Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 21 Augusti kl. 5 om morgonen började Ryssarne anfalla den kommendering, som under öfverste-löjtnant von Fieandts befäl stod vid Karstula.
Fieandts styrka utgjorde ungefär 1,250 man, med sex kanoner.
Den blef nu angripen af omkring 4000 man, med ett talrikt artiller.
Uti tio timmar försvarades vår ställning emot detta öfverlägsna antal; men sluteligen, då en större fiendtlig trupp var nära att taga hela fördelningen i ryggen, samt afskära dess återtåg, nödgades Fieandt draga sig tillbaka.
Major Hästesko, med största häftighet anfallen af en tredubbel fiendelig styrka, hvilken gått öfver ett vad, utmärkte sig härvid ganska mycket, och endast genom hans tapperhet räddades våra kanoner.
För att tillbakahålla fiendens alltför häftiga påträngande, ställdes sedermera en sexpundig kanon på landsvägen; men det dröjde icke länge förr än halfva servisen, en under-officer, befälhafvaren för kanonen samt trenne hästar voro nedskjutne, samt kanonen af fienden eröfrad.
Då rusade löjtnant Reiher, med sin af Savolaks infanteri bestående division, på Ryssarne, återdref dem med bajonetten, och tillbakahöll den påträngande fienden, till dess de döda hästarne hunno blifva frånspände och kanonen räddad.
Striden fortfor med yttersta häftighet intill sent på aftonen.
Tre choqver af Ryska rytteriet blefvo lika så tappert afslagne, som de oafbrutna infanteri- och jägare-anfallen.
Vår förlust i denna 16 timmars blodiga träffning, var större än den af öfverste-löjtnant v.
Fieandt uppgafs.
Härom öfverensstämde flere närvarande officerare, äfvensom läkaren, hvilken på sjukhuset emottog de sårade.
Den uppgick troligen till 7 à 800 man.
Återtåget fortsattes ända till Öfver Wetil, fem mil nära Gamla Carleby.
För denna fäktning blef kapitenen vid Savolaks infanteri, Ladau, utnämd till major; och löjtnant
Reiher samt kornetten vid Nylands dragoner O. Boye erhöllo svärds-ordens medalj.
Sålunda tillintetgjordes frukterna af alla våra segrar.
Stora arméens ställning vid Wirdois kunde omöjligen bibehållas, sedan Fieandt retirerat ifrån Lintulaks; ty derigenom hade Ryssarne vägen öppen till Kuortane, som var bakom oss.
Vi hade ställt så illa till, att Ryssarne behöfde slå hvarken Sandels eller stora arméen, hvilket hvardera blifvit svårt för dem, utan så snart
Fieandt med sin lilla trupp var återkastad, måste vi nu ovilkorligen draga oss tillbaka ifrån alla våra vunna fördelar.
Den 22 och 23 aftågade vi derföre till Ruona bro i Kuortane socken.
Förr eller sednare måste sådant inträffa, såsom naturlig följd af general-befälets långsamhet och mindre goda anordningar under hela fälttåget, sedan segern vid Revolaks, hvilket redan förut blifvit omnämdt och utveckladt.
Vid Ruona bro stadnade nu stora arméen tills vidare.
Der hade vi på högra flygeln ett batteri, försedt med sex stycken 6:pundiga kanoner, i centern eller midt för bron ett batteri, bestyckadt med 3:pundiga kanoner, och på venstra flygeln ett batteri med 6:pundiga kanoner.
Framför dessa förskansningar voro nödiga förhuggningar gjorda; men försvars-linien var utsträckt nära en half mil.
Såsom förposter voro tvenne bataljoner af Tavastehus regemente, under öfverste-löjtnant Wetterhoffs befäl, ställde en och ¼ mil framom Ruona, på vägen åt Alavo, och på vägen åt Lintulaks stod öfverste Aminoff, med Karelska jägarena, posterad vid Mengijärvi, två mil från Ruona bro.
