Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om man närmare granskar anmärkningarne härutinnan, så ligger deri egentligen en antydan om behofvet af vidare nuancering af gerningen, än som ifrågavarande § innefattar.
Den är nemligen inskränkt till den händelse, att någon svikligen, i uppsåt att skada göra eller fördel sig eller annan bereda, tillvällar sig utöfning af embete eller tjenst, då deremot Kongl. Maj:ts förslag ej nämner något om afsigten, utan blott talar derom att någon obehörigen tillvällat sig embete eller tjenst, under medgifvande af straffnedsättning, om det skett af lättsinne, och skada ej timat.
Då emellertid egentliga föremålet för lagen är att utmärka och bestraffa de olika arter af bedrägerier, som i allmänhet kunna förekomma, synes ett uttryck deraf i förevarande händelse företrädesvis äfven vara nödig.
Denna åsigt har ock hyllats af Lag-beredningen, hvars förslag i denna del tjenat Utskottet till förebild; och någon erinran emot Utskottets uppfattning är ej eller gjord.
Det måste dock medgifvas att man af annan anledning, än den Utskottet förutsatt, kan obehörigen gifva sig ut för embets- eller tjensteman och utöfva dennes befattning; och af enahanda orsak, som ofvan blifvit nämnd i fråga om begagnande af okrönta målkäril, torde straffet derför lämpligen böra bestämmas i sammanhang med stadgandet om den i bedräglig afsigt vidtagna handlingen, å hvilken lägre straff ej synes kunna sättas, än 6 månaders straff-arbete, hvilket ock öfverensstämmer med det Nådiga förslaget.
Men genom ringare straff å brottets omförmälda nuancering vinnes det ändamål, hvartill anmärkningarne syftat.
Det till 28 § gjorda tillägg är således en följd af samma anmärkningar.
Enligt den inom tre Riks-stånd yttrade åsigt, har Utskottet nu föreslagit, att i det fall, hvarom i 29 § sägs, äfven må dömas till fängelse alternativt med straff-arbete från och med 6 månader till och med 2 år, under förklarande att straff-arbetet må, vid särdeles försvårande omständigheter, kunna förlängas ända till fem år.
Det brott, hvarom här är fråga, att någon under antagande af falskt namn eller stånd bereder sig arf eller andra familje - La y-UIskallets Utlåtande M 52. 9 ramiljerättigheter, kan ock onekligen förekomma under särdeles mildrande förhållanden, om än det ej må försonas med ringare straff, än frihetens förlust.
Genom fängelsestraffets användande sättes domaren i tillfälle att kunna lämpa stralfet efter brottsligheten.
Men på samma gång latituden i så måtto utvidgas, har den inskränkning deraf varit nödig, som innefattas i bestämmelsen att endast i svårare fall må utöfver två års straff-arbete ådörnas.
Då har redan brottet antagit en så brottslig karakter att alltför mycken mildhet lage i begagnandet af fängelset.
1 sammanhang med förenämnde § har den 30 § ock blifvit hänskjuten till Utskottets ytterligare behandling.
I)å i 2 mom. af denna § hänvisas till straffbestämmelsen i den 29 §, har man velat lemna Utskottet tillfälle att tillse huruvida någon modifikation af det således i berörde mom. föreslagna straff äfven bör ega ruin.
En sådan modifikation vore likväl, efter Utskottets öfvertygelse, icke lämplig.
Emellan de handlingar, som omtalas i 29 § och 2 moni. 30 §, är visserligen slägttycke i så måtto, att i båda förutsättes att man begagnat falskt stånd eller namn för uppnående af brottslig afsigt; men sjelfva gerningarne äro likväl till sina följder väsentligen olika.
Då i 29 § talas om den, hvilken genom begagnande af orätt stånd eller namn bereder sig a rf ellar andra familjerättigheter, afser oftanämnde mom. den händelse, då någon, medelst omförmälte svikliga medel, bedrager qvinna till giftermål eller tili äktenskapsaflal, hvartill häfd kommer.
I förra fallet, lederas väl rättigheter, men då brottet upptäckes, kunna rättigheterna återställas; — i det sednare deremot har en qvinna för hela sitt lif blifvit i sitt ömtåligaste förhållande kränkt: hon kan väl blifva qvitt bedragaren, men dermed utplånas icke bedrägeriets följder; och af sådan anledning anser Utskottet någon mildring i det, i detta fall till straffarbete från och med 6 månader till och med 5 år, föreslagna straffet ej böra komma i fråga.
