Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I en tid, dä, såsom förhållandet nu är, företagsamhet och spekulation alltmer söka att uti föreningar arbeta för sina ändamål, och bolag af olika slag förty numera oftare än förr äfven inom kommunerna på landsbygden upprätta sina verkstäder, har det ansetts nödigt att för sådana förhållanden uppställa en regel för bolagens rösträtt i kommunalstämma.
Lösningen af frågan har i nyare tider blifvit på olika sätt sökt, dels så, att hvarje medlem af bolaget skulle ega sin röst skild och uppskattad efter hans andel i bolaget, dels ock så, att den medlem, som sig inställde, skulle ega för hela bolaget afgifva röst, så vida ej flere komrno, i hvilket fall bolagets hela röstvärde på dem skulle fördelas, o. s. v. Committerade hafva ej kunnat biträda så beskaffade åsigter, utan deremot, i betraktande deraf, att det egentligen är näringen, som utgör grunden för bolagets rösträttighet, och att således det intresse, denna näring kan ega uti kommunens beslut, måste vara detsamma för alla dess delar, ansett det böra såsom enhet representeras och derföre föreslagit, att ej flere än en person må för samfäld egendom, vare sig bolags eiler annan oskiftad egendom, i kommunalstämma föra talan (§ 11).
Ett ombud för de flere bör derföre utses.
En sjelfgifven följd af skiljsmessan emellan den borgerliga kommunen och kyrkostämman är den, alt funktionen af ordförande i den förras beslutande för samling måste genom val anförtros åt någon af kommunens medlemmar, hvarvid väl äfven kyrkoherden i sin egenskap af medlem af kommunen, men ej på grund af sitt embete, kunde ifrågakomma; och har det tillika blifvit föreslaget, att valet förbinder till funktion i fyra år.
Lifvas den valde af nit för sitt kall, är han under den tiden i tillfälle att visa det, och kontinuiteten af ärendena är ock bättre betjent af en sådan ordning.
Skulle valet visa sig vara ett misstag om person, är, på andra sidan, kommunen ej bunden vid honom för lifstiden.
De i 14 § XVII upptagna hindren lör valbarhet sammanfalla med dem, hvilka Riksdagsordningen i §18 ifråga om riksdagsmannaval uppställer.
För innehållet af 9 § skall redogörelse i sammanhang med den 58 och 61, och för innehållet af 17 § i sammanhang med 64, 66 och 73 §§ afgifvas.
De öfriga under denna rubrik upptagna §§ innehålla, vidkommande förfarandet vid kommunalstämma, några enkla, uti ett okonstladt sakförhållande grundade, reglor, hvilka, då de dessutom hafva nära likhet med dem, som hittills för förfarandet vid sokneslämmor varit till rättesnöre meddelade, icke torde behöfva närmare motiveras. lil, liomiininnl/n Ilin ii (/lilje. §§ 27—36.
Committerade hafva redan här ofvan haft
Nåden anföra de skäl, på hvilka de ansett två olika former för kommunalstämmas bildande böra i förslaget upptagas.
Det är för de kommuner, inom hvilka en större folkmängd lefver, som den representativa formen företrädesvis vore lämplig; men valet af den ena eller andra har dock utan undantag blifvit åt kommunerna på landet öfverlemnadt.
Yäljes den representativa formen, bör den derom uttalade viljan vara ett uttryck, icke af åsigterna hos en tillfällig pluralitet, utan deremot af en allmännare och fastare omfattad önskan, grundad på insigten om denna forms större lämplighet för kommunen
Det är, med afseende härå, som i 27 § föreslås, att beslutet om införandet af fullmägtige bör stödjas på mer än hälften af kommunens hela röstetal efter röstvärdet, och således ej endast på röstvärdet hos den pluralitet, som kunde vara tillstädes, då beslutet föreslås.
Den kommunalrepresentation, som under namn af fullmägtige sålunda komme att införas, skulle ega att utöfva kommunens beslutanderätt med vissa undantag.
Den verkställande myndigheten åter skulle här, likasom i kommuner, som,bibehållit primärlörsamlingarne, tillkomma kommunalnämnden.
Men likasom, enligt nu gällande Förordningar, något hinder ej finnes emot, att medlemmarne af denna Nämnd uti kommuner af den sednare klassen utan inskränkning utöfva röst och stämma i primärförsamlingarna, så bör väl ej heller uti de kommuner, der fullmägtigskapet blifvit infördt, en sådan deras egenskap blifva ett hinder för dem att tillika vara ledamöter af detta.
