Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan k o m också lille b r o r för att hälsa.
H a n kunde icke springa så fort, liten och tjock som han var, och ej heller gjorde han sig sådan brådska s o m systern.
I salen stod bordet dukadt för tre.
E o s s
1 32 jttf ti vi fr ö Ff p p K 0: ~ ffl g BB S3 CD e-t- &lt; satt till höger, Nils till vänster o c h pappa i mid- t e n; den fjärde platsen hade varit tom halft an- nat år.
Pappa öste själf för soppan, under det bans wärdinna förde ordet ocb det lät s o m kvitter.
E n sådan liten k v i n n a!
H o n hade träffat fadrens bäste vän o c h detta berättade h o n nu, ty h o n förstod, att det skulle k o m m a fadren att se mindre allvarsam ut.
Det gjorde också så, ty han såg genast u p p från sin tallrik o c h ville höra mer.
Och lillan berättade.
H o n hade bannat h o n o m, för att han icke varit hos fadren på länge, o c h han hade snart lofvat att k o m m a.
Nu var lektor Dahls dystra utseende borta; tanken på denne jovialiske vän kunde k o m m a h o n o m att le, t. o. m. då han hade allvarligare saker att tänka på än denna dag.
Medvetandet o m att han hade ett dylikt besök att vänta och att han skulle få ett godt skratt gjorde h o n o m lätt till sinnes.
H a n ville höra ännu mer o m detta sammanträffande, m e n det hade blifvit så kort, ty » h ö k e n » hade kommit.
Den lilla hade d o c k vunnit sin afsikt: pappa såg mindre allvarsam ut, han skämtade, och de utgjorde ett muntert sällskap, de tre.
Efter middagen bars kaffet i n; en k o p p m e d tillbehör på en bricka.
Sådana små händer, som lade i socker, som skötte kannan o c h slogo i grädde, så att kaffet blef lagom b r u n t l Sådana försiktiga rörelser för att inte tappa koppen, då den räcktes åt fadren, där han halflåg på soffan.
D e t hade k o m m i t ett stort paket på förmid- dagen; det var nu öppnadt, o c h lillan såg hur m y c k e t b ö c k e r det innehöll.
Det tycktes göra henne bekymrad, ty h o n frågade orolig: » Och alla de där böckerna skall du läsa? » » Ja, alla. » » Å h, du blir så trött. » » N e j, visst inte. » Och h o n frågade vidare, ty h o n hade tanke på alla: » Finnes det tafvelböcker bland d e m?
» » Ja, det finnes sådana. » » D e m visar du oss i kväll. » » Ja, i kväll. » » Ja, då k o m m a vi. » Dörren stängdes försiktigt, o c h små fötter tram- S9 crcj CD Bidrag mottagas med tacksamhet.
CO S " Få * CD o 3 * J U eg a » S- * R, Logogryf.
Jag är en nyttig sak, Det ej förnekas kan, Beror förstås på smak, Om du m i g lämplig fann.
Jag riktigt fin kan vara, Men äfven grof och tvär.
Blott ej din omsorg spara A t t rost ej mig förtär.
Mitt värde är så ringa, Min storlek likaså, Jag kan den starke tvinga A t t b ö j a sig ändå.
Jag ofrid vållat har, Men glädje skänkt också.
Ibland jag orsak var A t t fången fri fick gå.
I mångas tjänst jag varit, Jag mången tvist har väckt, Men när min tid har farit, Jag dålig är o c h bräckt, Min lön för mödan då Blir också oftast den A t t tappas bort o c h trampas på Och kastas uti soplårn se ' n.
A f nio runor jag består, Jag hoppas du dem ej försmår.
H v a d uti riksda ' n man ofta hör.
O &lt;1i H v a d i för s j u k d o m så mången dör.
01 * 1 H v a d finns på taket m e d säkerhet?
Q ' JSS I hvad för något blir många b e t?
Ett djur s o m slingrar o c h vrider sig.
«3 0 C2 B-H i * O O Ett vapen s o m man förr bar i krig.
H v a d mången u n g m ö sig låter göra.
