Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
„Hvilken [näml. Kristus] är den osynlige Guds afbild, all skapelses förstfödde“.
„Och han är kroppens, församlingens, hufvud, han som är begynnelsen, förstfödd från de döda, så att han skulle vara den förste i allt“.
Kol. 1, 18.
Sonen är Guds „herrlighets återsken och hans väsens aftryck“.
Hebr. 1, 3.
„Den första menniskan Adam vardt till en lefvande själ; den yttersta Adam till en lifgifvande ande ...
Den första menniskan af jord jordisk, den andra af himmelen.
Sådan som den jordiska, sådane ock de jordiska, och sådan som den himmelska, sådane ock de himmelska.
Och såsom vi burit den jordiskas afbild, skola vi ock bära den himmelskas afbild.
1 Kor. 15, 45, 47–49.
„Välsignad vare Gud och vår herre Jesu Kristi fader, som oss välsignat hafver i all andelig välsignelse i det himmelska i Kristus; såsom han hafver utvalt oss i honom före verldens grundläggning, att vi skola vara heliga och ostraffeliga inför honom uti kärlek ... kungörande oss sin viljas hemlighet efter sitt goda behag, hvilket han hafver föresatt vid sig sjelf till den hushållning i tidernas fullhet att sammanfatta allting uti Kristus, det i himmelen och förut på jorden är, uti honom“.
Eph. 1, 3, 4, 9, 10.
„Så ären J nu icke mer främlingar och gäster, utan de heliges medborgare och Guds husfolk, uppbyggda på apostlarnes och profeternas grund, varande Jesus Kristus sjelf hörnsten, i hvilken hvarje byggnad tillhopafogad vexer till ett heligt tempel i Herren“.
Eph. 2, 19, 20.
Såsom idealmenniska syndfri:
„Hvilken af eder bestraffar mig för synd?
Jesu ord, Joh. 8, 46.
„Om J uthärden, görande godt och lidande, det är nåd för Gud.
Ty dertill ären J kallade, efter ock Kristus led för oss, efterlemnande oss en efterdömelse, att J skolen efterfölja hans fotspår, som synd icke gjorde, ej heller fanns svek uti hans mun; som, när han blef bannad, icke bannade igen; när han led, icke hotade, utan öfverantvardade åt Honom, som dömer rättfärdigt“.
1 Petr. 2, 20–23.
„Ty honom, som icke kände synd, hafver Han [Gud] för oss gjort till synd, på det vi skulle varda Guds rättfärdighet uti honom“.
2 Kor. 5, 20.
„Vi hafva ej en öfversteprest, som icke kan medlida med våra svagheter, utan en, som är frestad i allt, till likhet [med oss], utan synd“.
Hebr. 4, 15.
„J veten, att han [Kristus] vardt uppenbarad, på det han skulle borttaga våra synder, och synd är icke i honom“.
1 Joh. 3, 5.
c) Förutbestämd i Guds verldsplan att omgestalta verlden:
Kristus var „väl förutsedd före verldens grundläggning, men uppenbarad i de yttersta tiderna“.
1 Petr. 1, 20.
Gud har beslutat „den hushållning i tidernas fullbordan att sammanfatta allting uti Kristus, det i himmelen och förut på jorden är, uti honom“.
Eph. 1, 10.
„Men då tidens fullhet kom, sände Gud sin son, vorden af qvinna, vorden under lag, pådet han skulle köpa dem, som under lagen voro, att vi skulle få barnaskapet ...
Så är här nu icke mer träl, utan son; men är det son, så är ock Guds arfvinge genom Kristus“.
Gal. 4, 4, 5, 7.
I Kristus „är en ny skapelse“.
Gal. 6, 15.
Hela tredje kapitlet af brefvet till Epheserna.
d) Kristus preexisterande:
„Förrän Abraham var, är jag“.
Joh. 8, 58.
„Jag gick ut af fadren och kom i verlden; åter lemnar jag verlden och går till fadren“.
Joh. 16, 28.
„Jag är nederstigen af himmelen, icke att jag skall göra min vilja, utan Hans vilja som mig sändt hafver“.
