Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos Kongl. Majit är af åtskilliga skjulsningsskyldige redan framställning gjord om olägenheterna för de skjutsande af de nya post-diligenserne och anhållan bland annat alt för deras framskaffande få uppbära skjutspenningar för fyra hästar, hvilket ej haft annan följd, än att Kongl. Majit i nådig Skrifvelse den 51 Januari detta år tili General-poststyrelsen föreskrilvit, alt då för diligensbefordringen anlitas gästgifveri-, hällelid’ reservskjuts, må i afseende på utgörandet af densamma tillämpas de för befordran af resande i allmänhet gällande författningar, samt
Postverket icke ega påkalla hastigare befordran än en mil på en och en half timma, men deremot de skjutsande också icke uppbära annan ersättning än vanlig skjutslega.
Således ingen föreskrift alls om liuiu många hästar höra gagnas lill framförande af de ofantliga postdiligenserne.
Att några bestämda stadganden i delta afseende äro erforderliga visas icke endast af ofvannämnda klagomål, uti hvilka alltför många instämma, utan ock af bifogade från en del af mina kommiltenler mig tillhandakomne skrifvelse, i anledning hvaraf och då det visat sig alt Kongl.
Sig kunna gifva nådig föreskrift i ämnet, jag för Riksens Höglofliga Ständer vill vördsammast föreslå att de för sin del besluta: alt de postdiligenser, till hvilka gagnas gästgifveri-, håll- eller reservskjuts, skola, innan sådan skjuts för dem upplages, insynas och af sakkunnige Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
685 personer, som böra lemna utlåtande om minsta antalet hästar, hvarmed hvarje vagn må framforslas; börande bland desse syningsmän vara minst en skjulsskyldig, och å vagnen utsättas minsta antalet hästar, som dertill få gagnas.
Jag anhåller om remiss häraf til! vederbörligt Utskott, dit medföljande skrifvelse torde få medfölja, på det deraf må synas att det gifves skål till att fästa vederbörligt afseende å motionen.
Stockholm den 30 November 1802.
Af Jöns Pehrsson från Blekinge län, om förhöjning i införseltullen för bränvin.
Genom den nya lagstiftningen rörande bränvins tillverkning och försäljning, som tydligen företrädesvis åsyftar att hämma eiler förminska en allmänt öfverklagad nog slör förbrukning af bränvin inom vårt land, har jemväl öppnats en rik inkomstkälla för
Staten uppgående till ett belopp icke mindre än omkring 8 millioner R:dr om året, och är således redan af sistnämnda anledning denna näringsgren af ganska stor vigt och betydelse; hvilken ytterligare förökas deraf, att genom bränvinsbränningen jordbrukaren icke allenast får lätladt tillfälle att på fördelagtigl sätt till penningar förvandla sina produkter ulan äfven kan sig tillgodogöra flera biprodukter, som annars skulle för honom blifva ulan fördel.
Af sådan anledning äro
Slatsmagterne skyldige att tillse, det denna näringsgren får tillgodonjuta erforderligt skydd mot konkurrensen genom införandet i landet af utrikes tillverkadt bränvin.
Ett noggrann! och billigt afvägande af förhållandet emellan tillverkningsskatt och införseltull å bränvin år derföre af nöden.
Då enligt bränvinsbiännings-förorduingen tillvcrkningsskalten å bränvin utgör 60 öre per kanna af 50 procent alkoholbalt, samt tullförfaltningarne stadga en införseltull af 45 öre per skålpund alkohol, motsvarande cirka 110 öre per kanna förutnämnde vara, utgör förhållandet af 60—110 686 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 425. det, hvilket i nämnde författningar varit afsedt såsom det rätta.
Detta nödgas jag bestrida.
Nämnde tullsats är nog mycket lag samt förty obillig; och får jag, till bestyrkande af denna min åsigt, erinra om flere omständigheter, hvilka för den Svenske bränvinstillverkaren försvåra konkurrensen med utländska produkter.
