulle de ej heller kunna lyckligen genomgå den traneringsmetod - eller hvad jag skall lralla det -, som de spada barnen nnderkastas, ända tills de fylla ett år, s&amp;ledes under den tid, livilken vi anse vara den ömtåligaste i barnets lif.
Mig upprörde den i högsta grad, men iiar jag tog i betraktande resultaten - ett skönt, friskt, kraftigt folk, utan till- stymmelse till nerrositet, anemi, hypokondri och hvad de allt lieta vårt iiiodarna sainliiLlles många pl5gor - dk visste jag verkligen icke, hvad jag skulle tanlra.
Hela det första aret tillbringar barnet liggaiide iitstrackt pk imyggeii, men icke ined de sink leininarna i frihet - långt i f r h.
Lin- dan a r liårdt åtdragen och börjar redan uppe vid axlarna.
Den till- Iliter icke den lille a t t ligga och fäkta med armarna, soiii barn tycka s&amp; mycket om, ty arniarna äro utsträckta efter kroppens liiiigd och iiiriillade tillika ined den.
A n mindre tillater den delikveiiten a t t sprattla med benen.
Sneda och krokiga ben iiro georgiernas fasa.
Därför sträckas de sniå benen och lindan viras s5 liårdt, att barnet blir styft soin ett vedtrad.
Man tror kanske, a t t det endast a r iin- der vissa timmar pk dagen, so111 denna insnörning sker.
- A11 nej, barnet fkr ligga på detta sätt både natt och dag och tages upp en- dast två ginger på dygnet.
Sb snart ombytet ar gjordt, skyndar man sig a t t rulla in det i fodralet igen.
Och renligheten?
f r i g a r man.
- s o, denna Iiålles så någorlunda vid makt pk ett mycket egendomligt siitt.
Barnet ligger i en lätt liten sang af trä, försedd med en grepe soni en korg och icke stijrre, äi?
a t t modern siitter den p&amp; sitt kria, när den lille sltall ha mat.
E t t stycke ofvanför sangens botten ligger ett lager af tunna spjelor, cch vid dessa ä r barnet fastsurradt l bottnen befinner sig ett riindt hål, livarigenom man leder en liteii in- rättning, som narinast ser ut som en tobakspipa ined l h g t ihkligt skaft.
Denna afledare a r förut fastbunden vid barnets kropp genom iindan, ocli nian kan göra sig ett begrepp om hur omöjligt det ä r f&amp;r den arma ungen a t t röra sig, nar inan liör a t t den fortsätter a t t tjänstgöra under ett lialft dygn.
Till förekommande af hudlöshet begagnas ett slags fin, torr jord.
Det ä r oinöjligt annat an a t t barnen måste lida förfärligt under detta första år.
Aldrig såg jag heller ett sålunda insiiördt barn skratta eller ens draga på munnen.
Flere ryskor, bosatta i Kaukasien, för- säkrade mig också, a t t dessa barn aldrig smhle.
Georgierna sjalfva äro emellertid mycket stolta öfver denna me-
tod.
De phtå, att det ar denna de lia att tacka för att de äro så välväxta, Och att de lia en liålliiing, som beundras af alla andra folk.
Hur.
Iiarined iin förliåller sig, barbarisk ar denna sed, inen i alla fall var det rätt intressant att se ett så kraftigt bevis inot Rous- seaus ' sats, att liiidiiingen skulle skadligt ocii för lifvet inverka på barnets karakter, göra clet till en ofri människa Hårdare kan inaii omöjligt linda barnen, än georgierna göra det, och dock torde det vara svirt att iiiina ett folk, som högre iilskat friheten, som gjort större offer för densainrna~ iiii de.
Man skall icke heller tro, att bar- nets hiiinöi.
blir tryckt för lifvet af denna beliandling.
Tvärtom ser clet ut, so111 oiii den inedfödda.
lifliglieten bröte fram ined så mycket mera fast, sedan Banden blifvit borttagria.
Efter en så sträng början att döma, skulle inan ju tro, att geor- giskorna aro mycket spartanslm niödrar, iileii tvartom.
Med denna första, beliandling tyckas d.e lm uttömt liela sin kraft till att vilja llgga bacd p&amp; barnet, ocli sedan får det utveckla sin iiatur i en tam- ligen obehindrad frihet.
Fäderna firo ännu svagare och lara vara all- deles omöjliga som uppfostrare.
Karakteristiskt skall ett svar vara, soni furst C. gaf en tysk lärarinna, nar hon bad honoiii att lägga en sinula baiid p i sonens alltför hetlefrade .temperament.
- wHur skall jag kunna saga &amp; got åt lionoin, han ar ju herre i husets ljöd denna fallitförklaring - Den tioårige gentleinannen var iiäniligen arftagare till.
namnet och godsen.
