Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingendera af den förres handlingar är emellertid af den brottsliga natur, som utmärker dea sednares förfarande, och han har följaktligen dermed ej uppenbarat lika hög grad af brottslighet, som den andre.
Men derföre bör lian ej eller lika hårdt bestraffas.
Orsaken dertill, all ett sådant, med rättvisan oförenligt förhållande, kan i gällande lagstiftning ega rum, har Utskottet redan antydt.
Den inskränkta tillämpning, som IVihels-straffol erhöll vid stiftandet af vår straff-lag, gjorde bestämmelser lili förekommande af berörda förhållande mindre nödiga.
Behofvet deraf har äler inträdt genom den utsträckta tillämpning, detta straff numera erhållit.
Derföre har ett med nutidens civilisation ej öfverensstämmande straff bortfallit; och dermed sökte lagstiftaren ock att, i den mån det låter sig göra, kunna lämpa straffet efter brottet och således alt lösa sin uppgift att i sina bud gifva ett uttryck ät rättvisan.
Det är alltså för befordran af delta ändamål, sorn Kongl.
Majit i Nåder föreslagit det stadgande, alt då någon för flera brott är skyldig till frihets-straff pä viss lill, må, vid förening af straffen, tiden för del af dem. som längst är, ej öfverskridas med mera än två år.
Öfriga i del Nådiga förslaget gillia föreskrifter för sammanläggning af straff, då antingen någon pä en gång tilltalas för flera brott, eller flere utslag, hvarigenom någon blifvit ädömd straff, på en gång förekomma tiil verkställighet, äro dels satta i öfverensstämmelse med nyssberörda stadgande, dels ock hufvudsakligen öfverensstämmande med hvad redan gäller och de grundsatser, som uttalas uti den af sednasle Ständer beslutade och sedermera af Kongl. Majit gillade samt till efterrättelse utfar - Lag-Utskottets Bellin hände N:o 54. 7 dadé lag om stöld och rån, hvilken lag, deruti frihets straffet erhållit en utsträckt tillämpning, torde kunna betraktas såsom den egentliga öfvergången frän vårt äldre lill ett nyare system i brotlmåls-Iagstiflningen eller början af den reform, som liden härutinnan påkallar.
Då man emellertid talar om alt någon på en gång varder anklagad för flera brottsliga handlingar, framkallas ovilkorligen den fråga: när böra särskilda handlingar betraktas såsom särskilda förbrytelser?
Gällande lagstiftning angifver i detta hänseende icke någon allmän regel.
1 vissa fall finnas väl stadganden i denna del, såsom då någon begår stöld på olika ställen och tider; men saknaden af föreskrift i öfrigt har verkat lill osäkerhet i lagskipningen.
1 allmänhet har dock här, likasom i mänga andra fall, bristen i lagstiftningen fått ersättas af juris-prudensen; och hvad den antagit synes vara klart uttryckt i 1 § af det Nådiga förslaget.
Uti vår brotlmåls-lagstiftning framstår otvetydigt den grundsats, alt den, som begår (lera brott, skall straffas för hvartdera; men hvarje brottslig handling innefattar dock icke ett brott för sig, eller kan såsom sådant inför lag anses.
Fall kunna nemligen gifvas, då flera brottsliga handlingar, om än till tid och rum alskiljda, mäste betraktas såsom ett enda brott.
Så inträffar, om de utgöra yttringar af samma brottsliga beslut och stå i ett omedelbart sammanhang lill hvarandra.
Den falska myntaren begår visserligen en brottslig handling, hvarje gäng han slår ett falskt mynt, men hans brott eller falska myntningen inbegriper allt hvad han tillverkat.
Han fortsätter blott sin förbrytelse och kan alltså blott dömas såsom för en.
I alla utländska nyare strafflagar är ock denna grundsats uttalad.
Låg-beredningen har äfven hyllat densamma ; och då man vill gifva regier för sammanläggning af de flera straff, hvartill någon på en gång kan göra sig skyldig, är det jemväl nödigt att bestämma, när någon kan för sina handlingar dömas sä sorn han löröfvat flera brott.
Härmed har Utskottet anlydt de väsentligaste punkter, hvarigenom Kongl. Maj:ts
Nådiga förslag företrädesvis lorljenar uppmärksamhet; och som Utskottet lika ledes funnit hvad förslaget i öfrigt innehåller ändamålsenligt, ledande till reda och säkerhet i lagens tillämpning och innefattande bestämmelser, hvilka för närvarande ej finnas med full tydlighet och fullständighet uttryckta, får Utskottet vördsamt tillstyrka, det molte Rikets Stunder bifalla Rong!.