Joh. 6, 38.
„Fader, jag vill att der jag är, skola ock de vara med mig, som du mig gifvit hafver, att de må skåda min herrlighet, som du mig gifvit hafver, ty du hafver älskat mig före verldens grundläggning“.
Joh. 17, 24.
„Och nu förherrliga du mig, fader, när dig sjelf med den herrlighet, som jag hade när dig, förrän verlden var“.
Joh. 17, 5.
Att Kristus äfven i preexistensens tillstånd är Gud underordnad framhålles flerestädes, ehuru detta är klart redan deraf, att han är sonen och skapadt väsen.
Så uti det nyss anförda stället Joh. 17, 24, der Jesus talar om sin preexistentiella herrlighet såsom en Guds gåfva, gifven af kärlek.
Så äfven i följande språk:
„Sen icke hvar på sitt eget, utan ock på det andras är.
Ty detta varde sinnelaget i eder, hvilket ock i Kristus Jesus var, hvilken, då han var i gudsgestalt, icke ansåg som byte att vara likt en gud, utan utblottade sig, tagande tjenaregestalt, vorden till menniskors likhet och i sitt väsen funnen som menniska ...
Derför hafver ock Gud öfverupphöjt honom och gifvit honom det namn, som öfver allt namn är“.
Filipp. 2, 4–7, 9.
Denne vers har varit underkastad många tydningar.
Hvad som först och främst bör för alla vara klart och vid försöket att erhålla den rätta tydningen icke får lemnas ur sigte är, att Paulus velat framställa Kristus, äfven då han befann sig i sin preexistentiella herrlighet, som mönstret för ett ödmjukt och sjelfuppoffrande sinnelag, derutinnan en motsats till den fallne öfverengeln, hvars herrlighet förledde honom att ställa sin vilja emot Guds och sjelf sträfva till att blifva en gud.
Underkastande sig Guds faststälda råd har deremot Kristus utblottat sig på denna preexistentiella herrlighet, för att i allt vara sina bröder lik och derigenom blifva sin Guds redskap för deras frälsning och salighet.
Uttrycket „gudsgestalt“ (μορφη ϑεου) betecknar i motsats till „synds kötts liknelse“, som Kristus på jorden var iklädd, det preexistentiella tillståndets yttre habitus, som Messias kunde aflägga utan att derför upphöra att vara Guds beläte (εἰκων του ϑεου, Kol. 1, 15), hvilket han äfven som den syndfria jordemenniskan var.
Hvad i Hebr. 1, 3 kallas „Guds herrlighets återsken“; hvad Jesus i Joh. 17, 24 kallar „den herrlighet, som du [Gud] mig gifvit hafver“, och ytterligare utmärker som den herrlighet, hvilken kommer äfven Kristi efterföljare till del, „så att de blifva ett, såsom vi ett, jag i dem och du i mig“ (Joh. 17, 22, 23); hvad Paulus på ett annat ställe betecknar som den himmelska menniskans liknelse, som vi skola bära; det kallas här μορφη ϑεου, den gestalt eller form, i hvilken det hos Messias innevarande rena gudsbelätet utpräglat sig, innan han nedsteg till och sedan han lemnade sinneverlden, och hvilken skall blifva äfven hans efterföljares arfvedel, sedan det genom synden hos dem förmörkade gudsbelätet blifvit återstäldt och de blifvit „delaktige af gudomlig natur“ (Petr. 1, 4).
– Svårighet erbjuder deremot uttrycket „det att vara likt en gud“ (το εἰωαι ἰσα ϑεφ).
Med detta har Paulus nämligen kunnat vilja beteckna antingen alldeles detsamma som med μορφη ϑεου eller något annat och förmer.
[I hvarje fall är det absoluta gudsbegreppet, som utmärkes med artikeln, (ὀ ϑεος) härifrån uteslutet].
I förra fallet skulle man då med H. A. W.
Meyer och E.
Reuss tolka:
Kristus, varande i gudsgestalt, höll denna sin herrlighet icke för ett röfvande (ἀρπαγμον) af hvad som äfven borde blifva hans bröders, den öfriga mensklighetens, besittning, utan han lemnade, efter Guds rådslut, denna sin herrlighet, för att fullända återlösningsverket.
