Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru blodshämnden härmed enligt det rådande föreställningssättet egentligen var uppfyld, så måtte Krächoj ännu hafva fruktat en vidare förföljelse af sin oförsonlige fiende, ty under natten släpper han sig med remmar ned från sin höga, mot hafvet nästan tvärbranta tillflyktsort, bestiger en båt, som väntar honom vid klippans fot, och styr, för att vilseleda sin förföljare, i början mot öster, men vänder sig natten derpå mot vester, uppnår ön Schalaurow och förskansar sig der i en jordhydda, hvars qvarlefvor vi (Wrangels expedition) ännu hafva sett.
Här samlade sig efter hand alla hans stamförvandter omkring honom, och med dem flydde han på 15 bajdarer till det land, hvars berg tschuktscherna försäkra sig kunna vid klart solsken se ifrån Kap Jakan.
Under den derpå följande vintern försvann ännu en med Krächoj beslägtad tschuktsch med sina anhöriga och renar, och man förmodar, att äfven denne dragit till landet på andra sidan hafvet.
Härmed stämmer äfven en annan sägen, hvilken invånarne på Koljutschin-ön meddelade oss.
Der berättade nämligen en gubbe för mig (Wrangel), att under hans farfars lifstid en bajdar med sju tschuktscher, deribland en qvinna; vägat sig för långt ut i hafvet.
Sedan de länge drifvits hit och dit af vinden, strandade de vid ett för dem obekant land, hvars invånare föreföllo sjelfva tschuktscherna råa och djuriska.
De skeppsbrutna männen blefvo alla mördade.
Endast qvinnan blef skonad, ganska väl behandlad samt kringförd i hela landet och förevisad för infödingarne såsom något sällsynt och märkvärdigt.
Så kom hon till sist ända till kargauterna, ett på den amerikanska kusten vid Beringssund boende folk, hvarifrån hon fann medel att undkomma till de sina.
Denna qvinna berättade för sina landsmän mycket om sina resor och öden; bland annat påstod hon sig äfven hafva varit i ett stort land, som låg norr om ön Koljutschin, sträckte sig långt mot vester och sannolikt sammanhängde med Amerika.
Detta land skulle vara bebodt af åtskilliga folkslag; de i vester lefvande skulle i allt likna tschuktscherna, men de i öster boende vara så vilda och djuriska, att de knappt förtjente att kallas menniskor.
Hela berättelsen är så väl af qvinnan sjelf som äfven af de efterkommande sagesmännen späckad med så många osannolika äfventyr, att den knappt skulle förtjena någon uppmärksamhet, så framt den icke vore anmärkningsvärd genom öfverensstämmelsen med Krächojs historia.»254
När Wrangel skref detta, trodde han ej på tillvaron af det land, som vid 177° östlig längd och 71° n. bredd finnes utsatt på hans karta, och som, sedermera å nyo upptäckt af engelsmannen Kellett, efter ordstäfvet »lucus a non lucendo» erhållit namnet Wrangels land.
Numera vet man, att det land, som i sagorna omtalas, verkligen förefinnes, och mycket talar till och med derför, att det sträcker sig ända bort till archipelagen vid Amerikas nordkust.
På detta sätt belyst bör tschuktschergummans berättelse utgöra en god fingervisning för framtida forskningsfärder i hafvet norr om
Beringssund och en vigtig insats vid bedömande af de öden, som träffat den amerikanska expeditionen med Jeannette255, om hvilken man, då detta skrifves, ännu saknar underrättelse.
Mellan oss och invånarne i den nuvarande tschuktscherbyn vid Irkaipij uppstod snart ett mycket vänligt förhållande.
En något fetlagd, välväxt, reslig och vacker man vid namn Tschepurin togo vi i början för byns höfding.
Han undfägnades derför flere gånger i gunrummet, hvarvid små skänker gåfvos för befästande af vänskapen.
Tschepurin var tydligen svag för artighet och granlåt och kunde nu genom den med oss idkade byteshandeln och de skänker han erhöll tillfredsställa sin prålsjuka i en grad, som han förut sannolikt aldrig drömt om.
Då han under de sista dagarne gjorde besök på Vega, var han klädd i en utanpå päsken dragen röd ylleskjorta, och från hvartdera örat nedhängde en förgyld urkedja, vid hvars nedre ända ett genomborradt tioörestycke var fästadt.
Redan vid vår ditkomst var han för öfrigt bättre klädd än de andra, hans tält var rymligare och försedt med tvenne sofställen, ett för hvardera af hans hustrur.
