Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svaret blef: » Därför att när vi hafva nått detta mål, då är också allt uppnådl. » Hester Mac Lellen.
Ett minnesblad för Idun af Merna.
as; t Cfi&gt; /) ^ ^ n k a vi oss den genialiska kvinnan t f e ö vek och opraktisk — Hester Mac Lellen hade en sträf och järnhård karaktär.
Hennes yttre förrådde anglosachsisk härkomst, och dock var hon vida mer amerikanska än engelska, ty redan hennes farföräldrar hade flyttat öfver till den nya världen.
Hon var lång och väl- växt, hufvudet litet, ansiktet med undantag af de blå ögonen föreföll nästan obetydande, så länge hon ej deltog i samtalet — men härligt var det blonda, mjuka håret, hvilket räckte ända ned till golfvet, då hon löste de guldgnistrande flätorna.
Jag vet ej, hur det kom sig, att hon plötsligt befann sig i vårt sällskap vid afresan från Rom, där hon ut- bildade sig i bildhuggeri hos en berömd mä- stare.
— Hon hade blifvit bekant med en af mina döttrar på öfverresan till Europa, och utan att fråga, om vi önskade det eller ej, steg hon in i samma kupé.
Hon hade ett kort och bestämdt, nästan karlavulet sätt att uttrycka sig.
Hennes dräkt var märkvärdigt enkel: en svart, tydligen själfsydd yllekläd- ning med ett bredt sidenband kring den smärta midjan — men när hon med vårds- lös elegans fäste några blekröda rosor vid bältet, då såg hon underbart förnäm ut.
Ita- lienarne kallade den unga konstnärinnan » la bella bionda »; — det ljusa håret verkar nämligen alltid anslående på syd-italienarne, hvaremot blonda sköuheter äro ganska all- männa i Lombardiet.
Hester släpade den ena foten efter sig, då hon gick.
Man kunde ej säga, att hon hal- tade, det såg nästan behagligt ut, detta drö- jande vid stegens uttagande.
Orsaken där- till hade helt och hållet omgestaltat Hesters lif.
Ännu för ett par år sedan lifnärde hon sig och sin mor med träsnideri.
Milwaukee, hennes födelseort, är nog luxuriöst, för att en sådan sysselsättning kan blifva lönande.
Den unga flickan — hon var ej ännu tjugu år vid tiden för vår bekantskap — var be- själad med en glödande äregirighet; hon sträf- vade af alla krafter att utbilda sin talang och besökte därför ett ritinstitut, som hade godt namn om sig.
Den förträffligt inrättade byggnaden sparar de besökande besväret att gå upp och ned för trapporna, i det den för- medels elevatorer lyfter dem från den ena våningen till den andra.
Hester skyndade en vinterafton efter slu- tade lektioner genom de svagt upplysta korri- dorerna, finner dörren till galleriet öppen, för- modar, att hissen är i ordning, och skall stiga uti — men elevatorn är icke där, och den olyckliga störtar genom två våningar ned på stengolfvet.
Kanske förmildrades stöten ge- nom de stora rithäften, hon bar under ar- men, alltnog — hon förlorade ej besinningen, utan släpade sig hem, trots det värkande be- net.
Först nästa morgon kunde hennes mor förmå henne att eftersända en läkare och denne konstaterade skadan som ett svårare benbrott.
» En krympling — utan framtid !&gt; mumlade flickan.
» Men », bifogade läkaren, » Ni är berättigad att söka skadeersättning af institutet, - ty det är af två orsaker skuld till er olycka, att icke stänga galleriet och ha oupplysta korri- dorer. » » Ä h », ropade Hester, » 6000 dollars, och jag blir ännu en konstnärinna !&gt; Hon klagade ej, under det hon låg på sin plågobädd, men med all energi fullföljde hon sitt mål att erhålla den nämnda betydliga summan.
