Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den torde ej heller rätt.
ligga för hans skaplynne.
Fröken Karlsohn var briljant som Philine och fru Linden återsåg man med nöje som Fredrik.
Hrr Gra / ström och Malmsjö fyllde godt sina små upp- gifter som Jarno och Antonio.
Och Laertes, ja det var hr Rundberg.
Repertoaren för veckan upptager för onsdagen » Aida », torsdagen » Romeo och Julia », i dag fre- dag » Regementets dotter » och baletten » Dygnets timmar », söndag » Lohengrin » samt måndag » Or- feus » och » Pajazzo ».
V a s a t e a t e r n har med sitt nya program gjort en succés de rire, som artar sig till att bli något lika mirakulöst som den outslitliga tantens — » Char- leys tant » mena vi naturligtvis — på Söder.
Af engelskt fabrikat är äfven » Niobe », herrar Paul- tons lustspel; men nej, vi skola vara rättvisa — och epitetet » fabrikat », som passar ypperligt om det förstnämnda stycket, är orättvist gent emot » Niobe » så till vida, som denna pjäs verkligen är byggd på en ovanligt originel och lustig idé, om den ock ej äger några djupare literära förtjänster.
Och så som detta uppslag — att låta antikens förstenade Niobe efter 3000 årig sömn åter uppstå och lifslefvande och klassiskt tragisk vandra om- TCvtra f i n M a ideala H a n satte på henne ytterplaggen, som han redan lagt i ordning; det var hennes simpla hvardagskläder, hvilkas torftighet nu stack bjärt af mot den lysande baltoaletten.
Hon kände det och ville skynda sig undan för att icke bli observerad af de andra damerna, som svepte in sig i dyrbara pälskappor.
Loisel ville hejda henne.
» V ä n t a litet.
D u förkyler dig därute.
J a g skall skaffa en droska. » Men hon hörde icke på honom, utan skyn- dade fort utför trappan.
K o m n a ned på gatan, funno de det omöj- ligt att få tag på någon v a g n; de försökte öfverallt och ropade efter kuskarne på långt håll.
Missmodiga och huttrande af köld gingo de ned mot Seine.
V i d kajen funno de ändt- ligen en af dessa gamla droskor, hvilka en- dast äro i gång om nätterna, som om de vore rädda att visa sin skröplighet i dagsljuset.
D e åkte nu hem till rue des Martyrs och gingo sorgsna upp för den gamla trappan.
Hennes lycka var nu slut!
H a n gick och tänkte på, att han måste vara på sin plats kl. 1 0.
H o n tog af ytterkläderna framför spegeln för att än en gång få se sig i all glans.
Men plötsligt utstötte hon ett skrik.
Hals- bandet var borta!
Hennes man, som redan var till hälften afklädd, frågade bestört; » H v a d är det?
H v a d är det? » H o n vände sig om.
» Jag har.
J a g har.
jag har förlorat halsbandet! » » H v a d säger d u?
D e t är inte i. löjligt I » D e letade i vecken på klädningen, i kap- pan, i fickorna — öfverallt, men utan att finna något.
» Är du säker på, att det fanns kvar, när du gick från balen? » frågade han, » Ja, j a g rörde vid det i trappan. » » Men om du hade tappat det på gatan, skulle vi nödvändigt ha hört, när det föll.
Säkert ligger det i droskan. » » Ja, det är troligt.
Såg du efter numret? » » Nej.
Och du inte heller? » » Nej. » D e sågo förtvinade på hvarandra.
Ändt- ligen var Loisel åter klädd.
» Jag skall gå tillbaka samma väg, som vi gingo nyss, » sade hän, » kanske skall jag finna det. » Och han gick ut.
H o n satt orörlig på en stol, klädd i baldräkt, hade icke styrka nog 315 att kunna gå till sängs, — tillintetgjord, nä- stan utan medvetande, utau en tanke.
Vid sjutiden kom hennes man tillbaka, utan att ha funnit något.
