Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som inte duger längre -- MONIKA.
Har djupt rört mitt hjerta.
Sätter sig åter.
Så der har han sagt väl tio gånger -- men se'n brukar han, gudskelof, gå sina färde.
Han kommer inte längre.
Säkerligen har ni iakttagit, att jag ofta betraktat
Er med en min af hemligt förstånd.
Ja -- med en min, hvari det förståndiga varit och förblifvit en hemlighet.
Om jag vågade -- MONIKA.
Hvad nu då!
Jag har tolfhundra i pensioner -- MONIKA afsides.
Vill gubben vigilera?
Och min svåger, Grönström, lånar mig ännu ibland några bland sina kollegianter.
316 MONIKA.
Grönström?
Mitt bo är i ordning och skulder har jag inte.
Herre Gud -- jag tror att han friar!
Om jag tordes -- om jag bara finge mod...
Sjung ut -- är det mig herrn vill ha?
Nej, för all del, bästa fru Monika...
Nå, det var illa det -- för af mig skulle herrn ha fått...
ALLÉN häpen.
Ja -- ? MONIKA.
Nej -- korgen.
Hvilken lycka?
Det förefaller då som om er syster, fröken Sally... kanske inte...
-- Nå det var också ett par!
317 ALLÉN.
Ett enda ord till uppmuntran...
Hvem har tid med det der i dag?
-- Han hette ju Grönström?
-- Jaså -- ja, det har sin riktighet.
Och han plägar låna adjunkten kollegianter.
Kollegianter -- hvad är det för slags mynt?
Det är pojkar -- som studera matematik.
Och den der Grönström -- är således docenten i matematik?
Och svåger till adjunkten?
Alldeles, alldeles.
Och det har herrn inte sagt ett ord om, nu, när min systerson -- Evas son -- ska' ta studenten?
Tycker herrn inte att studenten är någonting?
Visserligen, fru Monika, den är mycket.
På den och dess rätta uppfattning af alumnen beror ofta hela hans framtid.
Helst när man måste ha' stipendium och det ett bland de största till.
-- Jag har haft två lyckliga dagar i mitt lif, så femtioåtta år jag är -- inte fler.
Det var när jag första gången gick till skrift och när jag blef student.
318 MONIKA.
Men adjunkten unnar inte Axel samma lycka?
Adjunkten talar inte om att han är svåger med examinatorn i värsta ämnet!
Adjunkten vill bli min svåger ändå?
Men se, det blir ingen svåger af, om inte adjunkten genast beger sig åstad.
Ännu är det kanske tid, ty matematiken kommer till sist.
Bort med sig och tala med svågern, och lägg ett godt ord för Axel! ALLÉN.
Men, lilla fru Monika...
Der har herrn sin hatt! -- Och säg titulus Grönström, att vi kunna nog hans struntämne med, fastän vi bry oss litet mer om latin och grekiska och ebreiska, som duger till något.
Jaja -- herrn är naturligtvis mycket artigare än jag...
Fru Monika -- matematiken...
Ja ja: två sidor äro alltid tillsamman större än den tredje, men -- får inte adjunkten mig på sin sida, så blir det ingen triangel af mellan oss två och Sally, det svarar jag för.
Jag flyger...!
Ja flyg, flyg!
Och -- vänta.
Se, om herr Grönström ville hålla till godo med en aldrig så liten supé i sällskap med sin svåger och oss, så säg honom, att här i staden och här i vrån finns en gammal käring, som ville ta' alla menni-
319 skor i famn, om det i dag ginge väl för hennes systerson, men som han gör galen, i fall han ger Axel ett dåligt betyg.
Ska' framföras...
Och sedan, fru Monika, vågar jag hoppas...?
Adjö, -- adjö!
Skjuter honom ut genom fonddörren.
ALLÉN då han möter Malin.
Till Monika.
Der fick han ett afskedsord, nästan lika långt som hans visit!
Nej se -- tant har bytt om -- MONIKA.
Han satt ju här en halftimma.
Och så är han så närsynt.
Den hedersgubben!
Nu bär det af med honom allt hvad tygen tåla.
Se det var bra!
Sally har också klädt om sig.
SALLY, som inträdt högtidsklädd.
Hvad ville Allén, som satt här så länge?
Vete Gud hvad han pratade för persilja.
A propos -- ha' vi någon sådan hemma?
Kors, det var sannt!