Sådan var ställningen då fienden, den 31 Augusti, med betydlig styrka anföll öfverste-löjtnant Wetterhoff, hvilken, efter fem timmars strid, på erhållen befallning, drog sig till Ruona; hvarefter en del af Ruona bro blef bränd.
Natten derpå anlades af fienden tre batterier emot vår medelpunkt och högra flygel.
Kl. 11 förmiddagen den 1 September började från den en liflig eld, hvilken lika lifligt besvarades från vår sida.
Ryska batterierna voro så nära oss, att för ett skott derifrån föllo 22 man af Tavastehus regemente, som utgjorde kanonbetäckning vid trepundiga batteriet.
Tvenne af våra 6:pundiga kanoner på högra flygeln blefvo demonterade.
Under det kanonelden med häftighet fortsattes, ryckte flere regementer infanteri och jägare emot vår venstra flygel, hvarest fienden började anfalla ungefär kl. 1 på dagen.
Äfven inlopp den falska underrättelsen, att en betydlig styrka blifvit afsänd att kringgå vår högra flygel.
På vår venstra, gjordes emellertid flere ganska häftiga anfall; men de blefvo alla med tapperhet afslagne.
Mot aftonen befalltes en bataljon Savolaks jägare, anförd af kapiten Aminoff, samt en bataljon Tavastehus regemente, under öfverste-löjtnant Wetterhoffs befäl, att framrycka öfver en äng, der bataljonerne stodo, och intaga en by på andra sidan, hvilken var besatt af fienden.
Aminoff, som insåg huru vådlig denna rörelse skulle blifva, sade då till den general-adjutant, hvilken meddelat ordern: "kom med och se att vi göra vår skyldighet; ty då vi en gång erhållit befallning att angripa, gå vi icke utan order tillbaka, om ock hvar man skulle blifva på ställ!"
Adjutanten följde med; anfallet verkställdes med all möjlig tapperhet, och flera gårdar voro redan rensade från fiender; men deras styrka var här så öfverlägsen, och skogen deromkring öfver allt besatt med infanteri och jägare, så att den mest mördande eld man någonsin kan föreställa sig mötte våra, både ifrån byn och isynnerhet ifrån skogen; och adjutanten fann sig föranlåten att befalla begge bataljonerna att återvända.
Jag hörde officerare, hvilka förut varit med i ganska heta strider, yttra, att det kulregn som här mötte dem, var så tätt, att de icke kunde begripa huru en enda man kunnat komma derifrån tillbaka.
Här blef ock vår förlust på denna dag den betydligaste.
Bland många andra, erhöll äfven öfverste-löjtnant Wetterhoff en blessyr, hvilken, af honom vanvårdad, kanhända lade denne tappre och förtjente man i grafven.
Träffningen påstod denna dag ungefär i 8 timmar; mörkret gjorde slut derpå.
Om natten drog sig hela hären till Salmis, en half mil ifrån Ruona, hvilket återtåg, efter sedermera inlupne underrättelser, var förhastadt, emedan äfven Ryssarne under natten retirerat ifrån Ruona; men, underrättade om vårt aftågande, återvände de genast.
Den 2 September kl. 6 om morgonen anfölls åter vår fältvakt, hvilken var förlagd ¼ mil fram om Salmis.
Så snart den kunnat inrycka, hvilket skedde under full drabbning, uppstod liten stillhet; men efter några timmar börjades fäktningen åter, samt fortsattes till kl. 6 om afton, då general Adlercreutz befallte återtåg, hvilket verkställdes med all ordning, under oafbruten strid.
Finska hären utgjorde 3,500 man; fiendens styrka, anförd af general Kamensky, var ganska säkert 8 à 9000.
Vår förlust på dessa tre dagar uppgick till mer än 20 officerare samt omkring 800 man, sammanräknadt döde, sårade och fångne.
Fiendens förlust kan jag bestämma annorlunda än efter blotta gissningar, och förbigår således att angifva den, så väl här, som vid alla andra tillfällen, der jag ej kan göra det med någon säkerhet.
