Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit sålunda tillsatta ombud jemväl erhålla rätt att yttra sig i fråga om Statslåne-fondens fördelning, samt beredas tillfälle att inhemta kännedom om de beslut och åtgärder, som vidtagas, med afseende å sättet för medlens användande till näringarnes understödjande, inom alla delar af landet.» Med Herr Mannerskantz hafva instämt: Herr Friherre Tersmeden, F. W., Herr af Gerjerstam, C., Herr Hagströmer, J. J., Herr von Printzencreutz, B. W., Herr af Funck, C. O., Herr Borgmästaren Malmborg. af Herr Montgomery, G.: »Då jag föreslog att af den nya Stalslåne-fonden '/aidel skulle bestämmas till låneunderstöd för jordbruk och dermed gemenskap egande näringar, '/aidel för bergsbruk och manufaktur-intresset, samt den återstående tredjedelen för handeln, gjorde jag det i öfvertygelse, att denna fördelning vore i fullkomlig öfverensstämmelse med Kongl.
Nådiga proposition, som i dess lia punkt afser natt bereda en af behofvet •påkallad tillfällig förökning i Förslag s-kapi tal för handel och näringar.»
Att till dessa sednare höra bergsbruk, manufakturer och jordbruk, med dermed gemenskap egande näringar, såsom skogshushållning, tillverkning af saltpeter och pottaska m. m., lärer väl ingen kunna neka.
Jordbruket påkallar så mycket mer understöd, som de förra odlingslånen hafva upphört, och likväl är jordbruket och dess afkastning
Rikets hufvudnäring; dernäst bergsbruks- och manufaktur-UW\erV.mx\^arm, på hvilkas gemensamma upprätthållande och förkofran folkets allmänna och enskilda bergning samt landets välbefinnande och lugn bero.
Men skulle desamma komma att sakna det hufvudsakliga understöd, som närvarande penningekris synes påkalla och Kongl. Majits
Nådiga proposition i afseende på den nya lånefonden tyckes rättvisligen afse, så kunna derigenom uppstå de faror, som äro oundvikliga följder af näringslöshet, arbetsbrist och deraf härrörande nöd och elände, vida betänkligare och i allmänhet svårare och bekymmersammare än en tillfällig stagnation inom handeln.
Dock med det vilkor att hvad som icke af lånet upplages af det ena intresset, må komma ett annat af de mera lane- och hjelpbehöfvande till godo.
Jag anser mig således böra reservera mig mot det beslut, hvarigenom mitt fördelnings-förslag, som af flere inom Höglofl.
Utskottet delades, med några rösters pluralitet blef underkändt, öfvertygad derom, att Rikets Ständer med all samvetsgranhet, motsvarande sakens vigt, komma att närmare pröfva och afgöra detsamma;» af Herr von Hofsten, C. A.:
Vid 2:dra punkten, angående Statens skyddande mot förlust i afseende på upplånings-, indragnings- och förvaltnings-omkostnader.
Prof. 1886 —1858. 6 Sami. 1 Afd. 32 Häft. 2 10 Banko-Utskottets Utlåtande M 70.
Reservanten ansåg att härtill borde äfven tilläggas betalnings-omkostnader, enar desamma kunde blifva ganska betydliga; vid 4:de punkten hvad beträffar de af Utskottet beslutade försträckningar till sådana inom Riket befintliga penninge-förvaltande verk och inrättningar, hvilka ega rätt att utgifva egna kreditsedlar eller andra såsom mynt löpande förbindelser, troende, att derigenom spekulations-raseriet åter skulle upplifvas, enär dessa penningeförvaltande verk komme att förse landet med ett ymnigt öfverflöd af kredit-sedlar, hvilka, redan så snart som under loppet af år 1860, då Statslånet skall återbetalas, komma att dragas ur den allmänna rörelsen, hvarigenom, enligt reservantens mening, åstadkommes en vida betänkligare penningkris än den, hvaraf landet för närvarande lider; vid 6:te punkten; då det, enligt Reservantens åsigt, bör vara garanti- elier kredit-föreningar förbehållet att, mot pant af varor, till lånebehöfvande försträcka penningar, ansåg Reservanten för Banken hvarken nyttigt eller nödvändigt att bedrifva lånerörelse annorlunda än som hitintills skett och på det sätt Kongl.
Maj:t i Sin Nådiga proposition föreslagit.
För öfrigt instämde Reservanten i Herr Manner skantz’s reservation och trodde att en af regeringen utsedd person borde, åtminstone hos Ranko-fullmäktige, deltaga i besluten angående fördelningen af lånet.