Å jo, han friade.
Nej, du Gud!
Och till hvem då?
Ska' du inte ha någonting på håret?
-- Jo, det var till dig, kära Sally.
Lyckligtvis...
320 SALLY.
Nå, jag tillstår att det der kunde du då tala om på ett annat sätt.
Lyckligtvis är han svåger till Grönström, docenten.
Nå hvad sade du till honom?
Sade?
-- Jo jag bad honom genast gå...
Nå -- det var egendomligt.
Utan att fråga mig?
Han skulle skynda sig till konsistorium för att tala med -- SALLY.
Presten...?
Nej -- med Grönström, vet jag, så att Axel kan få högsta betyget.
Nå, men frieriet då?
Tatatatata!
I morgon, i morgon -- hvem har nu tid med det der?
Evas syster får inte vara en Evas dotter.
Dessutom är det ju bara prat.
Inte ska vi två skiljas åt på gamla dagar.
Men i alla fall, min kära Monika...
321 MONIKA.
Kalla mig Zonika, du, om du vill, ty jag är rättfram.
Nu går jag och sätter på mig en mössa.
I morgon, kära Sally!
Hvem har tid i dag?
SALLY till Malin, som skrattar.
Nåja, hon kan ha rätt. -- Kors min Gud -- bakelserna!
MALIN sysslande vid bordet.
Hur ska' jag nu ta emot honom, det är just frågan.
Inte går det an så som förr när jag var bara barnet, men om jag inte är vänlig, så blir han visst ledsen igen.
Nå bevars -- det får bero af honom sjelf.
Ser han lugn ut, när jag går emot honom, så blir jag lika trankil som han, men blir han alldeles rysligt glad -- då...
Tänk om det vore sannt att han tillber mig, om jag visste att det vore jag, som lifvat hans ansträngningar, om det vore mitt verk, att han vunne en lysande framgång...?
-- Men att omfamna honom går inte an.
Och kyssar...
Åjo -- på hand, förstås...
SALLY smyger sig in med en stoldyna.
Hör nu, Malin.
Stolen ha vi halfverat om, men i allsköns tysthet har jag gjort den här dynan, medan Monika oupphörligen sprang in och käxade på Axel.
Eftersom stolen nu är grönklädd och gentil, så lägga vi dit dynan, men laga du så att Monika inte får se den innan Axel är kommen. -- Adjö så länge.
MONIKA kommer in och tager fram en dyna ur en af fönsterlufterna.
Malin lilla!
Stolen måste vi repartisera om, det ville hon nödvändigt.
Men se den här dynan, den är då mitt verk.
Tag nu och lägg den på stolen, men för all del, låt
322 inte Sally få notis om den, för då blir hon tröstlös, den stackarn.
MALIN med en dyna i hvardera handen.
Har tant sett på maken?
MONIKA ropar förargad.
Sally, Sally!
Otäcka menniska!
Sally kommer in.
Hur understår du dig att sitta här i smyg och göra presenter?
Nå, det ska' söta syster säga!
Jaha, ser du -- och nu ska' min ligga ofvanpå.
Men min har fransar.
Hjelper inte -- MALIN.
Snälla tant!
Se så -- tar nu Sally till lipen igen?
Nå, det får vara då som det är...
Men guldklocka ska' han ha, det ska' jag bli moster för.
Då ger jag honom en kedja...
Ja -- men du har inte råd till guld.
323 MALIN.
Ge honom en -- af mitt hår.
Sally omfamnar henne.
Så der -- är det nu formlig sammansvärjning emot mig?
Men lugna Er.
Det var bara ett skämt i förargelsen.
Fred nu -- och är allt i ordning?
Hvem knackar på fönstret?
Öppna inte!
Han vill bara göra narr af dig.
Det få vi väl se!
Öppnar.
Ska' vi inte byta fotografier, frun lilla?
Laga sig i väg, han, vettvilling -- eljest ska' jag lära honom! -- Hör nu, herrn!
Herrn har kanske varit uppe vid examen i dag.
Vet herrn hur det har gått för herr Axel Falck -- hvasa?
RÖSTEN.
Kuggad, kära mormor, kuggad!
Å -- vet han inte skäms att ljuga.
Bort med sig!
Stänger igen.
Det der sätter man sig öfver.
»Mormor» till på köpet.
Se så der ja! -- Äro vi klädda?
SALLY och MALIN.
