Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der balletten icke består af en sammanhangslös och brokig rad af sånger, recitationer, chörer och dansar, utan gör anspråk på att hafva en bindande enhet, der utgöres denna enhet af en abstrakt tanka, åt hvilken gifves en vändning, smickrande för den, till hvars ära balletten uppföres.
För att få denna tanka uttalad och från olika sidor framställd, låter förf. om hvarandra uppträda en mängd allegoriska, mytologiska eller gammalhistoriska figurer, stundom blandade med personer ur verkliga lifvet, hvilka sednare dock alltid äro en slags kollektivpersoner, representanter för ett visst stånd eller yrke, utan all individualitet.
Dessa uppträda vanligen oberoende af hvarandra och afsjunga eller recitera några versar samt utföra den dertill hörande dans.
Huruvida versarnas uppläsande eller afsjungande varit samtidigt med eller föregått dansen, kunna vi icke med bestämdhet afgöra411.
Hvarje ballett slutar alltid med den s. k. ”stora Balletten,” deri en mängd personer uppträda och sjunga versar till festföremålets ära.
Klädes någongång ballettens hufvudtanke i en handling, så är dock denna af temligen tarflig beskaffenhet.
Någon i egentlig mening dramatisk handling må man icke vänta, lika litet som någon karaktersteckning.
Det dramatiska spelar en så underordnad roll, att dialogen blott undantagsvis förekommer i balletten; endast i en af Stjernhjelms balletter finnes dialog.
Om än enskilta poetiska drag stå att upptäcka, om än många ställen förråda qvickhet och finhet, så är dock det poetiska en bisak och det hela mera lagdt an på att förnöja öga och öra, än att verka på hjerta och fantasi.
Hufvudsaken är dansen, musiken och framförallt det praktfulla i sceneri och kostym.
Så småningom blef dock sången öfvervägande, dansen trädde mera tillbaka, och deraf uppstod sång-balletten, en förberedelse till Operan.
Den första ballet, som man vet vara uppförd i Sverige, är en fransysk med titel:
”Le Ballet des Plaisirs de la Vie des Enfans sans Soucy, danzé devant
Sa M. la Royne de Suède à Stockholm 1638.” Pfalzgrefvinnan
Catharina lät uppföra denna ballet d. 28 Jan.
”avec grand contentment de tout le monde, qui le regardoint,” som det heter i en gammal anteckning.
Den är en af dessa brokiga kompositioner, deri en mängd personer uppträda oberoende af hvarandra.
Bland de dansande voro prins Carl Gustaf samt Magnus G.
De la Gardie412.
Att den då 12-åriga Christina funnit sig särdeles road, synes af den förkärlek hon sedan visade denna konstart.
Den öfverensstämde också förträffligt med hennes smak för en slösande prakt.
Man kan göra sig ett begrepp om de tillrustningar, som dessa balletter tarfvade, om man ger akt på de antydningar om maskineriet, som finnas i åtskilliga af dem.
I Parnassus Triumphans t. ex. ser man ”genom en sällsynt perspectiv
Hippocrenes springkälla” och derbredvid de nio Muserna, konstligen och naturligt afbildade; Orpheus och Euridice komma in i en båt, förd af Charon; Apollo står på en klippa och spelar till drottningens ära, hvarefter klippan öppnar sig och 6 herdar utspringa med lutor i händerna; vid slutet af en scen blifver ”förmedelst behändiga konstverk oförmodligen tedt en himmel, med stjernor upplyst, och bland dem en Måna, klarare än sjelfva höghimlens måna;” muserna komma infarande uti en försilfrad vagn, beströdd med blomster, dragen af två lejon och körd af Amor; de fyra verldens qvarter framställas genom fyra hufvuden, ur hvilka fyra nationers konungar framspringa; Aurora och Muserna nedstiga oförmodadt från himlen uti ”ett härligit och sällsynt, enkannerligen dertill uppfunnet konstverk” samt upptaga till sig Dygden, dervid hela Parnassen ”blir glänsande och upplyst i prakt och härlighet.”