Detta skulle icke allenast vara nyttigt, utan äfven nödvändigt, alldenstund en sådan person skulle kunna meddela högst behöfliga upplysningar i afseende å den omnämnda fördelningen af lånet, på det att, enligt Rikets Ständers troligen blifvande beslut, medlen må spridas, så vidt ske kan, till alla landels delar; af Herr Professoren Agardh, mot 6:te punkten: »Då, enligt mitt förmenande, vid utlåningen af statslåne-fondens tillgångar största svårigheten kommer att bestå uti, att kunna utlåna dem mot full säkerhet, men detta sednare framför allt är af vigt, så synes mig ingen slags pant, som lemnar denna säkerhet, böra från belåningsrätt uteslutas.
Jag har på denna grund icke kunnat biträda Utskottets beslut, att från en sådan rätt utesluta bränvin eller spirituösa drycker.
Då Utskottet, sannolikt i medvetande af denna svårighet, förutsatt möjligheten, att de upplånade medlen ej alltid skola kunna utlånas till en sådan ränta, att Statens utgifter i och för lånet dermed kunna betäckas, så synes det mig som det i ett sådant möjligen inträffande fall med Statens egen fördel skulle kunna blifva förenligt, att äfven låta brönvins-producenten få, såsom hvarje annan idkare utaf en af Staten tolererad näring, belåna sin produkt i statslåne-fonden.
Att hellre ikläda sig en förlust, än låta en fördel tillkomma denna tillåtna näring, är att förfölja den på samma gång man tolererar den.
Då all slags real-pant, den må för öfrigt utgöras af en utländsk eller inhemsk vara, när den ej belånas utöfver sitt minimi-pris, har företräde, hvad säkerheten Banko-Utskottets Utlåtande M 70. il beträffar, framför en pant, som endast uppbäres af krediten, så har jag ej heller kunnat biträda Utskottets beslut att lemna »förskrifningar, utfärdade af föreningar med solidarisk eller på annat tillförlitligt sätt garanterad gemensam ansvarighet» belåningsrätt framför lånesökande, som kunna ställa som hvpothek så kuranta artiklar som t. ex. kaffe och kolonial-varor i allmänhet.
Utskottet synes befara, att penningarne ej skola komma landets näringar till godo, om de ej i första hand till sjelfva närings-idkarne utlemnas.
Jag hyser för min del den fasta öfvertygelsen, att lemnäs blott de 3 millionerna ut mot full säkerhet och icke åt svindlare, så leta de af sig sjelfva lika säkert sin väg till landets näringar, som bäcken genom sanden finner sin till hafvet.
Från dessa synpunkter har jag ansett sednare delen af 6:te punkten i Utskottets förslag så lydande: »eller ock bestå af sådana i säkert förvar nedsatte varor, som antingen äro inom landet producerade, dock med undantag af spirituösa dryc ker, eller utgöra rå-ämnen för den inhemska varu-förädlingen äfvensom salt-upplag» böra utbytas mot det af Herrar Banko-fullmäktige afgifna, så lydande förslag: »eller ock mot hypothek af i säkert förvar nedsatta varor, vare sig in- eller utländska, som hafva ett mera stadgadt värde, och ej äro hastig förskämning underkastade.»
Uti hvad Herr Professor Agardh sålunda anfört, hafva Herr Hagströmer, J. J. och Borgmästaren Malmborg, till alla delar, och Herr Doktor Björkman hufvudsakligen sig förenat; af Herr Doktor Sandberg.
Vid mom. 2: »Ingen viss maximi-procent för ränta och provision bör bestämmas.
Alla omkostnader för länets upptagning, indragning och liqvidering skola af låntagare godtgöras.
Här blir nu tillfälle att under form af provision höja räntan, hvilket många anse så önskvärdt, Statsverket bör genom låne-operationen icke ådragas någon förlust, ty denna skulle då godtgöras af landets allmänna skattebidrag.
Om det nu äfven beslutar att en större del af lånet skall, utan full omkostnads-ersättning, öfverlemnas till privatbanker och hypotheks-föreningar, så får nationen åtaga sig en beskattning för att rikta dessa enskilda penninge-bolag, hvilket jag för min del icke kan gilla.» Vid mom. 4.
»Det stora lånet på 12 millioner
R:dr skall upptagas på utrikes ort för att understödja de inhemska näringarne under deras nu iråkade betryck, men ingalunda att betala utländska skulder hvarken för handlande eller för privatbanker och hypotheks-föreningar.
