Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett dylikt undantagsförhållande torde dock icke lämpligen böra till någon lagsliftnings-åtgärd föranleda; hvadan Utskolten vördsamt hemställa, alt Eric Larssons och Georg Nyqvists motioner ej må bifallas.
Reser nation: al Herr Henschen:
Om de betydliga direkta och indirekta, uppoffringar, Slaten och enskilde vidkännas i följd af beväringens vapenöfningar, besparades och genom årliga räntor ökades; skulle denna fond snart uppgå till liera millioner R.‘dr, hvarmed vid annalkande krig kunde, för fosterlandets försvar, uträttas mer, än genom de årliga, för alla, som icke användas i Ijsg- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o >3. 14 krig, alldeles onödiga vapenöfningarna, hvilka äfven i krigskonsten bildade män sjelfve förklarat vara, på sätt de nu verkställas, föga ändamålsenliga.
— Åberopande hvad i Herr Österbergs motion och vid dess remitterade af mig, samt förut af mångå offentligen, anförts mot dessa vapenöfningar, reserverar jag mig såväl mot Utskottets hemställning, att frågan om deras upphörande, ”må lemnäs utan afseende,” som ock mot en del af motiverna, t. ex. om behöfligheten af ungdomens ”militäriska uppfostran’"„ för att underhålla ”nationens håg och fallenhet för krigare-yrket”Den rnilitäriska uppfostran” består till stor del i bibringade vana vid den ”passiva" och ovilkorliga lydnaden för befälets lagliga eller olagliga befallningar.
1 den mån christlig kultur vexer, national-fördomarne aftaga, komunikationerne lättas, folkslagen lära känna och värdera hvarandra samt internationel handel och annan industriel verksamhet aktas och uppmuntras, — skall ”nationernas håg för krigare yrket” aftaga.
Denna håg, stundom prydd med ”fosterlandskärlekens” och den s. k. ”krigare-ärans” namn, torde, vid en lugnare undersökning i ljuse^ af "den rena evangeliska läran,” finnas vara upprunnen från menniskans affall från Gud.
Månge härförares och regenters proklamationer och tal till sina krigare-skaror, samt lyxen i militäruniformer och anordningar m. m. visa ock nog klart, att ”krigareyrkets’' lifvande, verkande, principer oftast äro, icke de christliga : kärlek och ödmjukhet, utan de rakt motsätta: hämnd och ”ära” d. v. s. högmod hvarifrån allt förderf kommit.
Yrkets närmaste resultater äro blod och tårar samt annat otaligt elände i sedligt och ekonomiskt afseende.
Så länge man vill bibehålla en s. k.
Stats-religion och med landsflykt bestraffa ' affall från den rena evangeliska läran,” må det ursägtas oru i statssaker samma läras hufvudprinciper åberopas på sätt ofvan skett.
För att hos ungdomen inpregla den ”passiva” och ovilkorliga lydnaden, som passar för despoters underhafvande men icke för medborgare i konstitutionella samhällen, eller för att verka eller underhålla hågen” för det yrke hvars principer och tendenser jag nu antydt, anser jag icke svenske ynglingarne böra årligen ifvås, helst dervid äfven måste offras statens knappa tillgångar samt enskildes tid, som eljest vanligen användes till reproduktifva arbeten.
IMS ii i t STOCKHOLM, tryckt hos N. MARCUS, 18S4.
Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24. 1 X:o 84.
Ank. till Exp.-Utsk. den 23 Aug. 1884, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta frågor dels om upphäfvande af all stängselskyldighet, dels ock om ändring i nu gällande stadganden rörande samma skyldighet.
1 fråga om stängselskyldighetens upphäfvande hafva till Lag- och Ekonomiutskotten blifvit öfverlemnade framställningar: af Herr Friherre Fleming, Axel, som föreslagit, att alla hägnader måtte afskaffas och deras vidare upprättande förbjudas, samt att egofriden måtte genom vallning upprätthållas.
Herr Friherren har genom detta förslag yelat sätta en gräns för ödeläggandet af landets skogar och derigenom åt efterkommande bevara möjligheten att vistas i ett land, som, till följe af klimatet, skulle bli obeboeligt, om skogarne fingo, såsom hittills, sköflas och utrotas.
Förslaget kunde visserligen synas mången vågadt och overkställbar!; men så vore det icke.
Om man ville ändamålet, måste man vilja medlen — bryta med fördomen och taga nödvändigheten till läromästare.