324 MONIKA.
Är bordet klart?
Och kaffet?
Också klart.
Och presenterna?
Presentabla.
Nå gudskelof, nu felas bara...
Det ringer!
Det är han.
Nej -- jag...
Nej -- får jag?
-- Det är kanhända bara pappa.
Det var så sannt det! -- Nå, barn, skynda dig då.
Han ringer om igen.
Malin öppnar och kommer in med sin far.
Nå allraödmjukast välkommen, patron Holm.
Det var bra vänligt att helsa på oss i dag.
325 SALLY.
Tjenarinna.
PATRONEN.
Tjenare, tjenare mitt herrskap. -- Skulle tro det.
-- Man skulle väl vara med och ta del i glädjen.
Kommer väl inte för sent?
Ännu vänta vi honom, men nu är han strax här.
Ska' säga, att jag håller hjertligt af pojken.
Men far till honom hade jag just inte tänkt bli.
Och derför tyckte jag det skulle se bäst ut om flickungen inte kommit hit enkom och alldeles ensam, kan tänka.
MONIKA för sig.
Ja, kära patron -- hvad de pojkarne göra oss för bestyr.
Ja -- och flickorna se'n!
Bara -- bara det nu går bra för honom!
Jaja! -- Vill minnas att de kugga friskt på vårsidan.
Första gången var det fjorton med mig och andra gången var jag sjelf den tionde.
Kors min Gud, har patron blifvit kuggad -- två gånger?
Tre blef det till slut.
326 MONIKA.
Möjligt?
-- Det är lättare än att gå igenom.
Två gånger var det den satans Allén, som gjorde det.
Han -- som är så beskedlig.
Stackars karl, nog bjöd han till, men »somt föll på hälleberget».
Jag kunde aldrig lära mig Euklides.
Men -- jag är inte så dum, som jag ser ut.
Alldeles inte!
Afsides.
Inte alldeles.
Jag såg Guds finger peka på landtbruk.
Och se det blef pengar af.
Jag bergar min skörd och skörden bergar mig.
Det är ju så tacksamt det kan vara.
Men Axel odlar sitt hufvud, han.
Hvad växer det på sådant?
Bara lager på sin höjd.
Då är' hvitbetor bättre i mitt tycke.
Ja visst, men inte som magisterkrans.
Allt har sin plats.
Bara han inte stakar sig i botaniken.
327 PATRONEN.
Ja -- inte tror jag han kan skilja hvete från råg.
Pojken är en guldgosse, det är säkert, och vill det sig väl så...
Men tids nog kommer det der.
När kommer han sjelf?
Nu kan han komma hvarje momang.
Lifligt.
Ack om patron' ville göra sig riktigt gemen!
Ska' bjuda till så godt jag förmår, fru Monika.
MONIKA pekar på köksdörren.
Ville patron' gå ut dit ett ögonblick?
Se -- det skulle bli en präktig öfverraskning!
Axel blir så förtjust när han får se att patron' gjort honom den äran att komma hit.
Men -- derute?
Ska' jag stå der i köket?
Ja ja -- tusen ursäkter; söta patron, men derinne i högra kammaren ha'
Sally och jag våra små hvardagseffekter, och derför om patron' vill vara så nådig och stå i köket en aldrig så liten stund.
Det är snart färdigt.
Här känns något qvaft.
Ska' inte bli lång stund.
Men var så god och kom inte ut förr än jag säger till.
328 PATRONEN.
Nej bevars väl. -- Må göra!
Tack söta, snälla patron!
MALIN. Går till fönstret.
Patronen går.
Rätt så, tant, nu blir man mera ostörd första minuten.
Och nu är allting fint och bra.
Nu är det som med badkaret, när ingenting felades utom barnet.
Ack, om hans mor, salig Eva, nu vore här bara.
Jag tycker så lycklig hon skulle vara.
Men rädd också, ty det är en vigtig stund.
Inte bara en liten examen, det vore som en storm i ett glas vatten.
Men stipendiet, resorna, hela hans framtid...
En högtid är det.
Så många som sitta och vänta nu med hjertat i halsgropen.
Prostens ha kommit hit ända från Luleå, säger man, och grefvinnan från Drotthem såg jag sitta i vagn i dag utanför examenshuset, bara för att hon ville genast få veta hur det hade gått för unge grefven, förstås.
