Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har du icke kraft att söka dig en mera lönande sysselsättning, en syssel- sättning, som kan inbringa dig icke blott bröd för stunden, utan som på samma gång kan vara en, om också knapp, så dock säker ut- komst för hela lifvet, äfven då du är oförmö- gen att längre arbeta?
Sök med allvar och ihärdighet och var viss på, att du skall finna en sådan till sist.
Tänk på, hvad kampen gäller — tänk på din ålderdom!
Nu går du dag efter dag, år efter år och väntar på ett obestämdt något, som hoppet gycklande till- hviskar dig, och drömmer om oberoende och en sorgfri framtid, men att göra något själf för att ernå detta, det mäktar du icke — och tiden går.
En vacker dag står du där med ögat skumt och ryggen värkbruten, utan kraft att längre kunna deltaga i kampen, utan en samlad sparpenning, utan hjälp, och då kan det ju hända, att vår Herre är så nådig och låter dig lägga ditt trötta hufvud till hvila, men det kan också hända, att du dessförin- nan för en tid får nöja dig med fritt vivre — på fattighuset.
V i bedja härmed få hänskjuta till edert eget afgörande, hvem af de täflande bäst för- tjänat det utsatta priset af 25 kronor vid » Iduns julklappsbasar ».
I hafven själfva väl pröfvat ett och annat af det insända till den nyss gångna julen, och vi bedja Eder därför ofördröjligen insända edra röster, med tydligt angifvande af veder- börande signatur, till Redaktionen.
Våra f ö r f a t t a r i n n o r inför Svenska akademien.
E n liten r e v y f ö r I d u n af H.
H. II.
vår förra uppsats hafva vi redogjort för &lt;W1 akademiens kvinliga pristagare.
De äro, som vi sett ej många.
Akademien har sedan sin stiftelse 1786 till täflande utdelat 53 stora och 19 mindre pris, och af dessa hafva, efter hvad förut visats, endast ett stort och sex mindre tillfallit kvinliga författare.
Men akademien har lyckligtvis funnit me- del att visa sitt erkännande äfven af förmågor, som ej deltagit i hennes täflingar.
V i skulle eljes bland de af akademien uppmärksam- made författarinnorna nödgas sakna våra främ- sta.
När en vitterhetsidkare af blygsamhet eller andra orsaker håller sig tillbaka från täf- lingarna eller hans verksamhet ej fullt faller inom dessas område, kan akademien uppsöka denne och har därvid plägat själfmant öfver- räcka sin stora prismedalj eller sin mindre skådepenning i guld (motsvarande det stora och det mindre priset).
Denna form af belöning har dock ganska sparsamt användts.
Knappt 20 personer hafva utom täflingen erhållit den stora medaljen och ungefär lika många den mindre guldpenningen.
Den bland våra författarinnor, som på detta sätt blifvit mest hedrad af akademien, är Fredrika Bremer.
Hon hade åren 1828 och 1830 anonymt utgifvit sina » Teckningar ur hvardagslifvet », hvilka väckt akademiens upp- märksamhet » såsom röjande ej mindre snille än tankegåfva samt utmärkande sig genom ett naivt och behagligt uttryckssätt ».
Med anled- ning häraf öfverlemnade akademien 1831 sin mindre skådepenning i guld åt den då 30-åriga författarinnan.
År 1844 fann sig akademien ma- nad att tilldela samma författarinna sin stora prismedalj.
Det var första gången denna ut- märkelse föll på en kvinlig författares lott.
Akademien uttalade därvid sitt erkännande af » den sällsynta förening af snillets och hjärtats egenskaper, af skönhet i framställning och ren- het i tänkesätt, som genomandas de bilder, hvilka, började med » Teckningar ur hvardags- lifvet », fortsatts i en följd af hänförande taflor öfver samfundslefnadens inre, ofta för mäng- dens blickar bortgömda förhållanden och på deras författarinna fäst ej blott Sveriges, men Europas uppmärksamhet. » I det tacksägelse- bref, hvarmed Fredrika Bremer besvarade denna utmärkelse, heter det: » Min första kär- lek var mitt fädernesland, mitt lifs starkaste längtan var att pä något sätt kunna tjäna det.