Majlis ifrågastullda Nådiga Proposition.
Slockholm den 19 Maj 1857.
Lag-Ulskottets Betänkande.
J)'s 55.
1 M 35.
Anis. till Exp.-Utsk. d. 22 Maj 18S7, kl. 12 m.
Majds nådiga proposition om antagande af en författning angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum.
Samtliga Riks-stånden hafva till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat Kongl.
Maj:ts i berörde ämne i Nåder aflåtna proposition, hvilken lyder sålunda: «I samma mån brottmåls—lagstiftningens förbättrande fortgår uti den såsom ändamålsenlig numera allmänt erkända rigtning, att de tillförene brukliga kropps- och skam-straffen utbytas mot frihetsstraff, hvilka icke allenast böra vara tillräckligt allvarliga för att afskräcka från brott, utan derjemte skola afse den brottsliges förbättring eller åtminstone hans räddning undan den ytterligare förhärdelse och försämring i moraliskt hänseende, som erfarenheten visat vara en oundviklig följd af fångars gemenskap med hvarandra under strafftiden, i samma mån framstår ock behofvet att genom lag ordna sättet för frihetsstraffens verkställighet.
Ehuru en fullständig lagstiftning i detta ämne, omfattande alla frihetsstraff, icke torde böra ifrågakomma, innan reformen af sjelfva brottmålslagen hunnit så långt genomföras, alt derigenom blifvit bestämdt, om eller hvilka bland de flere olika slags fängelsestraff, som i nu gällande lag finnas upptagne, skola för framtiden såsom särskilda straff— arter bibehållas, samt straff-inrättningarne kunnat derefter lämpas, har Kongl. Maj:t likväl, sedan de nya efter cellsystemet byggda länsfängelserna kommit så nära sin fullbordan öfver hela riket, att de, tillika med åtskilliga andra efter samma system Uppförda nya kronohäkten, lemna utrymme för en mera allmän tillämpning af det så kallade ensamhetsfängelset, funnit angeläget att genom särskild lag bestämma, ej mindre i huru vidsträckt mån så beskaflädt fängelse må vid ådömd bestraffnings verkställighet användas och i hvad förhållande det bör anses stå till de frihetsstraff, som i gemensamhets-fängelser undergås, än äfven om sättet för ensamhetsfängelsels Bill. lill R.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 1 2 Lag-Utslcottels Betänkande M 3S. verkställande i öfrigt och den behandling fångarne derunder skola vara underkastade.
Härvid synes väl, med afseende å den fördelaktiga verkan, till ernående af straffets dubbla ändamål, som ensamhets-fängelset redan visat sig medföra, någon tvekan icke böra uppstå om dess begagnande i så vidsträckt omfattning, som lämpligen kan ske; men möjligheten af dess tillämpning på alla straffångar betingas å ena sidan af utrymmet i straff-anstalterna och å den andra af fångarnes förmåga att utan äfventyr för både själs- och kroppskrafter på längre tid uthärda straffet, hvilket åter måste vara i väsendtlig mån beroende af den strängare eller lindrigare behandling, de i öfrigt äro underkastade.
Då brottmåls-lagen i sina straffbestämmelser skiljer emellan svårare och lindrigare arter af frihetsstraff, är ock nödigt att vid straffens verkställande brotts— lingarnes behandling derefter lämpas.
Ett ådömdt straff af den beskaffenhet, att frihetens förlust för en viss tid är det enda eller hufvudsakligaste, som med straffet åsyftas, berättigar fången att under strafftiden blifva behandlad vida mildare, än de fångar, som gjort sig skyldige till någon af de svårare straff-arter, deri såsom en väsendtlig del af bestraffningen ingår arbetstvång i lörening med alla de försakelser och umbäranden för öfrigt, som den brottslige måste vidkännas, för att straffet, såsom i lagen svårare ansedt, jemväl i verklighelen må blifva strängare och mera afskräckande.
I det förslag, som nu för Rikets Ständer framlägges, har derföre skilnad blifvit gjord emellan svårare och lindrigare ensamhetsfängelse.
