Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Preste-Slåndel den 1 — — Borgare-Ståndet den l — — Bonde-Ståndet den 2 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition med förslag till ny Jagt-stadga.
Stats-, Lag- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 34, Uthde N
N:o 56, samt Först. Lag-Utsk:s Mern.
N:o 88.) S. A. K.
Uti underdånig skrifvelse af den 21 Februari 1857 fästade Rikets då församlade Ständer Kongl. Maj:ts Nådiga uppmärksamhet derpå: att de till vildbråds fredande utgifna, nu gällande lagstadganden vore i vissa delar bristfälliga och icke uppfylde sitt ändamål; alt sålunda de i Kongl. Stadgan den 13 April 1808 bestämda böter för oloflig jagt borde ådömas för hvarje dödadt djur och icke endast för hvarje gång åtal sker; Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 188. 23 atl de i Kongl.
Kungörelsen den 24 Oktober 1851 för köpare af fridlyst vildt stadgade böter, uppgående till endast hälften af hvad sorn för vildbråds fällande är föreskrifvet, visat sig otillräckliga och derföre borde höjas till sistnämnda belopp; att böter ådöruda enligt Jagtstadgan, hvilka böter nu utgå till lika fördelning emellan åklagaren och jagtkassan, borde odelade tillfalla åklagaren ; alt hare borde, i likhet med de till lilla jagten hänförda andra djurslag, fredas under parnings- och fortplantnings-tiden; att nu tnedgifna tillåtelse att, till rofdjurs förföljande under förbjuden jagltid, begagna såkallad harhund eller stöfvare föranledde (ill lörslöring af fogelliou och dödande af späda ungar, utom annat missbruk, hvadan nämnda tillåtelse borde upphöra: samt att den i Jagtstadgan föreskrifna grund för ädömda böters förvandling, eller till fängelse vid vatten och bröd, syntes mindre lämplig, hvadan dessa böter borde vid bristande tillgång, förvandlas lill enkelt fängelse: och anhöllo Rikets Ständer, med afseende på allt delta, alt erforderliga åtgärder måtte vidtagas, på det alt 1808 års Jagt-stadga och Kongl. Kungörelsen den 24 Oktober 1851 måtte varda öfversedda och ändrade i de al Rikets Ständer antydda omständigheter.
Uti en ytterligare skrifvelse af den 3 Februari 1858 anmälde Rikets Ständer derjemte, det de för sin del medgifvit, atl afgiflen till Jaglkassan finge höjas till 10 öre på mantalet, och anhöllo tillika alt Kongl. Maj:t måtte täckas vid Jagt-stadgans öfverseende, i nåder bestämma- den förhöjning i beloppet af skottpenningar för dödade eller fångade rofdjur, som med afseende pä jagtkassans tillgångar kunde finnas lämplig.
Med anledning af dessa underdåniga skrifvelse!' lät Kongl. Maj:t den 22 Oktober 1858 uppdraga åt t. f. Chefen för Skogs-inslitutel alt upprätta underdånigt förslag till förnyad Jagt-stadga, hvarefter Chefen för Skogs-styreisen, på hvilken de åligganden, sorn förut tillhört Chelen lör Skogs-institutet, emellertid blifvit genom nådigt Bref den 21 Januari 1859 öfverflyttade, den 16 derpå följande September till Kongl. Majit inkommit med underdånigt förslag i ämnet.
Vidare ingåfvo Rikets Ständer år 1860 lill E. K.
Majit två underdåniga skrifvelser, den ena af den 11 Augusti med begäran atl böterna för oloflig elg-jagt måtte fördubblas och alt den ersättning, lill hvars utgifvande den sakfällde för sådan förbrytelse gör sig förfallen, mätte bestämmas till minst 150
R:dr, och den andra af den 25 Augusti, innefattande underdånig anhållan all begagnande af såkallade elgdrag såsom jagtmedel måtte förbjudas vid samma ansvar, som redan är stadgadt för begagnande af gil rädt skjutgevär; att hvem sorn helst mötte förklaras berättigad atl inholma björn, ehvar den anträffades; att ansvar mätte stadgas för den, som med vetskap alt björn blifvit af annan inholmad, uppskrämde djuret utur' idet; samt alt den, hvilken å egna egor eller der han fått tillstånd att jaga, uppdrifvit björn, varg eller lo, skulle ega rätt att, äfven om djuret icke blifvit förut såradt, fullfölja jagten in på annans mark ulan särskild anmälan hos jordegaren.