Men då, i följd af förändringen af straffbestämmelsen i 29 §, dertill icke vidare kan hänvisas, måste straffet bestämdt utsättas i omförmälte morn., hvars redaktion på sådan grund förändrats.
Med anledning af de anmärkningar, som vidare blifvit framställde emot 30 §., har
Utskottet förökat den med ett ytterligare rnoinent, det Ijerde i ordningen.
Detsamma innefattar en hänvisning till hvad gällande lag i 4 Kap. 6 § och 13 Kap. 8 § Giftermålsbalken innehåller angående återgång af fästning och giftermål, samt förverkande af fästningagåfva och giftorätt, derest någon, genom att gifva sig ut för annan än den han är, bedrager qvinna till fästning eller om man eller qvinna, genom förtigande af vanförhet eller smittosam och obotlig sjukdom, förleder annan till giftermål.
Hvad berörde lagrum i omförmälte hänseende stadga, ingår äfven i påföljden lör de brott, sorn omtalas i förevarande § af förslaget; och en antydning derom suies destohellre nödig, som anmärkningarne risa, att missförstånd eljest är att befara, samt
Utskottet dessutom af denna orsak redan i förslagets 38 § funnit sig böra omnämna den särskilda påföljd af förlust utaf rättigheten att för andra inför rätta tala, som, enligt Rättegångs-balken, drabbar den fullmäktig, hvilken gör sig förfallen till någon af de i nämnde § upptagne förbrytelser.
Genom ifrågavarande tillägg beredes således tydlighet och enhet i lagstiftningen.
Hill. till R St.
Prut. 1856 <V 1857. 7 Sami. 1 Afd. 29 Uii/t. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande JM 52.
Ehuru 33 § blifvit lemnad utan anmärkning, och 34 § ej är vorden återremitterad af mer än ett Riks-stånd, har iikväl Utskottet af de anmärkningar, hvilka framställts emot 35 §, oell hvilka det tillhör Utskottet att besvara, funnit en förnyad pröfning af de föregående oundviklig.
Dessa tre §§, hvarmed kathegorien »annan oredlighet» egentligen börjar, stå nemligen sinsemellan i ett inre sammanhang.
Alla afse ett olofligt förfarande med gods, som hörer annan till och deraf man på ett lofligt sätt kommit i besittning; och deras föremål är att angifva de mer eller mindre brottsliga förfaringssätten.
Af detta sammanhang har ock följt, att man genom anmärkningarne emot 35 § vidrört principerne i de förra; och då Utskottets yttrande blifvit infordradt öfver dessa anmärkningar, har följaktligen en pröfning af berörde principer dermed blifvit påkallad.
Om riktigheten af Utskottets uppfattning utaf karakteren och straffbarheten af de i 33 § upptagne fall, synes man emellertid vara ense; men ett annat förhållande inträffar åter med afseende å de handlingar, som omtalas i 34 och 35 §§.
Man har nemligen förmenat, att då dessa handlingar, efter det uttryckssätt, som blifvit begagnadt, ej skulle hafva egt rum med uppsåt, så borde de ej ens medföra något ansvar.
Den, hvilken af endast ovarsamhet kunde komma att försätta något, som hörer annan till, men han lagligen innehar, och dermed förskingra detsamma, begick ej något brott; och annat vore ej heller förhållandet med ett olofligt bruk deraf, så framt det brukade ej emottagits under sådana vilkor, som inskränkte innehafvarens rätt.
Gällande lag inskränkte sig ock i denna del till förskingring och bruk, som medförde skada, af anförtrodt gods; och i detta fall vore förhållandet olika, ty här missbrukades ett specielt lemnadt förtroende.
Den omfattning ifrågaställde §§ erhållit, lemnade åter rum för chikaner och menniskors blottställande för ohemula anfall under skydd af lag.
Den som läste en bok, sorn en annan glömt hos honom, utan uttryckligt lof, skulle, efter föreslagna lagen, opåtaldt kunna dragas för rätta, likasom om han händelsevis kom att förlägga den.