Det förra, som är afsedt att endast begagnas å sådana gröfre brottslingar, som Blifvit dömda till straffarbete eller till det deremot svarande, i våra äldre lagar upptagna, straffet af arbete å fästning eller tukthus, gör fången underkastad hela den stränghet i behandling, som cellsystemet erfordrar, men påkallar äfven, till följd af denna stränghet, å lagstiftnin gens sida den försigtighet att icke i tillämpningen utsträckas utöfver hvad mensklighet bjuder och med säkerhet kan antagas stå tillsammans med fångens förmåga alt uthärda straffet.
Af sådan anledning har ock blifvit föreslaget, att ensamhetsfängelse af den nu nämnda svårare arlen icke må, åtminstone för närvarande, tilllämpas då den ådömda strafftiden öfverskjuter två år, och såsom grund för denna tidsbestämmelse har tagits i betraktande så väl det påräkneliga utrymmet i straffanstalterna under den närmaste framtiden, som äfven hvad den hittills vunna erfarenheten gifvit vid handen, angående den tid, hvarunder fångar i allmänhet kunna anses, utan alt skadas till sin helsa, undergå ett svårare ensamhetsfängelse eller cellstraffet i dess egentliga mening.
Isynnerhet torde någon fara i sednare hänseendet icke vara af den sålunda bestämda tiden att befara, då den afkortning på straffet, som förslaget derjemte innehåller, tages i beräkning, Cellstraffet, med den här afsedda strängheten utfördt, måste nemligen, när fråga icke är om en blott kortare strafftid, för de fleste fångar betraktas såsom innebärande en skärpning i bestraffningen, hvilken skulle leda lill orättvisa och rubba sjelfva straffsystemets sam - Lag-UtshoUels Betänkande JV? 53. manhang, om olikheten i straffsättet icke utjemnades genom en motsvarande afkortning på det ådömda straffet.
En sådan afkortning har derföre ansetts behöflig, äfvensom det, efter jemförelse af hvad Lagberedningen tillförene föreslagit och i åtskilliga andra länder blifvit antaget, befunnits lämpligast att bestämma afdraget till en fjerdedel af den strafftid, som öfverstiger tre månader; hvaraf ock bl ifver en följd, att intet svårare ensamhetsfängelse skulle komma att räcka längre än högst något öfver aderton månader, der ej Kongl. Majit funnit skäligt att af nåd förvandla ett annat ådömdt straff till fängelse i cell.
Hvad nu blifvit sagdt om det svårare ensamhetsfängelset och nödvändigheten att endast med vissa inskränkningar tillämpa detsamma, synes deremot icke vara lika gällande i fråga om den lindrigare arten deraf, som enligt förslaget blifvit af sedd att användas å sådana förbrytare, som gjort sig skyldiga till ett mindre strängt fängelsestraff, ehvad det för öfrigt blifvit dem ådömdt såsom urbota bestraffning eller såsom förvandlingsstraff.
Om än, med afseende å fängelsernas inrättning och utrymmet derstädes, föreskriften om hvarje sådan fånges förvarande i särskildt rum merändels ej kan verkställas annorlunda, än att dertill begagnas de för det svårare ensamhetsfängelset egentligen ämnade cellerna, så innebiir dock, med den större frihet inom fängelset, som är dessa fångar medgifven, i anseende til! sysselsättning, beqvämlighet och rättigheteu att emottaga besök, ett så beskaftadt ensamhets-fängelse i sjelfva verket ingenting annat än fångens afskilja tid e, på sätt förslaget äfven uttrycker, från gemenskapen med andra brottslingar; och då ett sådant afskiljande åtminstone för de flesta fångar af ifrågavarande slag måste anses snarare som en förmån än en skärpning i straffet, kan någon afkortning deraf lika litet vara af nöden, som man under sådana förhållanden af farhåga för en menlig verkan af straffsättet på fångens helsa beböfver inskränka dess tillämpning inom någon viss tid.
I öfverensstämmelse med dessa af Kongl.
Majit godkända grunder, vill Kongl. Majit alltså, efter att i ämnet hafva hört Högsta
Domstolen och med bifogande af de såväl i Stats-Rådet, som i Högsta
Domstolen förda protokoll, föreslå Rikets Ständer antagande af följande författning, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum: § *•
Den, som till straffarbete på två år eller kortare tid dömd är, skall, der så ske kan, under strafftiden hållas i enrum eller så kallad cell. § 2.
Straffarbete, sorn endast omfattar en tid af högst tre månader, skall oafkortadt verkställas utan afseende derpå, att den dömda under tiden hålles i enrum. Lag-Utskotlels Betänkande Jtä 3S.
