Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om, som nu icke sällan förhåller sig, ett sterbhus uraktlåter upprätta arfskifte, eller om upprättade arfskiften skulle på ett eller annat sätt förkomma, eller med flit förstöras, eller undanhållas af den eller de arfvingar, som genom arfskiftets undanrödjande skulle skörda någon fördel, så finnes icke — i fall någon rättsfråga arfvingarne emellan, eller emellan dem och någon annan skulle uppstå, som grundar sig på ett föregående arfskifte — just det dokument att tillgå, som skulle i mer eller mindre mån utreda frågan eller slita tvisten.
Huru nyttigt och nödvändigt vore det derföre icke, alt en så beskaffad handling fanns hos någon auktoritet att tillgå.
Någon synnerlig kostnad för det arfskiften lill domaren borde inlemnas behöfde ej för ett sterbhus uppkomma, ty som någon kartering å arfskiften icke nu eger rum, borde väl någon sådan ej heller hädanefter ifrågakomma.
Hela kostnaden stannade således vid lösen för det af domaren åtecknade bevis å det exemplar som återlemnades.
Genom arfskiftens inlemnande till domaren behöfde icke heller någon rubbning ske i arfvingarnes rätt, att, när de så önska, få lefva i bo oskifto; ehuru i så fall, sanningen till styrko, den handling, som, enligt 11 Kap. 1 §.
Årfda-Balken, måste upprättas arfvingarne emellan, när de vilja lefva i bo oskifto; 180 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 125. äfven borde till domaren inlemnas, för att i domboksafhandlingarne intagas.
Frågan är här alltså icke så mycket om när ett arfskifte skall uppgöras, utan fastmer derom att när ett sådant år upprättadt, hvilket väl förr eller sednare i ett sterbhus måste ske, detta då till domaren bör inlemnas.
Men om äfven i lagen stadgades viss tid för arfskiftens upprättande, så kunde väl upprättandet af arfskifte icke betaga arfvingarne rättigheten att efteråt lefva tillsammans af egendomen, när de så funne för godt.
Denna afvittring blefve icke i något fall besvärligare, än hvad nu eger rum mellan föräldrar och barn, der den ena maken död är och den andra önskar i nytt gifte inträda.
Såsom bevis för svårigheten att efter viss tid, t. ex. el! år efter dödstillfället, upprätta arfskifte, har man andragit att okända fordringar eller skulder skulle kunna yppa sig efter delningen och ny delning alltså vara behöflig.
Ett sådant förhållande kan ju äfven inträffa nu, derest arfskifte!) uppgöras, och inträffar icke sällan med bouppteckningar, men sådant afhjelpes medelst ändringar och tillägg.
Dessa ändringar och tillägg borde äfven hos domaren anmälas, på det icke hädanefter måtte tillgå, som nu möjligen kan ske, att dessa ändringar och tillägg när och af hvem som helst kan verkställas, utan att den som vederbör derom har kännedom.
Såsom något slags förmynderskap å Statens sida, kan väl en sådan åtgärd, som den här föreslagna, icke betraktas; då kunde man ju påstå detsamma om bouppteckningars inlemnande till domaren.
Om ett annat förhållande anses ega rum för arfskifte, så tror åtminstone motionären att ett förmynderskap, eller hvad man vill kalla det, som länder den enskilde medborgaren till gagn, är nyttigt nog.
Efter hvad jag således haft äran andraga får jag härmed vördsamligen föreslå följande lagstadgande: alla arfskiften skola i stad inom tre månader efter deras upprättande, och å landet å det ting, som näst efter tre månader från upprättandet infaller, till Rätten ingilvas i 2:ne exemplar, det ena exemplaret för att i Rättens arkiv förvaras, det andra alt till sterbhusdelegare återlemnas, sedan del med domarens bevis försedt blifvit, allt vid bot, som för bouppteckningar stadgadt är.
N:o 126. 181 N:o 126.
Af IVils Petersson från Calmar län, om båtsmanshållets öfverlagande af Slaten emot erläggande af vakansafgift.