Det finns inte far, från statsrådet till stadstjenaren, som inte är ängslig nu, om han har sin pojke inne mellan kugghjulen.
I natt voro mödrarna bleka.
Så mången, som gick upp gång på gång ur bädden och lyssnade vid unge herrns dörr
329 och hörde hans tunga steg och såg ljuset brinna hela natten.
Och att gå in på morgonen med kaffet och vilja så gerna kyssa honom, men inte törs man, för han är så högtidlig, kantänka.
Jag sjelf är alldeles ifrån mig.
Det dansar en hel bal i min fattiga hjerna. »Rätt gentilt -- för en sådan lokal».
De kära, kära barnen!
MALIN ängsligt.
Tant! MONIKA och SALLY.
Nå...?
Tant lilla!
MONIKA och SALLY.
Nå -- nå -- nå?
Hade han mössan?
Nej. -- MONIKA.
Men det är ju omöjligt?
Jag kan ju sjelf hela examen bara för min omsorg om honom.
Han gick först rakt hitåt, men så såg han på de här fönstren, och sedan vek han af åt
Bäfverns gränd, som om han inte tordes gå in här.
Han är kuggad! tar fram en stickstrumpa och sätter sig ned att sticka.
330 MALIN efter en paus.
Tant har väl inte gifvit honom någon ro -- så att nu var han alldeles öfveransträngd.
Tyst, Malin lilla -- nu har du orätt.
Det är inte hon, som är skulden till det, det är du sjelf -- fastän du ej vet det.
Monika har käxat på honom, men det var för att han skulle hvila sig ibland.
Men, hur hon har varnat och hur jag har bedt, så har han svarat:
»för hennes skull vill jag göra allt och våga allt och försaka allt.
Min blir hon aldrig, ty hon är för god för mig, men hon skall se att hon är mägtig i min svaghet.
Vore jag något mer än jag är, så skulle jag uträtta större saker till hennes glädje, nu kan jag ju inte mer än bli den främste på min plats.»
Derför har han sträfvat dessa tre år, utan hvila och utan förströelse, natt och dag, och att se på ditt porträtt har varit hans enda, enda nöje.
Ja gråt, Malin, ty medlidande är han värd.
Han ville bli det bästa han kunde bli och -- hvem vet?
-- Kanske fanns i djupet af hans hjerta en liten förhoppning.
Hvarifrån hade han annars fått så mycken kraft?
-- Men nu är det förbi.
MONIKA kastar stickstrumpan på golfvet och snyftar.
Eva -- Eva!
Kära Monika, slaget var hårdt, men ske Guds behag.
Nu få vi inte gråta och klaga, utan vi måste bjuda till att trösta den stackars gossen så godt vi kunna.
Hjelp mig, Malin lilla, och bort med de här grannlåterna!
Hvad gör du, menniska?
Ska' vi inte unna gossen att
331 ha' någon glädje i dag?
Tror du det var hans fel att han inte gick igenom?
Förstår du inte att han känner sin förödmjukelse bittrare, om han ser huru innerligt vi gladt oss och huru blindt vi förtröstat.
Du har rätt -- alltid rätt!
Här måste allt se hvardagslikt ut.
Och vi skola se ut som om saken just inte vore af så stor vigt, för oss åtminstone.
Bara han komme in en gång.
Det gör mig mest ondt att han är så rädd för vår förtviflan.
Malin, titta i fönstret!
Och ut nu med det här skräpet!
Jag vore frestad att slå sönder hela eländet.
Der är min dyna och här är din!
Kastar in dem i inre rummet.
Bort med blommorna och grönkrafset!
Och in med stolen -- den får stå på vinden så länge.
Och klädtrasorna sedan!
Ut! -- Så många som nu äro glada och öfverlyckliga!
Så många mödrar som gråta af stolthet!
Så många telegrammer och lyckönskningar och glädjeskri!
Sally, Sally! de omfamna hvarandra.
Monika, vi måste sätta hvardagsklädningar ofvanpå de här.
Vi hinna inte byta om.
Der kommer han igen.
Nu går han hit! -- Så blek och trött och förstörd han ser ut.
332 MONIKA.
Stackars, stackars min gosse!
Jag tar emot honom -- jag är lugnast.
Jag vill se hvem som nu går mig i förväg.
Men, du är utom dig, kära syster.
Det är sannt! fatt med mig.
Jag törs inte.
Han skulle se hur det är SALLY.