Majit låtit inhemta Högste
Domstolens underdåniga utlåtande öfver det af Skogs-styrelsen uppgjorda förslag till ny Jagt-stadga och i sammanhang dermed öfver Rikets Ständers nyssnämnda tvenne skrifvelse!-, bar, enligt hvad E. K.
Majit nu uti Proposition lill Rikets Ständer af den 20 sistlidne Mars behagat i nåder tillkännagifva, Skogs-styrelsen, eller erhållen del af Högste Domstolens utlåtande, den 26 April 1862 ingi!vit ett nytt underdånigt förslag till Jagt-stadga, dervid Styrelsen i hifogadt underdånigt utlåtande utvecklat skälen, hvarpå samma förslag blifvit grundad!.
Detta ärende hade sedermera utgjort föremål för öfverläggningar inom StalsRådet, hvarest, efter granskning af hvad sålunda förekommit och anfördt blifvit, ett i vissa delar förändradt förslag lill Jagt-stadga blifvit uppgjordt och E. K.
Majlis nådiga pröfning understäldt. 24 Eapeditions-lJhkotlets Förslag lill underd.
Skri/veise, l\:o 188.
Då ärendet emellertid enligt sin natur innefattade frågor, hvarom icke borde stadgas ulan Rikets Sländers medgifvande, och förslaget derjemte i vissa afseende!) vore beroende på anvisandet af nödige medel, samt dessa delar af förslaget icke lämpligen kunde alskiljas och särskildt behandlas; har E. K. Maj:l, för erforderlig granskning, i nåder meddelat Rikets Ständer det sålunda utarbetade förslaget i sin helhet, och i sammanhang dermed, samt för den händelse förslaget, i hvad del alsåge erläggandet af premier för rofdjurs dödande, vunne Rikets Ständers bifall, utaf Rikets Ständer äskat ett belopp af 50,000 R:dr årligen, att från och med början af nästa statsregleringsperiod såsom förslagsanslag lill belöningar för rofdjurs dödande uppföras å Riks-statens 7:de Hufvudtitel; hvarjemte E. K. Maj:t föreslagit alt, i sådant fall, de nu befintliga jagtkassorna inom de särskilda länen måtte öfverlemnas till vederbörande landsting, att efter deras ompröfning användas; varande den nådiga Propositionen jemväl åtföljd af de i Siats-Rådet och Högsta Domstolen i ämnet förda protokoll.
Efter tagen kännedom af dessa och öfriga frågan rörande handlingar äfvensom af åtskilliga hos Rikets Ständer i öfrigt gjorda framställningar i ämnet, hafva Rikets Ständer nu tagit detta ärende under öfvervägande; dervid Rikets Ständer, med antagande af de allmänna grunder, pä hvilka E. K.
Maj:ts ifrågavarande nådiga förslag hvilan, dock ansett förändringar erfordras i vissa särskilda delar deraf, hvadan Rikets Ständer uppgjort ett nytt härhos bifogadt förslag, för hvars innehåll, såvidt detsamma afviken dels från de hufvudsakliga grunderna i den nuvarande lagstiftningen, dels från de bestämmelser, som innehållas i E. K. Maj:ts förslag, Rikets Ständer nu gä att i underdånighet redogöra.
Det nådiga förslaget innefattar stadganden, som röra dels jagtnät tighet, dels rofdjurens utödande, dels jaglens vård, dels slutligen dertill hörande allmänna polisföreskrifter och ansvarsbestämmelser, hvilka ämnen här nedan hvart för sig behandlas.
