Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag stannade vid norra torngluggen och såg utåt gamla Upsala; men hur
62 jag stod hörde jag en röst tala under mig och i detsamma sjönko Upsala högar under fönsterkarmen och ett klack och ett knack och det lät som ett slagregn; jag blef förskräckt och fattade i räcket men släppte i detsamma min signetring; jag sökte den på golfvet men fann den icke; följande morgon, just morgonen jag reste kom kaniken Martin och lemnade mig ringen; den hade fallit ner i hans stora messbok, i S:t Eriks kapell».
Så sa' biskopen.
-- Vet ni hvad fadren svarade?
»Det är lögn!» sa' han.
Det var ett olidligt skämt, hur kan du komma fram med sådant tal; tag något lustigt!
Hör nu gode herrar, var icke detta lustigt, så var det väl skammen: är det inte lustigt att tornet står qvar fast råttorna gått sin väg och kajorna flyttat!
Det vore hund!
Bry er inte om det der nu längre, det är ju slut; nu ska' vi komma till domherren; du har domherren qvar ännu!
Ja Gud ske lof för att vi ha' honom qvar ännu!
JACQUES orolig.
Hvarför dricker ni inte?
Tror ni det är förgift i ölet?
GERHARD och JURGEN tiga och dricka icke.
Hvad menade han med ringen som kaniken hittade i messboken?
63 GERHARD och JURGEN skratta.
CLAUS gnider sig på pannan.
Hvad skrattar
I åt?
DOMHERREN. JACQUES.
Se der kommer han sjelf; stig på Domine skall
I höra ett lustigt skämt som Claus har hopgjort; det var min själ att komma i rätter tid.
Det vore godt det, om jag kom i rätter tid; men skämt har jag icke tid att höra; här är allvarliga saker.
Dem uppskjuta vi till morgondagen, Domine; stig fram och drick!
Nej tack, ålderman, jag dricker icke, men jag vill säga några ord, promt och på sak.
Spela opp, så höra vi, men fort.
Kapitlets kaniker och prebendater samt med stadens borgmästare, råd och bisittare, ha' sökt mig i dag och dervid anfört svåra beskyllningar mot Gillets ålderman.
JACQUES letar i sin ficka.
Nu få vi höra hvad man hviskar.
64 DOMHERREN.
Man hviskar icke längre, man talar högt!
Tala högt då, så skall jag svara se'n.
Jacques ålderman, nu får I höra, icke blott er skuld utan äfven er fars; ålderman Hans har gått från planen och en gång i ett öfvermodigt ögonblick fattat ett dåraktigt beslut.
Det var vid ett festligt samqväm, som nu, jag mins det än, då han svor att hvalfvet skulle bära ett torn som skulle hänga i luften.
Detta har han börjat och I har det fullbordat, men synemännen säga att hvalfvet har satt sig och att I har förderfvat icke allenast ert arbete utan femtio års arbete tillbaka.
I att svara derpå?
Detta: superintendent och I mästare i Sanct Lars Gille; härmed vill jag, Jacques ålderman, göra kunnigt att i morgon Crastino Epiphaniæ vidtager arbetet på tornet, som befunnits vara otillräckligt i höjden, och skall spiran förlängas sju alnar uppåt.
I är ifrån vettet.
Man säger så: men jag svär att till Valborgsmessa skall spira och kors sitta på tornet, och i tornet skall stora klockan gå och kalla alla otrogna till fest, då Hans ålderman och hans son skola mottaga folkets pris för sina gerningar, och deras belackare skola lida smälek.
Nu har jag sagt det!
65 DOMHERREN.
På dessa dina hädelser, Jacques, kan endast himlen svara, och var viss, han skall det.
Svärmare och kalumnianter, som kräla under fötterna och gnaga ens skosulor, hvad viljen
I mot jetten som trampar er till mjöl; hvad ären
I mot mig?
Hvad veten I?
Jo att råttorna gått utför trapporna och att kajorna flyttat!
Är det bevis?
-- Nej, här är bevis -- Här är testimonium! -- Se på det!
Här Domine, och slå dem i ansigtet som sagt att jag icke har hemligheten.
Han visar Domherren pergamentsremsan.
DOMHERREN eftertänksamt.
