Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bergen sluta sig ånyo tillsamman, och efter någon tid befinner man sig i en ny bergränna med 5 à 600 fot höga väggar.
Ser man sig tillbaka från slutet af denna, som der en half mil löper fram i rak linje, så har man framför sig en den mest romantiska, ehuru något dystra dal, på hvars sidor ruiner titta fram ur den täta skogen, och i hvars fond vid dalens ändpunkt ett skönt slott majestätiskt blickar ned öfver dalen och flodens hela lopp.
Knappt har man hemtat sig från första intrycket af denna syn, så vika plötsligt bergen åter undan, och ett vidsträckt land, med odlade fält, löfbekransade kullar, skönt gröna, från de skogiga bergspetsarne nedhängande gräsmattor,25 fäster och tjusar blicken.
Så kommer åter en bergpassage, vid inträdet i hvilken man omgifves af de såkallade Maximilians-tornen, en kedja af bombfria blockhus.
På några minuter är den genomfaren, och så har man åter för sina ögon ett stort skönt landskap, vid hvars början staden
Linz ligger på flodens högra strand.
Det är ett oupphörligt vexlande sceneri, mera storartadt och mera öfverraskande än något vid Rhein.
Linz är en genom sitt sköna läge vacker österrikisk gränsstad, med 26,000 invånare, som äfven har ganska vackra öppna platser och några breda, glada gator.
Staden är synnerligen berömd för dess sköna, junoniska fruntimmer, och för den sköna utsigten från den bro, som här är lagd öfver Donau.
Mellan Linz och Wien visa Donaus stränder öfverhufvud fyra stora scenförändringar.
Först vidsträckta ängsfält med löfrika lundar och spridda byar – taflor sådana de ses af Berghems mästarehand.
Vattenmassan, som redan betydligt ökats af Isar och Inn, vinner nedom Linz tillvext af en mängd bifloder, såsom Traun, Ens, Ips m. fl., och i hvarje stund tilltager floden i storhet och styrka.
Nu följa sakta sluttande, skog-, gräs- och blomsterklädda berg, här och der köpingar och byar vid deras fot, samt enstaka herresäten, hängande på sluttningarna i trädens skugga.
Vid de beryktade vattenhvirflarne når detta landskap sin största skönhet.
Bergen tilltaga i höjd och lutning; vilda, romantiska sidodalar öppna sig för blicken; den sammanträngda vattenmassan brusar pilsnabbt fram uti klippbädden.
Här funnes arbete för Ruysdaels pensel.
Derefter framträder en verklig Rheintrakt, full af skoglösa berg, vingårdar, ruiner, städer, slott och ståtliga kloster – ett af Saftlevens landskap.
Slutligen utbreder sig landet i odlade slätter, med långsträckta kullar, ordnade trädgrupper, – i Claude Lorrains manér.
De rika klostren lysa som furstliga palats från kullarnes spetsar; städerna tillvexa i antal och betydenhet, och floden flyter lugn fram mellan låga stränder med en bredd, som anstår fursten bland Europas floder, såsom en sjö omslutande talrika grönskande öar.
Men allt detta är nu förbi – en tvenne dagars skön dröm.
Vid Nussdorff, der fartyget lägger till, ser man ett skjul för tullbevakningen, några spridda hus, en mängd folk och vagnar och ett par polis-soldater.
Passen aflemnas, effekterna visiteras artigt och lätt, och – här håller mig omsorgen för läsarens bästa qvar vid prosan.
Den, som vid ankomsten ej öfverlemnar sina effekter i ångbåtsdirektionens vård, för att inom tvenne timmar hafva dem kostnadsfritt midt inne i staden, handlar icke visligt, isynnerhet om hans kappsäck innehåller en bok, ett par nya handskar eller något dylikt.
Ty endast i händelse han detta gör, sker visitationen genast och, som sagdt, lätt och artigt.
Men vill man nödvändigt medföra sina saker, så undersökas de vid barrieren, och jag var vittne till, huru man här vände ut och in på hvarje stycke.
Ur damernas askar framplockades alla toilettens arcana, och ur deras koffertar – – nog af, de sköna sjelfva och alla de ting, som lika mycket gagna till att dölja som att framvisa deras behag, sågo här jemmerliga ut.
