Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emedan jag ej kan frångå den Öfvertygelsen, att, om Norges Sto^hing för sin del fattat beslut om Slåthållareplatsens upphörande, samt till Konungen ingått med underdånig begäran att
Sverige mätte höras om det hade någonting emot uppbäfvandet af Unions konungens rätt att till denna plats nämna Svensk man, det ej inom Sverige skulle höjts mången, om ens någon, röst för att vilja önska afslag å denna begäran, så kati jag ej finna det fråga nu bör uppstå om annat än formen för sakens afgörande; och då dertill kommer att Unions konungen kan hafva sådana, af Rikets
Ständer ej kända skäl för att lemna sitt nådiga bifall till Norges nu framställda begäran, att Konungen ej anser sig böra densamma vägra, tror jag att Rikets S änders beslut, med anledning af Herr
Dalmans motion, borde blifva affattadt på ett sätt hvarigenom, på samma gång denåsigten att denna fråga rörer så väl Sverige som Norge bestämdt uttalades, Unions konungen, utan att behöfva handia i strid med Rikets Ständers underdåniga önskan, må kunna fatta sitt beslut i enlighet med hvad Konungen anser vara för de förenade rikena gagneligast
Med anledning häraf får jag derföre vördsamt föreslå: att Rikets Sänder måtte bos Kongl.
Maj.-t i underdånighet anhålla, att Kongl.
Majit, vid afgörande! af den af Norska Storthinget för dess del beslutade ändring i Norges Grundlag, hvarigenom det i samma Grundlag intagna stadgande att till Såthållare i Norge kan utnämnas en Norrman el er en Svensk, skulle komma att upphäfvas. ville, i egenskap af Svensk Konung, i konstitu’ionel ordning, öfverväga och betrakta densamma frän Svensk synpunkt.* Åf Herr Rosensrärd, J. H'., vid lista punkten: »I Utskottets beslut att tillstyrka en revision af föreningsfördragen har jag ih stämt, men vid betänkandet i öfrigt har jag inom Utskottet framställt åtskilliga anmärkningar.
Dä emellertid mina åsigter i allmänhet mera uteöra en modifikation af Utskottets, än de derifrån äro ski jaktiga, har jag icke ansett lämpligt alt här ingå i en u förlig kritik af betänkandet, utan nöjer mig med att reservationsvis anmäla, alt jag icke i allo kan godkänna Utskottets betänkande i denna punkt,* Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 39 Af Herr Kyrkoherden
Te nström:
"Ehuru jag godkänt Utskottets betänkande i dess helhet, sådant det blifvit antaget till framläggande för Rikets Ständer, måste jag dock reservera mig emot dess beslut i följande deta'jfrågor: 1:0
Emot beslutet att Unions Kommittéens handlingar af 1844 icke böra från trycket utgifvas.
De skäl, sorn åberopats för afslag å framställning derom, äro alltför luftiga och underhaltiga.
"Det skulle", har man sagt, nicke tjena till någonting att utgifva dem i tryck."
Detta är en alltför djerf förutsättning.
Man kunde göra samma invändning mot utgifvandet af hvarje offentlig handling.
Våra vänner i Norge, der sagde handlingar äro tryckta, hafva haft en annan mening.
Har det der ansetts nyttigt och upplysande att låta dem se dagsljuset, sä måtte det äfven i Sverige kunna i väsendtlig män tjena till frågans allsidiga pröfning och belysning att bereda dem offentlighet.
Låt vara. att de äro nakna handlingar utan resutat, ålm nstone u an önskvärdt resultat, så innehålla de dock värderika upplysningar, af hvilka den Svenska allmänheten har rättighet att få del.
Tvistepunkterna med det så kallade brödrariket äro uti dem klart utredda och hela saken ställd på sin rälla ståndpunkt.
Då så är, skulle visserligen deras utgifvande tjena till mycket: först och främst till undvikande af sjelfva skenet utaf bemlighelskrämeri; sedan till upplysning och kännedom om förhållandena.
Handlingarne måtte vara af hvad beskaffenhet som helst, i Norrsk eller Svensk auda, mera afseende Sveriges än Norges eller mera Norges än Sveriges intresse, eller förmedlande, så skulle de dock, för allmänheten tillgängliga, hvilket den har lätt att fordra, alltid bidraga till dess belåtenhet och tili närmare kännedom ont de unionela förhållandena.
Normännen. hvilka redan långt för detta befordrat dessa handlingar til! trycket hafva icke varit så liknöjda.