I besitter hemligheten. gagna den!
O! att I kunde be-
I der, belackare och äreröfvare, jag har hemligheten; ho' kan mig nu förderfva; ser
I der, att sanningen segrar ändock till slutet, fastän fienden står emot!
Hvisken I!
Hvad rör det mig hvad
I hvisken!
Sitter jag nu säker i stolen?
Farväl, Ålderman; förlåt att jag oroade.
Skadar inte, oroa mig så mycket
I behagar, det skall alltid vara mig en förnöjelse att se hur det skall gå till!
DOMHERREN går.
Tillgif ers höghet att jag roade er, det var
66 verkligen icke mitt allvar!
Förlåt, store herre, ursäkta!
Stanna, Claus och var lustig! CLAUS.
Ack! jag har så mycket förrättningar, det är alldeles ogörligt, store herre.
JURGEN och GERHARD resa sig.
Hvad, Leden, skolen I också gå?
Det är sent ålderman och jag måste hem.
Förlåt, ålderman, de mina vänta på mig.
Hvad skall detta mena?
Tack för god fägnad och god natt!
Gå in i afgrunden med er då; afundsjuka bestar, I liden af att se hur det går en väl, men går det en illa, då samlens I som örnar kring åtel, för att glädjas åt förödelsen!
Sådana vänner kan man vara utan; kom igen I, så skall det vara bom för dörren.
Scen X .
HANS och CECILIA.
Hvarför sitter den gamle qvar?
Hvad har han att beställa här?
O! Jacques, det är din far.
Det vet jag; men jag lider icke att se hur han går omkring och spökar; jag vill inte bli påmind om att det är han som har byggt kyrkan, att det är han som har gjort det, han som gjort det.
Som om jag icke kunde göra något sjelf.
Jacques, tänk en gång hur han var mäktig och stark, då du icke vågade svara honom ens.
Om han kunde se nu, skulle han se tyrannens öde; ju högre, dess lägre!
Det är underligt ändå; jag har aldrig vågat se nogare på hans ansigte, ty der har alltid suttit två eldkol och bränt; han ser ju icke så grym ut som förr, eller är det derför att jag icke fruktar honom mera?
HANS reser sig.
JACQUES ryggar oafsigtligt.
Hvar är Jacques?
Gif mig din hand!
JACQUES skakar hans hand.
Så mildt han låter!
Stackars gamle far!
68 CECILIA.
Det är olyckan som gjort det!
Det är då väl att det fins olyckor! CECILIA.
Ja! Jacques, det är det; och glöm inte det när din kommer.
HANS och CECILIA gå.
JACQUES ensam, sedan MARGARETHA. stolen och gäspar, trummar med fingrarne på bordet och uttrycker sin ledsnad; spritter till och lyss; börjar hvissla, hvarmed han är sysselsatt då Margaretha kommer in.
JACQUES går ett par slag öfver golfvet, sätter sig sedan i karm-
JACQUES stiger upp, går emot henne af med ytterplaggen.
vänligt och hjelper henne
God qväll, kära hustru!
God qväll, min lille man, ha dina vänner redan lemnat dig?
Vänner!
Jo det är sköna vänner! -- Se så det ser ut efter dem!
Stolarne midt på golfvet, bordet som en sjö; och så ditt rena golf ser ut!
Har det händt något ledsamt?
Jacques; han ser inte glad ut!
Det har jag aldrig varit!
69 MARGARETHA.
Hvad skall jag roa mitt stackars barn med då?
Det är så långsamt denna qväll, så långsamt, långsamt!
Skall jag tända gran så att det blir ljust!
Nej, tänd inte mera ljus!
Skall jag sjunga för dig, mitt stora barn, då.
Ja, sjung min vän!
Jag skall gå ut i köket och göra eld först till qvällen!
Farväl på en stund! Går.
JACQUES ensam, tar ner runstafven och täljer. från spisen, tar upp en knif
Sju alnar till Valborgsmessan!
Det blir bära eller brista!
Jag sätter ett kors på stafven -- det betyder döden -- men -- det kan också betyda -- seger!
TREDJE AKTEN. Gillesgården.