Herrarne sågo snopna på sina cigarrer och cigarrdosor, och Heines Salon vandrade i sällskap med Hegels Philosophie der Geschichte till censuren, derifrån de väl aldrig vände åter.
Värst deran var dock en sångerska, som måste låta hela sin theaterparure vid dagsljus passera de nyfiknas mönstring.
Detta såg jag, sedan jag förut sett en skönare syn, den skönaste man se kan.
Mitt täcka resesällskap från
Regensburg stod nedslagen och betänksam vid min sida, ty hon hade förgäfves bland mängden spejat efter den väntade.
Vi öfverlade som bäst, om vi skulle fara af uti en af de Gesellschaftswagen, hvilka för ångbåtens räkning föra de resande kostnadsfritt till bestämda allmänna platser i staden, eller om vi skulle taga egen vagn.
Jag var onödigtvis dum och förlägen, ty jag fruktade att såra henne.
Hon hade ännu en gång kastat en blick utåt vägen, släppte plötsligt min arm, ropade: «Carl!» och flög en ung hygglig man till mötes, i hans armar, kysste honom och kysste om igen – det var hennes bror.
Hon kände genast igen honom, men han kunde ej i den vackra, blomstrande jungfrun se den lilla, ystra flicka, han för åtta år sedan lemnat i Erfurt.
Min rol var nu utspelad, och jag slutade den med att ur diket upptaga hans hatt, som under den häftiga omfamningen fallit af, räckande den åt systern, då hon med sina varma, tårade ögon såg sig om efter mig.
Presentationen och tacksägelserna visste säkert den glade och kärleksfulle brodren ej mycket af; han förde systern till sin vagn, och så hade jag endast att tänka på egen fortkomst.
Dervid fordrades ej mycket besinnande.
Klifva i en sällskapsvagn och låta det bära utaf, går temmeligen utan hufvudbry.
Den jag råkade uppå gick enligt serskildt aftal till värdshuset Dreyfaltigkeits-Hof, inuti staden och i närheten af Neumarkt.
De herrar, hvilka här skulle taga in, försäkrade, att stället var godt och billigt.
Sinnad att följande dag (nu var det söndag) förskaffa mig privat logis, var jag likgiltig, hvart det bar.
Genom förstäder, hvilkas namn jag hörde och glömde, och som sågo skrala nog ut, kommo vi till Alster-Vorstadt, förbi Josephinum, der staden redan börjat antaga ett regelbundnare utseende och der vid den raka, temmeligen breda gatan sågos endast stora hus.
En oupphörlig rad af vagnar mötte oss, isynnerhet utanför linien (så kallas här barrieren), der Zeisel- och Stell-vagnarne ökade deras antal.
Jag trodde, att någon serdeles festlighet drog Wiens befolkning åt denna trakt; men det var endast söndagen, som lockade det glada folket ut på landet, till Kloster Neuburg och dess omgifningar.
Brigittenfesten, den största folkfest i Wien, hade väl i dag tagit sin början, men Brigittenau, der den firas, låg åt en annan sida, närmare staden.
Då jag hörde talas härom, erinrade det mig, att jag var i en stor stad.
Snart kommo vi ut på glacis’n, som på denna sida, der man ser Alster-, Josephs-, St.
Ulrichs-, Spittelberg- och Marienhilf-förstäder, hvilka alla åt glacis’n garneras af stora offentliga byggnader och palatser, ger en storartad anblick.
Inkomna genom Schotten-thor halkade vi jemnt fram på de trånga gatornas sköna stenläggning, begrafna i en halfskymning af de höga husen och ett nedstörtande hällregn.
Så tog sig stadens inre ej serdeles inbjudande ut.
Helt annat var det följande dag.
Gatorna hållas så rena, äro så väl lagda; magasinerne breda så omsorgsfullt ut sin rikedom; folket är så väl klädt, ser så gladt och välmående ut; man har ej gjort hundra steg, förrän man tycker, att Wien är en glad och treflig ort.
Jag kan ej påfinna andra omständigheter, än de nämnda, hvilka helt och hållet aflägsna det obehag, som man erfar på en trångt byggd stads mörka och smala gränder, och hvilka göra äfven sjelfva stadens gator i Wien till den angenämaste promenad.