Egaren af institutet bjöd henne 3,000 dollars, men Hester smålog föraktligt.
Hon hade ju de mest glänsande betyg — lä- rarne hade alltid förespått henne stor fram- tid, och med vanlig amerikansk artighet mot fruntimmer tilldömde domaren henne den be- gärda summan.
Hester tillfrisknade fort.
Hon gaf hälften af pengarne åt sin mor samt gick ombord, ännu stödd på kryckor.
Från Bremerhaven reste hon direkt till Rom, gick till en berömd bildhuggare och bad att bli antagen ' som elev.
Han tillbakavisade henne höfligt, men bestämdt.
Hester, som endast kunde några få ord italienska, såg på honom med sina blå, beslutsamt trotsiga ögon: » Signor, det är för mig en fråga på lif och död — låt mig vara här en vecka — om ni sedan ännu säger » nej! » — så går jag tyst min väg. » — Han kunde ej annat, hon blef hans elev, och hennes framsteg uppfyllde läraren med stolthet.
I vår lugna krets uppträdde Hester med sin egen vilja och kullkastade ständigt våra planer för dagens nöjen.
Jag gick en dag in i hennes sofrum, hon stod där helt lugn och flätade sitt präktiga guldhår, medan vi andra helt otåligt väntade på henne för en utfärd.
Jag smekte det glänsande håret: » Stackars barn, vi hålla så mycket af er, hvarför beröfvar Ni oss er kärlek? » Hester lät håret glida genom sin kraftiga, välformade hand: » Hos mig finnes ej rum för kärlek, min kropp har jag besegrat med stark vilja, men för att beherska marmorn måste mitt hjärta vara hårdt som bergkri- stall. » » Ni tager miste, Hester, om ni vill trotsa er till ryktbarhet, — känner ni ej sagan om Pygmalion, som genom sin kärlek gaf lif åt statyn?
» » Never mind — jag fäster mig ej vid sa- gor.
Konsten säger: du skall inga gudar, ingen kärlek hafva jämte mig! » » Men öfver konsten står likvisst Gud med evig nåd och kärlek! » utropade jag.
» Er barmhertige Gud har låtit mig köpa
/ 1891 340 och betala allt med plågor och kval — vi äro kvitt! » svarade Hester och fäste håret kring sitt välformade hufvud.
Med en suck drog jag mig tillbaka, min svaga hand för- mådde ej röra detta granithjärta.
Dock var Hester härefter vänligare och mer tillgänglig.
Några år förflöto, och jag hade nästan glömt konstnärinnan, då jag en dag såg föl- jande meddelande i tidningen: » Rom, i augu- sti 1887.
Själfmordet af en här bosatt ame- rikansk bildhuggarinna har i konstnärsvärl- den väckt mycket uppseende.
Miss Hester Mac Lellen var visserligen en sträf och otill- gänglig natur, men med hennes utmärkta ta- lang höll hennes flit jämna steg, och hon stod framför en lysande framtid.
När hennes up- passerska för några dagar sedan fann dörren öppen till hennes eleganta våning vid V i a Sistino, blef hon just ej synnerligen förvånad, ty konstnärinnan var vanligtvis tidigt uppe vid sitt arbete — men äfven de andra dör- rarna stodo öppna, och ur ateliern trängde ljussken.
På en matta, omgifven af brin- nande vaxljus — iklädd en hvit, med spetsar smyckad klädning, låg den unga flickans lik, med hufvudet hvilande på armen och omgif- vet af det guldskimrande håret.
Hon hade själf sytt sin dödsskrud.
Giftet, som dödade henne, hade hon sexton gånger låtit hemta ur sexton olika apotek.
När läkaren gaf henne receptet till sömndrycken, sade han: Tag ej flere än 10 droppar, ty medicinen är giftig!