U tanför Gillestugan.
bostad) med fluster och träplanteringar framför; bänkar och bord; utanför fönsterna bikupor.
Fonden: en låg mur med
Till höger: ett gammalt trähus (Gillestugan och Jacques'
port som öppnar perspektiv till en gränd; längst bort takåsar, gaflar och ett kyrktorn; vid porten en hönsbur och en hunddakiner, figurer, ornament o. s. v.); längst bort en förfallen smedja. koja.
Till venster: huggna och ohuggna sandstensblock (bal-
JURGEN sitter på en bänk utanför smedjan.
GERHARD in. GERHARD.
Se så, gubben Jurgen, ha' vi inte kommit fram till Valborgsmessan ändå; och tornet har vuxit sju alnar; och allting går lungt och väl, och skam fick du!
Du skall säga vi; ty du var också med och häcklade i början.
71 GERHARD.
Ja, men jag erkände åtminstone hans förtjenster när de började skjuta upp!
Det gjorde aldrig du.
Gud nåde mig, det gjorde jag inte.
GERHARD fattar Jurgens arm och leder honom upp.
Hör du gamle Jurgen, kom hit.
Ser du på den här sten?
Du vet den skall sättas upp i sista hvalfvet för att åt tidernas tid bevara namnet på den store Jacques Ålderman.
Här stå du och jag vid grafvens brädd och läsa.
Hvad läsa vi? »Jacobus filius Joannis ipsemet fecit» -- det är uttydt: »Jacques, Hans son, har sjelf gjort det!» Vi läsa ju så?
Stolta ord i sanning, om de blott voro sanna!
Det käns sällsamt för så gamla som vi att se hur den pojken som af oss lärt, hur han går fram med äran; men tycker icke du som jag, att vi ha' gjort kyrkan allihop; har inte du gjort jernet, har inte jag huggit stenen och folket har murat; hvad har Jacques gjort?
Han har skräflat!
Det förefaller mig som det skulle ligga sanning i dina ord!
Du är afundsjuk, Gerhard, säg ut du!
72 GERHARD.
Nej, men jag vill bara säga att det käns underligt; här, här uppåt venstra armhålan.
Det är svårt att svälja.
Nej! du skall förstå img rätt! -- Jag vill säga att ett fall som detta verkar nedslående på den som arbetat ärligt och sträfvat; det är med ett ord ett dåligt föredöme.
Är det ett dåligt föredöme att förtjensten belönas?
Förtjensten?
Prat om förtjensten.
Han hade aldrig haft sysslan om inte vår afund hade varit.
Nå, nu börja vi blifva om ens!
Derför är det bäst vi sluta; nu går jag in och putsar mig till festen.
Farväl; få se hvad vi ha' för mening när vi råkas härnäst.
Låt oss inte rosa dagen förrän vi sett aftonen.
GERHARD, sedan JACQUES. GERHARD läser på stenen.
Jacobus... ipsemet -- det betyder »jag sjelf».
Sjelf! det låter bra, men jag sjelf det är ståtligt.
73 JACQUES in fort.
Har du varit ihop med Domherren?
När I befaller, så lyder Gerhard; det är känd sak.
Lemna det der.
-- Ville han ge med sig?
Det återstår blott en sak!
Vi måste bli' vänner.
Du skall få läsa hemligheten, ty jag måste veta den.
Hvad gagn kan jag hafva af er hemlighet, som ändock eges af en tredje; det var oförsigtigt att gå och visa domherren.
Den dårskapen är gjord, tala inte om den! -- Vill du svärja vid det heligaste att icke röja hemligheten för någon?
Vid Sanct Lars och Sanct Erik! JACQUES.
Det räcker icke!
Svär vid heliga lekamen!
Jag svär vid heliga lekamen att icke yppa hemligheten för någon!
JACQUES. GERHARD läser girigt, läser om igen för att prenta i minnet; återlemnar pergamentet till Jacques.
Amen! -- Läs!
Han lemnar pergamentet till Gerhard.
74 JACQUES.
Här ha' vi ett kors! är rödt!
Det synes nu, för det JACQUES.
Ja, det har jag sett också, men ett kors kan inte betyda någonting!
Nå, hvad står der!
Läser vidare tyst.
Vänta nu!
-- Så der!