H a n gick till polisprefekten, utlofvade en belöning i tidningarna, frågade efter vid hyr- kuskverken — gick öfverallt, där han trodde sig kunna ha den minsta förhoppning.
H o n väntade hela dagen liksom förlamad af ångest och förtviflan inför denna gränslösa olycka.
Loisel återkom på kvällen, blek och för- störd, han hade icke lyckats finna minsta spår.
» Du måste skrifva till din väninna, » sade han, » att låset på halsbandet gått sönder, och att du lämnat bort det till lagning.
Där- igenom få vi tid på oss att kunna finna nå- gon utväg. » H o n skref efter hans diktamen.
Efter en veckas förlopp var allt hopp ute.
Loisel, som hade blifvit fem år äldre, förkla- rade: » V i måste nu tänka på att ersätta smycket. » D a g e n därpå togo de med sig etuiet och uppsökte den juvelerare, hvars namn stod på lockets insida.
H a n såg efter i sina böcker.
» Jag har inte sålt halsbandet, » sade han, » utan endast etuit. » D e gingo nu från juvelerare till juvelerare för att söka finna på ett annat, likt det för- lorade, hvilket de hade all möda att kunna komma ihåg i minsta detalj, nedtyngda som de voro af oro och bekymmer.
I en butik i Palais R o y a l fanns det ändt ligen ett diamanthalsband, som föreföll dem vara alldeles likadant som det borttappade.
D e t kostade 4 0, 0 0 0 francs, men skulle möj- ligen kunna säljas för 3 6, 0 0 0.
Juveleraren lofvade att låta det ligga för deras räkning i tre dagar och gick äfven in på deras villkor att återtaga det för 3 4, 0 0 0 francs, i händelse att det förlorade återfanns inom februari månad.
Loisel ägde 1 8, 0 0 0 francs, som han ärft efter sin far, det öfriga måste han låna.
1,000 francs lånade han på ett håll, 5 0 0 på ett annat, 5 louisdorer af en, 3 af en an- nan, han drog växlar, skref förbindelser på hårda villkor, gjorde upp affärer med procen- tare och alla möjliga slags ockrare.
H a n ut- blottade sig för hela lifvet, skref under sitt namn, utan att ens veta, om han skulle kunna göra rätt för sig, och — uppfylld af fruktan för den dystra framtiden, för det gränslösa elände, som drog sig samman öfver honom, för alla de yttre försakelser och alla de för- ödmjukelser han skulle komma att lida — gick han och köpte diamantsmycket och räk- nade upp 3 6, 0 0 0 francs på boddisken.
N ä r fru Loisel återlämnade halsbandet till sin väninna, sade denna med en iskall ton » D u borde ha lämnat igen det förr, jag kunde ju ha behöft det. » H o n öppnade icke etuit, fru Loisel hade varit så ängslig för det.
Om hon märkt ut- bytet, hvad skulle hon då ha tänkt?
H v a d skulle hon ha sagt?
Skulle hon icke ha an- sett henne för en tjuf?
Mathilde Loisel kände väl till fattigdomens tunga lif.
H o n fattade sitt beslut med ens — hjältemodigt.
D e n n a oerhörda skuld må- ste betalas, hon skulle betala den.
Tjänst- flickan fick afsked, våningen blef uppsagd, och en vindskupa hyrdes i stället.
H o n var förtrogen med de grofva hushålls- göromålen, de motbjudande kökssysslorna.
H o n d i s k a d e själf och fördärfvade siua fina, skära naglar på smutsiga stenkärl och ka- SSX^J^Z^r^^J^ K, ^ N y d a M &amp; _c.o
1894 IUUIN OlO struller.
H o n tvättade både kläder och hand- dukar och hängde dem till torkning på ett streck; hvar morgon bar hon ned sophinken och tog upp vatten och måste då stanna flere gånger om i trapporna för att pusta ut.
Klädd som en arbetarhustru, gick hon med korgen på armen till grönsakshandlaren, till krydd- krärnaren, till slaktaren, handlade och prutade, rädd om sina fattiga styfrar.
