Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du trycker de händer, hvilka räckas, och spörjer dem, hvarför de ej vilja stanna.
Stora Dals herrgård har rum på skullar och kammare för dem alla, säger du, men de skaka sina hufvuden och gå ändå.
Och du frågar hvarför, och de svara dig ej.
men det stiger en hviskning rundt ikring dig, eller är det bara en aning, hvilken besvarar din fråga.
Alla dessa vand- rare, säger den, äro stadda på vallfart.
T y alla skola hem.
Bort ha de gått och borta ha de dvalts under årets alla rullande da gar, men i julkvällen griper dem deras djupaste längtan: hem.
Ser du, moder min, gubben där framför dig, han har haft en lång vandring redan, det ser du af hans trötthet och de slitna sulornas armod.
Men han är snart framme nu, och hans färd ilar fram; hans tanke är rastlös i att skapa och skapa det gångnas brustna lif ånyo.
Du har varit god, moder, hvilken låtit vand- rarne fägnas i julfröjd under vägen, det skall gifva mången n y vilja att nå fram, när han tvekar tröttad på vägen.
Du skall aldrig möta dem mera i lifvet, du skall al- drig skönja de vandrarnes drag, men minns att det dragit förbi dig i julkvällen, detta eviga tåg af vandrande sinnen och tankar, hvilka alla söka mot hemmet.
Hör, hur luftdraget från snövidden därute talar med tusen stämmor, det är alla de vandrande, hvilka tälja sin hemlösa dröm om ett hem, sin längtan, sin trånad.
Du skall höra dem mäla o m tusen småting, vid hvilka de fäst sin kärlek, tusen obetydligheter, hvilka vun- nit storhet och betydelse som minnen, och du skall finna de lifsstarka länkar, hvilka binda dem vid det ena, det enda.
Vi vanka, vi vandra, vi villas, vi irra omkring, endast ett är rummet, där vi h vila, där vi äro, där växlingen icke når oss, där omskiftel- sen är fjärran, och det är vårt hem.
Så vandra, ni skuggor, ni vandra mot målet.
Och så står du och tänker, mor, när våra bjällror klinga från vägen och vi komma i lugn lycka.
» » Ja, jag har sett dem, » säger mor dröm- m a n d e », det var icke till mig de kommo, jag stod ibland dem och vi vandrade ge- nom snön dit där julljusen lyste, vi voro barn alla, större och mindre, längtande barn, och Mor Jul stod i dörren och tog oss i famn och vi nästan snyftade i lycka och hon sade: » Barn, ni ha haft arbete och tyngd, kom och dröm hos Mor Jul er dröm om lyckan.
» » Ja, lyckan i ett hem, » säger jag sist.
Och så drömma vi tysta i julens natt.
Lennart (Illustrulör: D.
Lim.ydalil.)
Heiminys.
18S6 I D U N " Vallfärden till Kevlaar. "
P et var en af de första dagarna i maj.
En sådan dag, då en nordisk himmel bär ja- gande hvita moln på solskimrande blå grund och en nordisk mark små hvita, gula och blå blommor, hvilka le mot sin moder himlen, tills stundom leendet plötsligt bleknar, dâ en bister frost härjande drar fram öfver dem.
Vårhimlen låg med sin ljusa färgprakt för- skönande öfver de gammaldags, oansenliga hus af högst kälkborgerligt yttre, hvilka bildade Sankta Maria kyrkogata.
Bredvid den, liksom de, föga vackra kyrkan, som reste sig mot skyn, liknade de en rad kycklingar i närheten af sin mor.
Stilla och oberörd af världens stormar låg den där; och kyrkklockornas mäk- tigs dån, som med korta mellanrum fyllde den och tycktes komma den att skaka i sina grund- valar, ackompanjerade endast dess hvardagliga, enformiga lif.