Huru dyrbart måste då för mig vara ett ve- dermäle af detta fäderneslands vittra domstol, som säger mig: ' Din kärlek var icke fåfäng, din längtan icke utan all frukt. '
Detta är uppmuntran och belöning på en gång, långt öfver hvad jag någonsin vågat hoppas. » Med sin stora prismedalj har akademien sedermera blott en gång utmärkt en författa- rinna.
Det var år 1862, då den tillföll fru Emelie Flygare-Garlén, vår stora romanförfat- tarinna.
Akademien gör det då » med särskildt afseende å det natursanna och fosterländska i hennes taflor, icke minst där de skildra det svenska skärgårdslifvet med dess faror, lidan- den och försakelser. » Den mindre utom Fredrika skådepenningen i guld hafva, Bremer, följande fruntimmer fått mottaga, nämligen 1829 fru Julia Kristina Nyberg, född Svärdström, känd under signa- turen » Euphrosyne », 1833 fru Katharina Kri- stina Cramår, född Gardell, 1810 fru Ulrika Karolina Widström, född Forsberg-, och senast 1881 skådespelerskan vid vår kungl.
scen fru Ebba Charlotta Elisa Htvasser, född Ja- cobsson, hvilken, ensam bland alla de kvin- nor vi här nämnt, ej tillhör våra författa- rinnor, men hvars högtstående förmåga att på tiljan framställa den dramatiska diktens skapelser akademien ansåg sig jämväl böra ägna sitt erkän- nande.
De tre förstnämnda, fruarna Nyberg, Cramér och Widström, som alla på sin tid idkat vitterhet och utgifvit diktsamlingar, äro numera döda.
Euphrosyne, den första kvinna, åt hvil- ken akademien utom täflingen gaf sin mindre guldpenning » såsom ett uttryck af sin aktning för hennes snille och talang », dog 1854 vid 69 års ålder, fru Cramér afled 1804, 78 år gam- mal, och fru Widström — ja, om henne måste vi bedja att få tala litet vidlyftigare.
Ty här möter oss en särdeles vacker och rörande episod i akademiens historia.
Född 1767 och dotter af den kände orgelbyggaren Forsberg och hans maka, visade Ulrika Karo- lina från unga år såväl vitter som musikalisk begåfning, hvarjämte hon synes hafva ägt en ovanlig fägring.
Hon erhöll en för sin tid särdeles god bildning och hade förmånen af umgänget med sådana personer som Leopold och Thorild.
Detta jämte vitter läsning ut- bildade hastigt hennes poetiska anlag, och vid 20 års ålder uppträdde hon redan såsom skaldinna.
Att hon med alla dessa företräden måste väcka beundran var naturligt.
Leopold har besjungit henne.
Den eldige Lidner såg henne vid en kyrkokonsert i Stockholm och blef så intagen af hennes skönhet, att han im- proviserade en hyllningssång, i hvilken det heter, att hon vid altarets fot röfvar allas blickar från himlen till sig: » Ack, man glömmer sin Gud, harmonien och sig, Endast din skönhet man ser och blott på ditt snille man tänker. » Gift vid 23 års ålder, blef hon änka 1812 och fann sig då med flere barn i en mycket bekymmersam ekonomisk ställning samt måste såsom lärarinna söka sin utkomst.
Hennes lyra, hvilken förr så ofta klingat (hon utgaf 1797 en diktsamling), låg nu glömd för närings- omsorgerna.
Men år 1840 hade akademiens uppmärksamhet blifvit fästad på de ömmande omständigheter, under hvilka den fordom så firade författarinnan framlefde sin ålderdom.
