Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uli en inom Bonde-Ståndet väckt motion, som blifvit till Siats-Utskottet remitterad, har Riksdags-fullmäktigen Anders Medin från Kronobergs län föreslagit, att det återstående i Riksgälds-kontorets räkenskaper ännu balancerade beloppet utaf ett till myr-utdikning vid hemmanet Elmhult inom Stenbrohults socken af nämnde län beviljade och från Riksgälds-kontoret utbekomna lån måtte få afskrifvas, samt att löftesmännen för samma lån således måtte varda frikände från det betalnings-ansvar, som de i framtiden möjligen skulle kunna åläggas; varande dels i denna motion, dels i det deröfver af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret afgifnn yttrande hufvudsakligen anfördi: att omförmälda lån blifvit den 9 Maj 1846 från Riksgälds-kontoret ulbetaldt, mot en af dåvarande egaren till hemmanet Elmhult, Gästgifvaren Anders Gabrielsson, den 16 Oktober 1846 utfärdad skuldförbindelse, enligt hvilken efter fem års förlopp från slutet af det år, hvarunder medlen blifvit utbetalda, åtta procent af primitiva lånesumman, 1,592 R:dr Banko, borde årligen under 14'/> års tid till Riksgälds-kontoret inbetalas, hvarigenom lånet så till kapital som ränta, denna sednare beräknad efter 2 procent å det efter hvarje afbetalning återstående kapital-belopp, skulle anses vara till fullo godlgjordt.
Såsom säkerhet för fullgörandet af denna förbindelse, aflemnade låntagaren en af tvänne hemmans-egare ingången och af Kongl. Majit godkänd borgen, hvaruti löftesmännen åtogo sig att återbetala lånet i den ordning, som innebålles uti gäldenärens nyssnämnde skuldförbindelse.
Sedan Rikets Ständer vid 1847 och 1848 års Riksdag beslutat samt Kongl. Majit, genom Nådig Kungörelse af den 2 Augusti 4848, 14 Stats-Utskottets Utlåtande M 246. medgifvit, att hvad i Kongl. Kungörelsen den 15 Juni 1845 vore stadgadt, rörande återbetalnings-sättet för de till odlings-företag korporationer eller menigheter beviljade lån, borde utsträckas till de lån, sorn derefter meddelades enskilde personer, samt derjemte förklarat, att enahanda bestämmelser, derest vederbörande låntagare så åstundade, jemväl borde tillämpas på de från Riksgälds-kontoret till enskilda personer då redan utgifne odlings-lån, blef, uppå derom i vederbörlig ordning gjord anhållan, genom Kongl. Maj:ts Befaliningshafvandes i Kronobergs län den 8 November 1850 meddelade och af Kongl. Kammar-kollegium den 17 November 1851 fastställda utslag förklaradt, att den årliga inbetalningen för ifrågavarande lån borde erläggas i sammanhang med krono-utskylderna, så att, till kapitalets och den utfästa rantans fulla liqviderande, för hemmanet Elmhult skulle betalas årligen från och med år 1852 till och med år 1865 127 R:dr 17 sk. 3 r:sl Banko samt år 1866 65 R:dr 52 sk. 8 r:st. nämnde mynt; hvilken inbetalnings-skyidigbet, jemlikt ofvanberörde Kongl. Kungörelser, blef i jordeboken antecknad såsom ett hemmanet under sålunda bestämd tid åliggande allmänt onus.
Låntagaren hade dock redan 1850 lill sina borgenärers förnöjande afträdt sin egendom, och Riksgälds-konlorets fordran blef, i följd deraf, i hans konkurs bevakad, under yrkande, att utaf kronoskatte-hemmanet
Elmhult njuta godtgörelse i den ordning och med den rätt, åberopade Kongl. Kungörelser i afseende på dylika lån stadgade; men genom domstolarnes af Kongl. Maj:t, medelst Nådig Dom den 11 September 1854, fastställda beslut förklarades, att
Riksgälds-kontoret icke kunde för dess bevakade fordran tillerkännas förmånsrätt till betalning ur det afträdda boet.
Emellertid hade, såsom utdelning på denna fordran, duponerats i Kronobergs läns landtränteri ett belopp af 1,500 R:dr 59 sk. 4 r:st.