Att valla kreatur vore ett gammalt bruk, sorn vore allmänt antaget i de mest odlade länder, till stor fördel för både skogarne och jordbruket; och vore i Herr Friherrens tanke detta bruk äfven hos oss antagligt. af Herr Friherre Hierta, Fredrik Philip, SOm föreslagit antagandet af en ny egofrids-lag, byggd på den grundsats: att en hvar skall vara skyldig ansvara för sina kreatur.
Äfven denne motionär har fästat uppmärksamheten på vigten deraf, att våra skogar fredas från förödelse.
Man hade visserligen under sednare tider mångenstädes sökt införa ett mera ralionelt hushållningssätt med skogen och att med frö igcnså afröjda parker, men de liesta försök i denna riktning skulle alltid komma att stranda, så länge skogarne ej kunde fredas för betning af kreatur.
Något så beskaffadt skydd kunde dock icke med nuvarande stängsel-lag beredas; ty äfven om en skogsegare på egen bekostnad omkring sin skog uppförde hägnad, tjenade sådant oftast till intet, Bih. till B.
Prot. 1853 & 185i. 7 Sami. 2 Afd. 10 Iläfl. 1 2 Lag- samt Allm.
Bese. och Ekon.-Vtskottens Betänkande, N:o 24. emedan erfarenheten visat, att mindre nogräknade grannar, hvilka hafva sin fördel deraf, att den fredade marken får ligga öppen för fäfot lill bete, i londoni rifva gärdesgården, genom hvilken kreaturen sedan ingå.
Enligt nu gällande lag drabbade då ansvaret för skadan icke de olofligen betande kreaturens egare, utan den, som enligt lag vore skyldig att med gärdesgård försvara sin egendom, enär det nemligen vöre lätt alt styrka, det hägnaden ej varit fredgild, men sällan bevisligt huru bristfällighelen tillkommit.
Olägenheter af ännu betänkligare art medförde denna egofrids-lag för jordbrukaren, som, isynnerhet på slättbygden,, svårligen kunde påtänka något förbättradt, på foderväxters odling grundadt jordbruk, så länge denna lag vore gällande.
Detta förhållande vore fullkomligen ulredt och allmänt erkändt så väl inom åtskilliga hushållningssällskaper, som vid de allmänna landtbruks-mölen, hvilka under sednare år varit i riket haline, der den grundsats blifvit såsom riktig ansedd, att hvar och en bör ansvara för sina kreatur.
Det syntes ock motionären föga begripligt, att en så enkel sanning icke långt före detta blifvit insedd och erkänd, då det påtagligen vore lättare att hålla tillsyn öfver en flock kreatur, än flera tusende famnars gärdesgård, som endast genom okynnes-åtgärd lätt försattes i det skick, ali den ej holle fred; förmenande Herr Friherren att jordbruket, om det frigjordes från denna, dess förkofran hämmande, rättsvidriga lag, som
Sverige icke hade gemensam med något annat civiliseradt land, snart skulle med en förvånande hastighet gå framåt, i jemnbredd med en förbättrad boskapsskötsel.
I de orter åter, der man ville bibehålla den nuvarande stängselskyldigheten, borde sådant vara tillåtet, då föreningar derom ingingos. af Herr Hasselrot, Carl, som, på anförda skäl, föreslagit att, med upphäfvande af nu gällande stadganden, angående stängselskyldigheten, stadgas måtte: alt en hvar skall för vården om, sina kreatur ansvara och således gälda den skada, som de å annans egor göra, men att i de orter, der egare och innehafvare af jord finna för sig mera förmånligt att bibehålla stängselbesväret, sådant må vara deni tillåtet, då de, fleste i stängsel-lagpt, egande minst hälften af den jordrymd aftalet afser, derom träffa öfverenskommelse, hvilken då, skriftligen upprättad, bör lända till efterrättelse så långe fl ertalet i stängsel-laget dermed åtnöjes. af Riksdagsfullmäktigen E. M.