Ester gick fram mellan gatans grå murar, på hvilka eftermiddagssolen kastade sin för- gyllning, liksom på den sjuttonåriga flickans enkla, ljusa dräkt; och hon liknade dessa kvin- nor å miniatyrmålningar i gammal munkapränt, hvilka synas hälft barn, hälft madonna, och hos hvilka en viss husmoderlig värdighet före- nas med en viss ljuf vekhet.
Ester log för sig själf, och det hon log åt stod i förbindelse med den lilla korg hon på ett nätt sätt bar på armen.
Hon kom näm- ligen från kryddboden, där hennes yngre, små- växte bror fungerade bakom disken med hög- viktig min, i stort blått förkläde, skärmmössan en smula på sned och pennan bakom örat.
Han hade velat lysa inför Ester med hastiga och vana expeditrörelser, men haft svårt att förena det med den lustiga noggrannhet han iakttog att ej väga vare sig för mycket eller för litet af det mjöl och de gryn hans syster köpte.
Då hon letade fram pengar ur sin tunna portmonnä, gnuggade han händerna och talade om väder och vind, alldeles som princi- palen, och frågade till sist med kostlig för- bindlighet: » Hur mår pappa? » Ester brast i skratt, och det gjorde äfven principalen.
När hon gjorde en liten afskeds- nigning för denne, tog kryddkrämaren af mös- san med en förbindlighet, som blef en nyans varmare hvar gång han såg henne.
För att få henne att vända sig om ännu en gång sade han, då hon kommit till dörren: » Jag ber om min vördnad till herr magistern. » Ester böjde på hufvudet och smålog.
Då hon försvunnit, syntes kryddkrämaren åter upptagen af sina siffror.
Men han räknade ej.
Han tänkte på den unga flickan, som redan ett och ett hälft år ensam skött sin faders hushåll och varit som en mor för sin ej så mycket yngre bror.
Och i hans hufvudbok målade sig bredvid de svarta raderna hennes färgrika, jungfruliga bild.
Ester hade cj gått många steg, då begraf- ningsklockans första ton dallrade genom luften, på samma gång ett strömoln drog öfver solen.
Hennes leende dog, och en lätt rysning genom- ilade henne.
Men då hon en stund därefter öppnade dör- ren till sitt hem i ett af de ofvannämnda oan- senliga husen, var det glädtiga draget åter framme.
Hon gick igenom det yttre rummet, som tjänade till sal och förmak samt sofrum åt henne själf, öppnade dörren till sin fars enkla, mest af skol- och skrifböcker fyllda rum och stack in hufvudet, men drog det åter genast tillbaka.
Där var en gäst.
Strax efter kom hennes far ut till henne i det lilla, af prydlighet skinande köket.
Han var en böjd man med rödaktigt, gråsprängdt hår och skägg, rödkantade ögon och god blick.
Gästen därinne, berättade han, var en före detta lärjunge till honom från kyrkskolan, en mycket begåfvad student, som måst afbryta sina studier af brist på medel och ge sig till folkskolelärare.
Magistern visste, hvad fattig- dom ville säga, och man hörde af hans ton- fall, att han kände varmt för ynglingen.
Ester påtog sig sin mest husmoderliga min och frågade, om man skulle servera något.
Läraren beslöt att frångå sin princip att aldrig dricka toddy annat än på söndagarna, och dessutom beslöts att tidigt ställa fram en smörgås.
Toddyn och supén voro öfverstökade, lampan stod tänd på bordet, och Ester satt där med sin sömnad.
Hon blygdes, då hon tänkte på, att hon velat se stu- denten kvar till kvällen, i tanke att han kunnat vara hungrig.
I sin luggslitna rock föreföll han henne som en utklädd fursteson.
Hög, smärt, elegant i sina rörelser, med ett smalt, sorgbundet an- sikte.
Far satt i soffan med sin pipa och såg föryngrad ut, gästen ömsom stod, satt och gick under samtalets gång.
Far inflikade några satser då och då, gästen talade lifligt och må- lande.
Ibland vände han sig till läraren, ibland uppfångade Ester vid en skygg blick, att han såg stadigt på henne, som om hon förstått allt.