I allt hvad som törer Unionen äro de vakna och på sin vakt, och detta är, i sig sjelft betraktadt, ett vackert drag j deras nationalkarakter.
Måne, ända till misstänksamhet, om sin frihet och sjelfständighet, låta de icke gerna Öfverrumpla sig.
Hos dem har poiniken och staisklokheten, i följd af vanans magt och goda insiitu'ioner, nedstigit ända till de lägsta klasserna af medborgare, bland hvilka man ofta finner beniga statsrättsliga förhållanden diskuterade med en förundransvärd klarhet och sakkännedom.
Hvar och en känner sig som en medlem af det hela.
Hvar och en känner sig sky dig att vara hemmastadd i sitt lands egendomliga författning.
Detta är kanske, noga betraktadt, ett ondt, kanske icke: jag in åter mig icke i någon undersökning derom; men ett faktum är det.
Huru förhåller det sig deremot hos oss?
Folket, den stora allmänheten vet, att Konungen bär titel af Sveriges och Norges konung, och att Norge således är förenadt med Sverige; men huru beskaffad denna förening är, hvilka de ömsesidiga rättigheterna och sky d ghelerna äro, bvi ka de unionela stadgandena, hvilka fördragen äro, huru mången vet väl det?
Huru mången har ens studerat Riksakten och Norska Gtundlagen eller, om han del gjort, vet af hvad natur de äro?
Inom sjelfva representationen äro tvisterna derom ännu icke bilagda.
Häraf kommer den likgiltighet, med hvilken man i ali - 40 Allm.Besv.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande N:o 37. mänhet betraktar föreningen med Norge.
Man förnimmer vä' stundom ett mera lifligt eller doft uttryckt missnöje öfver Norrmännens beleende mot Sverige: man känner sig litet stucken, men det går öfver, och man frägar, lika litet som förut, efter att taga närmare reda pä förhållandet; det får blifva tidningarnes sak, med hvilken man tror sig sjelf icke hafva något att skaffa.
Menar man väl att vårt Hedervärda Bonde Stånd skulle så tvärt afslagit Herr Dalmans motion och lagt den till handlingarne, om det varit Norska folket likställigt i bekantskapen med Unionens verkliga ställning?
Och nu vill man undertrycka offentliggörandet af Unions Kommiitéens handlingar, nu, då det bästa tillfälle i verlden erbjuder sig till deras offentliggörande!
Man har vidare föregifvit, natt dessa handlingars vidlyftighet lägger hinder i vägen för deras tryckning.
Tryckningen skulle ej medhinnas kanske under hela riksdagen, helst alla boktryckerier redan äro sysselsatta med annat riksdagstryck, och ännu mindre skulle den medhinnas i sammanhang med tryckningen af Uiskotts-beiänkandet, hvadan ändamålet med deras tryckning och uigifvande vore förfeladtj för att icke tala om den dryga kostnad det skulle förorsaka.*
Medgifvas måste, att handlingarne äro ganska vidlyftiga; men det beböfdes väl icke heller att trycka dem alla.
De som innehållas i foiiobandet. jemte ett noggrant urval af de Öfriga kunde vara nog.
Dertill erfordrades icke så lång tid eller så synnerlig kostnad.
Mycket tryckes, sorn är af mindre värde.
För öfrigt qvittar det mig lika, om handlingarne blifva tryckta under nuvarande riksdag eller icke, endast deras tryckning blir ett Rikets S änders bes!ut. Ändamålet vore, att de sku le lända till upplysning och ledning vid ett räusenligt bedömande af de unionela förhållandena, och om detta ändamål vinnes ett år förr eDer sednare kommer i hufvudsaken på ett ut.
De Norska ^bröderna» och deras sköldhållare i Sverige lära nog draga försorg derom, att den Gordiska knuten vid denna riksdag hvarken löses eller afhugges.
Huru mycket det vore alt önska, det tvisternas fortfarande en gång förebyggdes genom visa, kraftiga mått och steg, torde dock det förutseendet icke sakna grund, att de skola, om ock i annan form, återkomma.
Under tiden vore det för dem. hvilka intressera sig för saken, en god hjelpreda att. jemte allt annat, som nn kommit i dagen, halva tillgång till Unions komm réens handlingar, hvilkas befordrande till tiycket jag a ltsä tager mig friheten att vördsamt föres.å och lägga Rikets nu församlade Ständer på hjertat.
Jag reserverar mig 2.0.
Deremot att andra delen eller alternativet i afdelningens beslut angående Herr Dalmans motion blifvit af Utskottets majoritet undanröjdt.
