Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från oktober 1890, då rädddningshemmet stiftades, och till april 1891 hade 69 kvinnor varit intagna i detsamma; af dessa hade 27 åter lämnat det för att försörja sig med själf- ständigt hederligt arbete, medan 31 kvarstan- nade tills vidare; från den 1 april 1891 till den 1 april innevarande år hafva 80 förut prostituerade kvinnor funnit sin tillflykt här, nästan alla komna omedelbart från fängelset; af dessa hafva 24 dels erhållit platser, dels återvändt till föräldrar och nära släktingar; 30 hafva återgått till sitt gamla lif, och 26 äro, då detta skrifves, ännu kvar i den lilla grå byggnad, där de funnit skydd.
— Dessa siffror visa, att ungefär hälften af de intagna kvin- norna åter blifvit hederliga; ett vackert resul- tat när man besinnar, att det är de djupast sjunkna, hvilka detta » hem » förnämligast söker samla inom sina väggar.
Den första uppgiften är att, som sagdt, söka vänja dessa från last och förnedring komna kvinnor vid arbete och ordning, än mer att lära dem, okunniga som de vanligen äro, nå- got slags arbete samt att ingifva dem håg och lust för detta.
Under ledning af en förestån- darinna — f. n. är denna den unga kvinnan med den rena blicken, som lämnar den besö- kande hvarjehanda upplysningar — försiggår arbetet i fem olika afdelningar; stickfabriken, där kvinnorna — » flickorna », som den blå- ögda » kaptenen » säger — lära sig att sticka, att sköta maskinerna, pressa, maska m. m.
Det arbete, som förfärdigas, består hufvudsak- ligast af » arméens » röda tröjor, hvilka i tu- sental sändas ut till de olika » lägren ».
— Vidare bokbinderiet, där de lära sig falsa, häfta, skära m. m.; » syateliern », där undervisning lämnas i sömnad; hushållet, där alla inomhus förefallande göromål förekomma, och tvättinrätt- ningen, där 10 — 12 kvinnor arbeta under tvänne » soldaters » uppsikt.
Främmande arbete af olika slag emottages, och inkomsten af detta tillfaller räddningshemmet; under år 1891 upp- f D U 213 N gick inkomsten för detta arbete till 1,844 kronor.
Såsom en uppmuntran få de kvinnor, som visa flit och intresse, också en liten penning för egen räkning; det högsta som gifves är 2: 10 i veckan.
Under vistandet i » hemmet » äro de natur- ligtvis underkastade vissa bestämda ordnings- regler och få ej lämna detsamma utan under uppsikt.
De, som för det trånga utrymmets skull måste » utackorderas », följas hvarje afton och hämtas hvarje morgon af » soldater », men tillbringa för öfrigt hela dagen inom hemmet.
De äro ej tvungna att stanna här någon viss tid, utan sändas bort, när » officerarne » hafva förtroende för dem och lämpliga platser kun- nat anskaffas, hvilket är räddningshemmets all- ra svåraste uppgift.
De flesta familjer betän- ka sig nämligen mer än en gång, innan de öppna sina dörrar för en kvinna, hvars närvaro i familjekretsen i mer än ett hänseende kan medföra fara; också är det oftast familjer — heder åt dem!
— som på ett eller annat sätt slutit sig till arméen, hvilka emottaga och hjälpa dessa olyckliga.
(forts.) " Gör 1 ej sä ondt! '
» 0yr ej så ondt! » så bad hans blick så klar, Fast omedveten han om saken var, Den lille, då han upp mot henne såg, Som fjättrat har hans faders stolla håg.
» Gör ej så ondt! » » Gör ej så ondt! » Den rena blicken slog Den kvinna, som från gossens moder tog Den kärlek, henne maken skyldig var.
I barnets öga läst den andra har: • » Gör ej så ondt! » Ja, ja, utan att vara någon alldeles förstockad materialist kan man väl medge, att det ligger en god portion lefnadsvisdom i Glimtens ord: O, sen till blott, att I hafven Litet på er, mycket i er!