Derlörinnan få Rikets Ständer, som funnit förslagets uppställning i en fortlöpande följd af §§:r, ordnade med afseende å förenämnda fyra hulvudämnen för den ifrågavarande lagstiftningen, ega ett väsendtligt företräde framför den nuvarande Jagt-stadgans anordning i artiklar och §§:r, endast anmärka, alt Rikets Ständer i afseende på redaktionen, vidtagit några förändringar i syfte att, då den del af lagstiftningen, som angår den såkallade jagtpolisen, till sin natur är allenast en inskränkning i den enskildes fria dispositionsrätt till sin egendom, dithörande stadganden äfven målte erhålla formen af undantagslagar från den allmänna regeln af jagt frihet inom del område, som af de privaträttsliga stadgandena bestämmes ; och har af sådan anledning vissa stadganden af permissiv natur uteslutits ur §§ 10 och 11.
Om jagträttighet. §§ 1-7.
I dessa §§ hafva Rikets Ständer ansett några mindre redaktionsförändringar höra vidtagas.
Sålunda har i § 1 efter ordet “jagtparker“ tillagts “eller djurgårdar", för alt bringa uttrycket till öfverensstämmelse med ordalagen i det af Rikets Ständer antagna
St ra ffl ags- förs lage ts Expeditions- (i/skottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:n 188. 25 Strafflags-förslagels 24 Kap. 12 §. som innehåller straffbestämmelse för brott mot jagt— rätten; äfvensom orden “egor och“ framför “mark“ af samma skäl uteslutits.
I § 2 hafva dels orden “skogar och“ framför “marker11 såsom öfverflödiga och föranledande till otydlighet, uteslutits, dels af skäl, som här nedan anföres i fråga om § 10, i stället för ordet “rofdjur1' begagnats uttrycket “skadliga rofdjur", dels ock i stället för uttrycket “nyttigt vildt" användts orden “annat vildt" på det derigenom tydligt mätte blifva utsagdt, att Skogs-styrelsen må kunna meddela jägeribetjeningen rätt till all slags jagt å kronoskogarne.
I § 3 har skett en förändring, för hvilken redogöres här nedan vid § 9.
I § 4 hafva efter ordet “säges" uteslutits orden “tills vidare"', såsom mindre lämpliga i lagstil, enär om hvarje lag måste förutsättas, att den kan ändras; hvarförutan Rikets Ständer gjort en obetydlig förändring i ordslällningen.
1 § 6 har, af samma skäl som i § 2, ordet “rofdjur“ utbytts mot uttrycket “skadliga rofdjur“.
I § 7 har i stället för orden “lo elle,'jerf“ satts orden “lo, jerf eller räf", en förändring, som föranledts af skäl, hvilka här nedan skola uppgivas.
Förslaget åsyftar lill en början en förändring i rofdjurens klassification.
1 Art. § 2 i 1808 års Jagt-stadga lyder, sorn följer: “Till rof- och skadedjur räknas björn, varg, |o, filfras, räf, bäfver, mård, hiller, utter, lekatt, skäl med flere-, samt ibland foglar: örn, pf, uggla, hök, glada, falk och andre dylika rof-foglarö 1 detta stadgande finnes icke bestämdt uppgifvet, hvilka slag af vilda djur böra anses för rofdjur.
Detta är emellertid af behofvet påkaliadt; ty eljest har man skäl befara, det månget för menniskan nyttigt djur, som räknas för rofdjur, såsom sådant blir förföljdt och utrotadt.
Benämningen “rofdjur", som stödjer sig på vetenskapliga grunder, innefattar under sig flera slag af djur, hvilka äro för den menskliga ekonomien mera nyttiga än skadliga; sä till exempel hafva nyare vetenskapliga forskningar ådagalagt, att ugglan, som enligt 1808 års Jagt-stadga räknas lill de djur, hvilka böra förföljas, i sjelfva verket är för jordbruket och trädgårdsskötseln särdeles gagnande.