Efter dessas egen önskan har Staten uttryckligen en gång för alla frånsagt sig all inblandning uti deras affärer: och att i en sådan riktning, som här åsyftas, använda de upplånta medlen, var väl icke heller Ständernas mening när länet beslutades. 12 Banko-Olskoltets Utlåtande JY§ 70, Man kan väl medgifva att medlens omedelbara öfverlemnande till inom Riket befintliga penninge-förvallande verk och inrättningar skulle för Banko-fullmäktige lätta omsorgen om penningarnes spridning och förvaltning.
Det är äfven möjligt för privatbankerne att meddela lån för lägre procent, än den de erlägga till Riksbanken, och likväl derpå hafva ganska betydlig vinst genom det utomordentligt stora belopp af egna sedlar, som de, på grund af ett sådant lån, komma att ytterligare utgifva.
Men om man närmare betraktar orsakerna till den nuvarande betryckta ställningen, så förefinnas flera vigtiga skäl emot begagnandet af denna utväg till medlens spridande.
Ingen lärer väl kunna neka, att ett oerhördt missbruk af krediten egt rum till öfverdrifna spekulationer i alla riktningar, lili en omåttlig införsel och förbrukning af utländska öfverflödsvaror samt till ett yppigt och luxuriöst lefnadssätt.
Detta har blifvit framkalladt och uppmuritradt af deri lätthet att få låna penningar, som den utländska peuninge-marknaden erbjudit ät större handlande och affärsmän och som privatbanker och hypotheks-föreningar uti sä rikt mått erbjudit åt både stora och små inom landet, som hade lust att låna, för att spekulera eller lefva — få kredit.
Hypotheks-förenirigarne hafva åstadkommit helt andra verkningar, än som voro afsedda vid deras stiftande.
Genom deras låne-operationer är svenska jorden belastad med en omätlig skuld till utlänningen, sora förut var alldeles okänd.
Sedan de blefvo inrättade, hafva både större och mindre jordegendomar oupphörligen ombytt egare och gått i handel såsom lösören långt mera än förr, och Justitie-Statsministerns embets-berättelse utvisar en utomordentlig tillväxt uti intecknad skuld under de sednare åren.
En annan verkan af dessa många enskilda kredit-anstalter och deras otaliga myckenhet af lätt tillgängligt pappersmynt har också varit att hemmans-värden, varupriser och arbetskostnader blifvit uppjagade till en onaturlig böjd, hvarifrån de måste falla så mycket djupare, ju orimligare de varit uppdrifna.
Att nu ytterligare genom konstlade medel vilja inom landet uppehålla dem på samma svindlande höjd kan omöjligen bära sig i längden; men Staten bör, så vidt den kan, med omedelbar och direkt hjelp, nu understödja de inhemska näringarne, så att prisfallet icke på en gång må blifva onaturligt lågt, ej heller allt för hastigt och brådstörtande, och framför allt på det de talrika folk-klasserna, som dervid haft sin bergning, icke måtte sakna arbete och bröd.
Af sådana anledningar synes det mig icke vara nyttigt för landet att dessa penninge-förvaltande och sedel-utgifvande enskilda inrättningar sattas i tillfälle att likasom tillförene utvidga sin låne-rörelse.
Det är icke heller välbetänkt att nedsänka hela Riket uti en tryckande utländsk skuld för det ändamål att enskilda ak tie-egare, som i flera år skördat stor vinst på sin penninge-rörelse, med lätthet skola jeunna uppfylla sina förbindelser å utrikes ort.
Utskottet yrkar på kreditens åter Banko-Utskollets Utlåtande Jii 70. 13 ställande i sitt förra skick och penninge-cirku/ationens bibehållande uti sin jemna gäng.
Den föreslagna åtgärden skulle således gifva medel, att, utan försakelse och inskränkning, fortsätta den visserligen njutningsrika, men dock besinniugslösa väg man hittills vandrat.
Lättnaden för ögonblicket skulle köpas med en fortsatt och förökad skuldsättning, som oundvikligen måste framkalla en ny penningekris och förr eller sednare störta land och rike uti ännu svårare trångmål och djupare nöd.
Jag kan således ingalunda deltaga uti tillstyrkandet att någon del af det utländska lånet skall meddelas såsom försträckning åt sedel-utgilvande privat-banker och hypotheks-föreningar.