Hvarje månad måste några växlar betalas, andra förnyas för att vinna tid.
Om kvällarne brukade hennes man föra räkenskaperna åt en handlande, och om nät- terna skref han ofta renskrifning till fem sous arket.
Detta lif fortfor i tio år.
Efter tio års förlopp hade de betalt hela skulden och dessutom ockrarnes höga procent och en massa räntor.
F r u Loisel hade åldrats mycket.
N u m e r a var hon en kraftfull, kärf och sträf arbets- människa.
H o n hade röda händer, var slarf- vigt kammad, gick med snedt och vindt hän- gande kjolar, var högröstad, och när hon sku- rade golfvet, stod det som en sjö.
Men det kunde hända ibland, när hennes man var på kontoret, att hon satte sig vid fönstret och tänkte på den där kvällen för längesedan, på balen, då hon hade varit så vacker och så firad.
H v a d skulle kunna ha händt, om hon al- drig förlorat det där halsbandet?
H v e m vet?
hvem vet?
H v a d lifvet ändå är underligt och växlande!
H v a d det behöfs litet för att störta eller rädda en människa I E n söndag, när hon tog en promenad i Champs-Elysées för att uppfriska sig litet efter veckans mödor, fick hon se en dam, Redigeras af Sophie Bidrag mottagas med Linge.
F r u Forestier hade stannat.
» Du säger, att du köpte ett diamantbals- band för att ersätta mitt. » » Ja, du märkte det således inte?
D e voro — Ett utbvtt löfte om två hjärtans tro?!
— I pärlväfd skrud jag höljer fält och ängar Och skog och lundar, park och blom- stersängar; Och frid och doftrik värme hos mig bo.
Ja, skön, helt visst och stämningsfull jag är!
— Mitt namn man tecknar med bok- st äf ver tio, Hvaraf man sedan bildar ett slags TI trio T&gt;.
Hvarför ej strax mitt namn jag nämna vill, Det är en D y c k, ett litet hugskott bara; Det roar mig inkognito att vara Ibland och att små fnllens ställa till.
Nu är, för denna gång blott frågan den, Att (huru löjligt det än månde låta) Jag önskar bli betraktad som en gåta Och att den gatan du skall gissa s e n.
Det gör du lätt, om du på » spåret » för * s~; Tänk efter blott och låt dig ej för- villa: Jag träder in; så ljus, Bå ljuf, så stilla Och lugn, att knappt ett löf på aspen rör ' s.
Ja, ljus jag är, en äkta nordisk mö; Och ofta hör man främlingar mig prisa; (I södern plär jag mera mörk mig visa) Min mantel månskens-bländhvit är som snö.
Fastän en helig tystnad tyckes rå Inom den krets, där sig milt välde sträcker, Det minsta ljud ur slummern eko väcker; — Min tystnad tusen röster har ändå: Än höres trastens vemodsfulla lock, An vindens sakta sus i trädets krona, Än vågens suck, än hör ' s ett vallhorn tona, Än fjärran hundskall, än en hvisk- nine ock: — PICOTS som ledde ett litet barn.
D e t var fru F o - restier, ännu lika ung, vacker och förtjusande som förr.
Fru Loisel kände sig häftigt upprörd.
Skulle hon gå fram och tala till henne?
J a visst!
N u när skulden var betald, ville hon berätta henne allt.
H o n närmade sig.
» God dag, Jeanne. » Fru Forestier kände icke alls igen henne och blef mycket öfverraskad att tilltalas så förtroligt af en borgai hustru.
j a g vet inte.
» stammade hon.
» Ni misstar er bestämdt. » » Nej, j a g är Mathilde Loisel. » » O!
är det du! » utropade hon.
» Min stac- kars Mathilde, hvad du är förändrad! » » Ja, j a g har också haft hårda dagar se- dan vi sist träffades, och mycken fattigdom.
o c h allt detta för din skull. » » För min skull?
Men hvad menar d u?
. » » D u kommer väl i håg det där diamant- halsbandet, som du lånade mig till festen i ministerhotellet?