Hela månader förut var man upptagen af förberedelser för balletterna, och Ekeblad skrifver d. 17 Nov.
1652 om en ballett, som skulle uppföras på drottningens födelsedag d. 8 Dec.: ”Uti hofvet arbeta alla på den Balletten på födelsedagen dansas skall; efter tiden är kort, arbeta de desto flitigare,” och d. 1 Dec. skrifver han:
”Nu är så mycket att göra med den balletten och de ringrännande, som ske skola, att intet något af importance förhandlas.”
Kostnaderna för sådana balletter voro ofantliga.
Besinnar man hvilket inveckladt och konstrikt maskineri, hvilka praktfulla dekorationer, som endast i den ofvannämnda ”Parnassus Triumphans” erfordrades, och lägger man dertill, att i samma ballet 100 personer uppträdde, och att, om äfven samma person spelat flera roller, så har han dock för hvarje roll behöft en särskilt kostym, i de flesta fall dyrbar och lysande: då skall man ej finna den uppgift öfverdrifven, som klandrarna framställde, att Christina på en enda sådan ballet kunnat bortkasta 20,000 rdr413.
Dresdenerhofvet använde kort före 7-åriga kriget 36,000 thaler för en ballet414, och får man tro P. Juel, så skulle den ballet och det ringrännande, hvarmed Christina 1652 firade sin födelsedag, kostat 100,000 r:dr, en efter den tidens penningevärde alldeles ofantlig summa415.
I Arnold Messenii bekanta smädeskrift mot Christina gisslas också på det skarpaste hennes slöseri på balletter och andra förströelser.
Balletterna leddes af fransmannen Baulieu, hvilken anställdes 1637 som drottningens dansmästare med lön af 700 rdr, utfordring af en häst samt 200 rdr till en fördansare.
År 1650 befordrades han till hofmästare med 200 rdr tillökning på lönen; men större delen af lönen blef innestående, hvarföre drottningen i bref till regeringen måste derom påminna416.
Utom Beaulieu hafva äfven en mängd andra fransmän varit vid hofvet anställda; ty i de franska upplagorna af de balletter, som tillskrifvas Stjernhjelm, finner man att fransmännen Bonelé, Desannai, De la Cressoniere, Piquet, Bellepierre, Foretiere, Charlier, Varenne la Chartaignerai uppträdt som spelande vid sidan af hertig Adolf Johan, landgrefven af HessenEschwegen, Magnus G.
De la Gardie, Gustaf Sparre, Gustaf och Svante Banér, Leyonhufvud, Paykull, Stackelberg, Steinberg, Thott, Torstensson, Taube, De Geer, Posse, Duvall, Palbitsky, Stenbock, Wrangel, Horn och Soop.
Balletterna med sina allegoriska figurer, sina lärda anspelningar och sina hänsyftningar på personer bilda den skarpaste motsats till ett folkdrama.
De voro uteslutande en förlustelse för hofvet och de förnäma, ehuru man visserligen finner, att åskådarne vid Christinas balletter icke blott utgjorts af hofvet och dem, som der hade tillträde, utan någongång, såsom E. skrifver, äfven af ”allahanda folk.”
För de på svenska skrifna balletter, hvilka man ännu har i behåll, gå vi nu att redogöra; men inskränka oss, hvad angår de utländska, till att blott omnämna dem.
Till firande af markgrefven Fredriks af Baden förmälning med Pfalzgrefvinnan Christina, drottningens kusin, gafs 1642 (förmälningen skedde d. 30 Nov.) en ballet:
”Le Balet du Cours du Monde ” med 18 entreer utom stora balletten.
Jemte den franska finnes äfven en tysk text417.
På Christinas födelsedag den 8 Dec. 1643 uppfördes ”Balet om thenna tijdzens fantasier.”
