Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att derföre icke å utrikes orter någon rubbning må förorsakas i det förtroende, som hittills åtföljt vexel, tillstyrker jag, att åtminstone bysättningstvång må i lagen fortfarande qvarstå såsom äfventyr för bristande betalning af skuld, grundad på utländsk vexel.» Af Herr Kistner, som jemväl ansett, det Utskottet hade, i afseende å förslaget om upphäfvande af bysätiningstvånget, bort göra undantag för utrikes vexlar, hvarigenom ock Utskottets förslag icke blifvit beroende af antagandet utaf det nya konkurslagsförslaget.
Brot. 1850 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 22 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 42.
Ank. till Exp.-Utsk. den 23 Juli 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrad lagstiftning i fråga om upprättande af bouppteckning, äfvensom rörande värd af död mans bo. Vallöf!.
Borgare-Ståndet har till Lag-Utskottets behandling hänskjutit ett af Herr J.
Sundvallson dit ingifvet Memorial, deruti motionären anfort, bland annat, att då af ålder sterbhus-delägare både brukat och varit berättigade att, utan någon myndigheternas tutelära inblandning uti sterbhusens ägande- och familje-rätts angelägenheter, sjelfva taga vård om och skifta den dödes bo, hvilken rätt, sammanhängande med familjens egendomsrätt, adelsmannen och bonden ej eller någonsin afträdt, boupptecknings- och arfskifles-procenten således egentligen endast vore en stadsskatt, tillkommen under andra kredit- och affärsförhållanden än nu, för att bereda städerna nödiga hjelpinkomster til! deras tjenstemäns aflönande; att anledningen till samma beskattning, först omnämnd i 1636 års privilegier för Stockholms stad och derefter, men blott hvad nämnde stads borgerskap anginge, närmare ordnad och bestämd i Kongl. Förordningen om Arfs- och Förmyndare-kammaren i Stockholm den 27 April 1667, sålunda ursprungligen varit icke någon civilrättslig nödvändighet, utan endast en kommunal-financiel åtgärd, ej afsedd att bereda större ordning i sterbhus och arfsförhållanden, men blott att tillskapa en ny stadsinkomst; att sedan denna sterbhusskatt blifvit år 1693 utsträckt till alla ofrälse samhällsklasser i Stockholm och derefter småningom införd i rikets öfriga städer samt hela ifrågavarande ärende slutligen regleradt genom 1734 års lag, det likväl vore mera genom sjelfmyndig tillämpning af samma lag, jemte bestående kommunal-stadganden och Kongl. Förordningen den 10 Dec, 1756, än i följd af lagens tydliga föreskrift och mening, som det urgamla bruket och rätten uti nämnda hänseende småningom förvandlats i rikets städer från en sterbhus-delägares förut oqvalda rättighet till en numera föråldrad Lag-Utskottets Betänkande M 42. 11 både vidrig, obillig och betungande skattskyldighet under städernas magistrater eller, på några ställen, deras drätselverk; att städernas af Borgare-Ståndet representerade innevånare voro de enda rikets innebyggare, hvilka egentligen blott genom en fintlig tolkning af 9 Kap. \ § Arfda-Balken och en inrotad godtycklig praxis nödgades fortfarande erlägga ifrågavarande sterbhus-skalt, en procent af summa inventarii uti inventerings- och en half procent uti arfskiftes-afgift, hvars obillighet blifvit dess mera uppenbar derigenom, att man dels för Stockholm och Göteborg nedsatt dessa afgifter till hälften, dels ock uttoge dem, icke efter boets verkliga behållning eller endast den döda makans lott, utan efter hela boets affärsställning, skulderna inberäknade, så att den ännu hårdare orättvisan inträffade, att efterlefvande maka, barn eller anhöriga, som ofta nog ingenting ägde alt förlora af det gäldbundna boet,