» r o GQ H v a d som j u alltid betalas bör.
t * t * Och hvad som säkert till b o r d e t hör.
te DUN 1S97 syster, gift m e d m a j o r Sewerin.
H o n hade bott i samma hus som brödren, sedan han förlorade sin hustru.
Samtidigt hade h o n åter tagit ho- n o m i sitt hägn, hvilket varit henne förmenadt under sju år.
H e n n e s forna välde daterade sig från barn- d o m e n; då hade den sjuklige gossen varit ett tacksamt föremål för h e n n e s lust att vårda o c h härska.
Sedan under studietiden hade h o n lyc- kats förhindra hans fullkomliga pliktförgätenhet mot sig själf o c h den yttre världen.
Och när han blifvit hufvudet högre än hon, förskaffat sig lektors värdighet samt ett stigande rykte som forskare, litade han sig fortfarande till hen- nes klara o m d ö m e o c h praktiska förmåga.
Men under alla dessa skiften hade det blott varit ge- n o m sin smidighet h o n lyckats tillskansa sig någon ledning, ty allt märkbart tryck skulle brödren genast afskuddat sig.
pade lätt i väg öfver golfvet i yttre rummet, ty " skule pappa hvila en stund.
nu När samma steg på utsatt tid ånyo hördes, lade lektorn bort papper o c h penna o c h tog i stället fram några böcker m e d brokigt yttre; dessa fingo plats på bordet framför soffan, och på det ställdes lampan.
Sedan öppnades porten till sagans rike, o c h dit in trädde den mång- kunnige mannen jämte de små.
M e n från väggen öfver soffan såg en kvinna ned på dessa tre hufvuden, lutade samman öfver bokens blad.
Den lugna glädje, h v a r o m hennes drag vittnade, tycktes omhägna d e m h o n lämnat samt dröja kvar i detta rum, ty där var ljust o c h gladt.
Allt därinne stod ännu s o m h o n ord- nat det.
V i d ena fönstret hade hennes sykorg sin plats.
Där brukade hon sitta om kvällarna, och när då mannen lyfte u p p hufvudet från ar- betet, såg han henne, nedlutad öfver sitt, eller ock möttes deras ö g o n, o c h de började ett samtal.
Men hon är borta n u; hvarför står då bordet kvar?
Jo, Rossi skall sitta där.
I det yttre r u m m e t står en hylla m e d böcker, alla bärande samma namnteckning.
Det är ej dessa b ö c k e r lektorn rådfrågar vid sitt arbete, ej heller sådana han stundom för- djupar sig i.
Hvilken skall då läsa d e m?
Jo, det skall Rossi.
Alla dessa goda förfat- tare, s o m riktat modrens själ, skola också dana barnets.
Den sörjande mannen önskar att h o s sin dotter återfinna de egenskaper den bort- gångna ägt.
I detta rum står också ett piano o c h bredvid det ett litet notskåp m e d sånghäften.
Om några år skall Rossi sjunga dessa visor.
Då skall dör- ren till salen stå på glänt, o c h hennes far skall sitta i sitt arbetsrum och tro sig förflyttad till baka till de sällaste dagarna i sitt lif.
Rossi var d o c k ej den enda värdinnan i detta h e m.
Det fanns ännu en.
Denna var lektorns H v a d heter trädet, s o m kottar bär?
Ett kvinnonamn s o m j u bibliskt är.
E n stad s o m f o r d o m så praktfull var.
H v a d mången varit i all sin dar.
H v a d k r o p p e n blifver, när den är död.
Och så ett namn på en viss sorts bröd.
H v a d kan du ofta när du är glad?
H v a d kallas hästar som gå i rad?
H v a d brukar b o n d e n på ängen göra?
Hvad kan o c k sömnen så retfullt störa?
H v a d b o r d e aldrig den rike vara?
Ett plagg till vintern du hälst bör spara.
H v a d heter busken m e d bär så små?
H v a d var det nu, s o m du stack dig på?
H v a d man behöfver, när man skall byka?
Stockholm, Gernandtx Bolctr.-Alditb.