Då fråga icke kan blifva att söka utrota rofdjur af denna beskaffenhet, hafva Rikets Ständer, för att tillika undvika den otydlighet, som kunde blifva en följd af kollisionen med det vetenskapliga begreppet af “rofdjur", i stället för detta ord, i fråga om de fridlösa djuren användt benämningen “skadliga rofdjur", hvilket föranledt ändring i 2, 6 och 10 §§.
Stora svårigheter möta vid afgörande! af frågan, hvilka rofdjur företrädesvis äro skadliga, och hvilka nyttiga, och har det vid sådant förhållande ansetts rådligast alt, så vidt möjligt är, inskränka antalet af de djur, som borde lemnäs till pris åt allmän förföljelse och utrotning.
Det nådiga förslaget har från antalet af de rofdjur, hvilka uppräknas i nuvarande Jagt-stadga, uteslutit bäfver, om hvilket djurslägle är upplyst, att det icke egentligen tillhör rofdjurens klass, att dess kött ätes, samt att dess skinn, äfvensom den såkallade bäfvergällen har högt värde, samt uggla, i anseende till dess ofvan anmärkta gagn för jordbruket, äfvensom alla arter af ufslägtet med undantag af berguf, hvilken äfven hufvudsakligen lärer afselts i 1808 års stadga.
Deremot har det nådiga förslaget bland rofdjuren upptagit fiskljusen.
Rikets Ständer hafva ansett, att ifrån den i llili. till li.
Sl. Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afid. 22 Höft. 4 *26 Exyedltions-Vtskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o 188. 10 § af del Kongl, förslaget innefattade proskriptionslista böra uteslutas släglena: hiller, lekatt, glada ocb fiskljuse.
Dessa djurarter förekomma till obetydligt antal och kunna derföre icke göra synnerlig skada, om äfven de förstnämnda tre slagen någon gång förgripa sig på villebrådet, i del de döda smålögel och ungar af matnyttiga djur och foglar; men då, enligt sednaste tiders noggranna iakttagelser, hillerns, lekattens och gladans mesta och hufviidsaldigaste födoämnen utgöras af sorkar, råttor, möss och amfibie!, så måste den nytta, de i allmänhet bereda, mycket öfverväga den skada, de mera tillfälligt utöfva.
Till lekattens uteslutande finnes äfven en anledning deruti, att namnen “lekatt" och “vessla11 äro gemensamma för håde den mindre arten (mustela minor) och den större (mustela erminea), hvadan äfven den förre skulle blifvit utsatt för förföljelse och utrotning, ehuru han är ännu nyttigare, än den sednare; också lärer i Danmark vesslan vara upptagen bland fridlysta djur.
Fiskljusen lefver uteslutande af fisk, och det synes icke vara mera skäl alt räkna honom till de skadliga rofdjuren, än till exempel .fiskmåsarne, hvilka lefva af enahanda föda och förekomma i vida större antal.
En vigtig del af jagtlagstillningen är Irågan om lämpligaste sättet att befordra rofdjurens utödande, i ändamål ej mindre att derigenom bereda vildbrådets tillväxt, än äfven att mot rofdjurens anfall skydda husdjuren.
För vinnande af sistnämnda mål hafva de svenska jordbrukarne af ålder befunnit sig i ett slags organiserad! krigstillstånd emot vilddjuren; skallväsendet är så gammalt, som landets äldsta lagar, och 23 Kapitlet i nu gällande Byggn inga-bal k innehåller föreskrifter derom, som äro vidare utvecklade i nuvarande Jagt-stadga.
Tvänne anstalter hafva hittills hufvudsakligen vidtagits till rofdjurens utrotande, nemligen dels utdelande af belöningar för deras dödande, dels jordegares och kreatursegares förpligtande alt deltaga i skallgång samt att anskaffa vissa jagttyg, Och i begge dessa läll har saken gjorts till en kommunalangelägenhet.