finge ena året betala för fadrens, det andra för modrens och kanske det tredje för en medarfvinges eller kompanjons död fullt en procent hvarje gång af och för samma egendom i löst och fast, tillgångar och skulder, samt, äfven utan sålunda på hvarandra hopade dödsfall, det ofta kunde hända och äfven handt, att sterbhus måst, endast för boupptecknings procentens skull, till borgenärernas eller rättare magistratspersonernas förnöjande afträdas, hvarigenom mången värnlös och torftig familj sett sin, af ett dödsfall fördystrade, framtid ännu mera förmörkas af bekymmer och förtviflan; att dessa missförhållanden stegrades till förhatlig olaglighet af den omständigheten, att procenten utginge efter procenttagarnes egen uppteckning och värdering, hvarigenom ej ens skenet af opartiskhet iakttoges, hvilken oformlighet, huru pligttrogen och samvetsgrann hvarje menniska i allmänhet och magistratspersoner isynnerhet än kunde vara, dock vöre ett förbiseende af den, såsom en rättvisans vår dande anda, genom hela vår lagstiftning fortlöpande föreskriften om opartiskhet och laga jäf, helst magistratspersonen påtagligen »ägde nytta eller skada» af sjelfva förrättningen; att, då jemlikhet i detta hänseende inför lagen här kunde ske utan förnärmande af något privilegium eller någons skäliga rätt. samt äfven borde, ur allmän rättvisas och billighets synpunkt, intressera representationen, sakens verkställighet ock borde underlättas medelst uppvisandet af tjenliga ersättningar för de sportel inkomster, magistratspersoner eller stadskassör genom lagförändringen förlorade, men att motionären i sådant hänseende dock ansåge tillräckligt att erkänna sjelfva grundsatsen, det sådan ersättning ovilkorligen borde beredas, och i öfrigt ville till de skattdragandes eget skön öfverlåta att med sina tjenstemän aftala både beloppet och dess utgörande för deras lifstid; att vederbörande löntagare syntes böra vid ersättningsfrågans uppgörande iakttaga mycken billighet, dels emedan de härigenom undginge hela obehaget, förhatligheten och orättvisan uti berörda aflöningssätt, hvarjemte den nu ganska ojemna och tillfälliga sportel-intraden blefve fix och regelmessig, dels emedan mycken inkomst äf sterbhusen äfven sedermera skulle godvilligt tillfalla de af samma magistratspersoner, som vunne förtroende eller hvilka Rätten förordnade, men isynnerhet emedan hela inkomstkällan eljest sannolikt kunde ganska 12 Lag-V'iskottets Betänkande M 42. lätt tillstoppas utan att ersättning lemnades, hvilket endast syntes bero på en riktigare och mera opartisk tolkning af 9 Kap. Ärfda-Balken, der det, beträffande städerna, väl hette, att Borgmästare och Råd skulle nämna två eller flera redeliga män att egendomen uppteckna och värdera,
men derföre ej medgåfves Borgmästare och Råd rättighet att nämna sina egna ledamöter, de der vid förhållande, att arfvodesprocenten för sjelfva förrättningen såsom en lönesportel ginge lill delnings dem emellan, påtagligen vore jäfvige att samma förrättning verkställa.
Enär ifrågavarande beskattning således vore både ojemn och orättvis, mera drabbade idogheten och rörelsen, än förmögenheten och kapitalet, hvilket dessutom kunde på mångfaldigt sätt undandraga sig densamma, samt gifvit anledning till många underslef, hvarigenom äfven fattigprocenten beröfvats församlingarna, och till illfun diga bedrägerier på sjelfva dödsbädden, har motionären föreslagit »den ändring af 9 Kap, 1 § och 12 Kap. 2 § Ärfda-Balken, alt äfven sterbhusdelegare i städerna må åtnjuta samma rättighet som alla rikets öfrige innebyggare, nemligen att till boupptecknings- och arfskiftes-förrättare välja den de hafva förtroende för; sämjas de ej om valet, varde, då anmälan derom sker, förrättningsman af Rätten förordnad.
Den som bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojäfvige män.»
Då likväl, enligt motionärens förmenande, hela 9 Kap.
Ärfda-Balken vore mindre tillfredsställande och tidsenligt, i det flera bestämningar deruti saknades, som skulle bringa större ordning och reda uti sterbhus, samt Lagberedningen uti 6 Kap. af dess förslag till Ärfda-Balk, längesedan lemnat ett ändamålsenligt och antagligt förslag i detta hänseende, hvilket endast med ett par oväsentliga ordförändringar och utan rubbning af öfriga grunder och bestämningar i 1734 års lag med deruti sedermera gjorda tillägg och förändringar, kunde sättas i stället för hela nu gällande 9 Kap.
Ärfda-Balken, har motionären hemställt om en sådan lagförbättring, hvarigenom nyssnämnda kapitel skulle erhålla följande förändrade lydelse: »Om vård och uppteckning af sterbhus. 1 §.
När dödsfall timar, iigge vårdnaden om boet å efterlefvande make eller närmaste arfvinge.