För majoriteten måste jag visserligen böja mig; men begagnar på samma gäng min grundlagsenliga rätt att reservando, protestera emot ikullvoteringen af ett så välgrundadt beslut.
För samtid och efterverld vill jag hafva ådagalagdt, att jag ingen del har i det resultat, hvartill denna votering ledde.
Jo, att när frågan om Siäthålareskapet i Norge skall, såsom Storihiuget beslutat, upphäfvas, eller, ur Svensk synpunkt betraktadt, bibehållas, förekommer tili afgörande, Kongl.
Majit dä täcktes i formelt hänseende - Allm. Besa.- och Ekon.-Ulskollels Betänkande N:o 37. 41 seende handla i öfverensstämmelse med 5 § Riksakten.
Deri ligger, efter mitt förmenande, sjelfva punctum saliens; det hade således varit af oändelig vigt att man vidblifvit detta beslut.
Man hyste betänklighet vid att liksom gifva Konungen en fingervisning om huru han skall gå tillväga vid sakens pröfning, — något som Han väl sjelf visste, utan att Rikets Ständer elier Utskottet behöfde eller ens vore befogadt att derom gifva någon anvisning.
Men enär detta ärende ifrån början tili slut är ett önskningsmål, må det då icke vara Rikets Ständer tillätet att inför en konstitutionel Konung framlägga sin önskan i hela dess vidd?
Kan man väl föreställa sig att Hans Maj:t Konungen skulle upptagit det onådigt eller funnit det opassande, om § 5 i Riksakten blifvit påpekad såsom angifvande formen för ärendets föredragning?
Den föreställning jag för min dei hyser om Konungens högsinthet och Ständernas värdighet förestafvar mig ett bestämdt nej.
Man har å andra sidan sagt, att frågans formela behandling, då den en gång kommer till afgörande, blifver och mäste blifva densamma, äfven med det beslut, vid hvilket Utskottet slädnät, enär en skrifvelse uti ett önskningsmål från Rikets Ständer måste föredragas i Svenskt Stats-Räd, hvarvid Konungens rådgifvare således hafva tillfälle alt sina utlåtanden afgifva.
Men derom kan vara (a tal.
Jag vågar icke bygga på en sådan förutsättning.
Frågan om Riks-Slålhäliare-embetets afskaflände, ehuru onekligen af unionel beskaffenhet, har dock blifvit frän hela den motsatta sidan betraktad ur uteslutande Norsk synpunkt, och detta förespeglar möjligheten att den nu, likasom en gång förut, då samma fråga förevar, kari företagas till behandling i annan ordning än 5 § Riksakten bestämmer.
Jag kan önska och, vid de nuvarande förändrade förhållanden, till och med hoppas, att detta sistnämnda icke sker; men jag eger derom ingen absolut visshet.
Dermed må vara och blifva huru som helst, så hade det dock varit välbetänkt, att
Utskottet vidblifvit afdelningens beslut i dess helhet och att berörde § någonstädes i betänkandet, synnerligen i beslutet, varit synlig.
Utskottet hade dermed intagit en fas! ställning, en aktningsbjudande hållning, hvilken skulle verkat ganska fördelaktigt på alla dem, sorn i denna vidtutseende sak hysa de enda rätta tänkesätten.
Som det nu är, antager Utskottets ställning utseendet af svaghet, vacklande och osäkerhet.
Det ser ut som om man velat, men icke dristat, som skulle åsigterna af någon oförklarlig påtryckning under den offentliga diskussionen af ämnet blifvit förändrade, och som skulle man tagit intryck af debatten, som forts i alldeles motsatt anda; hvaraf motståndatne icke heller underlåtit att draga parti.
Och hvad har man med det fattade beslutet i sjelfva verket vuunit?
Icke det sora, enligt Herr Dalmans motion, var afsedt, hvarigenom 14 § i Norska Grund* lagen blifvit en sanning, utan det jemförelsevis mindre väsendtliga, ärendets ajournerande eller i sjelfva verket Utskottets afslag, för dess del. å Storthingets beslut i Ståthållare* frågan — ett afslag, som, i sig sjelft, icke har det allra ringaste att betyda.
Det hade varit angeläget att uttala den opinion, som säkert delas af den vida större allmänheten, att Svenska Stats-Rådet bör höras och målet sedan afgöras i sammansatt Svenskt-Norskt Bih. till R.
Prof. 1859 $ 1860. 8 Samt. 10 Haft. 6 42 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. Stats-Råd.