Hon var då sedan 1830 bosatt i Marie3tad, där hon inrättat en pensionsanstalt.
Här uppsöktes hon af akademien, och sedan genom dess försorg en vald samling af hennes dikter utgifvits 1840, till hvilken en af akademiens ledamöter skref ett vackert och hjärtligt företal — något som säkerligen ej ringa bidrog, till att hela upplagan utsåldes på några månader — hedrade aka- demien vid sin högtidsdag den 20 december samma år den 74-åriga skaldinnan med sin mindre guldpenning.
I det af rörelse och ve- mod genomandade svar, som den gamla aflät till akademien den 2 januari följande år, heter det: » I ädle, vördnadsvärde fäder På statens och på snillets höjd!
Af sorgerna och åren böjd, Jag vaknar åter upp till fröjd, Då Eder bifallsblick mig gläder.
Nu väcker mig Er bifallsröst, Och vinterns kyla flyr mitt bröst, Och ungdomskänslan åter glöder
I min af sorger slutna barm, Och dikten, tjusande och varm, En flock af ljusa bilder föder.
Men fort som för en frostig dimma Man skådar fjärilarna fly I höstens kulna aftontimma — Så jagar ock en nattlig sky, Fördunklande dess ljusa strimma, Med ålderns skuggor innan kort Den blyga diktens rosor bort; Och Nornorna, de olyckssälla, Som vård om tidens urna fått, De tömma hastigt lifvets källa — Dess dunkla botten re ' n jag nått, För mig dess vågor mer ej välla; Men jag välsignar tyst Er hand, Som fäst en ros vid grafvens rand. » Och denna graf stod 19 nästföljande februari fick sålunda ej länge skalderykte; men visst tillfredsställelsen af ej rättvis gärning.
bäddad redan, ty den afled den gamla.
H o n njuta af sitt nyväckta måste akademien känt blott en god, men en De prenumeranter inom hufvudstaden, som prenumererat å Idun på tidningens byrå, erhålla hädanefter tid- ningen hemburen genom k. postverkets pålitliga bref- bärare, hvarigenom vi hoppas hafva förebyggt alla oregelbundenheter i distributionen.
Utkast af Cecilia BååthHolmberg.
(Forts.) ndast då ett glåpord äfven kallat hans mor,somboddeibyn ochägdesamma mörka drag&gt; fast i hvassare form, » svart tattarkäring », hade han brusat upp, med af förbittring glän- sande ögon gifvit den talande ett slag i an- siktet och sprungit ned i parken, där han kastat sig framstupa i gräset.
Men från den stunden trifdes han ej mer i drängstugan, hvilken aldrig varit i hans smak.
Hans hår var nästan blåsvart och krusade sig kring den vackra nacken i täta lockar, så regelbundna, att pigkammarskvallret påstod, att de voro » brända »; skrattande, så att de jämna hvita tänderna lyste, hade han den gången vikit undan den breda skjortkragen, låtit en klar vattenstråle från pumpen skölja öfver hufvud och nacke, därefter ruskat på sig, så att vattnet stänkte, och åter rätat ut sig, medan det svarta håret nästan ännu tä- tare och ännu mera regelbundet krusade sig kring hans panna, satt halmhatten på och med den kring hals och axlar våta skjortan öppen i bröstet gått till arbete i trädgården, i det han halfhögt sjöng sin favoritvisa: Gå ej till stranden, Ring, med din maka, Helst sedan stjärnorna sprida sitt sken.
Hur gripen blef jag ej alltid af denna sång!
Hur ofta satt jag ej i gräset bredvid honom, medan han arbetade, intagen af en känsla af ödslighet och beklämd af det vemod, som omedvetet låg i hans ton och röst.