Är ej någon af dem när, eller i stånd att sådan vårdnad utöfva, och finnes ej annan person, som af den döda till syssloman i boet satt är; då skall det af husfolk, eller af husvärd genast hos Rätten anmälas; och ligge å dem boets vård, till dess Rätten derom förordnat. 2 §.
Uppteckning af boet, sådant det vid dödstillfället var, skall ulan dröjsmål företagas och inom tre månader från dödsfallet slutad vara. 3 §.
Är bo så vidlyftigt, eller eljest så beskaffadt, att det ej upptecknas kan inom den tid, som i 2 § sägs, och söka sterbhusdelegare förty hos Rätten i den ort, der den dödas hemvist var, anstånd med uppteckningen; lagge Rätten annan tid dertill före. 4 §.
Till bouppteckningsman eger sterbhusdelegare välja den de hafva förtroende Lag-Utskottets Betänkande JW 42. 13 för: sämjas de ej om valet; varde, då anmälan derom sker, bouppteckningsman af Rätten förordnad.
Den, som bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojäfvige mån, 5 § Bouppteckningsman utsätte dag, då bouppteckning hållas skall, och läte, sjelf eller genom den som boet i vård häfver, sterbhusdelegarne derom kunskap få.
Är sterbhusdelegare i så god tid kallad, att han kunnat sig infinna, men kommer ej; gånge ändock bouppteckning för sig. G §.
Är någon sterbhusdelegares vistande okändt, eller så fjerran, att säkert bud ej kan, inom bouppteckningstiden, till och ifrån honom komma; då skall det af annan sterbhusdelegare, eller af bouppteckningsman eller den, som boet i vård häfver, hos Rätten anmälas, der ej god man redan af Rätten förordnad är; och nämne Rätten, när sådan anmälan sker, god man, att vårda den frånvarandes rätt, till dess han sjelf kommer eller annorlunda förordnar. 7 §.
Nu kan så hända, att å tid då rättegångsdag ej inträffar å landet, före skrift tarfvas, huru bo vårdas skall; då ege Domaren derom tills vidare förordna; anmäle dock förhållandet å nästa rättegångsdag; och meddele Rätten derefter beslut i ämnet.
Sökes efter 4 § å landet förordnande för bouppteckningsman, å tid då rättegångsdag ej inträffar; varde det förordnande af Domaren meddeladt.
Tarfvas för frånvarande sterbhusdelegare god man, eller för omyndig förmyndare, och går bouppteckningstid tillända, innan Ratten derom förordna kan; då ege ock domaren tillsätta ombud, att å den frånvarandes eller omyndiges vägnar bouppteckningen bevista; och varde sedan af Rätten god man eller förmyndare förordnad. 8 §.
I bouppteckning skola alla arfvingars namn och vistelseort, så ock omyndigas ålder införas; och varde sedan upptecknadt allt hvad till boet hörer, löst och fastj, med skäligt värde derå: hemföljd, der sådan åt arfvinge gifven är: fordringar hos arfvingar eller andra: skrifter och handlingar, de der gifva upplysning om boet eller eljest af vigt äro: och slutligen boets gäld.
Har emellan makar boskilnad till den enas död fortfarit, och har efterlefvande make egendom under särskild förvaltning; varde ock till bouppteckning uppgifven. *10 §.
Anmäler efterlefvande make förord, eller angifves testamente, eller finnes sådant i boet; då skall det i bouppteckningen anmärkas. 1-1 §.
Döljer sterbhusdelegare egendom uppsåtligen undan; håfve sin del deri till de öfriga förverkat. 42 §.
Af bouppteckning skola två exemplar upprättas och af bouppteckningsman och dem, som honom bifrädt, underskrifvas; teckne ock den, som boet upp - u Lag-Utsholtets Betänkande M 42. gifvit, å båda exemplaren edlig förpligtelse, att ej något af egendomen, eller af boets gäld, med bans vilja och vetskap, blifvit doldt eller utelemnadt.
Fordrar sedan sterbhusdelegare eller annan rättsegande i boet, att uppgiften genom edgång sannas må; då skall det ske. 13 §.
Sedan bouppteckning slutad är, skola sterbhusdelegare i stad inom fjorton dagar, och å landet sist å den allmänna rättegångsdag, som näst efter en månad infaller, ingifva båda exemplaren öppna till Rätten i den ort, der den döda sitt hemvist hade, och varde i protokollet anmärkt, att de til!
Rätten inkommit.
Ena exemplaret skall bland Rättens handlingar förvaras, och det andra till sterbhusdelegarne, återställas, med bevis derå, att det ingifvet varit. 14 §.