I sednare fallet får man med Bengel, de Wette, Lünemann m. fl. följande mening:
Kristus, ehuru han var i gudsgestalt, sträfvade icke att blifva lik en gud, ansåg denna likhet ej för ett byte, som han kunde rycka till sig, utan han, tvärtom, utblottade sig etc.
Den sednare tolkningen anse vi för den sannolikare; ehuru äfven den förra förlikar sig med ställets andemening och syfte, som är att framställa den preexisterande Kristus såsom ett Gud underordnadt väsen, hvilket ödmjukt och lydaktigt uppoffrade sin af Gud förlänade herrlighet, för att i jordisk förnedring, genom smälek, lidande och död bereda sina bröders frälsning, men genom denna uppoffring tillika fullkomnar sin egen utveckling, så att Gud „derför upphöjt honom“, efter fullbordadt värf, „och gifvit honom ett namn, det öfver alla namn är“. – Ortodoxernas mot grammatika och sammanhang groft syndande försök att tolka stället till sin förmån vederlägges klarast och bestämdast af Paulus sjelf i 1 Kor. 15, 27, 28 m. fl. ställen, till hvilka vi här nedan skola komma.
Äfven i sitt preexistentiella tillstånd tillhör Kristus den klass af begränsade väsen, till hvars frälsning han var förutbestämd: han är från begynnelsen menniska, mensklighetens prototyp och ideal.
Det är icke den menskliga naturen i dess högre bemärkelse, utan „köttet“, det fenomen-menskliga, som han vid sitt inträde i sinneverlden, i historien, iklädt sig.
Det menskliga i högsta bemärkelse, som i nya testamentet betecknas med „Guds beläte“ (εικων του ϑεου) är hans ursprungliga väsen, och „gudsgestalten“ (μορφη ϑεου) hans varelses ursprungliga existens-form.
Han är således i preexistenstillståndet hvarken något slags under-gud eller engel, ej heller utgör han ett väsen, eget till sin art, utan han är mennisko­slägtets urbild.
Det är, såsom förut nämnts, denna hans preexistentiella mensklighet, på hvilken uttrycken den andre Adam och den himmelska menniskan syfta (1 Kor. 15, 45, 47, 48, 49).
Det är samma idé, som ligger till grund för t. ex. följande framställning uti Hebreerbrefvet af förhållandet mellan Kristus som preexisterande och Kristus som jordemenniska:
„Det höfdes Honom [Gud], för Hvilkens skull allt och genom hvilken allt, då Han förde många söner till herrlighet, att deras räddnings begynnare fullända.
Ty den helgande [näml.
Kristus] och de som helgade varda äro alla af En [Gud], för hvilken saks skull han [Kristus] icke blyges att kalla dem bröder, sägande: „jag skall förkunna
Ditt namn för mina bröder och midt i församlingen skall jag lofsjunga Dig“; Och åter:
„Jag skall förtrösta på Honom“; Och åter: „se jag och barnen [Guds barn, Kristi bröder], som Gud mig gifvit hafver“.
Emedan nu barnen äro delaktige vordne af kött och blod, är ock han deraf delaktig vorden, på det han skulle genom döden omintetgöra honom, som dödens starkhet hade, det är djefvulen ...
Hvadan han borde i allt vara bröderna lik, på det han skulle varda barmhertig och en trogen öfversteprest för Gud till att försona folkets synder.
Ty idet han sjelf hafver lidit och frestad varit, kan han hjelpa dem som frestas“.
Hebr. 2, 10–14, 17, 18.
Samme tanke, att nämligen Kristus är mensklighetens prototyp och till sitt ursprungliga väsen menniska, ligger ock till grund för utsagor af Paulus sådane som dessa:
„Ty dem Han [Gud] hafver förutsett hafver han ock bestämt till likgestaltade med Hans sons bild, pådet han [sonen] må vara förstfödd bland många bröder“.
Rom. 8, 29.