Hvad talade han?
Veten- skap, konst, natur.
I allt tycktes han vara hemmastadd genom tänkande och studier.
Det drog syner för henne, bil- der, svaga i konturen genom hennes ovetenhet, men lockande med djup makt och öppnande hennes ögon i undran.
» Här är Heine, min bäste skald, » sade stu- denten och stannade vid Esters bokhylla.
» Ja, » svarade magistern, » jag hade en gång börjat samla tyska klassiker, men kom ej längre än till Goethe, Schiller och Heine. » Studenten förstod.
Fattigdomen hade klippt af tråden.
Och nu hade fadern ställt dessa böcker på dotterns hylla, där deras namn i ryggarnas guld lockade till sköna bilder och djupa tankar, dem hon kanske aldrig sysslade med.
» Läser fröken tyska? » frågade han med en vänlig blick på henne.
» Ack nej, » svarade hon.
Och det uttryck af saknad, som låg i hennes blick, gällde till cn del, att hon ej kunde läsa denne egendom- lige främlings älsklingsdiktare.
» Hon har ej tid att läsa, » sade läraren i en ton af ömt medlidande och faderlig stolthet.
Strax efter tog gästen afsked.
Läraren af- fordrade honom löfte att komma igen.
» Stackars gossel » suckade magistern, som satt kvar i soffan med sin slocknande pipa.
Han tänkte på brist och svårigheter att and- ligen slå sig fram.
Men Esters tankar famlade instinktlikt efter andra orsaker till det sorgsna draget i den unge mannens ansikte.
Kryddkrämaren hade bedt far om ett enskildt .samtal.
Det hade ryckt till i Esters bröst.
413 Kunde det väl vara något med lille bror, att han gjort sig skyldig till något fel?
Nej, hade far försäkrat, det var det visst inte.
Tvärtom, principalen var mycket nöjd med ho- nom.
Det var bara det att kryddkrämaren hade bedt att få umgås hemma — komma hem och spela bräde ibland.
» Han beundrar visst din lärdom, far, » sade Ester småleende, » han ropar alltid efter mig, då jag är där och handlar: jag ber om min vördnad till herr magistern. » » Ja, kanske det, » sade far och såg på en gång en smula skälmsk och skamsen ut, som om han dolt något.
Men det var skymning, så Ester märkte det ej.
» En mycket hygglig man, » tillade magistern efter en stunds tystnad.
» Jag har märkt, att personer med hjärtats bildning, som han, gärna närma sig andra, som stå någon nivå öfver dem i andligt afseende. » Därefter drog han Ester till sig och kysste henne med ömt allvar.
Kryddkrämaren kom emellertid hem, spelade bräde och umgicks.
Då Ester hade en stund ledig, närmade han sig ibland och talade med henne.
Men det låg något försynt och skyggt i hans väsen, som vore han rädd att skrämma henne från sig, och som ginge han och väntade, att hon själf skulle närma sig honom.
Lille bror hade längesedan funderat ut, hur landet låg, och hans praktiska sinne stämde ej med hvad han ansåg vara en onödig omständlighct.
Han gaf därför systern några rätt tydliga vin- kar, som dock till hans förargelse tycktes vara spillda i onödan.
Far och kryddkrämaren spelade bräde vid
I D U N 414 1896 det öppna fönstret åt gårdssidan.
Ester satt med sin sömnad på det gröna sätet under den blommande kastanjen, gårdens enda träd.
Då kom studenten andra gången.
Sedan han häl- sat på herrarne framme vid fönstret, gick han och satte sig hos Ester.
» Alltid så flitig, » sade han.
» Jag måste, » svarade den unga flickan le- ende.
» Och det är inte tråkigt att arbeta, fast det vore roligare att läsa.
» Detta yttrande tycktes ingifva studenten en ide.
» Jag har, sedan jag var här sist, öfversatt en dikt af Heine, » sade han.