Är sådant arbete för längre tid ådömdt, varde, då detsamma, jemlikt I §, verkställes i enrum, från den del af ådömda strafftiden, som öfverskjuter tre månader, en fjerdedel afdragen.
Uppkommer i sådant afdrag brutet månadstal; varde fjerdedels månad tili sju dagar räknad.
« Under strafftiden skall fången sysselsättas med det arbete, hvarpå tillgång kan finnas.
Ej må han förskaffa sig eller emottaga underhåll, beklädnad eller annat utöfver livad honom vid straff-inrättningen bestås.
Är någon, enligt I §, till fullgörande af ådömdt straffarbete i enrum insatt, och varder han, innan det straff fullbordadt är, för annat brott, begånget före eller efter bestraffningens början, dömd lill ytterligare straffarbete under tid, som, sammanlagd med den förut ådömda, ej öfversliger två år; varde jemväl sednare straffet i enrum verkställdt, under iakttagande af enahanda afdrag å strafftiden, som skulle hafva egt rum om båda straffen varit samtidigt ådömda.
Öfverskjuter den sammanlagda strafftiden två år, då skall fången, innan han i annat fängelse insattes, i enrum utsitta den tid, som mot det först ådömda straffet svarar. § -*•
Hvad här ofvan angående straffarbete sagdi är, vare ock tillämpligt, då tiågbn är till arbete å fästning eller tukthus dömd.
Förordnar Konungen, alt någon, i stället för annat ådömdt straff, må under viss tid undergå fängelse i cell; galle ock i afseende å sådan fånge hvad i 2 <§ 2 mom. föreskrifvet är, der ej Konungen annorlunda bestämmer. § 5.
Fängelse å fästning eller tukthus utan arbete, äfvensom enkelt fängelse med eller utan arbete skall ock, ehvad straffet blifvit omedelbart för brott eller såsom förvandlingsstraff, i stället för ådömda böter, ålagdt, på sådant sätt verkställas, att fången, så vidt ske kan, förvaras i särskildt rum, skiljd från andra fångar. § 6.
I fall, sorn i 5 § sägs, njute fången ej afdrag i den ådömda fängelsetiden.
Vill o.ch kan han förskaffa sig bättre underhall eller större beqvämlighet än i fän - Lag-Utskottets Betänkande JW 55. 5 golset allmänneligen bestås; vare det tillåtet, så vidt ordningen eller säkerheten inom fängelset derigenom ej störes.
Fångens maka, föräldrar, barn eller syskon må honom i fängelset besöka; likväl skall anmälan derom förut ske hos fängelsets styresman, som eger att för besöken bestämma lämplig lid samt, der han så nödigt aktar, förordna att under besöken någon af fångbetjeningen bör vara tillstädes.
Af andra än nu nämnde personer och dem som i 2 § 2 mom. omförmälas, eger fången ej utan tillstånd emottaga besök.
Ej heller må han utan lof af fän gelsets styresman emottaga eller afsända bref; dock att, der brefvet rörer enskilda angelägenheter, sådant lof ej vägras må, så framt brefvet ej finnes innehålla något, hvaraf ordningen eller säkerheten inom fängelset kan äfventyras.
Fånge, som ej till arbete dömd är, vare berättigad att med Ijenligt arbete sig sysselsätta, om han sjelf sådant sig förskaffar; egande dock fängelsets styresman tillse, att denna räll ej till brottsliga företag missbrukas. § 7.
1 fråga om hvad ytterligare i afseende å ensamhetsfångars vård, arbete och behandling skall iakttagas, samt hvad i öfrigt lill ordning vid ensamhetsfängelse och tillsyn derå hörer, galle hvad derom redan är eller framdeles kan blifva löreskrilvet.’
Derjemte har Utskottet undfått del af Statsrådets och Högsta
Domstolens i ämnet hållna protokoll; och då den grundsats, hvarpå del Nådiga förslaget är bygd t: att cellfängelset företrädesvis bör vid verkställighet af frihetsstraffet, under den tid, hvarom nu är fråga, användas, redan blifvit godkänd af Rikets Ständer, som för ändamålet ock anvisat nödiga tillgångar för cellfängelsers uppförande till den utsträckning, att, efter de upplysningar Utskottet inhemtat, något hinder numera icke lärer, under vanliga förhållanden, inöla för grundsatsens tillämpning i allmänhet; — då den erfarenhet man här vunnit angående omlörmäldc bestraffningssätt, tillfyllest bekräftat dess ändamålsenlighet eller företräde framför våra äldre frihetsstraff; då tidpunkten desto hellre måste anses vara inne att i lagstiftningen förverkliga grundsatsen, sorn frihetsstraffet allt mer och mer vunnit och kommer att vinna en utsträckt tillämpning; da de allmänna drag, som karakterisera straffen, böra af lagen uppfattas; och då Kongl. Majlis nådiga förslag synes angifva hvad sorn hulvudsak1 igen bör utmärka cellfängelsets serskilda nyanseringar, och följaktligen tillhör lagstiftningen, får Utskottet vördsamt tillstyrka alt Kongl. Majlis ifrågavarande Nådiga Proposition mätte af Rikets Ständer bifallas.