Men allt detta oaktadt funno vi snart, att vi begått ett misstag, då vi, i tanke att ett samhälle icke kunde lefva utan öfverhet, tilldelat honom en så upphöjd ställning.
Här liksom i alla tsckuktscherbyar, hvilka vi sedermera besökte, var absolut anarki rådande.
Likväl herskade den största endrägt i det lilla hufvudlösa samhället.
Barn, friska, frodiga, af invånarne ömt omhuldade, funnos i mängd.
Ett godt ord till dem var tillräckligt att bereda ett vänligt mottagande i tältet.
Qvinnorna behandlades som männens jemlikar, och hustrun rådfrågades alltid af mannen, då ett vigtigare byte skulle uppgöras; mången gång kom detta till stånd först sedan rådgifverskan blifvit mutad med en halsduk eller en brokig näsduk.
De saker, som mannen tillbytt sig, lemnades äfven genast i hustruns vård.
Ett af barnen hade om halsen ett perlband med ett derpå hängande kinesiskt mynt med ett fyrkantigt hål i midten; ett annat bar ett genomborradt amerikanskt centstycke.
Ingen kände ett ord ryska, men äfven här kunde en yngling räkna till 10 på engelska.
Likaledes kände de ordet »ship».
I alla tälten sågos renmagar med sitt innanmäte, eller säckar fullproppade med annat grönfoder.
Flere gånger bjöd man oss till gengäld för de sockerbitar och tobaksnypor, som vi utdelade, skrynkliga rotknölar något större än en hasselnöt, hvilka smakade mycket bra, snarlikt färska nötter.
En under vår dervaro bland isen med garn fångad säl styckades i tältet af qvinnorna.
De voro härvid omgifna af en mängd barnungar, som då och då hugnades med blodiga köttremsor.
Styckningsarbetet utförde de unga tärnorna con amore, smått koketterande med sina nedblodade armar och ansigten.
Den i trakten rådande bergarten utgöres hufvudsakligast af gabbro, som inåt landet bildar flere fristående, 100 till 150 meter höga, svarta, platåformiga berg, mellan hvilka en jemn, gräsbevuxen men skoglös slättmark utbreder sig.
Denna hvilar förmodligen på sedimentära lager.
På vestra sidan af Irkaipij ser man nämligen den plutoniska bergarten vara underlagrad af en svart skiffer med spår till försteningar, för det mesta otydliga växtaftryck, förmodligen tillhörande permo-carbon-formationen.
Orolig öfver det långa dröjsmålet härstädes, gjorde jag, för att från en större höjd få en fullständigare öfversigt af isens läge än den, som genom rekognoscering från båt var möjlig, en utflygt till ett i granskapet af ankarplatsen beläget berg, som enligt barometermätning var 129 meter högt.
Berget kallades af tschuktscherna Hammong- Ommang.
Härifrån hade man en vidsträckt utsigt öfver det utanför liggande hafvet.
Detta var öfverallt betäckt med tätt packad drifis.
Endast närmast land sågs en öppen vattenränna, som dock mångenstädes var på ett betänkligt sätt afbruten af isband.
Den plutoniska stenarten, af hvilken berget bildades, var nästan öfverallt genom frostens inverkan sönderbruten i kantiga stenblock, så att bergets yta blifvit förvandlad till ett ofantligt stenrös.
Stenarne voro på vindsidan betäckta med en genomskinlig, glaslik, lätt affallande isskorpa, hvilken betydligt försvårade klättringen.
Bildningen af en sådan isskorpa har jag förut iakttagit på Spetsbergens nordligaste bergstoppar.256
Den beror helt säkert på nederbörd af öfverkyld vattendimma, d.v.s. af vattendimma hvars droppar blifvit afkylda betydligt under fryspunkten, utan att de förvandlats till is, hvilket först inträffar, då de efter nedfallandet komma i beröring med annan is eller snö eller med något kantigt hårdt föremål.
Det är en dylik dimma, som förorsakar riggens nedisning på fartyg, en för sjöfararen mycket obehaglig företeelse, hvilken vi fingo erfara under de följande dagarne, då Vegas tackling bekläddes med så stora istappar och så tjocka lager af is, att olyckshändelse lätt kunnat uppkomma vid isens nedfallande på däcket.257
Draggningarna lemnade här åt dr Kjellman några alger och åt dr Stuxberg massor af en cumacé, Diastylis Rathkei (Kr.), af Acanthostephia Malmgreni (Goës) och Liparis gelatinosus (Pallas), men föga annat.