Falk från Skaraborgs län, som föreslagit, att föreskrifterna i nu gällande stängselförordning ej längre borde tjena till efterrättelse för de & skoglösa trakter och slättbygder boende jordbrukare, men all stränga förordningar måtte utfärdas mot dem, som al okynne, vårdslöshet eller argt uppsåt tillfoga skada å annan persons egor, med rättighet för hvar och en att, såsom hittills, vid Härads-rätt, söka och erhålla särskilda vitesförbud å sina egor; samt att hvarje jordegare måtte åläggas att, på hrad sätt han bäst funné, ansvara för sina kreatur, så alt ingen skada genom dem tillfogades grannens egor: till stöd för hvilket förslag motionären yttrat, att en för hela riket gemensam, lika gällande ekonomisk författning i allmänhet vore olämplig i ett så vidsträckt land som Sverige, der olika klimat, jordmån och många lokala förhållanden emot dess likformiga tillämpning salle oöfvervinnerliga hinder, och att detta isynnerhet gähle om förordningen angående stängselskyldigheten, hvilken länge förorsakat stora olägenheter och ej ringa bekymmer på många orter i riket, särdeles å slättbygder, der mångenstädes, såsom i motionärens hembygd, man ej lunne materialier lill hägnader på mindre afstånd än 2 å 3 mil.
Hägnadsbcsvärel vore här en tryckande börda och den tid vore ej aflägsen, då det för jordbrukaren blefve en ren omöjlighet att fullgöra sin stängselskyldighet.
Besv. och Ekon.-CJtskottens Betänkande, N:o 24.
Om ändring i nu gällande föreskrifter angående stängselskyldigheten hafva till Utskotten remitterade förslag blifvit väckte: af Herr Friherre Raab, Adam Christian, sorn, vid remitterandet af Herr Friherre Flotnings ofvanupptagne motion, jemväl fästat uppmärksamheten på vigten af en förbättrad skogshushållning och nödvändigheten att genom förändring i stängselskyldigheten sälta en gräns för den förödelse, skogarne nu äro underkastade.
Utom den skogsförlust hägnaderne sålunda åstadkommo, medförde de äfven andra olägenheter, bland hvilka den ej vore den minsta, alt de ej uppfyllde sitt ändamål, enär, såsom Herr Friherre Hierta äfven anfört, de ej lemna det skydd man med dem afselt.
De nedrefvos nemligen ofta af okynne och skadebegär, och jordegaren vore dä utan skydd.
Det enda på en gång rättvisa och ändamålsenliga vore, att helt enkelt stadga, att en hvar skall hålla sådan vård om sina kreatur, att de ej göra annan skada; men som denna utväg måhända vore väl mycket radikal, har Herr Friherren, för att derigenom bereda en öfvergång till berörda stadgande, alternativt föreslagit, antingen: att en hvar skall vara skyldig hålla sådan vård om sina mindre husdjur, såsom får, svin och gass, att de ej inkut/ima på annans mark, hvarigenom en stor lättnad i stängselbesväret skulle beredas, enär de större kreaturen lätt utestängas genom mindre kostsam stängsel; eller ock alt, om stängselskyldigheten komme ali bibehållas, denna skyldighet mätte fördelas efter den så kallade hälften-principen, enligt hvilken hvarje jordegare, utan afseende å hemmantal, håller halfva gärdesgården mot sin granne, hvilken princip redan vid 1828 års Riksdag blifvit af Kongl. Maj:t i då allåten Nådig Proposition till antagande föreslagen. af Herr Hasselrot, som i fråga om den grund, efter hvilken stängselskyldigheten, der den kommer att bibehållas, borde fördelas, likaledes föreslagit, att hälftenprincipen måtte bli delnlngsgrunden, och på de skäl, som linnas utvecklade i Lag- och Ekonomi-Utskottens vid 1844 års Riksdag under N:o 30 i ämnet allåtna Betänkande, hemställt att det i samma Betänkande intagne förslag till ny stängsel-förordning måtte antagas. af Daniel Danielsson från Örebro län, sorn jemväl förordat godkännande af nämnde princip och att det af Kongl. Maj:t vid 1828 års Riksdag aflåtne förslag till Stängsel-förordning mätte, efter någre af motionären deruti föreslagna förändringar, såsom lag antagas. af Olof Lagergren från Gottland, som äfven framhållit fördelarne af hälftenprincipen och yttrat, att orsaken hvarföre man, efter så mänga försök att bringa lagen om stängselskyldigheten till allmän belåtenhet, häruti städse misslyckats, vöre den, att man genom invecklade lagsladganden förbigått den på en gång enklaste och mest rättvisa utvägen för frågans lösning eller den att dela detta besvär till hälften emellan mötande grannar.
Enligt nu gällande förordning utgjorde hemmantalet delningsgrunden.
