Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
, ladugårdens, och bergsbrukets alster, samt att de deraf uppkomne produeter försälja i stad eller på landet, dock ej i öppna bodar eller i upplag, i följd hvaraf jag betraktar detta såsom en bisak i jemförelse med jordbruket; att, om en större menighet eller församling, på längre afstånd från stad, skulle önska, att handelsrörelse inom densamma etableras, sådant må, efter beslut derom i sockenstämma, kunna, på sätt hitintills ofta skett, beviljas, om det af Länets styrelse anses vara af behofvet påkallad t och med ortens fördel öfverensstämmande, dock mot skyldighet för så beskaffade landthandlare, alt, i mon af dess bevillning, bidraga till närmaste stads cassa uti Borgarnes contanta afgifter Lag- saint Allm. Besv.- och Occon.-Utsk.
Betänkande N.o 33. ig till densamma; att anläggande och bedrifvande af egentlig fabriks-rörelse, sedan man bestämt, hvad dermed förstås, må kunna ega rum öfverallt, der localförhållnndena framkalla sådane, under iakttagande i öfrigt af stadgade controler; att rättigheten, att i stad idka handtverkseller handels-rörelse, ovilkorligt bör åtföljas af skyldigheten att vara burskapsegande Borgare; att hvarje Svensk medborgare, som visar sig ega god frejd och hafva uppnått myndighetsåldren, må vinna denna rättighet i hvilken stad han behagar; att dertill ej må fordras annat, än att burskapssökanden skall visa sig ega skicklighet i det yrke, hvarå lian söker burskap, den må i öfrigt vara vunnen, när, hvarest och på huru kort tid som helst; att pröfningen af den sökandes skicklighet skall tillkomma Magistraten och den Societet, i hvilken lian söker inträde, utan att burskapssökanden belastas med andra afgifter, än någon måttlig penning till Societetens cassa, som för alltid bestämmes; att bestämda läro- och gesällår således icke skola ovilkorligen fordras för vinnande af burskap, men icke heller utur en blifvande näringslag borttagas, emedan de, efter min öfvertygelse, utgöra nödvändiga vilkor för ernåendet af erfarenhet och skicklighet i hvarje yrke; att, då någon antages i lära hos mästare, bör contract upprättas emellan denne och gossens målsman, hvaruti lärotiden bestämmes och att gesäll bör i mästares arbete antagas på minst tre månader.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med dessa allmänna satser, hvilka äro så liberala, som de möjligen kunna vara utan alt helt och hållet rubba de närings-förhållanden, som till stadsboens och landtmannens båtnad i århundraden egt rum, hafva förslag till Handels- och Handlverks-Ordning samt till Stadga angående de handtverk, hvilka utan burskap få å landet idkas, blifvit af Borgare-Ståndet underj sisiförflutne Riksdag utarbetade och till Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning öfverlernnade, och jag skulle tro, att Utskotten, med kännedom örn tillvaron af dessa förslag, bade, utan att behöfva öfvergifva sjelfständigheten i egna åsigter, men med något afseende å Borgare-Ståndets opinion i ettämne, som närmast rör detta Stånd, bort föreslå Rikets Ständer, alt i den underdåniga skrifvel. sen anhålla, det Kongl. Majit, vid utfärdande af allmän näringslag, äfven täcktes taga i öfvervägande hvad Borgare-Ståndet vid de sistförflutna 2ine Riksdagarne anfört.
Utgången må nu blifva hvilken som helst, önskar jag lifligt och upprigtig!, att representationen ville med varsamhet och den sorgfälligaste pröfning behandla denna fråga, som är af mera ömtålig och vig - ao Lag- samt Allm.
Besv.- och Oecon.-Utsk. Betänkande N:o 33. tig beskaffenhet, än man måhända föreställer sig, helst på densammas besvarande beror, huruvida lifsprincipen för en, som jag tror, icke alldeles likgiltig del af representationen skall stadgas eller fullkomligen undertryckas; väl vetande, att det är lättare, att genom okloka lagar rubba och förstöra samhälls-organismen, än att genom vis lagstiftning ordna och upprätthålla densamma.