Ej må det sedan öppnas, der ej Rätten finner för sig nödvändigt att upplysning deraf söka, eller sådan upplysning äskas af annan, hvars rätt derå beror: öppnas i dessa fall bouppteckning; varde den, då upplysningen inhemtad är, genast åter förseglad. 15 §.
Har den döde lemnat efter sig egendom på flera orter; varde uppteckning å hvarje ort hållen.
Om sådan särskild uppteckning skall anmärkning göras i bouppteckningen å den ort, der den döda sitt hemvist bade; och anses förthy denna hufvud-bouppteckmng ej slutad förr, än de särskilda uppteckningarne hällne äro.
Då hufvud-bouppteckningen till Rätten ingifves, efter hvad i 13 § stadgadt är, skola de särskilda uppteckningarna tillika aflemnas. 16 §.
Ej må Rätten i pröfning af boupptecknings beskaffenhet ingå, utan att klander derå göres af sterbhusdelägare eller annan rättsägande i boet. 17 §.
Ar bouppteckning ej hållen inom tid, som i 2 eller 3 § sägs, och finnes den, som boet i vård häfver, dertill vållande; vare han skyldig att gälda den skada, som af försummelsen kom. 18 §.
Finner Rätten, att i något bo uppteckning fördröjes; foge då anstalt, att boet uppteeknadt varder.
Dröja sterbhusdelegare att bouppteckning, inom rätt tid sedan den förättad var, ingifva; hålle Rätten dem ock dertill. 19 §.
Egendom, som ostridigt hörer annan till, så ock allmänna verks eller enskilda personers handlingar skola från boet, emot bevis, utlemnas till den, som äger att sådant fordra. 20 §.
Förfares egendom eller tager skada, genom vållande eller försummelse af den, å hvilken boets vård ligger; gälde denne allt åter.»
Frågan om lika rätt för alla sterbhus att sjelfva välja bouppteckningsman har jemväl utgjort föremål för en inom Hederv. Ronde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Lag-Utskottets Betänkande JYs 42. 13 Carl Nettelbladt från Stockholms län väckt och till Utskottet remitterad motion, deruti motionären likaledes åberopat det förhållande, att för storsta delen af rikets innebyggare gällde föreskriften, att sterbhusen finge utse förrättningsmän till bouppteckning, och att en undantagslag i detta hänseende för städerne vore så mycket iner obillig, sorn skilnad mellan lands- och stadsrätt längesedan upphört, äfvensom att, då lagen åt Borgmästare och Råd endast uppdroge att nämna två eller flere redelige män, som egendomen uppteckna och värdera, men ingalunda stadgade att dessa skulle utses bland Magistratens egna ledamöter eller för att bereda dem en löneinkomst, det vore en sjelftagen rätt att på sådant sätt förfara, helst en sådan rätt icke ens fanns antydd i Kongl. Förordningen den I Mars 1749 och den 10 December 1756, angående arfvodesberäkningen vid bouppteckningar och arfskiften i städerna, och Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1789, rörande fördelningen af sådana arfvoden magistratspersoner emellan, väl ej finge tilläggas vidsträcktare tydning, än att vid de tillfällen, då magistratspersoner vore förrättningsmän, arfvodet skulle på det uti samma Bref bestämda sätt emellan Borgmästare och Rådmän fördelas, hvarförutom det i allt fall icke kunde vara ur någon synpunkt riktigt och öfverenstämmande med sunda beskattningsgrundsatser att belasta sterbhusen med särskild afgift för Magistraternas aflöning, utöfver hvad för städernas allmänna behof af hvarje dess innevånare efter vissa fastställda gunder uttaxerades, då, så vidt möjligt vore, all beskattning borde träffa inkomst, men icke kapital, såsom fallet vore med boupptecknings- och arfskiftes-provisionen, hvars belopp det dessutom borde vara sterbhusen sjelfva förbehållet alt efter fri öfverenskommelse bestämma.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och i nära öfverensstämmelse med 4 § i 6 kap.
Lagberedningens förslag till Ärfda-Balk, har motionären derföre hemställt, att sista mom. af 1 § 9 kap. samma Balk i nu gällande lag måtte erhålla följande lydelse: »Till boupptecknings förrättande ege sterbhusen välja hvem helst de hafva förtroende för, och kalle gode män, som efter bästa förstånd egendomen värdera samt skrifva uppteckningen jemväl under.»