Allraminst synes det mig lämpligt att, såsom här skett uti 4:de, 5:te och 6:te momenterna, så uppställa förslaget att det synes såsom om de i riket befintliga pcnninge-förvallande verk och inrättningar skulle i första rummet och företrädesvis få sina anspråk tillfredsställda; och sedermera hvad som derefter kunde blifva öfrigt få användas till direkt utlåning för de inhemska näringarnes omedelbara understöd.
Dessutom synes mig att Jern-kontoret och Manufaktur-diskonten snarare bordt anvisas såsom kanaler, genom hvilka en del af de ifrågavarande medlen kunde komma den inhemska industrien til! godo.
Det torde äfven kunna ilrågasiittas huruvida icke Landthushållnings-sällskaperna skulle kunna anlitas om upplysningar och annat biträde vid utlåningen till jordbrukets understöd uti landsorterna.
Äfvenledes torde det hafva varit lämpligt att föreslå det samtlige
Fullmäktige höra vara tillstädes och deltaga uti besluten angående fördelningen af medlen, på det denna måtte kunna ske så billigt och rättvist som möjligt emellan de olika orter och särskilda näringar, hvilka derpå kunna göra anspråk.
Åtminstone synes detta vara lika behöfligt som ett särskildt bemyndigande för Banko-fullmäktige att för den närmare tillsynen och förvaltningen inom sig utse särskilda deputerade, hvarifrån de i alla läll torde vara oförhindrade, så vidt sådant anses vara af nöden.
Emot föreskriften uti 9:de momentet alt detta utländska lån skall inom 1860 års slut vara til! fullo iiqvideradt, är ingenting annat att anmärka än den betänklighet att alla dessa 12 millioner R:dr R:mt då kunna redan vara utgångna för an nan utländsk skuld och således liqviden åstadkomma en långt svårare strypning än den som nu öfverklagas.
Slutligen kan jag icke begripa att någon de! af det utländska lånet erhåller en solidare natur och förvandlas till metallisk valuta derigenom att ett motsvarande belopp af sedlar utgifvas.
Ständerna hafva bibehållit 106 § i Banko-reglementet oförändrad och således redan afgjort hvad sorn skall utgöra Bankens metalliska kassa.
Att deruti ytterligare inberäkna så mycket af det nya lånet, som motsvaras af utgifna nva sedlar, förr än något silfver finnes till Bankens disposition för dessa sedlars inlösen, synes mig vara förvillande och gifva ett falskt begrepp om Bankens ställning.
Det utländska lånet skall ju enligt, mom.
1 utgöra en särskild utlånings - 14 Banko-Utskottets Utlåtande M 70. fond och bör således äfven i detta afseende erhålla en särskild redovisning, ungefärligen sålunda: Af Statslåne-f'onden: utgifna Sedlar OO R:dr, indraget Silfver OO » hvarvid uti det indragna silfret inberäknas både hvad som af det utländska lånet finnes uti Bankens hvalf och uti Bankens hus i Hamburg.
Ett sådant redovisnings sätt är både redigt och sanningsenligt.
Det förra intetdera.» Uti Herr Doktor Sandbergs reservation hafva Doktor Björkman hufvudsakligen, och Herr Fabrikör Bergvall, i hvad den rörer öfverlemnandet af någon del af lånet eller kreditivet till enskilda Bank-bolag och Hvpotheks-föreningar, samt Riks— dags-fullmäktige Carl Dahlgren från Elfsborgs län och Carl Petter Andersson från Östergöthland i allo instämt; af Riksdags-fullmäktigen Nils Hansson från Skåne: »Då jag anser att de, som kunna undfå lån af den fond, Rikets Ständer nu beslutat skola för Statens räkning i utlandet upplånas, också böra vidkännas alla de med anskaffandet af berörde lånefond förenade kostnader, kan jag icke biträda pluralitetens inom Utskottet beslut öfver 3:dje punkten i Kongl. Maj:ts Proposition, att den särskilda provision, som, vid den utländska fondens utlåning, kommer att å lånen aldragas, icke får med mer än 2 procent öfverstiga den ränta, som för samma fond i utlandet be talas, utan tror jag att Regeringen, som erhållit uppdrag att anskaffa den utländska lånefonden, också bör anmodas att, vid öfverlemnandet deraf till Herrar Fullmäktige i Rikets Ständers Bank, uppgifva, jemte räntan derå, äfven beloppet af alla öfrige af fondens anskaffande föranledda kostnader, hvarefter det må ankomma på Herrar Fullmäktige att, med ledning af en sådan uppgift, bestämma provisionen så, alt alla Statens utgifter i och för lånefonden blifva till fullo betäckta.
