Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Läsaren gör i sjalfva verket hennes bekantskap först efter skilsmässan från mannen, men om hennes föreg %eude lif, om orsakerna till äktenskapets upplösning far man Ingenting veta; hon liar bibe- hållit mannens namn och mottager af honom, som fortfarande älskar henne, ett rikligt iinderhåll, med villkor att icke gifta om sig.
Vacker a r hon, bedårande, lockande, i trots af sina trettiofem kr, lefver helt allena i ett liein, utstyrdt på ett sätt, som tycks kopie~adt efter en fransk romans beskrifning på interiören hos en afeinnie entretenue~.
Därtill ar Iion sysslolös, intresselös, iiyckfiill och kan i siillskap med fruntimmer, bemöta dem som icke behaga henne, ph ett ganska ohyf- sadt satt.
Föga under att hon småningom finner sig isolerad, de forna vännerna draga sig tillbaka, ett lefnadssatt sådant som hennes mhste framkalla förtal och f örolampningar, lifsledan tager öf verhand och förer henne till dess mest konsekventa upplösning, sjiilfiiiordet.
Förutom Leiia sjalf, har boken tv&amp; andra hufvudpersoner, Mimiui Lamb, B kontorshästen n, som hon sjalf kallar sig, och Bettiiia, hvilken med man och barn för en bolieme-existens, som ytterligt sällan niitte finiia ett motstycke inom liufvudstadsvärlden.
Alla tre hafva det geinensanit att de aldrig lyckats nå den jämnvikt, den slags inre frihet som räddar en människa fr %n a t t vara de yttre lifsvillkorens kastboll.
Alla äro ' de bundna, Bettina af sin lidelsefulla natur, Wmmi af sin bittra lifsåskådning, Lena af sin viljeslapphet, och det vore synnerligen bedröfligt oni förf: s afsikt varit att teckna dessa som typer, icke som livad de verkligen äro, abnormiteter, Minst glller kanske detta Mimmi Lainb, hvilken nog har många systrar vid pulpeten ined smh löner och stor friluftslangtaii.
Men den krassa realisiilen i uttrycken och kan- ske ändå mera i uppfattningen, t. ex. i fråga om hennes förhillande till principalen, den omoraliska grosshandlaren, tillsammans ined de erotiska funderingarne och de, karakteristiskt nog, mest under ferie- tiden påkommande sentimentala känslostämningarna - allt gifrer icke
bilden af den vanliga ogifta kvinnan, arbetande för sin utkomst inom liknande områden.
Så karfva ocli hårda, så utan allt behag, all mild- het, s&amp; ur stånd att väcka sympati eller att sjalfva hysa medkänsla för andra, äro icke flertalet.
I trots af alla vulgära, cyniska uttryck (nar en inor ammar sitt barn kallas det ~djurgöraw), ar dock Miinmis dagbok kand, icke gjord, den ä r käckt skrifven med en viss själf- ironisk liumor, som verkar uppfriskande som motvikt till den kvalmiga luften i Lenas boudoir.
Hos Bettina ar ett ständigt blåsväder och vindarna konima friii alla håll, kasta o u med otrolig snabbhet.
Hon borde liafva sydländskt blod i sina .ådror, och man tmr lienne icke, db.
talar om att hon utgått frilii den burgna medelklassen; men and % mindre d&amp; hon talar om sig och sin man såsom tillhörande bildningsaristokratien.
E n fru som svar, som ljuger, som håller sig undan för fordringsagarne, som iir förtjust åt sin - obetalda - röda sammetssoffa, och med.
Prinsessan Eugenie.
" Jag ar c h lyckligaste kvinna i hela cårt land. "
Sk yttrade sig Prinsessan för några år ' sedan i ett bref till en af sina vänner.
Hur man än tolkar dessa ord med eller utan jämförelse med andra, alltid innebara de att Prinsessan Eugenie kände sig synnerligen lyck- lig.
Den som var i tillfälle att se henne på ngra håll, att Micka in i hennes dagliga lif, fick ock snart be- kriiftelse y&amp; dessa hennes ord, t y s52llan kan man trafffa eii iniinniska som fr&amp;n morgon till kval1 strålade af sådan gliidje som Prinsessan Eugenie.