„Densamme anden [Guds] vittnar med vår ande, att vi äro Guds barn.
Men äro vi barn, så ock arfvingar, Guds arfvingar, men Kristi medarfvingar, om vi annars lide med, att vi ock med förherrligas må“.
Rom. 8, 17.
Logosidéen sammanhänger nära med läran om Messias som preexisterande väsen.
Ehuru föreställningen om det lefvande ordet fanns både hos perser och egypter, är det dock visst, att den judiska logosläran uppvext på sin egen nationella grund, om än dess utbildning betingats af mångfaldiga idéströmmar utifrån.
Fröet ligger redan i de första raderna af Genesis, och utvecklingen kan spåras såväl genom gamla testamentets skrifter, som i den sednare palestinska och judisk-alexandrinska litteraturen.
Skapelseakten, sådan den antropomorfiskt skildras i Genesis, utfördes af den talande Gud.
Gud sade: „varde ljus, och det vardt ljus“.
Ljuset, genom hvilket kaos (חהו ובהו Gen. 1, 2) gestaltades till en ordnad verld (kosmos), tillkom genom Guds skapande Ord.
Guds skapande Ord (ךבך יהוה) blir snart personifieradt af den hebreiska poesien.
„Himmelen är gjord genom Herrens Ord och all dess här genom Hans muns anda“ (Psalm 33, 6); „Ordet, som utgår af min mun, skall icke återkomma tomt till mig, utan göra hvad mig behagar, och för detsamma skall lyckas det hvarför jag utsänder det“ (Es. 55, 11); jemför psalm.
147, 15.
Ordet, sålunda bildligt framstäldt som ett sjelfständigt väsen, får sig de gudomliga egenskaperna tillagda, när det tänkes såsom Guds fortvarande uppenbarelse i lagen och profetian, Psalm. 33, 4; 119; Es. 40, 8 m. fl. ställen.
Men Jahvehs Ord är Jahvehs uppenbarade Vishet (חכמה, σοφια).
Uttrycket „Visheten“, såsom mindre antropomorfiskt än „Ordet“, mindre än detta hänförande sig till en yttre handling, vinner till en tid hos de efter-exiliske judarne insteg, såsom en naturlig följd af deras mer framskridna utveckling.
Deras kommentatorer förklara uttrycket „Ordet“ med „Visheten“, och den arameiske parafrasten af Genesis återgifver dess första vers på följande sätt:
„Genom Visheten skapade Gud himmel och jord“.
Likasom Ordet, så personifieras nu äfven Visheten, och detta med en poetisk djerfhet, som lätt kan förleda bokstafsklibbande, för den orientaliska anden otillgänglige skriftutläggare till det antagande, att
Visheten är ett sjelfständigt personligt väsen bredvid den absolute Gud.
Läsom till ex. den sköna skildringen i Ordspråksboken 8, 22–31.
Det är Visheten, som införes talande:
„Herren har haft mig i sina vägars begynnelse; innan Han något gjorde, var jag.
Jag är insatt af evighet, från begynnelsen före jorden.
Då djupen ännu icke voro, då var jag redan beredd; då brunnarne ännu icke qvällde.
Innan bergen voro insänkta, före höjderna var jag beredd.
Han hade ännu icke gjort jorden och hvad derpå är, eller markens berg.
Då han beredde himmelen, var jag der; då han fattade djupen med sitt mål; då han fäste skyarne derofvan; då han befästade djupens brunnar; då han för hafvet satte målet och för vattnen, att de icke skulle öfverträda hans befallning, då han lade jordens grund – då var jag verkmästaren hos honom och hade min lust dagligen och spelade för honom alltid.
Och spelade på hans fält, och min lust är hos menniskobarnen“.
Personifierad framställes Visheten vidare uti Job 28, 12 ff; Syrak 1, 1–10; 24, 8; Baruk 3, 37; 4, 4.