Nå, hvad står der?
Hvad der står? värre, att yppa det.
Min ed förbjuder mig, dessJACQUES.
Förrädare!
Har jag förrådt ett ord?
Jag tror jag har att slåss mot den onde; vill du säga mig hvad der står?
Nej! det kan jag icke.
Om det varit vid Sanct Lars och Sanct Erik då, I vet.
Men vid heliga lekamen, nej!
Hör du Jacques, min gosse, vinden har åter vändt sig för mig och vi måste
75 tala med hvarandra på ett förståndigt sätt.
Jag har stora afsigter med dig och derför kommer jag att lägga hand vid din uppdragelse.
Säg mig då i den barmhertiges namn hvad du ämnar med mig?
Det är just hvad jag skall gå och grunda på!
Jag fruktar du numera inte duger mycket till!
Jag släpper dig emellertid så länge för i dag; men spring inte längre än kedjan räcker och kom snällt när jag hvisslar på dig.
JACQUES ensam, sedan CLAUS.
När man börjat med lögn, går man fram till brott; det är dit jag skulle komma, det är dit han har skjutit mig den osynlige som går bakom.
En eller två -- kostar lika mycket!
Det skall ske förr eller senare.
Guds frid store herre, hur står det till?
Jag känner mig lätt om hjertat som jag fyllt en stor pligt; blodet går som en vårflod, senorna spännas så att det knäpper i hvar led! CLAUS.
Det var mycket rart på en gång!
76 JACQUES.
Det käns som om man dragit ut en tand som värkt.
Hör på Claus, du som kan säga ett sant ord, blif min vän.
Herre, jag har talat sant en gång i mitt lif, men det gör jag, fan i den, aldrig om.
Derför att jag inte blef trodd; låt oss ljuga i stället, så räcker vänskapen längre.
Det är snack, du kan i alla händelser höra på medan jag går igenom det språk jag skall hålla i dag vid kyrkan!
Gå på, herre, så skall jag skolmästra Er; men jag blir sträng som en spannrem om I dummar Er; jag tål inte se, att någon faller mig i handtverket.
Så; nu sätter jag mig på bocken der och så börjar I.
Jag skall låtsas att du är en förnuftig menniska, som förstår hvad en klok säger. -- Nu börjar jag: -- Jag -- CLAUS.
Jag sjelf, heter det!
Mina vänner.
Mina vänner, heter det, det skall vara ton på »mina» annars kan man tro att andra också
77 ha' vänner!
Fortsätt; men mera ledighet i högra hand, se på mig, så här!
-- Jag skulle -- CLAUS.
Jag? duger inte!
När man skall tala till folket måste man tala om dem; så här: »Godt folk, go' vänner; ni -- man börjar tvärt med dem sjelfva -- ni har alltid varit synnerligen utmärkta och förtjenstfulla i alla möjliga afseenden och derför kan jag icke annat än känna mig högst hedrad af ert beröm och era ärebetygelser som ha' kommit mig ovärdige till del».
Så der har man dem på kroken och sen kan man linda dem om fingern som garn!
Det ligger verkligen en gnista förnuft i dina ord.
Hör man på!
Man skall vara ohöflig mot folk så bli' de artiga.
Om du tiger nu skall jag fortsätta.
Nej, det behöfs inte!
Jag har hört alldeles tillräckligt, alldeles -- -- be mig inte, det är omöjligt att höra mer, jag skulle bli' så förtjust så att jag inte fick sofva i natt.
Allvarsamt!
Tror du att det blir bra?
O, Herre Skapare, är det allvarsamt?
Nog visste jag att Osmundsjern går i blålera, men att
78 det gick i Er som var så tjockt!
I är utomordentlig!
Det är så att man kan få vattuskräck när man hör'et. -- -- Var det allvarsamt?
Allvarsamt?
Håll i mig!
Faller i skratt.
Hvad satan skrattar han åt?
Gåsen går så länge i köket tills han fastnar på spettet.
Bed Gud bevara ert förstånd, beskedlige herre, det här går aldrig, aldrig väl.
Scen IV . JACQUES.
MARGARETHA från Gilleshuset.
Sist HELVIG.
JACQUES vekt.
Margaretha!