Och man kiinde, att gliidjen som lyste i hennes ögon och vibrerade genom hennes ord, afveil var bofast i hennes hjärta.
Derför var den ock bofast i hennes hem.
Man har skäl att kalla henne den lyckliga Prinsessan och hennes hem ett glädjens hem, t y hon var som en värmande och lifvancle sol för sin orngifning.
Man liksom tvangs att glömma sina sorger och bekymmer, nar man umgicks med henne.
Hvad var det d$ som gjorde henne s&amp; lycldig och glad?
Icke var det hennes kungl.
höghet, ty p&amp; den satte Iion ej högt pris, af den var hon ej heller i till- fälle att draga s&amp; stora fördelar; sjuk och innestängd
- - - - hon var under större delen af sin lcfnarl.
Hciines w&amp;ra och tarande sjnkdom under 40 års tid synes ju varit egnad att göra hennes lif till en &amp; ng soi.geclug.
Hvad var det då, som var hennes lycka?
Det siiger lio11 oss sjëlf, då hon tillägger till de ofvan anförda orden sin egen förklaring: %y jag får tjäna min herre hel hvai dag från morgon till kväll. "
Hur hon kom till denna lifl-ets högsta lycka be- rattade hon sjalf, då hon förra sominaren i en förtrolig krets af vänner talade om sitt flydda lif.
" Då j a g vid femton års Alder konfirmerades af Biskop Butsch, " sade hon, " fick jag en praktbibel med den allvarliga tillsägelsen att icke läsa i den, emedan jag ej skiille kunna först&amp; den och missfórstleiide af Guds ord kunde verka laseri och svarmesi.
Deremot gaf mig biskopen Thomas &amp; Een ?pis till dagligt bruk, hvartill j ag ock af min guvernant stsiingeligen tillhölls.
Slutligen tröttnade dock Prinsessan p&amp; den för henne sh obegripliga boken, som blott talade om försakelse och afdöende, och förklarade sig ej vidare vilja läsa deii.
Nen d&amp; blef det annat af.
Deu sextonkriga flickau fick sig en örfil af sin strii.nga giivernant och slittes i sliamvrin och måste s&amp; gripa till sin Thomas igcu.
S&amp; fortgick det till dess Priiisessan blef 25 iiq dit fröken Hamilton, sedermera fkiher~iuiai~ Iludbeck Llef hennes hoffröken.
Då hon började sin tjtiiistgörinig ville 1102 Iiålla aftonbön med Prinsessan och bad fördenskull oin e t a t nytt testamente.
Hennes förvhining var stor, d&amp; Prin- sessan svarade att hon icke ägde nligot.
Slutligen er- inrade hon sig dock sin pralitbibel, men hon föïklasacle best&amp;mdt, att hon icke vagade 1Hsa i den.
Emellert.icl gaf hon slutligen efter för hoffiijkeiia b~iier, och n8r s h försvunnit och de trodde sig säkra togs iten stora bibeln
fram och med oro och fruktan såsom den der gjorde något ondt, hörde Prinsessan Guds ord sig förel&amp;sas., Hon kände sig som en brotisling, t y hon bröt det löfte hon gifvit biskopen - en känsla som hon ej kunde öf- vervinna, oaktadt hoffröken föreställde henne att man mera måste lyda Gud, h mlnniskor.
Så fortgingo aftonbönerna en tid under inre strid och ångest, men slutligeii bröt ljuset fram i sjalen och Prinsessan kände sig underligt gripen af Guds ord.
Fröken Hamilton tilldrog sig alltmera hofvets upp- märksamhet, dels för sin ovanliga skönhet och dels för sin allvarliga rigtning samt sina besök i Betlehems- kyrkan för att höra Rosenius.
Detta senare väckte slint: ligen shdan bitterhet, att hofherrarne en vacker dag efter hutad middagsmåltid skarpt anklagade henne hos Konungen och framhöllo det opassande uti att en hof- dam sprang p&amp; andliga sammankomster med kreti och pleti, och att hennes inflytande kunde verka skadligt p&amp; den unga Prinsessan.