— Men som Borgare-Ståndet under bemälde Riksdag till Kongl. Maj:t inlemnade sine anmärkningar emot förutnämnde förslag, i de delar deraf, hvaruti Ståndet icke kunde instämma; och detta Stånd sedermera, under sistlidne Riksdag, uppgjort och äfven till Kongl. Majit i underdånighet inlemnat förslag till ofvannämnde 3:ne Författningar, hade jag för min del trott, det jag äfven inom de Höglofl.
Utskotten yrkat, att Utskotten bort tillstyrka Rikets Höglofl.
Ständer, att hos KonglMajit anhålla derom, att, vid den nya näringsförfattningens utgifvande, Kongl.
Majit täcktes taga samtlige de inlemnade förslagen af så väl Rikets Höglofl.
Detta hade, efter min tanka, varit så mycket billigare, som frågan onekeligen närmast rörer Borgare-Ståndet, och hvars yttrande deröfver' således rättvisligen bör lagas uti betraktande.
Nådiga uppmärksamhet på den under den 28 sistlidne Augusti utkomna Författning; hvilken medgifver allmogen en nära obegränsad slöjdefrihet och att» utan motsvarande afgifter, inom städerne, uti öppna bodar till Lag- samt Allm. Btsv.- och Oecon.-Ulsk.
Betänkande N.o 33. 21 salu hålla sine slöjdealster, hvilket utan tvifvel ingriper uli BorgareStåndets egande fri- och rättigheter, enär detta Stånd aldrig medgifvit andre medborgare begagnandet af lika förmoner med sig, än dem som derföre erlägga motsvarande borgerlig tunga.
Att bemälde Författning, om dea fortfarande blifver gällande, skall föranleda Städernes undergång, ulan att landet deraf hemtar någon sann och varaktig nytta, lärer, vid ett närmare granskande deraf, lätt inses, och torde af erfarenheten snart blifva bekräftadt.
Jag vågar tro, att de af öfrige Riks-Stånden, som rättvisligen, i det längsta, söka att vårda egna privilegier, borde äfven vara mone derom, att Borgare-Ståndet får tillgodonjuta de sina; och att Rikets Höglofl.
Ständer, till följe deraf, täckts hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla derom: att bemälde Författning, af den 28 Augusti, måtte blifva antingen helt och hållet inhiberad, i 11 tills dess hufvudfrågan om näringsfriheten blifver afgjord, eller ock finge undergå den förändring, som är nödig för ett närmare bestämmande af gränserne emellan stads- och landtmanna-näringarne, än sorn nu deruti finnes, på det alt de båda' må kunna fortgå, utan att skada hvarandra.
— Slutligen får jag förklara, att jag förenar mig med den Reservation, som Herr Rådman Holm afgifvit och som åtföljer Betänkandet.” 5:o af Hans Jansson: ”De omsländigheteter, som synas mest tala emot bifall lill sammansatta Utskottens Betänkande, eller, som är detsamma, emot 1823 års förslag, äro, efter min tanka: 1:0
En inskränkning i den slöjde- och arbets-frihet, som allmogen hittills egt. I 7 §. af Förordningen om gerningsmän är förklaradt, ”att dess slöjde- och afsättningsfrihet skulle inbegripa alla sådana preducter oqh tillverkningar, som landtmän af egen jord eller ladugård, eller af egne råämnen kunna åstadkomma.”
Jag befarar, alt i denna bestämning ligger en alltför stor inskränkning i landtmäns uråldriga rättighet att idka liandaslöjder.
Bland flera exempel, som styrka denna farhåga, torde det vara tillräckligt uppgifva två, nemligen: den allmänt bekanta tillverkningen af bomullsväfnader i en del af Elfsborgs Län, samt tillverkningen af ur, knappar, o. s. v. i vissa Socknar af Dalarne.
