Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi bygga pagoder i miniatyr, och sätta eld på dem de celebre främlingarne till ära; vi exponera våra vackraste flickor i bengalisk belysning, icke betänkande, huru riskabelt detta kan vara, då det sker inför sådana liebhabrar som turkiska paschor och persiska khaner; vi exponera våra egna lif genom att i små bräckliga nöt- skal till roddbåter trängas med frustande ång- kolosser, bara vi få tillfälle att vifta åt orientalerna och bringa dem vår hyllning med hurrarop så taktfasta och kraftiga, som endast svenskar kunna åstadkomma.
Med ett ord: vår orientalistförtjusning kän- ner inga gränser, och jag skulle nästan vilja hålla ett litet vad om, att mången ungdom, som gör sin entré i verlden under dessa orien- taliska dagar, får i dopet ett minne af kon- gressen, som räcker för lifvet.
Namn sådana som Brahnia Petronella Andersson, Niklas Zoroaster Pettersson och Midhat Mohsin Druhiva Lundström skulle ju låta ganska näpet och gifva en behaglig om- växling åt våra medborgares eljes tämligen enformiga och triviala nomenklatur.
Ett a f de allra vackraste uttryck, som vår entusiasm för Österlandets olivhyade söner och deras lärda kolleger från andra trakter af verlden hittills fått, var illuniinationen och fyrverkeriet under hemfärden från den fest, som konungen gaf å Drottningholm i mån- dags.
Något mera hänförande än den i sig sjelf förtjusande viken, belyst med långa rader af dubbla marschaller samt tjogtals vall- facklor i rödt och grönt, kunde icke tänkas, derom voro alla öfverens, så länge den oräkne- liga skaran af båtar låg derute, och ögat fråssade i detta praktfulla skådespel, på samma gång som örat begärligt uppfångade musiken från våra gardesorkestrar.
Så kom hemfärden.
Sakta och med uppe- håll emellanåt gledo båtarna genom de trånga farvattnen.
I början syntes blott här och der en jemförelsevis anspråkslöst illuminerad villa.
Kulörta lyktor, flammande bål, några bengaliska eldar eller en och annan vallfackla upplyste för några minuter den slingrande far- leden, som ormar sig fram mellan branta, lum- miga stränder.
Och så blef det stycketals mörkt igen; endast ångarnes signallanternor och lyktor eller då och då en liten fyrverkeripjes, af bränd från däck, bröt septembernattens mörker.
Men ju närmare man nalkades Stockholm, dess rikligare, vackrare och mera öfverraskande blefvo ljuseffekterna, tills det i ordets fullaste mening briljanta skådespelet kulminerade vid Marieberg samt Karlshäll.
Här sprakade knippor af fräsande, färgskimrande raketer, här skimrade solar, här afbrändes storartade dekorationspjeser i form af pagoder, Eiffeltorn m. m., allt under det en stark elektrisk lampa kastade en bländande, rätsidig ljusflod, som vandrade från den ena förtrollande punkten till den andra.
Det var ett skådespel, så storartadt och effektfullt, att all beskrifning blir omöjlig, äfven om man hade till sitt förfogande det rika bildspråk, som elds- dyrkarnes öfversteprest visade sig beherrska, då han å kongressen helsade konungen.
Herr Törner, hvars stora talang helt säkert tagits i anspråk på de flesta ställen, visade sig vara en eldkonstnär af så framstående slag, att han borde kunna påräkna högaktning och beundran af sjelfve — Mefistofeles, hvilken ju lär vara grundlig kännare i fråga om eld- och ljuseffekter.
Österländingarne, som icke, trots koranens vinförbud, äro några vattumän, lära hafva ett ordspråk, som lyder sålunda: » Si vattnet; ve dess fader och moder! » Men jag är fullkom- ligt öfvertygad, att ingen enda österländing tänkte på det ordspråket, när han i måndags natt gungade öfver Mälarens vattenspegel och såg den blixtra och glimma i färgskalans alla nyanser.
' - 1) å Klas såg Sigfrid, ville han vända om, men den andre fattade honom i rocken som en tiggare och stammade: » jag kommer ej för min skull, utan för din. »
M a n u s K r i p t, s o m ej a n t a g e s till I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v l d a p o r t o fogas.