Det torde numera vara allmänt erkändi att vårt sjöförsvar befinner sig i ett odugligt tillstånd beträffande icke allenast sjelfva materielen, utan äfven personalen, ty båtsmännen äro lill sjötjenst nästan allmänt odugliga, emedan de till en stor del äro uppfostrade inuti landet ocb mest vana vid landlbruksgöromål; ja många af rekryterna hafva aldrig sett något fartyg förr än de inträdt i tjensten och sedan detta skedt kunna de tjena i många år, ja till och med hinna få afsked, utan alt hafva gjort någon enda sjöresa, af orsak alt deras tjenstgöringstid inträffat om vintern och arbetet blifvit en betjentsyssla hos hefälet eller i en smedja ibland arbetsfångar, eller om de ej kunna inrymmas på detta sätt, de fått sig ålagdt flyttning af någon sorts virke eller materialer ifrån ett ställe till ett annat, på det deras lemmar ej må stelna af köld.
Att en sådan trupp af manskap, sammanrafsad ifrån landsbygden, är otjenlig vid ett sjöförsvar, larfvar ej bevisning.
Deremot tror jag alt en värfvad trupp skall i alla afseenden åtminstone bättre uppfylla sitt ändamål.
Det torde ej behöfvas större antal än som nu användes på en gång af båtsmän eller uppfordran, för att kunna efter inhemtad lärdom, vintertiden användas på varfvet i Kronans verkstäder samt om sommaren i sjötjenst.
Desse tillsammans med sjöbeväringsmanskapet torde då utgöra både tillräcklig och duglig manskapsslyrka vid sjöförsvaret i behofvets stund.
Den värfvade truppen blefve ej Staten så dyr som båtsmännen äro, derföre att det ej är svårt bekomma värfvadt folk.
I Carlskrona, der en värfvad marintrupp finnes, har alltid visat sig öfverflödig tillgång på rekryter, som för en ganska billig städja, tjena i många år endast för kläder och föda.
Detta är Slaten skyldig att äfven lemna båtsmännen under deras tjenstgöring.
Tages så i beräkning den vakansafgift som kommer att erläggas af rote- och rustsållare och denna till en del användes till den värfvade truppens rundligare underhåll och aflöning, bör ej något tvifvel uppstå om erhållande af både tillräckligt och dugligt manskap, utan vidare uppoffringar.
Af vakansafgiften kan måhända dessutom blifva tillgångar för en del af öfriga kostnaderna till ett väl ordnadt sjöförsvar.
De med båtsmän indelda orterna skola äfven deraf hafva fördelar, emedan båtsmännen äro ej allenast otjenliga till sjötjenst, ulan efter tjenstgöringen blifva äfven odugliga landtman, som, jemte sina talrika familjer, på ålderdomen merändels blifva fattighjon, 182 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 127. hvarföre ock med skäl klagas öfver en tryckande fattigvård synnerligast der roteringen är starkast.
Vill man nu ernå målet med ett väl ordnadt sjöförsvar, så måste man äfven begagna medlet, som är, enligt ni in tanke, att antaga en värfvad trupp i stället för båtsmän, och föreslår jag: att så fort båtsman ur tjensten afgår, ställes numret på vakans och båtsmans-rusthållet eller roten derför till Staten erlägger en skälig vakansafgift, som, i mån af behof, användes till anställande af en värfvad trupp för sjöförsvaret.
Om remiss härå till vederbörligt Utskott anbålles.
Af S. P. Rosenberg från Christianstads län, om förslag till för andr adt ordnande af folkskoleväsendet i riket samt om hela personliga skyddsafgiftens användande till sagde ändamål.
Genom nådiga Skolstadgan af den 18 Juni 1842 lades grundval till cn folk undervisning i vårt fädernesland af den beskaffenhet, alt om vi, med det tillägg angående oexaminerad skollärares antagande för vissa särskilda förhållanden, som dervid gjordes år 1855, bade sedermera fortgått på den beträdda banan, vi säkerligen redan nu skulle baft ett folkskoleväsende af sådan godhet och utsträckning att troligen intet annat land kunnat i detta afseende mäla sig med vårt.
Största bristen i 1842 års
Skolstadga var ovedersägligen all den icke klart ut talade om folkskolan skulle vara Statens eller kommunens angelägenhet.
Vid 1844 års] riksdag erkände Staten sin skyldighet att åtminstone understödja folkskolan i det den till hennes befrämjande anslog halfva skyddsafgiften af omkring en half million] Riksdaler.
Hade dervid det vilkor blifvit tillagdt, alt kommunerna borde bestå en motsvarande summa, så hade härmed ej allenast ett stort steg till folkundervisningens befrämjande tagits, ulan en princip hade ock dermed blifvit uttalad, alt Slaten och kommunen skulle till hälften hvardera bekosta folkskolan.