Hon, som stod vid konungens.
sida ' och Bhörde detta; kande hjartat vilja sprangas af ångest för sin faders vrede.
Sedan de talat ut, och Konungen stillatigande och lugn åhört dem, svarade han allvarligt: " Att frökeii Hamilton går till Betlehemskyrkan, deruti gör hon orätt, t y det passar ej att hon går, derföre skall hon åkai7, hvarpå Konungen befallde att hoffrölien skulle hnfva vagn från hofstallet, så ofta hon ville besöka Betlehems- kyrkan.
Vidare talade icke Konungen om den saken.
Men Prinsessan föll i sin fars famn noch aldrig ", sliitade hon med t&amp;rade ögon, " aldrig har min far stått inför mig så älskvärd och s&amp; kunglig som den gången. "
Och så ' utvecklades hennes lif i kristlig tro och kärlek till välsignelse för henne själf och hundratals O,
1 i i Prinsessan berättade en gång, huru hon i sin första gliidje öfver Guds n&amp;d började skrifva en bönbok, som hon ämnade gifva ut?
men d&amp; hon läste upp sitt manu- skript för (Irefvinnan Reutersköld, tog denna erfarna viin Prinsessan i famn och bad henne att afst8 f r h siii föresats.
nOch,n tillade Prinsessan, " nu efter s&amp; många &amp; r kan jag ej skrifva niigon bönbok, och jag inser, att jag behöfver sjiilf lära att bedja i stallet för at6 lära andra.
n En ?fton förra sommaren öfverraskades man att höra Prinsessan med hög röst sjunga inne i sitt rum.
Hon var sedan flera &amp; r s&amp; sjuk i sitt bröst, att hon ej kunde sjunga.
Niir man dagen der$ oroades öfver detta försök, svarade hon: " Jag hörde en viixekor af englar sjunga: ' helig ar Gud - helig ar Gud ' - och hur kunde jag väl vara tyst?
Jag mkste ju instiimma. "
J a - nu ban hon sjunga utan hinder af en bräck- lig stofthydda, fullt och klart: ') helig ar Gud all nåds, all krafts, all visdoms Gudn.
Evig gliidje A t henne!
(Eftertryck Mrbjudes.)
?SorrkBpiiig 1888, DL W. \ VPlberg L C: o Boktryckeri.
Den första ensamheten af Sully Prudhomme.
Ofversatt af Hellen .Lindgren.
83 an 7tåller sig gä9rea ur vägen Från pojkarnes vilda Ihop.
Bland skoZgårdens 7arm och.
rop Oc7z slagsm. %l står han förlägen.
Q Frbn skorna, sona glänsande skina, .Till jackan är prydligt allt.
Han står der en jk gestalt Och bräcklig bland icke $nu .. Oc71 än får han 7zeta wtamsellen Oc7z än en stackare blott.
Att hyta han aldrig förstatt, Han, skänker bort karamellen.
Han 7zå11er sig o.eN och beskrattas För denna sin jna fason, Oc7z kallas för ~zådig bar@ ?&amp; Oc7z plundras af alla och skat6as.
E n lärares bïick 7zo ?zom skramnzer, Skygg är han sona foyel i bzór; Olyckliga barnanatzcr!
Hvi kom du till jordlifvets jämmer?
Ah dh - lexan, han ej last till ända!
- skrijbingen ännu ej gjird!
Och bannornas svidande ord - Och strafet, som väntar kan7zlinda !.
Dag ny.
Allt 4ngs7an och frzibta~!
En fara Ä r dagen med klockaa, som sllkr, Oc7t kvällen, son2 långsawt förgår I sofsalens Gken - e12 mara!
På kritlzvita bacldc (rna skiner B e fladdrade lamporaas (jzis.
Hvart aadedrag ar sona ett s m, Likt viltden som piper ock 7ruii2er.
Kamraterna sofca.
- Halt sautiat Och s a d a r af minnela m flock Frbn 7ie9itnzet, frdn soncla.,clen och Frdn Aela den lycka, son2 rundat.