Den är skrifven på rimmade lyriska vers, har 14 inträden utom stora balletten och innehåller en mängd uppträden utan synnerligt sammanhang sins emellan, ehuru flertalet gå ut på att smickra den unga drottningen och damerna.
En fransk text finnes äfven.
Posten kommer som ett väder med det budskap, att Drottningen af Nord skall vara mera segersam än alla konungar, emedan hennes skönhets och dygders magt skola hopbindas med hennes vapens magt.
Krögaren, dansande med hustru, dräng och piga, förklarar, att fast vinet är dyrt, vill han deraf upprätta en vattenkonst, så att alla få fullt upp den dag, en prins vinner drottningens kärlek.
Kocken säger till fruntimbret, att
Amor ofta i köket lånar eld för att dermed bränna dem.
Tiggarna vilja på denna dag fröjda sig med de andra och sedan tigga hop pengar för att dermed betala laget.
Köpmannen lofvar att, när Drottningen blir bunden af Hymen, sälja sina band, sidentyger och kläden och sedan sticka sin bod i brand ”till ända på allt mitt besvär.”
Den ostadige älskaren med fyra nymfer undrar öfver, att någon vill plåga sig med att länge ”bijda efter en.” Wildmännen sjunga:
”Kärleken har en eld upptänt I wåra bröst, som oss har bränt, Så att wij äre nu fram vänt Uhr wåra skogar til att see Om inga Jungfrur samma wee Förnimme och kunne oss hjelp betee.”
Then stridsamme kämpen menar, att om Holger Dansk, Roland och andra kämpar fått höra ”wefften” af hans svärd, hade de ej vågat se på honom, än mindre göra motstånd.
Herrarna säga till Jungfrurna, att om alla de, som blifvit narrar af kärlek, ville fördrifva sin tid med dans, skulle de mindre bedröfva sig sjelfva, och dem och göra mindre dårskaper.
Båtsmännen sjunga till de sköna:
”Wij som uppå thet wille haaff Aff stormen drijfwas an och aff Ehvart som han oss körer, Will nu inthet fråga mehr, Hwart uth man Nårestiernan seer, Att hon oss koosan förer.
Ehr ögon lede oss wår fart Och är thet Himmelstecknet klart, Hvilket, hwart skepet länder, Wi fölie uthi säkerheet Oachtat Windens häftigheet, Ehwart han sigh hälst wänder.”
Uhrspeglarna418 förklara, att alla måste undra öfver dem, då de göra sina små puts.
Segervinnaren trotsar Alexander och Cæsar.
Vulcanus med Cycloperna lofva smida drottningen en ny krona, ty hon skall komma att bära två.
Sist frambär
Apollo till drottningen en lagerkrans, hvilken betyder den segervinst, hennes konungsliga dygder förtjena, och förespår henne att vinna mången lyckosam slagtning och nedslå sina ovänner.
Den stora Balletten prisar Christina och den dag hon blifvit född.
Mera sammanhang röjes i en annan ballet, dansad på Stockholms slott d. 1 Januari 1645, med titel: ”Balet om Heela Wärdenes Frögd, förorsakad aff Hennes Rongl.
M:tz Lykelige Regeringz begynnelse.
Äfven af den finnes en fransk text, med titel, ”Le Monde Rejovi.”
När teatren uppläts, såg man en triumfbåge med latinsk inskrift till Christinas ära, och öfverst satt hennes porträtt samt derunder ett latinskt distichon.
Balletten är skrifven på alexandriner, har tre delar och 24 inträden utom stora balletten.
Framför hvarje del läses ett på prosa affattadt angifvande af dess innehåll.
Den första delen innehåller den fröjd, som sker i himlen.
Fama förkunnar, att, liksom Mars under Gustaf Adolfs namn förut regerat Sverige, så har nu Virtus under Christinas namn bestigit thronen.
Mercurius flyger ut att förkunna detta.
Jupiter befaller Prudentia och Justitia att lära Christina regeringskonsten och stå vid hennes thron.