Men denna Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
185 fråga lcmnadcs oafgjord, Statens bidrag betraktades såsom nådegåfvor åt kommunen, hvilken derigenom på månget ställe sattes i tillfälle att återtaga sina egna bidrag till skolan, hvars lärare genom delta anslag vunno föga eller ingen förbättring i sin torftiga belägenhet.
De skolvänner, som vid 1857 års riksdag bade öfvertaget, förstodo sin sak bättre och förmådde i följd deraf Staten att ställa sig i ett visst, bestämdt och prin cipenligt förhållande till de skolor, som då för tillfället ansågos kunna bäst uppfylla det stora ändamålet Riksdagen erkände sig böra ansvara för en tredjedel af rotskolans och två tredjedelar af den s. k. högre folkskolans kostnader och härmed voro dessa båda afdelniugar tryggade, men också var härmed den egentliga folkskolan förlamad i sin verksamhet.
Fullt lagenligt kunde man, i församlingar med 10,000 innevånare, försvara sig med en folkskola medt examinerad lärare samt för det rika öfverskottet på skyddsafgiften inrätta mer eller mindre ändamålsenliga rotskolor, hvartill man erhöll särskildt ytterligare Statsbidrag, så alt Staten i sjelfva verket underhöll hela rotskolan.
Det fanns ingen anledning att hoppas, det folkskolan under sådana förhållanden skulle kunna förkofra eller utveckla sig, helst der för inträde i högfolkskolan icke föreskrefs större kunskapsmått, än hvad rotskolan antogs kunna meddela.
Folkskolan borde således med tiden blifva en öfverflödsartikel.
Vid 1860 års riksdag försökte folkskolans vänner få en bättre princip erkänd, men deras bemödanden lyckades blott i ringa mån.
Deras hufvudsakligaste seger var anslaget till resande folkskole-inspektörer, genom hvilkas verksamhet man, i den mån skickliga män för det afsedda ändamålet kunna finnas, hoppades få den nakna sanningen framlagd om förhållandena, sådana de i verkligheten äro och icke blott sådana de förefinnas i protokoller och årsuppgifter.
Derjemte anslog riksdagen me del för alt till hälften deltaga i den lönetillökning, som församlingarne kunde finnas beredvilliga att utöfver den dittills varande lönen gifva åt sina examinerade skollärare.
Detta syntes nu vara ett steg framåt, helst samma riksdag på en sednare tid stadgade, att församlingarne skulle såsom ersättning för kofoder gifva tre tunnor spannmål mera än dittills samt två tunnor dito för hvarje månad skolundervisning årligen meddelades utöfver åtta.
Detta blef ett lagsladgadt bidrag från kommunernas sida, och man hade skäl till det antagande, att Statsverket skulle, i följd af Rikets Ständers föregående beslut, lemna ett motsvarande bidrag.
Att Chefen för Ecklesiaslik-departementet tolkade Ständernas beslut på annat sätt är oss allom bekant.
På detta sätt hafva vi fortgått nu i 20 år och ännu nödgas vi klaga, att vår Svenska folkskola icke uppfyller sitt ändamål.
Hulvudsakliga hindret härför torde, efter milt förmenande böra sökas i den brist på princip, som alltjemt synes vidlåda skolfrågornas behandling.
Der pastor och församling verkligen nitälskade för folkundervisning, skyndade man att ordna skolväsendet och sparade icke på kostnaderna.
Dyrbara skolhus hyggdes, lärarelöner anslogos, undervisningsmateriel anskaffades, 184 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 127. allt af kommunernas egna medel jemte elen erhållna andelen i skyddsalgiften, och det vore ett brott emot sanningen att förneka, det många församlingar verkligen bragt sitt skolväsende i ganska godt skick, och att folkskolan inom dessa redan burit goda och glädjande frukter.
Många församlingar hafva deremot gjort föga eller intet, icke ens användt hela skyddsalgiften till skolväsendets befrämjande, utan, efter hvad jag tror mig veta, år efter år kapitaliserat större eller mindre belopp deraf och låtit undervisningen bestridas af lätllegda, oexaminerade personer, hvilka på månget ställe varit långt oskickligare för ändamålet, än de byskollärare, som redan vid 1840 års riksdag utdömdes såsom odugliga.
Till dessa skolors vidmagthållande har Statsverket ändå bidraget med rika anslag.