Erfarenheten liar dock gifvit vid handen, att menigheterna icke med håg och nit, utan tvärtom med ovilja fullgöra den sålunda genom ofvannämnda kapitel i Byggninga-balken rikets samtliga hemman ålagda rofdjursjagt medelst vargnät, häradsskall och3 socknevarggårdar, äfvensom den i 1808 års Jagt-stadga föreskri foa vargjagten medelst luderplatser och så kallade jagttyg, lill hvilken ovilja anledningen får sökas i de med dessa skyldigheters fullgörande förenade stora kostnader, ofta ulan motsvarande nytta och iördel.
Då skallskyldigheten sålunda motvilligt blifvit fullgjord och ej ledt till åsyftadt gagn, har genom Kongl.
Cirluilär-brefvet den 19 Augusti 18*23 förordnats, att, om i någon ort särskild öfverenskommelse träffas och till Kongl.
Maj:ts pröfning öfverlemnas, i ändamål att genom andra än de i 1808 års Jagt-stadga påbudna medel utöda rofdjur, Kongl. Maj:t vill eller omständigheterna pröfva, huruvida sådant aftal kan fastställas, och i följd deraf Ortens innevånare befrias från de i Jagt-stadgan bestämda skyldigheter i afseende på rofdjurens utrotande.
Dessa i nyssnämnda Kongl. Bref anlvdda öfverenskommelse!- hafva, enligt hvad Chefen för Finans-departementet i det vid den Nådiga Propositionen fogade Statsrådsprotokoll upplyst, alla gått ut derpå att, genom förökadt sammanskott till länets jagtkassa, anskaffa medel till förhöjda belöningar, för att på samma gång uppmuntra den enskildes frivilliga verksamhet till rofdjurens utrotande och befria länets innevånare från skallgång och skyldigheten att anskaffa och underhålla jagttyg med mera.
Genom Kongl. Brefvet den 19 Juni 1830 blef den genom Art. 6 § 1 i 1808 års Jagt-stadga hemmansegare medgifna rätt att med en årlig afgift af 2 sk. hanko för helt mantal, som skulle inflyta til! jaglkassan, lösa sig från den i 23 Kap. 4 § Byggninga-balken utstakade skyldigheten alt bygga varggård och varggrop för socknen, sålunda närmare bestämd, att berörda afgift fastställdes lill 8 skillingar banko.
På sådant sätt har jagtskyldigheten småningom öfver - Expeditions-Utskottets Förslag lill anderd.
Skrifvelse, N:o 188. 27 gått till ett pekuniärt onus, och derigenom jagtkassorna uppstått; men i anseende till det olika innehållet af särskilda öfverenskommelser i de olika länen, har denna nja skattebörda kännis mer eller mindre tryckande på olika orter, och länens jaglkassor stigit till belopp, sorn variera mellan 7 R:dr 50 öre för Gottlands län och 14,206 R:dr 64 öre för Jönköpings län, såsom närmare inhemtats af den tabell öfver jagtkassornas tillgångar, som linnes fogad vid den nådiga Propositionen i ämnet.
Några giltiga skäl förefinnas emedlertid icke, hvarför rofdjurens utödande skall vara ett kommunaläliggande; och då det synes klart, alt, om allmogen i skogsorterna icke med uppoffring af egna arbetskrafter och penningar förde fejd med roldjuren. dessa skulle sprida sig vidare öfver riket, torde del vara billigt att staten öfvertager åtminstone kostnaderna för rofdjurens utödande.
Chefen för Finans-departementet har i sitt anförande i ämnet till Slats-rådsprotokoll yttrat: “att, på sätt hittills skett, debitera och uppbära en särskild skatt, i ändamål att dermed anskaffa penningar lill betalande af belöningar för dödade rofdjur, samt att särskildt för hvarje härad eller län använda dessa medel, är i förra hänseendet icke öfverensstämmande med rigliga och numera antagna financiela grundsatser, och skulle i det sednare vara hvarken lämpligt eller billigt.