Jag är här min älskade.
Nej, det kan jag icke skylla!
Säg mig, säg mig, du som icke vill mig ondt, hvarför gläfsa alla åt mig, hvarför hugga de och skända mig?
Det är afunden, min vän.
Afunden?
Men det är något
79 annat tillika.
Man skrattar åt mig.
Ser jag lustig ut?
Det är illvilja, min vän, den följer alltid förtjensten.
Jag har förtjenst alltså!
Du anser mig vuxen mitt värf?
Det har jag aldrig tviflat på!
Hur mår min son?
Han sofver redan och drömmer om -- JACQUES.
Hvad drömmer han om?
Kanske om att han är stor och skall ärfva sin far; vackra drömmar; och kanske han drömmer att han inte kan vänta lifvet ur honom för att få hans syssla?
Nu komma de stygga tankarne igen!
Drif bort dem då, du kan det!
Gillets banér.
HELVIG från Gillehuset åtföljd af två tjenare som bära MARGARETHA.
Ser du Jacques, der är ditt segertecken som skall bära vittne om dina fienders nederlag.
Helvig och jag skola sätta det i stånd, ty det har stått och blifvit gammalt och söndrigt.
80 JACQUES försjunker.
HELVIG till tjenarne.
Gå varligt på trappan!
Ack, Herre Jemine, jag har sett ett sådant elände i dag, gode vänner, just i en trappa.
Kan I tänka, att våran Lisa gick och spillde i trapporna, och så glömde det skarnet att torka efter sig, så att då skaffarn Mårten kom från torget, så slog han i kull och bröt armen af sig, rätt framför armbågen, så vi måste bära menniskan i ett kläde till hospitalet.
Det är förskräckligt så mycket elände i verlden; men det värsta var att det var högra armen!
Och hans hustru och barn!
Gud nåde de arma.
Har han barn?
Sju oförsörjda barn! ger, att det är ett elände!
Ja, det är som jag sä-
Det var en svår olycka som vi måste söka hjelpa, men icke kan Domherren lemna dem på bar backe.
Domherren!
Han vill bara ha' frid, så får verlden gå i kull!
Jag vet det jag!
--Men det var bara ett inte!
Har ni inte hört hvad som hände hos mjölnarns i dag middags?
Nej, kära Helvig, jag hör aldrig något, och jag har så mycket att tänka på sjelf.
Ja, si sjelf.
Men den som inte
81 har något sjelf, den får lof att tänka på andra, den!
Och ni sitter här och vet inte att mjölnarns Andreas mördat sin gamla mor?
JACQUES vaknar.
Mördat?
Har han mördat?
Berätta gamla Helvig!
Har inte Margaretha något att fägna Helvig med?
Jo, kära vänner, jag skall gå in efter, så får jag kasta ett öga på gossen.
Då väntar jag tills
I kommer åter.
Vänta inte på mig, Helvig, jag vill inte höra pa sådana ohyggliga saker, för jag får inte sofva om natten.
Som I vill, fru Margaretha, hvar och en tänker på sig, det är som jag säger.
Till Jacques:
I har ett våp till hustru.
Talar
I illa om min hustru?
Död och pina: hon ett våp?
Ett känsligt sinne har hon; men i nöd och fara skullen
I se: der står hon bättre bi än I och jag.
Hå-hå, ja-ja.
Ålderman vet, att gamla Anna, mjölnarns Anders' mor, hade samlat en styfver som hon inte unnte sin son; utan hon låg och höll på den!
Men Anders gick dräng och släpte som man får, när man är dräng!
82 JACQUES.
Så gick han sta' och försåg sig på en flicka.
Och så ville han gifta sig...
Mera!
Och det kunde han inte få.
Och så gick han och knäppte gumman?
Hå! hå! inte så fört!
Han »gaf» henne något då?
Jag kommer inte ur fläcken på det här sättet! -- Han kom emellertid på, att han skulle göra af med henne! -- I dag middags gjorde han det, och nu sitter han inne.
Hur gjorde han då?
Åh! det är förfärligt!
Han slog henne med köksyxan bak i nacken, så att bloden strömmade...
Inte blod! inte blod! inte blod!
Det var otäckt!
Bak i nacken sa' du?