Stockholm den 22 Maj 1857. 6 Lag-Utskottets Betänkande JYi 55.
Reservationer af Herr Grefve Sparre, Erik: »Under erkännande af det i (lera afseenden förtjenstfull hos ifrågavarande förslag bar jag inom Utskottet ansett detsamma i två punkter böra förändras.
Bland ensamhets-fängelsets företräden framför gemensamhets-fängelsels för tjenar det icke minst uppmärksamhet att, till följd af den skärpning i straffet en samheten medför, strafftiden kan i icke ringa mån förkortas.
Oberäknadt den besparing för Stats-verket, som blir en följd af en kortare strafftid, nedsätter denna i mindre mån hans fysiska krafter och gör honom såle des mindre ömtålig vid utträdande ur häkte.
Men, hvad sorn isynnerhet bör tagas i betraktande, lian kan , genom det större lidande han underkastas, inom kortare tid anses hafva försonat sitt brott och såle des förr återgifvas åt friheten.
En familjfader eller moder, genom hvars insättande i häkte de värnlösa barnen blifva utan stöd, husets små tillgångar snart uttömmas och familjebanden upplösas, kan såmedelst snarare återgifvas åt dem för hvilka hans eller hennes närvaro är så nödvändig.
Det är således med största skäl man i alla län-r der till tiden betydligt nedsatt alla de frihets-stråff, som verkställas i cell.
I den sednaste fängelselagen för Belgien bestämmes också lör de lägre frihets-straffen, då de verkställas i cell, icke allenast afkortning i tiden, utan ep vida större afkortning, än för de svårare.
Genom det ifrågavarande förslaget deremot stadgas väl i 2 § nedsättning för det svårare straff, som betecknas med straff-arbete; men icke för det ringare straff, som i 5 <§ omförmäles och benämnes »fängelse»; hvarjemte dessa sednare straff till obegränsad tid skola verkställas i cell. 1 detta afseende har jag således tillstyrkt ändring af förslaget.
Min andra anmärkning afser fångarnes sysselsättning.
Just i den omständighet, att straffet verkställes i cell och att, på sätt i motiverna till Kongl. Maj:ts proposition omförmäles, »dertill måste begagnas de för det svårare ensamhets-fängelset egentligen ämnade cellerna», ligger förklaringsgrunden till det allmänt öfverklagade förhållande, att man i ensamhets-fängelset svårligen kan införa gradationer i fråga om straffets intensitet, utan måste åtnöja sig med den gradation, som straf fets långvarighet medför.
Det var också detta, som föranledde
Lag-beredningen alt blott föreslå en art af frihets-straff, som benämndes fängelse.
Utan att nu vilja tillstyrka detta, kan jag likväl icke undgå alt uttala den öfvertygelse, att »den större frihet, i anseende till sysselsättning, beqvämlighet och rättighet att emottaga besök,» som enligt motiverna till förslaget skall medgifvas de förbrytare, hvilka äro dömde till det mildare straffet »fängelse», skall i de flesta fall blifva utan vigt.
För en och annan förbrytare af bättre vilkor, hvilken, just på Lag-Utskottets Betänkande Jtä 55, 1 grund af den större upplysning bos honom bör förutsättas, är mindre förtjent af undseende, kan det visserligen blifva kärkommet att få åtnjuta dessa förmåner; men den fattige, från hem och anförvandter skiljde fången, hvad beqvämlighet skall han bereda sig?
hvilka besök emottaga?
hvad arbete eller sysselsättning förskaffa sig?
Lagen innehåller icke ens en anvisning för styrelsen att söka bereda honom arbete, då deremot styrelserne vid fängelset i 2 § torde finna ett åliggande att åt den svårare förbrytaren, straff-arbetsfången, bereda arbete.