Med antagande af nyssnämnde grundsats, skulle allmogen utestängas från rättigheten att idka slöjder, som i vissa delar af Riket numera äro hemmastadde och hvarken med rättvisa eller med bibehållande af folkets oeeonomiska sjelfbestånd kunna undertryckas.
Utan att behöfva ingå i vidlyftigare undersökning i denna fråga, anser jag mig med säkerhet kunna antaga, att gränsen emellan landtpvannens slöjdefrihet och stadsmannanäring icke ligger eller kan ligga der Lag- samt Allm.
Besv - och Oecon.-Utsk. Betänkande N.-o 33. iSaS års förslag velat förlägga den.
Tvärtom betviflar jag möjli »heten af en dylik bestämning.
De Författningar, hvarpå allmogens rättighet si» grundar, äro egentligen Kongl. Resolutionen den 28 Aug. 1727, §. 2, och den 17 Dec. 1734, §. 8.
Dessa innehålla, att hvad landtman sjelfve’kun11a arbeta och förfärdiga, såsom laggkärl, jern- och träd-redskap med flera handaslöjder, måga de, så väl lill grannar på landet som i städerna obehindradt föryttra.
Denna tillåtelse är i senare Författningar upprepad" och sist åter bekräftad i Kongl. Kungörelsen angående närmare bestämmande af landtmäns och städernas handtverkares handelsfrihet den 28 sistlidne Augusti, hvarigenom landtmän jemväl förklaras berättigade att i öppna bodar i städerna hålla sina tillverkningar till salu.
I berörde Författningar har jag icke kunnat upptäcka några gränser, hvarutöfver landtman icke skulle få utsträcka sin slö jde fri het, och jag drager icke i betänkande att öppet bekänna min oförmåga att utstaka en sådan begränsning sorn, efter mitt omdöme, hvarken kan finna stöd af rättsgrunder, eller påkallas af serskilda oeconomiska förhållanden.
Hvad som från äldre tider intill närvarande varit fritt, lärer numera icke böra inskränkas, utan endast vidare stadgas ock utvecklas.
Af alla näringar äro de fördelaktigast som man lyckas göra hemmastadda i allmogens hyddor, och böra således uppmuntras i stället att tillbakalrängas. 2:0
Den skattskyldighet till städerne, som blifvit ålagd på landet bosatt e handtverkare.
Att vilja hafva Borgare på landet, som skola skatta till städerne, är lika så orimligt, som om landtbyggden skulle fordra att städerne contribuera till densamma.
Svårligen finnes något mer orimligt än att betala för intet annat ändamål än för att hafva en stad!
Det starkaste argument, sora näringsfrihetens vedersakare synes ega är det ioo:de gånger omsagda ropet om ”borgerlig tunga."
Jag ville skilja emellan medborgerlig] och borgerlig tunga, och anse den förra såsom utskyld till Staten, hvilken hvarje medborgare — Bonden, Borgaren, eller hvilken annan samhällsmedlem som helst, i mon af sitt yrke elier’ ställ ning i samhället, icke kan undgå att vidkännas; men den senare skulle jag tro endast vara en skatt till communen eller staden, att betala dess utgifter.
Hvem vidkommer dessa senare ulskylder annat än stadens invå nare — och hvars fel är det, alt städernas administration är öfver höfvan dyr?
Mig synes som man helt och hållet förbiser de reformer, som i detta afseende så lätt kunna af communerne sjelfye verk - Zag- samt Allni. Besv.- och Oecon.
Betänkande N.-o 33. 23' ställas, och den lindring i den förskräckliga ”borgerliga tunganJ’ sora' häraf skalle uppstå.
