Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Salomon, ingifvet memorial, deruti lian, i ändamål att inskränka behofvet af fångforsling och de deraf följande utgifter och olägenheter, föreslagit, att domhafvande å landet måtte berättigas att i länshäktena hålla brottmålsransakningar, antingen om dessa häkten undergått förändring efter cellsystemet eller icke, samt, då aflägsenheten ej vore för betydlig, utan afseende derå om länshäktet vore belagetjnom domsagans gräns eller ej.
Utskottet, sorn tagit denna framställning i öfvervägande, får i anledning deraf till en böljan anmärka hurusom i Kongl, förordningen den 20 No v. 6 Lag-Ulskotlels Betänkande, N:o 82. 1845 finnes stadgadt, att, „utan hinder af domsagornas nuvarande indelning, särskilda härader, efter ty som Konungen derom förordnar, må hafva gemensamt häkt'*, inrättadt för de häktades förvarande i enrum, så ock, i närheten af det häkte, gemensam tingstad, hvarest ransakas och dömas må i brottmål, der häktad person tilltalas för gerning, deri han begått inom något af de härader, för hvilka häktet är gemensamt.,, Häraf inhenrtas således att särskilda härader kunna äga gemensam tingstad, vid häkte, som efter cellsystemet blifvit inrättadt; och deröfver anser Utskottet denna gemensamhet ej böra utsträckas.
Den enda öfvervägande fördelen af dylika gemensamma tingställen består, efter Utskottets omdöme, deruti att de ransakningsfångar, hvilka förvaras i ensamhetsfängelse, derigenom undgå det på deras sinnesstämning och förhållanden högst menliga inflytandet af den sammanvaro, som ofta under fångtransporter mellan häktena icke kan undvika', utan betydligt ökade transportkostnader.
Det var ock detta förhållande, som grundläde det Rikets Ständers beslut, i öfverensstämmelse hvarmed ofvananmärkta författning blifvit utfärdad.
Ty de fördelar, man i öfrigt genom gemensamheten förespeglat, synas vara mera skenbara än verkliga.
Sålunda komme den påräknade besparingen i utgifterna för fångforslingen utan tvifvel att åter gå förlorad i ökade ersättningar åt vittnen.
Ej heller torde, såsom man föreställt sig, någon större skyndsamhet i brottmålsransakningarnes handläggning kunna ernås, om man tager i betraktande alt de sällan kunna afdömas utan målsägandes och vittnens inställelse inför domstolen och att desse, hvilka merendels äro boende i närheten af det ställe der brottet blifvit begånget, sannolikt desto oftare, genom uteblifvande, skola vålla uppskof i ransakningarne ju längre från ransakningsstället deras bostad är belägen.
Vid sådant förhållande och då det jemförelsevis är af ringa vigt om sådane ransakningsfångar, hvilka icke blifvit inneslutne i cell, utan alltifrån häktandet i de äldre vanligen med större gemensamma förvaringsrum inredda länsfängelserna varit blottställde för eit förderfligt ungänge med andra fångar, sedermera under transporter komma att fortsätta ett sådant umgänge eller icke, får Utskottet vördsamt tillstyrka, alt ifrågavarande motion icke må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 22 Sept. 1848.
Lag-Utikollels Betänkande, N:o 83. 7 N:o 83.
Betänkande, i anledning af väckt motion om tingspredikas hållande å viss timma.
Herr Prosten Arrhenius liar, uti ett hos Högv.
Preste-ståndet ingifvet memorial, fästat uppmärksamheten på nödvändigheten alt viss tid varder bestämd för tingspredikans hållande.
I 3 § af Rättegångsbalkens 2 Kapitel stadgades visserligen, att Häradshöfding och Nämnd borde (ideliga å tingsstad vara och sist klockan nio om morgonen; men, enligt samma lagrum, kunde likväl
Häradshöfdingen ansvarslöst dröja till klockan tolf på dagen.
Den prest, som skulle förrätta gudstjensten, vore emellertid skyldig att klockan nio sig inställa, och han blef således icke sällan nödsakad att i flera timmar afvakta domarens ankomst.