Å n sedan? » » Nåväl, jag tappade bort det. » » H u r är det möjligt?
D u lämnade j u igen det. » » Jag gaf dig ett annat, alldeles likadant.
Under dessa tio år ha vi arbetat och sträf- vat för att kunna betala det.
D u förstår nog, att det var ingen lätt sak för oss, som ingenting ägde.
Men nu är det ändtligen gjordt, och j a g är så nöjd och lycklig. » Nu slår jag vad, du vet hvad namn jag bär!
Men skulle, mot förmodan, så ej vara, F å kanske dessa småord saken » klara », Se ' n du korrekt » förhlo.rat » allt det här: Hvad vinden göra tycks i stilla som- markvällen.
E n sagodrottning nämn, hvars hem är gråa hällen.
H u r gör det, månne, när du lampan slarfvigt släckt?
När det är — hvad?
Man just förtretas att bli väckt.
E t t ord, som säg ' s ibland i stället för: » Min gumma I » Hvad att på golfvet få betingar rätt stor summa.
Den härligaste tid oss året bjuda kan.
Hvad sig att göra_ %l.T allt ej så lätt, minsann!
En bland Italiens mest mångbesjungna floder.
En kvinna som dig ifödt » och dock ej är din moder, Blir genom + ett m din mor; — för- står du det?
Bland konjunktioner säg mig trenne som du vet.
Hvad gammalt ordspråk lär: » Man Olle bör, i grinden *.
Hvad en nog flaggan blir, i kamp mot nordanvinden.
Säg namn på städer två (helt små) i Svea land.
ve TVÄTTPULVER » Lessi Phenix » Ö f v e r t r g f f a r a l l a a n d r a t v a t t m «fliVI T 25 också mycket lika. » H o n log af stolt och uppriktig glädje.
F r u Forestier tryckte hennes händer, djupt rörd.
min stackars Mathilde!
(101) B yrå: Drottninggatan 48, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
Utländska annonser 50 cire radeu.
Fredagen den 22 november 1889.
Tidningen kostar Redaktör och utgifvare: endast 1 krona för qvartalet FRITHIOF HELLBERG.
TTtgrifning-stid: hvarje helgfri fredag.
söokendag.
I Stockholm: hos redaktionen, I bok- lådorna samt å tidningskontoren.
Markisinnan Maria de Guell.
wJ / li taga för afgjordt, att alla v å r a älsk- v ä r d a läsarinnor h a i g o d t minne en Spaniens s k ö n a dotter, s o m, d å hon för en t i d sedan vände åter från våra nordliga bygder, inom hufvudstadens h ö g s t a so- cietetskrets l e m n a d e ef- ter sig ett t o m r u m, till h v i l k e t det ej ansågs lätt att finna ersättning.
M e d så m y c k e t b e h a g, med så m y c k e n v i n n a n d e per- sonlig älskvärdhet hade m a d a m e de Castellanos fyllt sin plats.
Samma societetskrets e g d e emel- lertid redan d å inom sig en annan högättad s k ö n - het från A l h a m b r a s land, h v i l k e n efter h a n d vetat att förvärfva sig vid- sträckta sympatier.
D e t k a n j u i c k e bortresone- ras, att q v i n l i g fägring redan i o c h för sig har en e g e n d o m l i g trollmagt att vinna hjertan; när så den paras m e d älskvärdt behag, begåfning och hjertegodhet, måste den taga " med storm.
O c h » m e d s t o r m » har markisinnan Maria de Guell gjort sitt intåg ej allenast i den hof- o c h d i p l o m a t i s k a societet, der hon närmast eger sitt u m g ä n g e, ulan äfven så att säga i det allmänna stockholmska folkmedve- tandel — hon har er- känts a f detta svårdefinie- rade, mystiska » toule Stockholm », s o m ytterst afgör, när det gäller en popularitet i vidare kret- sar.
D e t är d o c k i c k e mera än tre år g å n g n a, sedan h o n m e d sin m a n, legationssekreteraren v i d spanska beskickningen härstädes markis de Guell, först k o m till Sverige.