I afseende å 4:de punkten af den Kongl- Propositionen delar jag fullkomligt pluralitetens inom Utskottet mening, att man »vid fördelningen af den nya lånefonden hufvudsakligen bör afse, att medlen må blifva spridda till aila delar af landet, för att befordra den inre rörelsen och komma landets samtliga hufvudnäringar till godo»; men deremot protesterar jag på det bestämdaste emot pluralitetens åsigt, att man vid fondens fördelning äfven bör afse hvad pluraliteten behagar kalla »allmänna kreditens upprätthållande» och förekommande af »för hela riket eller vissa landsorter vådliga rubbningar eller hämmande stoppningar i nenninge-cirkulationens jemna gång»; — en fras, som helt enkelt torde betyda: att den från utlandet anskaffade fond bör utlånas åt Privatbankerue.
Och i följd häraf anser jag mig ej heller kunna biträda pluralitetens mening: att Herrar Fullmäktige, dä de anse sådant för det uppgifna hufvudsyf'temålets vinnande vara nyttigt eller behöfligt, må kunna disponera någon del af elen nya fondens tillgångar såsom orne - Banko-Utskottets Utlåtande Jt? 70.
IS delbara försträckningar af lån till sådana inom riket befintliga penningförvaltande verk och inrättningar samt större bolag eller föreningar, som Fullmäktige finna erbjuda fullkomlig såkerhe t.
Jag förbiser härvid ingalunda, att Utskottets majoritet öfverlemnat till Herrar Fullmäktiges pröfning när det må anses nyttigt eller behöfligt att understödja privat-bankerne; men då majoriteten förut uppställt såsom ett bland de hufvudändamdl, hvilka böra afses vid den i utlandet upplånta lånefondens fördelning, att förekomma »för hela riket eller vissa landsorter vådliga rubbningar eller hämmande stoppningar i penninge-cirkulatiouens jemna gång», så blir det ju i allt fall tydligt, derest majoritetens beslut vinner Rikets Ständers godkännande, att, så snart en privat-bank vore i fara att behöfva upphöra med sin invexling, Hrr Fullmäktige skulle, för att förekomma den »hämmande stoppningen», vara nödsakade skynda den hotade privatbanken till undsättning.
Men just detta är hvad jag anser lika orättvist som oklokt samt derföre måste motsätta mig.
Vill man opartiskt undersöka anledningen till den inom landet härjande penningebristen — om börserna och deras vexelrytterier, hvarmed jag anser det allmänna inte hafva det ringaste att skaffa, talar jag icke heller — så skall man snart öfvertyga sig, att privat-bankerne deri hafva en ganska stor del.
Det är nemligen allt för väl bekant, huru, medan handels-konjunkturen var god och tillgången på riks-bankens sedlar i följd deraf äfven tillräcklig, privat-bankerne forcerade sin utlåning och såmedelst skapade en öfverdrifven penningetillgäng, hvilken icke egde någon grund hvarken i stigande välmåga, vidgade handelsföretag eller ökad produktion inom landet, utan rätt och slätt utgjorde en spekulation att få ockra på nationens bedröfliga, men kända slöseri och njutningsbegär.
Lika kändt är äfven, att genom den lätthet att få låna, som af den öfverdrifna penningetillgången uppstod, värdena icke blott af fastigheter, utan ock af snart sagdt alla förnödenhetsartiklar på ett onaturligt sätt stegrades, och att samtidigt härmed uppstod en, af tulljournaler blott allt för väl bekräftad, ökad förbrukning af en mängd utländska lyx- och öfverflöds-artiklar, hvarföre riks-bankens metalliska valuta sedermera måste vandra till Hamburg.
Slutligen är det äfven en för många landsorter alltför bitter sanning, att sedan lättsinnet omsider fått sitt straff, samt låne- och kredit-systemet gått öfverända, först i utlandet, samt genom sin naturliga återverkan äfven här i landet, samma privat-banker sett sig nödsakade att, till eget betryggande, ej blott skrinlägga en betydlig del af riks-bankens sedlar, som sålunda försvunnit ur rörelsen, utan äfven att minska eller alldeles stoppa sin utlåning, samt derigenom framkallat ett strypsystem, som aldrig ens kunnat blifva möjligt, om inga sedelutgifvande privatbanker funnits och således ej heller annat än riks-bankens mynt cirkulerat i rörelsen.
