Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men underkännas sådana betänkligheter må man göra sig reda för beskaffenheten af den lindring i bördor, som man föreställer sig att den skattskyldiga jorden skulle vinna genom grundskatternas inlösande.
Egaren af sådan jord måste för befrielsen från grundskatt utgifva ett kapital, hvars afkastning skulle motsvara beloppet af grundskatten.
Detta kapital måtte tillhöra honom sjelf eller vara lånadt af annan man, så måste han derå beräkna visst intresse.
Så länge penningen qvarstår i samma värde, som den hade vid grundskattens inlösning, blifver hans ställning densamma som förut, endast med den skilnad att han, i stället att betala grundskatt, betalar intresse å ett lånadt kapital, eller, om de utgifna medlen varit hans egna, finner sig i saknad af en intresset motsvarande inkomst.
Stiger penningens värde, hvilket åtminstone under vissa perioder kan inträffa, så lider han förlust och endast i den händelse att detta värde faller, uppstår för honom vinst, d. v. s. han njuter i sådant hänseende den åsyftade förmånen af lindring.
Nog torde det kunna antagas, att under tidens längd penningen småningom sjunker under det varorna stiga i värde, och att således nyssberörda förmån kan komma den skattskyldige jordegaren till del, som inlöst grundskatten; men i en stat med ordnadt finans - Siats-Utskottets Utlåtande N:o 12i, 7 väsende inträffar detta långsamt, då man undantager sådana af särskilda omständigheter föranledda kastningar i konjunkturerna, hvilka stundom uppkomma, men hafva sin återgång.
Denna lättnad blefve derföre föga märkbar, och komme dessutom att motvägas af andra förhållanden.
Dels komme nemligen jordegaren att genom lösens inbetalning afhända sig en del af det förlagskapital, hvarmed han uppehåller sin näring; och då denna, såsom det ovedersägligen synes af allmogens vexande förmögen het, drifves med vinst, måste hvarje sådan minskning af förlagskapitalet verka till hinder i näringens förkofran och leda till förlust.
Dels följer af jordens befrielse från grundskatt, att den stiger i värde och derföre nödgas taga större del än förut i den allmänna bevillning, som, enär indirekta skatter äro underkastade för stor omvexfing att ensamme böra påräknas såsom tillgångar, utan tvifvel måste anlitas för stutsbe hofvens fyllnad.
Vid noga öfvervägande skall man finna vinsten för den skattskyldige jordegaren af grundskattens inlösande blifva ingen, utan möjligen förlust i stället derigenom honom tillskyndas.
Den slutledning, hvarigenom man kommer till detta resultat, är så litet invecklad, att den tyckes ligga öppen för en hvars uppfattning; men i sådant fall hade de särskilda förslag, hvilka hos Rikets Ständer blifvit i ämnet väckta, förmodligen icke uppkommit.
Det måste då antagas, att mången icke erkänner satsens rigtighet, och Kollegium skall derföre söka närmare utreda de allmänna vilkor, hvarpå den föreslagna åtgärden af grundskatternas kapitalisering och inlösning — om den skulle ega rum — möjligtvis kunde bringas i verket, då nyttan eller skadan deraf torde mera tydligt framstå.
Härvid uppkomma tre hufvudfrågor, som Kollegium, i den mån saken för närvarande fordrar, skola hvar för sig besvara, nemligen: l:o.
Efter hvilka grunder skatterna borde kapitaliseras och om sättet för inlösen deraf.
Af de förslag Rikets Ständer i underdånighet anmält, går det andra i ordningen, upptaget under litt. b., ut på att all jord borde hänföras till den mest gynnade kategori, som nu finnes, och dennas alla skatter, uträknade i penningar, fastställas för ett helt hemman till en summa, som kallades grundskatt, hvarefter jordegare med högre skatt skulle berättigas friköpa sin egendom från det överskjutande beloppet; men den mest gynnade jorden är den, som i gamla Svenska landskapen eger frälse— säteri natur, och denna drager icke någon skatt.
Det rättesnöre man hade att följa vid bestämmandet af grundskattens minsta belopp för ett hemman, finnes således icke till, och omöjligheten att bringa denna tanke till verkställighet visar sig genast.