» Skall jag läsa den? » » Ack ja, gör det! » svarade Ester ifrigt och Bot får ditt sjuka hjärta Där vid Guds moders ans. » » Bär fram det för Guds moder, Som tar din smärta bort! » Nu svaja vigda fanor, Nu ljuder psalmens ton.
I Köln vid Rhenens böljor Går fram en procession.
I suckan till helgonbilden Med vaxhjärtat sonen går.
Ur hjärtat hans bön nu kväller, Ur ögat kväller hans tår.
Bland hopen synes sonen Mot modern stödja sig.
De falla in i kören: » Maria, pris ske dig! » » Du högt benådade jungfru, Du heliga Vår Fru, Du rena himladrottning, Lyss till min klagan nu!
fällde handarbetet i knäet.
Hon lutade ryggen mot trädets stam och blickade ömsom upp i dess krona, ömsom på studenten, som läste: Hon har så mycket göra Att lyss till klagoljud.
•©allfärden till Kevlaar.
Guds moder i dag vid Kevlaar Äi .klädd i sin bästa skrud.
De sjuka henne bringa Med offerbön om bot I vaxet danade lemmar, I vax mången hand och fot.
I Köln, som väl mång ' hundra Kapell och kyrkor har, Vårt hem, mitt och min moders, Uti den staden var.
Och nära oss bodde Gretchen, Då blef hon lagd på bår.
Tag hjärtat af vax, Maria, Och hela mitt hjärtesår.
Gör friskt mitt sjuka hjärta, Och bittida, sent från mig En brinnande bön skall stiga: ' Maria, pris ske dig!
' » På bädden ligger sonen, Vid fönstret modern står: » Kom, Vilhelm, processionen Nu strax förbi oss går. » Och den, som en vaxhand offrar, Hans sårade hand blir hel.
Och den, som en vaxfot offrar, Hans fot har ej mera fel.
» Jag är så sjuk, o moder, Att jag ej ser, ej hör.
På Gretchen, som dog, jag tänker, Och ondt mitt hjärta gör. » Till Kevlaar kom mången på krycka, Som dans nu på lina trår.
Och mången på strängar spelar, Hvars hand var ett enda sår.
Den sjuke och hans moder Sofvo i kammaren sin.
Då kom Guds helga moder Och trädde så sakta in.
» Stig upp, till Kevlaar vi följa, Tag bok och rosenkrans.
Af vaxljus modern formar Ett hjärta inom kort.
Hon böjde sig öfver sonen Och lade med en blick 3.
I D U N 1896 Så huldrik på hans hjärta Sin hand och log och gick.
Allt Och Och Ger modern i drömmen skådar — ser väl mer än så vaknar och hör, hur hunden till ett tjut just då.
Där ligger sonen utsträckt, Och hennes son är död.
Och öfver hans bleka anlet ' Gjuts morgonsolen röd.
Med knäppta händer stod modern Till mods så underlig Och sjöng andäktigt stilla: » Maria, pris ske dig! » Dagligen ser Ester för sig processionen, mo- dern stödjande sin son, denne med vaxhjärtat framför Mariabilden och slutligen morgonrod- naden, belysande den dödes ansikte, som för henne tagit studentens drag.
Hon minns det skälfvande uttrycket i den läsandes röst, och hon tror sig ha hört hans historia.
Hon ville bedja för honom, men hon är rädd att bedja honom i döden.
Nästa gång han kommer, är Ester ensam.
Han sätter sig bredvid henne vid bordet.
Det är en mörk, regnig dag.
» Jag har längtat hit, » säger han, » längtat som till en syster.
Jag har ingen sådan. » Esters oskuldsfulla, allvarliga leende bryter fram i all sin ljufhet.
» Välkommen, » svarar hon och räcker honom handen.
» Längtat, » forsätter han, böjer sig ned och kysser hennes hand, » därför att du är som du är, Poster.
Du missförstår mig inte, då jag kysser din hand.
Vi äro vänner.
» De sitta tysta en stund.