Då likväl detta vore törenadt med mycket obehag, särdeles under den kallare årstiden; och då till god ordning hörde att en gudstjenst börjas på viss timma, har Herr Prosten föreslagit att ofvannämnda lagbud måtte „så vida upphäfvas eller förklaras att det innefattade föreskrift om tingspredikans hållande å viss utsatt (imma.,, Då genom Kongl, brefvet den 29 Maj 1754, Underdomare blifvit ålagde „att i i ättan tid uti kyrkan tillstädeskomma och den i lagen innan tingens början anbefallde allmänna gudstjenst bevista,,, samt vidare bestämmelser i ämnet icke synas erforderliga, hemställes vördsamligen att Herr Prosten Arhenii ifrågavarande motion måtte lemnäs utan af sseende.
Stockholm den 22 September 1849. s Lag-Utskottets Betänkande, N:o 84.
Ank. till Ex.
Utsk. d. 22 Sept. kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om hvad iakttagas bör, då någon hänvisas till presterskapet att förmanas innan han må fullgöra ådömd värjemålsed.
Herr Kontraktsprosten Schröder liar uti ett hos Ilögv.
Preste-ståndet ingifvet och till Lag-utskottet remitteradt memorial, föreslagit det stadgas måtte, att, när domaren hänvisar part, som med ed sig fria skall, till presterskapet att erhålla nödiga föreställningar och varningar, han ock bör vid tingets slut lemna protokollsutdrag till parten, med åläggande för denne att, minst fjorton dagar innan eden alläggas skall., sig hos själasörjaren inställa »försedd med berörde protokoll.“ Själasörjaren blefve derigenom i tillfälle att vinna kännedom om sjelfva målet jemte de omständigheter som föranledt edgångsbeslutet; och utan en dylik kännedom skulle hans förmaningar i de flesta fall icke medföra det vigliga inflytande, som dermed voreafsedt, ty att endast i allmänhet tala om pligtens helgd kan ej medföra samma verkan, som att till vissa förhållanden och omständigheter i lifvet göra en lefvande tillämpning deraf.
I anledning af denna framställning får Utskottet förklara, att någon uttrycklig föreskrift i lag icke finnes derom, att den, som ålägges värjemålsed skall först hänvisas till vederbörande presterskap för att förmanas.
Lagen bjuder blott i 31 § af Rättegångsbalkens 17 kap. att den, hvilken det varder ålagdt, att med ed sig fria, skall lemnäs tid att sig betänka, derhän så åstundar.
Emellertid har det af ålder varit i lagskipningen ölligt att den, som dömes till värjemålsed, derjemte, i händelse domaren linner sådant nödigt, förelägges att derförinnan inställa sig hos sin själasörjare för att om edens vigt underrättas och för dess missbruk varnas, samt att å edgångsdagen förete bevis derom, att han iakttagit detta föreläggande.
Men ehuru domaren kan hemta anledning till dylika förelägganden från den i Kongl.
Resolutionen den 7 Augusti 1753 stadgade rättighet för honom att förvisa vittnen till presterskapet för att förhöras och upplysas; torde det likväl vara mindre Lag-Utskottets Betänkande, N:o 85. 9 mindre lämpligt att i lagen inlägga ett stadgande, sådant som det föreslagna, innan bestämd föreskrift blifvit meddelad om och i hvilka fall part, sorn åiägges värjemålsed, bör i omförmälta hänseende till presterskapet hänvisas.
Derom är likväl fråga nu icke väckt, och af sådan anledning hemställer Utskottet att Herr Prosten Schröders motion ej måtte till någon åtgärd föranleda.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring i lagens bestämmelser angående ränta å försträckta penningar eller varor.
Uti berörde ämne hafva särskilda motioner blifvit väckta, nemligen: hos Högled.
Ridderskapet och Adeln af Herr af Grubbens, N. W.; hos Vällofl.
Borgare-ståndet af Herr Roth, C. JR,, Herr Collén, M. W. och Herr Gillberg, G. W.; samt hos Hederv.
Bonde-ståndet af Riksdagsfullmäktige Andreas Bengtsson från Jönköpings län och Anders Andersson från Wermland.
Herr af Grubbens och Herr Roth hafva yrkat, att det i 9 kap. 6 § Handelsbaden innefattade förbud emot högre räntas tagande, än sex för hundrade måtte upphäfvas, så att det må stå långifvande och lånsökande fritt att öfverenskomma om räntans belopp.
Till stöd härför har hufvudsakligen blifvit anfördt att sedan, i enlighet med tidens och den stigande upplysningens fordringar, en större frihet i handel och näringar fått vinna inträde, tidpunkten äfven syntes vara inne, att lossa det band, som, genom förenämnde förbud, vore lagdt på penningerörelsen; att en full frihet i denna denna del redan vore medgifven i de flesta andra civiliserade länder: att om penningen, liksom all annan vara, Bih. till R.