Men så fort han fick se mig så allvarlig och förstämd, afbröt han sin sång och började med skälm- aktig blick och munter min sjunga någon mera glädtig visa: Min fader var en millionär, Min moder född grefvinna — — — Han sjöng nästan alltid, under det han ar- betade; han hade nämligen en ovanligt vacker, klingande sångröst och fick därför alltid sjunga från orgelläktaren i kyrkan om söndagarne; och om aftnarne, när husfolket i en lång rad med kusken i spetsen och trädgårdsgossen till sist, alla i strumplästen, kommo in i hvar- dagsrummet, där familjen satt samlad kring lampan, utbredde sig en särskild andakt i rummet, då hans klara rena röst anförde af- tonpsalmen. '
Jag var då vanligen redan skickad till sängs, men i halfslummern inmängde sig lju- det af sången i mina drömmar, och den klara rösten omsvepte mig med sitt välljud, långt efter det den tystnat och alla i huset gått till hvila.
— V i voro goda vänner, Nils och jag.
Om pilkäppen ibland träffade något hårdt, mild- rades svedan af den kamratlika delningen af hvarje godt äpple, jag hade i min ficka, samt af de böcker, jag smugglade ut till honom i trädgården.
Vänskapen ökades så mycket mer, som han var särdeles händig och förträffligt förstod sig på att göra små krattor och vagnar, men framför allt pipor och flöjter af pilens tjocka- ste grenar eller » hundkäxets » ihåliga stam, på hvilka han sedan blåste melodier.
Han hade en viss förmåga att, utan att försumma sitt arbete, dock hinna med att läsa litet: tidningar, hvilka kommo i den stora postväskan och lades ut i folkstugan för att hämtas af sockenprenumeranter, • barnböcker, men ännu hellre läxböcker från min lilla hylla; han lyssnade med girig uppmärksam- het, då jag, uppmuntrad och smickrad däraf, för honom upprepade innehållet af dagens un- dervisning.
Han anförtrodde snart mina bröder, hvilkas synnerlige vän han under ferietiden blef, att han egentligen hade en enda önskan, nämli- gen att slippa » tjäna dräng », utan komma » på seminariet », bli skollärare och organist, en gång själf få spela orgeln i kyrkan, bo i det lilla nätta skolhuset och ha sin mor hos sig.
Han trifdes icke i drängstugan.
Och i godt samförstånd med husets barn drogs han också allt mera därifrån.
Endast då det kom kamrater till mina brö- der, elementarläroverksgossar liksom de, gick han tyst undan deras bullersamma, stojande flock; öfver hans mörka ansikte låg då all- tid ett tungsint drag, den veka munnen var hoppressad, och tagen med skyffel och spade voro kraftigare och snabbare än eljes, där han med den gula halmhatten djupt neddragen i pannan och utan att se sig om eller blicka upp skötte sitt arbete.
Gäster, som kommo, brukade ibland, då de pro- menerade förbi honom i trädgården, säga högt, att trädgårdsgossen i sin gula hatt och sina hvita skjortärmar rent af vore en trädgårds- prydnad; då ryckte det alltid till i hans an- sikte, och efter sådana dagar rörde han ej vid en bok.
Men när små flickor från den stora grann- staden kommo på besök, hämtade af Nils i enspännarvagnen, då blef det annorlunda; han måste då hela dagen leka med, sjunga och tralla, och vid hemresan kifvades de små stadsfröknarna om, hvem som skulle sitta i försätet bredvid » vackre Nils ».
Han blef allt mer och mer främmande för folkstugan; han blef allt mer tyst, sjöng ej längre och skötte sitt arbete i trädgården trögt, under det han läste och läste, så att han blef mager, och den friska rodnaden försvann från hans kinder.
Och när det till slut upptäcktes, att han i all hemlighet förfärdigat sig ett slags ljud- löst instrument, en orgel utan pipor, men med trampor och ett slags pinntangenter, på hvilka han försökte lära sig spela, medan han sjöng de toner, han inbillade sig locka ur det enkla instrumentet, så beslöts det, att Nils skulle tagas ur trädgården för att få följa sin håg.