Men längst drifven och djerfvast genomförd är denna poetiska personifikation i Vishetens Bok, kap. 7, 7 till kap. 11, der, under inflytelsen af den platonska läran om verldssjälen (νους) och med ordspråksboken som förebild, Visheten skildras som ett ur Gud härflutet ljusväsen, hvilket är Guds afbild och organ vid verldsskapelsen, samt bland andra predikater äfven erhåller det af enfödd (μονογενες, 7, 22), samma ord, hvarmed de grekiska filosoferna Parmenides och Plato (se slutorden i hans Timæus) uppkallade det ur det absoluta och ena framgångna verldsalltet, och hvarmed Johannes betecknar Kristus (Joh. 1, 14, 18; 3, 16, 17, 18; 1 Joh. 4, 9; 2 Joh. 3).
Att Visheten och „Jahvehs Ord“ endast voro olika beteckningar för samma föreställning, försvann emellertid ingalunda ur medvetandet.
Likasom de apokryfiska böckerna i gamla testamentet personifierade Visheten, behandlade fortfarande de kaldeiske parafrasterna och snart äfven de alexandrinske judarne „Ordet“ allegoriskt som en personlighet; de förre hade i Mimrah (מימרא), de sednare i λογος (logos), som betyder både ordet och förnuftet, funnit en beteckning, som omfattade begge de andra, och i en språksymbol försinnligade Guds sjelfuppenbarelse till vilja (ordet) och väsen (förnuftet eller visheten).
Redan i Vishetens bok, som är ett alexandrinskt alster, brukas „Ordet“ omskiftande med „Visheten“ (9, 1; 16, 12; 18, 5), och begge uttrycken betyda detsamma.
I judisk-alexandrinska filosofien, hvars förnämsta representant för oss är Filon (född omkring 20 år före Kristus), spelar „Ordet“ en vigtig roll.
Filon betraktar den ene o-delbare Gud ur tvenne synpunkter: såsom urgrunden (το ὀν), det abstrakta varat, Gud i och för sig, hvilken som sådan är utan relation till något annat, således bestämningslös och obegriplig; samt såsom den sig uppenbarande, ur sitt abstrakta vara utträdande, i verlden immanente Gud.
Betraktad ur denna sednare synpunkt benämnes Gud af Filon logos eller Ordet.
Skilnaden mellan Gud i och för sig och Gud som logos är ej en reell skilnad, utan en tankeakt, och den sig manifesterande aktuelle, lefvande andens utträdande ur den abstrakta urgrunden (hvilket ej får betraktas som något i tiden skedt) försinnligas af Filon under bilden af ett alstrande, ett framfödande, hvarför ock han ofta kallar logos den förstfödde sonen (πρωτογονος ὑιος).
Andra benämningar hos
Filon på logos äro „Guds namn“, (ὀνομα ϑεου) emedan det abstrakta varat är utan bestämningar och namnlöst, samt „Guds bild“ (εἰκων ϑεου), emedan det absoluta gör sig i logos uppenbart.
Filon förklarar uttryckligen, att den sanne Gud är endast en; att man blott oegentligt kan tala om tvenne.
Enheten af de begge momenterna:
Gud i och för sig och Gud, sådan han af menskliga tänkandet kan uppfattas, d. v. s. som logos, kallas af honom Gud i egentlig mening (ὀ ϑεος); logos såsom moment i Gud betecknar han med ϑεος utan artikel.
Logos är, med andra ord, det gudomliga förnuftet sjelft, i hvilket idealverlden existerar, och som tillika är det skapande, universum genomträngande förnuft (platonikernas verldssjäl), i hvilket den reella ektypiska verlden har sin enhet och sitt samband.
En analogi till detta tvåfaldigt gudomliga logos erbjuder logos i menniskan, hvilket är såväl den i hennes inre hvilande tankeverlden (λογος ενδιαϑετος) som det verksamma, alstrande, genom talorganet sig yttrande (λογος προφορικος).
– Äfven hos Filon, är den gudomliga visheten (σοφια) detsamma som det gudomliga logos, och hvad som säges om det sednare säges äfven om den förra.
Säkerligen har Filon, då han valde en sådan beteckning på logos som „den förstfödde sonen“, låtit bestämma sig härtill såväl af ett bruk hos sina filosofiska föregångare i Alexandria som af arbeten, sådane som Vishetens bok, der vi redan sett, att visheten blifvit kallad den enfödda.