Så frågar Ester sakta: » Ar hon död, Henrik? » Han ser först förvånad på henne, så lyser det till af förståelse i hans blick.
» Nej, » svarar han äfven lågmäldt, » inte död. » Hon ville jubla, men sitter gripen af en underlig beklämning.
Hon bleknar och har svårt att andas.
Det känns, som om en hand bårdt grepe om och långsamt hoptryckte hennes hjärta, till hvilket hon ofrivilligt för handen.
Henrik märker ej detta.
Han sitter och ser ned med hufvudet lutadt i handen.
» I en dikt af Heine, » fortsätter han, » be- skrif ves det, hur sultanens dotter hvar afton går till springbrunnen, och hur hvar afton slafven kommer dit och hämtar vatten, medan han blir allt blekare.
Då går prinsessan fram till honom och frågar efter hans namn, hans fä- derneort och af hvilken stam han är.
Och han svarar: ' Jag är slafven Mohammed från Yemen, af stammen Asra, dessa som dö, när de älska '. » » Welche sterben, wenn sie lieben, » upprepar han nästan hviskande.
Och sedan lika sakta: » Jag är som slafven. » Krampen har upphört i Esters bröst, och i hennes tappra lilla hjärta segrar en känsla af förtröstan för honom.
» Är hon ej död, kan jag ju bedja för dig? » utbrister hon.
» Så likt en from liten syster, » svarar han små- leende.
Så skrattar han lätt med sitt veka tonfall.
» Fast man inte tror, så känns det ändå ljuft, då kvinnor bedja för en, » tillägger han.
Hans hand vidrör lätt hennes hår.
» Jag skall inte stanna längre nu, eftersom din far inte är hemma.
Vid den här heder- värda gatan kan folk prata så det förslår. » Borta är han, och hon ligger på knä och utbrister med andakt: » Gode gud och alla heliga änglar, gif honom lyckan!
» — På natten har hon en underlig dröm.
Sankta Maria kyrka är öppen, och hon går in dit mellan högtidsklädda skaror.
Den är ej kal och hvitmenad som i sin protestantiska skrud, utan fylld med färger, rökelse och blommor.
Orgeln flöjtar stilla och pastoralt.
Framme öfver altaret synes den heliga familjen.
Ester går dit, tar ett vaxhjärta ur bröstet på sig och lägger det knäböjande ned för ma- donnan.
I detsamma ser hon, att det hvitgula vaxet är prydt med purpurröda små blommor.
Madonnan lutar sig fram med Jesusbarnet i knäet, ser på hjärtat, gör en afvärjande rörelse, skrattar lätt och säger: » Gif det åt kryddkrämaren!
» Ester vaknar; hon förargar sig åt denna dröm, som börjat så vackert och slutat så dumt.
Och oupphörligt under dagens lopp komma Marias ord till henne: » Gif det åt kryddkrämaren I » Men ju oftare de komma för henne, dess allvarsammare ser hon ut.
Hon tänker på brors vinkar; men på något annat tänker hon ej.
Det gör henne i alla fall ledsen.
Far är borta till kvällen, men kommer hem tidigare än hon väntat.
Han slår armen om hennes lif och för henne till soffan.
Han ta- lar om sitt lif, om deras fattigdom och deras försakelse.
Och han talar om, hur litet ung- domsglädje hon haft Han talar om, hvad hon varit i hans lif, och hur hans bekymmer nu, kanske • det största han haft, är att hon skall lämnas ensam, dä han dör.
Han talar om, hvilken glädje, som skulle fylla honom, om han visste att hon blefve lyckligt gift.
Han talar om kryddkrämaren, om hans förträffliga egenskaper, och han talar äfven en smula om hans stora inkomster.
Ännu mer talar han, och ju längre hon lyssnar, dess mörkare och mer djupt tänkande bli hennes ögon.
Då de slutligen resa sig från soffan, är far lycklig, och Ester tror sig ha förstått madonnan.