Vid fjerde brigaden blefvo, af Savolaks infanteri, löjtnanterne Orbinski och Hjelmman dödskjutne, samt major M.
Ehrenroth blesserad; af Savolaks jägare, löjtnant Schwartz illa sårad, kapiten Brunow erhöll en lindrig kontusion, och löjtnant Klingspor blef fången.
För denna träffning känner jag icke några andra utmärkelser vid brigaden, än att major M.
Ehrenroth vid Savolaks infanteri blef riddare, samt att löjtnanterne Schwartz och Klingspor, vid Savolaks jägare, blefvo befordrade till kapitener.
Under träffningen vid Ruona togo vi tvenne officerare samt 50 man.
Den 1 September blef äfven öfverste Aminoff, posterad vid Mengijärvi, anfallen och tillbakadrifven af ungefär 2000 man.
Hela härens återtåg fortsattes sedan åt Lappo, och derifrån till Ylistaro, dit fjerde brigaden ankom den 6 September.
Vegesack, som med en fördelning af trupper öfverkommit från Sverige, stod nu i Lappfjärd, och för att närma sig Finska arméen, drog han sig till Kauhajoki, sedan han vid Lappfjärd blef angripen af omkring 4000 man.
Ryssarne sjelfve uppgåfvo, i Åbo Tidningar för den 5 Oktober, sin styrka vid Kauhajoki till 18,000 man.
Tredje brigaden låg i Lappo, och från den sidan hade vi emot oss samma härkorps som vid Ruona, och nu var åtminstone 7000 man stark, med hvilken sedermera förenat sig de 2000, som anföllo och drefvo öfverste Aminoff från Mengijärvi; således ungefär 9000 man från den sidan.
Endast trenne bataljoner under öfverste-löjtnant
Reuterskölds befäl betäckte vägen åt Ny Carleby, och stodo vid Kauhava.
Öfverste-löjtnant von Fieandt, hvars kommendering, åter blifvit förstärkt till 8 à 900 man, skulle betäcka den vigtiga och för Ryssarne genaste vägen till Gamla Carleby, på hvilken han hade åtminstone 4000 fiender emot sig.
Tvenne bataljoner af andra brigaden lågo uti Lill-Kyro.
Sådan var nu arméens hopträngda och verkligen vådliga ställning, sedan
Ryssarne hunnit få förstärkningar på alla ställen.
Då Lappo af oss öfvergafs den 10 September, hade fienden, för att afskära vårt återtåg, endast behöft skicka en betydligare styrka till Ny Carleby, hvilken stad vi nödvändigt måste passera, i fall vi skulle draga oss norr ut, och dit hade de kortare väg än vi.
Fieandts lilla fördelning på Lintulaks vägen kunde ej heller hindra dem att besätta Gamla Carleby, för att der möta vår stora här, i händelse vi kunnat slå oss igenom vid Ny Carleby.
Folk felades icke Ryssarne numera, sedan de haft fyra månader att skicka nya trupper till Finland.
Och i fall Ryssarne med en betydligare styrka fattat posto vid Ny Carleby, eller någon annan af de elfvar vi skulle öfvergå, vet jag ej huru vi med vår stora tross och vårt artilleri kunnat forcera oss norr ut.
Vår ställning och våra utsigter voro sannerligen mörka och förtviflande.
Det synes således vid första påseendet, som det varit ett stort och oförlåtligt fel af Finska härens befälhafvare, att försätta arméen i en så vådlig ställning, och att ej aftåga till Gamla Carleby ifrån Lappo, i stället för att, som nu skedde, gå till Ylistaro, och lemna vägen norr ut öppen för Ryssarne.
Men just för denna manöver förtjente vårt general-befäl heder och beröm; ty: 1:o blef det derigenom möjligt för oss, att kunna bärja och till Sverige öfversända de betydliga kronans förråder, hvilka funnos i Wasa, äfvensom alla der befintliga fångar samt egna sjuka, hvilka utgjorde omkring 1,400 man; 2:o hade vårt general-befäl för afsigt, att derigenom förena sig med general Vegesack och hans från Sverige öfverkomna fördelning, hvilken förstärkning för Finska hären var af högsta nödvändighet.