I fråga åter om vården af död mans bo bar, i anledning af Herr Dalmans, W. F., inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln gjorda och till Utskottet hänskjutna framställning om antagande af det utaf särskilde
Kommitterade utarbetade förslag till konkurslag och till förändrad lagstiftning i öfriga dermed sammanhang egande ämnen, Utskottet under pröfning jemväl förehaft ett af bemälde Kommitterade uppgjordt så lydande författningsförslag: »Förslag till förordning angående vård af död mans bo, då efterlefvande make eller närmaste arfvinge ej när är.
^ Såsom tillägg till hvad lagen i 9 Kap. Ärfda-Balken stadgar angående egendoms upptecknande efter död man, förordnas som följer: 16 Lag-Utskottets Betänkande M 42. § *■
När dödsfall timar, ligge vårdnaden om boet å efterlefvande make eller närmaste arfvinge.
Ar ej någon af dem när, eller i stånd att sådan vårdnad utöfva, och finnes ej annan person, som af den döda till syssloman i boet satt är; då skall det af husfolk, eller af husvärd, genast hos Rätten anmälas; och ligge å dem boets vård, till dess Rätten derom förordnat. §. 2!.
Är någon sterbhusdelägares vistande okändt, eller så fjerran, att säkert bud ej kan, inom bouppteckningstiden, till och ifrån honom komma; då skall det af annan sterbhusdelägare, eller den som boet i vård häfver, hos Rätten anmälas; och namne Rätten, när sådan anmälan sker, god man, att vårda den frånvarandes rätt till dess han sjelf kommer eller annorlunda förordnar. §. 3.
Nu kan så hända, att, å tid, då rättegångsdag ej inträffar å landet, föreskrift tarfvas, huru bo vårdas skall; då äge Domaren derom tillsvidare förordna; anmäle dock förhållandet å nästa rättegångsdag: och meddele Rätten derefter beslut i ämnet.
Tarfvas god man för sterbhusdelägare, som är frånvarande eller eljest urståndsatt att sin rätt bevaka, eller förmyndare för omyndig, och går bouppteckningstid tillända, innan Rätten derom förordna kan; då äge ock
Domaren tillsätta ombud, att å den frånvarandes eller omyndigas vägnar bouppteckningen bevista: och meddele det sedan Rätten, som god man eller förmyndare förordnar.» — Utskottet har derjemte erhållit del af den diskussion, som inom Borgare-Ståndet föregått remissen af Herr Sundvallsons motion, uti hvilken några ledamöter af nämnda Riks-Stånd instämt; och får Utskottet nu, efter öfvervägande af de gjorda framställningarna, sitt Utlåtande deröfver afgifva.
Dervid anser sig
Utskottet först böra till besvarande upptaga Riksdags-fullmägtigen Neltelbladls motion, äfvensom den del af Herr Sundvallsons förslag, som är enahanda med förstnämnda motionärs.
Så vidt dessa motioner, enligt hvad motiveringen deri utmärker, må afse borttagande af eller förändrad beräkningsgrund för det
Magistratspersoner i städerna nu tillkommande arfvode för bouppteckningar och arfskiften, kan Utskottet icke understödja desamma, af skäl som redan af 185'! års Lag-Utskott blifvit åberopade, eller att om ifrågavarande afgift än kunde synas mindre billig, densamma dock utgjorde en väsendtlig del af Magistraternas aflöning och för Lag-Utskottets Betänkande JVJ 42.
17 för sådant ändamål äfven blifvit städernas innevånare pålagd.
Då nu, efter hvad kändt är, städerna sjelfva aflöna sina Magistratspersoner, vore ett borttagande eller en förminskning af ifrågavarande afgift lika förnärmande för varande Magistratspersoner, som för städerna sjelfva, hvilka derigenom nödgades på annat sätt anskaffa medel till de förras aflönande eller ock äfventyra att blifva i saknad af skicklige tjenstemän.
— Så vidt motionerna åter. enligt hvad sjelfva yrkandena deruti kunna anses närmast gifva vid handen, endast åsyfta att, utan rubbning af bouppteckningsprocenten, städernas innevånare må, på sätt Lagberedningen föreslagit, i likhet med aila rikets öfriga innebyggare, ega att till boupptecknings- och arfskiftes-förrättare sjelfve kalla dem, de hafva förtroende för, så har Utskottet äfven funnit betänkligt alt understödja detta förslag, af det skäl att sådant ofta kunde blifva betungande för sterbhusdelegare, hvilka derigenom nödgades, förutom den för Magistratspersonerne bestämda procent, jemväl utgifva särskild ersättning till de af sterbhusdelegarne tillkallade förrättningsmännen.