Domare i ett district, som ofta eger 4o—5o,ooo invånare, då en stad, stundom af \—5oo, behöfver för samma ändamål löna Borgmästare, 2 eller flere Rådmän, Casseur, Stadsfiscal, Vaktmästare och flere.
Man vill ej ändra detta — må man då bibehålla det — men på egen bekostnad, och icke med uppoffring af landsbygdens bästa! 3:o
Den totala brist på stadganden för de näringar, sorn hos oss förekomma under namn af fabriker eller manufacturier.
Det är bekant, alt garfveri efter Engelska sältet är en fabriksnäring; men garfveri i allmänhet ett skråhandtverk, ehuru läderberedningssätten numera kunna vara eller äro alldeles enahanda; äfvensom barnskomakare räknas till det förra, men öfrige skomakare till det senare slaget.
Härjemte finnas snickare, smeder, bronsarbetare, handskmakare, vagnmakare, med flere idkare, som dels äro skråmästare, dels under namn af manufacturister äro från skråtvång befriade, o. s. v. Häraf synes, att begreppen om handtverk och fabrik äro med hvarandra Sammanblandade, i följd hvaraf, antingen en gräns elem emellan borde bestämmas, eller ock, hvilket torde vara säkrare, stadganden för bägges idkande på en gång utfärdas.
På grund af dessa i korthet framställde bufvudsakliga anmärkningar, hvartill flere af till äfventyrs lika vigtig beskaffenhet lätteligen kunde läggas, anser jag 1823 års förslag i deras nuvarande skick icke kunna eller böra antagas.
Skrå-Ordningens omisskänligt goda ändamål, att genom lärlingens moraliska uppfostran under vissa bestämda år inom mästarens familj samt bildande lill konstfärdighet i yrket, har uppenbarligen förfelats, hvarom den allmänt öfverklagade sedeslösheten hos gesällclassen, och den af handtverksidkare ofta yttrade farhåga för medtäflare utom skrået vittna.
Endast olägenheterna af nämnde Författning qvarstå, deribland i första rummet, utestängd fri täflan torde böra nämnas.
Denna inskränkning, som gör haudlverkerien till monopolier för corporationerne, fjettrar idogheten och motverkar möjligheten att erhålla bättre tillverkningar, samt icke blott förlamar den arbetsföres verkningsförmåga, utan älven tvingar honom att öfvergifva sin rätta bestämmelse, och Lag- samt Allm.
Besv. ock Oecon.-Vtsk.
Betänkande N.o 33. lagger således grunden till allmän fattigdom.
Men, det är ej nog alt skrå-inrättningar, från denna synpunkt betraktade, blottställa för fattigdom alla dem hvilka hindras att få fritt använda sina krafter och skicklighet till egen och det allmännas fördel; den lemnar äfven en icke sällan begagnad utväg för corporations-medlemmarne, att för monopoliets bevarande, medelst oskäligt förkastande af mästerstycken, uppehåll och rättegångar m. m., söka afskräcka äfven lill mästerskaps erhållande qvalificerade personer från deras föresats.
De bruk, eller missbruk af mästares och gesällers tätare sammankomster i gillen och herbergen, hvarigenom de goda sederna så sällan vinna — gesällernas så kallade frimåndagar, deras kringstrykande i landsorterne, och dylikt, bidraga icke heller att recommendera ett system, som dertill lemnar anledningar eller förevändningar, och som äfven på delta sätt okar handtverkeri-varornas dyrhet.
Den gamla inrättningen behöfves lika litet för handtverkeriens skyddande och försvar, som för vården af deras framsteg och iusigternas öfverflyltning på efterkommande, sedan vetenskaperna derpå rigtat sin uppmärksamhet, och Boktryckeri-konsten lofvar att från glömska bevara de gjorda upptäckterna och förbättrade arbetsmethoderna.
Den vigt man dervid velat fästa, såsom en grundval, hvarpå BorgareStåndets bestånd skulle hvila, torde helt och hållet förlora sin betydelse, om skyldigheten att ega burskap bestämmes såsom ett oeftergifligt vilkor för rättigheten att idka handtverk i stad.