— — — Man känner ingen orsak till själfmordet, hennes affärer voro i ordning, och till sin mor hade hon nyligen sändt en större penningesumma. » Jag var djupt rörd och skref till en ame- rikansk väninna för att erhålla lösning på den sorgliga gåtan.
Ett bref med Hesters stora, motsträfviga stil blef sändt åt mig som svar: » Farväl, jag vill åter blifva till jord, mitt hjärta öfvergaf konsten för att vända sig till en man, en stolt och förnäm man, men ' jag var likaså stolt som han, och i vrede öfver min fasthet utropade han: Jag har slagit vad med några vänner att tämja den amerikanska vildkatten — det har misslyc- kats, men gläd er ej öfver er seger, ty ni älskar mig ändå — och med mig skall äf- ven er talang öfverge er!
— — Han hade rätt, mitt hjärta var förtvifladt för denne mans skull, som jag föraktade som dammet på min klädningsfåll — men min hand är ej mer säker — mitt öga kan ej mer uppfatta bil- den — min kraft är bruten — jag är j u redan död.
Hester Mae Lellen. » Så slutade denna kvinna, som syntes kal- lad att intaga främsta rummet bland Ameri- kas konstnärer.
Minnen och intryck tecknade för Idun af Villi.
TjUtldstrÖm.
Bland finska kvinnor.
IKlpet är till det gamla bröderlandet på an- &lt;^rS:&lt; dra sidan Bottenhafvet, till det älskade, saknade Finland, jag i dag ville bjuda mina läsarinnor att i tanken följa mig.
Aldrig skall väl i svenska hjärtan kärleken dö till detta härliga land och detta ädla folk, det hela föreföll den opartiske åhöraren än mera tragikomiskt därigenom, att den unga fenno- manska damen på alla de svensktalande familje- medlemmarnes inkast envist svarade på finska.
Det stred kantänka mot hennes principer att tala svenska.
Och framför mig ligger, då jag skrifver detta, en liten pressad bukett af hvita rosor.
Jag fick den en gång under en vandring i Finland Och lika visst som känslan af gemensam af en ung finsk dam, som till afsked fäste den odling, gemensamma minnen, gemensamma in- på mitt bröst.
V i hade då varit tillsammans tressen lefver på denna sida om Bottenhafvet, två hela dagar, men trots all artighet hon ville lika visst lefver den, om möjligt ännu starkare, visa mig hade hon dock icke kunnat förmå sig på dess andra sida.
Ingen svensk, som vistats att tala ett ord svenska med den resande främ- någon tid bland Finlands folk, skall någonsin lingen från broderlandet.
Och som jag hade kunna glömma alla de verkligt rörande bevis tämligen svårt att förstå finska, hade vi nästan på kärlek och tillgifvenhet från dess sida, som oafbrutet användt tolk.
hans nationalitet därunder förskaffat honom.
Så kan partifanatismen besegra trefnadens » Helsa Sverige », » helsa det gamla, kära moder- enklaste fordringar.
landet » — så har det åter och åter ljudit om- För öfrigt har jag sällan påträffat några da- kring mig under mina vandringar genom finska mer, som politisera så mycket och så ifrigt bygder.
Och det är ej minst från kvinnoläppar som de finska, och detta är dess mera för- den helsningén gifvits mig att framföra.
underligt, som ju inom tsarens landamären allt Kan jag då bättre fullgöra mitt uppdrag än politiserande måste ske med största försiktighet.
genom att på detta sätt bringa Iduns svenska Men det är klart, att Finlands tryckta förhål- läsarinnor en helsning från deras finländska landen i dessa sorgens dagar måste väcka hvarje systrar?
sinne, ej minst hvarje känsligt kvinnohjärta till Det är med flit det åtminstone här i Sverige tanke på fosterlandets framtida öde.
I allmän- ovant klingande ordet » finländsk » blifvit an- het kan man också säga, att de finska kvin- vändt.