Hvad som förvånade niig sar, att banden mellan barn ocli för- iildrar, till trots för denna slappa iippfostran, vor0 s&amp; inarkviirdigt starka.
Den öiiisesidiga tillgifvenheten tycktes ha djupa och oslitliga rötter, ocli af den eiiropeiska respektlöslieteii gentemot den äldre ge- nerationen syntes icke ett spar.
Vi måste iiiiiiii.
en gång iterviinda till sacklieriia.
D e m in - redning ar värd nhgra ord.
Det ser icke ut som om ett ungt par behöfde stiafva länge för att samla tillräckligt till.
bosättningen.
Har 71on väft ett par iiiattoim och en sinula linne, har 71arz skrapat ihop till en t7~a7cti1 eller par, några grytor, fat ocli vattenkrus samt en niadrass, så kunna de tryggt lata presten läsa välsignelsen.
F&amp; de därtill af en eller annan val- görare en samovar med tekanna, sh fordra de icke mer af jordiskt - - Thokti iir en] %ng siiiigbrits af oiu: ' llndt trii.
bagage.
Blygsamma ' anspråk, eller hrii.?
Xen Iiar inaii har en inöbel, som tjanstgiir bide soin säng, stol och bord, är det också liittare att reda sig ined litet.
On1 dagen rullas niadrassen ihop och gömmes un- dan, en matta bredes på thaktin, och nu ar sängen förvandlad till en soffa, dar man sitter uppkrupen med benen under sig och till det bord,.
hvarpå inan intager sina måltider.
En liten duk bredes därvid på mattan.
Man äter ur saniina fat och betjänar sig ined fingrarna.
Det ar endast i de högre kretsarna bruket af knif och gaffel har trängt igenom.
Det enda, som lyser upp i dessa mörka och torft.iga hem, det enda, som ger ett tycke af hemtrefnad är inattan.
Ofta ar den ett verkligt konstverk i originel komposition och förtjusande färgsamman- sättning.
Tekniken är uppdrifven till en höjd, som nian icke, efter livad det säges, har motstycke till i Europa.
Fargerna blekna icke, fastan mattorna tvättas i det oändliga; vitfnad och material iiro sa?
förträffliga, att en god matta nästan icke kan slitas ut.
På den ofvan gifna bohagsförteckningen fattas något sa viktigt som ett handfat, och läsarinnan misstänker därför kanske, att det ar klent bestäldt med renligheten i dessa sacklier.
Icke vill jag påstå, att denna dygd i allmänhet ar högt utvecklad, men i detta fall iir det just en egendomlig uppfattning af densamma, som förhindrar bruket af tvättfat.
Georgierna anse det nämligen högst nialpropert att doppa handen två g h g e r i sainina vatten.
De tviitta sig därför alltid un- der rinnande vatten, som de samla upp i handens ihglighet.
Det ar en ganska besvtirlig procedur, innan man blifvit r a n därvid, men se- dan inan vunnit n %gon öfning, förefallef den ratt behaglig.
?dan rnkste naturligtvis alltid ha hjälp, nigon som star bredvid och sköter hand- kannan.
Det vatten, som rinner af, samlas i de bättre försedda hu- sen upp i ett slags bassäng med aflopp; i sacklierna uppsupes det af jordgolf vet.
Hvad som på främlingen gör ett högst öfrerraskande intryck är att se det vackra folket, i synnerhet kvinnorna i deras enkla men festliga dräkt, röra sig i dessa jordhålor.
Alla, både fattiga och rika, man och kvinnor, äro de utornor- dentligt val växta, och kvinnorna ha icke, som det så ofta ar fallet i varmare klimat, anlag för stark fetma.
De Iia ock&amp; för mycket skönhetssinne för att vilja genom konstiga medel framkalla ett artifi- cielt hull.
Den vanligen mörka, tätt atsittande, fotsida kliidiiingen visar hur vacker en figur kan vara, när snörlifvet icke har vanställt den.
Georgiskorna aiao smärta B soni cypresser u, efter hr-ad perserna Q
, påstå och smala om midjan,, men utan denna insnörning ined åtföl- jande starkt framspringande höfter, som så ofta kännetecknar snörlifs- iigliren; de äro lago~n fylliga, ha förtjusande vackra, lätt shit- tande skuldror och en formskön hals; därtill - äfven i den arbe- tande klassen - sinå och välformade hiinder, och fötter.
Kring mid- jau ä r den släta kjolen fast med ett skärp, som efter råd ocli lägenhet @ af sammet med guldbroderier, af siden eller taft.
~raixl ' till faller clet med.
två breda andar ncd till kjolens kant.