Det är likväl ej så mycket denna yttre likhet, som fastmer det ändamålsenliga i en sådan organisation, så vidt dess tillvägabringande icke af 3 XVIII andra giltiga skäl förhindras, hvilket ligger lill grund för Committerades förslag derom (§ 28), att kommunalnämndens medlemmar skulle vara sjelfgifna ledamöler af fullmägtigskapel.
Det är visserligen i allmänhet en oeftergiflig grundsats uli det representativa samhällssystemet, att den beslutande och verkställande myndigheten skola vara åtskiljda; men ehuru dermed sammanhänger, alt sä snart den förra bestämt regeln, den sednare uteslutande och utan någon slagt?
inblandning af den förra skall ega handhafva dess verkställighet så länge regeln har gällande kraft, följer dock deraf ej, att män, som på en eller annan grund taga del uli den verkställande myndighetens funktioner, skulle vara disqualificerade att inträda såsom medlemmar af den beslutande.
Den kännedom och erfarenhet om sakernas och förhållandenas enskildheter, som en vaken verksamhet på den verkställande myndighetens område alltid naturligen medför, äro alltför vigtiga och gagneliga, att den beslutanda församlingen någonsin, i följd af ytligt uppfattade principiela skäl, skulle vilja frånsäga sig den vinst för mogna beslut, den deraf kunde hemta; och om detta gäller för de stora samhällen, som bilda stater, gäller det i ännu högre mån om samhällen, som bilda kommuner, der det så mycket ankommer uppå den verkställande myndighetens nit och sakkännedom, huruvida de kommunala intressena må blifva väl eller mindre väl vårdade.
Det är dessa synpunkter, som bestämt Committerades förslag i denna fråga, och i naturlig förening härmed står förslaget i 31 § att ordförandeplatsen hos fullmägtige och i kommunalnämnden må kunna innehafvas af samma person.
I följd af en organisation, sådan som den föreslagna, skulle kommunalnämnden utan tvifvel komma att utgöra en ganska vigtig beståndsdel af fullmägtiges församling; men då den likväl numeriskt icke komme att utgöra mer än en fjerdedel deraf, så är derigenom förekommet, att den kunde blifva allrådande, om ej genom styrkan af sina skäl.
Då Commitlerade uti 33 § från kommunalfullmägtiges rätt att på kommunens vägnar och i dess namn besluta undantagit frågor om försäljning eller annan alhändelse m. m. af någon sådan kommunens fastighet, som blifvit snslagen för ändamål, hvaraf kommunen såsom sådan drager nytta, äfvensom frågor om uttaxering af afgifler eller upptagande af lån, i båda fallen för längre tid än fem år, och hänvisat dessa frågor till den primära kommunalstämmans pröfning och beslut, har sådant skett af försigtighet och nödig omtanka om kommunens rätt.
Alla dessa frågor höra till klassen aj’ dem, uti hvilka de kommunala besluten borde, enligt 74 §, underställas högre myndighets XIX pröfning, innan de finge anses gällande; och som de så nära röra kommunens äfven framtida intressen, torde det få anses vara med klokhet öfverensstämmande, att åt kommunens samtliga röstberättigade innevånare förbehålla rättigheten att derom i första liand sig yttra.
I andra länder, der kommunernas beslutanderätt åt fullmägtige eller representanter är uppdragen, förekomma flerestädes i kommunalförfattningarne liknande undantag, och från flera håll, der sådana undantag saknas, förnimmes att denna omständighet väckt icke obetydligt missnöje.
Att fullmägtige icke sällan bättre, än den allmänna församlingen, skulle kunna, i dessa så väl som andra frågor, pröfva och besluta hvad nyttigast vore, må medgifvas; men det goda, som icke unnerslödjes af det allmänna erkännandet, kan lätt verka till motsatta följder, IV.
Kommunalnämnden. §§ 37 — 37.
Såsom ofian är anmärkt, var det genom Kongl. Förordn. den 29 Augusti 1843 som denna för kommunalverksamheten så vigtiga institution först infördes.
Den framträder dock i början uti en ställning, hvars något sväfvande beskaffenhet utmärker, att den bestämmande tanken dervid icke med full klarhet öfverskådat sitt syftemål.