Jag tilltror mig således kunna påstå, att det icke var något strategiskt fel af vår befälhafvare, ehuru det så ansågs i början.
Men huru ock dermed må förhålla sig, så blefvo vi räddade från den öfverhängande faran, genom en krigslist af general Adlercreutz.
Den var följande:
Adlercreutz lät ifrån högqvarteret utsprida det rykte, att hela Finska hären skulle aftåga till Wasa, der gå om bord och öfverföras till Sverige.
För att göra detta så mycket mera troligt, vidtogos många förberedande anstalter härtill; embargo lades på alla i Wasa, Ny Carleby och kringliggande orter befintliga fartyg, till vida större antal än som verkligen erfordrades, för att transportera hvad som fanns uti Wasa.
Det ansågs vid Finska hären för så säkert, att vi alla skulle afgå sjöledes till Sverige, att 60 man af Savolaks brigaden rymde öfver till fienden på en enda natt; emedan de alldeles icke ville blifva förde öfver hafvet.
Ryssarne styrktes derigenom så mycket mera i den tron, att vår föresats verkligen var denna; och de uraktläto derföre att skicka några trupper till Ny eller till Gamla Carleby, utan sammandrogo all sin styrka i trakten omkring Wasa, för att så mycket mer kunna försvåra vår inskeppning, och dervid kunna slå oss, eller taga större delen af oss till fånga.
Häraf kan det förklaras, hvarföre Ryska styrkan, som nu stod vid Ny Carleby, var så liten, eller omkring 15 à 1600 man, och hvarföre en lika liten trupp var qvarlemnad på vägen åt Gamla Carleby.
Sådant var ingalunda någon försummelse af den tappre och driftige general Kamensky, som nu anförde Ryska arméen.
Ingen af oss visste annat, än att marschen ställdes direkte till Wasa.
Då hären bröt upp den 12, begärde och erhöll jag tillstånd att i egna angelägenheter få resa förut till staden, och vid framkomsten dit träffades flere till brigaden hörande officerare, hvilka dels varit sjuka, dels sårade; men nu blifvit så vida återställde, att de väntade på arméen, för att åter komma i tjenstgöring.
De tänkte på ingenting mindre, än att denna dag lemna Wasa.
Men oförmodadt fingo vi i staden höra, att Vegesacks fördelning, som stod söder om Wasa, icke blott hade ankommit, utan ock, i största hast, tågat genom staden, och att således Ryssarne ifrån Lappfjärds sidan hade vägen öppen till Wasa.
Jag behöfver ej beskrifva vår bestörtning.
Från staden kommo vi lyckligt; men på vägen, innan vi anlände till hären, voro vi nära att upphinnas af Kossackerne.
En löjtnant
Arppe vid Karelska jägarena, som dröjde litet längre än vi andra i staden, nödgades lemna sin häst och kärra samt alla sina saker till rof åt de förföljande Kossackerne, samt rädda sig genom skogen.
Men förr än jag vidare fortsätter berättelsen om arméens återtåg norr ut, bör jag något nämna om en händelse med fjerde brigaden, hvilken jag icke sett i tidningarne omtalad, och som törhända icke blifvit till högre ort inrapporterad.
Den 10 September middagstiden begynte Savolaks brigaden marschen från Ylistaro, der vi legat i fyra dygn.
Ryssarne voro oss ganska nära, samt började mer och mer tränga in på oss; och som vi hade en färja att passera, förorsakades derigenom uppehåll, hvarföre Savolaks jägare, hvilka utgjorde eftertruppen, kommo i strid med fienden.
Sedan hela brigaden lyckligen hunnit öfver färjan, fortsattes tåget på en väg utmed ån på södra sidan.