Banko; hvarföre löflesmännen ingingo till Riksgälds-kontoret med ansökan att, emot behörig och till vederhäftigheten styrkt borgen för fullgörandet af den inbetalnings—skyldighet, hvartill Anders Gabrielsson sig förbundit, få på sig öfverlålen den af honom utfärdade skuldförbindelsen, på det att de såmedelst måtte komma i tillfälle att lyfta nyssberörde utdelning. utgörande omkring 90 procent af den bevakade fordringens kapital-belopp; men då den omständigheten, att utdelningen i konkursen öfversteg hvad som, genom fullgörandet af de i skuldförbindelsen utfästa årliga inbetalningarne, skulle kommit Riksgälds-kontoret till godo, ingalunda kunde berättiga löftesmännen för sagde skuldförbindelse att utbekomma och emot de bestämda betalnings-vilkorens iakttagande, för sin enskilda räkning begagna den sålunda af låntagarens tillgångar, utöfver dennes afgifnn skuldförbindelses innehåll, verkställda afbetalning; så förklarade Fullmäktige sig icke kunna bifalla, att den i ofvannärnnde ränteri till Riksgälds-konlorets disposition influtna och der innestående summa finge i låneväg ånyo utgifvas samt af merbemälde löftesman uppbäras.
Sedermera har sagde belopp blifvit genom Kongl. Maj:ls Befallningshafvande i Kronobergs län under år 1856 till Riksgälds-kontoret insändt, hvarigenom och med beräkning af en under näst - Stats-Utskollets Utlåtande M 246. föregångne ar likaledes verkställd inbetalning å samma lån, derå afbetalts tillsam mans 1,428 R:dr 4 sk. 7 r:st.
Banko, så att del återstående kapital-beloppet för närvarande endast uppginge till 163 R:dr 43 sk. 5 r:st. samma mynt.
Enär Riksgälds-konloret således, till följd af låntagarens inträffade konkurs, redan under åren 1833 och 1836 återbekommit största delen af ifrågavarande lån, hvilket, enligt den derför afgifna skuldförbindelsens innehåll, borde återbetalas under en tid af 14% år, räknad från och med 1832 års början; och då löftes männen endast åtagit sig att i den uti skuldförbindelsen föreskrifna ordning ansvara för lånesummans samt den derå upplöpande räntans vederbörliga liqviderande, så anser Utskottet, lika med Fullmäktige, billigheten tala för bifallandet af den i förevarande motion gjorda framställning; hvadan och då, på sätt Fullmäktige erinrat. den i sådant fall för Riksgälds-konloret å oftanämnde lån uppkommande mindre betydliga kapital-förlust kan anses mer än till fullo godtgjord derigenom, att detta verk i lörlid fått uppbära medel, sorn, i händelse liqviden för lånet blifvit verkställd på det vid låne-vilkorens bestämmande föreskrifna sätt, först under lop pet af flera år kommit samma verk till godo, Utskottet, med afseende derjemte å hvad för öfrigt, rörande detta lån, förekommit, får tillstyrka Rikets Ständer att, med bifall till Riksdags-fullmäktigen Medins härom väckta och af Fullmäktige förordade motion, medgifva, det Riksgälds-konlorets återstående fordran för det derifrån utaf förre Gästgifvaren Anders Gabrielsson utbekomna lån till ett myr-utdiknings-arbele å hemmanet Elmhult får efterskänkas och i nämnde verks räkenskaper afskrifvas.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1858. Stals-Vlskollets Utlålande N:o 247. 1 A:o 24?.
Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Febr. 1858, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af väckta motioner om förhöjning af ersättningen för kost och inqvartering åt soldat eller båtsman under tåg och marscher m. m. (U. A.)
Uti detta ämne äro af Bonde-Ståndet till Stats-Utskottet remitterade tvänne af Riksdagsfullmäktige Per Sahlström från Stockholms och C. G.
Cederskog från Linköpings län väckta motioner, i hvilka äfven flere af nämnde
Stånds ledamöter instämt.
Den förre motionären har anfört, att en bland de svåraste olägenheter, som med hela sin tyngd hvilade på krono- och skattejords innehafvare och till hälften deraf på frälsehemmansegare, vore den denna jord och dessa hemman ålagda inqvarterings-skyldighet i fredstid, hvilken olägenhet, som blott i obetydlig mån ersattes af Kronan, ökades dels derigenom, att de flesta inqvarteringar inträffade vid de årstider, då allmogens förråder voro till större delen medtagna, särdeles invid de stora vägarne, hvarest inqvarteringarne oftast ifrågakommo och dit kronobetjeningen alltså, till förlust äfven för Kronan, måste förskaffa hvad som för kosthållet erfordrades, dels ock till följd deraf, att de inqvarterings-skyldige måste utan någon ersättning lemna kokkäril, ved och lägerhalm, besörja brödbakning, m. m. samt derjemte i flera hänseenden stördes i sina egna göromål.