Dessutom vore de i 35 § nyttjade ordalag mindre lämpliga, enär de stodo i strid med de fall, der man, utan egarens lof, vore lagligen berättigad att bruka fä, som man intagit eller hittat och upplyst.
Vigten af dessa anmärkningar har Utskottet ej kunnat förbise vid en förnyad pröfning af ämnet.
Då Utskottet i omförmälte delar hufvudsakligen biträdde det nådiga förslaget, ansåg Utskottet de handlingar, sorn omnämnas i 33 §, kunna, om än med uppsåt vidtagna, gifvas en mildare karakter, än de i denna § erhållit.
Utskottet antog, på sådan grund, 34 §.
Den syntes nemligen förutsätta uppsåt, men ej sviklig afsigt; hvadan egentliga ändamålet således var att uppdraga en skillnad mellan försnillning och uppsåtlig förskingring.
Men härigenom har ostridigt emellan dessa handlingar kommit att göras en skillnad, som ej har stöd i verkligheten.
I gällande lagstiftning förekommer ej heller densamma; och att försöket misslyckats att deråt i lagen gifva form, derom vittna de framställde anmärkningarne.
Hvad som gör den uppsåtliga förskingringen till försnillning, äro jemväl särskilda tillkomna omständigheter, hvilka väl kunna hafva inflytande på straffbarheten, men ej upphäfva gerningarnes ursprungliga likhet.
Det är alltså ej allenast en tvetydighet, utan äfven en oegentJighet i sak, som man i denna del anmärkt; och för dess afhjelpande har Utskottet ansett Lag-Utskottets Utlåtande M 52.
11 rättast att upptaga »uppsåtlig förskingring» biand de (örbrytelser, till hvilka denna brottsliga handling hörer eller i 33 §.
Ben latitud vid straffmätning, som i denna § är föreslagen, lemnar domaren tillräckligt utrymme att fästa afseende på de mildhetsgrunder, som kunna förefinnas.
Vid sådant förhållande skulle 34 § helt och hållet försvinna, och dess plats intagas af den 35:te.
Ett stadgande i den syftning, som denna § har, anser nemligen Utskottet ej kunna undvaras.
Men till förekommande af det missförstånd, hvartill lydelsen af denna §, enligt gjorda anmärkningar, nu kan föranleda, har Utskottet gifvit densamma en förändrad redaktion, på samma gång
Utskottet nedsatt maximum af de böter, som skulle kunna ådömas, till 25 Hulr, derigenom Utskottet, så.vidt möjligt varit, lyssnat till dem, hvilka förmenat det uti ifrågavarande § föreslagne straff vara alltför strängt.
Genom nu omförmälde sammanföring af §§, kommer nummerordningen att förändras, så att den 36 § varder den 35 o. s. v. Hvad vidkommer sistnämnde §, så har redan Utskottet vid behandlingen af den 24 § redogjort för den utvidgning den förres 2 mom. erhållit; hvarförutan Utskottet i någon mån förändrat redaktionen af 1 morn., för att deråt gifva en nu saknad precision.
Hvad den 38 § i förslaget innefattar, återfinnes hufvudsakligen i 12 mom. 24 § och 33 § af.
Maj:ts nådiga förslag, hvarigenom straff stadgas dels å fullmäktig, sorn i sak förhåller sig oredligt emot sin hufvudman, dels å syssloman, hvilken vid annat uppdrags utförande visar trolöshet emot hufvudmannen, dels ock å den, som i sviklig afsigt förleder annan till oskälig rättegång.
I fråga om fullmäktig, upptager det nådiga förslaget härutinnan dock endast till en del de förbrytelser, som omtalas i 15 Kap. 14 § Rättegångsbalken; hvaremot något ansvar ej finnes i gällande lag bestämdt å den syssloman, som visar trolöshet emot sin hufvudman, eller å den, som, utan att vara fullmäktig, svikligen förleder annan till oskälig rättegång.
Det har ej heller blifvit ifrågasatt, att ju icke bestämmelser i sistnämnde hänseende äro behöflige, eller att nu omförmälda förbrytelser falla under annan än den nu föreslagna lagstiftningen; men emellertid har Utskottet, söm ansett de af Kongl.