Brot. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 29 Baft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 85. finge gälla hvad den kunde, i mån af efterfrågan och tillgång, den fria täflan, som derigenom uppkomme, skulle nedtvinga räntefoten, och tillintetgöra allt ocker; att omförmälta förbud städse visat sig overksamt; — och slutligen att det skäl, sorn vid föregående riksdag blifvit åberopad t emot förbudets borttagande, eller då existerande penningförlägenhet, nu mera ej gällde, enar ymnig tillgång på penningar skulle förefinnas i landet.
För den händelse att omförmälta förslag varder bifallet, har Herr Collén, under antagande att räntefoten derigenom komme att nedgå, och, enär nödigt är, att i lag finnes en bestämmelse för domarens ledning i de fall då ränta ej är förskrifven, men det oaktadt bör äga rum, föreslagit det stadgas må, att, då i kontrakt eller förskrifning viss ränta icke finnes utsatt samt tvist om dess belopp uppstår, domaren på grund af dylik handling ej äger tillägga högre ränta än efter fyra för hundradet, och för fordran efter räkning, endast efter tre för hundradet.
Deremot hafva Herr Gillberg samt Riksdagsfullmäktige Andreas Bengtsson och Anders Andersson hemställt om icke, med ändring af 9 kap. 6 § Handelsbalken, den i samma § bestämda högsta räntan kunde nedsättas från sex till fem för hundrade, enär jordens afkastning icke motsvarade en högre ränta.
Hvad sålunda blifvit föreslaget har Utskottet tagit i öfvervägande; och hvad först angår d^n af Herr oj Grubbens och Herr Roth väckta, samt af flere Borgare-ståndets ledamöter understödde frågan, angående räntans fri— gifvande; så kan å ena sidan, icke förnekas att enär ränta egentligen ej är annat, än ersättning för begagnandet af försträckta medpi, skäl äfven finnes för den åsigt att det i förevarande fall, likasom i andra kontrakter, böra vara öfverlåtet åt de kontraherande att fritt öfverenskomma om ersättningens belopp; men, å den andra, fordrar varsamheten att den inskränkning, som i denna del för närvarande finnes, icke borttages förr än man är förvissad att ett sådant borttagande kan ske utan våda för det allmänna.
Att meningarne derom likväl äro delade, derom vittnar de motsatta förslag, hvilka här ofvan omförmälas.
Det är visserligen Utskottet icke obekant att man i andra länder småningom undanröjt alla band i förevarande hänseende; men från denna omständighet torde man ej kunna hemta giltigt bevis derför att tidpunkten till införande af samma frihet här i landet äfven inträdt.
Mera utvecklade industriella förhållanden, större penningetillgångar och en vidsträcktare handel, hafva i nämnde länder medgifvit en dylik frihet.
Men i allt fall får man Lag-UtskoUeti Betänkande, N,:o 85. il icke fårgäla alt otaliga förhållanden äro grundade på förutsättningen oin ett fortfarande skydd af nu ifrågaställa stadgande; — och då de förespeglade fördelarne af detsammas borttagande äro högst problematiska, anser Utskottet sig ej heller kunna tillstyrka sådant; utan hemställes vördsamt om icke Herr of Grubbens och Herr Roths motioner ma lemnäs aton afseende.
I följd häraf och då Herr Colléns förslag blifvit framställdt under förutsättning af ett bifall till förenämnde motioner, får Utskottet tillstyrka alt berörda förslag må förfalla.
Hvad slutligen vidkommer Herr Winges jemte Andreas Bengtsons och Anders Anderssons yrkanden, så saknar Utskottet jemväl skäl att desamma understödja; hvadan Utskottet föreslår, att dessa yrkanden ej mätte bifallas.
Stockholm den 22 September 1848. STOCKHOL M, w. f. dalman, 1848. Lag-Uukotlett Betänkande, N:o 86.
1 N:o 86/ Ank. till Exp. Utsk. d. 28 Sept. kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphäfvande af den Akademiska Jurisdiktionen.
Herr Winge P. E. liar uti ett till Vällofl.