Bak i nacken!
83 MARGARETHA åter.
Har I slutat än?
Kom min vän, vi ha slutat!
Försjunker. ningar.
MARGARETHA som medfört förfrisk-
Se här Helvig, håll till godo, men tala icke om några fasligheter.
Tack kära, det skall jag visst inte.
Scen V . DE FÖRRE.
CHARLATAN med förevisningstafla och bord samt låda med handelsvaror.
HELVIG och MARGARETHA sömma på banéret.
CHARLATAN.
En skön dag mina ädla herrar och fruar, behaga de köpa sköna saker som äro till god nytta för allting.
I då min snälle dräng?
Jag är från Rostock, ädla dame och jag säljer kammar och speglar och kryddor af alla slag; jag har pulver som är godt för rogfubben och fulslag; pulver för tandvärk och hårmask, tinctura artemis och tinctura pro colica, radix sarsaparillæ som botar för magkrämpor och oleum manibus för ömma händer: och så har jag merkurium och hvitt som botar på möss och sorkar af allehanda slag.
84 JACQUES.
Har du merkurium?
Ja, stränge herre!
Botar det på råttor?
Ja, ja då, ädle herre.
Stora möss?
Hur stora?
Två, tre alnar, omtrent?
Gif mig en dosa merkur!
Till Margaretha:
Vi ha' fått råttor i källarn.
Det var just bra han kom.
Till Charlatan:
Hvad kostar det?
Två pengar, ers nåd!
Det var dyrt!
Jag tycker det var billigt.
Hvad har han för taflor att visa; är det någon olycka?
Nej, hvarken brand eller flod, eller benbrott eller så.
Är det något mord?
85 CHARLATAN.
Nej; mordena gå icke mer; nu vill publikum ha' det glada; om det roar de ädla fruarna så skall jag låta se det Babels torn i sex sköna bilder!
JACQUES stiger upp.
Går Jacques sin väg?
Jag går in och rustar mig; skynda på med banéret; ni ha' icke långt qvar!
Behagar icke de ädla fruar handla något?
Nej, min gode vän!
Och icke se Babels torns sköna bilder?
Nej, hör han!
Han får gå sin väg nu!
Jag går, men jag kommer igen.
Tack goda fruar!
Jag skall skaffa dem en olycka till nästa gång eller kanske också ett mord.
Sedan STEN. HELVIG.
Har jag inte hört den der rösten förr!
Jag tyckte det också, den lät så bekant.
86 HELVIG.
Hör nu, fru Margaretha: -- ta ett par stygn der i hörnet så äro vi färdiga.
-- I vet att jag inte går och bär fram som det heter, men det här är nu ett alldeles särskildt fall:
I har allt en dugtig man.
Han må vara hvilket som helst, för mig är han alltid den mitt hjerta valt.
»För mig»; ja, der ha' vi det igen:
I vet kanske att han har ovänner?
Det tror jag han har som alla, och mer än andra derför att han är större.
Ja-ja, ja-ja!
I vet, att unge Sten skall upp och ringa?
Jag vet att han blifvit hedrad med det uppdraget.
Så säger I; vet I hvad folket säger?
Alltid folket!
Hvem är folket?
Är det er vedkarl?
Det är ju bara en?
Och hvad betyder bara ens ord?
Om han har hört det af folket så är det troligen af mjölkgumman; det är två; hvad betyder det?
Ja, ja! det må vara så; emellertid säger man,
87 att Sten har fått den hedern, derför att Jacques inte vågar!
Hvad säger I, vågar?
Jacques icke våga?
Förlåt nu kära, men det här var ett särskildt fall; man säger, att kyrkan skall vara så klent bygd att tornet inte tål att man ringer i det!
Om man säger så, skall Jacques visa, att man ljuger.
Han skall sjelf gå upp och ringa, det må gå sen som det vill.
Inte så häftigt, kära fru, det står ju icke för lifvet.
Icke för Er, men för oss!
Nu har jag slutat; fäst ändarne på er sida, så går jag och söker min man och skam skall
I få alla, ty min man är icke den som förnekar hvad han är skyldig.
Min man, min!
Ja, min käraste!