Dessa omständigheter härflyta dels af åtskilliga restriktiva föreskrifter uti våra bränvinsförfattningar, dels ock deraf att i utlandet, på samma gång importen af bränvin, genom höga tullsatser allestädes öfverstigande den hos oss gällande, i hög grad försvåras, exporten deremot ansetts böra särskildt gynnas och uppmuntras.
Så för exempel finnes uti förfaUningarne rörande bränvins tillverkning infördt stadgande derom, att bränvin från detta års början skall vid handel i större partier ega en från 49 till 50 procent förhöjd styrka; hvarigenom för bräuvinstillverkaren åstadkommits en skatteförhöjning af 5 öre per kanna, vidare tillkommer förlusten deraf, att det af Kontrollören omedelbart efter tillverkningen afprofvade och utmätta bränvinet, innan det hinner föras i marknaden, undergår en ej ringa förminskning både till styrka och volym, så att lillverkningsskatten å det i handeln verkligen utlemnade bränvinet uppgår till ett förhöjdt belopp af minst 66 öre per kanna.
Å andra sidan deremot hvad beträffar importen af utrikes tillverkadt bränvin bör man ihågkomma: dels alt t. ex. i Preussen vid tillverkning af bränvin, skatten icke såsom hos oss utgår med viss afgift för hvarje kanna af tillverkningens verkliga belopp, utan deremot bestämmes efter hvad sorn i ett kar anses kunna mäskas.
Och då tillverkningen nästan alltid dubbelt och än mera öfverstiger hvad sålunda varit beräknadt, inträffar att skatteafgiften i verkligheten icke uppgår till ens hälften af hvad som skulle betalas, dels alt dersammastädes bränvinsproducenten vid utförsel af bränvin får tillgodonjuta en drawback af liela skatten, eller rättare skattens dubbla belopp, enär drawback erhålles för hvarje kanna, som exporteras, då deremot skatt betalas i verkligheten endast för hvarannan kanna, dels ock att genom det sätt hvarefter enligt tullstadgan till förtullning anmäldt bränvin hos oss uppmåtes eller genom de fyllda kärlens vägning och afdrag af en ända till 20 procent af brutlovigten afgående tara, iuilafgifterne varda med ett icke obetydligt belopp nedsalta, och delta än mer, då tarans inflytande är högst betydligt olika på sprit af olika styrka.
Af hvad sålunda är vordet andraget vill det synas att del ofvan antagna förhållandet emellan skatt och lull eller såsom 60: 110 i verkligheten varder mycket förändradt samt delta ensidigt endast och uteslutande lill den utländska Importörens fördel.
Detta beslyrkes deraf, att under nästlidet år 1861, då vårt land hade en tillgång på spanmål, så att deraf exporterades ett betydligt qvantum, blefvo hit införtullade icke mindre än cirka 1,500,000 kannor bränvin och i närvarande stund kan den Preussiska bränvinsproducenten härstädes leverera bränvin för ett pris af Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
687 50 öre per kanna, för hvilket pris, oafsedt årets synnerligen rika skörd, den Svenska producenten endast med svårighet kan afyttra nämnde vara.
Genom den alltför låga införseltullen å bränvin varder priset derå nedtryckt så lågt att dess till verkning härstädes medför förlust, och äfven ifall af en här i landet inträffad missväxt skulle priset å bränvin förblifva enahanda utan någon synnerlig stegring.
Häraf inträffar att den Svenska jordbrukaren, för alt få sin öfverflödiga spanmål afvltrad, först får vidkännas dryga kostnader och besvär för att långa vägar transportera span målen å hjuldon lill sjöstäderna för export, hvarefter sedan spanmålen i utlandet blifvit förvandlad till bränvin det influtna köpeskillingsbeloppet med förlust för landet användes för varans återköpande från utlandet i dess sålunda förädlade skick.