Haliz 9ninnes, 92är förr Itan uar vakera, Hzw imor i s k säng hoiitom tog Oc7h k r h g hono9a arma; rna slog, Ock hzcr de se ' n sofvo pd sakeia.
O mödrar, hzcr kwarcen 1 satta I friimmande htitader Er son, L) e@ vård som ej kowz.wer ifrån Et8 moder ar aldrig den ratta.
Ean hot20ill yifua Den f ram~~~mnde Mat, kliider i öfver~öc2, &lt;j kärlekens dagliga bröd &amp; i bli, livad en moder kan b l i f ~ a.
Men fastän så otacksaplznm J aren, de glömma ej Er, De borra smd hzlfvude~ ner I kudden och snyfta sitt: mumta!
Hanna Lindberg.
1826-1889.
Af Esselde.
Det var en adel människa och en egendomlig personlig- het, som med Hanna Lindberg gick ur tiden.
Hon förtjänar ett rum i den svenska kvinnorörelsens annaler, både der- för, att hon älskade och deltog i flera af dess strafvanden, som ock derför att hon sjalf har representerat en viss sida af dessa sträfvanden.
g: * o Q Född p&amp; Tullgarn i ett bnrget men tarfligt handtverkar- hem uppföddes Hanna Lindberg tillsammans med en syster och ett par bröder, hvilka senare vid tidiga år gingo ut i varliten att söka sin utkomst.
De båda systrarna stannade i hemmet.
Men redan under uppvaxtåren greps Hanna af en stark lnst att komma ut för att se och lära nagot mer af vad- den.
Denna önskan väckte dock intet gensvar hos föräldrarna.
Tiden gick och Hannas sinne kom i jäsning.
Det blef henne allt tydligare, att hon ingenting mer hade att 1ara.i hemmet, och ej nog dermed, hon kände såsom &amp; t lidande, att det icke ens kunde ge henne " göra nogn.
E n vacker dag beslöt hon att göra slag i saken.
Strängt rgttvis, ville hon dock ej satta sin egen önskan i främsta rummet utan yppade sin afsigt för systern, och lemnade valet A t henne: " Vill du g&amp;, s&amp; stannar jag.
Vill du stanna, så ar det jag som går. "
Systern valde att stanna i hemmet, der hon blef föräl- drarnas trogna vårdarinna under deras mhgåriga svara li- danden.
Hanna gjorde i tysthet sina förberedelser, och till- sade hos en granne om hast och vagn till följande mor- gon.
nDå skjutsen komn, berättade hon 45 &amp; r senare för den, som tecknar dessa rader, " gick jag in i verkstaden till far, sägande: nH&amp;r är för litet göra för två hemmavarande dött- rar; Maria vill stanna och jag lemnar hemmet; jag begär inga pengar men jag vill ha min frihet.
Från Stockholm skrifver jag. "
Efter ett kort farväl lemnade den 22-kriga Hanna hemmet.
Två dagar senare stod hon i Stock- holm med två tomma händer, men fast besluten att skaffa sig arbete och sj alf ständig utkomst.
Den äldste brodern som nyss fatt plats p&amp; ett kontor, var henne till mötes, och gjorde hvad han kunde för henne.
Äfven föraldrarne sände henne.
hvad de kunde undvara.
Men lyckarr stod den djarfva bi, och hon erhöll inom kort anställning som husligt bitriide i en af Stockholms mest ansedda prestfamiljer.
Hiir betrak- tades hon snart som vän och fick godt tillfälle att tillägna sig något af den bildning och Lifserfarenhet, som hennes vet- giriga och vakna sjal så länge eftertraktat.
Efter fyra å,r lemnade hon det goda hemmet för att an- taga ett, med hennes naturanlag nära öfverensstämmande till- bud att såsom biträde verka inom det så kallade " Almedal- ska magasinetn.
För att bereda sig för denna uppgift önskade hennes principaler, a t t hon i Göteborg, skulle under tvänne &amp; r inhiimta de insigter och den öfning, som fordrades för att kunna sköta försaljningen i Stockholm.
Nen in- nan de tv&amp; läroåren tilländalupit hade förestfindaren för Stock- holmsmagasinet, under hvilken Hanna skulle ha tjänat, i följd af sjuklighet uppsagt sin plats.
