Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följande morgonen började Wienaren och jag vår tour i staden och besågo allehanda kyrkor och monumenter, som föllo oss närmast i sigte, såsom den stora i koppar gjutna Napoleons kolonn, der han står sjelf på toppen i kroppsstorlek gjuten i malm.
I den stego vi upp genom en lång mörk trappa, så smal att tvenne personer ej kunna komma förbi hvarandra, ända upp till honom sjelf, der han står och skådar öfver hela sin stad, detta ofantliga och nästan oöfverskådliga chaos af hus och byggnader.
Men när skulle jag sluta, om jag började tala om allt hvad jag besåg?
Hvad kanske skulle roa mamma mer än allt annat, hade troligen varit att följa mig uti den stora byggnad, som är bestämd för invalider, och der jag såg en stor mängd af Napoleons gamla krigare, tilltygade af blessyrer på alla möjliga sätt.
Det är här som den från S:t Helena hemtade Napoleons graf skall placeras uti ett chor; men som det ännu ej är färdigt, är tillträde dertill ännu ej öppet för besökande.
Äfven i det stora köket var jag, der allt kokades med ånga för hundradetals personer.
För öfrigt ser man här åtminstone porträtter af alla stora generaler under Napoleon, och så lefva dessa krympliga återstoder från hans krig här i sina krigiska minnen ett så lyckligt lif, som för sådana är möjligt.
I den vackra kyrkan, som denna stora inrättning har, ses fanor från alla möjliga nationer.
Sjelfva Tuileries-palatset behagade mig ej särdeles.
Det är stort och vidsträckt, men ser ut som det vore hoplappadt af skilda och olika stycken.
Den dertill hörande trädgården behagade mig desto mera och den var min vanliga tillflyktsort under hettan, som de första tiderna af min vistelse i Paris var ganska stark.
Likaså fann jag platsen de la Concorde, der Ludvig XVI och hans gemål halshöggos, och de Elyseiska fälten vackra, och tusen andra saker, som vore omöjligt att uppräkna.
Staden sjelf är ej särdeles vacker, på långt när ej jemförbar med Petersburg.
Gatorna äro trånga, trottoirerna ännu trängre, och när på en sådan gata tvenne vagnar skola förbi hvarandra, äro fotgångarne i lifsfara att blifva klämda mellan hjulen och husens väggar, isynnerhet om, såsom alltid händer efter den minsta regnskur, gatorna äro af smuts så hala att man har all möda att kunna stå stadigt på sina ben.
Husen äro höga, ända till 6 och 7 våningar, och stanken förfärlig på gatorna, dit man utkastar alla sopor och all smuts som rensas ur husen.
Dock finnas äfven breda reguliera gator, såsom Boulevarderna och Käerna längs Seinefloden, som dock ingenting är att skryta med.
Den är här så bred ungefär som Åbo å, kanske litet bredare, och dess vatten smutsigt och grått med ej särdeles stark ström, och är en dvergflod i jemförelse med Nevan.
Så har jag nu vandrat omkring öfver en veckas tid och oupphörligen sett och gapat, besökt en stor del af Paris 20 theatrar, men isynnerhet det oändligt rika målningsgalleriet i palatset Louvre, varit i det herrliga kungliga lustslottet
Versailles och besett dess taflor och sköna trädgård med dess tallösa vattenkonster i alla möjliga former, varit i S:t Denis och sett grafvårdarne öfver alla Franska konungar från de allra äldsta tider till våra, o.s.v.
Mitt lif här var annorlunda än någonsin förut och jag kan ej undgå att skrifva er något derom.
Jag steg upp om morgonen kl. omkring 5 eller 6 (något som här är alldeles ovanligt, der man vanligtvis först kl. 8 kommer upp), drack mitt kaffe omkring kl. 8 med ett Franskt bröd, gick sedan ut och arbetade till kl. 4, då jag kom hem och åt kl. 5 middag vid vårt table d'hote, som var besatt mest af Tyska målare.
Väl gjorde min mage först i början uppror mot en sådan ovanlig diet, men jag bragte den då middagstiden kl. mellan 12 och 2 till tystnad med några frukter, bland hvilka isynnerhet aprikoserna vunnit mitt tycke framför andra, eller ett franskt bröd, hvarpå jag drack sockervatten med eau de cologne eller hvad ännu bättre är med eau d'orange, eller med smultron och mjölk, som man här kan ha hela året igenom, eller något annat dylikt, och så vande jag den slutligen väl vid denna diet och fann den särdeles god.