Då dessa olägenheter skulle kunna undanrödjas, om trupper, i stället för att tåga landvägen, kunde sjöledes befordras till sin bestämmelseort, hvarigenom kostnaden Bih. till R.
Prot. 4836—1858. i Sami. 4 Afd: 4 Band. 4.5 Häft. 1 2 Stals-Utskottels Utlåtande N:o 247. för Kronan äfven skulle i betydlig måtto nedsättas och jemväl tidsbesparing vinnas; då, i allt fall, den nu utgående inqvarterings-ersättningen borde, med afseende på de höga priserna å lefnads-förnödenheter, förhöjas; samt slutligen tillses borde, att de af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet vid 1809 års
Riksdag gjorda koncessioner och åtaganden i afseende på inqvartering under krigstid blefvo, när sådan tid inträffade, behörigen iakttagna, hvilket, efter hvad motionären trodde sig vilja minnas, icke skulle egt rum under krigsåren 1813 och 1814, har denne motionär hemställt och föreslagit: l:o att ersättning för kost och inqvartering åt soldat och båtsman under tåg måtte utgå med 50 procent utöfver dess nuvarande belopp; 2:o att vederbörande måtte ånyo undfå befallning att icke låta hvarken större eller mindre trupp tåga landvägen, der sjötransport möjligen kunde begagnas; samt 3:o att Utskottet måtte utreda och framställa beskaffenheten af inqvarteringsåliggandet enligt Riks-Ståndens ömsesidiga koncessioner och beslut vid 1809 års Riksdag, så att den då gjorda bestämmelsen icke må sjunka i glömska och den jemnare fördelning af inqvarterings-skyldigheten, som af nämnde års
Ständer varit afsedd, således beredas.
Af den sednare motionären, eller Riksdagsfullmäktigen Cederskog, är det förslag väckt, att då den, enligt författningarne, hittills utgående ersättning till inqvarterings-gifvare för kost åt tågande trupp icke utgjorde tillräcklig vedergällning för detta kosthåll, och inqvarterings-skyldigheten dessutom åtföljdes af flere slags utgifter och besvär, som alldeles icke af Kronan ersattes, Rikets Ständer måtte hos Kongl.
Majit i underdånighet begära, att de inqvarterings-skyldige, hvilka lemna inqvartering med nattläger åt tågande trupp, må, utom den förut utgående ersättningen, af allmänna medel undfå godtgörelse för hvarje man af truppen med 16 öre Riksmynt.
Enär Utskottet i 17:de punkten af sitt under N:o 71 afgifna Utlåtande, angående regleringen af utgifterna under 4:de Hufvud-titeln, redan yttrat sig öfver Kongl. Maj:ts
Nådiga framställning om ökad ersättning åt inqvarterings-gifvare vid indelta regementernas marcher till och från möten, samt Utskottets framställning blifvit af Rikets Ständer godkänd, har Utskottet funnit något yttrande öfver motionärernes i denna del framställda förslag icke erfordras.
Beträffande den i 2:dra mom. af förstnämnda motion gjorda framställning i fråga om sättet för trupp transporter, tror Utskottet sig böra erinra, att trupper, när tillfälle gifvits, ganska ofta transporterats sjövägen, samt att för öfrigt raarcher landvägen, som nu af motionären öfverklaga^, tillhöra krigarens kall samt Stals-UIskoltets Utlåtande N:o 248. 3 utgöra en del af de honom tillhörande öfningar och åligganden, hvarutinnan han måste förvärfva vana och ihärdighet; samt att det följaktligen vore både öfverflödigt och olämpligt, att härom meddela något generelt stadgande i det syfte, motionen innehåller; hvadan Utskottet hemställer, att hvad motionären i detta hänseende föreslagit må lemnäs utan afseende.
Slutligen, och då Utskottet icke har sig bekant, att någon mannamån i afseende på inqvarterings-skyldighetens utgörande under krigstid blifvit begången, hvilket motionären icke heller bestämt kunnat uppgifva, samt dessutom, i händelse sådant skulle i framtiden inträffa, den inqvarterings-skyldige står öppet, att derom i behörig ordning väcka talan och derutinnan vinna rättelser, finnér Utskottet äfven hvad motionären i 3:dje momentet anfört icke böra till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 3 Februari 1858. ]tf;o 2*8.
Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Febr. 1858, kl. il f. m.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga om b r än v ws- b c v ilin in g s-medlens omedelbara ingående till och redovisande hos Riksgälds-kontoret.
Uti den härom hos Borgare-Ståndet afgifna motion har Herr A. W. Björck erinrat om 2:ne motsatta olägenheter, hvilkas inträffande till följd af verkställda stats-regleringar borde förekoinmas: den ena, att erforderliga medel saknades för 4 Stats-Ulskollels Utlåtande N:0 248. de beviljade stats-utgifternas bestridande, och den andra, att en större del af def allmänna bytes-medlet droges ur rörelsen och samlades i Statens kassor, der de influtna medlen lage ofruktbara.
Den genom skatte-bidragens öfverskott, från längre tid tillbaka, bildade grundfonden hade merändels befriat Svenska Statsverket från skyldigheten att, intill dess årets inkomster blefve för utgifterna användbara, genom upplåning anskaffa dessförinnan erforderliga tillgångar.
I den mån de årliga utgifterna ökats, hade dock grundfonden befunnits otillräcklig såsom Stats-verkets förlags-kapital.
För att derutöfver bereda ytterligare tillgängliga medel för utgifternas verkställande, hade vid alla sedan år 1809 skedda statsregleringar, ända intill sednaste Riksdags, vidtagits en annan åtgärd, som visat sig både ändamålsenlig och tillfyllestgörande.
Riksgälds-kontoret hade nemligen fått sig ålagdt att, under benämning: statsbristsumma, tillhandahålla Statskontoret de för sistnämnde verks utbetalningar nödvändiga medel, hvilka således, när som helst, lika med grundfonden, dertill varit att tillgå, och hvarigenom Stats-kontorets penningebehof kunnat fyllas och saknaden af rättigheten för detta verk att upptaga lån icke medfört någon olägenhet för statsförvaltningen.
Ett annat förfarande iakttogs deremot under sistförflutna Riksdag, hvarvid Statsverkets inkomster och utgifter så reglerades, att de till Stats-kontoret ingående skattebidragen öfverstego de utgifter, som derifrån skulle bestridas, samt ett årligt öfverskott uppkom af ej mindre än 1,481,380 R:dr B:ko, hvilken summa borde användas för bestridande af de å Riksgälds-kontoret anvisade utbetalningarne och således till detta verk aflemnas.
Men oansedt det betydligt ökade beloppet af de till Stats-kontorets omedelbara disposition ställda statsinkomsterna, fann man sig dock föranlåten att dessutom, till begagnande af Stats-kontoret, anvisa ett särskildt kreditiv å Riksgälds-kontoret, och af detta kreditiv måste sedermera ett belopp af 150,000 R:dr B:ko lyftas; hvilket, enligt motionärens åsigt, ådagalade, att om sagde kreditiv icke funnits, hade Stats-kontoret, fastän dess inkomster vida öfverstego dess utgifter, icke kunnat fullgöra de detta verk åliggande utbetalningar.
Men jemte det
Stats-kontoret således vid ett tillfälle icke kunnat reda sig utan lån från Riksgälds-kontoret, hade deremot vid andra tider visat sig den följd af sednaste statsreglering, att utaf uppbörds-medlen millioner hopat sig i statskassan och undandragits allmänna rörelsen, enär Stats-kontoret vore lika litet berättigadt att verkställa utlåning som upplåning.
Motionären har derföre, sedan erfarenheten skall bekräftat olämpligheten af den vid sednaste
Riksdag skedda afvikelse från det förut iakttagna förfaringssättet, och då Stats-kontoret framgent, likasom tillförne, syntes böra få sina behof fyllda utaf Riksgäldskontoret, ansett, att de till Stats-kontoret omedelbart ingående statsinkomsterna borde understiga samma verks utgifter, samt att hvad till bristens betäckande fordrades, borde när som helst hos Riksgälds-kontoret finnas till Stats-kontorets förfogande.
Sådant var också förhållandet så länge de Stats-kontoret ålagda ut - Stals-Utskoltcls Ullålande A7:o 24S. 5 betalningarne icke kunde verkställas utan anlitande af en del utaf den till Riksgälds-kontoret alltid lefvererade allmänna bevillningen.