På norra sidan om ån var en annan väg, hvilken tredje brigaden tågat, och som den icke behöfde uppehålla sig vid någon färja, utan oafbrutet fortsatte sin marsch, framryckte den mycket fortare än vi.
Deraf hände, att Ryska förtruppen på norra stranden hann före oss, och kunde således obehindradt beskjuta vår kolonn på den södra.
Dessutom blefvo vi förföljde af de fiender, som efter oss hade gått öfver färjan.
För att tillbakahålla deras påträngande, bildade Savolaks jägare en kedja i skogen.
Under full fäktning fortsattes återtåget på detta sätt, med mycken köld och ordning, ända till dess det började mörkna.
Nu ankom vår dåvarande brigad-chef, öfverste Cedergren, för att påskynda reträtten.
Han tjente vid fortifikationen, och var på intet sätt duglig till brigad-chef; men general-befälet ville förmodligen skaffa sig anledning att kunna rekommendera honom till någon kongl. ynnest, och derföre blef han brigad-chef.
Han begynte nog oförsigtigt ropa till soldaterna: spring, spring! och det hade den verkan, att soldaterna trodde faran vara så stor, att ingen räddning för dem vore möjlig.
De kunde derföre af sitt befäl icke mera hållas tillsamman, utan här uppkom den största oordning.
Jag känner ej vår förlust vid detta tillfälle; men med full visshet vet jag; att Leppävirta kompani af Savolaks jägare-regemente, bestående af 70 man under gevär, förlorade 10 man, hvilka togos till fånga.
De andra kompaniernas förlust var ungefär i samma förhållande, och kapiten C. M. v.
Fieandt var dessutom ganska nära att med hela sitt kompani blifva fången; emedan öfverste Cedergren låtit upprifva en bro (hvilken vi skulle passera), förrän hela eftertruppen var öfverkommen.
Den tappre kapiten
Fieandts kloka anordningar, och det inbrytande mörkret afböjde olyckan.
Det var samma kapiten
Fieandt, som så mycket utmärkte sig vid Lappo, den 10 och 14 Juli, vid Alavo den 17 Augusti, vid Ylistaro den 10 och vid Oravais den 14 September.
Tvenne gångor räddade han hela sitt kompani, och likväl erhöll han, för allt detta, icke en gång en majors-fullmagt, ehuru flere af hans yngre kamrater fingo en sådan, och oaktadt han i slaget vid Lappo anförde ena Savolaks jägare-bataljonen, hvilken der förvärfvade sig så mycken krigsära.
Vårt återtåg fortsattes sedan till Lill-Kyro, utan att af fienden vidare oroas.
Här förbereddes åter allt till strid, emedan fiendens rörelser gåfvo anledning att befara ett anfall; men hans afsigt var blott att uppehålla oss, under det han från alla håll hopsamlade sina trupper, för att sedan så mycket säkrare kunna fullkomligen slå oss, när vi skulle verkställa den förmodade inskeppningen.
Den 12 September uppbröts och marscherades, icke till Wasa, såsom det allmänt troddes, utan till Wörå, en och tre åttondedels mil på vägen åt Ny och Gamla Carleby.
Den 13 September marscherade vi två och en åttondedels mil till Oravais, der en ganska förmånlig ställning af oss intogs.
En höjd, som beherrskade hela fältet nedanföre, besattes af vårt artilleri; till höger hade vi ett ointagligt berg, hvilket sträckte sig ända till hafsstranden; på venstra flygeln var en stor äng, och straxt ofvanföre, längre åt venster, ett sankt kärr.
Bättre position kunde knappt önskas, och Ryssarne, i sin ingifna rapport, kallade den nästan oöfvervinnelig.
Vår fältvakt, som stod en fjerdedels mil framför Oravais, blef redan om aftonen den 13 rekognoserad af flere fiendtliga patruller.
Ungefär kl. 5 på morgonen, den 14, blefvo våra förposter, under öfverste von Platen vid Helsinge regemente, häftigt anfallne.