Och finns det någon årstid, som företrädesvis ägnar sig för tillämpningen af denna gyllene regel, så må det väl vara sommaren.
Skulle icke desto- mindre någon hålla före, att hvad sommaren kan bringa på bordet och i skaffe- riet spelar en underordnad rol för vårt välbefinnande, så vill jag endast fråga: har någon af er, mina damer, någonsin sett en människa 6e betryckt och olycklig ut framför ett fat rykande sparris eller en rågad tall- rik med väl mogna skogssmultron?
Jag har aldrig sett det.
Jag vågar därför tro, att vi kunna vara öfverens om, att sommaren är en årstid fullkomligt hors de concours, n. b. när sommaren verkligen är, som den skall vara.
T y jag vill visst icke alldeles obetingadt bryta min lans för sommarens företräde; jag vill göra det med ett förbehåll, som jag tror icke heller skall vålla någon större meningsskiljaktighet mellan Iduns ärade läsarinnor och deras ödmjuke tjänare.
Min oförgripliga mening är nämligen den, att skall det vara sommar, så skall det vara sommar med be- sked och inte en sådan där grön vinter, som vi nu varit lyekliggjorda med ett par tre veckor.
Ty hvad är det för mening med att bo på som- marnöje, om man dagen i ända skall gå och önska sig en duktig vinterbrasa i kakelugnen?
Hvad skall man med sitt nymålade och tina badhus till, när vattnet är så kallt, att man får snufva bara af att se på det?
Här behöfva vi visserligen icke som Osvald i » Gengangere » ropa: iGif mig solen », ty solen ha vi, men vi må väl med skäl kunna ropa till solen: sGif oss värme, » ty det är värmen vi sakna.
Öfver midsommar var jag ute hos en bekant fa- milj, som flyttat ut till sommarnöjet, och där kom jag öfver följande kväde, som att döma af handstilen härrörde från husets äldsta dotter, och som jag med hos tidningsfolk vanlig indiskretion i största hast tog en afskrift af.
Lifligt delande hennes missnöje och sorg kan jag nu ej underlåta att meddela hennes verser åt Iduns läsarinnor, ehuru jag nogsamt vet, att jag därigenom gör mig skyldig till en ny och ännu större ogrannlagenhet.
De lydde så: Till Gör ej så ondt!
Hon vet ej alls, hvarför En sällsam känsla sig i hjärtat rör.
barnets blick med all sin rena glans, Den var ej, men den liknade ju hans: Gör ej så ondt!
Att oss så där handtera Ar det fason?
V i bo ju ändå uti Temp ' rerad zon!
Kan det din mening vara, Att ned vi måste fara Till glödande Sahara För att af värme få oss En full ranson?
m Hvem vet om han ej, i en bättre stund, Föraktar henne och sig själf i grund!
Med blicken sänkt hon står som slagen än, Men blida barnaögat ber igen: » Gör ej så ondt! » Anna Den kyss du Flora skänker Å r kall som is.
Säg hvarför, himladrottning?
Ä r det kapris?
Min nya sommarklädning, När skall den få användning, Om du ej snart gör ändring Och strålar varm och huldrik På gammalt vis?
Grön vinter.
J ^an må hur ifrigt som helst prisa vinterns skön- il, het och stämma upp poetiska lofsånger öfver stjärnbeströdd himlapell, gnistrande snötäcke, bjällerklang och allt möjligt annat, som skänker den strängare årstiden sitt stora behag, men jag håller i alla fall på, att sommaren är den enda årstid, under hvilken man helt och fullt kan njuta af sin tillvaro.
Då har man blommor med färg och doft i oändlig, het, mjuka gräsmattor att rulla sig på, ljumma vågor att plaska sig i, bofinkar och trastar — • bevars, vill man göra sig mödan att resa till Oland eller Ron- neby, så har man näktergalar till och med.