Käck och rank — jag mindes det ännu så väl — med tillförsikt i ögonen och det mörka, lockiga hufvudet högburet, tog han en dag afsked för att begifva sig till seminariet.
Frimodigt tog han där itu med böcker och läsning.
Men hvad tiden led, kom det klagomål från rektorn: » husets skyddsling », som han kallades, hade ej några goda seminarieanlag; han lärde sig ej kurserna; han vore uppstud- sig och — i korthet sagdt — uppförde sig ej reglementsenligt; han vore alltför själfstän- dig och passade ej in i det i minsta detalj re- glerade seminarielifvet.
— En duktig skrapa från mitt hem blef för Nils följden af detta bref.
Och det tycktes hjälpa.
Nils såg ut att bli en sannskyldig se- minarist, en » hygglig ung man », som rektorn till sist skref i det bref, Nils medförde hem.
Men af den forne » trädgårdsgossen » var det ej mycket kvar.
Vacker var han nog ännu, men litet krokig hade han blifvit och blek, håret var kortklippt, de krusiga lockarne borta och de ärliga, mera än förr vemodiga ögonen voro nästan skygga; han såg ut, som om han ej visste, hvar han skulle göra af sig, som om han fått på sig en främmande rock, hvil- ken satt illa.
Den frimodiga tonen var äfven borta, och det uppskrufvade talet gaf under hans för- tviflade bemödanden att undvika » bonddialekt » åt honom en prägel af något löjeväckande.
Han blef ytterst generad, då han påmindes om sin forna syssla som trädgårdsgosse, han skämdes öfver minnet att hafva sprungit och lekt på ängen, och att sjunga visan om kung Ring — därtill var han nu alltför fin!
Min lekkamrat på ängen, han, som sjöng så vackra visor och skar pilfiöjter, var för- svunnen.
# * * Och borta hade han sedan dess varit; borta ur mina tankar liksom ur mitt minne.
— • Åren, många år hade gått, och nu, nu mötte han mig här i ett främmande land, elegant, högrest, en gentleman i skick och gestalt.
Mera minnesgod än jag, hade han genast känt igen mig, och nu satt jag här med hans visitkort i handen.
En knackning på dörren hejdade strömmen af mina minnen, och den väntade med de nu så välbekanta dragen inträdde.
Jag gick emot honom, och vårt handtag rar som mellan gamla vänner.
Ett ögonblick sågo vi på hvarandra under tystnad, och ett liksom fuktigt skimmer glän- ste i hans ögon, frimodiga som förr, men med det uttryck af klarhet och bestämdhet, som väl använda läroårs erfarenhet gifver en män- niska.
Iduns Mcde och Mönstertidnings januari- nummer medföljer Idun nästa vecka till resp. prenumeranter.
Svartkrits-porträtt.
f barnen inom Lordons alla hospital.
Nästa år var antalet 9,000 och år för år har insamlin- gen så ökats, att den detta år upptog ej min- dre än 30,000 leksaker af alla tänkbara slag.
Under namn af » Truth Toy Exhibition » hafva dessa alla år utställts, och allmänheten har in- bjudits att fritt beskåda den ' enastående och in- tressanta utställningen, efter framvisande af vi- sitkort eller inskrifvande af namn vid ingån- gen.
Utställningen hålles öppen tvänne dagar och ända till kl. 10 på aftnarne för att äfven göra det möjligt för de arbetande klasserna att besöka den.
ag vänder mig denna gång till de af Iduns läsarinnor, som skulle vilja, elier redan för- sökt och misslyckats, rita ett svartkritsporträtt för att glädja någon med.
Hvarför det är så svårt att fä ett porträtt, som är ritadt efter fotografi, lika med originalet, beror på den stora svårigheten att direkt förstora en 8 — 12 ggr, utan att begå fel mot proportionerna, och det behöfs sannerligen icke mycket, förrän den förstorade bilden liknar allt annat än origi- nalet.