De i ordningen tredje och fjerde af förslagen under litt.
c. och d. förorda deremot inlösen af all skattejord till frälse och skulle leda dertill, att den sålunda friköpta jorden fortfarande måste utgöra icke blott den mindre ränta till Kronan, som vidlåder allmänna frälset, utan äfven hela kronobonden, hvilken likaledes deraf utgår.
Med Rikets Ständers syftemål att genom tillåtelse till grundskatternas inlösande bereda jemnlikhet i jordbeskattningen och lindring för de skattskyldige, öfverensstämmer der - 8 Stats-Utskottets tillåtande N:o I2l.
Töre icke uågot annat af de verkställbara förslagen, än det under litt. a., som afser jordens frigörande från all grundskatt.
För genomförandet deraf har Kollegium icke någon bättre utväg att uppgifva än den, som i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse blifvit antydd, att grundskatten af hvarje hemman eller lägenhet, som vore af beskaffenhet att få friköpas, borde efter något visst medelvärde å persedlarne och med tillägg af hvad som utgår i kontant, beräknas till penningar, i förhållande till hvilken summa, betraktad såsom intresse å 5 procent, det kapital skulle uträknas, hvarför grundskatten finge inlösas; att för detta kapital borde årligen betalas 6 procent till Staten, hvaraf 5 procent skulle utgöra intresse och återstoden amortering på kapitalet, hvilket efter 57 års inbetalningar vore guldet; att med det år, som dylik inbetalning första gången skedde, grundskatten deremot skulle upphöra; att, enär tvång icke kunde rättsenligt föreskrifvas, hvarje egare af skattskyldig jord måste hafva fritt val att på nu uppgifna sätt friköpa sin egendom från grundskatt, eller utgöra desamma, men att, sedan han i den ordning, som kunde varda bestämd, förklarat sig vilja begagna lösningsrätten, inbetalningarne måste ovilkorligen börja och fortfara tilldess kapitalet vore amorteradt, samt, i fall af försummelse, kunna uttagas med samma förmånsrätt, som nu är stadgad för Kronans ränta och tionde.
Dock torde den, som det önskade, böra tillåtas att inbetala hela kapitalet på en gång, eller derå göra större afbetalningar, blott det sednare skedde med iakttagande af de gifna allmänna grunderna för liqviden. 2:o.
Hvad grundskatt, som pä föreslagna sättet finge kapitaliseras samt hvilka hemman och lägenheter, som borde kunna friköpas.
Den Svenska jordens allmänna fördelning i tre slags natur: krono, skatte och frälse, uppkomsten och utvecklingen af denna fördelning och dess sönderfallande i vissa under-afdelningar; hvilka skatter, som åtfölja den ena eller andra delen deraf; huru och i hvad mån frihet derifrån, samt från hvad som i kameralförfattningarne kallas allmänna besvär och ej får med grundskatt förblandas, tillgodokommer den ena jordnaturen framför den andra, hvarigenom den olikhet i bördor eger rum, som vid ytligt betraktande tyckes innefatta påfallande orättvisor, men hvilken, om än vid sin tillkomst föjanledd af den magtutöfning privilegierade medborgareklasser i äldre tider sig tillåtit, numera, efter hvad Kollegium ofvanföre visat, utjemnats af andra förhållanden; allt detta är så ofta och så grundligen utredt, att Kollegium torde icke böra dermed upptaga tiden, särdeles då ett upprepande deraf icke är behölligt för den undersökning
Kollegium nu har för handen.
För detta ändamål torde nemligen göra tillfyllest att anmärka, dels att frågan icke rörer den grundskatt af hemman och lägenheter, hvilken enskild man eller verk och inrättningar innehafva med eganderätt, och således icke frälseränta, utan blott den, som utgöres till Staten, men denna i hvad form den än måtte utgå, dels ock att endast egare af jord, men icke innehafvare af blott besittningsrätt dertill, kunde tilläggas rätt till jordens friköpande.