N:r 35 (141) Annonspr is: 35 ö r e p r p e t i t r a d (10 stafvelser).
För » Platssökande » och » Lediga platsen 25 ö r e.
U t l ä n d s k a a n n o n s e r 70 ö r e p r petitrad.
T i d n i n g e n kostar e n d a s t I k r.
f ö r k v a r t a l e t, med Iduns- M o d e - o c h Mönstertidning l kr.
Redaktör o c h utgifvare: FRITHIQF HELLBERG.
Träffas S b y r å n kl. 1 0 — 1 1.
Ijg^å ett kortare be- Pf sök i sitt foster- land befinner sig för närvarande åter en af de kvinnor, hvilka bidragit att göra det svenska namnet kändt och värderadt hos det stolta Albion.
Föregån gen af två sådana stor- heter som Jenny Lind och Kristina Nilsson, måste den, som på de- ras område i världssta- den London skall hafva någon utsikt att lyckas, ega mycket goda förut- sättningar.
Och sådana hafva ingalunda saknats hos Agnes Janson.
Från barndomen begåf- vad med en god röst och ett fint musikaliskt öra, väckte hon redan vid sitt inträde i härva- rande musikkonservato- rium de bästa förhopp- ningar om sig.
Profes- sor Gunther blef hen- nes förste lärare i sång.
Efter att hafva genom- gått konservatoriet, er- höll hon engagement vid k. operan härstädes.
Bland de uppgifter hon där utförde torde sär- skildt böra framhållas Fides ' svåra, men tack- samma parti i operan » Profeten ».
Under ti- den fortsatte hon allt- jämt flitigt sina sång- studier, numera för hr Hugo Beyer, hvilken hvarje helgfri fredag.
Hyra: Hamngatas 1 6, 2Va t r.
Lösnummerpris: 15 Sre Allm.
Agnes 3:dje årg.
Utffifning-stid: (vid kompletteringar).
P r e n u m e r a t i o n sker i landsorten å p o s t - anstalt, i Stockliolm hos redaktionen.
allt fortfarande leder de- samma.
Ty ännu i dag arbetar den flitiga sån- garskan på utvecklin- gen af sin präktiga alt- stämma.
År 1885 begaf fröken Agnes Janson sig till London, där hon stu- derat vid Royal Aca- demy och för professor Randegger.
Vid Royal Academy erhöll hon be- löningsmedalj för engelsk deklamation.
I London uppträdde hon första gången till- samman med Kristina Nilsson pä en välgören- hetskonsert i Albert Hall.
Sedan dess har hon hvarje år medverkat vid flere af de stora kon- serterna i London, hvar- jämte hon, ensam eller i sällskap med andra framstående förmågor, företagit konsertresor till flere orter inom Eng- land och Skotland.
Och öfverallt har hon af så- väl af publik som kri- tik mötts af det enstäm- migaste bifall, så att hon för närvarande, en- ligt en engelsk musik- tidnings uppgift, är en af Englands förnämsta konsertsångerskor.
På scenen har hon ej upp- trädt sedan sin vistelse i det britiska riket.
Som hon emellertid äfven eger god dramatisk be-
IDUN 422 T a g v ä l v a r a på m i n u t e r n a; timmarne t a g a v a r a på sig JlyORD gåfning, lärer hennes afsikt vara att inom en ej så aflägsen framtid återgå till opera- scenen.
Fröken Jansons klangfulla altstämma har ett betydligt omfång, tonansatsen är förträff- lig, tonen själf rund o c h fyllig, föredraget bredt och varmt.
Önskligt vore, att vår musikaliska allmänhet finge tillfälle person- ligen återknyta bekantskapen med fröken J., innan hon ånyo afreser till utlandet.
Fröken Agnes Janson är född i Slock- holm.
Böj ditt.
hufvud fram,, jag skall dig sakta, sakta säga det, alt ingen annan här det hör. » Då for hon upp helt häpen, slog omkring mitt hufvud sina armar, slöt händer: så till min mun med sina » Usch! » hon utbrast, äro dock för tgst för » hvad stygga månskor poeter — all del — såg det ej åt mamma! » Frågor.