Irkaipijs brant stupande nordsida hade en skarf-art i så stora massor slagit sig ned, att klippan der kunde kallas ett verkligt fogelfjell.
En mängd sälar syntes bland isen och jemte skarfven några få andra foglar, hufvudsakligast simsnäppor.
Fisk fans nu endast i ytterst ringa mängd.
Äfven sommarfisket tycktes här ej vara synnerligen rikligt, att döma deraf att tschuktscherna ej insamlat några fiskförråd för vintern.
Dock utbjöd man åt oss en eller annan lax af obetydlig storlek.
Alg från Irkapij.
Laminaria solidungula J. G.
Ännu den 18 sept.258 var isens läge alldeles oförändradt.
För den händelse öfvervintring skulle undvikas, var det dock ej rådligt att dröja längre.
Det hade dessutom från bergstoppen, som jag föregående dagen besökt, visat sig, att en vattenränna, endast på ett par ställen afbruten af is, fortfarande fans längs kusten.
Ankaret lyftades derför, och Vega ångade vidare, men på ett djup af endast 6 till 8 meter.
Då Vega ligger 4,8 till 5 meter djupt, hade vi således endast obetydligt vatten under kölen, och det bland is i ett alldeles okändt farvatten.
Ungefär 20 kilometer från ankarplatsen mötte vi ett isband, genom hvilket vi kunde framtränga endast med stor svårighet och tack vare de väldiga stötar, som Vegas starka bog förmådde uthärda.
Derpå fortsattes färden, ofta på ännu grundare vatten än förut, ända tills fartyget kl. 8 e. m. törnade mot en grundisfot.
Vattnet var i fallande, och vi kunde derför först följande morgon komma loss, sedan en betydlig del af grundisen, på hvars fot
Vega hakat sig upp, blifvit borthuggen med yxor och isbillar.
Några försök att spränga isen med krut misslyckades.
För detta ändamål är dynamit vida verksammare, och detta sprängämne borde derför alltid medföras på färder, der det gäller att genombryta isband.
Skarf från Irkaipij.
Graculus bicristatus (Pallas).
Den 19 fortsatte
Vega sin färd på samma sätt som förut, i smult och för det mesta grundt vatten nära kusten, mellan höga grundisstycken, hvilka ofta hade de mest pittoreska former.
Senare på dagen mötte vi åter mycket låg, i floder eller instängda hafsvikar bildad is och kommo i föga salt vatten med en temperatur öfver 0°.
Sedan vi om natten varit förtöjda vid en större grundis, fortsattes färden den 20 sept. nästan uteslutande mellan låg, smutsig is, som icke varit mycket hopskrufvad under föregående vinter.
Denna is låg mindre djupt än den blåa grundisen och kunde derför drifva närmare kusten, en stor olägenhet för vårt djupgående fartyg.
Snart nog kommo vi äfven till ett ställe, der isen var packad så tätt till land, att en endast 3½ till 4½ meter djup isfri ränna återstod närmast stranden.
Vi nödgades derför efter några timmars seglats åter lägga bi vid en grundis för att invänta gynsammare förhållanden.
Vinden hade nu från V gått till N och NV.
Temperaturen blef detta oaktadt mildare och väderleken regnig, ett tecken att stora isfria vattensträckor funnos norr och nordvest om oss.
Under natten mot den 21 regnade det starkt med NNV-vind och en temperatur af +2°.
Ett försök gjordes denna dag att längre ut finna något ställe, der det mot land pressade drifisbandet kunde genombrytas, men detta lyckades icke, kanske till följd af den ytterst starka dimma, som var rådande.
Isstycken från kusten af Tschuktscher-halfön.
Efter teckning af O. Nordqvist.
Draggningarna lemnade här föga utbyte, troligen emedan djurlifvet på så grundt vatten som det, der vi voro förtöjda, förstöres af de grundisar, som här större delen af året drifva af och an.
Utflygterna på den närbelägna kusten gåfvo deremot, oaktadt den sena årstiden, åt Vegas botanister värderika upplysningar om traktens flora.
Den 22 gjorde jag med kapten Palander en utflygt i ångslupen för att anställa lodningar öster ut.
Det lyckades snart att upptäcka en tillräckligt djup, ej allt för isfyld ränna, och den 23 kunde Vega derför åter fortsätta sin färd bland mycket tät drifis, ofta så nära land, att hon endast hade ¼ meter vatten under sin köl.