Lika litet som författarne till Ordspråksboken och Vishetens bok har Filon velat åt logos eller visheten häfda en verklig personlig existens utanför Guds eller framställa den som ett reellt medelväsen mellan Gud och verlden.
Filon kallar t. ex. på ett ställe Gud för alltets fader; visheten för dess moder.
Borde någon deraf låta förleda sig att tro, det Filon här predikar tvenne urprinciper, en manlig och en qvinlig?
Denna bild har tillkommit af det enkla skäl att σοφια är ett feminint ord; emedan ordet logos är maskulint, har logos på samma grund framställts under bild af „sonen“.
Filon uttryckte sig mer i bilder än i skarpa begreppsbestämningar, hvarför ock hans filosofi blifvit mycket missförstådd 59.
Vilja vi nu öfverskåda hvad under det mångtydiga uttrycket logos blifvit af de judiske tankarne och skriftlärde intill Jesu tid förstådt, så erhålla vi följande schema:
A) Det skapande logos.
1) Ursprungligaste bemärkelsen: skapelseordet (דבר יהוה) i begynnelsen: „varde ljus!“
Det i denna antropomorfiska form uttryckta begreppet:
Guds skapande vilja (λογος σπερματικος i primär bemärkelse).
Det i den skapande viljan inneboende förnuftet eller visheten (חכמה, σοφια).
Det genom skapelsen förmedlade logos.
1) Ljuset (φως), det fysiska, genom hvilket den fysiska verlden gestaltades och fick lif.
2) Ljuset det abstrakt-andliga, såsom
α) enhet af det i den skapade verlden (κοσμος) verkande lifvet (νους, λογος σπερματικος i sekundär betydelse).
β) lifvet i lagen och profetian (λογος ϑεου i samma bemärkelse som vi nyttja uttrycket „Guds ord“).
γ) lifvet uti individualandarne: den i dem hvilande tankeverlden eller menskliga förnuftet (λογος ἐνδιαϑετος) och dess yttring i menskliga ordet (λογος προφορικος)
samt slutligen, sedan Messiasläran förmält sig med logosidéen:
Ljuset, det konkret-andliga, det personliga ljuset, urmenniskan, Adam Kadmon, Messias.
Messiasidéens utveckling och de lätt funna anknytningspunkter, som densamma i sin transcendenta gestalt erbjöd logos-spekulationen, hänvisa vi läsaren till ett föregående kapitel i denna afhandling, särskildt till sidorna 44–48.
Den allegoriska skrifttolkningen var i seklet före Kristus den rådande ibland judarne, och enär dess första regel lydde, att allt i den heliga skrift, hvarje mening, ord och bokstaf, närmare eller fjermare häntyder på den väntade Messias, så var det naturligt, att dessa anknytningspunkter också skulle blifva begagnade.
Messiasläran förändrades härigenom visserligen icke i sak, men ikläddes en ny, rikhaltig terminologi, på hvilken det här är af vigt att fästa uppmärksamhet.
Egendomligt för det rabbinska och äfven nytestamentliga bruket af denna terminologi är, att ett predikat som tillägges ett af de under logos sorterande begreppen, tillägges gerna, i nyanserade bemärkelser, dem alla.
Så till ex. är det skapande logos Guds bild (εἰκων ϑεου) såsom varande Guds ur det abstrakta varat utträdande sjelfuppenbarelse; skapelseordet är Guds bild såsom uttrycket af hans vilja; det fysiska ljuset är Guds bild, emedan det försinnligar Guds väsens herrlighet, ty Gud är en Ljusgud Mich. 7, 8; Es. 60, 19, han är „ljusets fader, som bor i otillgängligt ljus“ Jak. 1, 17, han är sjelf „ljus och mörker är icke i honom“ 1 Joh. 1, 5; vidare är lifvet i kosmos Guds bild, Ps. 19, 1, hvarför Paulus säger, att hedningarne äro utan ursäkt, emedan Guds annars oskådbara egenskaper, hans eviga magt och gudom skådas i hans verk alltifrån verldens skapelse Rom.