Det enklaste o c h bästa sättet att förstora en bild vill jag här nedan beskrifva.
Det första året var en del af » Truth ' s » Ett glas, lika stort som fotografien, fernissas med asfaltlack och får torka.
Hela glaset ra- kontorslokal använd för utställningen, men som deras med en nål efter lineal, parallelt med kan- den alltjämt växande insamlingen fordrade större terna, med streck, som ligga 5 millimeter från och större utrymme, ha konstgallerier m. m. hvarandra, först på ena hållet o c h sedan vin- användts, och i år var det Londons Polytek- kelrätt mot det första; man har nu erhållit ett rutnät af bestämda kvadrater med 5 mm.
niska skola som, efter jullofvets början, öpp- Med en mjuk pensel doppad i jluoroätesyra nade sin stora föreläsningssal, gymnastiksalen etsas glaset under ett par minuter, hvarefter det och » the swimming bath » (simbasängen), hvil- sköljes med vatten o c h asfalten aflägsnas, hvil- ken senare under vintermånaderna appliceras ket går bäst med terpentin.
Man har nu ett fint rutnät fördjupadt i glaset; till ett kolossalt läsrum.
det kan göras tydligare med litet cinober i lin- olja, som ingnides öfver den etsade glassidan, * * hvarefter den afputsas, då rutnätet framträder i * röd färg.
Vill man hafva den förstorade bilden 10 ggr så Vilja nu Iduns läsarinnor följa mig för att stor som originalet, ritar man upp ett rutnät med se, huru en dylik utställning kan te sig!
blyerts på papperet med 50 millim.
kvadratsida, Den första salen innehåller de inköpta, skänkta 8 ggr 40 mm., 12 ggr 60 mm.
o. s. v. När man skall börja, lägges det etsade glaset, och hemgjorda leksakerna — utom dockor af med rutnätet närmast fotografien, och hålles fast sistnämnda slag, som utgöra en utställning för på lämpligt sätt med klämmare e. d. sig själf i en annan sal.
26,000 leksaker — det Fotografien synes då vara indelad i ett rutnät, är en syn!
På rummets långsidor äro murar och det är naturligtvis helt lätt att förstora nu, då jag ej behöfver hålla blicken fäst på mer än af sådana af mindre slag, medan en platform den lilla del, som begränsas af en kvadratsida. '
i fonden upptages af ofantliga exemplar ur Om j a g nu ritar en del af en kontur, som rym- djurvärlden: elefanter och tigrar, oxar och kor mes i den lilla kvadraten på glaset, ned på pap- — som böla — hundar, kattor, får m. m.; peret, så att den går i samma riktning och lika nära kanterna på den stora kvadraten, så är en get i naturlig storlek, på hvars rygg rider det tydligt, att den delen blir lika många ggr en » Eather Christmas » (julgubbe).
Här finnas större, som den stora kvadraten är större än den också stora hus och än större dockor samt, i lilla.
en glaslåda, de af en anonym gifvare skänkta Om man nu ritar i kvadrat efter kvadrat, så 10,000 nypräglade 6-pence-styckena • — repre- har man lätt, utan nämnvärdt besvär, erhållit en bild, som i säker teckning icke lemnar något öfrigt senterande en summa af ungefär 4,500 kronor!
att önska.
Samma summa har under 5 år skänkts för att Teckningen öfverkalkeras på ett rent papper utan åtfölja leksakerna till hospitalens och fattighu- rutor på vanligt sätt, med svartkrita (ej blåpap- sens barn.
per), o c h skuggningen kan begynna.
Man skall finna, att ofvanst.
metod till och med Midtelpartiet af salen upptages af ett ofant- för mindre skickliga tecknare lemnar ett resultat, ligt bord, som innehåller de hemmagjorda lek- som vida öfverträffar de godtköpsförstoringar, som sakerna, en stor del utförda af barn.