Där stå, som bekant, i vårt grannland norna förefalla mera politiskt försigkomna än två partier, att icke säga två nationaliteter, de svenska.
skarpt emot hvarandra, svenskspråkiga och finsk- För öfrigt har den moderna kvinnosaken språkiga, och för att icke missförstås, måste gjort betydligt större framsteg i Finland än i man, då man icke vill tala blott om den ena Sverige, om till nytta eller skada, därom kunna eller andra af dem, använda ord, härledda frän nu meningarna vara delade.
Så har, som be- det gemensamma fosterlandets namn.
kant, samskolan eröfrat sig en framstående Denna strid mellan de bäda i Finland inhem- plats inom Finlands undervisningsväsen och ska nationaliteterna är för öfrigt för den utom- trycker redan en viss prägel på detsamma.
stående ett särdeles intressant ämne att studera.
Mängden af kvinliga studenter är också i ögo- Dess bättre äro de dagar, då stridens vågor nen fallande, och på mera besökta platser ser gingo som högst, nu förbi, och det är blott man rätt ofta deras lätt igenkänliga baretter dyningarna efter stormen man nu får se.
Men med den skimrande guldlyran.
De finska stu- det är lätt att tänka sig, huru denna strid dentskorna använda nämligen särskilda hufvud- måste hafva ingripit på hvarje punkt af det bonader efter mönstret af den finska student- offentliga och enskilda lifvet.
Tanken eder mössan; det är små baretter med bred, svart själfva, mina läsarinnor, med oundviklig nöd- sammetskant och hvit sammetskulle, som i cn vändighet invecklade i en språkstrid, där ena flik går ned på venstra sidan, samt student- hälften af edert dagliga umgänge, ja, där kan- lyran midt fram.
De göra ett egendomligt in- ske edra anhöriga och närmaste vänner omfatta tryck, dessa unga studentskor i sina » hvita det motsatta språket, med harm se ned på eder mössor ».
Det vemodiga finska lynnet återfinnes » förblindelse » och envist vägra att uttrycka sig oftast i deras ansiktsuttryck, men blandadt med på edert modersmål, medan I å eder sida an- något af den karlavulna säkerhet, som sam- sen eder böra lika envist fasthålla vid detsamma.
skolan fostrar, och något af det medvetande Det blir en politisk strid, som blandar sig i om egen kraft, som den lyckligt vunna student- hvardagslifvets minsta göromål, och där de teo- lyran skänker.
retiska skälen betyda litet eller intet, de indi- Talar alltså den studentlyra, som de bära, viduella känslorna nästan allt.
I en sådan strid om alla de mödor och ansträngningar dess för- är det klart, att hvarje individ, manlig som värfvande kostat sin bärarinna, så möta oss kvinlig, antingen måste fixera sin ståndpunkt också unga damer med studentlyror, som mäla eller också hålla sig fullkomligt stum.
Nu en helt annan historia.
Man förundrar sig i påstår man, som bekant, att det senare alter- förstone öfver det besynnerliga bruket, att en nativet lär bereda damerna vissa svårigheter och annan ung flicka bär studentens guldlyra att fullfölja, men det är nog i alla fall icke som brosch.
Men så får man kanske slutligen blott därför, som de finska kvinnorna med sådan i en förtrolig stund veta, att den nyblifne stu- öfversvallande lifaktighet deltagit i språkstridens denten brakar skänka sin första lyra åt sitt skiftande duster.
Ja, man har till och med hjärtas utkorade.
påstått, att de mest nitiska kämparne å ömse Romantikens tid är ej ännu förbi!
sidor i själfva verket skulle vara att söka bland Jag glömmer ej första gången jag såg cn Finlands kvinnor.
Vare härmed huru som helst, finsk studentska uppträda offentligt.
Det var visst är, att man ännu i mängd påträffar damer, på en folkfest i Nyland, och hon uppträdde som med lif och själ ligga midt inne i språk- balanserande på en sviktande stock, som var striden och med en entusiasm utan like för- uppsatt där till allmänhetens förlustelse!