Table d'hoten räckte en hel timma och var ganska tråkig; jag satt, när jag slutat min portion och väntade på de andra, och tuggade bröd oupphörligen och drack vin och vatten derpå.
Här i sjelfva vinlandet dricker man alltid vin, hvaraf bouteillen kostar omkring 50 till 80 kopek, men blandar alltid mer än hälften vatten dertill.
Efter måltiden gör man här vanligen ingenting, behöfver det ock ej, när man med oöfverfylld mage arbetat hela den öfriga dagen.
Jag gick vanligen med någon af dem som bodde i vårt hotel ut, antingen i Tuileries-trädgården eller Luxembourg trädgården och tillbragte aftonen der, ibland stora hopar spatserande och frisk luft sökande personer.
Äfven hade jag kort före min afresa den sällsamma lyckan att få se konungen Louis Philippe och hans gemål jemte en liten del hoffolk.
Han sjelf är en något åldrig, starkt byggd man, med redan mycket gråttblandadt svart hår och skägg, samt en askgrå, något i Mulattbrunt stötande ansigtsfärg, mycket lik de porträtter man ser af honom.
Drottningen var en gammal hopskrumpen gumma, mera ful än vacker.
Prakten var ringa eller nästan ingen, hvarken i deras kläder eller i deras equipager.
Han var helt civil klädd i svarta kläder utan några ornamenter, hon likaledes helt enkelt, öfverhufvud bedrar man sig storligen om man, såsom vanligt är, tror att allt här skall vara så fint och putsadt och praktfullt och grannt.
Det förundrade mig storligen då jag kom från Hamburg, der alla gå så fina, att här se menskorna gå så enkelt och flärdlöst.
Man kan ingenstädes, tror jag, i verlden vara så ogenerad som här, blott man är anständig.
Jag kan här gå i skjortärmarne utan mössa och huru helst jag vill, utan att någon förundrar sig eller gapar på mig derföre; är jag trött, sätter jag mig att hvila på trottoiren eller på någon trappa eller hvar helst jag vill på en gata, och ingen observerar mig, om jag är ingen i vägen.
Här har jag sett betydande män och anständiga fruntimmer gå ganska simpelt klädda, utan puts och grannlåt, och jag sjelf har under hela tiden jag var i Paris sällan haft väst på mig.
Men hvad som är nödvändigt för, och här anses höra till en anständig klädnad är hatt, förutan hvilken man ej kan komma in på vissa ställen.
Så hände mig de första dagarne att jag i sällskap med några andra gick en afton på en studentbal, men vid ingången måste lemna min mössa och käpp i förvar hos en gammal fru vid ingången och derföre betala 20 kop.
Detsamma hände mig sedermera ännu på några andra ställen, dock ganska få, och på trots kunde jag ej förmå mig att lägga mig till hatt.
Men a propos af den studentbal på hvilken jag var, så hölls den i en trädgård under bar himmel och på en slät plan på marken, upplyst af lampor som hängde rundt omkring i träden.
Maken till munterhet och fröjd har jag nästan aldrig sett.
Såsom bekant, är dansen Parisarnes och Fransosernas hufvudnöje, hvarje söndag, måndag och lördag äro här på otaliga ställen och för alla stånd baler.
De förnämas assembléer skola här, liksom öfverallt i verlden, vara tråkiga och stela; men de danser jag här sett, dels i trädgårdar, dels i danslokaler uti staden, af studenter, handtverkare, handelsbokhållare och arbetskarlar, äro de muntraste och gladaste jag i dansväg kan tänka mig.
Den vanliga och nästan enda dans som här dansas, är den af Fransoserna så högt älskade vidtberömda Cancan, fullkomligen densamma som hos oss fått namn af Fransk qvadrill, blott att den dansas något friare.
Det är lif och fröjd uti allt och man ser att det är en innerlig inre danslust som sätter fötterna och kroppen i rörelse, under det man flitigt aftorkar den ymniga svetten.
Det är omöjligt när man ser härpå, att ej sjelf vara glad och tycka, åtminstone för momenten, att lifvet blott är en dans.
Härtill den mest dundrande musik, bestående isynnerhet af pukor och trumpeter och piccoloflöjter.
Så inbjudande allt detta var, kom jag mig dock aldrig till att dansa sjelf och bäst var det; ty min dans här bland Fransoser skulle säkert ej sett annorlunda ut än en björndans.