Klas slet sig ifrån honom.
» Hvad angår jag väl dig?
Hvarför kommer du i min väg; här åtminstone finnes väl plats för oss båda? » » Förlåt mig, » utropade Sigfrid, » se, hvad som blifvit utaf mig, huru jag lidit! » » Som om du vore den ende.
Gå bort ifrån mig, för mig är du död, som jag för dig. » » Jag kommer för att varna dig, du är i fara » Klas skrattade hånfullt.
» D u varna mig!
Vore jag i fara, såge jag mig nog om efter en annnan hjelp! » » Lita inte på Beppo, han är en dålig men- niska. » » Och du, usling, hvad är du? » » O Klas, jag var från mina sinnen! » » Galningar flyr man som ilskna hundar.
Här är jag herre.
Gå och låt afguda dig af din hustru, tillbedja dig af dina smick- rare. » » Käthe vet, hur det är med mig. » » Kanske också Margaretha?
D u kunde inte bära bördan ensam, måste också förgifta själen for ditt oskyldiga barn! » » Hon vet intet. » » Du skall ej heller säga något.
Detta är min enda önskan. » » Jag skall snart ej längre kunna säga något åt någon, K l a s; läkaren ger mig ej lång tid.
På dig skall jag dock alltid tänka — alltid! » Han gick.
Klas rörde sig ej.
Utan ett ord stirrade han ut öfver det gråa hafvet, hans kärleks graf.
Skymningen föll redan på, när Sigfrid gick hemåt efter den skogbevuxna vägen.
Beppo mötte honom.
Han skrattade hånfullt: » Ni en vän till herrn!
Han har sagt åt mig, att jag inte får släppa er in än en gång! » Fartyget, som skulle föra dem hem, låg i hamnen; platserna voro redan bestälda.
Käthe längtade efter afresan.
» Mig är det, som kunde jag icke slita mig bort, » sade Sigfrid, » som måste jag här lemna mitt lif. » » Hvad är döden mot den tortyr, han låter dig lida, » sade hon bittert.
» Finnes det inte en försoning för alla?
Han har aldrig älskat dig! » En gång förvisso.
Men nu —?
Jordisk kärlek förgår, och hans har jag sjelf dödat.
Min lefver dock och kan aldrig släppa ho- nom.
» Då de om aftonen sökte honom, var han försvunnen.
Han gick i skymningen.
Ej måne, ej en stjerna lyste på himmelen.
Allt var tyst kring det lilla huset.
Vågorna sqval- pade sakta mot stenmuren.
Äfven hunden var försvunnen.
I ett fönster brann ljus.
Han visste, att det var vännens kammare.
Han blickade dit upp som mot en stjerna.
» Jag älskade dig dock, » hviskade han, » jag dör, låt mig inte förgås i denna förtviflan! » Det drog honom till sig med trolsk makt.
Trappan var mörk, han smög sig upp; ingen hindrade hans väg.
Framför dörren stan- nade han; han vågade ej öppna den.
D å hörde han ett buller; en vild ångest grep honom.
Hvem vet, hvad der inne försiggick.
Beppo, tjufpacket — föll det honom in; och hunden, som var försvunnen!
Trots sin svaghet kunde han kanske hjelpa!
Hastigt kastade han upp dörren.
Beppo och Zeppa plundrade i rummet.
Då karlen fick syn på honom, öfverföll han honom som ett vildt djur.
» Bra att du kom, din hala orm, sjelf gick i fällan; nu skall du inte längre spionera och sqvallra!
Zeppa, kom, rafsa inte till samman allt onyttigt skräp.
Det är ingenting värdt och kan för- råda oss. » bl- I r- \ I L / j I kl LJ 1^ A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t kontant llqvld I f ö r s k o t t spalt, petltrad (
Ingen annons Införes Den gamla hade förskräckt sett på.
» D u skulle inte ha utgjutit blod, Beppo.
Blod är farligt, det förråder mer än mitt usla byte. » » Ah, strunt!