När och huru ofta de sopas vet jag ej, men regnet gör de flata, fyrkantiga stenarne aldrig smutsiga.
I vackert väder begjuter man dem vanligen med vatten morgon och afton, för att skydda magasinerna för det uppstigande fina dammet.
Detta bidrager äfven till svalkan, som dessutom befordras af skuggan från husen och de tält, hvilka på solsidan utspännas öfver magasinernas fönster och dörrar.
Gatorna tillåta inga trottoirer, men hela gatan är här beqvämare för en fotgängare, än annorstädes trottoirerna.
Husen äro ej vackra, och trängseln hindrar äfven ögat att fröjdas åt de vackrare.
Men hvarje hus är garneradt med stora vackra skyltar, med alnshöga gyllene inskriptioner.
Fönstren i jordvåningen äro öfverfyllda med alla möjliga konstens och idoghetens alster.
Man har ej af nöden att gå in i boden, för att söka, hvad man önskar, utan kan göra sitt val på gatan, äfven der underrätta sig om priset, som ofta finnes utsatt å hvarje stycke.
Tyghandlaren viker sina vesttyg i form af vestar, sina halsdukar efter nyaste modet o. s. v. och uppradar dem i fönstret.
Modehandlaren fäster blommorna på hatten, kastar voilen deröfver och hänger den tätt öfver shawlen, så att man lockas att söka skönheten, som gömmes derunder.
Skräddaren hänger till hvarje frack dithörande inexpressibles, till hvarje vest den rätta duken m. m.
Hvarje hus och magasin har sitt namn, och en oljefärgstafla vid dörren, mången gång icke utan värde, visar skyddspatronen eller patronessan.
Vid en modehandel står «die schöne Wienerin»; vid ett kaffehus sväfvar «Iris» öfver regnbågens glitter; för en skräddarebutik står «König Leopold» stolt och rak; utanför tobaksboden drar en Turk sina väldiga rökar o. s. v.
Knappt en fläck på väggen är tom.
I sjelfva dörrarne och utanför dem äro varor uppstaplade, mellan hvilka en modernt klädd ungherre bockar eller en täck säljerska blickar dig till mötes, beredd att på det artigaste uppfylla hvarje billig önskan.
Dörrarne till kaffehus och vinkällare stå vidöppna; der utrymmet tillåter, sitter man, äter och dricker, röker och läser tidningar på öppna gatan.
Så har «der Graben», den mest lifliga öppna plats i staden, tvenne stora, gentilt dekorerade glacebutiker, uppförda midt på torget, omgifna af flera rader vackra stolar, der vandrande och åkande af båda könen, på öppet torg, under bar himmel, svalka sig med «Eis» och limonader.
Denna omgifning gör, att endast de förbifarande åkdonen påminna om, alt man befinner sig på gatan.
Dessa fara raskt; men den stränga polisordningen har gjort kuskarne försigtiga, och olyckshändelser i följd af deras framfart äro högst sällsynta.
Genom den jemna gatläggningen är äfven bullret af åkdonen ringa, och fotvandraren har derföre af dem hvarken fara eller obehag.
Det är tvärtom ett nöje, att vid sitt kaffeglas eller glaceassiette betrakta de eleganta ekipagen och de brokiga, pratande och skämtande grupper, som i dem röras fram och åter.
Till behaget af Wiens gator hör vidare, i första rummet, ehuru vi sparat det bästa till sist, stadens vackra, välklädda befolkning.
Der en modern drägt endast är undantag, der väcker den endast uppseende, utan att behaga, och förvandlar den, som bär den, ofta till en narr.
Är deremot den moderna klädseln, såsom namnet uttrycker, den sedvanliga, så fägnar den ögat på samma gång genom sin nyhet och genom att vara som den vara bör.
I en stor stad är det lätt att vara modern, ty dertill hör blott en rock och en Gud, som man säger.
Hvarje skräddare följer der modet åt, och krämaren säljer endast moderna varor.
En modern drägt är derföre icke kostsammare än en urmodig.
Fasonen och nyheten betalas ej, der det endast ges nytt och fasoneradt.