Motståndet var tappert och långvarigt, och några fångar togos derunder; men öfverste von Platen blef sårad och förposterna nödgades, efter betydlig förlust, draga sig tillbaka, hvarefter de, för att hemta nödig hvila, blefvo ställde i reserven.
Den nu anryckande fienden lät sitt artilleri genast spela emot våra stycken och vår högra flygel; denna kanonad besvarades af oss ganska lifligt.
Fjerde brigaden stod på venstra flygeln längst till venster, i öfra ändan af ängen samt in på kärret.
Der underhölls en jemn, men mindre häftig eld, och ju längre
Ryska jägarekedjan avancerade uppåt, desto mera vesterut drog sig äfven vår jägarekedja; på denna flygel föreföll för öfrigt hela dagen intet af vigt.
Deremot anföll fienden flere gångor vår medelpunkt, hvilket alltid afslogs; och ända till middagstiden bibehöllo vi vår ställning oförändrad.
Fiendens angrepp voro icke heller så häftiga.
Emot middagen gjorde Ryssarne ytterligare anfall, och då läto generalerne Adlercreutz och Vegesack, hänförde af sitt personliga mod, förleda sig att icke blott afslå dem, utan ock förfölja dem med tvenne bataljoner, under öfverste Brändström, understödde af tvenne 6:pundiga kanoner, förde af kapiten Panchéen.
Fienden drog sig genast tillbaka, jagad af våra trupper.
Vi hade fortsatt detta förföljande tre åttondedels mil, då vi kommo förbi en liten insjö.
Bakom densamma hade Ryssarne ett bakhåll af 3000 man, hvilka, sedan vi väl voro förbi sjön, framryckte, och, från skogen vid landsvägen, underhöllo en mördande eld; vår trupp, redan öfverflyglad, erhöll nu befallning att draga sig tillbaka.
Från tvenne sidor måste våra tillbakatågande trupper uthärda fiendens eld, och Upplands regementes tvenne bataljoner, under öfverste-löjtnant Drufva, anbefalldes att skydda återtåget.
Ryssarne sökte med särdeles ifver att genombryta vår venstra flygel, och om någonsin tapperhet och rådighet behöfdes, var det sannerligen vid detta tillfälle; men sådant ådagalade också öfverste-löjtnant
Drufva på ett utomordentligt sätt.
Brändström och löjtnanten vid Upplands regemente, baron O. Mörner blefvo här illa sårade, den sednare af trenne bajonetstygn.
Fienden rusade nästan oupphörligt på våra å landsvägen uppställde kanoner, för att borttaga dem; men blef ständigt afslagen.
Svårast var det, då våra trupper skulle passera den framför vår linie befintliga slätt, emedan fienden emellertid besatt skogen derintill med infanteri.
Förlusten blef här ganska stor, och på slätten vid sjön blefvo omkring 100 man fångne, midt för hela härens åsyn.
Utgången bevisade således, att Ryssarnes flykt var blott en krigslist af general Kamensky, för att locka oss från den fördelaktiga position vi innehade.
Striden hade varat i femton timmar, och vår förlust derunder blef omkring 40 officerare samt 1,200 man döde, sårade och fångne.
Svenska styrkan vid Oravais utgjordes af general Vegesacks Svenska fördelning, 3,600 man; en bataljon af Vesterbottens regemente, under öfverste Essen; en bataljon af Österbottens regemente, under öfverste-löjtnanten baron von Otter, samt fjerde brigaden, utom tvenne bataljoner under öfverste-löjtnant von Fieandt på Lintulaks vägen.
Således kan Svenska hären på detta ställe omöjligen beräknas högre, än till omkring 5000 eller högst något öfver 5000 man.
Hvar de andra tre Finska brigaderne stodo, skall jag längre fram omnämna.
Efter sedermera erhållne trovärdiga upplysningar, uppgick
Ryska arméen vid Oravais till ungefär 15,000 man, med 16 kanoner.
Ryssarne uppgåfvo väl sin styrka endast till 10,000 och den Svenska till 16,000 man med 20 kanoner.