Virtus Heroica, som alltid följt Gustaf Adolf, beslutar att äfven följa hans dotter, och samma beslut fatta hvar för sig Honor, Mars, Bellona och Victoria.
— Andra delen innehåller den fröjd, som sker i hafvet.
Teatren föreställer ett haf med klippor och berg.
Amfion i en Concha, dragen af två sirener, förkunnar Christinas thronbestigning.
(Denna sång är ej skrifven på alexandriner, utan har lyrisk versform).
Æolus befaller alla vindar, att, om de få se svenska drottningens flotta, ej uppväcka någon storm, utan i stället hjelpa den.
De fyra väder svära att förhjelpa Christina så väl att uppbygga ett regemente till sjös, som att upptäcka nya länder.
Neptun på en hvalfisk bjuder Tritonerna utsprida Christinas beröm, och Tritonerna gå ut ur hvalfisken och lofva lyda befallningen.
— Tredje delen framställer den fröjd, som sker på jorden.
Teatren föreställer jorden.
Tidende säljarna glädja sig öfver den goda nyhet (om Christinas thronbestigning) de hafva att förkunna.
En fransos, utkommande ur fäktskolan, lofvar att för drottningen våga lif och blod; en Engeländare, kommande ur en sockerbod, gläder sig åt nyheten lika mycket som åt ett fat fullt med konfekt och spår, att Christina skall komma Elisabeth att glömmas; en Holländare, kommande ur en ölkrog, vill dricka hennes skål i öl och tända sin pipa henne till ett rökoffer.
Pan manar herdar och herdinnor till dans.
Diana prisar Christina bland annat för hennes kärlek till jagt och säger till sina nymfer, att, om de såge henne förfölja ett djur eller anordna en jagt, skulle de tro henne vara Diana sjelf; och nymferna svara, att, då de en dag blifvit efter på jagten, hade de sett en jungfru, som de i början tagit för Diana, ehuru de sedan funnit, att hon mer liknade Bellona, och denna var den svenska drottningen.
Fyra trälar, undertryckta furstar i Tyskland, hoppas, att drottningen skall återgifva dem friheten.
Två Spanjorer uppträda med trots och hot, men drifvas tillbaka af två frimodiga soldater (en svensk och en fransman).
En förlamad krigsman, buren på en annans rygg, prisar Christina, som likt fadren älskar krigsfolk och lindrar deras nöd.
Skrymteriet vill innästla sig vid drottningens hof, men Tiden och Sanningen förbjuda det.
Unio lofvar att hålla samman hennes undersåter och bundsförvanter.
Fyra personer, till hälften klädda som svenskar, till hälften som fransmän, svärja hvarandra ett oupplösligt förbund.
Den stora Balletten dansas i svenska adlens namn.
Som prof på alexandrinerna i denna ballet anföra vi Skrymteriets tal:
”Jagh som medh mitt förgifft besmittar alle Land,
Och under en falsk Larf the landen hafwe i hand,
At iagh föruthan wåld i stillheet kan them kränckia,
I theras diupe frijdh, som the ej annat tänckia,
Skal iagh nu see och sittia tyst ther til,
At thenna Drottning skeer, hvadh hon sigh önska wil,
Skal hennes högheet än tillwäxa meer och meera
Och iagh emoot mijn sedh, ther intet hoos tentera.
Neij, Neij, mijn förra art och kånst iagh bruka skal,
Besynnerligen här uthi ett sådant fall;
Ty hon är ännu ung och aff thet swaga slächte
(Om icke någon Gudh ett annat modh uppwächte)
Iagh skal snart dragha in i hennes heela Håff
Odygder, och tå straxt begärer dygd förlåff.
At thet må lyckas wäl, än hemligt iagh migh döllier,
Och alt mitt Etter än medh rooser öfverhöllier.”
Båda dessa balletter äro af anonym författare; men Hammarsköld tycker sig i den sista finna så mycket tycke af det Stjernhjelmska maneret, ehuru ännu ej fullt utbildadt, att han är benägen anse det för ett hans första, men sedan förkastade försök.