Borgare-ståndet ingifvet ocii till Lag-utskottet reinitteradt memorial, föreslagit att den Akademiska Jurisdiktionen måtte upphäfvas, eller, derest sådant skulle anses alltför vådligt, en Jörliknings-domstol inrättas för den egentliga Akademiska personalens räkning. öå Kongl. Majit, till följd af Rikets Ständers anhållan, utsett en Kom mité för öfverseende af de Akademiska konstitutionerna, samt frågan om den Akademiska Jurisdiktionens bibehållande, förändrande eller afskaffande dervid måste komma under behandling; så enär denna fråga, efter Utskottets omdöme, ej bör särskiljas, utan i ett sammanhang skärskådas med öfriga frågor om organisationen och styrelsen af Rikets Universiteter, får Utskottet vörsamt hemställad om icke Herr Winges motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm d. 26 September 1848.
N» 87.
Ank. till Exp. Utik. d. 28 Sept. kl. 1 e. m Betänkande, i anledning af väckt motion om dels ändring af Kongl, brefvet den iy Oktober ijj8 angående barnamord och dels förklaring af Kongl, förordningen den io
April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna.
Preste-ståndet ingifvet memorial har Herr Prosten Traneus anmärkt att Kongl, brefvet d. 17 Okf. 1778, långt ifrån att upp Bih. till R.
Pr. 1847 & 1848, 7 Sami. 1 Afd. 30 Haft. 1 % Lag-Utskottets Betänkande, N:o 87. fylla det ändamål, hvilket dermed afsågs, snarare medfört skadliga följden
Ändamålet var nemligen att förekomma barn arnorlf^ men erfarenheten ådagalade duck att dessa brott alltjemt varit i tilltagande.
De medel, hvarmed man sökt vinna detta ändamål, syntes ej heller kunna leda derhän.
Den ostridiga följden deraf vöre emellertid en öfverhandtagande osedlighet och oordning.
Så kunde, genom stadgandet i 7 punkten af omförmälta Nådiga bref, att qvinna, som vill å okänd ort framföda foster, bör lemnäs ostörd, utan någons åtal eller efterfrågan om hennes person eller tillstånd, lätteligen inträffa att förbindelser emellan föräldrar och barn, samt emellan desse senare inbördes knötos; hvarförutan en mängd barn kornato till verlden, utan att någonsin lära känna sina föräldrar, hvilket åter hade det menligaste inflytande på deras lif, Att förekomma dessa författningens skadliga följder vore derföre af särdeles vigt, 31en dertill fordrades jemväl en förändring af Kongl, förordningen d, 10 April 1810, angående mildring i straffet för lägrad qvinna.
Genom denna Förordning blef det i 53 kap.
Missgerningsbalken utsatt-a straff för qvinna, som begår lägersmål första och andra gången, nedsatt till en afgift till kyrkan och enskild skrift.
Om nu qvinna, sedan hon två gånger sig på nämnde sätt förbrutit och hvarje gång erlagt den bestämda afgiften och undergått enskild skrift, återigen sig förser, så skulle, efter Herr Prostens förmenande, domstolarne icke anse henne böra ådöinas det i lag stadgade ansvar för tredje resan lägersmål, derest hon icke varit i laga ordning vid domstol anklagad och dömd de två första gångerna, hon brutit.
En sådan omgång syntes dock öfverflödig; och det är med anledning häraf, som Herr Prosten föreslagit att, med ändring och förklaring af ifrågaställa Kongl, författningar, stadgas måtte; „l:o att likasom vid äkta barns födelse, så ock vid de oäktas, modems och den af henne angifne faderns namn antecknas af presten; likväl, om föräldrarne så önska, i särskild dopbok, hvars innehåll står under skydd af Tryckfrihetslagens 2 §, så att det åt ingen obehörig må meddelas eller (ill tryck utlemnas samt inbegripes under helgden af enskild bikt.
2;o att lägrad qvinna bör undergå enskild skrift och erlägga de böter, Kyrkolagen stadgar, antingen hos kyrkoherden i den församling, dit hon hörer eller hos den prest, som barnet döpt; börande denne skyndsamt afsända dopsedel och böter till vederbörande pastor på hennes bekostnad.
Såsom vittnen till enskilda skriften må hon kalla välfräjdad© medlemmar af den kristna församlingen, för hvilka hon har förtroende.
Lag-Utskottet/ Betänkande, N:o 87. 3 3:o Sedan hon sålunda böter erlagt och skriftad blifvit och detta i kyrkoboken antecknadt är, må hon ej instämmas till domstol för l:sta och 2:dra gången lägersmål; men förser hon sig dermed 3:dje eller 4:de gången, ansvare efter som 53 kap, 1 § Missgmiingsbalken i slika fall hittills stadgat.