Men hvarföre skulle detta lagas till rättesnöre, då hemmanen äro hvarandra så olika?
Om hälften-principen antoges, bleTve åter den jordrymd, hvarje jordegare innehar, måttstocken för hägnadsbesvärets fördelning, hvilket ock vore det enda rätta.
Åtminstone vore detta för Gottland det lämpligaste, hvarom erfarenheten der lemnat det bästa vitsord.
Genom byordningar, som af Härads-rätten i orten stadfästas, är nemligen der • allmänhet stadgadt, alt grannar böra till hälften hvardera emellan deras egolotter utgöra stängselskyldigheten, hvilket bruk der vunnit seklers häfd och ansågs af alla jord - 4 Lag- samt Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24. egare på Gottland såsom en orubblig lag, hvarifrån endast uudantag egde rum, då någon trätosajn jordegare genom domaremakten sökte tillämpning af nu gällande stängselförordnings föreskrifter.
På dessa skäl och då Gottlands insulära läge och öfriga för detta län egendomliga lokala förhållanden gifva skälig afledning dertill, att en särskild stängsel-lag kunde stiftas för Gottland, har motionären föreslagit att, med upphäfeande af allmänna lagens föreskrifter om hägnadsbesväret, äfvensom af Kongl. Förordningen den 9 Febr.
A802, genom lag stadgas måtte, alt de inom Gottland upprättade by ordningar måtte, i fråga om stängselskyldighetens utgörande, lända till efterrättelse. af Pehr Erik Andersson från Westmanland, som anmärkt det obilliga i stadgandet uti 5 kap. 2 §.
Byggninga-Balken, att då skog, beteshage eller utmark möler åker eller äng, den skali hålla gården allena, som åker eller äng eger.
Om detta stadgande kunde vara rättvist i några orter af riket, der skogen eller betesmarken, jemförelsevis till åker och äng, egde intet eller ringa värde, så vore förhållandet annorlunda på andra orter. 1 Westmanland t. ex. hade nästan all jord ursprungligen varit af lika god beskaffenhet och nästan utan impedimenter, och betesmarken vore der af lika god beskaffenhet som ängen.
Intet kunde då finnas obilligare och orättvisare än att den, som der begagnade en del af sin jord till betesmark, skulle vara fri från hägnad, då en angränsande jordegare, sorn nyttjade lika beskaffad mark till äng, skulle ensam hålla gärdesgården.
Motionären har således föreslagit: att då ett hemman med åker och äng möter annat hemmans skog, beteshage eller utmark, egaren af sistnämnde hemman skall mot åkern eller ängen i stängseln deltaga efter den grund, som i afseende på hägnads-skyldighet särskilda byar och hemman emellan i allmänhet finnes bestämd, eller om detta stadgande, i anseende till olika lokal-förhållanden på olika orter, icke skulle finnas lämpligt för hela riket, att förslaget åtminstone matte blifva antaget såsom gällande för Westmanland.
Men om icke heller detta skulle finnas lämpligt, har motionären alternativt Iemnal förslag till ett för helä Biket gällande stadgande i ämnet af följande innehåll:
Då äng möler betesmark, som, efter hvad Landtmätare och Gode män utröna, är i allmänhet af lika god beskaffenhet, som ängen, stänga ängens och betesmarkens egare hälften hvardera i s kiljo linien; och af Magnus Månsson från Calmar län, som äfven fästat uppmärksamhet på den skogsforödelse, sorn gärdesgårdar af träd medföra, och derför ansett det vara af särdeles vigt, att stenmurar uppföras på de orter, der tillgång till sten finnes; men som, när sådan stängsel skall uppföras mellan särskilda hemman eller hemmansdelar, i lag ej funnes bestämdt å hvilket hemmans jord sådan hägnad bör läggas, hvaraf handt, att i motionärens hembygd den ena åboen lagt stenmuren intill rålinlen in på sin jord, då deremot grannen, som haft egor näst intill, anlagt en likadan mur på sin sida, hvilket icke kunde vara med god ordning öfverensstämmande; har motionären, till undanrödjande af denna obestämdhet i Lag, föreslagit det stadgande: »att, då stängsel af sten uppföres i gränsen emellan särskilda hemman eller hemmansdelar, mark dertill må tillsläppas efter det hemmantal, hemmanet eller hemmansdelen hvar å sin sida besitter.»