D&amp; utsaga till bestridande af den vigtiga förtroendeuppgiften den 24-åriga Hanna Lind- berg, utan al1 dags borgen och utan annan garanti iin deii af hennes redbara personlighet och heniles bepröfrade dug- lighet.
Detta drag torde vara allenastaende i kvinnoarbetets historia och bör därför fästas i minnet.
Återkommen till Stockholm var Hanna snart fördjupad i sitt arbete.
Vi kunna ej har följa henne steg för steg.
Det, ä r nog att nämna hurusom vid sidan af en omutlig redbar- het - hennes enda förddra-arf - framtriidde en ovanlig skarpsynthet; huru i bredd med dessa egenskaper utveck- lade sig vaksamheten p&amp; hvarje, iifl-en det minsta tillf ' iille till förvarf, varsamheten att vid dess begapande icke öfwrskrida den sunda utvecklingens grgns, och, sist men icke minst, den grannlaga hkänsligheten i afvägandet af säljarens och köpa- rens ömsesidiga fördel samt hurii alla dessa anlag och egen- skaper småningom ingingo som integrerande delar i livad man kunde kalla Hanna Lindbergs yrkeskaraktiir.
Det var denna sällsporda förening af äkta köpmansegenskaper, som satte henne i stånd att uppbringa den affar, i livars tjiinst hon hadt, till en aldrig förut uppdcld tryggLet, p&amp; samma gang hon grundlade en själfständig verksamhet för egen del.
Knappast inträdd i medel&amp;ldern hade hon nått det mal, nt211~äc7d2gt göra " f 07 tanke ock Iiand samt en oberoende ndkoms f, för hvars vinnande hon lemnat fadermieiiernmetl.
1 maii som arbetet vidgades, stego ock&amp; fördelame, och med aren befann
sig Hanna Lindberg i spetsen för en betydande, sjalfstandig a %är, på samma gång hon sason1 delegare i Almedals bolag verkade för förbättring och förädling af dess tillverkningar, på ett satt som kan förklaras endast deraf, att en kvinna med hennes egenskaper bättre än männen kan bedöma arten och värdet af varor, som företrädesvis sfse kvinnornas och hem- mens Behof.
Dertill kom, att Hanna af naturen egde ett fint lronstsinne, som i umgänget med Iionstnärer och under del- tagande i konstindustriella strafvanden allt mera förädlades.
Med den vaxande verksamheten växte också den peku- niära vinsten, hvilken snart steg till sådana belopp, som val kunde tillhtit den trägna arbeterskan att lemna detaljarbetet ' &amp; t underordnade.
Annorlunda tarkte dock hon.
Urider flere år stannade hon i ett a; nspr %kslöst inackorderingshem, tills hon inflyttade i en egen bostad om fyra rum, utrustade med den enkla, men fina och solida smak, som var henne egen, och der hon bodde till sin död.
E t t biträde antog hon äfven, som troget stod vid hennes sida i 32 &amp; r; men anda till de sista aren öfvervakade hon sjalf arbetet i de minsta detaljer.
Den lyx hon derutöfver bestod sig, var det goda hjärtats, den vakna allmihandans och den trofasta, hjälpsamma vänska- pens.
t * Första gangeii man hörde H. Lindbergs namn nämnas i samband med något allmännyttigt företag var i början af 1 8 W l e t, d&amp; hon nämdes shsom den der i förening med Pro- fessor Curman förvandlat Lysekils tarfliga fisklage till en väl- ordnad och snart mycket eftersökt badort.
Hennes frikostighet uppenbarades för minnestecknaren indirekt vid anordningen i Stockholm af en insamling för be- redande af förbandsartiklar &amp; t fältsjukhusen under pågående fransk-tyska krig.
Vid första sammankomsten öfverlade man om utvägar att f&amp; tillräckliga förråd af nytt linne för de olika behofven.