Derigenom hade vindicerats åt 14 § Norska Grundlagen den trakfätsenliga natur, man nu synes vilja uppoffra.
Jag får alltså äfven här ödmjukast anhålla, att Rikets Ständer behagade såsom sitt upptaga afdelningens i Utskottet fallna beslut.
Jag reserverar mig 3o.
Emot den åsigten, som anser upphäfvandet af Ståthållareskapet vara en sak af ringa vigt och betydenhet.
Vore en bagatell värd så mycken kamp, så mycket arbete?
Hvad som rör
Svensk mans rätt får i intet hänseende betraktas såsom ovigtigt; när frågan är om en grundprincip eiler ett unionelt och internationell stadgande eller en traktats-bestämmelse, får det i intet hänseende anses såsom betydningslöst.
Och under hvilka omständigheter fattades Norska Storthingets beslut?
Var det icke ett gensvar pä Grefve Anckarsvärds bekanta motion?
1 och för sig sjelf må nämnde beslut hållas för en obetydlighet; men betraktadt, som en för nära trädd grundlagsprincip, som en integrerande del i fördraget och som ett uttryck af en alltför stor ömtålighet, får det en annan gestalt.
Jag reserverar mig ändtligen 4:o.
Emot det tyst eller öppet uttalade medgifvande att Sveriges Rikes Ständer icke ega att med hela delta ärende taga någon befattning.
Också med äfventyr att anses tillhöra »den fanatiserade sidan» af Utskottet, måste jag förklara att jag icke gjort eller gör nå^on koncession i denna del.
Ständer ingen rättighet att befatta sig med ärendet i fråga eller att inblanda sig i Norges angelägenheter; eger detta äfven i förevarande fråga en uteslutande sjelfbestämmelse-rätt; är den icke af fördragsenlig natur — hvarföre lade då Utskottet icke motionerna helt enkelt till handlingarne med förklarande af sin inkompetens?
Att det deremot upptog dem till behandling och uppställde ett betänkande, som af sjelfva motständarne förklarats lör ett »mästerstycke», dermed har de ju velat de facto visa sitt berättigande att hafva ett ord med i laget.
Och hade Rikets Ständer ingen rätt tili sådan inblandning, hvad betvdde då 3 § i riksdagsbeslutet 1815, som innehåller: att »frågor som angå föreningen emellan rikena, kunna vid samma riksdag, då de blifva väckta, afgöras af Konung och Ständer, utan att till nästa riksdag behöfva hänskjutas?
Slutsatsen gör sig sjelf, och tillämpningen just på närvarande fall är tydlig och klar.» Af Herr L. J. Lovén: »Dä ej mindre med hänsyn till slutliga handläggningen inom samtliga Riks-Stånden af Herr Grefve C. H Ankarsvärds.
Herr F. W. Dalmans och Riksdags fullmägiigen Anders Jonssons motioner, det synts mig vara af obestridlig vigt, att hvarje representant måtte beredas tillfälle, att, så vidt sådant ske kan, inhemta kännedom om allt hvad rörande föreningen emellan Sverige och Norge blifvit offentligen afhandladt, än ock på det den stora allmänheten, som af lätt förklarliga orsaker med uppmärksamhet och lifligt deltagande fö jer denna förenings fortgång och utveckling, måtte få tillfredsställda sina billiga anspråk att ej undanhållas upplysning om sådana förhandlingar, på hvilka en ren Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37.
43 uppfattning och moget bedömande af föreningens rätta beskaffenhet och närvarande ståndpunkt kunna säkrast grunda sig, har jag redan i början af detta ärendes beredning inom Utskottet yttrat den mening, att, med anledning af Herr A.
Ribbings derom särskildt väckta motion, Utskottet borde vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse hos Kongl.
Maj t anhålla om vidtagande af nödiga åtgärder, för att låta från tryck ulgifvas, derefter bland samtlige Ledamöter af Riks-Stånden utdelas samt allmänheten tillhandahållas den Svensk-Norska Unions-kommittéens år 1844 till Kongl.
Majit afgifna underdåniga betänkande med åtföljande reservationer och förslag till förenings fördrag.