Härigenom har systemet från en ömtålig sida blifvit angripet, och dess återställande i dess ursprungliga helhet kan numera icke med hopp ora framgång försökas.
Det utgör endastendöd form, hvaraf åtskilliga delar redan äro förstörda, frågan synes numera icke vara, om skrå-systemet skall bibehållas — ty det har redan i sin egentliga mening försvunnit — utan om och hvad i dess ställe bör införas.
Att menniskans dyrbaraste egendom är hennes verksamhets-förmåga och iusigter, lärer svårligen kunna bestridas.
Att få använda dessa förmögenheter - Lag- samt Allm.
Ees v.- och Oecon.-Utsh. Betänkande N;0 33. mögenheter, de må vara förvärfvade när och huru som helst, till egen och andras fördel, lärer tillhöra hvarje medborgares naturliga rätt, och några andra orsaker, än dem Statens säkerhet ovilkorligen kräfver, synas icke böra hindra någon att utöfva det yrke, hvartill han kan ega naturlig fallenhet eller förvärfvad skicklighet.
Enkelheten och lättfattlighelen af denna grundsats, gör bevisningen om dess vigtighet öfverflödig, men tillämpningen deraf lemuar emedlertid det vigtiga resultatet af en oinskränkt arbets- och näringsfrihet, och jag erkänner öppet, att jag icke kan inse någon annan utväg, alt en gång vinna reda och ordning inom näringarne, än beviljande af en sådan frihet.
Att anse en sådan frihet skadlig för Staten, vore att betrakta frågan från en alltför inskränkt synpunkt; ty med Statens fördel måste det vara Öfverensstämmande, att alla dess medlemmar frambringa eller tillverka så mycket deras förmåga medgifver.
Deraf skulle tvärtom följa, att samhället icke skulle lida brist på sådana förnödenhetsvaror, som kunna tillverkas inom Riket, och att varupriset skulle komma att bestämmas efter varans rätta värde, i mon af den tid, flit och konstskicklighet, som dess tillverkning fordrade.
Han vågar icke inrymma någon plats åt en medtäflare i yrket, som möjligen kunde tvinga honom att vika från de urgamla bruken och rigta sin uppmärksamhet på nyare uppfinningar och förbättrade methoder i lrandtverket, och vill icke besinna, att, då täflan upphör, all näringsproduct slutligen skall aftaga i värde och duglighet, ty det är endast under oinskränkt täflan, det kan lyckas att uppdrifva arbetsskickligheten till den högsta möjliga fullkomlighetsgrad.
Bevisen på de fördelaktiga följder, näringsfriheten lillvägabragt, behöfva icke hemtas från främmande länder, der den lärer visat förvånande Eili, till R.
Prot. tS34- 7 Sami. a Afd. 4 10.de a6 Bag- samt Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk, Betankande N.o 33. resultat; de ligga oss gansta nära, nemligen uti fabriksnäringarne inom Riket, hvilka aldrig varit underkastade något skråtvång, och icke destomindre förete en vida mer hugnande anblick än handtverkerien, som i långliga lider fått tillgodonjuta detta slags omsorg och vård.
Alt då bibehålla ett system, som icke medför någon nytta, utan endast skada, torde vara, lindrigast sagdt, oförståndigt.) Frågan|synes äfven vara mindre om dess bibehållande, än om hvad som i dess ställe bör införas.
Icke deslomindre torde denna frihet blifva sista tillflygten ur de oredor och trassel, hvari näringarne och författningarne derom för närvarande befinna sig.
Att vidlyftigare, än som skett, utbreda sig öfver de fördelar man af ett friare system har att hoppas, för det allmänna och jemväl för skråmästarne sjelfva, samt det beroende, hvaruti invåriarne, så väl i städerne sorn pä landsbygden, stå till hvarandra i afseende på afsättningen af ömsesidiga producter, skulle vara lika fruktlöst nu, som det alltid varit.