Här ser öfverallt utbjudas.
Asfaltlack, fluorvätesyra och terpentin köpas i man bl.
a. landtgårdar, stall, skolor — mycket färghandeln.
Fluorvätesyran endast på kautschuk- väl utförda — samt en extra utställningsar- flaskor.
tikel, en docka, som är 160 år gammal och Gutknechts svartkrita är bland de bättre.
tydligen af holländsk extraktion.
Skulle någon ej vara i tillfälle att etsa rutnäts- glaset, är j a g villig skaffa sådant, o m 1 kr.
i fri- Man skulle kanske föreställa sig, att en lek- märken sändas i bref till tidningskontoret 15 Teg- saksutställning egentligen skulle vara lockande nérgatan och märkt » £m / V S. » En leksaksutställning.
(Försenadt.)
London i december.
u är julen åter här med sitt förmildrande inflytande på människotankar och män- niskohjärtan, med sin bevekande uppmaning till alla att dela med sig, hjälpa och glädja.
Och ingenstädes lär detta väl ske allmännare och i större skala än här i London.
En insamling i nämnda riktning, som nu nått de mest storartade dimensioner, sattes i gång för 10 år sedan af Mr Henry Labouchere, ut- gifvaren af tidningen » Truth » — för öfrigt bankir och medlem af parlamentet.
Genom denna tidnings läsarinnor insamlades första året 5,000 leksaker att utdelas som julklappar till I för barn, men här utgöres den allra största delen af fullvuxna, däribland rätt många grå- hårsmän, som med stort intresse beskåda alla dessa under inom leksaksvärlden; trängseln är så stor, att ett par poliskonstaplar äro poste- rade i hvarje rum för att med sina rop: » pass on, please, pass o d, please! » hjälpa att föra människoströmmen framåt.
Lådor för insam- ling af bidrag finnas på många ställen.
I gymnastiksalen äro uppstaplade diverse sa- ker, som på senare år tillkommit för att ut- delas inom fattighusen; nämligen 250 skålpund te för fattighusgummorna, 52 skålpund tobak och 22 skålpund snus för » gubbarne ».
Här, ser man också låda vid låda af Tom Smith ' s välkända smällkarameller (» Christmas Crackers »); 10,000 sådana af omkring en fots längd skän- kas hvarje år.
Ännu ha vi att se den stora utställning af öfrer 4,000 » homemade dolls » (hemmagjorda dockor).
» Kropparna » sändas från » Truth ' s office » och klädas af denna tidnings läsarinnor samt äro allra först ämnade för pristäflan.
V i gå upp för en trappa och åter ned igen — i simbassängen, hvars marmorbotten är betäckt med en stor turkisk matta.
Hvilken syn här ter sig för oss!
Dockor täcka väggarna högt upp; dockor bilda 4 höga pyramider, och mel- lan dessa, samt på platformen i bakgrunden, äro utställda riktiga jättedockor ända till stor- lek af 2 ä 3 års barn.
Här äro allehanda hi- storiska personligheter: drottning Elisabet upp- vaktad af sin Earl af Leicester, Anna Boleyn, Charles P.s dotter Elisabet m.
fl., många dra- matiska storheter, dockor i barndräkter, dockor i morgontoalett eller moderna supé- och bal- dräkter, i nationalkostymer — däribland en utmärkt Hardangerkvinna.
Vidare prinsessan af Wale3 i » Doctor of music » - dräkt, flere rid- dare och medeltidsdamer, en prins och en bonde arm i arm m. m., m. m.
Å alla är angifvet den dams namn, som klädt dem; en mrs Gerald Taylor har utfört ej min- dre än 1,000 smådockor, lady Longe har bi- dragit med 200, miss Foster med 50 o. s. v. * * * Om ett par dagar skola alla dessa härlig- heter utdelas inom Londons 200 hospital och fattighus och sprida julglädje till små svaga sjuklingar och till fattighusens glädjelösa små.