Utom åtskilliga, mindre vigtiga, åt dess omedelbara handläggning anvisade ärenden, äfvensom uppdraget att tillämpa de öfverenskommelser till befordrande af allmän ordning och sedlighet, som i soknestämma blifvit fattade, och att hafva det inseende öfver allmänna helsovården och vaccinationens befordrande, som förut enligt Kongl. Kungörelsen den 27 Febr. 1828 ålegat kyrkorådet, hade sokneeller kommunalnämnden ingen annan bestämd verksamhet sig anvisad, än att ombesörja och verkställa hvad menighet ville åt densamma uppdraga.
Då genom Kongl.
F^örordn. angående Fattigvården i riket, gifven den 23 Maji 1847 (reviderad den 13 Julii 1833), särskilda fattigvårdsstyrelser inom kommunerna anbefalldes, och denna förvaltning i kommunerna (eller fatligvårdssamhällena) på landet uppdrogs åt soknenämnderna, tillkom likväl ett nytt moment uti dess befattning.
Ifrön den tiden öppnades för sokne- eller kommunalnämnden ett större verksamhetsfält, der tillika en noggrannare kännedom om kommunens verkliga tillstånd var att vinna, och hvilket särskildt för Committerade utgjort ett skäl att uti fullmägtiges församling åt Kommunalnämnden anvisa den plats, hvarom ofvan ärtaladt; och är för öfrigt den ställning inom kommunen, Nämnden enligt Committerades förslag skulle intaga, först till principen i 6 § och nu till detaljerna uti 38 § an - XX gifven.
— Kommunalnämnden, med sin rätt att äska kommunalstämmans sammankallande och vid densamma initiera frågor och förslag, skulle sålunda komma att utgöra det drifvande hjulet inom kommunen och det ständiga centrum för dennes sjelfverksamhet.
Hvad till verkställighet af kommunalbesluten kan höra skulle kommunalnämnden ombesörja antingen genom vidtagande af omedelbara åtgärder, eller ock genom utöfvande af tillsyn' öfver de styrelsers eller personers förvaltning, hvilka af kommunen i vissa fall eller för särskilda ändamål kunnat blifva till verkställare utsedda, hvarjemte såsom en särskild sida af denna kommunalnämndens verksamhet tillsyn öfver förvaltningen af kommunens gemensamma egendom framställer sig i naturlig förening härmed; och då en till sjelfverksamhet berättigad personlighet, såsom kommunen är, icke kail undgå utgifter, hvilka åter förutsätta inkomster, har hela bestyret med debiteringen och uppbörden af kommunalutskylderna äfven blifvit åt
Nämnden öfverlemnadt, med skyldighet att iakttaga hvad derom under S:te afdelningen säges
I likhet med hvad redan i 1843 års Förordning är sagdt skulle ock Nämnden fortfarande ega alt handhafva tillämpningen af de ordningsstadgar, som antingen, i följd af kommunens, vederbörligen fastställda, beslut, eller på annan behörig väg blifvit till efterrättelse gifna.
Uttryckligen är det dock förklaradt, alt
Nämnden ej i annat fall dertill skall vara befogad, än der öfverträdelse!! af den tilltalade erkännes.
Någon undersökning, som- förutsätter bevisning i annan ordning än det fria erkännandets, kan, i strid med andan i vår lag, icke uppdragas åt Kommunalnämnden.
Men der faktum är klart och erkändt, och domarens åtgärd alltså i sjelfva verket öfverflödig, synes den föreslagna proceduren kunna fullt rättfärdigas.
Vid ett sådant förhållande torde ej heller tillräcklig anledning finnas för den jäfsrätt och pligt, som 1843 års Förordning i afseende å Nämndens ledamöter uti ärenden af ifrågavarande beskaffenhet uppställer, och har stadgandet derom derföre blifvit utelemnadt.
Bland de ärenden, som 1843 års Förordning till Sokne- eller Kommunalnämndens handläggning hänvisar, förekomma ock: frågor om ovarsamt umgående med eld, om tjenstefolks olydnad mot husbönder, och om mödrar, sorn af våda förqväft sina barn.
Dessa äro uti Commilterades förslag utelemnade.
Hvad förstnämnde ärende angår, så äro här tre förhållanden att betrakta: antingen har skada deraf uppstått, eller har en sådan ovarsamhet ingått bland de af kommunens ordningsstadgar med näpst belagda förseelser, eller skulle den lill sin beskaffenhet vara så obetydlig, att endast en varning derpå kunde följa.