Han finner detta ytterligare styrkt deraf, att denna ballet i äldre exemplar ofta är hopbunden med S:s ”Musæ Svethizantes.”
Atterbom upplyser dock, att detta äfven är förhållandet med ”Thenna tijdzens fantasier”419.
För vår del vilja vi väl icke bestrida möjligheten deraf, att Stjernhjelm kunnat författa eller öfversätta dessa båda balletter, men vi bekänna, att vi icke tro mycket derpå.
Vi igenkänna icke Stjernhjelm hvarken i det poetiska uttrycket eller i språket eller i versbehandlingen.
Att hans manér icke 1645 skulle vara utbildadt, förefaller underligt, enär han då var 47 år; och man behöfver dessutom endast jemföra hans på alexandriner författade Heroiska fägnesång på Christinas födelsedag 1643 med det här ofvan gjorda utdrag ur den 2 år sednare skrifna balletten eller med t. ex. dessa deri likaledes förekommande versar:
”Stridsamme hjeltar, j, hvars makt kring werldens ender
Med fruchtan kunnigh är, hoos alla folk och länder.
I oförfärat folk, j tappre Götha män
I hwem thet är en lust, hwem thet behager än.”
och man skall finna det otroligt, att alexandrinerna i fägnesången och i balletten äro skrifna af samma författare.
Den 28 Juni 1646 dansades i Stockholm en ballet eller Boutade kallad "Les Effets de l’Amour,” i 10 inträden utom slutdansen.
Förf. var en Sieur de Monthuchet.
Samma år till firande af landtgrefve Fredrics af Hessen Eschwegens bröllop med prinsessan Eleonora (drottningens kusin) gafs i September en ballet i 15 inträden, kallad ”L’Amour Constant”och behandlande Ulyssis och Penelopes historia.
— Den 4 April 1649 dansades i närvaro af deras Majestäter en ballet, kallad ”Les Passions Victorieuses et Vaincues” i 15 inträden.
Vi komma nu till de i poetiskt hänseende märkligaste af våra Svenska balletter eller de, hvilka tillskrifvas Georg Stjernhjelm: ”Den fångne Cupido,” ”Fredz-afl” och ”Parnassus Triumphans.”
Georg Stjernhjelms lefnad är tecknad i allmänt tillgängliga verk af Hammarsköld, Atterbom, Geijer och flera; vi inskränka oss derföre att omnämna, att han var född 1598, dog 1672 samt att hans verksamhet som ballettskald inföll under åren 1649—51, då han vistades i Stockholm som Antiquarius Regni och Custos Archivi samt ännu stod i hög gunst hos Christina.
Lika lågt som man nedsatt Messenii dramer, lika högt har man upphöjt och prisat Stjernhjelms balletter; ja, Hammarsköld håller icke för omöjligt, att han under gynsammare omständigheter skulle kunnat blifva en medtäflare till Shakspeare i den dramatiska konsten420.
Med all aktning för Stjernhjelms stora snille, kan man dock omöjligen instämma i detta omdöme.
Stjernhjelm har i sina balletter mera visat sig som lyrisk, än som dramatisk skald.
Vi kunna nu med mera tillförsigt nedskrifva dessa ord, hvilka vi redan förut från den akademiska föreläsningskatedren uttalat, emedan vi sedan dess gjort bekantskap med
Klemmings forskningar rörande författareskapet till de Stjernhjelmska balletterna.
Efter en noggrann jemförelse emellan de på olika språk skrifna texterna till dessa och andra balletter, kommer Klemming till den åsigt, ”att då detta för landet alldeles nya och fremmande vitterhetsslag utan allt tvifvel infördes af fransmännen vid Christinas hof, desse äfven uppfunno och skrefvo texterna, hvilka sedan lemnades till bearbetning på svenska åt någon vitter man, emedan en svensk text behöfdes till tjenst för dem af hoffolket, som icke förstodo franska språket.