Samma lif och samma fröjd finner man äfven i de lägsta klassernas dans, och dagakarlen, som kanske dansar upp hvad han förtjent under veckan, glömmer här i dansens fröjd att en dag kommer efter denna afton.
Också kan glädjen här urarta och gå till öfverdrift och oanständighet -- derföre stå alltid omkring danskretsen åtskilliga poliser, som genast vid något dylikt fall helt artigt leda de felande ut från dansen.
Roligt är dessutom att se huru menniskorna här äro klädda, ej såsom hos oss spända i frack, utan helt simplement som vanligt i sina surtouter eller paletåer, och om stöflarna ej blänka så fasligt eller ha en liten grå smutsrand längs sålan, så ursäkta Paris' smutsiga gator det, dertill hatten på under dansen, dock ej cigarr i munnen, hvilket här är uttryckeligen förbjudet.
Fruntimren äro oftast enkelt klädda men med utsökt smak, alldeles icke granna och tillspökade.
Denna goda smak hos fruntimren tycks här vara allmän i alla klasser och jag har tyckt mig se den äfven hos noblessen, som jag ibland middagstiden gått och betraktat i Tuileries-trädgården.
För öfrigt finnes här såsom öfverallt vackra och fula fruntimmer, men hvad som är gemensamt för alla är en utomordentligt vacker vext, hvars like jag ingenstädes sett och hvars orsak skall vara att man här aldrig nyttjar snörlif.
De förstå bättre än andra att visa och förhöja det vissa behag och tycke som hvar och en har, hvilket jemte deras fina Fransyska artighet och älskvärda väsende, gör dem mer intagande och retande än andra.
De äro alla lika och dock alla som det tyckes himmelsvidt olika, ej så enformiga som de Tyska, hvilka alla förekomma mig som stöpta i samma form.
Fransyskorna äro verkliga
Sirener som lätt intaga och tjusa, men det förgår lika snart.
Så förekommo de mig, ehuru jag ej hade lyckan göra någon annan bekantskap än med min värdinna och en fru, som jag alla dagar handlade en dosa snus af och några andra som jag handlade med.
Ty här ser man nästan i alla bodar blott fruntimmer som sälja, icke allenast i snusbodar och nipperbodar, utan äfven i apothek, i penningvexlingsbodar och alla andra.
Men ej nog härmed, man ser dem sitta och arbeta i bibliotheken, läsa och skrifva af manuscripter, med ett ord här finnes intet reserveradt for oss ensamt, allt är här öppet äfven för fruntimren, som mer och mer börja tränga in på vårt område.
En särdeles rolig historia passerade i Paris under tiden jag var der.
Det bodde nemligen tvenne handtverkare tillsammans och som de hade sitt arbete åt tvenne olika håll af staden och tillbragte hela dagen i verkstaden, sågo de hvarandra blott om aftonen, då de kommo hem att sofva natten öfver.
En natt blir den ena sjuk, klagar och jemrar sig förfärligt och på den andras tillfrågan, hvad som vore att göras till hans hjelp, ber den sjuka honom att hemta en barnmorska.
Så kröp qvinnan fram, som hon i långa tider hade dolt i karlkläder.
Men hvad skall jag skrifva om Fransyskorna och deras emancipation, hvarom stora och långa böcker blifvit författade?
Blott det vet jag -- jag ville aldrig ha en Fransyska till hustru.
Jag lemnade Paris den 14 oktober, efter omkring 6 veckors sejour derstädes.
Under denna tid hade ända till slutet af september vädret varit vackert och varmt.
Då började det fula, det var ruskigt, regnigt och kallare än hos oss denna tid.
I början på oktober och sedan längre fram var vädret som hos oss i april, en timma vackert och solsken, den andra regn och fult.
Nu saknade jag mycket min glömda schlafrock.
(Ur bref till professor Geitlin.)
Sedan jag fått nog af det kringvandrande lifvet i Paris, tyckte jag tiden var inne att gå till någon orientalist och göra min reverence.
Jag sökte således upp Quatremére, gick till honom en dag kl. litet efter 12, den vanliga tiden här for uppvaktningar.
Jag sade mig vara stadd på en resa hufvudsakligen till Wahabiterne, och nu vara kommen göra honom min uppvaktning såsom Europas kanske största orientalist, för att be honom lemna mig upplysningar om de vägar jag helst borde ta och de föremål jag hufvudsakligen borde egna min uppmärksamhet åt.