Men i lörsta fallet tillhör XXI frågan domstolens handläggning; i det andra komme den till Kommunalnämndens åtgärd, på nyssnämnde väg; och i det tredje är den af så jemnförelsevis ringa vigt, att den uti en på i liera afseenden andra grunder än hittills bygd kornmunalförfattning ej särskildt förtjente utpekas.
Om det andra ärendet gälla i allmänhet samma anmärkningar; och betraktas olydnad mot husbönder, då den ej ölvergår till förgripelse emot person, såsom ett mot sedligheten stridande förhållande, ligger det uti karakteren af Kyrkorådets befattning att derför utdela varning.
Hvad det tredje ärendet vidkommer, bjuder allmänna lagen i 2 § 50 kap.
MissgerningsBalken att derom å landet skall ransakas af presten och soknens äldsta, i närvaro af kronofogde eller länsman, och, om förqvälningen då finnes hafva skett af våda, modren vara från böter fri och endast erhålla varning.
Då således äfven församlingens prest uti denna undersökning skall taga del, men han, enligt Committerades förslag, icke skulle utgöra en nödvändig medlem af Kommunalnämnden, utan deremot vara sjelfgifven Ordförande i Kyrkorådet, så vore det, ej mindre i följd häraf, än ock i följd af Kyrkorådets ställning inom församlingen i öfrigt, Kyrkorådet, som borde anställa denna undersökning och utdela denna varning.
Kommunalt kan ärendet icke sägas vara.
Dessa äro de skäl, på hvilka omförmälda ärenden uti det nya förslaget icke blifvit särskildt nämnda; men de kunna likväl anses vara inneslutna uti den allmänna föreskriften i 38 §:ns sista moment.
Af detta moment följer ock, att fattigvården, denna i så många afseenden vigtiga angelägenhet, hädanefter likasom tillförene skall, på grund af 1847 års allmänna Förordning örn fattigvården i riket, tillhöra kommunalnämnden.
De nya grunder, efter hvilka denna angelägenhets haudhafvande numera genom lag blifvit ordnadt, hafva gifvit densamma karakteren af en allmän borgerlig pligt, som på landet genom kommunerna skall upprätthållas, och Committerade hafva icke ansett sig ega tillräckliga skäl att deruti föreslå ändring.
Likväl är det särkildt med afseende på prestens i följd af hans embete och såsom kyrkoböckernas handhafvare egande närmare kännedom om de familjer och personer, der fattigdomen företrädesvis är hemmastadd, som Committerade föreslagit (§. 43) att Kyrkoherden, eller den, hans ställe företräder, bör vara berättigad, ehuru ej förpligtad, att i kommunalnämndens förhandlingar och beslut taga del.
De öfriga ledamöterna af Nämnden, äfvensom ordföranden och vice ordföranden, skulle, i likhet med hvad 1843 års Förordning stadgar, utses af kommunalstämman genom val; en föreskrift, som enligt 33 §. skulle gälla älven för de kommuner, sorn antagit fullmägtigskapet, emedan, då Nämndens ledamöter äfven XXII skulle kunna vara fullmägtige, de eljest kunde blifva sina egna valmän, och det dessutom val är rättast, att valrätten oförändrad förbehålles dem, den omedelbart tillkommer.
Uti 1845 års Förordning är antalet af Nämndens ledamöter öfverlemnadt åt kommunens bestämmande med hänsigt till dess folkmängd och omfång; men Committerade hafva funnit nödigt utsätta ett minimum och ett maximum, hvarunder och hvaröfver det ej skulle, få gå, dels emedan ett sådant stadgande står i sammanhang med hvad i 28 §. föreslås rörande antalet af kommu nalfullmäktige, af hvilka Nämnden skulle utgöra en del, dels ock emedan ett af lag alldeles obegrönsadt antal skulle kunna leda till alltför stor olikhet i en organisation, der icke mängden allena utgör en borgen för beslutens mogenhet och handlingens kraft.
Ehuru emottagandet af kommunala uppdrag väl i allmänhet är att be trakta såsom en medborgerlig pligt, förenlig äfven med embetsmannens, hafva Committerade likväl föreslagit, att så väl domhafvanden i orten, som de till landt— regeringen hörande personer, dertill skulle anses genom sin embetsställning vara förhindrade, dels emedan det väl kunde hända, att kommunens åtgärder i stadgad ordning komme under deras embetspröfning, dels med afseende på beskaffenheten af deras embeten äfven i öfrigt.