Såsom bevis, att hon 2:ne gånger tillförene lönskaläge gjort, ntlemne kyrkoherden derom utdrag ur kyrkoboken. 4:o
I alla utflyttningsbevis bör antecknas om qvinnan sig genom lönskaläge försett och huru mångå gånger, samt hvar barnen äro och försörjas, på det emottagande kyrkoherden må få nödig kännedom om hennes lef/iadsförhällanden.
“ Lag-utskottett, till hvars behandling denna motion bljfvit öfverlemnad, [liar .tagit detsamma i öfvervägande; och ehuru 1778 års Kongl, bref bardet gemensamt med ali lag, att dess ändamål ej kunnat fullkomligen vinnas; så lärer nian likväl ej kunna förneka att det i någon mån haft välgörande följder.
Det är nemligen obestridligt att barnamord, i förhållande till folkmängden, varit färre efter än före författningens utfärdande ; och orsaken dertill ligger oemotsägligen i möjligheten för en förförd qvinna att genom andra medel, än ett rysligt brott, .kunna dölja sin förseelse och undvika den vanära, sorn förseelsen åtföljer.
Visserligen hafva banden på lättsinnigheten härmed till en del blifvit lossade; men denna olägenhet är dock mindre än den, man sökt afvärja.
Utskottet anser derföre betänkligt att i någon omständighet rubba de grunder., hvarpå omförmälta författning hvilar, och kart följaktligen ej heller understödja motionärens framställning, så vidt den åsyftar ändring i samma författning.
Emot den i detta afseende gjorda framställning förekommer dessutom, bland annat, att någon förpligtelse för lägrad qvinna att uppgifva sin lägersman ej lämpligen kan i lag stadgas.
Ty hon känner honom tilläfventyrs icke alltid sjelf; och om hon än känner, men ej vill upptäcka honom, har lian alltid den utväg att föregifva, antingen att han är för henne okänd eljer att hon saknar bevis till hans öfvertygande.
Ett stadgande, sådant som det i första punkten föreslagna, skulle alltså blifva utan verkan, men deremot kunna leda till förargelse och obehöriga samt kränkande angifvelse»-.
I öfrigt får Utskottet anmärka att då, genom Kongl, förklaringen den 23 Mars 1807, bestämda grunder äro gifna för det fall, då i lag stadgadt förhöjdt ansvar för iteration af brott må ådömas, någon sådan förklaring af 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 88. 1810 års Kongl, förordning, som motionären påyrkat, ej kan af Utskottet tillstyrkas; vid hvilket förhållande Utskottet vördsamt föreslår att Rikets Ständer måtte lemna Herr Prosten Tranei motion utan afseende.
Utsk. den 28 Sept., kl. 1 e. m.
Betänkande j i anledning af väckt motion om förklaring af 8:de mom. i 2 § af Rättegångsbalkens 8:de kap., angående förmynderskap för frälsemäns barn och arfvingar, som frälse är o. Sedan Höglofl.
Ridderskapet och Adeln afslagit Lag-utskottets i dess Betänkande
N:o 51 framlagda förslag om upphörande af frälsemäns rättighet, att i vissa mål dömas af Hofrätt, såsom första domstol, och frågan derom, såsom varande af privilegii natur, till följd af omförmälte afslag, kommit att förfalla, har Utskottet förehaft ett af Herr Friherre Duvall.
A. till nyssbemälte Riks-stånd ingifvet och till Utskottet likaledes remitteradt memorial, deruti blifvit anmärkt att, sedan genom 1809 års Regeringsform, blifvit stadgadt, att endast äldste sonen af en efter nyssnämnda tid i adeligt stånd upphöjd person blefve, vid fadrens död, frälseman, och det fall således numera ofta inträffade att frälseman efterlemnade barn, hvilka icke alla voro af fadrens stånd; så hade skiljaktiga meningar uppstått angående Hofrätts behörighet att, såsom första domstol, upptaga frågor om förmyndares förordnande för sådane barn.
Å ena sidan hade nemligen, med anledning af ordställningen i ofvanberörda lagrum, den åsigt gjort sig gällande, att Hofrätt icke kunde taga omedelbar befattning med dylika frågor så vidt de angingo de ofrälse barnen, hvaremot man, å den andra, hemtat stöd fölen motsatt åsigt af den omständighet att, enär bouppteckning efter frälseman borde till Hofrätt ingifvas, denna Rätt ock ensamt vore i tillfälle att tillse det de omyndiga barnen ej lemnades utan förmyndarevård.