M a r k i s i n n a n de G u e l l är f ö d d p å H a v a n n a a f s p a n s k a föräldrar, excel- lensen Julian Alfonso 0 ' M a c l a n o c h hans g e - mål Dolores Guell y R e n t é, D e t blåaste b l o d flyter i hennes ådror; b å d e h o n sjelf o c h hen- nes man, h v i l k a inbördes äro kusiner, r ä k n a nära slägtskap m e d det span- ska k o n u n g a h u s e t.
H e n - nes fädernefamilj täljer sina anor från korstågens tid; hennes moders slägt är r y k t b a r i Cataloniens historia sedan tio sekel för l y s a n d e vapenbrag- der oeh m e d b o r g e r l i g för- tjenst.
D e n u n g a marki- sinnan har erhållit sin uppfostran i Paris o c h in- g i c k derstädes år 1 8 8 2 ä k t e n s k a p m e d sin nu- varande make, hvilken är son till infantinnan af Spanien F e r n a n d a d e Bourbon och D o n José Gtiell y R e n t é, senator och k ä n d musiker o c h poet.
År 188G flyttade unga paret till det Stock-
Idun u t k o m m e r i hufvuastadori hvarje heigrYl fredas ° ich k o s t a r t6r e f i qvartal e n d a s t I k r o n a, p o s t a r v o d e t Inberäki n a d t.
— h o l m, o c h ha här t v ä n n e b a r n f ö d t s dem, h v i l k a erhålla en så uteslutande svensk u p p - fostran, att d e ej ens tala n å g o t annat språk än det svenska.
Markisinnan de G u e l l är en spirituell o c h rikt b e g å f v a d q v i n n a.
S ä r s k i l d t äro hennes musikaliska a n l a g mindre v a n l i g a.
V i voro helt n y l i g e n i tillfälle o m n ä m n a en a f henne utgifv.en v a l s, hvilken h o n tillegnat den span- s k a drottningen, o c h s o m utmärkes f ö r rätt stor originalitet.
I d a g k u n n a vi än ytter- ligare f a g n a v å r a läsarinnor m e d underrättelsen, att markisinnan b e n ä g e t lofvat I d u n en origi- n a l k o m p o s i t i o n, h v i l k e n k o m m e r att m e d d e l a s i n å g o t a f de närmare numren, antagligen julnumret.
V i h o p p a s, att S t o c k h o l m oeh dess societet under m å n g a o c h l å n g a år b l a n d sina stjernor s k o l a få fortfara att r ä k n a den u n g a intagande markisinnan, s o m redan hunnit v a r m t fästa sig v i d sitt n y a h e m l a n d.
Några ord om lyckliga äktenskap.
O c h detta skulle bero dels på, att äktenskapet är så godt som oupplösligt, dels också pä att kontra- henterna deri äro genom löften o c h eder bundna att älska hvar andra, antingen de det kunna eller ej.
N u är det verkligen så, att det ligger myc- ken sanning i det första af dessa påståenden.
Många äktenskap äro olyckliga, m y c k e t olyck- liga, o c h ännu flere äro icke lyckliga.
Ja, det kan j u till o c h med hända, att man icke på hela jorden kan uppleta ett fullkomligt lyckligt äktenskap.
D e t vore ju icke så under- ligt, ty ännu har åtminstone j a g aldrig hört talas o m, att på jorden finnes någon fullkom- lig eller varaktig lycka i något förhållande.
O c h hvarför just äktenskapet, som af jordiska varelser, för det jordiska lifvet, ingås o c h sålunda faller inom samma kategori som alla andra jordiska förhållanden, skulle ensamt ut- göra ett undantag, är svårt att inse.
Meu dock skulle väl ej så många äktenskap behöfva vara olyckliga, icke så få vara lyck- liga, derför att en fullkomlig lycka icke på jorden kan k o m m a i fråga.
D e t måste finnas någon orsak dertill.