För andra Statens embets- och tjenstemän är emottagandet lemnadt åt deras egen pröfning.
Då Committerade i sitt förslag ej upptagit stadgandet i 1845 års Förordning derom, att, med hänsigt lill grunderna för ledamöternas i kommunalnämnden antal, kommunen borde indelas i rotar, från hvarje af hvilka en ledamot borde väljas, hvilken tillika såsom ordningsman inom roten skulle anses, har detta ej skett derföre, att en sådan indelning ej kunde vara nyttig, utan derföre, att den isynnerhet i mindre kommuner kunde befinnas vara öfverflödig, och förty, med afseende å de olika förhållandena i detta hänseende, mera egnar sig att blifva föremål för hvarje kommuns egen pröfning af dess ändamålsenlighet, än för en ovilkorlig föreskrift.
Deremot har det förekommit Committerade, som skulle det böra medgifvas Nämnden att, der den så nödigt finnér, sig till biträde för olika delar af kommunen antaga särskilda personer, att utföra Nämndens tillsägelser och uppdrag, men alltid på dess ansvar; och har under 54 §. ett förslag härom blifvit intaget.
Hvad under 55 och 56 §§. förekommer liar sin motsvarighet i 11 och 7 .§§■ af 1845 års Förordning.
Den förra angår skyldigheten att hörsamma
Nämndens tillsägelse om inställelse inför densamma.
Förordning ålägger denna skyldighet en hvar, som inom kommunen bor, men Committerades förslag XXIII en hvar, som antingen der bor, eller sig uppehåller, enär, der någon förgått sig emot de ordningsstadgar, som inom kommunen gälla, lian, ehvad lian der är boende, eller tillfälligtvis der vistas, måste hörsamma den myndighet, Nämnden i lagens och kommunens namn utöfvar.
Men då denna myndighet äfven måste begränsas af sitt ändamål, har delta ändamål blifvit uttryckt genom orden: för att höras i ordningsmål, eller i ärenden, för hvilka lian inför Nämnden är redo skyldig.
Om Nämndens redovisningsskyldighet och ansvar för de medel, deu haft om händer och förvaltat, förekomma närmare bestämmelser under 5:te afdelningen.
V. Rommunahtlskylder, derus uppbörd och redovisning. §§. 58—73.
Kommunens rättighet att för sina gemensamma behof beskatta sig sjelf genom bestämmande af de bidrag, dess medlemmar för sådant ändamål skola erlägga, är en i dess begrepp grundad rättighet och har ej heller någonsin varit ifrågasatt.
Det svåra härvid har varit, att för kommunalulskyldernas uttaxering kunna uppställa sådana grunder, som med rättvisa och billighet öfvererisstämde.
Den i hemman fördelade jordens mantal har alltid varit en hufvudsaklig fördelningsgrijnd.
För masugnar, hamrar, sjelfständiga qvarnlägenheter och sågverk har ock en jemförelsegrund emellan dem och jordmantalet blifvit fastställd; och som, under den period af vår ekonomiska lagstiftning, då på landet förbuden mot skattskyldig jords minskning och öfverdrifna klyfningar af hemmanen ännu voro gällande, och de s. k. stadsmannanäringarne, med undantag af vissa slags handtverk och sednare äfven fabriks- och manufakturanläggningar, fingo endast i städerna idkas, nu nämnda industriela företag, som dock tillika för sitt bedrifvande alltid förutsatte innehafvande af fast grund, voro de hufvudsakligaste näringsarter, hvilka jemte jordbruket på landet idkades, men den öfriga befolkningen inom kommunerna dels på ett eller annat sätt stod eller ansågs stå under berörda iästigshetsinnehafvares patronat, dels i öfrigt, var anvisad på egen arbetsförtjenst inom kommunen och dessutom utgjorde en jemförelsevis ringa del af folkmängden, så ansågs den hvarken i allmänhet vara till röst i soknestämma berättigad, eller till kommunalutskylder förpligtad i andra fall, än då utskvlderna afsågo kyrkan och dermed sammanhängande behof, i hvilka fall dess bidrag företrädesvis utgingo i arbetsbiträden eller dagsverken efter matlag, och, i fråga om fattigvårdens behof, uti vissa af soknestämman bestämda personela afgifter.