Jag vet man förtalar och afundas honom; men jag skall säga Er att så godt hjerta som han har, har ingen, och så flitig och kunnig som han är, är ingen 1 Var han icke redan som ung den dugligaste af alla kamraterna; och blef han icke ålderman vid så unga år som ingen före honom.
Ja han var väl ung!
88 MARGARETHA.
Det visar hur stora hans förtjenster voro; väl ung?
I menar något bakom: men det skall jag försäkra att bättre son mot en far har aldrig funnits än han!
Hur motsatte han sig icke Gillets oädla beslut att afsätta den gamle; arbetade han icke med all magt på att få ha' honom qvar, oaktadt han visste att han sjelf skulle få platsen!
Och så kommer I och menar något ondt med era ord!
I borde skämmas, gamla Helvig!
Fy! Går.
Ja-ja, ja-ja, ja!
Svart är hvitt och hvitt är svart!
Se det är kärleken.
Scen V II.
HELVIG. CECILIA.
Nej, se min lilla pulla, hur mår hon?
Tack, Helvig, godt! HELVIG.
Det är inte alla som göra det.
Hvem är sjuk?
Det är en ung herre som heter Sten och som är afundsjuk.
Jag är ond på dig, Helvig, derför att du säger mina tankar.
89 HELVIG.
Får jag säga litet mera tankar?
Nej tyst, för alla helgon.
Akta Er för männen, de äro så falska, så falska! CECILIA.
Sten är icke falsk!
Det har jag icke sagt, men han är inte sanningskär.
Har han icke gått och spridt ut att Jacques vore en odugling, och har icke Jacques med gerning bevisat att det var osant.
Det förhåller sig så, tyvärr!
Nå, och om han nu sagt att han har Er kär så fins ju ingen säkerhet att han håller tro och lofven.
Säg inte mer!
Tacka I mig för att jag säger det. »Kärleken är blind», så det vet man.
Om jag kunde fatta hvad det är hon kan se för vackert på den karlen?
Har han inte så breda fötter som brödspadar?
Gud hvad
I säger, det har jag aldrig sett!
90 HELVIG.
Nej, se der ha vi det!
Och inte har
I då heller sett att han har svarta tänder?
Jesus, nej bevara; har han?
Och så'na öron, -- stora som flugsmällor.
Nej, håll, för barmhertighet!
Tyst jag blir
Ja! bevars, det fins de som tycker att stora öron är vackert!
Gerna för mig!
Och hvad är det då för en karl?
Slätt ingenting -- bara häcklat! CECILIA.
Fy skäms då, Helvig.
I gör mig rätt olycklig!
Åh, förlåt mig, så visst gör jag icke.
Der kommer han sjelf.
Pröfva på honom får I se.
Håll vad att han inte kan öppna mun utan att skända den andre.
DE FÖRRE. STEN.
Det skymmer på.
STEN antyder banéret.
Der är mitt kors som jag skall fästas på; den usle har iu befallt det så!
91 HELVIG.
Säg icke så om ålderman när jag hör det.
Det har jag sagt så hela verlden hört det!
Deri gör han orätt!
Hvad har han gjort för slag efter han är så styf?
Har han bygt något kyrktorn kanske?
Nej, men han kunde ha' gjort det bättre naturligtvis!
O! hvad det är sant det I säger, det är så sant, så sant att jag vill gå och hänga mig.
Och var han nöjd med sin plats i lifvet, annars går det honom aldrig väl!
I nöjd med er plats den gången I stod i köket och drog smuts?
Jag skall säga honom att jag aldrig drog någon smuts -- och om jag kommit mig upp sen, så visar det just att jag var född till något bättre än att stå i gårköket.
När han kommer sig upp, så ska' vi tro att han var född till bättre, men nu när han går bakut, så tro vi inte det och det får han nådigst tillgifva oss!
Pekar på banéret. der, är han färdig nu?
Bär det med tålamod.
Går in i stugan.
Scen IX . STEN.
Hör du Cecilia! så säga de alla åt mig, men
92 för den ärelöse krypa de nu, ty han har lyckats!
Det är samma hvad man lyckats i, skälmstycken, stöld, mord, mened, bara man lyckats.
Lyckas!
Ser du, det är hemligheten af lifvet! CECILIA.