Svårligen fanns väl här någon Fransman nog mägtig Svenska språket för att, omvändt, öfversätta svenska texter.
Af exemplet från 1642 (balletten: ”Vom Lauff der Welt”) se vi, att tyska språket användes som hjelp då Tyskt herrskap var åhörande.
Måhända uppfördes också balletten ena dagen på ett språk och andra dagen på ett annat.
För öfrigt äro dessa dubbla texter aldrig hvarannan slafviskt lika, utan rätt fritt behandlade, ibland af helt annat innehåll, blott sådant att det passar för samma personage”421.
Vi skola längre fram meddela utdrag på franska, tyska och svenska af samma inträde; derigenom skall tydligen visa sig, att ehuru sjelfva stommet är detsamma och samma personer förekomma i samma inträden, så äro dock i utförandet texterna temligen oberoende af hvarandra, och om än den franska texten är den första, kunna dock de andra inom vissa gränser göra anspråk på sjelfständighet.
Stjernhjelms förtjenster om dessa balletter bestå uti den ypperliga språk- och vers-behandlingen samt den lyrik, som han med mer eller mindre ledning af franska originalet vetat att i dem inlägga; men till uppfinningen och kompositionen sträcka de sig icke, och i sjelfva verket lider hans ära deraf föga minskning.
Redan hans öfver allt tvifvel höjda bidrag till dessa balletter är emellertid tillräckligt för att gifva dem rätt stor märkvärdighet i vår litteratur; ty dels har det sätt, hvarpå Stjernhjelm här böjer och formar svenska språket till att återgifva tankens och känslans skiftningar, dels har ock den mängd förut icke begagnade versformer, han genom balletterna införde, förlänat dem ett icke ringa inflytande.
Kraftigt och malmstarkt klingade svenskan från de stora Wasakonungarnas läppar, ty språket tog form af den anda, som deraf betjenade sig.
Så var äfven förhållandet med Stjernhjelms språk; men Stjernhjelm var på samma gång mera språkkonstnär i ordets bättre betydelse.
Hvilken rikedom, hvilken renhet och omväxling i hans språk, jemfördt med samtida författares!
Det är nästan som talade han ett annat tungomål.
Och så gör han ock.
Han drog ut som en eröfrare, gjorde landvinningar och hemförde skatter, af hvilka många ännu i dag icke funnit sin tillbörliga värdering.
Kort och träffande karakteriserar Geijer hans filologiska segertåg.
”Stjernhjelm har på ”engång renat och riktat svenska språket på ett sätt, som ”alltid borde tjena till mönster: genom att återgå till den ”gamla äkta svenskans källor i fornspråk och folkspråk, ”och genom att utdrifva all onödig främmande tillsats.
”Var han sålunda säker på beståndsdelarnes renhet, så ”böjde och vände de sig under hans kraftiga hand efter ”behag.
Han har en högst lycklig djerfhet i ordfogningar.
I allmänhet är denna lyckliga djerfhet, som sjelf har ett ”eröfrartycke, ehuru dess segrar i sjelfva verket äro odlarens, en hufvudegenskap så i hans bundna som obundna ”föredrag.
Det är en frisk och glad djerfhet, en djerfhet ”med godt samvete, och hvilken man förlåter blandningen ”af höga och låga uttryck för den vördnadsvärda ärligheten i beggedera”422.
Äfven i ett annat hänseende uppträdde Stjernhjelm reformatoriskt.
Man kan, om man så vill, räkna fyra olika strömningar inom renaissancen, hvilka hvar efter annan under 16:de eller 17:de århundraden visa sig i de flesta Europeiska länders litteratur.
Den första hafva vi redan lärt känna i den unga stridslystna humanismen, som dock, hunnen upp till oss, hade en uteslutande moralisk-didaktisk karakter; den andra är den, som står under inverkan af Tasso och hans samtida, den tredje sluter sig till Marinisterna och den fjerde är den franska klassicismen.