Jord af krononatur, hvartill åborätt eger rum, finge således icke lösas från grundskatten förrän skatterätt dertill förvärfvats, hvaremot Stats-Utskottets Utlåtande S:u i2i 9 hvaremot kapitalisering och inlösen borde kunna ske af all den ränta och kronotionde utaf skatte- och frälsejord, som är Kronan behållen, äfvensom af den som Kronan anslagit till vissa ändamål, såsom aflöning af militäre, civile och ecklesiastike embets- och tjenstemän, underhåll af verk och inrättningar, augment till rusthåll, m. m.; och då skyldigheten att prestera rustning för de på kavalleriet samt båtsmanshållet och äfven i vissa orter på knektehållet indelta hemman endast är ett dessa hemman ålagdt sätt att utgöra deras grundskatter, hvilka annars skulle ingå till Kronan, måste också denna prestation räknas till sådana skatter, samt för iakttagande af jemnlikhet, den egare af berustad skattejord, som önskade befria sig från skattskyldigheten, medgifvas rättighet att derifrån lösa sig medelst erläggande af ett kapital, svarande mot dess grundskatt, d. v. s. den ränta och, i vissa orter, den tionde, som under rustningen iubegripes.
Slutligen kunde äfven ifrågasättas, om icke rusttjensten af frälset, hvilken äfven representerar grundskatt af jorden, ehuru denna grundskatt är Kronan för alltid afhänd, äfven borde räknas till lösuingsbar skatt, men då, på ena sidan, Kronan aldrig afsagt sig rättigheten att fordra denna rusttjensts utgörande in natura, medelst uppsättning af det fordna frälserytteriet och, å den andra, den ersättning derför, hvarmed Kronan sedan länge åtnöjts medelst så kallad rusttjenstbevillning, är en obetydlig afgift, på långt när icke svarande mot natura-prestationen, skulle svårighet möta att afgöra, hvilkendera beräkningsgrunden som för kapitaliseringer) borde följas, och för gifvet kunna anses, att om den för frälserättsegaren drygare af naturaprestationens värde antoges, rättigheten till inlösen komme att blifva obegagnad.
När kapitaliseringen kunde ske och grundskatternas inlösande blifva egare af den skattskyldiga jorden medgifvet.
Rikets Ständer hafva föreställt sig, att, så länge de från äldre tider bibehållna invecklade grunderna för beskattningsväsendet ännu icke undergått någon väsendtlig förenkling, skulle grundskatternas inlösning hafva medfört en alltför häftig rubbning i de af ålder befintliga förhållanden, men att sedan räntepersedlarne numera blifvit reducerade till färre antal, och hvarje hemmans ränta komme att särskildt uträknas och fastställas till visst belopp, dessa åtgärder skulle i väsendtlig mån underlätta grundskatternas kapitalisering.
Men det inses lätt, att om det endast kommit an på att till visst värde i penningar uträkna beloppet af grundskatterna, för att derefter bestämma lösningssumman, sådant låtit sig göra lika väl med de gamla, af ett större antal persedlar beståeude grundskatterna, som med de nya, och att den förändring i jordbeskattningen, som med grundskatternas inlösande skulle åstadkommas, icke komme att verka mindre rubbning i bestående förhållanden derföre, att lösningssumman uträknades efter det persedlarne blifvit omsatta.
Då sådan omsättning likväl, till följd af Kongl.
Maj:ts samt Rikets Ständers föregående beslut nu försiggått, och de förra jordeboks- och mantalsräntorna derigenom blifvit förvandlade i nya räntor, som måste granskas och fastställas innan de kunna läggas till grund för kapitaliseringshih. till II.
Fröt. 1802 & 1803. 4 Sami.
I A/d. 2 Band. 18 Hafi. 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande N:o l2i. åtgärden, samt med detta arbete äfven är förenadt ett annat lika vigtigt företag, nemligen granskningen af de icke alltid tillförlitliga Jordeböckerna, deruti hemman stundom upptagas med annan natur och grundskatt än dem tillhör; så finnér man äfven, att kapitalisering af grundskatterna och inlösen deraf icke kunde ega rum förr än jordeboksväsendet, genom en ny Jordeboks upprättande och fastställande, blifvit behörigen ordnadt, hvilket, med den erfarenhet
Kollegium hittills hemtat om detta arbetes vidd och beskaffenhet, svårligen kan väntas hafva gått i fullbordan förr än efter förloppet af ett eller annat tiotal af år.
Tiden, då kapitaliseringen kunde försiggå och grundskatternas inlösen medgifvas, kan således för det närvarande icke med någon visshet närmare bestämmas.