Den lilla gatan hade fått se bruden, magi- sterns fattiga Ester, som den vackre, välbär- gade kryddkrämaren gift sig med.
Den flickan hade allt tur hon, sade man, men så var hon också söt.
Så vacker som brud, fast en smula blek.
Högtidlig och stolt som en kunglig härold hade lille bror stått där i sin långskörtade frack och hållit den stora armstaken, medan hans ögon blickat ut på folket, talat och sagt: det är jag, godt folk, som egentligen ställt till det här, genom att jag af- skuddade mig latinska grammatikan och gaf mig i handel 1 Så blid och vänlig som någonsin förr kom och gick den unga frun, och log gjorde hon ofta, så hon var förstås lyck- lig.
Hon kunde väl inte vara annat.
Enkelt kläd- de hon sig ännu, fast fint, och inga låter tog hon sig.
Men det var ändå nägot oåtkomligt och tillbakadraget hos henne, som folk aldrig rätt förstod sig på.
Men se, sade man, hon hade aldrig rätt varit som an- dra.
1 alla fall gjorde hon intet väsen af sig, och sådana tröttnar man snart att tala om.
Då 415 några år gått, fick man ändå ett samtalsämne.
Den förr så fattige studenten, som bott vid gatan där, hade blifvit en berömd författare genom ett par arbeten, han gifvit ut.
Och han hade, så fin och förnäm nu, gått arm i arm med kryddkrämarn ned för gatan.
Ty det lär ha varit denne och ingen annan, som hjälpt fram honom med pengar till studier.
Men så hade det inte varit nog med det.
En dag hade han visat sig på nytt, ej ensam, men arm i arm med en dam, så vacker och ståtlig, som man väl ännu aldrig sett där; och så lyckliga och strålande och förnäma hade de sett ut, som man nånsin kunde tänka sig, att en förr så fattig student kunde komma att göra.
Och ett lysande parti skulle det bli, det visste flere.
Och till kryddkrämarns hade de gått, och där hade de stannat både länge och väl.
Och när de gingo tillbaka, hade de bara haft öga för hvarandra.
Men icke långt efter hade något inträffat, som plötsligt fyllt den lilla gatan med häpnad och bestörtning.
Tänk att hon, magisterns dotter och kryddkrämarns hustru, låg död.
Svept i hvita kläder med två vaxhvita små händer korsade på bröstet.
Utan att man alls varit förberedd.
» Det var hjärtfel, » hade doktorn sagt.
Men ändå kunde man inte förstå det.
Fadern oeh änklingen gingo vacklande, stöd- jande hvarandra, efter kistan och tyckte att det hela var som en mörk, tung dröm.
Lille bror stod vid grafven med sin stora hatt för ansiktet och utan ett spår af värdig- het, snyftande likt ett barn, som han ännu var, och likt en, som plötsligt blifvit moderlös.
Henrik stod också vid grafven, med böjdt hufvud, blek och sorgbunden som förr i sina fattiga dar.
Majsolen kastade sin leende glans ned öfver de brutna blomstren, som den snyf- tande lilla gatan strött öfver kistan.
Prästen talade, men Henrik hörde e j; han grubblade.
Doft föll mullen mot kistan, och kyrkkloc- korna började ringa.
Då var det, som om Henrik ur dess klang förnummit orden: » Welche sterben, wenn sie lieben.
» Och suckande vände han långsamt tillbaka till sin lycka.
Den lilla gatan återtog snart sin enformiga, hvardagliga ton.
Men hvar finns äfven den oansenligaste gata, där ej stundom lifvet spelar sina tragedier i människornas hjärtan?
418 IDUN 1896 denna nationella trohet och därtill genom sina hushållssysslor hade kommit underfund med, att det kan vara svårt nog att få eld i ett masurblock, men o m det en gång har tagit, så varar det.
Därför sväljde de har- men och ledsnaden, när ungersvennens hög- tidliga ansikte, utan att ens våga vända sig, försvann bakom grindens rönnar, och togo sig något nyttigt före och tänkte: det är nu en gång honom jag skall ha, om j a g skall ha någon, och lyckan kommer och lyckan går, och det är inte för oss att göra något åt den saken.