Nu ringer han.
Du storgråter.
Kom in nu, kom!
Jag vill gå emot honom.
Och håller han af mig så skall han få tröst.
Ja gå -- och Gud välsigne dig!
Skulle väl blygas att inte göra det.
På mun?
Tusen gånger! -- Kom -- vi gå.
De gå in.
333 MALIN.
Axel stiger in.
Min käre, gode, dyre, älskade Axel! kysser honom.
Jag skulle inte ha sagt så nyss, och jag skulle inte då hafva omfamnat dig, som jag nu gör.
Jag visste inte hur det var fatt med mig.
Men nu, när jag vet hvad du har velat och hvad du har gjort för min skull, och när jag ser att du redan börjat din strid emot orättvisa och motgångar, då, Axel, tycker jag att du är en man, och då säger jag dig: »sörj inte, ty nu vet jag att jag älskar dig».
Hon knäpper ett ögonblick hop händerna och går sedan hastigt att öppna.
Malin -- är du här och är det du som talar så?
Sörja?
-- När du leder mig in i himlen?
Nej -- kyss mig inte, Malin -- jag blir tokig!
Låt mig vara, Axel, jag har aldrig tröstat någon förr.
Jag har aldrig varit lycklig förr än nu.
Malin!
Nej, inte mina händer, Axel -- mina ögon! -- Men då ser jag dig ju inte!
Var nöjd med din lott, min älskade vän!
Pappa är rik, mycket rik, och nog ska' han se underlig ut den stund han nekar mig någonting.
Du ska' inte behöfva det der stipendiet.
Du ska' bli fri, oberoende, stolt.
Du ska' förödmjuka dem, som förtrampat dig i dag.
Du ska' öfverglänsa dem i lärdom och i godhet.
Du ska' snart kunna mera än alla de som kuggat dig.
Kuggat?
334 skrämma upp mostrarna en smula.
Inte visste jag att du var här.
Han tager den hvita mössan ur fickan och sätter den på sitt hufvud.
Jag är student!
MALIN utom sig af förtjusning. glädjerop och dansa i ring med Axel.
Hon klappar händerna, mostrarna skynda ut, ge till ALLÉN stiger in, klädd i frack, och med en bukett i handen.
Nu passar jag på.
Nu står glädjen högt i tak.
Då han närmar sig Sally, ropar Monika.
Stå för, herr adjunkt! -- Stå för!
ALLÉN förbryllad.
Det vore bättre om jag kunde förstå.
mostrarna, medan de åter i flygande hast ordna bord och presenter samt kasta af sig hvardagsklädningarna.
Under följande samtal står Allén bakom de unga tu och skymmer för
Malin -- du tar väl inte ditt ord tillbaka?
Se på mig och säg hvad du tror.
Var det inte bara medlidande?
Du är min fästman! AXEL.
Ett sådant parti för din rikedom och skönhet?
Slår du upp med mig?
335 AXEL.
Hvad skall din far säga?
Hvad han törs.
Kan jag tro på allt detta?
Vågar jag -- ? MALIN.
Du måste! AXEL.
Då följas vi åt.
Jag älskar dig sedan mitt femtonde år.
Jag älskar dig till mitt sista.
Du är min?
Om igen!
Ja -- ja -- ja, hör du.
Längre -- mycket längre!
336 ALLÉN.
Hvad i Herrans namn gör adjunkten der bakom oss med en bukett i handen?
-- Nej, se!
Monika och Sally stå högtidsklädda vid bordet.
Allt är så der temligen ordnadt ånyo.
Nu sätta vi oss till bords.
Min stolthet, min glädje -- otäcka pojke, som kunde ha hjerta att skrämma oss så!
Sitt ned, herr adjunkt, bredvid Sally.
Du är ändå en krona, min lille Axel.
En sådan kanalje! -- Malin, sätt dig bredvid honom.
Och drick nu ert kaffe.
Moster -- nu är hon min!
PATRONENS RÖST klagande.
Här börjar bli alldeles förbannadt hett.
Är det inte färdigt snart?
Herre min Gud, patronen!
Men vänta litet.
Herr Allén, se på dem.
Kyss henne, Axel!
Stig in herr patron, stig in!
PATRONEN stiger in.
Nå det var då för väl en gång.
-- Hvad vill det här säga?
Bäste patron Holm, nu ha så många sett det, så nu går det aldrig an att de inte bli förlofvade.