Och då privat-bankerne, efter att i 20 å 30 år ha inbringat sina delegare en årlig vinst-utdelning af 16 å 20 procent, som lika gerna och vida billigare både kunnat och bordt tillfalla riks-bauken, det vill säga det allmänna, nu, oaktadt detta 16 Banko-Utskottets Utlåtande M 70. af lagstiftningen sanktionerade ocker, icke bättre vårdat sin ställning, än att flere bland dem, för att kunna fortfara med invexling af sina utelöpande skuldsedlar, hvarå ockret bedrifvits, nu uppgifvas vara i trängande behof af låneunderstöd; icke kan det väl vara^hvarken rätt eller klok!, att det allmänna meliankommer, för att uppehålla dessa institutioner?
Jag lior det så mycket mindre, som åtminstone en eller annan bland dem lärer häfta i skuld för utländsk blanko—kredit, och att, om lån af riks-banken skulle meddelas någon af dessa, följden naturligtvis blefve, att silfver derför i riks-banken uttoges eller dess vexlar köptes på den upplånade ut ländska silfverfonden, men hvarigenom det med denna fond afsedda ändamål, att afhjelpa bristen på bytesmedel inom landet, förfelades.
Dessutom, icke lär väl någon tro, att, genom lån till privat-bankerne, penningar i allmänna rörelsen skulle utkomma.
Dessa banker skulle aldrig låna mer än hvad de nödvändigt behöfde till betaluing af sina utländska skulder och till invexlingens fortsättande: ty om de i riks-banken fä betala 8 å 10 procent, nog veta de bättre än att utgifva egna lån root högst 6 procent; och det är således alldeles klart att, genom den utländska lånefondensj utlemnande till privat-bankerne, landets rörelsekapital icke skall ökas med en enda skilling.
Men, skall man invända, om privat-bankerne nu ej få hjelp, måste de stoppa sin invexling, och »den vådliga rubbning i penninge-cirkulationens jemna gång», hvarmed Utskottets pluralitet hotat, skall inträffa.
Ett sådant förhållande har äfven jag emotsett, men tror för ingen del att någon olycka för landet derigenom skulle vållas.
Efter afslutandet af förhandlingen öfver denna fråga, är jag nemligen betänkt framlägga en motion om instruktion för Herrar Fullmäktige i banken, att, derest en eller annan privat-bank möjligen skulle stoppa med sin sedelinvexling, Herrar
Fullmäktige dä genast måtte gå i författning om dessa sedlars inlösen mot riks-bankens, samt alt, för en sådan möjlighet, Hrr Fullmäktige måtte bemyndigas att i utlandet upptaga erforderliga silfverlån, till högst samma belopp som det lån, Rikets Stäuder nyss beslutat böra för Statens räkning anskaffas, samt att den privatbank, som sålunda sett sig tvingad att inställa sin invexling, skall hafva förlorat sin oktroj, men lemnäs lämpligt anstånd alt hos riks-banken infria sina af denna inlösta sedlar, mot erläggande under tiden af en ränta jemte provision, som till fullo godtgör räntan med öfrige omkostnader å motsvarande belopp af det silfverlån, riksbanken upptoge; hvarjemte det eller de privatbanks-bolag, hvilka måst upphöra med sin invexling, borde berättigas att, mot fullgörande af föreskrifne prestanda, framför andra sökande, få öppna privatbanks-rörelse i de orter, der de hittills haft lånekontor.
Genom bifall till denna motion inskränktes således den stora faran af privat-bankernes möjliga läll dertill, att riks-bankens silfvervaluta ökades med högst tre millioner specier eller 12 millioner R:dr R:mt, hvilken summa är den aldra högsta, hvartill privat-bankernes utelöpande sedlar t denna stund uppgår, samt att alla Banko Utskottets Utlåtande JYs 70. 17 alla de trakasserier, hvarför, särdeles inom vissa landsorter, allmänheten ännu är utsatt, för att erhålla riks-bankens mynt i stället för privat-bankernes skuldsedlar, för alltid upphörde.
Att ej "heller det af Utskottets majoritet angifna önskvärda ändamålet, »alt medlen må blifva spridda till alla delar af landet», skall vinnas genom att gifva lån åt privat-bankerne, följer helt naturligt af hvad jag redan yttrat om orimligheten af den förutsättning, att privat-bankerne skulle i riks-banken låna penningar mot 8 å 10 procent, för att sjelfve utlåna dessa till ä å 6 procent.