Det är en riktig upps-jö på njutningar och härligheter, som sommaren bjuder oss på, härligheter för ögon, öron och alla sinnen.
Smaksinnet icke minst: sparris och färska potäter, kronärtskockor, smultron och filbunkar — ah!
Hvar gör du af din värme, Du blanka sol?
Skall den i år bli inställd Liksom i fjol?
Godt är visst att du lyser, Men här går jag och fryser, Jag snufva bar och nyser: Det hjälper ej att klä sig I yllekjol.
Jag hoppas, att denna lilla invokation, särskildt med den i sista strofen anbragta motiveringen, skall göra hvad den kaD, ty jag vet, att solen tittar in i tusentals hem, där Idun ligger uppslagen på bordet.
Kanske har hon också lagt bort sitt kyliga sätt, innan dessa rader hinna in i bladet.
Så mycket bättre då.
SccBVola.
Sen t i l l, a t t Idun finnes hos alla med edra bekanta!
Reflektioner af Helena Nyblom.
ning, att icke männen bli förälskade i henne.
— Kanske bli de det för resten också!
Hon har lefvat hela sitt lif för att vara dotter och den sista delen af sitt lif för att vara syster till en ensam, ogift bror.
Jag har kännt få människor, som till den grad som hon ge intryck af att endast vara själ.
Hennes intelligens och hennes hjärta stå i ett så sällsynt harmoniskt förhållande till hvar- andra, och hennes poetiska uppfattning af naturen och människorna saknar endast dea sista lilla oförklarliga uttrycksförmågan, som gör en tyst diktare till en producerande dik- tare.
For resten tycker jag, för min del, mera om, att människor äro poesi, än att de skrifva poesi, — men därom kunna j u me- ningarna vara delade.
j] J etta var i leken, men jag tycker, att tant Sanne många gånger i lifvet kunde ha sagt: c?
» Se alla på mig, gör liksom jag! » — men det sade hon aldrig, och det var kanske just däri hennes makt och tjusning lågo.
Hon be- varade in till det sista en jungfrulig anspråks- löshet och ett gladt, frimodigt sinne, som förstod att njuta hvarje solstråle lif vet gaf.
Allting hade så mycket innehåll för henne, Hennes far var en framstående vetenskaps- och därför föreföll hon också andra så inne- man, och hon delade alla hans intressen oeh hållsrik.
tankar med hela sin själ, liksom hon samti- D å jag hade lämnat Danmark, öfvergick digt var sin mors högra hand i hushållet.
Det var en talrik familj, och hennes lif för- min vänskap för henne till min bror.
Han var aderton och hon var åttio år, då flöt nästan uteslutande i kretsen af denna fa- de följdes åt ut för att se på illuminering milj.
Efter hand smälte den ihop och splitt- och fyrverkeri för prinsessan af Wales, som rades så, som allt, hvilket börjar som ett var på besök hemma, och jag är säker på, samladt helt, till sist splittras i lifvet, och hon att de två unga människorna roade sig lika sitter nu som en svag, gammal fröken och sköter hushållet för en svag, gammal bror.
mycket båda två.
Eu människa, som har lefvat så helt, är Men hvilken flod af djuptänkta tankar och icke rädd för att dö, och hon dog också stilla.
varma, mänskliga känslor strömmar en ej Hennes familj berättade mig, att då hon till mötes, när man ibland har den lyckan kände, att hon skulle dö, hade hon ännu att träffa henne!
Hon har haft en underbar kvar sitt humoristiska sinnelag.
Då hon ta- förmåga att uppfatta oeh bevara det väsendt- lade om, hvilka psalmer som skulle sjungas liga vid allting och låta det obetydliga och vid hennes graf, sade hon på sitt skälmaktiga småaktiga falla.