En sådan särskild ersättning måste dock anses nu icke kunna ifrågakomma, icke ens i det fall att, såsom motionärerne påstått vara lagens rätta mening, Magistrat förordnar andra personer än sina egna ledamöter, att bouppteckning förrätta.
Vinsten af ifrågakomne lagförändring vore således tvifvelaktig, — och får. på nu anförda skäl, Utskottet vördsamt afstyrka bifall till nyssberörde framställningar.
Härefter har Utskottet att besvara Herr Sundvallsons motion i öfrige, ej redan vidrörda delar, äfvensom Herr Dalmans ofvanberörda förslag.
Dervid har Utskottet icke kunnat finna en fullständig omarbetning af hela 9 Kapitlet Årfda-Balken, såsom förstnämnde motionär yrkat, vara af behofvet påkallad, ecb motionären har icke heller sjelf närmare angifvit de särskilda omständigheter, som skulle göra en sådan omarbetning nödig.
De brister, som Utskottet deremot funnit vidhäfta ifrågavarande del af lagstiftningen, äro de, hvilkas afhjelpande åsyftas i Herr Dalmans förslag, hvarmed vissa delar af Herr Sundvallsons ock sammanfalla.
Det torde nemligen icke kunna förnekas, att gällande lag är allt för ofullständig i fråga om föreskrifter rörande vård af en afliden persons qvarlåtenskap.
Sådana föreskrifter saknas till och med så godt som alldeles, enär de stadganden i omförmäldn Kapitel af Ärfda-Balkey, som möjligen skulle kunna hit hänföras, icke uttryckligen handla om annat än skyldigheten att uppgifva egendomen till uppteckning och riktigheten af denna uppgift besvärja.
Saknaden af sådana föreskrifter, som de nu föreslagna, är dock högst vådlig så väl för frånvarande sterbhusdelegares, som för boets borgenärers rätt.
Den Kommitté, som, i följd af Rikets sednast församlade Ständers hemställan, varit nedsatt att utarbeta de förslag till ny Konkurslag och förändrad lagstiftning i andra dermed sammanhang egande ämnen, hvilka Utskottet redan genom föregående betänkanden underställt Rikets Ständers pröfning, hade ock utarbetat det af Herr Dalman nu frara/agda författningsförslag.
Hufvudsakliga anledningen dertill var den af Kommitterade i fö'rBih. till B.
7 Sami. 1 Afd. 22 Höft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande M 42. slaget till förordning om urarfvagörelse intagna grundsats, att niirmaste arfvinge skulle, äfven utan formlig urarfvagörelse, kunna vinna befrielse från den dödes gäld, i det fall att han med dess bo ej tagit befattning.
Derigenom blef det nödigt att tillse, det borgenärer egde säkrare garantier, än gällande lag medgaf, mot förskingring af den dödes bo.
Utskottet har ock funnit de uppställda garantierna ändamålsenliga, — och som de, på sätt ofvan är antydt, jemväl måste anses betryggande för sterbhus delegarne sjelfve, utan afseende derpå om boet ur belastadt med gäld eller icke, får Utskottet vördsamt tillstyrka, del Rikes Ständer, med förklarande alt Herr Sundvallsons framställning om en fullständig omarbetning af 9 Kap.
Arfda-Dalken ej kan bifallas, måtte för sin del besluta en författning, angående vård af död mans bo, af följande innehåll: »Såsom tillägg lill hvad lagen i 9 Kap.
Arfda-Balken stadgar, angående egendoms upptecknande efter död man, förordnas som följer: § 1 När dödsfall timar, ligge vårdnaden om boet å efterlefvande make eller närmaste arfvinge.
Ar ej någon af dem när, eller i stånd att sådan vårdnad utöfva, och finnes ej annan person, som af den döda till syssloman i boet satt är; då skall det af husfolk, eller af husvärd, genast hos Rätten anmälas; och ligge å dem boets värd, till dess Rällen derom för ordnat.
§ Ä Ar någon sterbhusdelegares vistande okändt, eller så fjerran, att säkert bud ej kan, inom bouppteckningsliden, lill och ifrån honom komma; då skall del af annan sterbhusdelegare, eller den, som boet i vård häfver, hos Rätten anmälas; och nämne Rätten, när sådan anmälan sker, god man, alt vårda den frånvarandes rätt, till dess han sjelf kommer, eller annorlunda förordnar.
Lag-Utskottets Betänkande M 42. 19 § S.