Det gick dock framåt, om ock långsamt.
Landet bildade här en gräsrik, ännu snöfri slätt, som höjde sig inåt till långsamt sluttande berg eller jordhöjder.
Stranden var beströdd med ej obetydligt drifved, och här och der sågos lemningar efter gamla boningsplatser.
Om aftonen den 23 september lade vi till vid en grundis i en temligen stor öppning af isfältet.
Denna öppning slöt sig under natten, så att vi den 24 och 25 förmådde flytta oss endast helt obetydligt, men den 26 kunde färden åter fortsättas, i början med svårighet, men sedermera i temligen öppet vatten till den udde, som på kartorna kallas Kap Onman.
Äfven infödingarne, som här kommo om bord, betecknade stället med detta namn.
Den is, vi denna dag mötte, var gröfre än förut samt blåhvit, ej smutsig.
Den var således bildad längre ut i hafvet.
Den 27 fortsattes färden i någorlunda isfritt vatten till Koljutschin-bay.
Ingen större flod utfaller i bottnen af denna stora fjord, hvilken är den enda på Asiens nordkust, som genom sin långa smala form, genom de omgifvande strändernas gestalt och fjordens tudelning i bottnen, erinrar om de af glacierer utgräfda fjordarne på Spetsbergen.
Vikens mynning var full med tätt tillpackad drifis, som hopat sig kring den här belägna, af en mängd tschuktschiska familjer bebodda ön.
För att undvika denna is gjorde Vega en betydlig bugt uppför fjorden.
Vädret var stilla och vackert, men ny is bildade sig emellan den gamla drifisen öfverallt, der denna låg tätt sammanhopad.
Bland isen svärmade småsäl i hundratal, nyfiket följande fartygets kölvatten.
Foglar sågos deremot endast i ringa antal.
Tydligen hade de flesta redan flyttat bort till sydligare haf.
Kl. 4 t.
45 m. e. m. förtöjdes fartyget vid en isflak nära fjordens östra strand.
Man kunde derifrån se, att isen vid den udde, som i öster begränsade fjordmynningen, låg så nära land, att det var fara värdt, att det isfria farvattnet närmast stranden ej var djupt nog för Vega.
Hovgaard utsändes derför med ångslupen för att anställa lodningar.
Han återkom med det besked, att farvattnet utanför udden var tillräckligt djupt.
Samtidigt gjorde jag, jemte några af naturforskarne, en utflygt i land.
Härunder utsändes fångstmannen Johnsen till toppen af den höjdsträckning, som upptog uddens inre, för att derifrån få en öfversigt af isförhållandena längre mot öster.
Äfven Johnsen återkom med det lugnande besked, att en ganska bred öppen vattenränna sträckte sig bortom udden längs kusten mot sydost.
Sjelf ströfvade jag jemte mina kamrater omkring på strandsluttningarna för att, så vidt det inbrytande mörkret det medgaf, undersöka deras naturförhållanden.
När Johnsen kom ned, berättade han, att man från kullens krön kunde höra stoj och buller samt se eldar från en tältplats å andra sidan om udden.
Han förmodade, att infödingarne der firade någon fest.
Jag hade stor lust att gå dit ned för att, såsom jag trodde, »taga afsked af tschuktscherna», ty fullt förvissad var jag, att vi någon af de följande dagarne skulle segla in i Stilla oceanen.
Men dels var det redan sent på aftonen och mörkt, dels voro vi ännu ej tillräckligt bekanta med tschuktschernas lynne för att, utan någon allvarlig anledning, i ringa antal och försedda endast med jagtvapen nattetid gå till en för oss okänd tältplats.
Först senare lärde vi oss, att ett dylikt besök ej var förenadt med någon fara.
I stället dröjde vi, då fartyget i alla fall ej kunde lyfta ankar denna afton, ännu några timmar qvar på stranden och upptände der en ofantlig stockeld af drifved, kring hvilken vi snart alla samlades, gladt glammande om resans återstående del i haf, der ej köld utan värme skulle besvära oss, och der vår färd åtminstone ej skulle hämmas af is, ständig dimma och okända grund.
Ingen af oss anade då, att vi, i stället för tropikernas värme, skulle få under de närmaste tio månaderna pröfva en köldpols vinter, infrusna på en öppen redd, under nästan ständiga snöstormar och med en temperatur, som ofta sjönk långt under qvicksilfrets fryspunkt.