Nu har likväl erfarenheten tillräckligt ådagalagt hvad som också af sig sjelf är uppenbart, att det enda sätt att öka eller minska intensiteten af ensamhets-fängelset är att åt fången gifva eller beröfva honom arbete.
Följaktligen borde den gröfre förbrytaren, straff-arbetsfången, underkastas denna aggravation, men icke fängelse-fången, hvilket åter blir fallet, då, enligt 6 §, fängelsets styresman icke ens uppmanas alt försöka bereda tillgång på arbete.
Jag har icke förbisett hvarken svårigheten för styresmännen alt skaffa arbete, eller den omständighet att i deras instruktion dem är ålagdt att söka bereda arbete åt fångarne.
Men om, hvilket synes mig ovisst, de kunna anskaffa arbete åt straffarbets—fångarne, som otvifvelaktig! blifva till antalet flere, så kunna de säkerligen bereda arbete äfven åt de färre.
Skall åter en lag utfärdas angående fängelsestraffets verkställighet, så bör en för ensamhets-fängelse så vigtig fråga, som den om arbetet, icke utelemnas och blifva föremål för instruktionen för styresmännen.
Tilläfventyrs skola desse genom lagstadgandet anse sig befriade från förbindelsen att söka skaffa arbete åt fängelsefångarne. af Herr Friherre Wrede, Casimir, Herr Uppling och Riksdags-fullmäktigen Johan Johansson frän Orebro län, med förklarande att de instämma uti Herr Grefve Sparres reservation. af Riksdags-fullmäktige Eric Ersson från Gefleborgs Län och Johan Lekberg från Nerike.
Härjemte skulle, på begäran, anmärkas, att Herr Adlercreutz icke deltagit i ärendets afgörande. 8 Lag-Ulskollets Betänkande få 36.
m 36.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 22 Maj 18S7, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om npphäfvande af Kongl. Brefvet den 17 Oktober 1778 angående barnamord.
Berörda, till I.ag-Utskottet remitterade motioner hafva blifvit väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Tham, C. W., och inom Högvördiga Preste-ståndet af Herr Prosten Melander, med hvilken flere af Ståndets Ledamöter sig förenat.
Då emellertid den förstnämnde yrkat, att omförrnäldta Nådiga Bref helt och hållet måtte till all verkan upphäfvas, har Herr Prosten Melander åter ansett denna åtgärd ej böra sträckas lill stadganderna i författningens 3 och ,4 morn., under hemställan likväl, om icke dessa stadganden, hvilka förbjuda att vid dop göra skillnad emellan äkta och oäkta barn samt att uti lysning till äktenskap eller andra offentliga handlingar utmärka häfdad qvinna såsom mindre ärlig, böra införas på lämpliga ställen i kyrkolagen.
I sjelfva saken öfverensstämma dock motionärerne, hvilka till stöd för sina yrkanden anfört: att ifrågaställa författning ingalunda uppfyllt dermed afsedda ändamål, att från vanära förskona den qvinna, som framfödt oäkta barn, och dymedelst förekomma barnamord, enär erfarenheten hade visat, att barnamorden stigit i antal efter författningens tillkomst; att vanäran dessutom icke läge i det straff, som ett brott medför, eller brottets uppenbarande, utan i sjelfva brottet, hvilket sällan kunde döljas för verlden, och aldrig för samvetet; alt författningen gynnat sedeslöshetcn, hvilket ock haft dess tilltagande till följd; att den vore onaturlig och grym, då den liksom uppmanade moder att förneka sitt barn samt närde i stället att förekomma falsk blygsel; att den i flera hänseenden stöde i uppenbar strid med gällande lagar; och slutligen att den öppnade ett fritt fält för de onaturligaste förbindelser, såsom för blodskam samt äktenskap och lägersmål i andra förbudoa leder.
Hvad sålunda blifvit anfördt åberopades ock hufvudsakligen vid sislförflutna Riksmöte tag-Olskollcls Betänkande J\° 56.
9 Riksmöte lill stöd för då jemväl väckt förslag om oftanämnde författnings upphäfvande.
Dåvarande Lag-Utskott yttrade likväl i anledning deraf: »Om ifrågaställa författning verkligen haft de följder och medfört de olägenheter, som motionären sålunda uppgifvit, medger äfven Utskottet, all skäl saknas för dess bibehållande; men derom äro likväl ej några tillfyllestgörande bevis förebragta.
Att författningen varit dikterad af mensklighet, ligger klätt för hvar och en, som deråt egnar en närmare uppmärksamhet.