Hvarför strök han omkring här?
Båten ligger i ordning; de skola inte se oss åter, och den här kan inte förfölja oss. » Sigfrid var ensam, han sjönk ned öfver bordet; först nu kände han, att en varm blodström sköljde öfver honom.
Ljuset brann allt fortfarande helt lugnt.
Han kände ett välbehag, sådant han ej förnummit på länge.
Om ock till ingen nytta — hans blod flöt dock för Klas.
Kanske skulle han nu ha medlidande.
Hunden släpade sig gnällande fram till honom.
Han kunde inte hjelpa honom, men han strök smekande hans lurfviga hufvud.
Än en gång en rossling från det stackars djuret.
Hur länge Sigfrid låg på detta sätt, det visste han ej.
Ett klart ljus väckte honom, han såg Klas stå lutad öfver sig.
» Förlåt, att jag är här, » stammade han, » det skall inte bli länge.
B e p p o.
jag ville.
» Krafterna öfvergåfvo honom på nytt.
» Den otacksamme skurken, » utropade Klas, » otacksam som alla! » Rådvill och förtviflad såg han sig om efter hjelp, för första gången kände han sin ensam- het.
Han var allena, helt allena.
På nytt qvälde blodet fram ur såret.
Han sökte hejda det, men allt jemt utan uppehåll flöt det varma hjerteblodet öfver honom.
Det var som blandade det sig med hans eget.
Milda ord gingo omedvetet öfver hans läp- par.
Han ropade efter hjelp.
Så godt han kunde förband han Sigfrid och lyfte honom upp på sin bädd.
Med ens blef det ljud i huset.
Käthe, som ända in i sista minuten förgäfves hop- pats på Sigfrids hemkomst, hade gjort alarm i värdshuset.
D e visste hvar han var att finna; man sökte honom der.
En läkare tillkallades.
Sigfrid kunde icke flyttas.
» Ni måste således fördraga oss, » sade Käthe.
» Låt oss sluta fred, » svarade Klas, och hans röst ljöd beslöjad, » hvar skulle Sigfrid ha det bättre än hos mig? » Han hemtade sig ej mer.
Långsamt af- togo hans krafter.
Det var, som vände i döden hans ungdom till baka.
Klas igen- kände det milda ansigte, som han älskat hos gossen.
De stodo alla kring hans bädd.
Sin hustrus hand höll han i sin, Margarethas försökte han lägga i vännens.
» Hon har alltid älskat dig, » hviskade han, » och äfven jag.
Dock — dock ... » Sedan de fört honom till kyrkogården, låg villan sä tyst, som hade också ur den allt lif flytt sin kos.
Mer än ett år var gånget.
Rosorna om- slingrade som med en glädjekrans cypresserna; då öppnade sig dörren.
Ett ifrigt rustande begynte.
Packlådor spikades samman, stap- lades upp.
En smärt, ung flicka gick från och till.
Hon hjelpte, men ej med frisk håg, utan hon gick slappt och motvilligt till verket.
Månen stod på himmelen.
Myriader stjernor blickade gnistrande ned öfver jorden.
Klas satt med hufvudet lutadt i handen.
Sorgsen skådade han ut öfver hafvet.
I fjerran aftecknade sig masterna och seglen på det fartyg, som nu så snart skulle föra bort ifrån honom allt, vid hvilket hans hjerta var bundet, och lemna honom ensam qvar.
Hvarför föreföll det a f 26 öre pr * under I krona.
honom så bittert?
Hade han ej sedan långa år vant sig dervid?
Margaretha trädde ut till honom i resdrägt.
» Du låter oss verkligen fara ensamma, gud- far Klas!
D u kommer inte med hem? » » Hem, Margaretha?
Jag har intet hem! » » Visserligen, om du betraktar oss som främ- lingar! » » Verlden skulle snart bevisa mig, att jag måste det.
D u är intet barn längre, Mar- garetha.
» Hennes ögon fylldes af tårar.
» Och ej längre värd att bli fördragen och älskad.
Det är mycket hårdt att vara stor.
Jag förlorade allt dermed, far, dig! » » Mig!