Aftonen var härlig, himmelen klar och luften så stilla, att stockeldens lågor och rök stego högt mot skyn.
Den svarta, med en tunn ishinna täckta vattenytan återspeglade dess sken som en snörrät eldväg, längst bort vid synranden begränsad af ett isband, hvars ojemnheter i mörkret tedde sig som toppar af en aflägsen hög bergskedja.
Temperaturen kändes i den fullkomligt dragfria luften mild, och termometern visade endast 2° under fryspunkten.
Denna ringa köldgrad var dock tillräcklig att under natten betäcka hafvet med ett lager nyfrusen is, hvilket, såsom följande dags erfarenhet visade, på öppnare ställen visserligen endast kunde fördröja, icke hindra Vegas färd, men som dock sammanband de utanför kusten hopade drifisfälten så hårdt, att ett fartyg, äfven med tillhjelp af ångkraft, svårligen kunde tränga genom dem.
Då vi den följande dagen, den 28 september, seglat förbi den udde, som i öster begränsar Koljutschin-bay, grundade den drifisfria, men med ny is betäckta vattenrännan närmast kusten hastigt upp.
Djupet blef för ringa för Vega, som derför måste söka bana sig väg bland de utanför liggande grundisstyckena och drifisfälten.
Nattens frost hade bundit dessa så hårdt tillsammans, att försöket visade sig outförbart.
Härigenom nödgades vi lägga till vid en grundis, så mycket säkrare att vid första omkastning af vinden åter komma loss och kunna tillryggalägga de få mil, hvilka skilde oss från det öppna vattnet vid Beringssund, som hvalfångare flere gånger lemnat denna trakt först i medlet af oktober.
Emedan amerikanska hvalfångare under de senare årtiondena utsträckt sin hvalfångst ända till norra Beringhafvet, vände jag mig nämligen före afresan hemifrån, dels omedelbart dels genom kongl. utrikes-departementet, till flere amerikanska vetenskapsmän och myndigheter med begäran om upplysningar rörande isförhållandena i detta haf.
Öfverallt blef min anhållan upptagen med synnerlig välvilja och hänförelse för den tilltänkta resan.
Jag erhöll alltså dels en mängd eljest svårtillgängliga trycksaker och kartor öfver hafvet mellan Norra Amerika och Norra Asien, dels muntliga och skriftliga meddelanden från flere personer, bland hvilka må nämnas den berömde forskaren professor W. H. Dall i Washington, som länge uppehållit sig i Alaska-territoriet och norra delen af Stilla oceanen, amiral John Rodgers, som varit befälhafvare på den amerikanska örlogsmannen »Vincennes» under dess kryssning norr om Beringssund år 1855, samt löjtnanten vid amerikanska marinen Washburn Maynod.
Vigtiga upplysningar hade jag dessutom erhållit genom tyske sjökaptenen E.
Dallmann, hvilken under några år fört ett fartyg i dessa farvatten för kusthandel med infödingarne.
Utrymmet medger mig icke att här intaga alla dessa skrifvelser.
Men för att visa, det full anledning fans att ej anse seglingstiden i hafvet mellan Koljutschin-bay och Beringssund afslutad med utgången af september månad, skall jag här meddela några utdrag ur ett mig genom amerikanske generalkonsuln i Stockholm N. A.
Elfving tillstäldt bref från Alaska Commercial Company’s president Mr Miller.
»Det följande är en sammanfattning af de underrättelser, som vi kunnat insamla till svar på edra förfrågningar.
Barken Massachusetts, kapten O. Williams, var den 21 sept. 1867 vid 74° 30′ n. br. och 173° vestlig längd.
Ingen is i sigte mot norr, men öster ut sågs is.
Höga bergstoppar sågos i VNV på ungefär 60 minuters afstånd.
Kapten Williams anser, att den ö, som
Kellet kallade Plover-ön, är en udde af Wrangels land.
Kapten Williams säger vidare, att han af sina iakttagelser drager den slutsatsen, att från midten af augusti månad till början af oktober ingen is finnes söder om 70° och vester om 175° v. l. och det gifves knappast något år, då man ej i september kan framtränga så långt som till Nordkap (Irkaipij), beläget vid 180° längd.
Om, såsom vanligen är förhållandet, sydvestvindar herska under juli och augusti, så är nordkusten under denna tid alldeles fri från is.
År 1877 ansågs som ett svårt isår, mycken is möttes söder ut.
År 1876 var ett »öppet» år (an open season); likaså år 1875.