Lagstiftningen är således af beskaffenhet, att den genom öfver höfvan låg tull åstadkommer ökad tillgång på utländskt bränvin på samma gång den genom en jemförelsevis alltför dryg beskattning förhindrar jordbrukaren att fördelagtigt begagna sig af en nyttig binäring.
Till afhjelpande af dessa olägenheter får jag vördsamt hemställa och föreslå, att uti lulllörfattningarne måtte införas föreskrifter derom dels att bränvin, som till förlullning anmäles, skall uppmätas och profvas enligt samma grunder, och på enahanda sätt, som vid tillverkningen är stadgadt, samt att i lull skall erläggas en afgift af 1: 50 öre per kanna med 50 procent alkohol vid plus 15 gr. temperatur, äfvensom om någon skatteförhöjning nu skulle komma i fråga tullen derefter bör ytterligare förhöjas.
Slutligen hemställes det jag framdeles måtte få aflemna åtskilliga handlingar och bevis till bestyrkande af ofvan framställda uppgifter, hvilka papper, ehuru begärda, ännu icke kommit mig tillhanda.
Jöns Persson, från Blekinge län.
Häkan Pettersson, A. Medin, från Blekinge. från Kronobergs län.
Anders Persson, från Christianstads län. 688 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o é26.
Af X. M. Petersson från Calmar län, om pension d allmänna indragningsstaten för aflidne Häradsskrifvaren J. F.
Häradsskrifvaren i Tunaläns, Sevedes och Aspelands härader af Calmar län J. P.
Dahlström afled år 1056 oah eftcrlenmade fyra oförsörjda döttrar utan ringaste tillgång för deras framtida bergning.
Ur Civil-Statens Enke- och Pupillkassa hafva de likväl fått en årlig pension af Femtiofyra R:dr R:mt, men denna lilla summa är alldeles otillräcklig och de befinna sig fortfarande i den mest behöfvande belägenhet.
Häradsskrifvaren
Dahlströms tretiosjuåriga verksamhet i Statens tjenst gifver, i förening med det anförda förhållandet, mig anledning föreslå: att Rikets Ständer, på Nionde Hufvudtitelns pensionsstat, åt aflidne Häradsskrifvaren J. F.
Dahlströms oförsörjda döttrar, Kristina Maria, Julia Mathilda, Rosalie Wilhelmina och Kathrina Charlotta Dahlström, täcktes anvisa ett årligt anslag af Fyra Hundra R:dr Runt att till hvardera af dem med Eli Hundra R:dr utgå, så länge de äro ogifta.
Till Utskottet, som kommer alt handlägga denna fråga, vill jag öfverlemna behöriga bestyrkelsehandlingar.
Stockholm den 30 November 1862. N. M. Pelersson, från Calmar lån.
Häruti förenar sig: C. J. Svensén.
689 N:o 427.
Af Hermall öbom 1'rån Norrbottens län, om ändring i Kongl.
Skiftesstadgan den 4 Maj 1827.
Då en felaktigt verkställd egogradering, enligt nu gällande föreskrift i Kongl. Maj-.ts nådiga Stadga om Skiftesverket i riket af den 4 Maj 182 7, icke får öfverklagas, förrän ett laga skifte är afslutadt, och en ändring deri då ådrager del— egarne i skifteslaget ytterligare stora kostnader och tidsutdrägt, isynnerhet i stora skifteslag; så och då jag anser dessa olägenheter skulle kunna undvikas, derest grundvalen lör egodelningen, nemligen egograderingen, vore pröfvad och vunnit laga kraft, förrän egodelningen derå hygges, så får jag vördsamt föreslå: att det måtte i berörda hänseende stadgas, att den delegare, som vill i graderingen söka ändring, skall göra det inom tretio dagar efter det skiftesmannen upprättat provisionel plan till skiftet, delegarues egolotter på kartan utmärkt, och desamma för dem å marken utvisat.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 87 690 Motioner i Bonde-Ståndet 1802.