Denna min mening har hos majoriteten inom Utskottet ej vunnit bifall; och då, efter mitt förmenande, den af de i betänkandet för afslag å Herr Ribbings ifrågavarande motion anförde skäl ej blifvit vederlagd, har jag ansett mig böra densamma vidhålla och härmed till Rikets Ständers bedömande vördsamt framställa.» »Herr Grefve Anckarsvärds motion, den deröfver inom alla Riks Stånden förda diskussion och de Utskottet i öfrigt tillhandakomne handlingar och upplysningar om så väl de närmare omständigheterna vid föreningens tillkomst, genomförande och stadfästelse, som föreningsfördragens uppfattning, tydning och tillämpning under nu tilländalupna 45 år af föreningens tillvaro, äfvensom de förvecklingar folken emellan, som redan uppstått eller kunna vara att emotse, lemna välgrundade anledningar till det omdöme, att föreningen ej i allt häilit hvad den Iqfvat, men att orsakerna dertill äro att söka och finna, ej i någon felaktighet i föreningens grundtanke, eiler i sättet hvarpå den tillvägabragtes, än mindre i någon hos de begge folken djupare inneboende fiendtlig stämning emot hvarandra, utan hufvudsakligen i ofullständigheten af de fördrag, som bestämde sjelfva föreningen och vilkoren derför.
Att afhjelpa denna ofullständighet, reda och förklara hvad i föreningsaftalen tilläfventyrs finnes otydligt och tvifvelaktigt, samt tillägga hvad som felas, allt under bibehållande af ömsesidigt tillförsäkrad rätt, mäste således vara det lämpligaste och bästa medel att undanrödja eller förekomma missförstånd.
— På sådan grund har jag ock biträdt Utskottets tillstyrkan om fullständig revision af föreningsfördraget emellan Sverige och Norge i de ämnen som betänkandet närmare upptager; men i en omständighet skiljer sig min åsigt helt och hållet från Utskottets, den nemligen att den förordade revisionen skulle utgå ifrån eller grunda sig på förutsättning af något
Sveriges principal- eller ö/verhöghets-fMA\lande till Norge.
Sjelfva Unionens uttalade grundtanke; »Tvänne sjelf ständige Konungarikens förening under styrelsen af en gemensam Regent, med bibehållande hvar för sig af egen Stats författningn, utgör ensamt för sig fullgiltigt bevis, det fråga ej varit att underordna det ena riket det andra, men då dertill kommer, att Sveriges Rikes Ständer, hvilka väl torde anses hafva varit behörige att i denna fråga iakttaga och uttala Sveriges rätt, är 1815 tydligen och utan förbehåll förklarat föreningen vara grundad på begge rikenas jemlikhel, hvilken grund - 44 Allm.
Be so.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. sats sedermera varit oafbrutet följd och sednast i Unions kommittéens betänkande blifvit i allo genomförd och tillämpad; anser jag Sveriges högsinthet och ära bjuda, hvad ock Norges rätt högt påkallar, att vid en tilläfventyrs blifvande revision af föreningsfördraget Norge får tillgodonjuta den samma rike tillförsäkrade jemlikhetsrätt i allt hvad som rörer förhållandet de förenade rikena emellan, och att således revisionen bör utgå frän erkännande och tillämpning af jernHkhetsgrundsalsen.
v rl afseende på Herr W. F. Dalmans motion har Utskottet vid bedömande af den deri framställda frågan: huruvida det af Norges rikes Storthing för sin del fattade och till Norges Konungs godkännande öfverlemnade beslut om upphäfvande af det i 14 §:n af Norges Grundlov intagna stadgande, att till Ståthållare nämnes antingen en Norrman eller en Svensk, må vara af beskaffenhet att påkalla åtgärd eller yttrande af Sveriges folk eller dess Regering, kommit till en slutsats, som ej klart framgår ur försatsen, och, äfven om denna sednare vore, hvad jag för min del vågar bestrida, riktig, ej bort föranleda det tillstyrkande, som Utskottet i betänkandet afgifvit.
För utredning häraf måste först bestämmas huruvida ifrågavarande stadgande är af fö r drag sm essi g natur, ingår bland föreningsvilkoren eiler berörer Sveriges rätt.
Fpr de tvänne första alternativerna har man i bevisningen lagt särdeles vigt pä det förhållande att i Norska Grundlovens omarbetning vid Storthinget i Christiania är 1814, till följd af det vid konventionen i Moss derom gjorda förbehåll, deltagit sex Svenske Kommissarier.
På frågans lösning inverkar dock ej, huruledes desse varit ansedde, antingen såsom Sveriges rikes, Sveriges Konungs, Unions-konungens eller endast Konung Carl XIIU.s
Ombud, när till deras uppdrag endast hörde att tillse det i Grundloven ej intogs något stadgande, som var stridande emot Sveriges rikes Regeringsform eller hindrade sluteliga genomförandet af föreningen rikena emellan.