Detta förhållande hade deremot ändrats derigenom, att bränvinsbränningsmedlen, hvilka hittills uppburits af Stats-kontoret, ökats till mer än 3 gånger deras fordna belopp, hvarefter allmänna bevillningen kunnat dels nedsättas, dels till andra behof användas.
Då af sagde anledning, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om Stats-verkets behof, oaktadt bränvinsbrännings-afgiftens deruti uppgifna höga belopp, ett årligt öfverskott af 1,200,000 R:dr ändock skulle under nästa statsreglerings-period uppkomma å de inkomster, Stats-kontoret hittills uppburit, har, enär ett förslag att både tull- och bränvinsbevillnings-medlen skulle hädanefter emottagas af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret, för att af dem tillhandahållas Stats-kontoret, förmodades möta motstånd, fastän det måste tillhöra Rikets Ständer att förfoga om begge dessa bevillningar, motionären inskränkt sig till den hemställan, att endast den till beloppet mindre bevillningen, eller bränvinsbrännings-medlen, måtte, för vinnande af ofvan angifna ändamål, skiljas från Stats-kontorets omedelbara disposition samt ingå till och redovisas hos Riksgälds-kontoret.
I anledning af erhållen remiss å denna motion, anser sig Stats-Utskottet böra upplysa och erinra, att frågan om alla de i Regerings-formens 60 § uppräknade s. k. bevillningars ingående till Riksgälds-kontoret väcktes redan under 1817 och 1818 års riksdag, och denna fråga har sedermera nästan vid hvarje Rikets Ständers sammanträde återkommit samt under några riksdagar föranledt vidlyftiga öfverläggningar och framkallat skiljaktiga beslut inom de särskilda Riks-Stånden.
Såsom hufvudsakliga syftemål med de framställda förslagen till en sådan förändring af förut gällande stadganden angående dessa stats-inkomsters lefverering och redovisande, hafva äfven vid föregående tillfällen merändels uppgifvits, att, ifall bevillningsmedlen finge omedelbart inlefvereras till Riksgäldskontoret, skulle de å desamma uppkommande öfverskott icke vidare varda sammanblandade med de för Stats-kontorets utgifter påräknade och erforderliga inkomst-summor samt under åratal qvarhållna i Stats-kassan och undandragna allmänna rörelsen, utan skulle i sådant fall dylika öfverskott, så snart de inflyta, kunna åter i rörelsen utlemnas och såmedelst bereda räntevinst för det allmänna, vare sig genom minskning af Riksgälds-kontorets räntebärande skuld för upplånta medel eller genom ökning af det kapital, som genom utlåning kunde tillsvidare för samma verks räkning förräntas.
För vinnande af samma syftemål, med bibehållande af det förfaringssätt, som i afseende på uppbörden, reinitteringen och redovisningen af ifrågavarande medel förut iakttagits, anbefalldes Statskontoret, genom Kongl. Brefvet den 18 Oktober 1844, att, utan afvaktan af rikshufvudbokens afslutande, så snart under boksluts-arbetets handläggning möjligen ske kunde, uppgöra eii approximativ beräkning af de till samma bokslut hörande öfverskott, besparingar och brister samt, derest denna beräkning visade 6 Slals-Ulskollets Ullålande N:o 248. att Riksgälds-Rontoret egde sig till godo något saldo deraf, genast dit lefverera lämpliga förskotts-summor.
Till följd af det genom högstberörde Kongl. Bref sålunda meddelade allmänna stadgande samt de särskilda föreskrifter
Stats-kontoret erhållit vid tillfällen, då dess kontanta behållning uppgått till högre belopp, än sorn för kända förestående utgifter erfordrades, hafva uppkomna öfverskottsmedel under sednare åren successivt blifvit till Riksgälds-kontoret aflemnade och sålunda till betydlig del, långt förr än förut, kommit detta verk till godo.
Fastän således den anmärkta olägenheten härigenom blifvit i någon mån förminskad, kan Utskottet likväl icke bestrida det af motionären uppgifna och för öfrigt allmänt kända förhållande, att, isynnerhet under sednaste statsregleringsperiod, de i Sfats-kontoret innestående uppbörds-medel vid vissa tillfällen uppgått till så betydliga belopp, utöfver hvad som för detta verks utgifter erfordrats, att detta hopande af ofruktbara tillgångar i statskassan måtte hafva menligt inverkat på allmänna penninge-rörelsen; och, enligt Utskottets tanke, vore det derföre af synnerlig vigt, om, genom förändrade bestämmelser i afseende å skattemedlens uppbörd, remitterande och förvaltning, detta förhållande kunde för framtiden förekommas, på samma gång, som, å andra sidan, säkerhet bereddes för Stats-kontoret att ej komma i förlägenhet för de detta embetsverk ålagda utbetalningar.