Jag svara sin sak.
Öfverdrifterna, oundvikliga i stod en stund och stirrade förbluffad, och jag hvarje politisk strid, äro dem ingalunda främ- hade nästan något på tungan om oskicklig mande och förefalla ofta rätt komiska.
Så på- emancipation.
Men ju längre jag stod där, träffade jag en gång uppe i Tavastland en sveko- dess mer klarnade för mig situationen: jag mansk familj, där yngsta dottern under sin befann mig inför ett drag af den folklighet skoltid blifvit ifrig fennoman.
Det var ett och den samhörighetskänsla mellan samhälls- gnabb och ett disputerande dagen i ända, och klasserna, som är så utmärkande för Finlands som ännu i det sista med aldrig svikande tro- het uuder en förtvinad kamp på lif och död offrade sina yttersta krafter för det gamla mo- derlandet.
Och aldrig skall väl heller i sven- ska bygder intresset slappas att med uppmärk- samhet följa det finska folkets öden, och allra- minst skall det slappas nu, när mörka åskmoln hotande gå upp i österled och fördystra Fin- lands politiska himmel.
sociala lif.
Där uppträdde, omvexlande med bondpojkar och landtfiickor, den ena efter den andra af de unga damerna på stocken och tyckte3 hafva lika roligt som någon och blefvo också lika hjärtligt utskrattade som någon annan, när de trillade ned från sitt gungande fotfäste.
Hela denna lilla scen lärde mig två fakta; det ena var, att konvenansen är i Finland betydligt friare än hos oss, och att detta förhällande utan tvifvel i många afseenden är till trefnad och fördel.
Och det andra var, att Finlands bildade kvinnor lärt sig att fritt och otvunget umgås med folket, deltaga i dess nöjen och förädla desamma.
När skola vi i Sverige komma ens tillnär- melsevis så långt?
På det hela taget förefaller det mig, som om, med förlof sagdt, de finska kvinnorna skulle vara åtskilligt mera företagsamma och orädda än deras svenska systrar.
Det visar sig så väl i det allmänna lifvet som i sällskapslifvet.
Tillsammans med ett femtiotal finska studenter kom jag en dag på en lustfärd till ett gam- malt adligt gods i södra Finland.
Värden på stället var borta, men vi mottogos på det mest förekommande sätt af damerna i huset, och djupt nere i de stora, mystiska källarhvalfven, där väggarna tala om fyrahundraåriga minnen, och där nu vid facklors sken ett romantiskt samkväm var anordnadt, helsades vi välkomna af husets unga dotter, som i ett glänsande tal skildrade den gamla borgens öden.
Det gick en ton af lugn säkerhet och otvungenhet genom hennes ord, och dock hvilade öfver det hela en sådan fläkt af nobel kvinlighet, att alla ovilkorligen rycktes med.
Och åhörarne — ja, de utgjordes af de femtio studenterna och åtskilliga af traktens egendomsegare.
Hvilken af mina läsarinnor hade kunnat eller rättare vågat göra det efter?
Så visar de finska kvinnornas lif åtskilliga drag, som i ett och annat komma det att skilja sig från deras svenska systrars.
Dit hör kanske i främsta rummet den glädjande foster- landskärlek de städse i tal och handling röja, en fosterlandskärlek, som icke är blott en nöjets förevändning eller ett ämne för glänsande_ord- svall, utan som spirar ur deras hjärtas djupaste rötter.
Kunde deras exempel i detta afseende mana Sveriges kvinnor till en lika djup och ren fosterlandskärlek!
Under alla förhållanden äro de finska kvin- nornas lif, förhållanden, tankar och åskådnings- sätt, trots all likhet också, i så mycket olika de svenska kvinnornas, att några skisser från Finlands kvinnovärld kanske icke alldeles skulle sakna sitt intresse.