" sätt: » Ni behöfva inte sjunga den vanliga Hon är hvarken sekterist eller inskränkt i begrafningspsalmen: Din sorg och klagan någon som helst riktning, men ser på lifvet stilla. » Hon menade, — så där i all mun- och människorna så mildt och så vist som terhet, — att man icke behöfde frukta, att en, hvilken från ett högt berg ser ut öfver man skulle sörja så förskräckligt öfver en jorden och därifrån bedömer allt på ett gammal ensam frökens död.
större och sannare sätt, än de kunna göra, Det är visserligen sannt, att hennes bort- som krypa omkring nere i trängseln.
Då jag var liten och hon en medelålders gång icke krossade något hjärta, men hur många af dem, som dö, äro oumbärliga?
dam, besökte hon min mor en gång i veckan.
Och jag tror, att det är ett tecken på, att Den dag hon kom, var alltid en festdag, oeh man har haft stor betydelse för sina med- ännu kan jag känna det intryck af en sär- människor, när till och med en af dem, som skild, poetisk luft, som följde med hennes blott för länge sedan har sett och kännt en, dag.
minnes en med en tacksamhet och värme, som om det blott vore några få dagar sedan man träffade hvarandra.
Hon är för mig ett af de måuga exemplen Ett alldes .särskildt ämbete för ogifta kvin- på, att en människa mera verkar genom hvad nor är det att vara skollärarinnor.
hon är, än genom hvad hon gör.
Det finns Också denna typ af en gammal ogift skol- många, som uträtta så mycket, som för hvar lärarinna har så många gånger blifvit gjord dag skulle kunna upprätta en lång lista på till föremål för hån och karrikatyr, att man alla de förståndiga, nyttiga och välgörande nästan ansett detta slag af människor för lik- saker, de ha varit med på.
Det är som oftast tydigt med pedanteri, ilska och småaktighet.
till största glädje för dem själfva.
Att lefva Min erfarenhet har lärt mig alldeles motsatsen.
ett nyttigt och gagneligt lif är en stor lycka.
Det är ofta kvinnor med ett moderligt Men det är alldeles icke sagdt, att dessa bjärta, som ägna sig åt att uppfostra andras brådskande och verksamma människor med barn, och jag har både från mig själf och deras person göra sina medmänniskor godt, andra vältaliga exempel på, huru inflytandet oeh när man besökes af sina minnen, är det och minnet af en sådan lärarinna kunna vara alltid dessa intryck af personligheter, som in- af den största betydelse för de ungas lif.
verkat välgörande på en, som man med största Det fordras utan tvifvel en alldeles sär- tacksamhet dröjer vid.
skild talang att vara en bra lärarinna.
Det Tyvärr törs man ju icke ingå allt för myc- är icke nog med begåfning och lärdom, icke ket på skildringen af privata personer.
Jag nog med förmågan att undervisa fängs- säger » tyvärr », ty jag skulle bli mycket väl- lande.
Framför allt hör därtill den förmågan talig och dock endast tala rena sanningen, att kunna sätta sig in i de ungas känslor om jag hade lof att beskrifva en och annan och tankegång, att kunna uppfatta deras olika gammal frökens person och lif, — helt annor- naturer, att kunna hjälpa dem till att klar- lunda betydliga och poetiska personer, än man göra sina otydliga och omogna begrepp, att kan finna i uppdiktade historier.
möta dem med förtroende och kärlek, utan Jag känner till exempel en kvinna, — ja, att därför ursäkta eller försvara deras fel.
jag lofvar att aldrig nämna henne, — som Jag har lofvat att icke nämna namn, men nu är sjuttio år, och som har en så intagande jag känner åtminstone en svensk lärarinna, själsskönhet, att det ännu utgör min förvå- som äger den genialiska förmågan att kunna undervisa och uppfostra sina skolbarn, utan att undertrycka deras andliga personlighet.
Därtill fordras en stor kärlek till männi- skorna och en stor respekt för friheten, — icke blott för eus egen, utan också andras.