Den första fråga, de förenade Utskotten hafva alt besvara, är den, huruvida stängselskyldigheten må upphäfves och en hvar förpligtas att taga vård om sina kreatur, så att de ej göra skada å annans egor.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24.
5 Det gifves länder med längre framskriden odling, än Sverige, i hvilka en sådan stängselskyldighet, som hos oss gäller, är okänd ; och bland dessa länder öro till och med sådana, som England, der bland landthushållare betning har många och betydande försvarare emot bruket att året om underhålla hemdjuren inom hus, och der värdet al hägnad ganska högt uppskattas.
I berörde länder står det visserligen i allmänhet hvar och en fritt att stänga sina egor från grannens; men tvång dertill eger endast ri»m såsom undantag från allmänna regeln.
Denna är att hvar och en skall om de hemdjur, han å sina egor utsläpper, hålla sådan vård, att de ej inkomma på annans jord.
Grundsatsens användbarhet för olika förhållanden är ådagalagd derigenom, att den bibehållit sig i länder med så gammal och utbredd odling, som Frankrike, med sin mängd små jordbruk, och England, med sina stora jordagods, till en icke obetydlig del fortfar alt gälia i länder med så ung och till nya ödemarker rastlöst framträngande odling, som Norra Amerikas förenade Stater, och till och med, ehuru utan afskaffande al den också såsom regel antagna stängselskyldigheten, sedan år 1817 gäller i Danmark; och den, som, med åsidosättande af förut fattade meningar, vill och kan afväga rättvisans och nyttans fordringar i denna fråga, bör också utan svårighet kunna öfvertyga sig, att denna grundsats ej blott är användbar, utan också den, i förevarande hänseende, med en utbildad eganderält och ett längre framskridet odlingstillstånds behof mest förenliga.
Sådan var Lag-beredningens åsigt; och denna åsigt har äfven inom Utskotten gjort sig gällande.
Det synes Utskotten, i likhet med Lag-beredningen, "vara klart, att eganderätten täll jord först då är fullt stadgad och i åtnjutande af full helgd, när upprättande af särskilda försvarsanstalter ej mer utgör vilkor för laglig rätt till Ired lör jorden och derå befintlig gröda emot främmande kreatur, äfvensom att jordbruket å mången rikt lottad bygd i fosterlandet endast långsamt och ofullkomligt skall uppfylla de vid skiltessladgan fästade förhoppningar, så länge man ej å sina utskiftade egor kan begagna hvilket brukningssätt som helst, utan äfventyr att se sitt arbetes Irukt förstörd genom ströftåg af kreatur från främmande egor, mot hvilka hägnad ej finnes upprättad.
Men äfven om sådant å ena sidan rnedgifves- och det derjemte erkännes, att stängselskyldigheten är icke allenast i allmänhet en ganska tryckande börda för landtmannen, utan äfven af högst menligt inflytande på beståndet af landets skogar, torde det å den andra icke böra lemnäs ur sigte, att olägenheterna af stängselbesväret gdva sig olika tillkänna i olika bygder af landet.
På slättbygder, der nämnda besvär är kännbarare än annorstädes, dels i anseende till saknad tillgång på stängselämnen, dels ock derföre, alt en icke ringa del af den ofta inskränkta, men bördiga, jordrymden genom hägnader göres ofruktbar, skulle visserligen behofvet af hägnad till ganska stor del kunna genom boskapens vallning eller tjudring minskas, om ej alldeles upphöra.
Hvad deremot skogbevuxna nejder beträffar, är förhållandet helt annorlunda.
Der vore antagandet af den föreslagna egofrids-lagen utan tvifvel mindre lämpligt, enär å dylika ställen kreaturens vårdande icke utan stor svårighet och uppoffring skulle kunna ega rum, och fördelarne af hägnaderdes upphörande således icke skulle åtminstone å mindre hemmansdelar eller lägenheter lulli uppväga de olägenheter, sorn deråt blefvo en följd.
Någon förändrad, för hela Biket gemensam egofrids-lag anse Utskotten sig följaktligen hvarken kunna eller böra tillstyrka; och då naturförhållandena inom landel till den grad omvexla, att någon bestämd gränsskillnad emellan slättland och skogsbygd ej lärer kunna uppdragas, torde icke heller tillämpningen af ifrågavarande grundsats böra för vissa delar af Riket för närvarande i lag påbjudas, helst omförmälda förslag, •efter Utskottens uppfattning, ännu saknar det stöd i allmänna tänkesättet, som är ett vilkor för hvarje förändring utaf stadganden, hvilka allmänt och djupt inverka på medborgares ekonomiska ställning.