Efter Richard Af # Å — k.
Några ord till mödrarna om vaccinationen iss det kom Ull mig en vacker Jlicka.
» Du som är poet » förgåfves, Strålande hvad jag många dagar, sökt att grubbla öfver: högt öfoer pappas trädgård, sväfvar hvarje natt en guldröd Iiundt Hvad stjärna.
kring henne, ljusbeljutna, molnen sig i vida kransar Aldrig lätta ordna.
så jag sett en stjärna blänka!
hon blänker, vill jag gärna Och därhemma liten fågel kvittrar veta.
hvarje afton uti mörkgrön fura; ack, så obetgdlig där han sitter, men så l / ufligt klinga dock hans toner.
Aldrig Hvad så jag hört en fågel sjunga!
han sjunger, vill jag gärna Men det underbaraste jag nu till sist: uti mitt eget Härligt pråla veta.
sparar fönster trenne dagar har en blomma som ej någon hemma spirat, igenkänner.
hennes hvita blommor, gyllne trådar ner ur kalken hänga, och balsamisk svåfvar lätta doften liksom tanken i min stilla boning.
Aldrig Hvad har jag sett en sådan blomma!
hon doftar vill jag gärna Och jag sade: » ack, du kära veta. » flicka, när i morse klockan slagit åtta och omkring dig sommarsolen lekte, varligt dröjande ännu på kudden — sof du likväl djupt; men slutligt hennes strålar dina ögon kysste hvad du drömde då, det sjunger strålar stjärnan uppå nattlig och detsamma och huru den bedrifves hos oss.
— hon sade — » kan mig nog förklara, fast E n obligatorisk fara.
Leander.
doftar äfven — fågeln, himmel, blomman.
pHESTERFIELD.
JPf$] vilka äro då de reformer angående skydds- vi böra fordia?
De kunna i korthet formuleras så: l:o) animalisk vaccin skall, där det är möj- ligt, användas i stället för humaniserad.
2:o) Vaccinationen skall ske genom läkare eller i alla fall kontrollen öfver densamma i hög grad skärpas.
3:o) Tvånget borttages, och frivilligheten in- träder.
Mänga af Iduns läsarinnor känna kanske icke skilnaden mellan animalisk vaccin (lymfa) och humaniserad.
Animalisk vaccin kallas den vätska, som ta- ges direkt från kokroppen.
Jenner fann näm- ligen den första tråden till sin epokgörande uppfinning däri, att människor, som blifvit smittade af en ofta å kons spenar uppträdande liten koppa, lättare motstodo smittkoppor.
Han fullföljde under många är denna ledtråd, in- ympade var från kokoppor på människor och ytterligare från människa till människa.
I båda fallen vunnos samma resultat, och ingen nämn- värd skilnad kunde iakttagas mellan verknin- garna af direkt från kokroppen hemtadt var — animalisk vaccin — och sådan från män- niskokroppen — humaniserad vaccin.
Den senare har flere fördelar.
Den är lättare till- gänglig och den håller sig längre » lefvande », d. v. s. dess förmåga att » slå an » är större och varaktigare.
eåU5i koppympningen På kons spenar uppträda dessutom ofta s. k.
» falska koppor », som äro nästan verk- ningslösa i och för ympning, och det är svårt att skilja dem från äkta.
Den äkta koppan uppträder mera sällan, och i början af vaccina- tionens införande utfästes belöningar för upp- täckandet af äkta kokoppor, med hvilka den humaniserade vaccinen kunde » förnyas ».
A f alla dessa skäl blef det den humanise- rade vaccinen med sina faror, som blef den gällande.
På sista tiden har man dock funnit ett sätt att skaffa sig ständig tillgång på animalisk vaccin.
Man vaccinerar kalfvar!
Naturligtvis med animalisk lymfa.
Detta sätt användes t. ex. i Stockholm, där på vederbörande inrätt- ning alltid finnas med kokoppor ympade kalf- var, på det att å klinikerna ständigt må fin- nas tillgång på animalisk vao.