Herr patron -- var öfvertygad...!
337 MALIN.
Tyst då, Axel.
Malin -- hvad tänker du på?
MALIN i hans famn.
Ja, ser pappa, det är så, att jag har friat till Axel.
Nå -- flicka, nå...?
-- Ja, inte fick jag korgen, inte!
Näsperla! -- Tycker herrskapet att det är som sig bör att så här -- genom öfverraskning...?
Herr patron, det är jag som är öfverraskad.
Jag skulle aldrig, aldrig ha' vågat...
De äro ju så unga, båda två!
På vakt
PERSONERNA: DAHLMAN, fabrikör.
KERSTIN, hans dotter.
FRU BERG, husförestånderska hos Dahlmans.
MAX SUNDIN, hennes kusin, ingeniör.
MATTSSON, verkmästare på Dahlmans fabrik, halt.
KAROLINA, trotjenarinna hos Dahlmans. _________
Salong hos Dahlmans.
I fonden portierprydd dörröppning till matsalen, där-
man ser en del af ett dukadt middagsbord, nyss öfvergifvet af bordsgästerna.
Till höger närmast fonden dörr till
tamburen.
Längre fram kakelugn och fantasimöbler.
Närmast scenen dörr till Dahlmans rum.
Till venster närmast fonden dörr till de inre rummen.
Längre fram bokskåp, atenienn, väggur.
Närmast scenen soffa med bord och bekväma stolar.
FRU BERG, sedan KAROLINA, sist KERSTIN. FRU BERG (från fonden.
Går öfver scenen och öppnar dörren till tamburen).
kaffehungriga.
Karolina!
Kommer Karolina snart, vi ä' så KAROLINA (med en kaffebricka).
vet jag.
Man ska väl hinna andas.
Herrskapet har ju knappt rest sig från bordet,
­6­
FRU BERG (småleende).
Ja, bara det kommer i dag, så.
Kors då, det ä' väl inte kväller än!
FRU BERG. KAROLINA.
Vi bär in det i salen.
KERSTIN (från fonden).
Här ute ä' mycket trefligare.
Ställ det där.
(Pekar på bordet.)
FRU BERG.
Nej, Karolina, det ä' inte värdt att ta in det.
Fabrikörn brukar tycka om att få det där KERSTIN. KAROLINA.
Vi ha alltid druckit det här, innan jag reste ut.
Nå, hur ska det bli nu, då?
dit in, och han säger själf, att...
Allt se'n fabrikörn var klen ha vi tagit det KERSTIN.
Ställ det här, Karolina.
Ja, men nu ä' han gudskelof inte klen alls.
(Karolina går fram och ställer kaffet på bordet.
söka, om det smakar lika bra här.
Envis som alltid, förstås!
Nå, vi få väl för-
­7­
FABRIKÖRN och verkmästar MATTSSON pratande från salen. i soffan).
DAHLMAN (till Kerstin som satt sig
Sitter du här och presiderar!
KERSTIN.
(Makar åt sig i soffan.)
Kom hit, du, pappa, här ä' plats för dig med.
DAHLMAN (med en gest åt fru Berg).
äras bör.
Damerna först och främst.
Äras dem, som FRU BERG.
så där bakom ett bord.
Det fick jag nog af hos Törnbloms i förrgår.
Herre Gud, hela kvällen som i en sardinlåda!
DAHLMAN.
Nej tack, jag tycker inte om att packas in
då.
Men då ska vi åtminstone låta fisken simma.
Karolina, tag reda på den där
Nå, så får väl jag slinka in och bli sardin,
konjaken, som slogs upp i går.
(Karolina går.)
Tänk, jag trodde Sundin skulle komma till middagen i dag.
(Tar kaffekannan och häller upp åt Dahlman.)
Åh, bevara mig, han bor väl inte här, heller.
­8­
har han ju vägarna hitåt och ska väl tycka om FRU BERG.
Vi hade litet att talas vid om.
att helsa på sin kära kusin.
(Tar sin kopp.)
Ja, nog går han gärna hit, det syns då.
inte vet jag just om orsaken ska skrifvas på slägtkärlek.
MATTSSON (småleende).
Det finns kanske flera orsaker.
Han vet åtminstone att han alltid ä' välMATTSSON (som förut).
Han hör till de älskvärda menniskorna, han.
Den ena har sitt sätt, herr Mattsson, den MATTSSON.