Hsacl soin ger dräkten sin festliga prägel a r liiifviidbeklädnaden, soni bares både iite och inne.
E n liten flat, guldbroderad sammets- barett, Iialfannan tuin hög endast, täcker lijiissan.
Ofvan denna lig- ger, konstinässigt hopviken, den .spetslrantade, livita tyllslöjan, som därifran faller ned öfver axlar och rygg.
Det är beundransvärdt, liur fraiche slöjan alltid är, den ser ständigt ut a t t vara nystruken .. Bak-, håret bäres i ett par hängaiide flätor och frain1ikre.t i tv % prliktiga lockar, som falla ?led på bröstet och bilda en vacker infattning till ansiktet.
Denna kvinnodräkt är den inest klädsanma jag någonsin sett.
Den ä r kysk ocli iirbar och likväl kommer hela ' figuren till sin ratt; därtill iii.
den naturlig och tillåter utvecklandet af mycken gratie; inen siikerligen fordrar den också en skön figur.
georgiska kvinnan ä r verkligen .beiindransvfirdt vacker, diiri liar ryktet r a t t; men jag vet icke, om det är därför a t t man har för mycket vackert a t t se på, eller om det beror på a t t typen är s i s t m ~ t utvecklad, a t t t. o. 111. deras, uttryck förefaller typiskt- - nog af p&amp; mig verkade kvinnornas utseende i lsngden något tröt- tande.
Dock inåste jag tilliigga, att nar inan narinare lärde känna nigon af dem, d&amp; försvann det typiska, och det individuela bröt fram.
D å kiinde clet i dessa ögon, som vanligen sågo så drömmande ut, Iiomnia e t t.
uttryck a l personligt rikt lif, af yster lefnadsgladje, af djup, stark kiinsla - något S&amp; strålande,.
a t t innn blandades.
Typen ar helt österlandsk.
Långa svarta ögonfransar gifva det inaiidelforiniga ögat ett uttryck af svilrineri, som il0~1.i aldrig blir sinäktande.
Brynen äro svarta och kraftiga, men fint tecknade.
Den lilla och förtjusande inuniieii liar ett allvarligt, bestainrit uttryck, och när den öppnar sig, ser inan två rader af de vackraste tänder man kan tänka sig.
Hyns färg är varm och präktig, ansiktsforinen fin, men något rund.
Kvihnornas satt att föra sig .ar s å naturligt, som om.
de aldrig ens: drönit om koketteri, ocli .det a r allti.genorn stiinipladt af kvinlig en.
värdighet och behag.
Men man säger, a t t niar de bli uppbrakta, iir det förbi med värdigheten, ja, a t t de d % förvandlas till rasande liyc- nor.
Detta fick jag dock aldrig tillfalls att se.
Personer, som kanna dem väl, påstå ocksh, a t t det ingalunda alltid ar med silkestassen, som de georgiska hustrurna beliarska sina man.
Det Iiter iilycket sannolikt, t y de varmhjärtade och ytterst expansiva, meii ocksa, indo- lenta och lättsinniga georgierna beliöfra utan tvifvel ledas ined fast hand.
Då de emellertid s5 allmant biija den alinars stolta iiackei1 under det sljufvas oket ocli, till trots för cietta, beinöta kvinnan niecl akta höfvisk ridderlighet, s&amp; far nian v51 anse det soiii ett tyst erkiiii- nsnde af hennes moraliska öfveïlägsenliet.
A t t husbonderiildct icke ar sh oomtviste1ico; t hans riittigl~et, tyckes fram&amp; af ett gammalt bröllopabrak, som iinnu sorgfälligt iakttages.
Nar brud och brudguin träda in i kyrkan skynda de sig ifïigt -- ibland t. o. in.
springande påstås det.
-- till koret, t y den, som först, sätter foten på vigselinattan, koiiiiner a t t f5 bestainina h r a r: &gt;skapet skall stå,.
Det a r sorgligt a t t se en gammal härlig, minnesrik bygnail förfalla, inen Iiurii inycket sorgligare and % a r det icke att se ett iidele folk, som spelat en historisk roll ocli soiii gjort det med så, mycket större lieder, som det varit glömdt och opiiaktadt af sina ti-osb~öder, g a så starkt tillbaka?
att upplösningen, undei.g&amp;ng tyckes hota.
Den fred, som införlifvandet iiied Ryssland skänkt landet, har niirnligeii icke bragt det valsigiielse - georgierna ha icke kuiiiiat bara medgangen lika bra, som inotgiirigen.
Detta folk, so111 si a t t säga föddes och dog på valplatsen, tyckes icke förin % att skaffa sig en verksamhet under freden, tyckes icke kunna fatta, a t t ocksa fredlig idrott kan vara förembl för allvarlig, inanlig strafran.