Till undanröjande af denna ovisshet om lagbudets rätta förstånd samt vinnande af enhet vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 89. 5 detsammas tillämpning, har Herr Friherren föreslagit att, genom utfärdande af en författning, måtte förklaras, att Hofrätt, för nu ifrågaställa fall, äger att förordna förmyndare endast för sådan omyndig son} som efter fadrens död inträdt i frälsestånd> med hemställan om icke, i sammanhang med denna förklaring, må förordnas, att bouppteckning efter adelsman, hvars ätt blifvit efter 1809 i frälsestånd upphöjd, bör ingifvas så väl till Hofrätt som vederbörande Underrätt, på det att sistnämnde domstol, der andra omyndige finnas än äldste sonen, må komma i tillfälle att för desse utse förmyndare.
Hvad »alunda blifvit föreslaget har Utskottet tagit i öfvervägande; och då 8 mom. i 2 § af Rättegångsbalkens 8 kap. uttryckligen innehåller, att till Hofrätts omedelbara upptagande höra frågor om förmynderskap för frälsemans barn och arfvingar, sorn frälse äro, ocb deraf uppenbart följer att Hofrätt ej omedelbarligen har att taga befattning med dylika frågor om frälsemans barn och arfvingar, hvilka icke äro frälse, samt förklaring af lag ej är behöflig i andra fall, än då lagen är dunkel och tvifvelaktig; torde den af motionären äskade förklaring ej heller böra meddelas; vid hvilket förhållande och då frågan om ingifvande af bouppteckning efter frälseman till så väl Hofrätt som Underrätt blifvit väckt under förutsättning af bifall till framställningen angående nyssberörda förklaring, Utskottet vördsamligen tillstyrker att Herr Friherre
Duvalls ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
N:o 89. 1 Ank. till Exp. Utsk. den 28 Sept., kl. 1 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o yi öfver väckta motioner angående rättighet för underdomaren att förklara ogift qvinna myndig.
Borgare-ståndet har, på grund af framställda anmärkningar, till Lag-Utskottet återremitterat ofvanberörda Betänkande, men som, enligt 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 89. till Utskottet inkomna protokollsutdrag, samma betänkande blifvit af öfrige Riksstånd bifallet samt frågan således, jemlikt 87 § Regeringsformen, förfallit, lärer något yttrande, i anledning af de gjorda anmärkningarne icke erfordras; hvilket hos Vällofl.
Borgare-ståndet vördsamt anmäles.
Stockholm den 26 September 1848, N:o 90- Ank. till Exp. Utsk. den 28 Sept., kl- 1 e. gju Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i 16 Kap. 11 § Kyrkolagen.
Uti berörde lagrum föreskrifves att, om hat och bitterhet (emellan äkta folk uppkommer och mer och mer tager öfverhanden, vederbörande presterskap skall dem deras brottsliga lefnad föreställa och till endrägt föimarta; att, om dermed intet kan uträttas, de skola stämmas till Domkapitlet och der vidare förhöras och varnas; samt att, om det ej hjelper, saken skall till verldslig
Rätt hänskjutås; hvarjemte i 14 Kap.
Giftermålsbalken blifvit stadgadt, att, der hat och bitterhet emellan man och hustru så råda får, att de, efter förenämnde varningar, ej sämjas kunna, Rätten skall pröfva om begge eller endera det vålla, samt döma den brottslige att böta af sin lott i boet första gången tjugofem daler och andra gången dubbelt samt att, om de deraf ej låta sig rätta, Domstolen äger döma till skillnad på någon lid, till säng och säte; och har slutligen, genom Kongl, förordningen den 27 April 1810, rättighet lemnats makar, som efter nu omförmälta varningsgrader ej kunna förenas, att hos Kongl. Maj:t söka skillnad i äktenskapet.
Då bland de varningsgrader, hvilka således måste föregå, innan det blir möjligt för oeniga makar att vinna skillnad, den som skall verkställas inför
Domkapitlet syntes mindre ändamålsenlig, enär det vore högligen att betvifla det Kapitlet kunde något uträtta, sedan vederbörande presterskaps föregående åtgöranden visat sig fruktlösa; då i allt fall den procedur, som i allmänna lagen vidare päbjudes, medtoge så lång tid, att om försoning vore möjlig, den derunder borde kunna tillvägabringas; och då inställelsen inför
Domkapitlet således medförde ökade lidanden för den oskyldiga makan, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 90. 7 utan särdeles nytta; har Herr Thorn, 7., uti ett till Vällofl.