Man hade också så godt o m tid då, och redan de långa för- namnen vande folk af med nervositet.
Men ibland blefvo de ändå litet otåliga under dylika pröfningar, i synnerhet om väderleken på något vis tog på humöret.
Det var det, den hade gjort för Hanne- Charlotte denna senvinter, och därtill var hennes ihärdighet aldrig så ståndaktig, som den borde ha varit, — redan som barn ådrog hon sig bannor, för att hon o m sön- dagarna, efter tre rakryggigt åhörda predik- ningar, sökte göra bönen före kvällsmaten en half tacksamhet kortare.
Och denna vinter, denna vinter!
Visst var man van att få vänta på vå- ren här uppe i Norrland, men att stå den första april, på eftermiddagen ändå, och kyla pannan mot rutan och se flingor falla, stora som kattungar, och veta, att så höll det på, och så dåsade det af, och så kom det igen, och aldrig blef det till annat!
Och Olof-Gustaf, som var närmaste granne och ändå inte kom dit, fast han ingenstans hellre ville vara, och åkte förbi nästan dag- ligen m e d ögon som riddar Toggenburgs mot hennes kammare, så att han hvar gång lopp fara att vältas af i brunnen!
Sista gången de varit tillsammans hade de spelat filipin med en tvilling-nöt, och som han förut druckit tre glas varm punsch och därför var ovanligt uppspelt och djärf, hade han lämnat insatsen oafgjord under blickar, som lofvade hur mycket som helst — • och hur litet som helst också tyvärr.
Inte skulle det då bli hon som ropade ordet — tyvärr inte han heller, efter hvad det såg ut till.
et var i den gamla goda tiden, då det nationella karaktärsdrag af trohet, hvarmed vi ännu skryta, verkligen lär ha funnits i detta land, åtminstone i de undan- g ö m d a trakter, där originaliteten i alla for- mer så rikt florerade, troheten och dess följeslagare, blygheten.
Det var den tid, då älskaren kunde dröm- ma i tre långa vintrars nätter o m samma flicka och ständigt se för sig blicken ur hennes svärmiska ögon vid klaveret, eller bandrosetten i hennes hår, eller det skym- tade smalbenet under kontradansen — tills det blef honom för svårt, och han snörde in sig i sin styfvaste halsbindel och begaf sig af på en extravisit midt på en hvar- dag.
Hans syfte missförstods icke alls, och omtänksamma anförvanter beredde honom, så fort det passande lät sig göra, den ön- skade tête-à-têten, och där stod han så och stirrade och teg och suckade och gjorde den sköna lika omöjlig som sig själf, tills han slutligen, rosslande under kväfningsan- fall och med tårarna nära att brista fram, antingen det nu var af halsbindeln eller känslor af ovärdighet, bugade och skrapade och tackade för det oförgätliga nöjet och tog farväl för att efter tre år igen göra o m samma resa — med samma resultat.
Och flickorna blefvo icke alls onda på sådana älskare, ty det var, som sagdt, i den gamla goda tiden, då i synnerhet flickorna hade Nu hade han icke åkt förbi, således var han hemma, ty dit upp till Bergsgården var det bara en afstickareväg, och man kunde således här ifrån vägskälet hålla nog- grann uppsikt öfver dem som foro både dit och dän.
Olof-Gustafs far hade tagit skjutshållningen, emedan någon måste göra det, ehuru han visst icke behöfde det och mest af allt i världen älskade ett lugnt lif, ölost och bondbönor.
I dag hade där varit resande oupphörligt, och alla slädar det fauns däruppe voro väl ute på vägarne nu, således väl också allt folket där.
Till och med de gamla voro bortresta, bara Olof- Gustaf hemma, alldeles ensam — kunde han då inte k o m m a på den idén att göra en visit, när det var så liten bit att gå!