Han frågade mig nu allehanda: om det var på egen eller statens bekostnad jag reste, huru länge jag tänkte bli borta, hvar jag gjort mina studier etc.; rådde mig sedan att väl preparera mig i Egypten och ej för snart lemna mina förstudier der, och att sedan dröja så länge som möjligt i öknen.
Det var med största tillfredsställelse och nöje jag hörde honom uppmana mig undersöka just de saker jag föresatt mig, de särskilda dialekter som tvifvelsutan der måste finnas och isynnerhet
Himjaritiskan, samt uppsöka de inskriptioner och monumenter från olika tider som kunde påträffas.
Han talade länge och intressant om dessa saker och frågade slutligen huru länge jag tänkte dröja i Paris, och då han hörde att jag bestämt blott några dagar vidare för min vistelse här, tyckte han det vara ganska kort tid och mente att de skatter som här funnos, förtjente att längre tid bli begagnade.
Jag svarade just ingenting härpå, men bortgången från detta första högst intressanta besök hos honom, lågo hans ord beständigt och grodde hos mig och bragte mig slutligen till det beslut att ännu några veckor stanna här, för att i de oändligt rika bibliotheken studera mig något in i den orientaliska bibliografin eller rättare manuscriptologin, så mycket mer som vårt consistorium hedrat mig med uppdraget att för bibliotheket handla upp sådana.
Jag gick således åter efter några dagar till Quatremêre, sade honom mitt beslut och frågade honom om inrättningen af bibliotheken här.
Han beklagade att just nu på denna tid det betydligaste, nemligen "la bibliotheque royale" hade ferier ända till den 1 oktober, men att det då skulle öppnas och att jag under tiden kunde begagna "la bibliotheque de l'arsenal", der jag äfven skulle finna en i orientaliska litteraturen väl bevandrad man M.
Desgranges, till hvilken han recommenderade mig att vända mig, emedan han väl kunde ge mig de upplysningar jag önskade.
Jag gick ock genaste vägen dit och träffade en medelåldrig man, som med den största beredvillighet och artighet visade mig alla manuscripter som der funnos, och hvad jag blott kunde önska.
Af manuscripter hade man här dock ganska ringa -- flere exemplar af Koran och åtskilligt annat af föga värde i Arabiskan, i Persiskan och Turkiskan något mer.
Men jag fick här katalogen öfver de i bibliotheque royale befintliga handskrifter "de Tanden fond" och härur antecknade jag mig de förnämsta och vigtigaste, isynnerhet i historien, och kompletterade eller rättade hvad jag förut deri hade samlat i Petersburg ur Dorns föreläsningar.
Detta var intet lätt arbete; en veckas tid och något mera hade jag oafbrutet från kl. 10 till 3 arbetat derpå, utan att komma till slut dermed.
Nu tillslöts äfven detta bibliothek den 15 september, men i det stället öppnades
Mazarinska bibliotheket och jag fortsatte nu der samma arbete och slutade det i det närmaste, hvarefter jag sysselsatte mig med studium af åtskilliga till Arabiska litteraturen hörande arbeten, såsom Richardsons Arabiska dialekter etc.
Den 2 oktober öppnades nu det stora bibliotheque royale, der kanske de största skatter af all slags litteratur finnas.
Här gåfvos mig nu i händerna handskrifna kataloger öfver de manuscripter, som ej finnas ännu i den tryckta katalogen; dessa innehålla nästan lika mycket som den, från särskilda fonder.
Man lemnar annars ej gerna fram dessa handskrifna kataloger och dertill fordras särskilt tillstånd af den bibliotekarie, som enkom förestår denna afdelning.
Dock utan minsta svårighet erhöll jag den af honom.
Här hade jag nu åter omkring en veckas sträng sysselsättning för att ur dessa kataloger komplettera mina utdrag från den tryckta.
Derunder framhade jag än det ena, än det andra manuscriptet, betraktade och bläddrade igenom det för att se dess innehåll.
Så t.ex. gick jag temligen ordentligt igenom Asjothis historia om Egypten.
Hvad jag hufvudsakligen sökte, hufvudverken öfver Arabernas äldsta historia af Kalabi och Abo Obajda, fann jag väl ej; men den Arabiska manuscriptologin har jag nu så temligen reda på, och tror det skall komma mig väl till pass, i fall vårt universitet vill spendera något mera på uppköp af handskrifter.