Denna omständighet kunde redan i och för sig sjelf utgöra ett skäl att för närvarande undanskjuta tanken på grundskatternas kapitalisering, såsom en åtgärd, hvars lämplighet icke borde tagas i öfvervägande förr än framdeles, då möjligheten för dess verkställighet kunde inträffa; men under förutsättning att uppnåendet af denna tidepunkt, genom användande vid jordeboksarbetet af större personal än hittills, kunde påskyndas, hvilket dock endast till viss grad läte sig göra, torde böra efterses hvad som i öfrigt nödvändigt fordrades för att åvägabringa den föreslagna förändringen.
Det hufvudsakligaste deraf utvecklar sig af de svar, som de förstnämnda tvänne frågorna framkallat.
Då Staten måste kunna påräkna att, med lika säkerhet som grundskatterna, bekomma den årliga inbetalning, hvarigenom dessa skatter skulle friköpas, blefve det nödigt att, såsom förut är antydt, stadga enahanda förmånsrätt dertill uti gäldbunden mans bo, som nu finnes för Kronans ränta och tionde, till följd hvaraf lag och författningar måste i öfverensstämmelse härmed ändras samt inteckningshafvares med fleres rätt eftersättas.
Kronobonden, hvilken i en eller annan ort ännu utgår efter skylräkning och proftröskning, måste öfverallt sättas till visst årligt belopp, för att lika med annan grundskatt kunna kapitaliseras.
Då begagnandet af lösningsrätten komme att bero på hvarje jordegares fria vilja, skulle det ofelbart inträffa, att bland hemman, hvaraf ränta eller tionde nu är anvisad till fyllande af åtskilliga Statens behof, såsom aflöningar m. m., somliga vid en tid och andra vid en annan, af deras egare friköptes, under det återstoden fortfore att utgöra grundskatten.
Sådant medförde naturligtvis anslagens otillräcklighet för det afsedda ändamålet, och någon annan möjlighet att bibehålla ordning och reda i de Statens utgifter, som genom dylika anslag förut blifvit bestridda, funnes icke, än att, med detsamma rättighet till grundskatternas inlösande lemnades skattskyldiga jordegare, alla indelningar upphörde, skatterna ingingo direkte till Staten och denna omedelbarligen besörjde utgifterna.
Den till militäre, civile och ecklesiastike embets- och tjänstemäns aflöning, till underhåll af verk och inrättningar samt augment till rusthåll m. m. indelta ränta och kronotionde skulle derföre indragas, samt sjelfva rusthållshemmanen, i stället att såsom hittills rusta för grundskatten, utgöra denna skatt till Kronan med rättighet att kunna derifrån friköpas, men skyldighet att lika med annan skattejord underkastas rote - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 121. 11 ring.
En ovilkorlig nödvändighet blefve det således att noggrannt utreda och beräkna utgifterna för alla de Statens behof, hvarför kostnaderna hittills blifvit bestridda medelst anordning af grundskatter, samt tillse huru medel dertill kunde Staten beredas.
Såsom sådana voro visserligen att betrakta dels de grundskatter, som icke blefvo friköpta, utan kommo att till Staten inflyta, dels hvad som under amorteringsperioden kunde af den årliga inbetalningssumman för friköpta hemman användas för statsbehofven, och dels slutligen, efter nämnda period, intresset på den under tiden bildade kapitalfond.
Men med säkerhet kunde antagas att dessa tillgångar, genom stegrade varupriser, räutefotens fall, nödvändigheten för Staten att kontant betala mycket, som till följd af indelningsverket nu presteras in natura, med Dera omständigheter, blefvo otillräckliga, och någon annan utväg, som lämpligen kunde begagnas, återstode då icke än att genom allmän bevillning fylla bristen, hvilken endast blefve så mycket större, om, såsom ett af de utaf Rikets Ständer anmälda förslagen iuuehåller, intresset å den samlade kapitalfonden skulle användas till produktiva företag och åtskilliga industrigrenars understödjande, men icke för de ändamål, hvartill grundskatterna nu äro disponerade.
Undersökningen om de åtgärder, som grundskatternas kapitalisering och rättigheten för de skattskyldige jordegarne att dem inlösa skulle oundgängligen medföra, behöfver ej sträckas längre än nu skett, för att finna, huruledes derigenom enskild rätt skulle angripas, en mängd bestående förhållanden ändras, egarne af den friköpta jorden underkastas ett i mån af jordens stegrade värde ökadt deltagande i bevillnin gen, samt Staten till stor del förlora den trygghet, som nu finnes, att alltid till bestämda behof kunna räkna på bestämda tillgångar och dervid genom indelningsverkets upphörande äfventyra en vigtig del af sitt försvarsverk.