Jag vill derföre endast yttra mina åsigtcr om näringsfrihetens nytta, den snart oundvikliga nödvändigheten att införa densamma, och, såsom bevis att den icke är aldeles främmande för vårt land, anföra, att Boktryckerikonsten, befriad från al, la band, i senare tider vunnit en förut okänd höjd, äfvensom, hvad förut är nämndt, fabrikerne.
Det är på denna grund som jag trott, då liden emedlertid icke kunnat för Utskotten vara tillräcklig att utarbeta förslag till de reglementariska stadganden och öfrige föreskrifter, som, i följd af en mera utvidgad näringsfrihet, skulle komma att utfärdas, att, enligt det af sammansatta Afdelningen afgifna förslag till Betänkande i ämnet, men hvilket, genom votering, förkas*tades i Utskottens Plena, Utskotten borde hafva tillstyrkt, det Rikets Ständer måtte, med tillkännagifvande, att de, vid 1823 års Riksdag, i underd. öfverlemnade förslag till Förordning, angående handtverkerien i Riket — till Förordning om de handtverk, som utom burskap få å landet idkas, så ock om den landtmannen förunnade handels- och slöjdefrihet, samt till handelsordning, icke synas vara lämplige till antagande i deras nuvarande skick, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl.
Majit låta genom sakkunnige personer utarbeta förnyade förslag till Författningar om handeln och näringarne i allmänhet, efter nedanstående grunder: 1:0 att hvar och en Svensk medborgare, som eger laga försvar, må tillåtas, att med egna händers arbete, i stad eller på landet, söka sitt up - Lag- samt Allni. Besv.- ock Oecon.-Ulsk.
Betänkande N.o 33. pehälle genom idkandet af hvilken slöjd eller handtverk, han helst önskar; 3:0 att handtverksidkande i verkstad eller med biträde af andra personer, äfvensom anläggning af fabriker i städerne och på landet må, efter skedd anmälan hos behörig auctoritet, vara tillåtet hvar och en, som hunnit stadgad -ålder och eger god frejd; under vilkor, så vida näringen i stad eller pä dess område vill drifvas, att, efter ådagalagdt prof på insigt i skrif- och räknekonsten och dess elementer, i staden söka burskap och ställa borgen för fullgörandet af borgerliga utskylder under vissa år; 3:o att för guld-, silfver och lennarbeten, jemte andra tillverkningar och handtverk, hvilka ega ett större inflytande på afnämares ceconomiska välstånd, nödiga inskränkningar med afseende på controler, måga iakttagas; 4:o att allmogens producter och slöjdealster, äfvensom alla handtverkeri-, manufactur- och fabriksvaror, sorn inom Riket tillverkas, må fritt och obehindradt föras till upplag och försäljas öfver hela Riket, på enahanda sätt som hittills skett i afseende på handel med spanmål och victualievaror; 5:o alt idkande af utrikes handel, liksom handeln 1 allmänhet uti stad, icke må tillåtas andra än dem, som vunnit borgarerätt, hvilken rättighet det skulle stå hvar och en öppet att erhålla, som eger stadgad ålder och god frejd, samt förmår aflägga prof pä nödiga insigter i de kunskapsgrenar, som kunna anses erforderlige.
Hvarefter Kongl. Maj:t täcktes vid nästkommande Riksdag i Nåder lemna Rikets Ständer del af de utarbetade nya författningsförslagen i deras helhet, eller i de delar deraf, sorn kunna föranleda till ändringar i Civil-Lagen.
Jag anhåller, att denna min reservation må bli Betänkandet följaktig till de respective Riks-Stånden.
Häruti instämde Nils Persson från Södermanland, STOCKHOLM, Ec&stsiiuij, Tryckeriet, i834- Lag- saint Allm. Besv.- och Oecon.-Utsk. Ullåtande N.o 34- i N:o 34.