' in, dels för bru- ket å klinikerna, dels för rekvisitioner från landsorten.
Skulle icke denna metod kunna genomföras i stort och så, att det alltid under sommarens vaccinationsmöten å landet funnes att tillgå frisk lymfa, och skulle detsamma icke kunna vara fallet hela året om å veterinäranstalterna i städerna?
Jag ser intet hinder härför.
Vis- serligen skulle det medföra kostnader och be- svär för kommunerna, men kan en sådan in- vändning gälla, då det är fråga om våra barns och därmed hela nationens helsa?
Man vore då alldeles fri frå hvarje skymt af den fara för ärftliga och andra sjukdomars öfverförande, som nu forefinnes, och som icke kan förnekas, äfven om den kan öfverdrifvas.
Därmed vore ock ett annat godt vunnet.
Den motvilja mot vaccinationen, som ännu ganska allmänt existerar, särskildt bland allmogen och de fattigare klasserna, skulle då lättare för- svinna och vi utan fruktan för dess vådor kunna tillgodogöra oss alla vaccinationens för- delar.
De finnas visserligen, som äro så rädda, att de frukta, att äfven animalisk vaccin kan skapa nya sjukdomar, t. ex. tuberkulos o. s. v. Huru- vida detta är möjligt, kan jag ej bedöma, men har hört läkare absolut förneka det.
För resten är det ju alltid lätt att kontrollera djurets helsa vid tagningen af lymfa.
# * Om denna reform genomfördes, skulle yr- kandet på, att vaccinationen omhänderloges af läkare, kunna förfalla.
Ty då behöfdes ju blott den lilla färdighet och handlag, som fordras för själfva ympningen.
Och någon » aftagning » behöfdes ju ej då.
Men som det nu är, står denna fordran kvar.
Jag vill icke härmed kasta en förolämpning mot alla de samvetsgranna vaccinatörer och vaccinatricer, som nu omhänderhafva skydds- koppympningen.
Jag vet, att det finnes många skickliga, nitiska och noggranna sådana.
Men jag vågar påstä, att det blott i få fall är dem möjligt att utöfva den kontroll öfver barnens och föräldrarnes helsa, som är nödig, och som instruktionen föreskrifver.
Detta kan endast läkaren vara fullt kompetent till.
Kommunalförordningen för landsbygden stad- gar, att kommunerna skola utse en eller två personer, som bland annat hafva i uppdrag » att med uppmärksamhet följa vederbörande vaccinatörers förhållande i utöfningen af deras kall samt tillse, att de följa sina föreskrifter. » Verkan af denna förordning är fullkomligt af noll och intet värde.
Om en nämndeman eller dylik person infinner sig vid vaccinations- mötena eller icke, inverkar ej på frågan om faran eller icke faran.
Och deras tjänstgöring inskränker sig vanligen till att bestämma tid och plats för mötena samt — anmäla de tred- skande.
Provincialläkaren skall delgifvas kallelse till dessa möten, för att han, om han så aktar nödigt, må kunna komma tillstädes.
Men om han icke aktar nödigt?
Ja, då får det gä ändå!
Och det går — men huru?
Hvad tvånget beträffar, så kan man lätt för- stå, att detsamma måste anlitas vid införandet af vaccinationen i början af århundradet.
Ympningen var något så nytt, så främmande.
Och på landsbygden fruktade man densamma oerhördt.
Den mängd skrifter i ämnet, som spreds, hjälpte icke mycket.
Och så tillgreps tvånget.
Men skulle det väl verkligen behöfvas ännu?
Ja, kanske just därför, att vaccinationen be- drifves såsom sker och allmänheten sålunda af en fruktan, som — jag tror mig ha visat det — kan vara grundad, söker undandraga sig densamma.
Att detta tvång ännu anses behöfligt, synes mig just vara det bästa beviset, för att refor- mer äro af nöden.
Undanröj alla grunder för farhågorna, och intet tvång skall mera behöfvas.
I alla händelser är detta tvång dubbelt orätt- vist, då det med eller mot vår vilja kastar oss in i de faror, som vaccinationen kan medföra.