Riksakten af den 6 Augusti 1815, hvilken utgör det egentliga och slutliga Unions-fördraget, upptager i inledningen med tydliga ordalag, att densamma innehåller och befästar vilkoren för den emellan Sverige och Mor ge träffade föreningen under en Konung men med åtnjutande af särskilda regeringslagar; och hvarken deri eller annorstädes åberopas eiler ens antydes att flere eller andra bestämmelser af fördragsmessig egenskap än de i samma akt intagne skulle finnas eller vara gällande.
Norges Grundlov, före konungavalet försedd med Svenske Kommissariernes påtecknade intyg, att de i upprättande deraf deltagit, blef, efter det samma val försiggått, af den dervid utkorade Norges Konung i grundlagsenlig ordning antagen och stadfästad; i och hvarmed densamma erhöll alla ett fritt och sjelfständigt folks Grundlag tillhörande egenskaper och således jemväl den, att uteslutande utgöra Norska folkets och dess Konungs dyrbaraste och käraste gemensamma egendom.
Under föregifvande att i Grundloven ännu skulle qvarstå åtskilliga i Riksakten ej intagna bestämmelser, genom hvilkas förändring eller upphäfvande hinder kunde uppstå för Unionskonungen, att behöjrigqn fullgöra
Sina i afseende på styrelsen af båda rikena åtäntia Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Belänkande N:o 37.
45 förbindelser, bar man velat ifrågasätta eller bestrida Norges ejelfbeslämningsrätt i afseende på denna dess Grundlov; men äfven med antagande att sådant kan vara förhållandet, behöfver man för gendrifvande af derpå grundade påstående endast hänvisa till hvad 112 § i Grundloven bjuder angående samma lags principer, hvilka aldrig kunna eller få utgöra föremål för ändringsförslag.
Till en sådan princip kan ej ur något antagligt skäl hänföras frågan om Siåthållare-embetet, hvilket endast afser Norges inre förvaltning, oberoende af föreningen med Sverige, och i afseende på hvilket embetes tillsättande, den till upphäfvande nu föreslagna § i Grundloven, medelst den Konungen lemnade mera utsträckta frihet i valet af person, tillerkänt Svensk man ej rättighet att blifva utsedd utan endast behörighet och möjlighet att kunna utses.
Under sådana förhållanden och då i ofvannämnde 112 § i Grundloven, utan annat än här förut antydt undantag för samma lags principer, är medgifven Norges ordentliga Storthing rättighet, att i föreskrifven ordning besluta öfver väckta förslag lill förändringar i Grundloven, Norges Konung dock alltid
Sin rätt förbehållen, att med hänsyn jemväl till sin egenskap af Sveriges Konung, på sätt Han lämpligast finner, tillse och bedöma huruvida den föreslagna grundlags-förändringen må vara af omständigheterna påkallad, och bereda dermed åsyftad fördel, utan att menligt inverka på de förenade rikenas ömsesidiga rätt och inbördes förhållanden; samt i afseende på den af Norges Storthing för dess del beslutade och i föreskrifven ordning till Norges Kunung nuhänskjutna frågan om ändring af en enkel bestämmelse i 14 § af Norges Grundlov, denna fråga ej utgör föremål för Sveriges Rikes Ständers behandling; ,ej heller uppgifna vigtiga skäl och omständigheter, nu mera än tillförene, dä samma fråga varit Konungens nådiga pröfning underställd, påkallar Rikets Ständers särskilda uppmärksamhet och tillgörande, anser jag mig i allt detta ega grundade skäl till vördsam hemställan att Herr W. F.
Dalmans omförmälda motion ej mätte till någon Rikets Ständers åtgärd för anleda, v
I förestående reservation hafva instämt Herrar G■ O. Sundblad och J. G.
Ellberg.
I hufvudsakliga innehållet af samma reservation har äfven instämt Herr G.
Lallerstedt; hvarjemte i denna reservation, i hvad den rörer den Ribbingska motionen, Riksdags-fullmägtigen Georg Nyqvist jemväl instämt.
•ml! nouaiu irna Usbnamiib.d anSf.abisw nårn i rmU; ani dan /t (stei ii i r.biSva Af Herr Grenander: »Beträffande Herr Ribbings motion, så har Utskottet, såsom ofvan gjorda framställning utvisar, förskaffat sig del af Unions-kommittéens betänkande och förslag till föreningsakt och af desamma tagit kännedom.