Hrr larftskramhendlares medlidande viigdes p&amp; er- farenhetens våg och bland många tveksamma röster hördes en förklara: n För Fröken Lindberg i Alnaedals magusin gbr jag i god, hola har hjärtat pd.
rätta talle et.^ Sedan samman- komsten upplösts gingo damerna ut att försöka sin lycka i närmaste l&amp;rftsbodar, och minnestecknaren kom d&amp; i tillfälle att bevittna hurin när en afsnäst bedjerska åberopade M: ll Hanna Lindbergs löfte att medverka, bodegaren harmset be-
skärmade sig öfver.
" Att en sb ' n der m d m a konivaer och gör intrång på yrket. "
Kom så Handarbetets TTanners stiftelsekr och dess första stora utställning i den nedre salen i Handtrerksföreningens hus.
Dagen för den nybildade föreningens första hsmöte var inne.
Blott ett fåtal personer vor0 niimarande.
Intresset r a r stort, tillgångarna inga.
Ordföranden omtalade, att en ypper- lig lokal för ett ytterst billigt pris hade erbjudits föreningen.
Meddelandet väckte p&amp; en gBng glädje och bekymmer.
Hvem kunde garantera, att den unga föreningen kunde under föl- jande ar inbringa ens denna ringa, summa (BOL) kr.)!
D&amp; fvre- slog en röst: " Lat oss friiga Hanna Lindberg till råds. "
En af de närvamnd skyndade med latta steg öfver Brnnkebergs- torg.
Fem minuter senare Aterkom budbärerskan Atföljd af den sökta r&amp;dgifvaren.
Ordföranden redogjorde i korthet för stiillningea, framhöll iifren den erQjiictila lokalens förde1a.r men tystnade inför den stora frågan:: H2w sko7a v i tGga?
: ' - ljöd en klar stainmz, och fiain Jag saarar för trädde med nagra raska, impulsiva steg en liten inen senfull och spänstig gestalt i elegant toilett.
Det- var Hanna Lindberg.
Den vackra idéen om nheenaslöjdeizs föriidling, 7i.onst~arligt, fosterländskt " hade gripit också henne.
De stiftande van- nerna mottogo henne med glädje, och fran den stunden ar- betade den lilla kretsen oafbrutet, utan rast eller ro, men ocksa med stigande framgång för idéens förverkligande.
Hanna gaf ej blott hela sin klokhet, sin erfarenhet och s i m relationer utan dertill mycket af sin tid, sitt personliga arbete, i det hon som kassaförvaltare ledde hela den eg nerkant ila delen af företaget och.
derjämte nästan ensam försköt de betydande förlagsmedlen, som ej sällan uppgingo till 20,000 kronor, för hvilka ingen mnan säkerhet fans an det rörliga lagret.
Med anledning af en oriktig tidningsuppgift att H.
L. hardt när ruinerat sig på Handarbetets Viinner, inå namnas att ränta alltid ordentligt erlades i % de leninade förskotten.
Nen besinnar man hvad köpmannens kapital afkastar di, det au- vändes i hans egen rörelse, förstår man först U n r mycket Hanna offrade genom sina lån.
Sant gr ocks8, att hon många gånger, då det gälde att med någon uppoft-ring föra sakeii framåt, gjorde en personlig insats utanför räkeusliaper11a.
Värdet af de råd, det arbete och den dyrbara tid hon anda till slutet af sistlidna Br egnade föreniigen, k i m a inga siffror
uttrycka.
Själf plägade hon säga till sina närmaste, att intet a f de större företag, i hvilka hon medverkat skänkt henne så mycken tillfredss tällelse som Handarbetets Vänner.
Af kam- raterna inom styielsen kallades hon ofta " Pännemurs vänn.
Särskildt visade hon.
sig som verksam viin af stiftarin- nan och hennes ideer äfven på andra områden, bland annat genom att flera år kraftigt understödja kvinnofrågans dåva- rande organ, " Tidskrift för Hemmet ".
Det starkaste intryck, man fick af Hannas personlighet i hennes krafts dagar var det af en i alla riktningar genom- förd sjiilfständighet.
Allt hvad hon egde och allt hvad ho11 var, d i fråga om affiirsduglighet, rikedom och samhällsställ- ning, som till karaktär och bildning, var så att säga själfför- värfvadt.