N:o 428 Af Anders Söderholtz från Södermanlands län, om inrymmandet i instruktionen för Rikets Ständers Justitie-ombudsman af ett stadgande, hvarigenom han lillförbindes att vaka öfoer värden af fromma stiftelser, äfven der desse kunna vara ställda under enskild persons tillsyn och förvaltning.
Det torde vara oss alla bekant hurusom åtskilliga personer i forntiden, till förvarande af sitt minne för en efterverld, gjort hvarjehanda fromma stiftelser, oftast till lindrande af deras fattigare likars nöd.
Ett utmärkande drag i delta afseende tillkommer Ridderskapet och Adelns förfäder och det är, bland andra, denna omständighet, sorn bidragit till uppehållande af den tron, att äuiare blod skulle flyta i Adelsmannens ådror, än i den så kallade ”Vanbördingeu”.
— Ostridig! är äfven att förfädernas ädlare gerningar i förening med en högre bildningsgrad i sin mån, bidragit att höja ambltiöuskänslan bos vissa bland Ridderskapet och Adelns afkomlingar; men, tyvärr, sakna vi, i våra dagar icke exempel på ett motsatt förhållande inom en och annan slägt.
— Det gifves olyckligt nog, bevis på att ättlingar af en adlig familj låtit komma sig till last den krassaste egennytta och brist på nära nog all ridderlighet, hvarom den fria pressen lägger i dagen flerfaldiga bevis.
— Då nu så är, och då vården om vissa äldre välgörenhets-inrältningar råkat komma i händerna på dylika personer; men det väl aldrig kan vara mening alt samhällets olycksbarn skola vara i saknad af officiela målsmän, hvilka ega att, vid förefallande behof, utföra och bevaka deras talan, vare sig emot högt uppsatte personer eller korporationer och kommuner, de der lägga i dagen uppenbara afvikelser från testatorers eller stiftares uttryckliga föreskrifter; har jag ansett behöflig! att hos Rikets Höglolliga Ständer påkalla ett nödigt tillägg uti instruktionen för Rikets Ständers Justitieombudsman, förvissad, som jag är, att meningen med upprättande af della embete alltid bar varit alt betrygga den fattiges såväl som den rikares rätt.
För alt tydligt ådagalägga behofvet al ett sådant tillägg till Justitie-ombudsmannens instruktion bar jag velat anföra ett nära lill hands liggande exempel från min hemort.
Vid stiftelsen af Bergshammars fideikommiss i Södermanlands län stadgades, bland annat, på sätt i afskrift bilagde handlingar visa, ali lill de åtta fattiges underhåll skulle upprättas en försörjningsanstalt under benämning 71 Bergshammars hospital” eller 77fattighus”, hvartill en viss summa alsattes och hvilken summa, ärligt förvaltad, i när - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
691 /arande stand skulle uppgått till minst 60,000 R:dr Riksmynt, såvida icke den ädla gifvarinnan i sin godtrogenhet missräknat sig på efterkommande descendenters menniskokärlek och ridderliga rättrådighet.
Stiftarinnan kunde aldrig ens drömma om att en adlig afkomling och innehafvare af familje-egendomen Bergshammar skulle till den grad glömma sin ridderliga pligt mot förfädrens minne alt han, medelst underhålls-kassans spolierande, skulle låta inrättningen nedsjunka i det nuvarande skick, som bilagde handlingar gifva vid handen.
— Nuvarande fideikommiss-innehafvarens och vårdarens af Bergshammars hospital, i bestyrkt afskrift bifogade relation, jemförd med Häradsdomarens Erik Eklunds och Nämndemannen Lars Anderssons bilagde syningsattest, visa ”att denna välgörenhets-anstait, alsedd till en fristad åt åtta gamla och orkeslösa fattighjon, befinner sig i så uselt tillstånd, att densamma, utom hvad ett mindre rum beträffar, är alldeles obeboelig” samt all ”för närvarande icke finnes å hospitalet inhyste flere ån tre personer.”-—-Herr fideikommiss-innehafvarens egennytta och ovårdsamhet om hospitalet, har således beröfval fem fatiighjon den lyckan att njuta hem och understöd vid denna vackra stiftelse, och hans plan, att låta stiftelsen, med hospitals— husets totala nedruttnande, helt och hållet tillintetgöras, ligger i öppen dag för alla hans grannar och socknemän.