Antom till Exp.-Utsk. den 27 December.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottens Betänkande N:o 8, angående åtskilliga föreslagna förändringar i gällande Författningar om personers af arbetsclassen förpassande m. m.
Presle-Ståndet och Hederv.
Bonde-Slåndet bifallit, och hvaraf Vällofl, Borgare-Ståndet godkänt de 4 första men afslagit den 5:te punkten, har Höglofl.
Ridderskapet och Adeln återremitterat, på grund af följande dervid gjorda anmärkningar: emot aldra punkten: att frågan, huruvida inskränkning i handtverksgesällers rättighet att erhålla pass, icke borde annorlunda, än i sammanhang med de angående förnyade Författningar om näringarne väckta motioner, till afgörande företagas; och emot 5:te punkten: att, på skäl som finnas upptagna uti de Betänkandet vidfogade reservationer, pappersbruks-egares rättighet, att på hittills vanligt säll låta insamla lumpor, jemväl hädanefter bibehålies; hvarförutan är vordet anmärkt, att det af Utskottet uppgifna förslag till underdånig skrifvelse vore obestämdt derutinnan, att samma förslag innehåller, det pappersbruksegare skulle hafva flere på olika ställen bosatte lumpsamlare och så vidt möjligt en i hvarje socken, hvilket föranledde ovisshet, dels om hvad som menades med flere, och dels om hvem det tillhörde att pröfva, huruvida det vore möjligt alt inom hvarje socken erhålla serskilda commissionairer.
Hvad sålunda blifvit anfördt hafva Utskotten till granskning föreliåft; och hvad först angår den vid andra punkten i Betänkandet framställda anmärkning, så enär Utskottens i denna punkt gjorda hemställan blifvit bifallen af tre Riks-Stånd, hvilkas mening i frågor af dylik beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, torde något besvarande deraf icke erfordras.
Hvad åter vidkommer anmärkningarna, så väl emot beslutet, som redactionen i femte punkten af Betänkandet, få Utskotten tillkännagifva, att Utskotten endast haft för afsigt att tillstyrka Rikets Ständer, alt hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl.
Majit, med upp.
Fröt. 1834- 7 Samt. 2 A/d. 1 n:te Häftet.
2 La”- samt Allni.
Besv - och Oecon.-Ulsk.
Utlåtande N.o 35. hafvande af den pappersbruksidkare hittills medgifna rättighet att, till lumpors insamlande, begagna personer, som ega kringresa i landsorterna, i Nåder förordna, att pass för sådana personer hädanefter icke skola utfärdas, samt att det må bero på pappersbruksidkarne sjelfve alt, genom antagne commissionairer, eller på annat lämpligt sätt, emottaga de lumpor allmänheten kan hafva att aflåta.
Ehuru det torde böra medgifvas, att denna Utskottens mening kunnat på lämpligare sätt, än som skett, uttryckas, likväl och som två Riksstånd redan bifallit Betänkandet, hvilket endast af Ridderskapet och Adeln blifvit återförvisadt, hafva Utskotten icke ansett sig böra deruti föreslå någon förändring eller rättelse, utan få detsamma till Höglufl.
Ridderskapet och Adeln oförändradt å nyo öfverlemna.
Stockholm den 37
December i834- N:o 35.
Antora till Exp.-Ulsk. den 27 December.
Utlåtande, öfver gjorda anmärkningar vid Utskottens Betänkande N:o 6, i anledning af föreslagna förändringar och tillägg till Kongl. Maj.-ts Nådiga Lego-Stadga för husbönder och tjenstehjonj den 23 November i833. r \
Bonde-Ståndet bifallit, hafva öfriga Riks-Stånden återremitterat på grund af följande deremot framställda anmärkningar:. 1:0 att det tillägg, som, efter Utskottens förslag, borde vid 2 Art. 6 §.