Maj:t i dessa delar föreslagna särskilda bestämmelser böra sammanföras i en samt att, till förekommande af missförstånd, omnämna den särskilda påföljd af förlust att föra annans talan, hvartill den fullmäktig, som på förenämnde sätt sig förbryter, enligt Rättegångsbalkens nyss åberopade lagbud, gör sig förfallen, vid uppställning af 2 mom. utaf ifrågaställde § kommit att, med hänsigt till berörde lagbud, gifva detta morn. en lydelse, derigenom meningen å ena sidan inSkränkes och å den andra erhåller en alltför stor utsträckning.
I detta mom. talas nemligen endast jorn fullmäktig, men om så väl förledande till oskälig rättegång, som den fullmäktig, hvilken emot bättre vett drifver orättfärdig sak.
Rättegångsbalkens oftanämnde bud sammanställer ock dessa brott; men de stå ej i något sådant förhållande till hvarandra, att de måste i sammanhang behandlas, och den lag, hvarom nu är fråga, har således ej att göra med det sednare brottet, utan endast med det förra; hvaremot, efter hvad ofvan är antydt, meningen är att bestraffa hvar och en, som gör sig saker till detta brott. 12 Lag-Utskottets Utlåtande JYt 52.
För alt åt förslaget i denna del gifva åsyftad mening är alltså en rättelse i redaktionen af 38 § behöflig; och sedan Utskottets uppmärksamhet blifvit fästad härå, har Utskottet ej kunnat underlåta att föreslå den nödiga förändringen i redaktionen af denna §, sorn motsvaras af den 37 § i det förslag, sorn följer här nedan.
Den omständighet att 34 § sammanfallit med den nästföregående och att nummerordningen, hvad återstående §§ angår, i följd deraf måst förändras, har slutligen blifvit iakttagen i den sista § i förevarande afdelning, den der i öfrigt blifvit lemnad oförändrad, oansedt framställd anmärkning att de i 39 och 40 §§ i förslaget omtalade brott borde upptagas bland dem, som af allmän åklagare ej får beifras.
Berörde brott äro nemligen af en mera allmän vådlig beskaffenhet; och den allmänna säkerheten kräfver således alt den offentliga åklagare-makten kan uppträda till förekommande deraf.
Beträffande slutligen förslagets tredje afdelning, som innefattar:
Gemensamma bestämmelser, så har Utskottet ansett vissa tillägg af nöden.
Till en början har nemligen Utskottet intagit den uteslutna 49 § i Kongl. Maj:ts nådiga förslag.
Då Utskottet uteslöt samma §, förutsattes att det förslag till lag om verkställighet af straffarbete och BingelsestratT i enrum, hvilket till nu församlade Ständer jemväl blifvit af Kongl.
.\Iaj:t framställdt, skulle antagas och dermed upphöjas till lag.
Dymedelst hade det hufvudsakliga ändamålet med berörde § ock varit uppfyldt.
Emellertid har nämnde förutsättning ej inträffat, utan har omförmälte särskilta förslag, efter återremiss, blifvit med vissa förändringar af Utskottet öfverlemnadt till Rikets Ständers pröfning, den der dock ännu ej egt rum.
Huruvida någon särskild lag i förevarande syftning kommer att af Konungen gemensamt med nu församlade Ständer stiftas, är således en oviss fråga; men derest så ej sker, äro de bestämmelser, förenämnde § innefattar, nödige för verkställighet af ifrågastälide lag.
Försigtigheten bjuder således deras införande; och af denna anledning bar 40 § i nedanstående förslag tillkommit.
Den 47 § innefattar äfven ett tillägg.
Densamma innehåller dock ej annat än ilen af Utskottet under JW 2 föreslagna författning angående tid för åtal af svek och bedrägeri eller de brott, hvarom talas i 2:dra afdelningen af ifrågastälide lag.
Det leder nemligen till reda, att de stadganden, som uteslutande hafva afseende å tillämpningen af nämnde lag, derigenom meddelas; och derföre har Utskottet, genom tillägget af omlörmälde §, efterkommit den framställning, som härutinnan blifvit inom två Riks-stånd gjord, om än Utskottet ej kan frångå sin åsigt derom, att, då berörde § i sjelfva verket innefattar en förklaring af lagens till allmänna rättegångs-orduingen hänförde föreskrifter i afseende på preseription af brott, det varit mest principenligt, alt, på sätt Utskottet i förra betänkandet föreslagit, göra förklaringen till föremål för en särskild författning, derom fråga emellertid numera torde böra förfalla.