Af delta faktiskt bestyrkta exempel på ridderliga Sänke- och handlingssätt i fordna och närvarande tider, och jag fruktar alt detsamma icke skall slå enstaka, täcktes Höglofiiga Rikets Ständer nogsamt finna alt det icke år obehöfligt att åt dess Justitie-ombudsman inrymma en rättighet såväl som en skyldighet alt vaka öfver samtlige inom riket befintliga fromma stiftelser för att åtminstone efter behörig anmälan stå som en målsman för de fattiges sak emot våldet och godtycket i delta såväl som i andra afseenden.
Det är med stöd häraf jag tager mig friheten föreslå: ali i instruktionen för Rikets Ständers Justitie-ombudsman måtte, på passande ställe inrymmas det stadgande, att denne embetsman må vara skyldig på det sätt vaka öfver vården om fromma stiftelser inom riket att han, sjelf eller genom förordnadt ombud, beifrar alla de fel och afvikelser mot gällande föreskrifter, som kunna blifva hos honom anmälda, äfven der dessa inrättningar kunna vara ställda under enskilde personers tillsyn och förvaltning.
Stockholm den 30 November 1H62.
Anders Söderholtz, från Södermanlands län, 699 Motioner i Bonde-Ståndet 1862, iV:o i29.
Af Anders Söderholtz från Södermanlands län, om anslag för uppförande af ett sjukhus i Strengnäs.
Under en lång följd af år har saknaden af ett sjukhus i Strengnäs ofta erfarits af Åkers och Selebo härader.
Belägna vid Södermanlands norra gräns på Mälarens stränder och öar, hafva de visserligen rättighet att transportera sina sjuklingar till länslasarettet i Nyköping, i provinsens sydöstra hörn, men vägens längd (8 å 40 Svenska mil) och resans besvärlighet för den sjuke hindrar mången, alt i behofvets stund våga den vådliga färden.
I Eskilstuna är väl ett lasarett, inrättadt för Öster- och Vester-Rekarne, men der sakna ofvannämnda härader plats för sina sjuke.
I Strengnäs har äfvenledes funnits ett rikt doneradt, 400-årigt sjukhus.
Riks-drotset Bo Jonsson Grip skänkte nemligen 4 302 en gård i Strengnäs till ett blifvande sjukhus, hvilken än i dag kallas Hospitalsgården.
Riks-amiralen Carl Carlsson Gylienhjnlm skänkta Stenby gård utanför staden till sjukhusets everdeliga ego och underhåll.
Jag vill ej trötta med uppräknandet af alla öfriga donationer till nämnda sjukhus.
Nog af, det finnes icke mer.
På 4 780-talet försåldes nämnda sjukhus och köpeskillingen jemte årsinkomsterna anslogos till Nyköpings hospital, dit de framgent inflyta.
Hvad som blifvit
Strengnäs och kringliggande landsort beröfvad!, kan ej återfås.
Ej heller kan man i våra dagar hoppas på någon storartad enskild frikostighet, då man erfarit, huru donationer för evärdeliga lider till eli samhälles förmån utan tvekan kunna med ett magtspråk, dikteradt af dagens hugskott (centralisations-begäret), öfverflyltas; till annan ort.
Genom subskription, socielets-spektakler m. m. har man börjat samla en fond till ett blifvande sjukhus i Strengnäs, men dessa medel uppgå ej tili 4,000 R:dr R:mt, Utan statsbidrag kan ej ett ändamålsenligt sjukhus uppföras i Strengnäs, hvarföre jag föreslår; ett statsanslag för en gång af 20,000 R:dr R:mt för uppförandet af ett sjukhus i Strengnäs.