Den af motionären för sådant ändamål föreslagna utväg, eller att bränvinsbriinningsmedlen hädanefter skulle ingå till Riksgälds-kontoret, synes äfven, med afseende å det sannolika resultatet af nu pågående stats-reglering, icke gifva anledning till någon väsentlig anmärkning, enär det kan antagas, att beloppet af den statsfyllnads-suihma, som skulle till utbetalning af Riksgäldskontoret anvisas, åtminstone icke behöfde bestämmas till högre belopp än som motsvarar de inflytande bränvinsbrännings-medlen.
Då emellertid stats-regleringen ännu icke är så fullständigt uppgjord, att Stats-Utskottet för närvarande kan bestämdt uppgifva beloppet af statsfyllnads-summan, förbehåller sig Utskottet att derom, äfvensom angående sättet och ordningen för dessa medels tillhandahållande åt Stats-kontoret, afgifva särskildt utlåtande, samt får nu endast hemställa, att Rikets Ständer, med bifall till det af Herr Björck väckta förslag, måtte besluta, att under de år, nu skeende statsreglering kommer att omfatta, bränvinsbrännings-medlen skola till Rikets Ständers Riksgälds-kontor lefvereras samt derstädes debiteras och redovisas.
Stockholm den 1 Februari 1858. Stals-Vtskoltels Utlåtande N:o 248.
7 Beserva tioner: af Grefve Lagerbjelke, Herrar Lilliehöök, Bildt, Montgomery, Törnebladh, Björnstjerna, Gripensvärd och von Troil samt Biskop sinnerstedt, Professor Carlsson, Kontrakts-prostarne Wåhlander, Malmstedt, Tellbom, Melander, Ljunggren, Berlin oell Holmberg, hvilka för sin del godkände det af Stats-Utskottets Riksgälds-afdelning föreslagna yttrande i anledning af ifrågavarande motion, hvilket yttrande var af följande lydelse: »Enär de ordinarie
Stats-inkomsterna först inflyta under året efter det, för hvilket de skola utgöras, och då den af motionären oinförmälda s. k. grundfond, hvarmed förefallande stats-utgifter kunna bestridas under tiden intilldess de påräknade inkomsterna varda dertill disponibla, måste, i den mån de kontanta, under årets lopp utgående, statsanslagen ökas, blifva mer och mer otillräcklig såsom förskotts-kapital för Statsverket åliggande utbetalningar, är naturligtvis den tillgång, som till dessa utbetalningar erhålles genom de redan under skatte-året inflytande extra-ordinarie stats-inkomsterna, eller bevillningsmedel), för Stats-kontoret alldeles oumbärlig, såvida icke en deremot svarande summa varder till detta embetsverks disposition å Riksgälds-kontoret anvisad, lör att, efter hvarje års början, uppå skeende reqvisitioner tillhandahållas.
Men att ålägga Riksgäldskontoret en så ansenlig utbetalnings-skyldighet utöfver de stats-utgifter, sorn förut blifvit till utgående från samma verk anvisade, synes i flera hänseenden särdeles betänkligt.
Enligt det af motionären nu framställda förslag skulle visserligen den summa, som af Riksgälds-kontoret bör under denna Riksdags statsregleringsperiod årligen hållas Stats-kontoret tillhanda, komma att inskränkas till ett belopp, motsvarande hvad utaf bränvinsbrännings-medlen påräknas såsom erforderligt för de å Riks-staten uppförda utgifternas bestridande.
Detta sålunda inskränkta bolopp komme ändock troligen att uppgå till 5 å 6 millioner Ii:dr Runt, hvilken summas tillhandahållande vid derå erhållna reqvisitioner ovilkorligen måste för
Riksgälds-kontoret medföra nödvändigheten att städse ega en vida större kontant behållning, än den, som eljest för andra, sistnämnde verk åliggande, utbetalningar skulle erfordras.
Yid sådant förhållande skulle följaktligen den i motionen antydda ökade tillgång för allmänna rörelsen ingalunda uppkomma genom bränvins-bevillningens ingående till Riksgälds-kontoret och en mot denna bevillning ungefärligen svarande statsfyllnads-summas anvisande i stället åt Stats-kontoret.