La^~Utsliottets Utlåtande M 52. 18
Den slutliga anmärkning, som drabbat Utskottets förslag, är riktad emot uteslutningen ur 50 § i det nådiga förslaget af stadgandet att genom föreslagna författningen ej sker någon ändring af hvad i grundlag stadgas.
Det har hufvudsakligen blifvit anmärkt: att då grundlagen, hvarmed här menas Tryckfrihets-lagen, bestämdt hänvisar till 8 Kap. 3§ Missgernings-baiken, och grundlagarne skola tillämpas efter ordalydelsen, måste ock någon lag finnas, som »betecknas med orden 8 Kap. 3 § Missgernings-balken,» helst i annat fall det brott, berörde grundlag afser, kunde blifva ostraffadt.
Men i denna uppfattning af saken kan Utskottet ingalunda instämma; och de skäl, hvarpå Utskottet grundat uteslutningen, qvarstå jemväl ovederlagda.
Om man antoge anmärkningen, så följde att lagstiftarens rätt, i hänseende till 8 Kap.
Missgernings-balken, genom omförmälde hänvisning blifvit inskränkt.
Något dylikt lärer man dock ej våga påstå; och derom vittnar äfven den omständighet, att Kongl.
Majit föreslagit upphäfvande af berörde
Kapitel och dess ersättande genom motsvariga stadganden i en särskild författning.
Om emellertid detta lagrum är upphäfdt, så synes tillämpning deraf ej vidare kumla komma i fråga, utan af de stadganden, hvilka blifvit satta i stället.
Uti lagstiftningen blifva nemligen dessa stadganden gällande i de upphäfnes ställe och med lika betydelse.
Det är ej heller ett bestämdt straff, som tryckfrihets-lagen här åsyftar, ty då skulle straffet ej kunna förändras, utan den hänvisar till de straff, hvarmed de i 8 Kap. Missgernings-balken omnämnde gerningar kunna vara belagda.
Nu skulle dessa gerningar upptagas i en särskild författning, som således härutinnan komme att motsvara nämnde kapitel, och vid sådant förhållande borde man äfven i samma författning söka straffen för ifrågavarande i tryckfrihets-lagen omförmälda brott.
I allt fall qvarstår såsom ostridigt, att den lag, som blifvit upphäfd, ej mera är till; och då det uteslutna stadgandet uppenbarligen innefattar ett förnekande häraf, måste
Utskottet vidhålla sin åsigt om befogenheten af uteslutningen, desto hellre, som, på sätt Utskottet redan anmärkt, ett stadgande uti ifrågaställde syftning låge utom kriminal-lagstiftningens område.
Det skulle innebära antingen den förklaring, att, i följd af Trye k fri hets-lagens hänvisning till 8 Kap. Missgernings-balken, någon förändring, hvad angår tryckfrihetsbrott, deri ej må ske, eller ock en speciel lagstiftning i afseende på straffet af dessa brott; och i båda fallen gjordes ingrepp på grundlagstiftningens område.
Berörde förklaring innefattade ostridigt en förklaring af grundlag; och en speciel lag af nyssnämnde beskaffenhet skulle utgöra en del af Tryckfrihets-lagen och således ej kunna stiftas i annan ordning än denna.
Utskottet har härmed yttrat sig i anledning af de anmärkningar, hvilka det ålegat Utskottet att besvara, och i sammanhang dermed sökt att i korthet angifva motiven till de väsentligare förändringar i Utskottets förslag, som blifvit vidtagne.
En och annan mindre modifikation i redaktionen har val derförutan egt runi; men derföre synes vidare redogörelse ej vara nödig, än tillkännagifvandet att Ltskottet derigenom sökt i förslaget inlägga all möj - 14 Lag-Utsl;ottcts Utlåtande M 52. lig tydlighet och bestämdhet.
Skulle emellertid den föreslagna 20 § komma att antagas, följer att hela 8 Kapitlet Handels-balken mäste upphäfvas, och således att författningens ingress måste rättas.