Anders Söderholtz, från Södermanlands län.
Motioner i Bonde-Ståndet 18C2.
C93 N:o 430.
Af Bengt Johan Holmlin från Göteborgs och Bolms län, om förändring af 2 kap. 3 § af i686 drs Kyrkolag, i fråga om tiden och stället för barndop.
Uti 3 l<rtp. 2 § af na gällande Kyrkolag stadgas, att, såsom orden lyda: ”Alla fullkomligen till verlden födde, och lefvande barn skola af deras föräldrar, åtminstone det åttonde dygnet, lill den heliga döpelsen befordras.
Försummar någon det af vårdslöshet, så skall densamma antingen med kyrkoplikt af Consistorio beläggas, eller i dess ställe gifva något ansenligt till kyrkan och de fattige.”
Vidare innehåller 3 § af samma kapitel, bland annat: ”Det heliga dopet skall alltid värdeligen och gudeligen förrättas i kyrkan, när icke nödfall eller andra skäliga orsaker äro, som fordra att barnet skall döpas hemma.”
Då jag nu går att härutinnan föreslå förändrade bestämmelser, inser jag nogsamt, att ett särdeles grannlaga ämne af mig vidröres.
För mig framstå härvid i dess fulla kraft och betydelse
Kyrkolagens ord i 1 § af nämnda kapitel, alt ”döpelsen skall i all som största ära och vördning hållas”; och de nyss anförda, alt ”det heliga dopet skall alltid värdeligen och gudeligen förrättas.”
Det lider ej heller något tvifvel, att ju rättskaffens och kristligt sinnade föräldrar, som med barn välsignas, alltid skola låta sig angeläget vara, alt dem i enlighet med kyrkans bruk och gilna föreskrifter, tili dop befordra, och att likaledes uppfyllandet af denna religionens pligt bör genom yttre lag vidmagthållas; och alt således för dröjsmål härmed inga svepskäl, iika litet som kringgående af lagens hud får antagas, eller tredska och vårdslöshet lemnäs obeifrad.
— Det synes mig äfven klart, att nöddop, hvarom i 4 kap.
Kyrkolagen afhandias, enligt såväl de gifna före skrifterna som den trosbekännelse, hvarå Kyrkolagen är grundad, icke kan eller bör blifva en allmän plägsed, utan endast under begränsade och tvingande omständigheter ega rum, eller å andra sidan möta vid tillämpning af Kyrkolagens ofvanupp tagna stadganden åtminstone bokstafligen tolkade, stora svårigheter.
— Då såsom stöd för undantag från den allmänna föreskriften, alt dopet bör förrättas i kyrka, antages ”nödfall eller andra skäliga orsaker” måste icke allenast uppslå tvekan och olika omdömen rörande de omständigheter, som få under dessa ord hänföras, utan äfven stundom möjlighet att lagligen styrka sådana omständigheter och föräldrars derpå grundade rätt alt äfven till barndop utom kyrkan erhålla presterligt biträde. — 694 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
Det är naturligtvis alltid våda underkastadt alt till kyrkan framföra ett svagt oeb sjukligt barn; men föga mindre våda uppstår vid verkställighet af denna Kyrkolagens föreskrift med fullkomligt friska barn, endast ätta dagar gamla, enär desse, såsom ofta å landsbygden inträffar, skola under oblid årstid eller väderlek, på ofta obanade vägar, föras en eller två mil stuudom längre för alt i kyrkan undfå dop.
Händelser inträffa således, då föräldrar uti religionen grundad, genom lag bestämd pligt i detta afseende måste komma i strid med deras af naturen och föräldrakärleken föreskrifna omvårdnad för barnens helsa och lif.