Deras sinnes spänstighet, deras sorglösa, glada iiiod, deras lifsgltidje finna ickc längt e den harda nödvaiidiglieteii att bryta sig emot; georgierna fin ni^ då icke någon bättre afledare för dem iiii nöjen och njutningar, iblaiitl af det biittre slaget, ofta dock oriirdiga.
Georgien har under det sista Iialfra Ei~hiindradet haft en rad rt.f utmärkta lyriska skalder.
Flera af dessa lin uppträdt varnande, straf- fande, nästan förtviflade öfsei den vaiiära, livari deras Yrorika folk nedsjunkit.
Hvad ha de uträttat?
Därom törs framlingeii naturligtvis icke döina, men livar ocli en
kan inse, att så länge arbetet - d. v. s. det pliktmässiga arbetet- anses s % helt och hkllet ovärdigt en man, s&amp; a r ingen väsentlig för- hiittring a t t viinta, livarken i ekonomiskt eller moraliskt afseende.
Det a r kvinnans stora inflytande, soin Hnnu liåller förfallet tillbaka.
Hon .är geiioingåeiide mera sparsam och mindre begifven.
på nöj e11 an mannen; lion ar dessiitoin variiit religiös och håller starkt på fainiljebaiidens helgd.
Däri iii.
det utan tvifvel, som hennes styrka ligger.
Det ä r dock endast den gifta kviiinan, som iitöfvar inflytande och iitujuter aktning och som, åtminstone för .så vidt jag kunnat f å reda diirpå, icke liar ii %gon annan inskräiikiiiag i sin frihet än a t t Iioii icke utan iiiannens samtycke kan öfverskrida Rysslaiids gränser.
Den ogifta gamla flickau däremot har intet anseende.
Hon deltar ej i sällsltapslifvet, nian iiiiinner henne icke ens inför franiinande männi- skor, utan göiriiner iinuan henne, p % sainina sätt soni man gömmer ett ledsamt faniiljeininiie.
För a t t undgå detta fruktade.
öde g&amp; flickorna hvar niindag till kyrkan Didiibd utanför Tiflis.
De Iiöra massan, tända sina vaxljus och göra, runden kring kyrkan, kyssande alla Iielgoiibilderna, inedan de briiinaiide bedja lielgonskaran oin a t t skaffa dein en inan.
Någon verksamhet i det yttre lifvet kiiriner kvinnan ännu iike liar.
Hon delar f~~llkoniligt mannens fördom 1not nybetet.
Tonen ar genoingåelide denna: iii.
man tvungen a t t arbeta, så gör inaii det, me?
inan göminer sitt kors:, för världen, ty nar iilaii visar sig för sina nieclm %iiniskol., forclrar liiisets anseende, a t t inaii ä r sysslolös.
Arbetet för viil&amp;örande andaniål anses dock mycket liedrande.
En vdmande insikt om arbetets nödvaiidigliet och heder och detta ädla, stolta folk skulle afven under cle nya förhållandena kunna.
bli vardigt sitt tasengriga stora iniiine.
AAOZ~ ?Z.
Lararinnor och annonser.
Annonsvaseiidet har, soin vi alla veta, i vår tid nått en oerhörd iitstrackuing; det har utvecklats till en koiist, ja, nära nog till en &gt;skön konst&gt;, inaii tanke blott på de stora handelsfirmoinas artistiskt utförda illustrerade puffar doch varuinarken: ' Det har gått så.långt, a t t: annonsafdelningen i en tidning eller, tidskrift i betanklig grad börjar
inkräkta p % texten, den allvarligare, litterärt anlagda läsaren till förfång, den mer praktiskt begåfvade publiken till hugnad och upp- byggelse, efter hvad vi gärna vilja tro.
Ty vare det l h g t i f r h oss att önska förringa värdet och betydelsen af annonseringen, denna viktiga faktor i vårt affärs- och haiidelslif, en yttring den, som så mycket annat, af vårt århundrades materiella utveckling.
Men annonseringen hiille sig huf rudsakligast inom affärs- och handelsvärldens gebiet l Det finnes oinrkden, där annonssei.ingssystemet, om än ej helt och hållet förkastligt, dock ar mindre på sin plats, och - här öfverga vi utan vidare omsvep t.ill det, hvartill vi vilja kom- nia - vi afse då i främsta rummet hvad till det uppväxande släktets uppfostran och utbildning hörer.
Naturligtvis menas ej här skolornas och de olika uppfostringsanstalternas oundgängliga annonser ocli an- mälningar, lika litet som de s. k. legala annonserna.
Nej, det är.