Att denna samhällsangelägenhet icke i längden kan fortgå på delta sätt, torde väl ligga för öppen dag.
Sednare tiders lagstiftning förutsätter hos samhällsmedlemmarne kunskaper, som omöjligen kunna inhemtas i rotskolan, och att den högre folkskolan, med sina akademiskt bildade lärare och studier af främmande lefvande språk såsom obligatoriska läroämnen, skulle blifva så allmän, alt alla blifvande husfäder i denna kunna inhemta de kunskaper, som erfordras för fullgörande af de medborgerliga pligterna efter vår tids kommunallagstiftning, lärer väl ingen på allvar föreställa sig.
Folkskolan, sådan den finnes till sina grunddrag tecknad i 1842 års nådiga Skolstadga, är den institution, som säkrast och ändamålsenligast kan befordra våra lagar om sjelfstyrelse till verkställighet och göra dem till en sanning.
Men skolan måste dock först sjelf blifva en allmännelig sanning icke blott på papperet, utan i verkligheten, och härtill fordras, efter mitt förmenande, att Staten ta-< ger mera vård om henne än hittills; erkänner såsom sin skyldighet att bestrida hälften af hennes kostnader och ålägger kommunerna såsom pligt att bestrida andra hälften ; icke tillåter kommunerna att fortfarande rättfärdiga sig dermed, att de hafva upprättat rotskolor, ulan utsträcker folkskolan till icke blott en för hvarje socken, utan till minst en för hvarje tusen innevånare ; samt slutligen genom resande inspektörer vakar öfver, att Rikets Ständers Beslut i dessa fall också blifva verkställda.
Fåfäng skall dock all lagstiftning i dessa afseenden blifva, om icke skollärarnes löner i allmänhet förbättras, så att läraren kan lefva af sitt arbete och egna sig åt sitt mödosamma kall.
Seminariekursen är nyligen genom Kongl Förordning ökad till tre år.
Det är icke länkbart, att en yngling med någorlunda goda anlag skall med betydliga kostnader uppoffra 5 år af sin ungdomstid, för att vid ett Seminarium skickliggöras lill erhållande af en mödosam tjenst med 200, kanske 500 el ler i lyckligaste fall 400 R:drs årlig lön, då han såsom grindvaktare vid Statens jernvägar, utan egentligt arbete och ulan föregående studier, kan erhålla 600 Il:dr om året; följden af detta förhållande skall, säkerligen inom få år visa sig i total brist på skickliga sökande till de lediga folkskollärarebefattningarne.
Jag vågar dock icke och skulle knappast anse fullt rättvist att föreslå lika lön för Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 127.
185 för alla skollärare.
Må gerna olikheter förefinnas, det skall uppmuntra den unge skolläraren, att genom flit och sjelfstudium på den mindre platsen söka förvärfva sig skicklighet och ett godt vitsord, för att såmedelst kunna i sinom tid vinna befordran till något bättre.
I följd af hvad jag sålunda anfört och då jag af egen erfarenhet och många skickliga skolmåns offentliga vittnesbörd är öfvertvgad, att folkskolan tillbörligen ordnad och, genom hemmens och rotskolornas medverkan, befriad från abcdarier och stafvare, skall kunna icke allenast uppfylla sitt ändamål, utan också göra både den högre folkskolan och första, kanske äfven andra klassens elementarläroverken öf~ verflödiga, vågar jag till Rikets Ständers pröfning och antagande ödmjukligen föreslå: 1 :o att Rikets Ständer måtte besluta, del kommunen bör, utom husrum för läraren och lokal för undervisningen samt nödigt jordland, bestrida ena hälften och Statsverket andra hälften af kostnaderna för en skola för hvarje tusende innevånare, så organiserad, som nådiga Skolstadgan föreskrifver och till det lönebelopp, här nedan föreslås ; ’2:o all behörigen examinerad lärare i sådan skola bör utom nuvarande lön, som icke får förminskas, åtnjuta ett sådant penningetillskott att hela lönebeloppet utom husrum, vedbrand och jordland må uppgå till minst 50 R:dr Runt för hvarje månad, som undervisning, enligt skolans regle mente eller förut fattadt beslut, bör i skolan meddelas ; 3:o att då statsbidrag till rotskolor meddelas, detta må ske med vilkor att lärarne i samma sockens fasta skolor alldeles befrias från abcdariers och stafvares mottagande och undervisning ; 4:o att vid anslaget till högre folkskolor det vilkor må lästas, att i dessa skolor inga barn böra intagas, som ej innehafva det kunskapsmått, hvilket i den egentliga folkskolan kan erhållas.