D e, som lefva i lyckliga äktenskapsförhål- landen, kunna svårligen omfatta den • åsigten, att lyckan beror p å friheten att efter behag upplösa o c h återknyta äktenskapsförbindelsen.
D e tro, att orsaken är en annan eller flere andia.
D e t är för det första ganska troligt, att de flesta göra sig en alldeles oriktig föreställning o m äktenskapet.
D e finnas t. e x.
, som lefva i den tron, att i deras äktenskapliga l i f aldrig några differenser skola förekomma, att kärle- ken skall utfylla allt, göra alla b ö r d o r lätta, ersätta mat o c h dryck o c h allt detta lifvets goda, uppmjuka hjertat gent emot den älskade och stålsätta karaktären emot lifvets alla ve- ervärdigheter.
D e t är sant, att det borde så vara — - kunde så vara till oeh med, o m ej den menskliga ofullkomligheten stode i vägen.
M e n som denna väl aldrig kommer att för- svinna, så få nog menniskor nöja sig m e d en mindre fullkomlig lycka o c h — vara glada ändå.
När vi se en klar sommarhimmel, kunna i r \ | \ J I I K | U IN T i d n i n g e n i n n e h å l l e r nästan u t e s l u t a n d e o r i g i n a l b i d r a g.
— U p p g i f å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, så er- vi knappast tänka oss, att den kan blifva an- norlunda, o c h d o c k blir den stundom på några ögonblick molnhöljd.
M e n himmelen klarnar j u igen o c h är lika ljus o c h vacker som förut.
Hvarför skulle då i c k e den äktenskapliga lyc- kan, o m den också stördes af stormar o c h för- mörkades af moln, kunna återkomma, lika ljuf och stark som f ö r u t?
Ja, hvarför icke renad och luttrad af storm o c h m o l n?
O m man blott icke börjar sitt äktenskap med den föreställning, att ens lycka skall vara oafbruten, o m man med tålamod bär skiftnin- garna i denna lycka o c h söker mildra verk- ningarna deraf, o m man är öfvertygad, att lyckan fins qvar o c h k o m m e r igen, när mol- nen skingrat sig, så skall man helt säkert, under förutsättning att kontrahenterna båda äro hederliga o c h rättskaffens menniskor, finna, att sällheten inom äktenskapet visst i c k e för- hindras af äktenskapets band, utan snarare befrämjas.
U t o m det, att så mången g ö r sig en oriktig föreställning o m äktenskapet o c h dess lycka, kommer dertill, att nästan en hvar gör sig en oriktig föreställning o m den han eller hon väljer till maka.
Kärleken är blind, säger man, men nog kunde han få u p p så stor springa på ögonen, att han något så när visste, hvad han gjorde, o m blott han hade tillfälle dertill.
Men huru skall han få d e t?
I säll- skapslifvet, i balsalongen?
D e t skulle fordras en ovanlig skarpsynthet för att vid dessa till- fällen få någon närmare inblick i karaktären hos den unga flicka eller den unge man, som väcker sympati hos respektive kontraparter.
O c h hur skall det då gå för den, som är b l i n d?
E t t närmare umgänge i familjen skulle väl kunna gifva tillfälle for de unga att lära känna hvar andra och se åtminstone en smula af det hvardagslif, vid hvilket de äro vana.
Men huru skulle det gå t i l l?
A l l t för täta besök skulle väcka uppmärksamhet, att de unga myc- ket sällskapade, ofta talades vid, dansade och promenerade o.
s. v. skulle genast blifva ett talämne, oeh den inledda bekantskapen måste ovilkorligen sluta m e d förlofning eller också genast upphäfvas, i hvilket fall försöket må hända i viss mån ofördelaktigt inverkar på enderas eller bådas anseende.
Någon förbätt- ring i detta förhållande kan omöjligen inträda, förrän de unga få l o f att utan anmärkning samtala och sällskapa med hvar andra.
Men detta hör o c h k o m m e r antagligen länge att höra till de fromma önskningarna.
Äkten- skapet är o c h förblir tills vidare ett lotteri, der endast få draga den högsta vinsten.