Mig förlorar du aldrig, Margaretha; jag lofvade det, när jag bar dig på min arm och blef din gudfar.
Just derför att jag inte glömt det, följer jag er ej nu.
Låt oss för- blifva vänner! » Han fattade hennes hand.
Men hon drog, innan han kunde hindra det, hans hand häftigt upp till sina läppar.
» Hvad är det för dum- heter, Margaretha, » brast han ut och ryckte den lös ifrån henne.
» Dumheter, » snyftade hon, » då vill jag inte bli förståndig.
Förstår du då ej, att jag inte kan fara, gudfar Klas?
Att jag tillhör dig, från mitt första andedrag.
Har inte min far lagt min hand i diD, för att du skall hålla den qvar.
Älskar du mig då inte det minsta mer? » Han blef blek som döden.
» Jag inte älska dig!
Väck inte sällhetstankar, Margaretha, till hvilka jag ej har någon rätt — jag sade det redan en gång och har bittert nog erfarit det. » » Du icke rätt till lycka, den bäste, den oegennyttigaste af alla menniskor! » » Skulle jag köpa den med ditt friska, unga, löftesrika lif — jag toge den icke. » » Och läte oss båda försmägta dervid.
D u skall snart finna det, då jag är borta, » snyf- tade hon.
» V i två skola finna det, vi skola ängslas, ängslas som i de hårda år, då du gällde för död; om du åter dör för mig, dör äfven jag. » » Margaretha, » ropade han och öppnade sina armar.
» Nej, vi skola lefva!
Jag vill tänka, att din fader sänder dig, och vår för- lorade kärlek står åter upp i dig. » Från Iduns läsekrets.
Om svampförgiftning.
I eder ärade tidning förekom nyligen en upp- sats under rubrik: Mot svampförgiftning, som, ehuru den i många fall är fullkomligt riktig, dock kan leda till ganska sorgliga följder.
Först och främst hafva vi de giftiga flugsvamparne, hvilka innehålla narkotiskt gift, som ej löses i kokande vatten.
Vidare rutoloma- och hebeloma-arterna, som jag för min del anser klokast undvika äfven om de samma skulle vara preparerade, såsom uppgifves i åberopade uppsats.
Ett par arter rörsopp, bole- tus satanes och bol.
luridas torde vara bäst att utesluta från de ätliga svamparne.
Att ryssar och finnar äta alla slags kremlor känner jag, men jag vill också minnas, att giftet löses ur dessa svam- par genom uppkok i salt vatten, som sedan bort- slås, åtminstone har en ryss, som jag samtalat med derom, förklarat saken så.
Det borde i regel alltid iakttagas att förvälla svamp i salt vatten, för den händelse att någon giftig art blifvit in- samlad, som deraf kunde oskadliggöras.
Dock bör man alltid först bortkasta de förut uppräknade farli- gaste svamparne.
Med pepparlingarne förhåller det sig så, att, utan föregående förvällning i salt vatten, aflägsnas icke pepparsmaken.
Gift i dessa finnes icke eller åtminstone obetydligt.
Af skäggig pep- parling har jag ätit utan olägenhet, fast den samma då icke var förvälld i salt vatten, utan endast fått ett uppkok i vanligt vatten.
Summa summarum: var försigtig med svamparne!
Gammal svampeän.
M e d I d u n s expedition ä r f ö r e n a d I d u n s u t r ä t t n l n g s b y r å, hvilken g r a t i s verkställer alla u p p k ö p åt Iduns abonnenter I landsorten s a m t f ö r öfrlgt Bakning.
Anisbröd.
A f 1 stop mjölk göres en vanlig deg.
Sedan den jäst upp, in- arbetas £- S smör, 2 ägg, socker, \ ' S anis och 1 jumfru bränvin.
När degen ånyo uppjäst, utbakas bröden och ställas på bordet att jäsa.
Kokas efter hand i smör i en stekpanna.
Då smöret smält och börjar koka, slås i pannan ett glas bränvin, och när det stått en stund, afskummas sältan.
Biilig o c h g o d s o c k e r k a k a.
Af 6 ägg frånskiljas 3 hvitor, hvilka vispas till hårdt skum.