Arbetandet i dessa bibliotheker är högst roligt, ej det minsta genant, såsom jag alltid tänkt mig det.
Man sitter här bland Europas störste och berömdaste vetenskapsmän, hvar och en med sina luntor framför sig, utan att den ene det allraminsta frågar efter eller bekymrar sig om hvad den andra gör.
Så suto vid samma bord som jag trenne som ifrigt arbetade i Kinesiska böcker, bland dem en, jag tror Julien, som satt och läste sin Kinesiska helt ogeneradt som vi Svenska, samt åtskilliga, att dömma af deras utseende, Kreoler som arbetade i Gud vet hvad för manuscript.
Få såg jag som arbetade i Muhamedanska manuscripter utom, mirabile dictu! ett fruntimmer, som lät framhemta åt sig det ena Arabiska och Persiska manuscriptet efter det andra och -- aftecknade de granna titelbladen.
Hon var icke den enda som sysselsatte sig dermed, en hel hop unga målare, sådana här finnas öfverallt till det största otal, aftecknade flitigt ornamenter från alla möjliga tidehvarfs och nationers codices.
Den utomordentliga beredvillighet, den verkligen obeskrifliga artighet, hvarmed man bemötes här af herrar bibliotekarier, män som kanske ha stort namn i den lärda verlden, den lätthet hvarmed tillträde lemnas till allt äfven det raraste, gör att man med verkligt nöje begagnar de oändliga skatter som här stå en till buds.
För öfrigt har jag ingenstädes sett lärda, som så behagat mig som de Franska.
Man finner hos dem hvarken den Cyniska subbiga högfärden eller den gunstjägtande granna fåfängan -- ej den lärda trumpna minen, ej heller den smiligt småleende -- de äro glade, fryntlige som andra och deras långa vakor tyckas ej ha fårat deras panna, ej dödat deras bonhommie.
Mig har det varit en fröjd af det renaste slag att obekant och okänd, bland desse af mig okände men kanske i hela verlden vidtfrejdade män, ha arbetat åtminstone denna korta tid; jag hoppas dock framdeles under andra förhållanden kunna någon längre tid och med större gagn för mig sjelf och kanske för vetenskapen, få arbeta i denna utvalda krets.
Men detta var ej min enda sysselsättning.
Jag hade genast de första dagarne af min sejour här besökt palatset
Louvre och dess utmärkta målningsgalleri och samling af antika sculpturarbeten, samt det rika så kallade Egyptiska museum, innehållande ovillkorligen den rikaste samling som finnes af Egyptiska antiqviteter.
Här i detta senare tillbragte jag långa och många dagar och vande mina ögon vid dessa besynnerliga figurer och denna underfulla, sagolika konstsmak.
Den antika sculpturen och måleriet från alla möjliga skolor, hvari jag förut hvarken sett något eller haft något begrepp, har jag först här åtminstone till någon del lärt mig känna.
Detta lättades mig mycket af den bekantskap jag gjorde med några Tyska målare och en äfvenledes
Tysk sculptör, som bo jemte mig i samma hotel.
Jag är oändligen glad i min själ att åtminstone hafva lärt mig kunna njuta af dessa konster, att jag lärt mig så till sägandes kunna se i dem hvad jag förr icke kunde.
Jag kan med fullt skäl säga att jag varit flitig här, och det är man alltid i stora städer men arbetet har varit mig nästan blott ett nöje och recreation; så mycket det än kostat på mig att här tillbringa Ramadhan, har jag dock tröstat mig med att denna tid ej varit gagnlös för mig och att jag framdeles kan hoppas få tillbringa flere sådana månader bland dem, för hvilka de äro heliga.
Här förekommer i resandens dagbok en lucka af ungefar 6 veckor, hvartill anledningen var ganska sorglig.
Wallin nämner om händelsen ingenting i sina bref, utan synes omsorgsfullt hafva velat fördölja den, och sjelfva dagboken innehåller derom blott några få och knappa antydningar; men enligt muntlig sägen var förhållandet följande.
Om natten den 2 eller 3 september blef han försåtligt öfverfallen af densamma välklädda skojaren, som han träffat på begrafningsplatsen Père Lachaise, och så hårdt slagen att han blef liggande på den aflägsna förstadsgata, der de vandrat.
Derpå följde naturligtvis den fullständigaste plundring, både af penningar och kläder, så att Wallin, halfnaken och halfdöd, befann sig i den hopplösaste belägenhet för tillfället och måste ligga sjuk i flera veckor derefter, skött af främmande menniskor.