Hon var icke hiiller lik någon annan, hade sitt hufvud för sig och sitt lynne för .sig.
Hon stälde höga kraf p&amp; människorna, men alltid friimst p&amp; sig sjalf.
Från Hanna Lindbergs storartade välgörenhet, likasom fr8n området för hennes, säkert af ingen öfverskådade per- sonliga gifmildhet, kunna här nämnas endast några spridda drag.
Det är t. ex. bekant, att å en mängd listor för.under- stöd af allmännyttiga företag, under senaste decennier åter- finnes hennes namn.
Det är ocksa bekant, att hon mer än en g h g, och ej sällan i trots af erhållna varningar räddat upphtsträfvande men allt for djarfva yrkesidkare f r h konkurs, ofta mottagande endast otack till lön.
Detsamma var ej sal- lan händelsen ocksh med privata, personer, pil hvilka hon rak- nat och trott.
Hon led bittert af dyGka missräkningar och förebrhdde sig ofta att ej kunna göra något verkligt godt med sina gAfvor.
Det gjorde hon likväl i rikt matt.
Derom vittna d e m h g a sjuka och svaga, som på hennes bekostnad fingo besöka Lysekil för att der botas eller styrkas.
Derom vittna frisiingar i sjukhusen, der hon ej sällan personligen besökte patienterna, medförande styrkemedel och förfriskande med personlig vänlighet.
Derom vittnar det stora antal månadt- liga understöd hon utdelade, stundom dertill föranledd af de - mest egendomliga orseker.
S&amp; t. ex., nar en gammal söm- merska, som länge försummat: att likvidera sin räkning hos henne skygg, undvek hennes blick, skyndade hon att upp- teckna sin gäldenär p&amp; listan öfver dem som skulle erhalla månadtligt understöd.
Många gånger understödde Hanna dem, som hon per- sonligen icke kunde fördraga, likasom önskande att straffa sig sjiilf för en möjlig orättvisa, Uppfostringshjälp, sjukvird samt beredande af tillfalle att utveckla inneboende anlag, eller att inhiimta nödig skicklighet för .ett inbringande yrke, voro de former för viilgörenhet, som kanske mest tilltalade henne.
Detta i största korthet om Hanna Lindbergs privata kärleks- verksamhet.
Till de gamla föräldrarnas underhåll bidrog Hanna troget vi sidan af sin broder.
Med syskon och syskonbarn stod hon i bästa förstind, men i hemmet-lefde hon ensam med det trogna bitriidet fröken Falk.
* 8 * Länge bibehöll Hanna Lindberg sin spänstiga kraft, sin friska hag, sin sjiilfstiindighet och sin egenvilja obrutna.
Nen så kom ett gradvis smygande nervlidande, så kommo miss- räkningar och otack och slutligen sorgen öfrer en ung bror- sons död, hvilken hon tänkt sig som sin efterträdare i af % ren, och nu bröts hennes kraft.
Hon hade länge kant be- hofvet.
af ett djupare religiöst lif och sökt näring f i r det- samma i olika kyrkor, hos olika predikanter, men alltid för- giifves.
Nu viixte andens behof af stöd och tröst.
Hon kom i beröring med en blid och from kvinna, som ömt och var- ligt förde henne likasom vid handen fram till försonarens föt- ter, ett der liira kanna Guds förbarmande nkd och karlek.
SmaIningom slöt hon sig till det samfund i Stockholm som.
verkar för den s. k. Israelsmissionen.
Det gryende troslifvet utvecklade sig, men gaf stundom rika för en sönderslitande vkldsam kamp.
Emellertid försvagades hennes kroppskraftsr och nervernas spiinning aferverkade ofördelaktigt y B hennes lynne.
Vissa tider kunde hon dock ännu vara sig lik, och utde- lade rikligare iin nfigonsin understöd och gafvor, hvilka dock nu fördelades mera plaiwnessigt bland missionshyddor, sjukhem,.
religiösa föreningar, fattigherbergen och barnhem.
Hannas verksamhet fortgick ännu wcler hösten 1888.
Det skg ut, som hade hon med arbetet velat hiilla den hotimde sjukdomen pA afsthd.