Frågan om upphäfvandet af vaccinationstvånget har också flere gånger dragits inför riksdagen, senast af stockholmsreprcsentanten P.
Silje- ström, jag vill minnas 1885 eller 1886.
Nu kan man visserligen säga, att staten måste ha rätt att tvinga alla sina medlemmar att iakttaga vissa, för allas gemensamma bästa nödiga försiktighetsmått.
Men hvar är gränsen för en dylik rätt?
Skulle det i våra dagar gå an att införa obli- gatorisk ympning af rabiesgift eller kolerabacil- ler ä la Pasteur och Koch?
Detta tvång är en förhatlig kvarlefva från gamla tider, som måste bort.
Men de medicinska myndigheterna sätta sig däremot — och så är det » gammalt och häfdvunnet ».
Ja, doktor Alrik Törnblom, hvars skrift i ämnet jag i den första af dessa uppsatser ci- terade, gick 1874 till och med så långt, att han äfven ville ha obligatorisk omvaceination!
» Så länge vi fortfarande hafva nattvardstvång, skulle vi väl äfven med utsikt till framgång kunna stadga omvaeeinationstvång! » utropar han.
Men det var 1874!
Nu hafva vi icke längre något nattvardstvång.
Och jag skulle därför vilja vända om hans ord och säga: » När vi ha kunnat taga bort nattvardstvånget, borde vi väl äfven kunna få bort vaccinationstvånget! » * Då jag nu afslutar dessa små funderingar, ber jag att få återupprapa, hvad jag i början yttrade: nämligen att det ingalunda varit min mening att uppträda mot vaccinationens välsig- nelser.
Tvärtom har min afsikt varit att fästa uppmärksamheten på nödvändigheten att se till, det vi icke förlora dessa välsignel- ser, genom att slentrian och ovårdsamhet få in- nästla sig i skötseln af ett så viktigt värf.
Jag hoppas också, att ingen af Iduns för- ståndiga läsarinnor uppfattat min mening an- norlunda, och att de icke genom mig må ha blifvit afskräckta från att i tid låta ympa sina barn.
Jag vill endast, att större varsamhet vid vaccinationen måtte iakttagas och reformer in- föras.
Till dess detta skett, anser jag, att in- gen är närmare än mödrarna till att själfva se till, att alla försiktighetsmått vidtagas.
Sen till, att Idun med finnes h o s alla e d r a b e k a n t a!
Modetidning Också ett porträttgalleri.
Ji^örja din vandring i konungens borg och (s&gt; sluta i statarens koja, börja i norr och sluta i glödande söder, börja så långt till- baka, som saga och sägner gå, och fortsätt färden från tidsålder till tidsålder, och i oänd- lig mångfald skola taflornas färger och figu- rer vexla.
Men alldeles främmande skall du aldrig känna dig, ty ett drag är öfverallt ge- mensamt.
Det har icke kunnat och kan inte undvikas, att » städse blifver hvarje mänsko- hjärta mänskligt. » Detta hjärta klappar dig till mötes i den sista romanen; men du kan ock förnimma dess slag, om du läser inskriften på den mos- siga runsten, som Tove Bryde reste efter » sin älskade Thorgumi », och i hvilken han ber steneu att länge vittna om Brydes sorg: » Mycket länge må dessa Brydes runstafvar lefva! » Sin älskade Thorgunn!
Ä r detta runste- narnes språk?
Hade deras tid rum för så veka känslor?
Om krig och krigiska bragder tala runste- narna på hundratals ställen; ej sällan berätta de om fredliga idrotter.
Stundom namnes en kvinnas namn, och vackert betecknande är det, att så ofta detta sker, kan man vara viss på, att stenen icke talar om strid; kvin- nonamn äro fredliga härolder.
Får jag för Iduns läsarinnor presentera några af runste- narnes kvinnor?
Sin älskade Thorgunn!
Det var saknadens språk; runstenarne tala ock den svärmande kärlekens.