En tjensteman vid Svenska legationen i Paris (kanske Blum?) lärer då hafva räckt den nödställda resanden en hjelpsam hand, och dragit försorg om honom under hans långa sjukdom.
Först efter tillfrisknandet eller under convalescensen lära Wallins arbeten i bibliothekerna hafva begynt, om hvilka ofvanintagna bref ordar.
Utgifvarens anmärkning.
Dagb.
Okt. 12.
Gick bittida ut på bestyr, köpte åtskilliga medicinska böcker och instrumenter.
Kom sedan hem middagstiden och gick med Seelig först att inta en frukost hos en traktör i boutiquerna i pelargången midtemot Tuileries-trädgården och derifrån till Louvre, der vi använde de återstående 3 till 4 timmarne på betraktande af antika sculptur-arbeten, hvarvid han såsom egentlig sculptör ex professo var mig en god ledare.
Dock är mitt sinne ej plastiskt, ej rent nog ännu för att rätt kunna njuta af denna konst.
Dertill fordras mer än vid något annat befrielse från alla band och bojor, som vår bildning och vår tid laggt på oss.
Jag tyckte mig ganska väl förstå t.ex. Apollo, Venus, isynnerhet den af Grekerna kallade Venus vulgaris, och Polyhymnia, som behagade mig nästan mer än allt annat, vidare Bachus, Fauner, Silener och Satyrer, hvilka alla jag anser för humoren uti Grekernas plastiska konst och som särdeles behaga mig; men sedan förekom mångt och mycket som jag ej förstod, framför allt Melpomene, så ren och så äkta plastisk som ett sorgespel af Sofokles.
Jag som blifvit van att se sorgen uttryckt, om också till min styggelse, af handvridningar och ögonvändningar, eller om detta öfverdrifna saknats, dock alltid af en i mitt tycke nobelt sorglig min eller i allmänhet något intressant smärtsamt uttryck, kunde oaktadt allt mitt bemödande ej förstå denna i alla afseenden kolossala Melpomene-staty.
Dock fann jag att jag framdeles genom bemödande skulle kunna komma derhän.
Så gick det äfven med åtskilliga andra statyer, isynnerhet af gudar; men Polyhymnia tyckte jag mig kunna falla på knä för.
Gipsaftrycken af de sculptur-arbeten, som anses, vara af Phidias, voro så stympade och skadade att jag ej ansåg det löna mödan för mig att länge betrakta dem; samma var äfven fallet med åtskilliga andra af dessa gipsaftryck.
Hvad mig i synnerhet föll i ögonen vid de gamla statyerna var den måtta i alla lemmar, som man förgäfves söker hos de nyare, hvilka alltid öfverdrifva, äfven här och der låta musklerna skina för mycket fram.
Det är sannt, hos de nyare ser man sällan någon ren staty; de framställa vanligen personen i handling och anse den derföre böra träda fram uti ett visst öfvermått.
Men utom det att det redan på sätt och vis går utöfver den renaste sculptur, så tycker jag äfven häri mera måtta kunnat hållas.
Mig har det åtminstone ofta varit vidrigt att se tjocka muskelspända ben och armar hos bilder af nyare sculptörer, liksom skönheten skulle ligga deri.
Men jag tror det gäller i konst som i allt annat, att när konstens egentliga lif och blomningstid är ute (nemligen efter den tid då den lefver och tidens menniskor lefva i den), så kommer en tid då studium, begripande och lärdom är hufvudsaken och då allt som den tiden bildas och skapas i konst är intet annat än ett uttryck af konstnärs-studium och lärdom.
I sculpturen vill han då visa att han studerat anatomi och vet huru musklerna gå, -- detta kan vara bra nog, men konstens tid är förbi.
På aftonen gingo Sachsarn, Gossman och jag på Montesquieu-balen, och hade der tillfälle att beundra Fransosernas dans och den stora glädje de finna i den.
Och här är det ej allenast det unga folket som dansar, gamla män och qvinnor röra föttren lika qvickt som de unga och tyckas finna lika stor fröjd deri.
Derefter gingo vi midtemot på källaren Montesquieu, der allehanda folk- och pöbel-nöjen bestås utan någon annan entrée än förbindelsen att förtära något.
I afton var der hvarjehanda slags musik af guitarrer och flageoletter och violiner etc. och pajazzon och allehanda roliga scener.
Jag fann just ingenting roligt i allt detta.