En mor, som själf har barn, tror jag har svårt att uppfostra andras.
Man skall säkert endast undantagsvis finna en kvinna, som är god och ädel nog till att icke vara partisk för sina egna barn, om hon uppfostrade eller undervisade dem tillsammans med andras.
En ogift kvinna däremot står på en mera neutral mark, och fastän hon naturligtvis också kan vara underkastad personliga sym- patier, som väl öfver allt äro kännetecken på ett mänskligt hjärta, utgår hon dock från en bredare grundval än den kvinna, som hufvud- sakligen känner barn genom sina egna barn.
Jag har sett, huru en sådan lärarinna kan göra skolan till ett annat hem, ett hem, som kompletterar föräldrahemmet, och till en sådan lärarinna gå barnen sannerligen icke med fruktan och motvilja, utan med längtan och glädje, som man går till en beskyddande vän, som har hjälp och tröst för allting och fullt upp af den andliga föda, efter hvilken bar- nen i uppväxtåldern äro så hungriga.
Hvilken lycka det måtte ligga i att äga så många unga hjärtans förtroende och kärlek, och hvilken rik och välsignelsebringande gär- ning det måtte vara för den, som själf intet hem och inga barn har, att kunna ge så många rika och andliga gåfvor till andras barn!
Det inflytande och den välsignelse, som en klok oeh kärleksfull lärarinna utöfvar på både den enskilda och hela samhället, äro större än någon tacksamhet kan gengälda.
Det är ett af de största och mest gränslösa iflytanden, som öfver hufvud taget existera.
Jag skulle önska, att man en gång för alla ville lägga bort det uttryck, jag har satt som öfverskrift öfver mina reflektioner: » Gamla fröknar ».
Det har, liksom alla sådana tota- litetsbemärkelser, blifvit ett uttryck för ett be- grepp, som är mycket elastiskt, men som man gärna vill uppfatta på ett visst, gifvet sätt.
Det finns bland » gamla fröknar », liksom bland alla andra, goda oeh onda människor, små och stora naturer, begåfvade och obegåfvade personer.
Men säkert är, att det hvarken är en olycka eller, hvad det nästan i tysthet blifvit ansedt för, en skam, att lefva som en ogift kvinna och som en sådan göra sitt arbete i mänsklig heten.
Naturligtvis känner också jag koketta, löj- liga, sysslolösa och pratsjuka ogifta fröknar, — icke blott gamla, utan också unga.
Men samma upphöjda egenskaper har jag funnit tämligen jämnt fördelade i samhället både mellan kvinnor och män, ogifta och gifta.
Däremot kan jag alldeles säkert säga, att jag hos inga har funnit den höjd af person- lig utveckling, själfförsakelse, människokärlek och humanitet, hos inga en sådan förmåga att kunna ge, utan att begära något tillbaka, hos inga en sådan hjärterenhet, en sådan mild kraft, kort sagdt, en så outtömlig godhet som hos de ogifta kvinnor, hvilka, utan personlig lycka, lefva för andras.
Jag vill tillägga ett ord, — kanske allra mest hos de ogifta kvinnor, som dessutom äro fattiga.
Allt hvad naturen i rikligt mått erbjuder under sommarmånaderna tager husmodern tillvara för att kunna under vintern bringa litet omväxling i den eljes på grönsaker njugga årstiden.
Efter råd o c h lägenhet samt familjens smak syltas, saf- tas, inkokas på konservburkar eller torkas både bär och grönsaker.
— Att alla buteljer och sylt- burkar långt förut böra vara rengjorda, förstås af sig själft; ty många saker stå sig ej, o m icke för- varingskärlet varit fullkomligt torrt Korkar (om gamla, ej skadade, begagnas, äfven dessa förut iordningsställda) böra i o c h för korkningen ej koka, blott blötas i varmt vatten, tills de bli mjuka, ty genom kokningen upplöses den i korkarna befint- liga garfsyran, o c h saften kan därigenom antaga en bäsk smak.