Men de beräknade ock vår förlust större än hela vår styrka härstädes verkligen var, eller till 7000 man.
Enligt en af mig förut åberopad
Rysk rapport, införd i Åbo Tidningar, skulle fiendtliga styrkan vid Kauhajoki ensamt utgjort 18,000 man.
Dermed voro nu förenade de 10,000, som stått emot oss vid Ruona och Mengijärvi.
Således skulle, efter Ryska uppgifterna, deras här vid Oravais bordt vara 28,000 man; men den uppgick endast till omkring 15 à 16,000 man.
För denna drabbning blefvo brigad-chefen, öfverste Cedergren och majoren vid Savolaks infanteri G.
Ehrenroth, riddare af svärds-orden med stora korset.
Svärds-ordens medalj erhöllo: löjtnanterne Jack, Charpentier och Aminoff.
För öfrigt utmärkte sig: major Sunn, kapitenerne Germund Aminoff, von Fieandt, von Burghausen och von Born, samt löjtnanterne Breitholtz, Hartman och Salmén.
Vid Svenska fördelningen utmärkte sig isynnerhet öfverstarne Brändström och von Platen, hvilka också, ehuru ej förr än den 3 Juli 1809, blefvo riddare af svärds-orden med stora korset; men den som ådagalade den största tapperhet, var öfverste-löjtnant Drufva vid Upplands regemente.
Huru han blef belönad, känner jag ej.
Om aftonen emot mörkningen företogs reträtten ifrån Oravais, och Savolaks brigaden, som minst lidit denna dag, utgjorde eftertruppen.
Finska brigaden stod vid Härmä, på vägen från Lappo till Ny Carleby; men blef af Ryssarne tillbakadrifven ända till denna stad.
Döbeln ankom dit med andra brigaden, jemte kapiten Gyllenbögels fördelning, och den 13 September, eller dagen före drabbningen vid Oravais, slog han Ryssarne och fördref dem från Ny Carleby, samt förskaffade vår här öppen väg till återtåg.
Tredje brigaden under general Gripenbergs anförande, hade äfven tågat norr ut, och sedan Döbeln rensat Ny Carleby från fiender, ryckte Gripenberg åt Gamla Carleby och ankom till Kronoby.
Ryssarne besatte nyssnämde stad med omkring 1,500 man, och anföllo den 15 September så väl öfverste-löjtnant von Fieandt, hvilken stod norr om Kaukko bro, som tredje brigaden vid Kronoby; men blefvo slagne och nödgades draga sig tillbaka åt Neder Vetil.
Efter slaget vid Oravais fortsatte vi återtåget, så att fjerde brigaden den 15 passerade Munsala kapell och Ny Carleby, samt stadnade öfver natten vid Soklot, fyra och en half mil från Oravais.
Vid Esse å, sex och en half mil från Oravais, gjordes sedermera halt.
Men fienden gick med rytteri öfver ån, vid Esse kyrka, en och en fjerdedels mil från landsvägen, hvarföre hären åter bröt upp, för att vid Kaukko bro göra ett kraftigt motstånd.
Nämde bro förstördes och tvenne bataljoner Savolaks jägare afsändes till Kelvio, för att betäcka den väg som derifrån leder till Peitso, och sålunda försvara arméens venstra flygel.
En fiendtlig trupp visade sig vid Kelvio, några skott lossades, och vi gjorde oss färdige till strid; men fiendens afsigt var blott en rekognosering.
Svenska hären tog sedermera sin ställning vid och omkring Himango, omkring 15 mil ifrån Oravais.
Den 29 September afslöts, vid högqvarteret i Lohteå, ett stillestånd emellan oss och Ryssarne, på 8 dagars uppsägning.
Ryssarne skulle bibehålla sin ställning vid Gamla Carleby, och Svenskarne den de innehade vid Himango; på Kuopio sidan skulle Idensalmi kyrka utgöra gränspunkten emellan begge härarne.