Betraktadt från financiel synpunkt skulle företaget äfven förete betänkansvärda omständigheter.
Enligt 1858 års
Riksstat uppgår ordinarie räntan till ett belopp af 4,597,000 R:dr samt kronotiondespanmålen till 1,512,050
R:dr, således tillhopa öfver 6,000,000 R:dr R:mt, hvilken summa, efter 5 procent, gifver ett kapital af 120,000,000 R:dr.
A detta kapital skulle således, under förutsättning att de skattskyldige jordegarne begagnade sin rätt till grundskatternas inlösande, betalas 6 procent med 7,200,000 R:dr om året.
Från jordbruksnäringen komme då, under amorteringstiden att utöfver nu utgående grundskatters belopp årligen dragas 1,200,000 R:dr, hvilka medel icke ovilkorligen kunde påräknas skola återllyta till samma näringsgren, då ett stadgande om deras utlåning företrädesvis åt jordegare skulle kunna hindra Staten att deraf bereda sig högsta möjliga vinst, och vara orättvist mot andra medborgare, som uteslötos från en utväg att lättare draga sina genom förändringen ökade bördor.
Att denna operation skulle inverka på penningeställningen i landet torde icke kunna nekas och fara är, att den icke blefve till nytta för det allmänna.
Huru och af hvem, Statsverket eller Riksgälds-kontoret, förvaltningen af de till Staten för grundskatternas friköpande ingångna summor skulle handhafvas, huru statsregleringen uppgöras, och de nya inrättningar, som af behofvet påkallades, blifva ordnade, komme derjemte 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 121. utan tvifvel att bilda en källa till tvister.
Inträffade slutligen hvad sora är nästan sannolikt, att de skattskyldige jordegarne, inseende sin rätta fördel, icke synnerligen begagnade sig af den lemnade rättigheten till grundskatternas inlösen, så komme, oaktadt alla uppoffringar, den åsyftade jemnlikheten i skattebördor att uteblifva och i hvad fall som helst skulle de onera af ordinarie rotering m. m., som blefve qvarstående, utgöra en väsendtlig skilnad emellan den privilegierade och oprivilegierade jordens skyldigheter.
Så nära förenadt är Svenska jordens nuvarande beskaltningssätt med Statens hela organisation, att det icke kan upphäfvas utan att denna i de flesta rigtningar omskapas.
Något förslag dertill har Kollegium icke fått sig i nåder ålagdt att afgifva, och uppgörandet deraf skulle, om fullständighet söktes, föra utom den verksamhetskrets inora administrationen, som är Kollegium anvisad, men genom att framställa några hufvuddrag af de förändringar, sora grundskatternas kapitalisering och lemnad rättighet till deras inlösen skulle åstadkomma, har Kollegium sökt visa huru derigenom, å ena sidan, ingen sann och tillförlitlig fördel, men å den andra, svårigheter och äfventyr, hvilkas utgång ingen kan förutse, skulle för enskilde medborgare och Staten i sin helhet uppstå, — med denna åsigt kan Kollegium derföre icke annat än i underdånighet afstyrka Eders Kongl Majit från nådigt bifall till åtgärder af ifrågakomna syftning, hvarigenom stats-institutioner, hvilka bidragit till fosterlandets anseende och bestånd, skulle rubbas, ehuru deras fortfarande, fasthet och trygghet bör utgöra första vilkoret för hvarje förändring, som vidtages med beskattningsväsendet» Till följd af detta Kammar-kollegii yttrande aflat Kongl. Majit till bemälda Kollegium under den 6 November 1860 ett nådigt
Bref af följande lydelse i »Sedan Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 18 December 1857, jemte »anmälan, att de vid dåvarande riksmöte hos dem väckta förslås, i fråga om skattoskyldig jords friköpande från grundskatt m. m., för denna frågas slutliga afgörande »ansett nödigt, att ett fullständigt förslag uppgjordes, innefattande icke allenast de »allmänna grunderna för omförmälda skatters inlösning, utan äfven en framställning af »de särskilda åtgärder, som för verkställandet kunde finnas erforderliga, men i sakanad af tillfälle att åt detta ärende egna den tid och det arbete, som för uppgöran»de af ett dylikt förslag skulle erfordras, hos Oss i underdånighet anhållit, det Wi »mätte i nåder vidtaga de åtgärder, som för en fullständig utredning af den vigtiga »frågan kunde finnas lämpliga; så och efter det I, enligt nådig befallning, den 20
Ja»nuari innevarande år i detta ämne afgifvit underdånigt utlåtande och dervid dels »framställt åtskilliga anmärkningar emot de af Rikets Ständer till stöd lör deras upp»fattning af frågan yttrade åsigter, dels ock till granskning upptagit de hos Rikets »Ständer förekomna särskilda förslag angående grundskatternas inlösande, samt, på »grund af de i utlåtandet anförda och fullständigt utvecklade skäl, afstyrkt Wårt nå»diga bifall till åtgärder af ifrågakomna syftning; hafie Wi nu låtit detta ärende Oss »föredragas; och i betraktande deraf att den olikhet, sora förefinnes i Svenska jor - Stats-Utskottets Utlåtande N'o 121.