— På landet beredes ost särskildt i denna månad.
— Af hönskycklingar till afvel väljas sådana med hvita fjädrar framför dem med svarta, emedan de förra sägas bli bättre värp- hönor.
Trådgården hålles alltjämt ren från ogräs.
Jordgubbs-retvov aflägsnas emellanåt, så att hela kraften må bibehållas i moderplantan; om låöga refvor utläggas i solen för att vissna, kunna de användas som bast.
Själfva plockningen af jord- gubbarne sker tidigt på morgonen, hvilket äfven gäller om de flesta bär och grönsaker, i synnerhet om hallon och ärter.
Ärtplockningen kräfver sär- skild uppmärksamhet; båda händerna måste sam- tidigt begagnas: med den vänstra håller man i rankan, medan den högra försiktigt afnyper ärt- skidan, som lägges i ett s. k. plockarförkläde, som man tagit på sig.
Ofta ser man ärter bort- ryckas ovarsamt med ena handen och läggas i en korg, som man bär i den andra; men då kan man också vara säker o m, att det snart blir slut med hela skörden.
— Vill man ha ärtor och bönor att blomma på nytt o c h gifva en sen skörd, så bör man plocka bort alla frukter.
Bondbönor hemsökas ofta af.små svarta kryp, hvilka förstöra plantan; men dessa utveckla sig först på yttersta spetsen, och toppar man plan- torna, så snart motten visa sig (hvilket ej sker, förrän bönorna stå i full blommning), så sprida de sig ej.
De öfversta blommorna sätta för resten aldrig frukt, o c h tappningen är således endast till fördel för de öfriga.
— Den som odlar pepparrot, bortrensar nu alla birötter, hvarefter hufvudro- ten åter betäckes med jord.
Detsamma sker med selleriknölarna, hvilkas växt man kan beforda ge- nom gödning med utspädd kaffesump.
— Gurkor, hvilka man bestämmer till fröodling, läggas på glasskifvor; man brukar välja den närmast huf- vudrankan befintliga gurkan och aldrig mer än ett exemplar af hvarje planta.
De plockas ej, förrän de blifvit mörkgula, och få eftermogna i solen, tills de kännas mjuka.
Det urtagna fröhuset utställes till jäsning, hvarefter kärnorna läggas en stund i vatten o c h sedan torkas väl.
— Kål, potatis m. m. kupas efter behof; kålmask bortplockas, morötter, rödbetor o. d. gallras.
— Hufoudsallad skördar man vanligen på så sätt, att man skär utaf huf- vudet och låter roten stå kvar i jorden.
Detta är dock ett fel; ty kring sallads (och kålplantors) rötter samlar sig oftast hvit ohyra, hvilken, o m ro- ten kvarblifver i jorden, förökas och sprides i för- skräcklig mängd.
I och med detsamma som de uppryckta rötterna vissna, förtorka insekterna.
talad, för att andra mödrar må kunna lära något däraf.
Det var strax före sistlidne jul.
Modern hade sändt sin flicka på apoteket efter för 10 öre mandeldroppar, och under tiden ordnade hon de öfriga saker, som behöfdes för julbrö- det.
Mjöl, russin, socker o. s. v. var iord- ninglagdt i det stora fatet, och så kom flickan med mandeldropparne.
Nu befanns, att korken i den lilla flaskan var så djupt nedtryckt, att man ej kunde få tag i den, och modern ban- nade strängt den lilla, för att hon hade tryckt ned den så mycket.
BJen barnet påstod ifrigt, att hon ej hade rört vid korken.
» Det var herrn på apoteket, som gjorde det. » Som nu modern stod med flaskan öfver fa- tet och borrade med saxudden för att få ut korken, sprang flaskan sönder i små bitar, och det kunde inte bli tal om att plocka glas- skärfvorna ur mjölet.