KERSTIN (med en utmanande blick på fru Berg).
andra sina själsegenskaper.
Ah, så'nt har inte stor kredit nu för tiden.
intelligent, en särdeles duglig kemist -- till och med i vår branche.
Kanske ibland.
För öfrigt ä' han ju också
­9­
DAHLMAN (skrattande).
afundsjuk, Mattsson!
Det ä' visst inte fritt.
Afundsjuk!
Till och med!
Skulle ni kanhända vara
FRU BERG (hejdar sig, då hon står i begrepp att servera Mattsson).
Socker först, annars blir herr Mattsson inte gift.
Ska det vara nödvändigt, det?
MATTSSON (skrattar och tar socker).
Att bli gift?
Hm, jag menade sockret först.
Ni kan väl inte vara fjäril i hela ert lif heller.
MATTSSON (stött).
Ja, det ä' alldeles nödvändigt.
Det ena för
Fjäril!
(Skjuter skålen till Kerstin, som sträckt fram sin kopp.)
Det ä' synd om de stackars flickorna.
Nå, Kerstin, då, vill inte du bli gift?
för det, åtminstone.
Inte tänker jag göra något
­ 10 ­
FRU BERG (storskrattande).
Tänker du inte göra någonting för det!
(Hotar henne med fingret.)
Det gör alla flickor.
Säg inte det, min lilla vän.
det, tant menar.
Inte jag!
Jag ä' ingen kokett, om det ä' DAHLMAN (smeker henne på hakan).
Jaså, du lilla!
göra någonting för det.
Kerstin vet nog, att hon inte behöfver KERSTIN.
hos pappa.
Det har jag kommit hem för, och (Makar sig närmare intill sin far.)
Jag vet ingenting annat än att jag ska vara
jag bryr mig inte om några sådana där dumheter.
Vi få väl se. karaff och glas.)
(Karolina kommer in med en bricka, besatt med konjaksDAHLMAN.
Karolina, då, lägger hon socker i koppen, innan hon slår i kaffet?
Så där ja, det var bra.
(Slår i glasen.)
Nå, än
Jag dricker på bit, jag.
Aj, aj, aj. det ä' inte rätta sättet.
­ 11 ­
ser fabrikörn.
Jo, då, det ä' en så'n drygsel med sockret, DAHLMAN.
kaffet slås på, för att man ska bli gift.
Men det ska läggas i först, och se'n ska
Kors då, det var väl inget att stå efter.
tackar man allt för.
Gå och kasta bort sig åt en karl!
Nej, det FRU BERG. KAROLINA.
Så där lät det nog inte, när Karolina var ung.
När man ä' ung, kan det väl hända, att man
har ondt om förståndet.
Men gudskelof och tack, för jag kom lyckligt från det eländet.
Ska det vara mera kaffe?
Det räcker.
Hon ä' rolig, Karolina!
ä' underligt, det där, att höra menniskor lyckönska
Jag vet just inte, om jag tycker det.
­ 12 ­
sig till att aldrig ha åtnjutit lifvets högsta lycka, och kalla det för elände.
Och ändå finns det så många, som tänka så.
Ja, det bevisar, att lifvet ä' hårdt och att
man inte lefver normalt, ty det finns ingen normalt utvecklad menniska, som kan tala så.
Man bör vara gift, och man ska vara gift för att vara en sund och lycklig menniska.
Ja, det är säkert, det.
FRU BERG (tankfullt).
DAHLMAN. KERSTIN.
Menniskan ä' inte skapad att vara ensam.
Men Karolina ä' ju inte ensam.
Hon har ju DAHLMAN.
både dig och mig, som hålla af henne.
kan vara nöjd med det.
Inte ä' hon allt, hvarken för dig eller mig.
Och ser du, min lilla flicka, utan att man ä' allt för någon, ä' det ändå litet
Ser du, det ä' just andlig fattigdom, att hon
tomt att lefva, åtminstone för dem, som förstå...
Och det förstår nog de flesta, du med en gång.
Ja, lifvet ä' besynnerligt... (Paus.)
Nu ska jag väl gå ned i fabriken ett slag.
MATTSSON (stiger upp och bockar).
Jag skulle ha gått för längesedan, jag.
Fru Berg tar konjakskaraffen och går in i salen.)
(Helsar och går.
Karolina kommer in och bär ut kaffet.
­ 13 ­