Vår kapten Gustav Niebaum säger, att östra sidan af Beringssund är öppen till november; han har vid två särskilda tillfällen seglat genom sundet så sent som den 22 oktober.
Nordkusten var då isfri »within reasonable distance».
År 1869 var barken Navy förankrad vid Koljutschin-ön den 8–10 oktober.
Den 10 oktober nämnda år fans ingen is söder och öster om Wrangels land.»
Dessa underrättelser visa, att jag visserligen kunde hafva skäl att vara otålig öfver min otur att åter förlora några dagar på ett ställe, vid hvars magra, för nordhafvets vindar blottade kust för tillfället föga af vetenskapligt intresse var att uträtta, åtminstone föga i jemförelse med hvad man under några dagar kunde göra t. ex. på öarna Beringssund eller i den söder om Asiens östra udde belägna och derför mot Ishafvets vindar skyddade S:t Lawrence bay, men att intet skäl fans att befara nödvändigheten af en öfvervintring.
Detsamma trodde jag mig äfven kunna sluta af erfarenheten från min öfvervintring på Spetsbergen 1872–73, då först under februari månad varaktig is bildades i vår hamn, vid 80:de breddgraden.
Nu var det dock annorlunda.
Det bräckliga istäcke, som den 28 sept. sammanband grundisarne och hindrade vår framfart, tilltog under en allt strängare och strängare köld dagligen i styrka, ända tills det först för följande årets sommarvärme åter bortsmälte.
Endast fyra eller fem kilometer från vår vinterhamn fans dock ännu långt efter vår instängning öppet vatten vid kusten, och efter hemkomsten fick jag underrättelse om, att samma dag, som vi infröso, en amerikansk hvalfångare varit förankrad på detta ställe.
Om vår segling längs Asiens nordkust ända till Koljutschin-bay var en lyckträff eller ej, det skall framtiden komma att utvisa.
Jag för min del tror, att den åtminstone var en lyckträff, som ofta skall inträffa.
Säkert är i alla fall, att när vi kommit så långt som hit, så berodde vår instängning på ett alldeles tillfälligt missöde och på ovanliga isförhållanden under hösten 1878 i norra Beringhafvet.
Öfvervintring blir nödvändig.
– Vegas läge.
– Isen kring fartyget.
– Amerikanskt skepp i närheten af Vega vid instängningen.
– Det närbelägna landets beskaffenhet.
– Vega inrättas för öfvervintring.
– Proviantdepot och observationshus anläggas i land.
– Vinterdrägten.
– Temperatur om bord.
– Helsotillstånd och matordning.
– Köld-, vind- och snöförhållanden.
– Tschuktscherna om bord.
– Menkas besök.
– Sändning af bref till hemmet.
– Nordqvists och Hovgaards utfärd till Menkas tältplats.
– Nytt besök af Menka.
– Brefvens öde.
– Nordqvists resa till Pidlin.
– Fynd af en tschuktschisk graf. – Jagt.
– Vetenskapliga arbeten.
– Lifvet om bord – Julafton.
Viss derom, att några få timmars sydlig vind vore tillräcklig att skinga det knappast en svensk mil breda isband, som spärrade vår väg, och tryggad genom ofvan anförda meddelanden från sakkunnige män i Amerika rörande höstisens förhållande i hafvet norr om Beringssund, var jag i början föga orolig öfver uppehållet, som begagnades till korta utflygter i land och samqväm med invånarne.
Först sedan dag förflutit efter dag utan att någon förändring inträdt, blef det klart för mig, att vi måste bereda oss på en öfvervintring just på tröskeln mellan Ishafvet och Stilla oceanen.
Det var en oväntad motgång, så mycket svårare att med jemnmod fördraga, som det var ögonskenligt, att vi skulle hafva undgått densamma, om vi kommit några timmar tidigare till östra sidan af Koljutschin-bay.
Talrika tillfällen hade under den föregående delen af resan funnits, då dessa timmar kunnat besparas:
Vega hade ej behöft dröja så länge i Dicksons hamn, vi hade kunnat spara en dag vid Taimur-ön, dragga något mindre vester om de Nysibiriska öarna o.s.v., och framför allt var vårt långa uppehåll vid
Irkaipij för inväntande af bättre isförhållanden förderfligt, emedan åtminstone tre dagar derigenom förlorades, utan att i isen någon ändring till det bättre inträdde.
Fartygets läge var ingalunda särdeles tryggt.