De öfriga äggen röras tillsammans med § ' B fint hvit kross- socker, tills sockret är väl smält.
Derpå iröres i " 8 hvetemjöl, hvari man blan- dat en smula » bruspulfver »; derpå tillsättes hvad smak man önskar (citron eller vanilj) och till sist irör man mycket sakta de 3 till hårdt skum slagna hvitorna.
Gulan bälles i en smord form, beströdd med mjöl, och bakas omkring en timme i temligen varm ugn.
Äkta mandelsprits.
Ett skalp, söt- mandel, ett skalp, socker och 3 ägg arbetas väl tillsammans, uttages genom spritsen, lägges i äss eller kransar.
Mjöl får ej be- gagnas, i stället tages fint socker.
P ä r o n s a l a d.
800 gram skalade päron skäras i halfvor, och kärnhusen urtagas.
400 gram socker kokas upp med 2 deciliter vatten, 2 deciliter ättika, litet kanel, nejlikor och citronskal.
Päronen iläggas och kokas, tills de bli mjuka.
Surmjölkspudding.
' h stop sur mjölk, hälften grädde, dess bättre, 1 qvarter stötta skorpor, 2 ägg, litet sirap, allt- samman blandas väl och hälles i smord form samt gräddas i svag ugnsvärme.
Hälften blåbär och hallon kokas med lika vigt socker.
Syltet är ej så äck- ligt som bara hallon.
Står sig mycket länge.
I i- \ I U hon, hvad bomull uträttar vid bränn- sår — ty inte visste hon det förut.
— Obs.
Linoljan skall vara rå eller okokl.
Afven kan kalklinement i st. f. olja användas.
Köpes å apoteket.
Likaså borde sprit vara till hands på en flaska — toatettbordet saknar ju sällan dy- lika i och för eau de cologne; en kan väl uppoffras och förses med på- skrift.
Doppa blott fingret i sprit, om ni har skurit eller brändt er, och några timmar derefter kan ni göra hvad ni vill med handen.
Om intet annat fin- nes till hands, så sätt god såpa på brännsåret och tvätta ej så strax bort det.
Att hålla fingret i bläck har skänkt mig lindring ofta, då jag som barn brännt fingrarne, men obetyd- ligt förstås.
Ebon Iloi.
I I fc| U IN till b i l l i g a s t e p r i s o c h p ä b ä s t a s ä t t u t f ö r a l l a m ö j l i g a u p p d r a g t l l l t j e n s t för Iduns ärade läsarinnor.
eller hvit med guld, och kläd skifvan med blomsterkort, men dertill fordras smak och lålamod!
En glasskifva fästes öfver korten.
— Eller har Stina ett litet rum och en höm- hylla?
Fäst de större korten i hyllans kant och de mindre uppåt i pyramid.
N:r 157.
Oblat.
Uti 1 liter friskt vatteu vispas så mycket flnt, godt, siktadt hvetemjöl, att smeten » lägger sig ».
Oblatjernet smörjes, före första inläggningen, med hvitt vax.
Se- dan brukar det ej vidare behöfvas, Jemn, ej för stark värme erfordras vid bakningen, som helst bör ske öfver glöd, om den företages vid » öppen » spis.
Jernspis kanäfven användas.
Gammal klockarfru pä landet.
Syltade spcckgurkor.
Hvita omogna s. k. slanggurkor skalas och skäras itu på längden; alla kärnor borttagas och gurkorna läggas i friskt vatten en halftimma.
Späckas sedan med nejlikor och kanel, bruten i små bitar, (vill man ej späcka gurkorna, kunna nej- likor ocb kanel läggas uti sockerlagen).
I sju- dande vatten läggas gurkorna att koka, tills de synas klara; tåla dock ej länge koka.
Upp- tagas derefter att på linne afrinna.
En sockerlag, ungefärligen 1 L skalp, socker för trenne gurkor, kokas, till den klarnat, och til- lägges då 4 matskedar god vinättika for hvarje skalp, socker.
Denna sockerlag slås Öfver gurkorna så het den är, i den burk der gurkorna förvaras.