1 det hufvudsakliga är dock förslaget oförändradt, såsom derutinnan af Rikets Ständer godkändt; men då ett lagförslag aT ifrågaställde vidlyftighet och beskaffenhet endast kan i sitt sammanhang pröfvas, har Utskottet ansett lämpligast att i sin helhet detsamma här nedan framlägga; och får Utskottet följaktligen, med hemställan, om icke de Riks-stånd, hvilka antagit de delar af förslaget, hvilkas förändring blifvit af andra Riksstånd påyrkad och af Utskottet funhen nödig, täcktes frånträda deras i dessa delar fattade beslut, vördsamligen tillstyrka, att Rikets Ständer mätte antaga följande Förslag till lag om förfalskning så ock om bedrägeri och annan oredlighet.
Med upphiifvande af 13 Kap. 3 och 4 §§ Jorda-balken, 1 Kap. 9 och 11 §§.8 Kap., 9 Kap. 11 §, 10 Kap. 5 och 7 §§, 11 Kap. 2 §, 12 Kap. 9, 10 och 12 §§ samt 13 Kap. 3 § Handels-balken, 7 och 8 Kap., 48 Kap. 5 § och 51 Kap. Missgernings-balken jemte de särskilda stadganden, som ändra eller förklara lagens berörda rum eller dervid något tillägga; äfvensom med ändring af de för öfrigt i lag eller särskilda författningar för brott, sorn i denna förordning omförmälas, utsatta straffbestämmelser, der ej för vissa fall annorlunda här nedan säges, varder stadgadt som följer:
§ Den som sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon domstols eller annan offentlig myndighets dombok eller hufvud-protokoll, Kronans räkenskaps-böcker elfer andra sådana handlingar eller skrifter, som till allmän nytta och efterrättelse äro: dömes till straff-arbete från och med fyra till och med åtta år.
Lag-Utskottets Utlåtande M 52. 15 Förfalskar eller förstör embets- eller tjensteman, i afsigt som ofvan är sagd, slika handlingar eller skrifter, som han under sin vård har; varde dömd till straff-arbete från och med sex till och med tio år. § 2.
Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eller deras afdelningars, eller i domstols, Konungens Befallningshafvandes eller annan offentlig myndighets, eller i särskild embets- eller tjenstemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes; och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straff-arbete från och med ett till och med fyra år. § 3- Var handlingen af mindre vigt, såsom resepass eller betyg om fräjd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till straff-arbete från och med fyra månader till och med två år dömas. § i Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, krediteller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar, eller riktig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar; eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd till straffarbete från och med sex månader till och med tre år.
Lag-Utskottets Utlåtande M :>2. § 5- Har man, på sätt i 4 § säges, skrifvit elier förfalskat samt begagnat annan enskild handling un de der.nämnde, såsom orlofssedel, betyg om fräjd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; dömes till straff-arbete från och med två månader till och med ett år. § 6- Brukar någon, i afsigt, som förut sagd är, allmän eller enskild handling, den han vet falsk vara; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort. § 7. Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, å papper, vara, mått, vigt eller annat, som med Statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas, falskeligen dylika stämplar eller märken anbringar; eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, som rätteligen gjord är; eller förfalskar det, som i behörig ordning blifvit stämpladt eller märkt; dömes till straffarbete från och med ett till och med fem är.
Har man, i fall sist sagdt är, af egen drift förstört det förfalskade eller genom vidtagna åtgärder förebyggt ali skadlig verkan deraf; vare från ansvar fri. § 8
Har någon, med vetskap om sådan förfalskning, som i 7 § sägs, i bedräglig afsigt det förfalskade begagnat; straffes så, som hade hffn förfalskningen sjelf gjort '§ 9- Hvad i 2, 3, 6, 7 och 8 §§ är stadgadt; ege ock tillämplighet vid förfalskning eller missbruk af Norrska allmänna handlingar, Lag-Utskottets Utlåtande M 52. 17 handlingar, stämplar eller märken.
I fråga om förfalskning af handling, som utfärdas af offentlig myndighet i annan Stat eller bruk af sådan veterligen falsk handling, vare lag, som i 4, 5 eller 6 § sägs. § 10 Rifver, flyttar eller vrider man, i bedrägligt uppsåt, rå och rör eller annat gränse-märke, eller märke, som till betecknande af bestämd vattenhöjd satt är; dömes till straff-arbete från och med ett till och med fyra år.