Vekligt känslospråk tillät ej ti- dens lynne, och mycken ordståt förbjöds af granitens hårdhet, men hvad behöfdes också många ord, när människohjärtats ljufvaste känslor kunde uttryckas så kort som det skett på Götlundastenen: » Anunds dotter är min ro! » Med respekt för alla de vackra uttryck, som våra skalder och författare gifvit åt kär- lekens drömmar, något i all sin enkelhet vack- rare, af den ljufvaste poesi mera genomandadt än det nyss nämnda vet jag icke.
Enhvar man, som kämpat med lifvets svårigheter och eger, egt eller drömt om maka och hem, skall säkert för bäggedera ej veta skönare namn än detta:, min ro!
Och han åtminstone skall lätt kuuna föreställa sig Anunds dotter, där hon » sitter vid sin stickbåge », som runstenen säger.
Det är j u hans egen dröm upp i dagen.
Och enhvar, som egt en älskad moder, skall med lätthet ' — utan att Iduu medde- lar porträtt — kunna få en föreställning om en annan af runstenarnes kvinnor.
Det lefde en gång under den tidigare me- deltiden i Spånga socken i Upland en moder, som miste sin ende son, » Anund, sin gode son. » För hans jordiska lycka kunde hon ej längre arbeta, men för hans själs salighet kunde hon dock, enligt tidens föreställnings- sätt, göra något.
Och hvad hon kunde, det gjorde hon.
Hon byggde en bro så ståtlig, att hon på minnesstenen, ställd där bredvid, kunde stolt försäkra, att » ej skall vägmärke bättre varda ».
Men hvad räckte dock detta till, och ack, huru gärna hade hon icke ve- lat göra oändligt mycket mera!
När därför bron var färdig och minnesstenen skulle re- sas, lät hon på den senare ock rista denna bön: » Gud hjälpe hans ande och själ bättre än hon gjorde till! » Huru mången moder, som sträfvat och arbetat, kanske intill döds, för sina söners andliga och lekamliga väl, har ej bedt med denna moders bön.
Eho du är, o främling, som vandrar vägen fram, stanna med vördnad inför stenen, rest af Anunds moder!
Var Thorgunn Tove Brydes maka, så har jag nämnt fästmö, maka och moder.
Till sist må nämnas ännu en sten, på sätt och vis den märkvärdigaste af alla här anförda, ty denna sten omtalar möjligen en korsfara- res namn.
Jag säger möjligen, ty stenen upp- lyser endast: » Iskirun, Hads dotter, lät ri- sta dessa runor efter sig själf; hon vill fara åt öster och ut till Jerusalem. » Stenen står vid Staket i Näs ' socken, Upland.
Anträdde Iskirun färden, då är stenen vid Staket bland alla svenska runstenar ensam om äran att hafva omnämnt en pilgrims Jerusalemsfärd.
Det ligger romantik öfver denna sten; det diktar sig en hel roman omkring densamma.
Hvad var det, som med så förunderlig makt lockade denna kvinna att sälla sig till pil- grimernas långa tåg?
Var det ropet från Clermont: » Gud vill det! », eller var det läng- tan efter någon, som dragit förut, eller drog hon åstad för att under Palestinas palmer och - i Heliga grafvens kyrka gråta ångerns tårar eller bedja för någon, hennes hjärta kär, som hon förlorat?
Hade hon ej anträdt färden, skulle hon säkert ej låtit stenen stå kvar, då den ju endast skulle vittnat om en tillintetgjord plan, eller skulle hon rest en ny sten med annan inskrift.
Hade hon vändt åter från sin färd, skulle hon sannolikt gif- vit äfven det tillkänna genom en ny sten el- ler genom ett tillägg i inskriften på den förra.
Drog hon alltså bort, man vände aldrig åter?
Hvar och huru slutade hennes pilgrimsfärd?
V i veta intet mera än detta: » hon vill fara åt öster och ut till Jerusalem ».
Ännu en gång: tiderna vexla, sederna vexla, men alltid kastas människohjärtat mel- lan glädje och sorg, mellan förtviflan och hopp.
Formerna ändras, men » historien upp- repar sig », som man säger.