Detta senare förhållande skulle dock möjli- gen kunna något förändras, nämligen så, att lotteriet skulle medföra flere o c h högre vinster, om äktenskap något mindre oförsigtigt inginges o c h valet af maka till någon grad bestämdes af andra grunder än de vanliga.
A t t låta kärleken råda, vore naturligtvis det bästa o c h det enda rätta.
M e n så skulle också kär- leken vara af det rätta slaget, den starka kär- lek, som förmår bära upp alla lifvets sorger o c h motgångar, som står fast genom ondt o c h godt, i nöd o c h lust, den oegennyttiga kär- lek, som icke söker sitt, som är ö m och varm o c h öfverseende, som förlåter allt, som gifver allt o c h fordrar intet till baka.
Så- dan skall den kärlek vara, som kan skapa ett lyckligt äktenskap, o c h den skall räcka hela lifvet igenom, oeh den skall finnas hos båda makarne, så att de förstå hvar andra o c h tänka, icke hvarpå sin, u t a n p å hvar andras lycka.
Men ingen må tro, att denna kärlek finnes fix och färdig att helt enkelt taga med sig in i äktenskapet.
D e t vill säga, någon gång torde den väl förekomma o c h vara sådan, att den håller profvet, men nog lär detta få räknas till undantagen.
E n sådan varm o c h varaktig kärlek.
m å s t e nämligen just inom äktenskapet uppammas o c h fostras.
O c h just derför b ö r äktenskapets band icke vara så lösligt knutet, att det vid första misstämning går an att rifva upp.
Ä k t e n s k a p e t är kärlekens graf, säga de nymodiga samhällsförbättrarne.
D e misstaga sig.
Ä k t e n s k a p e t är kärlekens blomstergård.
O c h den allra minsta eftertanke b ö r kunna visa oss, att så måste vara och att just detta är meningen med äktenskapet, m e d dess af- sedda oupplöslighet.
D e t är j u nämligen ganska klart, att det tycke, som stundom vid första blick, stundom vid mer eller mindre flyktig bekantskap, u p p - står mellan ett par unga personer, icke kan vara af den beskafienhet, som kräfves for hela lifvet.
&lt;Detta tycke måste befästas och ut- vecklas, vårdas o c h omhuldas, så att det växer och bär b l o m m o r likasom plantan i en blom- stergård.
D e r m e d är naturligtvis icke sagdt, att ej understundom en verklig, varm, stark o c h sann kärlek kan springa som ett käll- språng ur marken o c h omgestalta en menni- skas hela l i f och lifsriktning, utan blott att sådant, som nyss antyddes, mera sällan o c h blott undantagsvis sker.
D e t vanligaste o c h naturligaste är, att kärleken under den stän- diga samvaron växer o c h tilltager i värme o c h innerlighet.
O c h för att detta skall kunna ske, måste äktenskapets band vara sådant, att det icke när som helst kan rifvas sönder.
T y icke kan en b l o m m a växa o c h blifva skön, o m vårdaren vid minsta motgång öfverger henne o c h går till en annan för att sedan lemna denna för en tredje o c h så vidare, tills hela blomstergården är förödd.
Härtill svaras utan tvifvel, att o m vårdaren blott derför, att han är bunden o c h tvungen, vårdar sin blomma, så blir också omvårdnaden derefter och blommans utveckling lika häm- mad eller förvildad, som om den vore öfver- gifven.
Naturligtvis, sådant kan hända o c h händer också, när den stackars blomman faller i dåliga händer.
Men tillåt mig säga, att der vårdaren är en så usel rrenniska, att han iclce fyller sin pligt, blott derför att det är pligt, eller fyller den endast derför, att han icke kan slippa ifrån den, der torde icke vara mycket att hoppas af, att det står i hans fria skön att uppfylla eller icke uppfylla sina pligter.
O c h att det skulle förminska antalet a f olyckliga äktenskap, det att äktenskapet k o m att sortera under den fria kärleken — sådant kan väl ingen ändå på fullt allvar tro o c h mena.