I förbittringen glömde modern sig själf och gaf barnet en hård risbastu, för att » hon hade tryckt ned korken så djupt ».
Tiden gick, och modern tänkte icke mer på den obetydliga historien.
Men nyligen blef den lilla flickan sjuk och låg bara några da- gar, så måste hon dö.
Modern satt trofast vid sjukbädden och hade i dagar och nätter ingen hvila.
Fram mot morgonsidan, såsom läkaren hade förutsagt, märkte hon, att de sista ögonblic- ken närmade sig.
— Då lade den lilla flic- kan armen om moderns hals och hviskade: » Mor, det var inte jag, som tryckte ned korken så hårdt i flaskan.
» 41!
flesta föräldrar skulle få ett sorgligt re- gister att gå igenom, om det hade upp- gi tecknats hvar gång de, antingen med ord eller hand, straffat sina barn oförtjänt.
I de flesta fall glömmer far eller mor snart så- dana » småsaker » som den att barnet fick straff eller bannor, och ofta ger man sig icke tid att på förhand undersöka saken, utan lå- ter sitt dåliga lynne råda.
^-r- Ml Att emellertid icke alltid barnet har så lätt för att glömma dert sortens » småsaker », må följande tjäna som exempel på.
Den moder, det gäller, önskar få den lilla tilldragelsen om- Ett tandläkarpar.
Nyligen har förlofning ingåtts mellan två tandläkare härstädes, fröken Alma Björklund, Sveriges andra kvinnliga tandlä- kare, och hr Bror G:son Hård af Segerstad.
De båda förlofvade yrkeskamraterna ha redan öppnat tandläkarepraktik i huset nr 19 Drottninggatan, där de ha sina särskilda mottagningsrum på hvar sin sida om det gemensamma väntrummet.
Fröken Björklund behandlar de kvinnliga patienter, som föredraga en tandläkare af deras eget kön, samt barn, och hr Hård ägnar sig åt de manliga.
Detta förhållande, att en man o c h en kvinna slå sig tillsammans för gemensamt utöfvande af läkaryrke, torde i vårt land hittills vara alldeles ensamstående.
* » Symaskinens dotter ».
Bland notabla re- sande i hufvudstaden märkes en dotter af syma- skinens uppfinnare, Singer, s o m några dagar gä- stat Stockholm och härifrån afreser titl Trollhät- tan sarnt Norge.
Franskt arbete om den heliga Brigitta.
Nyligen har i Paris utkommit ett större arbete med titel: Sainte Brigitte de Suéde: sa vie, ses rélévations et son oeuvre, par la comtesse de Flavigny.
8°- VII + 626 sidor.
* Carmen Sylva (drottning Elisabeth af Rumä- nien), s o m för närvarande vistas i Neuwied hos sin moder, drottning Sofias syster, har nyligen fullbordat libretton till en opera, hvartill drottning Victorias af England andre son, hertigen af Edin- burgh, är sysselsatt med att komponera musiken.
Den nya operan antages först komma att uppfö- ras i Coburg.
U p notisbolken.
De svenska kvinnorna på Chi- cag outställning en.
För att under som- marmånaderna besöka olika delar af landet i ändamål att utse för utställning i » W o - mans building » lämpliga föremål af särslcildt framstående arbeten, såväl af kvinnlig slöjd som med ' egendomlig nationel prägel, har damkomitén antagit frök * en Carin Västberg, hvilken för detta ändamål af k. svenska ut- ställningskomitén erhållit fribiljett på statens järnvägar samt ett resebidrag af 300 kr.
Kronprinsen har till komiténs förfogande ställt en till byrå särdeles lämplig lokal i arfprin- sens palats vid Gustaf Adolfs torg, i hvilken centralkomitén i höst kommer att återupp- taga det för närvarande hvilande arbetet.
" Mor, det var inte jag.