Det må visserligen vara sanni, alt rikets alla provinser icke äro i lika hög grad besvärade af skada genom rofdjur; att belöningar för dödande af rofdjur icke komma ali uppgå till samma belopp i alla län, och alt således, om penningarne lagas af allmänna medel, innevånarne i de sydligare dalarne af riket blifva i viss mån betungade med utgifter till belöningar för dödande af rofdjur i de norra länen.
Såsom exempel härå må, bland andra, endast erinras om de icke obetydliga uppoffringar, som Statsverket sedan flera år tillbaka måst vidkännas för all binda flygsand å enskildes egor i rikets södra provinser.®
På dessa skäl hafva ock Rikets Ständer ansett, att de skadliga rofdjurens utrotande bör enligt den nya stadgan blifva en Statens, icke, såsom för närvarande, en kommunens angelägenhet.
Häraf torde följa, alt 23 Kap. Byggninga-balken, som, så vidt det för närvarande gäller, innehåller endast föreskrifter om berörda konimunalåligganden, bör i sin helhet upphäfvas, samt att vidare föreskrift om skallgångar icke erfordras, än en förklaring, att det är menighet tillåtet att ingå förening för en större rofdjursfångst, antingen genom skallgång eller andra anstalter, såvida öfverenskommelse derom i behörig ordning uppgöres; äfvensom att hittills ingångna föreningar om sammanskott till rofdjursjagt, hvilka vunnit Kongl. Maj:ls sanktion, icke vidare må vara bindande, menigheterna dock obelaget alt derom ingå nya aftal.
Då det lagbestämda åliggandet att bidraga till rofdjurens ulrotande sålunda försvinner, och Slaten dertill anlitar endast den enskildes frivilliga verksamhet, måste belöningarne för dödande af rofdjur i betydlig mån höjas, och hafva Rikets
Ständer i sådant afseende funnit de i det nådiga förslaget utsatte belopp vara för ändamålet lämpliga: likasom, enär de utfästade skottpenningarnes verksamhet till det med dem alsedda ändamål i väsendtlig män är beroende af lättheten att utbekomma desamma, Rikets Ständer funnit de i 19:de § i sådant afseende föreslagna stadgande!) vara lämpligare, än de nuvarande, och på samma gång mera betryggande mot missbruk och underslef; dock hafva Rikets Ständer ansett sistnämnda ändamål kunna med ännu större säkerhet, och utan ökad svårighet för belöningarnes utbekommande, vinnas derigenom, all kontrollen i della afseende öfverlemnas åt kommunatnämnderna; hvadan förslaget blifvit i sådan syftning förändradt. 28 Expéditiöns-Uts kottets Förslag lill underd.
Skri/velse, Nio 188.
I Iråga om det belopp, hvartill Statens årliga Utgifter för rofdjurspremier, enligt den i 19 § intagna tariff, sknlle komma att uppgå, har Chefen för Finans-departementet uti sitt till stf\Jsrådsprotokollet afgilna yttrande anfört, att, med ledning af de uppgifter, Skogs-styrelsen meddelat om antalet dödade rofdjur
Under åren från och med 1849 till och med 1857, skulle de årliga utgifterna för belöningar under denna tid, i händelse de utgått till nu föreslagna belopp, hafva stigit lill omkring 35,000 R:dr; men att då man mäste antaga, att ökade belöningar jemväl skola öka antalet al dödade rofdjur, de blifvande utgifterna för dylika belöningar icke borde beräknas till mindre än 50,000 R:dr årligen, hvaremot också kunde förmodas, att, i den mån rofdjuren genom de förhöjda premierna blefve alltmera utrotade, denna utgift borde komma alt framdeles betydligen ininskaS ; Och hafva Rikets Ständer på grund häraf, enligt hvad i den underdåniga skrifvelsen angående regleringen af utgifterna under sjunde hufvudtiteln redan blifvit anmäldt, funnit skäligt, på sätt E. K. Majit begärt, anvisa ett belopp af fcrntiotuséh Riksdaler årligen, aft, från och med början af nästa statsregleringsperiod, såsom förslagsanslag till belöningar för rofdjurs dödande, uppföras å nämnde hufvudtitel, och att utgå sedan den nya Jagl-stadgan träd t i verksamhet.