5:o alt anslaget till resande skolinspektörer bestämmes till minst dubbelt mot hvad 1860 års riksdag i detta afseende beviljade; 6:o att nu såsom förut en särskild summa afsättes till Kongl.
Maj:ts disposition för att dermed understödja sådana socknar, särdeles i de fattigare orterna, som ej hafva ett tusen innevånare, men ändå måste upprätta egen skola. 7:o att dessa principer för Statens och kommunens ömsesidiga skyldigheter tillämpas ej blott på blifvande, utan äfven på redan i gång varande folkskolor, i följd hvaraf fullständiga och sanningsenliga uppgifter böra, innan ytterligare statsbidrag får lyftas, från hvarje församling aflemnas olver årliga beloppet, så väl af församlingens andel i redan afstådda skyddsafgifter, som ock af församlingens egna bidrag.
Skulle dessa förslag vinna Rikets Ständers godkännande, så torde förslagsvis Bih. till R.
Brot. 1862 <£ 1863. 11 Sami. 4 Afd. 24 186 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 128. skolornas antal efter en på hvart tuseude personer kunna antagas till omkring 5,o00 och medelbidraget tili hvarje skola till 200 eller 225 R;dr, således i sistnämnde fall erfordras en summa af närmare 800,000 lt:dr.
Då nu redan den till skolväsendet afstådda skyddsafgiften utgör öfver 780,000 och återstoden deraf, om hvars anslående tiil folkskolan flere motioner redan blifvit väckta, uppgår till minst 260,000, så synes denna rättvisa fördelning lätt kunna genomföras.
Skulle deremot Rikets Ständer, till följd af de många derom väckta motioner, finna skäligt anslå hela återstående beloppet af skyddsafgiften till folkundervisningens befrämjande, så vågar jag ändå för min del anhålla: att såsom vilkor dervid mätte bestämmas hvad jag här ofvan i 2:dra, 5:dje, 4:de och 5:te punkterna tagit mig friheten föreslå, på det både rättvisa i fråga om bidragen och någon förbättring i lärarelönerna mätte vinnas.
Om remiss till Ilögloiliga Stats—Utskottet anhålles.
Stockholm den 22 November 1862. S. V. Rosenberg, från Christianstads län.
Af Jan Andersson från Kopparbergs län, om ändringar i 20 och 21 SS uf Kongl.
Förordningen den 1 Oktober 1858 angående tillverkning, värd och försäljning of krut.
Ehuru Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 1 Oktober 1858 angående tillverkning, vård och försäljning af krut hufvudsakligen och väsendtligen uppfyller sitt ändamål att i lag bestämma de föreskrifter, genom hvilkas iakttagande må i möjligaste målto förebyggas de för menniskors lif och egendom vådliga följderna af vårdslöshet eller oförsigtighet vid kruts handterande och transportenng; har dock erfarenheten visat att åtskilliga stadgar, som i ordalydelsen äro tvetydiga eller för trafiken med denna vara mer än nödigt hinderliga, redan larfva en ändamålsenlig ändring och förbättring.
Detta gäller isynnerhet om författningens 20 och 21 §§.
Så stadgas uti 20 § : ”att å de kärl, uti hvilka krut för transportering inslås, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
187 skall med tydliga bokstäfver finnas utsatt dels ordet krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och emoltagarens namn.” Hvad nu denna sednare bestämmelse beträffar, bar den vid tillämpning visat sig så tvetydig, att afsändaren, med full afsigt och vilja att ställa sig författningen till noggrann efterrättelse, dock genom det obestämda i ordet ''emottagare” icke allenast löper fara att förlora afsånd vara, utan äfven att derutöfver fällas till högst ansenliga och i förhållande til! den oafsigtliga förseelsen, ingalunda billiga böter; förhållandet torde bäst genom exempel kunna upplysas.
I den händelse alt t. ex. en reqvirent, i Slockholm anmodar en fabrikant i Dalarne att för reqvirentens räkning till uppgifven kommissionär i Gefle, för vidare fortskaffning, afsända ett parti krut: hvilken är då alt anse såsom den i Författningen afsedde emottagaren, hvars namn bör å krulfastaget utsättas ?