Efter fyra dygn afhälles sockerla- gen väl, uppkokas och slås åter öfver gur- korna.
Tillses noga, om de jäsa eller börja mögla, i hvilka fall sockerlagen åter uppkokas med något mera socker och slås het Öfver gurkorna ånyo.
Är den mycket tunn bör den kokas längre tid.
e r h å l l e r ett p r a k t i s k t ocli e n e r g i s k t f r u n t i m m e r m e d v a n a v i d och skick- l i g h e t u t i böckers u p p l ä g g a n d e, fö- r a n d e och afslutande, k o r r e s p o n d e n s och öfriga kontorsgöromål.
Der- j e m t e bör sökanden e g a g o d a kunska- p e r i l e f v a n d e språk, s ä r s k i l d t t y s k a o c h engelska, m e n f r a m f ö r a l l t fär- d i g h e t i s v e n s k a s p r å k e t s behandling-.
S v a r med n ö d i g a u p p l y s n i n g a r och om m ö j l i g t m e d fotografi t o r d e s ä n d a s till » Duglighet 75 », adress Iduns B e - daktion, S t o c k h o l m.
[355J Lärarinna.
l Allmännyttigt.
Ofverblifna garner kan man taga vara på och förfärdiga kordonger utaf.
Se- dan det är upprändt och ordnadt, kny- ter man fast det på en spinnrock, men ej så att garnet går upp på rullen.
Trampar sedan duktigt, tills den är lagom snodd.
Saltlake till pressylta kan väl till en början vara bra, men jäg föredra- ger att låta den ligga orörd i den hand- duk, hvari hon lades varm, och ned- lägga den i en bytta med salt (torrt) rundt omkring.
Duken afdrages se- dan, då man skär, så mycket som går åt.
Syltan kan så förvaras lika god och färsk i flere månader.
Det k i n e s i s k a kittet S c h i o - L i a o.
Detta förträfliga kitt, med hvilket man kan fastsätta föremål af gips, marmor, pors- lin, stengods m. m., beredes enligt en utländsk facktidning af 27 vigtsdelar släckt kalk, 3 delar pulveriserad alun och 20 delar frisk, väl genomarbetad blod.
Dessa ämnen röras väl tillsam- mans, då en mer eller mindre fast väl- ling erhålles, hvilken af kineserna bl.
a. användes till bestrykning af bonings- husen och glaserande af träkärl, uti hvilka oljor och andra feta ämnen skola förvaras.
Papp, som dermed be- strykes, blir hårdt såsom trä.
Använd den omskrifna behandlin- gen, men länge och konseqvent.
Brukslå v ä g g a r n e på hösten i höns- Thure.
Ni torde göra klokt uti att under huset till ' / z meters höjd med starkt nätterna, begagna våtvärcnande omslag, väl lagda.
Ät aldrig sent på qvällarna och und- kalkbruk.
Det blir vid jultiden en vik alltid de mest väderbildande födoämnena, begärlig föda för hönsen, isynnerhet såsom ärter, bönor, kål, etc. — Ett stort som de ha svårt att på vintern sjelfva lavemang vid sjelfva anfallen torde ock göra nytta!
I svårare fall är smärtstillande medi- utomhus komma öfver dylik, för skal- cin af nöden.
bildningen nyttig sak.
Om ni lefver förståndigt och hygieniskt och förtär kraftig och närande föda, Sönderstötta ä g g s k a l är också ett bra så reder nog detta sig utan vidare, om ni i medel att gifva hönsen, många påstå, öfrigt är frisk.
M. Yi kunna ej utan undersökning be- att de derigenom skulle vänjas vid att svara er fråga.
sjelfva äta upp äggen, men det är ett Lotten.
1) Bäst att personligen vända er stort misstag.
Försök, och det skall till läkare.
Troligen är barnets diet olämp- lig.
2) Beror sannolikt på en genom s. k. lyckas.
tandsten framkallad inflammation af tand- köttet.
Denna bör ni i sådant fall låta bort- taga och dessutom skölja munnen med en lösning (3 %) af klorsyradt kali.
3) Beror på gamla inflammationer.