1, 19, 20; lagen, den af Gud genom Moses gifna, är Guds bild, sjelfva bokstäfverna, med hvilka den blifvit skrifven, symboliska antydningar på det gudomliga, och ej en prick af lagen kan utplånas, utan att man störer dess likhet med sin urbild; lifvet uti individualandarne var före syndafallet Guds bild; och slutligen är idealmenniskan Messias i högsta bemärkelse Guds bild, hans väsens rätta beläte.
Ett annat predikat är den förstfödde eller enfödde, ett tredje är lifvet, ett fjerde ljuset, hvilka alla i olika bemärkelse tillläggas de olika momenterna i vårt ofvanstående schema.
(Hos Johannes kallas Messias ljuset kap. 8, 12; 9, 5; 12, 35, 46; lifvet kap. 11, 25; 14, 6; vi hafva förut meddelat eller hänvisat till de ställen, der han kallas förstfödd och enfödd.)
Denna gemensamma besittning af predikaterna upprätthålles äfven i fråga om skapelsen.
Verldens tillkomst genom
Ordet förstods ursprungligen blott om Jahvehs ljusfödande ord Gen. 1, 3; snart äfven om den gudomliga visheten Ordspr. 3, 19; derefter erhöll det skapade logos eller ljuset samma attribut, såsom varande en causa instrumentalis till den ordnade verldens framstående ur kaos; och då Messias är det skapade ljusets andliga och personliga innehåll, öfverflyttades denna föreställning äfven på honom (jemför sid.
48 af denna afhandling).
Var detta steg uttaget, så gällde det för den judiska spekulationen att betrygga sin monoteistiska karakter mot det missförstånd, som kunde uppstå häraf.
Fördenskull heter det alltid om Gud såsom causa principalis, att verlden är skapad af honom; om ordet såsom causa instrumentalis, att verlden är skapad genom det 60.
Hos Paulus återfinnes denna rabbinska terminologi.
Af Gud (εξ οὑ) är verlden skapad 1 Kor. 8, 6; Rom. 11, 36; men genom (δἰ οὑ), till och för Messias Kol. 1, 16, 20; 1 Kor. 8, 6; Hebr, 1, 2, 3, 4. (I Ef. 3, 9 äro deremot orden „genom Jesus Kristus“ understuckna).
Härmed sammanhänger äfven nya testamentets språkbruk, när det begagnar ordet κτισις i fråga om Messias såsom skapelsens förstfödde, men κοσμος i fråga om hans tillvaro före verlden.
Medan den metafysiska klafven till dessa beteckningar sålunda gifves af den för-kristliga litteraturen hos judarne, lemnar nya testamentet nyckeln till en annan, en ethisk, tydning af skapelsen genom Messias.
„Vi äro Guds gerning“, säger Paulus, „skapade i Jesus Kristus till goda verk, till hvilka Gud oss tillförene beredt hafver, att vi uti dem vandra skola“, Ef. 2, 10; I Kristus Jesus är hvarken omskärelse något eller oomskurenhet, utan en ny skapelse, Gal. 6, 15; „I skolen ikläda er den nya menniskan, den efter Gud skapad är i sanningens rättfärdighet och fromhet.
Ef. 4, 24.
Inflytelse på kristendomen har logosläran vunnit genom det enstaka monument, som hon i nya testamentet qvarlemnat, nämligen de så mycket omtvistade inledningsorden till Johannesevangeliet.
Likasom de synoptiska evangelierna utgöra förbindelselänken mellan tron på Jesu messianitet och den bildningssfär, i hvilken massan af judiska folket befann sig; så slår den johanneiska prologen en brygga mellan judiska spekulationen och kristna tron.
Man har gifvit allt för ringa akt på den för prologens förklaring vigtiga omständighet, att dess material är alltigenom gammaltestamentligt och omfattar just de ställen, som stå i närmaste förbindelse med logosspekulationen.
Hvilken framstående plats den i Ordspråks- och Vishetsböckerna personifierade σοφια eger inom denna, hafva vi redan påpekat.