Och det är ett par sådana jag i det följande vill teckna för Iduns läsarinnor.
" Iduns kommer äfcen i år alt öppnas, som vi hop- pas till alla våra läsarinnors hugnad och nytta.
De närmast föregående åren har in- tresset för » basaren » visat sig myckel lifligt, och vi äro öfverlygade, att det ej skall stå efter i. år.
e n för e x t r a korta beskrifvande redaktionen angifvande nya, v a c k r a och julklappshand- arbeten, C.
C H U M A Iloflovcr-uilor.
C och nya handarbeten, ned- skrifvas korifaltadt och lättbegripligt på, blott en sida af papperet.
Redaktionen förbehål- ler sig rätt att äfven meddela de båttre af de ej prisbelönade beskrifningarna och utta- lar som sin varma förhoppning, att ingen af våra läsarinnor, som kan ha något att med- dela, undandrager sig detta.
Emellertid vilja vi särskildt framhålla, att några få verk- ligt originella och trefliga beskrifningar, lämpade att tillverkas af olika medlemmar inom familjen, äldre som yngre, döttrar som söner, och qj värde som gåfvor för olika åldrar och kön — att en så utvald och sorterad beskrifning eger större värde ån någon aldrig så rikhaltig samling qf kri- tiklöst hopfördt likt och olikt i många tiotal nummer.
Det har ej varit så fritt alt icke före- gående års erfarenhet föranledt oss i år be- tona detta.
Inom den 8 november måste alltså alla i täflingen deltagande skrifter vara till Redaktionen insända.
• Vilddufvan.
Berättelse ur verkligheten af J o h n Johnson.
(Slut från n:r 41.)
2 M ä r Rose fyllt femton år, konfirmerades hon.
Den unga flickan hade nu utvecklats till en yppig skönhet.
Hennes förut så gängliga lemmar hade fått stadga, och det slappa, sam- metsmjuka hullet fasthet.
Och hvarje rörelse preglades af en ormlik smidighet, ett arf från volternas och kullerbyttornas tid, parad med en elegans, förvärfvad på hästryggen under ridtu- rerna i grefvens sällskap.
Om några år, när den unga flickans upp- fostran hunnit afslutas, hoppades det grefliga herrskapet och i all synnerhet grefvinnan, att Rose skulle bli en prydnad för salongerna och en balernas drottning.
Hon skulle då kunna lägga en hel stab af beundrande kavaljerer för sina fötter, som täflade om hennes allra ringaste ynnestbevis, och så skulle plötsligen hennes lycka vara gjord, och fosterföräldrarnes alla sträfvanden bli belönade.
Ett par gånger gjorde grefvinnan flickan före- bråelser, då hon tyckt sig komma underfund med, att Rose gått för långt i kamratlikt um- gänge med jungfrurna eller statfolket, men med tanken på, hur roligt hon själf tyckt det vara att som ung flicka prata bort en stund med gubbar och gummor, åka i hölassen och vid skördekalasen dansa på logen med någon af de duktigaste drängarne, fann hon i det stora hela Rose ' s smak för dylika förströelser ganska naturlig och oskyldig.
Och frägade hon sin p r i s t ä f l i n g uppsatser, kanta Ännu funnos dock åtskilliga mörka moln, som då och då döko upp på deäsa vackra för- hoppningars ljusa och strålande himmel.
Rose visade efter konfirmationen just inga tecken till förbättring i det som rörde god ton.
Hon var densamma i långa kjolar som förut i korta och trifdes bättre i kök och stall bland tjänstepersonalen än uppe i våningen.
Hon var också lika välkommen, hvart hon kom, och lika ogeneradt munter, som hon alltid visade sig bland tjänarne, lika ogenerade blefvo de så småningom mot henne.
julklappsbasar ' I detta syfte anordnar nu hvarvid den bästa kommer att tilldelas ett af 25 kronor.