Är det reqvi renten, som emottager varan i sista hand, eller kommissionären, som mottager densamma för vidare befordran ?
Afsändaren, för hvilken reqvirenten är hufvudpersonen och sorn icke kan eller behöfver känna, huru många och hvilka kommissionärer reqvirenten har nödigt att begagna, för att den reqvirerade varan må komma honom tillhanda, anser nu måhända rättast vara att å lastaget teckna såsom emottagare reqvirentens namn ; han uppgifver derjemte i sin anmälan lill Konungens Befallningshafvande, i öfverensstämmelse med 21 §, krutets vigt, antalet af de kärl, hvaruti det förvaras, bestämmelseorten, emoltagarens (reqvirentens) namn, samt den väg, på hvilken transporten skall framgå; äfvenså medhafver forbonden, sora har att forsla krutet från fabriksstället till Gefle, behörig forsedel, som dock naturligtvis endast hänvisar lill varans aflemnande till kommissionären.
Nu tror sig afsändaren, alldenstund han ock i öfrigt iakttagit Författningens föreskrifter, hafva samvetsgrann! i alla delar ställt sig densamma till efterrättelse.
Men hvad händer !
I Gefle tages krutet i beslag och afsändaren icke allenast dörnes förlustig sin egande rätt lill den vara han afsändt, ulan plikifälies derjemte till ansenliga böter på den grund att forsedeln uppgifver annan emottagare än reqvirenten, hvars namn visserligen är å de afsända kärlen tecknadt, men af hvilken krutet dock i första hand ej kunnat emottagas.
Sålunda kan nu hända (och det har verkligen äfven handt) att, tvärtemot Författningens syfte, till följd af denna tvetydighet i en af dess bestämmelser, egaren dömes förlustig sin egendom och dertill såsom brottslig bötfålles, ehuru ingen afsigt honom kan påbördas, ej heller han skäligen ens kan misstänkas hafva annorlunda förfarit än som Författningen föreskrifver.
Derföre, och då lag väl måste i främsta rummet afse, icke att lägga försåt för, utan att betrygga hvarje medborgares eganderätt, synes mig nödigt, det Författningens 20 § må så förändras, att dess syftemål må vinnas, utan att blottställa en i uppsåtet laglydig medborgare för möjligheten icke allenast att beröfvas sin egendom, utan ock att derutöfver fällas till orimliga böter.
Alldenstund nu, genom vanlig forsedel eller annan behörig förpassning^ 168 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:0 128. tillräcklig upplysning vinnes så väl om krutets bestämmelseort som om afsändarens och emottagarens namn på olika orter, torde derutöfver för vinnande af den trygghet vid transporten, som författningen här egentligen åsyftar, det vara fullt tillräckligt, om å kärlet, hvari krutet förvaras, allenast finnes utsatt ordet krut.
Vidare och då i 21 § fem centner krut uppgifvas såsom det största qvantum, sorn författningsenligt får transporteras utan iakttagande af de för trafiken hindrande ömvägar och omständigheter, som denna § föreskrifver i händelse större qvantitet ån fem centner skola fortskaffas, synes denna bestämmelse icke hafva annan grund, än att fem centner blifvit ansedda såsom ordinärt lass efter en häst eller annan dragare; men då icke fem utan ända lill tio centner utgöra ett endast ganska måttligt enbetslass, så och enär en möjligen inträffande olycka genom fem cenlners explosion redan skulle medföra en sådan förödelse, alt samma olyckshändelse med tio centner knappast kunde åstadkomma sorgligare följder, torde, till de trafike— randes stora båtnad och utan att den allmänna tryggheten derigenom förminskas, hädanefter för tio centner krut kunna och böra medgifvas samma rättighet lill transport, som hittills i ifrågavarande § finnes föreskrifven för ett belopp af fem centner och derunder.
Hvad slutligen beträffar krafs transporterande sjöledes, synes ock författningen tarfva sådana modifikationer uti nu gällande bestämmelser, alt äfven denna transport icke öfver hvad tryggheten kan erfordra, må till de trafikerandes skada betungas och försvåras.
På grund af hvad nu anfördt blifvit, vågar jag vördsamligen föreslå, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj;t i underdånighet anhålla om följande förändringar i ofvannämnde Kongl.
Förordning: l:o alt 20 § måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”krut som — föreskrifver, och hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt ordet krut.