Dessutom är att anmärka, att det skattefrihetsprivilegium, som från XXIV fordna tider tillkom den s. k. ypperliga frälsejorden, äfven i fråga om kommunalutskyIder i åtskilliga afseenden gjort sig gällande.
En nyare tids uti den ekonomiska lagstiftningen så för landsbygden som stadsmannanäringarne införda nya grundsatser hafva emellertid icke kunnat undgå att äfven på kommunalväsendet och förpligtelsen till kommunalutskylders utgörande utöfva inverkan.
En sådan visar sig redan i 1845 års Förordning om soknestämmor, der, utom egare och brukare af skattlagd fastighet inom soknen, äfven ”alla andra soknens innevånare, som innehafva fabrik eller annat särskildt bebygdt verk och inrättning, samt dem, som njuta lön, drifva handtverk eller idka annan näring och derför erlägga det bevillningsbelopp, som här nedan såsom minimum stadgas”, rösträtt tilierkännes, och derefter i § 10 föreskrifves, att ”alla afgifter, hvarom soknestämma beslutar, skola utgå efter den bestämda grunden för rösträtt i soknestämma, såvida ej särskildt derom blifvit stadgadt eller särskild öfverenskom* melse derom träffad”.
Röstvärdet beräknas efter ”hemmantal, der det finnes åsatt; i annat full bestämmes den på grund af den bevillning enligt 2:dra artikeln, som till Slaten erlägges”, och uppgifves de proporlionsgrunder, efter hvilka jemnförelse emellan mantal och bevillning skall beräknas, nemligen 2 r:dr 24 sk.
I stad skulle ett fastighetsvärde af 2000 r:dr motsvara 10 r:drs bevillning efter 2:dra artikeln.
Genom Kongl. Kungörelsen den 22 April 1855 (jfrd med Kongl.
Cirkulär-Brefvet till Koms samtliga Befallningshafvande af samma dag) förklarades, att rösträtt vid soknestämmorna efter mantal ”beräknas efter förmedlade mantalet, såvida ej annorlunda är särskildt stadgadt, eller fråga förekommer om afgift, som efter oförmedlade mantalet utgår, i hvilket fall rösträttigheten skall efter sistnämnda mantal utöfvas”; och slutligen har det genom K.
Kungörelsen den 24 Nov. 1857 blifvit förordnadt, att ”för ett bevillningsbelopp af 2 r:dr r:mt — — beräknas lika röst med r*ff hemman (mantal), af 4 till 6 r:dr
För fastighetsvärde i stad af 4000 r:dr r:mt röstas lika som för 8 r:drs bevillning efter 2:dra artikeln.”
Anledningen till denna förändring af förhållandet emellan mantal och bevillningsbelopp är att söka i den förändring, allmänna bevillningens procentbelopp under 1855—1854 årens riksdag undergick; och visar för öfrigt det nu anförda, på hvilken ståndpunkt rösträttigheten och röstvärdet i kommunalstämma för det när - XXV varande befinnes.
Att den allmänna bevillningen, i följd af de mycket sväfvande och dessutom af taxeringsmännens subjektiva pröfning i sä hög grad beroende grunder, efter hvilka den bestämmes, icke är nä gon fullt tillfredsställande mätare af bidragen till kommunalutskylder, kan ej nekas.
Men den torde, vid noggrann pröfning af hithörande förhållanden, dock böra medgifvas vara den enda, som för det närvarande är sä omfattande och alla drabbande, att den redan derföre, vid reglerandet af grunderna för kommunalutskylder, likasom tvingar sig till alt blifva använd.
Hos Committerade har visserligen till öfvervägande varit upptagen äfven den fråga, huruvida icke en särskild taxering för bidragen till kommunalutskylder borde ega rum; men liera dervid framträdande betänkligheter häfva mott antagandet af ett sådant förslag.
Det skulle, för det första, förete ett nog eget och besynnerligt förhållande, om en taxering för statsbevillning och en annan sådan för kommunalbevillrting på samma ort och i fråga om samma skattskyldiga personer komme att utfalla med olika resultat.
På någondera sidan skulle, i sådan händelse, den samvetspröfning, på hvilken taxeringen bör stödjas, måste antagas hafva begått misstag; och om äfven hvardera taxeringen komme att anställas af olika personer, så skulle de olika resultaten likväl ovilkorligen framkalla frågan om, hvilketdera borde anses såsom det rätta, och i sammanhang dermed mycket split, och fördem, som finge dess lösning i uppdrag, mycken svårighet att bestämma sin mening derom.