Dessa behandlas lätt Medel mot spruckna händer o c h kyl- med massage; i brist på dylik grundlig frot- skador.
Färskt ister och litet kamfert tering med kamferolja två gånger dagligen.
kokas en stund, röres sedan till det Young girl.
Gör 2 — 3 gånger dagligen skölj- ningar med ljumt vatten och fukta derefter blir kallt.
med en blandning af lika delar blyvatten och karbollösninq (2 %).
Dessa piller kan ni med Mot brännsår.
Linolja och bomull små uppehåll fortfarande taga utan skada.
borde vara lätt till hands i hvarje hus D:r — d.
— Gurkorna ligga ett dygn i vatten, innan de skalas.
Då de äro skalade, kokas de helt kort i litet saltadt vatten, uppläggas på linne att torka och läggas sedan i en stenburk, då lagen slås varm öfver dem.
Till V / - &gt; kanna sönderskurna gurkor tages 1 stop stark ättika och 3 skalp, socker.
Andra dagen afhälles lagen, uppkokas och slås varm på dem.
Tredje dagen, då den kokas upp, få äfven gurkorna ett hastigt uppkok.
En fyrbubbel handduk och tallrik ställes genast öfver burken, sedan öfverbindes den med pergament.
Är man van vid syltning, kunna gurkorna vara hela.
Omogen melon blir utmärkt att sylta på detta sätt.
Lagen är utmärkt att späda stekar med, ger vacker färg och god smak.
Ättika, som blir öfver på syltlök, späder jag oxstek med.
— Att sylta gurkor.
Stora slanggurkor ska- las (kärnhuset skrapas bort med silfversked) och skäras i lagom stora bitar.
På hvarje kilo gurkbitar räknas drygt / kg.
socker.
Det senare kokas klart i en kopp ättika, hvar- efter man ilägger några bitar ingefära samt gurkorna, hvilka man kokar tills de blifvit genomskinliga.
Sockerlaget får derefter koka ihop till en tuon sirap, innan den slås öfver.
Stenla.
För att förhindra krympning på alla sorts yllevaror bör man under tvätten iakttaga hvarjehanda: vattnet får ej vara för hett, allt hastigt ombyte från varmt till kallt måste undvikas och framför allt ingen såpa begagnas.
I stället användes borax med för- del (2 gram på en liter vatten).
Ännu bättre är ammoniak (l tesked på 2 liter vatten, som kokas upp).
Trikotvarorna läggas i blöt af- tonen förut, sköljas i ljumt vatten och tvättas sedan i den heta ammoniaklösningen.
Redak- tionen af » Furs Raus » gifver det rådet att tvätta trikotlif i vatten, hvari hvita bönor blif- vit kokta.
n 4 I n n e h å l l s f ö r t e c k n i n g t Grefvinnan Gabriele Landberg (med por- trätt).
— Hvad skall min pojke blifva?
Af Elisabeth S — s.
— Mor; poem af Torolf.
— Hur jag tog organisten; Skiss af Hoi.
— Qvinnokongresserna i Paris 1889: Andra kongressen.
— Dagens stora händelse; af Sccevola.
och åtkomligt för alla.
Till och med svårare skador kunde då lindras jem- förelsevis fort; likaså läkas.
Genast smörja det skadade stället med oljan, linda tjockt med bomull omkring och så binda en lapp eller ett stycke tyg omkring — så behandladt åtgår dagar för läkningen, som annars räknas i veckor.
— I nödfall åtminstone bomull.
Jag vet en mor, hvars barn blef illa brändt.
1 sin förtviflan ka- stade hon den lilla upp i en korg full med nykardad bomull — för att sjelf springa efter mannen.
Då de kommo — låg barnet och sof — och hvad mer — följ- den af brännsåret var obetydlig.
Så lärde God plats Annonser.
Har Stina stor våning och gamla kasserade bord?
Måla då foten i olja.
svart E n anspråkslös flicka, kunnig i att underv.
minderåriga barn o. villig att bitr.
med husl.
görom., erh.
i norrl.
i klädesb.
Hornsg.
47, Stockholm.
[405] PLATSSÖKANDE.