Beskrifningarna, hvilka endast böra upptaga mindre be- pris H " FT Tt] i F ö r S v e,r 1 g e s H u s m ö d r a r!
Spisbröd man till råds för att höra hans tanke om saken, så skrattade endast grefven som vanligt åt Roses upptåg, och hans slutomdöme blef alltid: » Det är en sakramenskadt pigg flicka, låt henne du bara hållas, sådant där går öfver med tiden.
Och förresten är det inte jag, som åtagit mig hennes uppfostran, ty det duger jag inte till. » Så småningom inträdde emellertid en märk- bar förändring i den unga flickans sätt att vara.
Hon syntes betydligt ha lugnat sig, var mera stillsam och ibland nästan en smula försagd.
Visserligen gick franskan lika illa som förut under lektionerna för lärarinnan, men mot gref- vinnan visade hon sig mera naturligt tillgifven än förut, och en gång hade hennes välgörarinna funnit henne sitta med en roman i knät, ifrigt läsande, under det emellanåt en tår sipprade fram och fastnade i hennes ögonfransar.
» Hvad läser Rose? » hade nu grefvinnan frå- gat, och då hade flickan med ens flugit upp från sin plats och stoppat boken bak ryggen.
Men ögonblicket därpå hade hon lemnat fram den till påseende och svarat: » Det är bara en berättelse, som jag fått låna af Lotten nere i köket. » Då hade grefvinnan smålett och gätt, utan att se på boken.
En dag på höstsidan blef det plötsligen be- slutadt, att det grefliga paret skulle göra en trip upp till Stockholm och bli borta en vecka.
Denna underrättelse slog vid herrgården ner som en bomb, ty väl hade det händt, att gref- ven då och då rest upp till hufvudstaden och stannat kvar där någon tid, men grefvinnan tycktes på de senare åren hyst en afgjord mot- vilja att resa bort, hon for numera ej ens på bjudningar i socknen som förr, utan satt ofta hela dagarne instängd i sin lilla privatdubblet, sysselsatt med läsning, målning eller andra för- ströelser.
Det talades till och med om, att hon på sista tiden varit på det ifrigaste sys- selsatt med att uppgöra planer för en storartad restaurering af den gamla herrgårdsbyggnaden.
På bestämd dag anträddes emellertid resan, och Rose ' s lärarinna, som fått permission för att helsa på släktingar i hufvudstaden, med- följde dit.
Rose själf fick däremot stanna hemma för att öfva tillsyn öfver det grefliga hemmet.
Och där gick nu den unga flickan ensam i de ödsliga rummen, de tider då hon ej gjorde sina sedvanliga promenader till häst eller som vanligt underhöll sig med tjänstfolket.
Fyra dagar gick allt sin gilla gång, men på den femte dagen fick unga fröken en lustig idé, som hon strax beslöt sätta i verket.
Hon gaf ordres åt tjänstepersonalen att anordna en fest och inbjöd både dem och en massa af godsets underlydande att bli sina gäster.
In- spektören sände återbud för sig och sin familj jämte lämpliga ursäkter för uteblifvandet.
Men alla de öfriga inbjudna tackade och lofvade komma.
Och en muntrare fest hade aldrig gått af stapeln vid herrgården, icke ens på den tid då grefven och grefvinnan voro värd och värdinna för sina underhafvande.
Hela våningen stod på festkvällen glittrande af ljus, och vid sjutiden samlades gästerna un- dan för undan och troppade in i de ståtliga gemaken, där trakteringen genast tog sin bör- jan.
Och midt ibland alla syntes värdinnan vid det briljantaste humör, välkomnande gäster till höger och venster och uppmanande dem att slå sig ner och vara trefliga.
Och det be- höfde man ej be dem två gånger.
Cakes o. Biscuits forsändes öfver S T O C K H O L 17 Norrlandsgatan hela riket.
M, jf7.