Utan tvifvel söka de flesta presterne alt förmedla och förebygga en dylik strid och att på samma gång de upprätthålla
Döpelse-sakramentets och iagens helgd, förmildra de äfven, vid ömmande omständigheter, den sednares bokslafliga stränghet.
— Men andra finnas, som ovilkorligen fordra iaktagnnde af det allmänna stadgandet, att barn skola döpas i kyrkan och for* hvilka således icke annat skäl till undantag gäller, än barnets med läkarebetvg styrkta sjuklighet.
Ett sådant förhållande, som ligger inom området för min personliga Kännedom, har icke minst gilvit mig anledning till väckande af denna motion.
Den uti sednare mom. al 2 § 3 kap.
Kyrkolagen stadgade straffpåföljd synes mig äfvendels icke öfverensstämma med nutidens lagstiftning, dels alltför obestämd.
På grund af hvad jag sålunda anfört, vågar jag vördsammast föreslå: att 2 § 2 kap. af nu gällande Kyrkolag atå erhålla följande förändrade lydelse:
Aile fullkomligen till verlden födde och lefvande barn skola af deras föräldrar, så snart, barnets helsa och krafter del medgifva, till den heliga döpelsen befordras.
Försummar någon det af vårdslöshet samt ickeifaf pastors'varning låter sig rätta, må sådant hos Konsistorium anmälas, som har all efter omständigheterna förfara; samt att § 5 ntä till denna lydelse förändras: ”Det. heliga dopet skall alltid värdeligen och gudeligen förrättas, helst i kyrkan eller prostens egen bostad, så vida icke andra skäliga orsakeFinträffa, såsom barnets fortfarande svaghet eller sjuklighet, oblid årstid eller väderlek med mera, som fordra att döpelsen bör ske i föräldrars eller annan persons bostad; och skall densamma rätteligen och fullkomligen o. s. v. Och skulle i följd häraf göras följande tillägg: ”Döpelsen måste och när den i kyrkan förrättas,” såvida möjligt år o. s. v. Om remiss till Ilöglofliga Lag-Utskottet anhålles.
Stockholm den 30 November 1862. B. J. Holmlin, från Göteborgs lån.
Motioner i tionde-Ståndet 1862.
N;o 431.
N:o 431.
Af Bengt Johan Holmlin från Göteborgs oell Bolms lån, om lands höfdmgeresidensets i samma län förflyttning frän Göteborg till Uddevalla, samt anvisande af de medel, som till följd af denna flyttning kunna blifva af nöden.
Då jag nu sår uti återupptaga eli tillförene väckt och vid riksdagar behand ladt förslag, ali nemligen iuom Göteborgs och Bohus län sätet för länsstyrelsen måt te förllyllas från staden Göteborg liil studen Uddevalla; så förete sig för delta förslag så inånga och talande skäl, alt endast urvalet kan hos mig väcka tvekan; och tror jag att dessa skäl, om äfven af olikartad beskaffenhet, likväl, rätt utredde och pröfvade, skola, då de mot hindren afvägas, nedtynga vågskålen lill fördel för förslaget.
Göteborg är rikets andra stad.
Med ett gynnande läge, hafva inom densamma handel och indusli företrädesvis utvecklat sig och synes gå en vidare tillvext till mötes, hvartill den nyss fullbordade jernvägsanläggningeu torde blifva en kraf tigt medverkande orsak.
Stadens utvidgning och ökade lolkmängd äro deraf nödvändiga och ofelbara följder och måhända år den tidpunkt icke alltför aflägsen, du alla dessa förhållanden sammanlagda för staden kräfva en egen styresman, sådan lör nävarande hufvudstaden eger den.
Men i samma mån Göteborgs samhälle framgår på ofvan antydda bana, i samma mån det mer och mer bildar sig tili eli sjelfständigt helt, måste älven dess behof och fördelar blifva i väsendtliga delar skiljaktige från den landsbygds, som för närvarande är med staden under en styrelse förenad.