Ett annat medel till rofdjurens utrotande har varit att, i afseende på jagten ef ter dem, stadga vissa undantag från den enskilda jagträtten.
— Sålunda har uti del nådiga förslaget, i öfverensstämmelse med den önskan, Rikets Ständer i underdåniga skrilvelsen den 25 Augusti 1860 framställt, i sista mom. af 7 § samt i 8 § inrymts stadgande!) af sådan syftning, dock endast afseende vissa j ärlig are slag af rofdjur. — 1 anseende till den stora skada som ej mindre å vildbrådet, än ä husdjuren vållas af räfven, och enär i de flesta af rikets orter jagt efter detta djur icke kan bedrifvas, utan att jagten fullföljes in på egoområden gränsande lill dem, der jagten börjats, och ofta öfver flera sjellständiga possessioner Kafva Rikets Ständer ansett, sitt äfven della djur slägte bör upptagas i 7 § jemte björn, varg, lo och jerf.
Den inskränkning i enskilda jagträtten, som innehålles i 9:de §, gäller i 1808 års stadga alla rofdjur.
Till förekommande af missbruk och alltför stora ingrepp i den enskildes rätt. har, enligt det nådiga förslaget, rättigheten att efter tillsägelse nos jagträttens innehafvare, men utan hans deltagande eller medgifvande, företaga rofdjursjagt å annans mark, ansetts böra omfatta allenast jagten efter de fyra farligaste rofdjursslägtena björn, varg, lo och jerf. — Emedan af 9:de § omedelbart följer, att brukare al annans jord, ej mindre än hvar och en annan är berättigad alt derstädes idka jagt efter de i denna § omhandlade farligare rofdjuren och det icke synts lämpligt att i vid sträcktare mån begränsa friheten all i sådant afseende kontrahera, hafva orden ”om jagt efter nyttigt vildt" framför “aftaladl" i 3 § sisla mom. uteslutits.
På sätt här nedan vidare skall visas, bar med afseende å sistnämnda fyra djurslag äfven medgifvits undantag från förbudet att under vissa lider begagna hund till jagt.
Om jagtens vård. §§ H-18.
Det verksammaste medlet att i lagstiftningsväg befordra jagtens vård och det nyttiga vild brädets tillväxt har befunnits vara alt genom förbud mot jagt under vissa tider bereda vildbrådet tillfälle alt föröka och utbreda sig.
Lagstiftningen behöfver dock icke intränga, der den enskilda omtanken redan visar sig fullt verksam för ändamålet Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse. i\:o 188.
29 oeh det nådiga förslaget har derföre i 13 §, uttryckligen uttalat, att i hägnad jagtpark må jagt alla tider af året idkas.
Rikets Ständer hafva härmed endast vidtagit den förändring att, af skäl, sorn finnes anfördt hämfvan i afseende å § 1, blifvit efter ordet “jagtpark" tillagdt “och djurgård".
Till de för närvarande fridlysta djurarte>'nas antal har del nådiga förslaget lagt slägtena bäfver, hare, ejder och dubbel beckasin.
Rikets Ständer, som finna alla skäl tala för denna förändring, hafva ansett sig böra tillägga äfven enkel beckasin, som till sin beskaffenhet så obetydligt skiljer sig från den dubbla beckasinen, att man först i sednare tider blifvit ense derom, att de utgöra två skilda arter.
Enligt nuvarande stadga är snöripan fridlyst och äfven såsom sådan bibehållen i det nådiga förslaget.
Ständer hafva ansett lämpligare att använda slägtnamnel ripa, enär ”snöripa” egentligen är en populär benämning på ripsläglels ena art, dalripan, och den andra arlen, fjellripan, icke mindre förtjenar lagens skydd.