Det är den andra formen, som här närmast rörer oss.
Hade man vid renaissancens början, åtminstone i Tyskland liksom hos oss, hufvudsakligast fästat sig vid innehållet uti den antika litteraturens alster, så började man nu få ögat upp för formen, likvisst endast den yttre och techniska.
Denna hade visserligen af de nylatinska författarne redan länge varit efterbildad; men det gällde nu att på det antika formgrundlaget skapa en vitterhet i landets eget språk.
Denna sträfvan gick sålunda ut på att gifva de antika versformerna tillämplighet på de nyare språken och grunda en nationel vitterhet i antik form.
Mången hann visserligen aldrig ut ur en tom, själlös formalism; men der en kraftig och sjelfständig skaparkraft tog saken om hand, frambragtes dock poetiska mästerverk.
Det är denna rigtning, som betecknas af Tasso, Trissino, Ruccelai i Italien, af Malherbe, Marot, Ronsard och plejadskolan i Frankrike, af Dan.
Heinsius, Hooft och Vondel i Holland, i viss mån af Ben Jonson i England, samt af Opitz och första schlesiska skolan i Tyskland.
Hos oss är Stjernhjelm denna rigtnings första och förnämsta representant.
”Med honom begynner,” säger Atterbom, ”den inhemska poesien såsom konst, och i denna mening hälsas han med skäl som skaldekonstens fader”423.
Stjernhjelm hörde dock ingalunda till dem, hvilka fastnade i formen; han hade en äkta skaldenatur, fastän de stora anlagen på grund af hans utomordentliga mångsidighet icke hunno till fullständig utbildning.
Stjernhjelm för att skapa en svensk poesi fann enda utvägen ligga uti att följa de gamla mönsterskalderna, så insåg han dock genast, att det i de nyare språken icke var quantiteten, utan accenten, som bestämde grunden för metren.
Det är efter denna princip han tvingar det hårda svenska språket att foga sig uti antikens mjuka, rikt utbildade versformer.
Mest älskade han hexametren och har äfven gifvit den en fullkomlighet, som, oaktadt bristerna, dock ännu i dag är af få upphunnen.
Lyckligt har han äfven behandlat andra antika versmått, det jambiska, trochaiska, phaleuciska, anacreontiska, sapphisk-adoniska.
Men äfven moderna rimmade versformer har han upptagit, såsom alexandrinen, den maskulint parrimmade jamben, sonetten; ehuru han visserligen med sin synbara förkärlek för rythmen, rörer sig med större ledighet och frihet i antikens former.
”Han är föröfrigt i sin metrik,” säger Geijer, ”hvad han är i sin ordbildning: djerf, fri, oregelbunden.
Men magten af hans rythmer, som stundom störta och ljuda som forssen genom skogen, är ännu i vårt språk oöfverträffad”424.
Vi vända oss nu till en närmare granskning af balletterna och först till den älsta och mest lofordade af alla:
Den fångne Cupido.
Le Vaincu de Diane.
Ballet Dansé au château Royal de Stokholm.
En la prézance de la Sérénissime Rène, Mére de sa Majesté.
En le jour MD CXLIX.
Le sujèt invanté et les vers compozés par Helie Poirier Parizien425.
Den tyska texten, hvars författare är okänd, har till titel ”Die Vberwundene Liebe.”
Och den svenska textens titel är: ”Then fångne Cupido. Ballet, Som then Högborne Stormächtige Drottning H. K.
M:tz Frw Moder til ähra Danszas på Stockholms slott.
Den 1 dagh i November månad.
Om dessa olika texters förhållande till hvarandra yttrar Klemming: ”Den tyska och svenska följa här temligen den franska, men metod och verslag äro i alla 3 helt olika; omväxlande förekomma längre och kortare behandlingar af samma scen; med ett ord, de kunna svårligen kallas öfversättningar, utan måste anses som fria bearbetningar”426.