13 »dens grundskatter, numera, sedan dessa skatter under tidens lopp, så att säga, sam»manvuxit med jordvärdet och eganderätten, icke innebär någon orättvisa mot jordens »närvarande egare, utan den större eller mindre grundskatt, som vidlåder olika jord, »fast heldre bör anses såsom räntan å en häremot svarande, jorden åtföljande grava»tion, hvilken vid egendomens förvärfvande blifvit beräknad; i betraktande vidare »deraf, att, så vida någon likhet i fråga om grundbeskattningen skall vinnas, en fri»görelse från alla grundskatterna måste ega rum, men att i allt fall, dels på grund »af enskild eganderätt, dels emedan jordens friköpande icke rättsenligt kan såsom »tvång åläggas, grundskatter måtte komma att i betydlig mån qvarstå; enär för öfrigt »äfven under medgifvande att i vissa fall grundskatterna äro ganska tryckande, dessa »skatter likväl ej i allmänhet äro så betungande, att ju icke den jordbrukande allmo»gen, som till största delen innebar den Svenska jorden, under ett stigande välstånd »alltjemt genom inköp af fastighet ökat sin förmögenhet, och således icke kunna anases utgöra ett hinder för jordbrukets framtida förkofran; enär den ränte- och kapital— »afbetalning, som, i händelse af grundskatternas inlösande, skulle komma att utgå »frän jordbruksnäringen under en lång följd af år, måste, genom betydliga kapitalers »dragande från denna näringsgren, verka hämmande på densammas utveckling; enär »det med skäl lärer kunna ifrågasättas, huruvida sjelfva grunden för en åtgärd, som »går ut på att i framtiden öfverflytta grundskatternas börda från de skattskyldige »jordegarne, för att i annan form lägga en stor del af dess tyngd på andra sam»hällsklasser, hvilket måste inträffa då statsbehofven på ena eller andra sältet skola »fyllas, kan anses välbetänkt och rättvis; samt om icke den beskattade jordens an»språk på lättnad bör stadna vid att småningom och så vidt omständigheterna det »tillåta, frigöras från vissa af de servituter, hvilka påkalla jordbrukarens tid och ar»bete och hvarigenom lian omedelbarligen hindras i omsorgerna för sitt näringsyrke; »enär genom alla grundskatternas afskaffande åtskilliga af de vigtigaste samhälls»inrättningarne skulle komma att underkastas en väsendtlig rubbning, och dessa in»rättningar i sådan händelse behöfde ersättas af nya organisationer, för hvilkas upp»rätthållande svårligen en lika säkerhet torde kunna vinnas; och slutligen enär möj»ligheten af den ifrågaställa åtgärdens genomförande i allt fall är beroende af den »nu pågående jordeboksgranskningens fullbordan,
men tiden för detta vidlyftiga och »magtpåliggande arbetes afslutande ännu icke kan med någon säkerhet bestämmas; »håfve Wi, på grund af alla dessa omständigheter, hvilkas vigt och samband med »hela stats-organisationen blifvit af Eder närmare utvecklade, ansett Rikets Ständers »förevarande underdåniga framställning, efter den utredning frågan sålunda erhållit, »icke påkalla någon vidare åtgärd.
Hvilket Wi Eder till kännedom och underdånig »efterrättelse härigenom meddele.»