Den föreslagna åtgärden torde endast kunna vidtagas i 6 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, A:o 24. den nian Svenska jordbrukare vänja sig alt inom egna egor tili hemdjurens qvarhållande på det till betning bestämda området, och afhållande från det öfriga, begagna andra medel än stängsel.
Dertill kan i olika orter fordras ganska olika tid, i en ort kanske mångfaldigt längre än i en annan; oell hägnadsskyldigheten emellan enskilda ekområden torde, i följd häraf, för vissa orter kunna i framtiden genom lag uppbäfvas, medan den i andra ännu länge och måhända alltid måste fortfara.
Hvad lagstiftningen under nuvarande förhållanden kunnat till förberedande af nämnda förändring åstadkomma, inskränker sig, efter Utskottens tanke, till den tillåtelse, sorn, genom Kongl. Kungörelsen den 23 Oktober 1850, blifvit leornad åt delegare i hemman eller bylag, ett eller liera, att, om de enhälligt så vilja, sig emellan för alla sina egor eller för en del deraf, öfverenskomma om afsägelse af stängsel-vitsord, med den verkan, att hvar oell en af dem ovilkorligen ansvarar för vården af sina kreatur och den skada, som å de under öfverenskommelse!! inbegripna egor af kreaturen Höres, samt att öfverenskommelsen, såvida den blifvit skriftligen ingången och af alla delegarne undertecknad, ej kan brytas genom en nyck, som faller egaren af hvilken del som helst i den under öfverenskommelsen innefattade jorden, kanske af den minsta, in, utan eger bestånd lill dess minst två tredjedelar af jordegarnes antal, tillsammans egande minst två tredjedelar af den jordrymd, öfverenskommelsen gäller, finna återgång till den gamla hägnadsskvldigheten nyttig.
På grund af hvad Utskotten sålunda anfört, och då Utskotten hysa den åsigt, att möjlighet för något flertal, vare sig huru stort som helst, alt påtruga någon enda granne en förändring af så genomgripande art, som den ifrågavarande, icke hör beredas, enär sådant otvifvelaktigt vore oförenligt med den fria dispositionsrätt öfver jorden, som nu är hvarje Svensk jordegare tillerkänd, få Utskotten vördsamt tillstyrka, att molionerne, så vidt de afse upphörande af stängselskyldigheten, icke mä till någon åtgärd föranleda.
Herr Friherre Raabs förslag, att hvar och en bör hålla sådan vård om sina mindre husdjur, att de ej inkomma på annans egor, och att hägnader således endast skola afse att utestänga större kreatur, hvilar på samma grundsats, som Utskotten här ofvan såsom riktig erkänt; och uppenbart är, att, om detta förslag kunde antagas och allmänt genomföras, ett stort steg dermed^ vore taget i den riktning, lagstiftningen har att följa för egofridens ordnande på ett på en gång rättsenligt och ändamålsenligt sätt.
Utskotten kunna dock icke förbise, att de skäl, som tala för hägnadsskyldigheten å vissa orter af Riket, äfven gälla för hägnadernes bibehållande i det skick, hvaruti de, enligt nu gällande lag, böra vara, särdeles sorn, för den mindre jordbrukaren, det torde vara svårare att hålla vård om mindre husdjur, såsom får- och svin-kreatur och gäss, än om de större, hvilka lättare kunna tjudras eller vallas; och då af sådan anledning icke eller berörde förslag lärer kunna antagas såsom lag för hela Riket, samt hägnadsskyldighetens fullkomliga upphäfvande, der det lämpligen ske kail, torde vara att föredraga framför Herr Friherre Raabs förslag, hvarigenom den afsedda fördelen endast till en del kunde vihnas, hemställa Utskotten alltså, att Herr Friherre Raabs ifrågavarande förslag måtte lemnäs utan afseende.
Utskotten öfvergå härefter till besvarande af de motioner, som afse förändring i grunderne för stängselskyldighetens utgörande, der den kommer att bibehållas.
Härvid möler först den vid flera Riksdagar afhandlade frågan om hägnadsskyldighetens fördelning efter den såkallade hälften-principen, hvars antagande Herr Friherre Lag- samt Allm.. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 24. 7 Raab, Herr Hasselrot, Daniel Danielsson från Örebro län och Olof Lagergren från Gottland föreslagit.