Wien är nu äfven i detta hänseende en stor stad.
En modern drägt gör der skäl för namnet – alla äro moderna.
Vi tala då icke blott om dem, hvilkas hufvudsak toiletten är, utan om grefven och kammartjenaren, hofrådet och skrifvaren, grosshandlaren och kyparen, artisten och gesällen, med alla dessas damer, hustrur eller älskarinnor.
Endast åldern gör en åtskilnad, och modernt klädda gubbar ser man i Wien, likasom annorstädes, endast i de högre stånden – om fruntimren tiga vi, ty dem och åldern bör man aldrig nämna tillsamman.
Att nu se sig omgifven af endast välklädda personer är isynnerhet för nordbon, som alltid bredvid sidenkappan har trasor och nakenhet för ögonen, en högst angenäm syn.
Man ledes af denna jemna yta att tro på en jemnlikhet i bildning och yttre vilkor, en tro, hvilken äfven vid en närmare undersökning icke visar sig så illusorisk, som mången kunde förmena.
Lägger man nu härtill den fröjd af lifvet, belåtenhet och välvilja, som framlyser ur hvarje ansigte, samt täckheten öfverhufvud hos Wiens qvinliga befolkning, så finner man lätt, att en promenad, en vacker sommardag, på Wiens gator ej kan vara utan behag.
Sjelfva staden är icke stor, och man är ett tu tre vid en af dess portar.
Vänder man sig mot norden, så kommer man till en arm af Donau, och på dess andra sida till Leopoldsstadt, hvars närmast staden belägna del, med tillägg af de bredare gatorna och de nyare husen, föga skiljer sig ifrån sjelfva staden.
Men åt alla andra väderstreck leda portarne ut på glacis’n.
Staden är nemligen omgifven af vallar och en djup bred graf.
Men detta ger den intet krigiskt utseende.
Vallarne äro med alleer försedda promenader.
Uti grafvarne åkes och promeneras likaså uti trädens skugga.
Glacis’n utanför dem, som i en båge, trefjerdedelar af cirkelperiferiens, omgifver staden, är en jemn plan, prydd af alleer, hvilka, strålformigt utgående från hvarje stadsport och genomskärande hvarandra, leda till de särskilda förstäderna.
Dessa, dels för farande, dels för gående, afskäras åter alla af en bred, af popplar beskuggad farväg, som löper parallelt med vallarne och grafven.
Mellan alleerna består fältet af en gräsplan.
Utan denna omgifning vore ej Wien, hvad det är.
Genom att från staden afskilja förstäderna, hvilkas hufvudgator, i riktning på stadens medelpunkt, Stefanstornet, löpa tillsamman mot glacis’n, ger denna det hela regelbundenhet, utan att hindra den mångfaldigaste omvexling i detaljerna.
Vigtigare dock, än för anblicken af staden, äro vallar, graf och glacis för Wienarens dagliga lif.
På förmiddagen göras upphandlingar i det gröna, på de åtskilliga marknaderna, och glacis’n är förvandlad i ett stort salutorg, hvars förnämsta punkter äro framför förstäderna an der Wien (Widen) och Landstrasse.
Den ömsinta modren, som tror, att solsken och fri luft är hennes barn lika nödvändigt, som mat och kläder, för redan då dessa med sig, och, medan hon besörjer om förråd för middagen, öka de glada barnen sin naturliga aptit genom att tumla om i gröngräset.
Visserligen gör detta större förråd nödiga, men ingen är mera öfvertygad än Wienaren, att magen ej håller ut vid bara solsken, och kostnaden för dess nödtorftiga spis anses derföre ej här för en extra utgift, bredvid den hufvudsakliga för lyxen.
Men först på eftermiddagen och mot aftnarne samlas här stort och smått.
Man spatserar, sitter vid en bok i de mindre alleerna eller helst – hvilar i gräset, utan att låta sig genera, läser, leker med barnen, eller pröfvar den medförda matkorgens innehåll.
Glacis’n, grafven, vallen, allt lefver och hvimlar af förnöjda menniskor.
Gå vi öfver Glacis’n ut i förstäderna, så behålla här endast hufvudgatorna utseendet af stor stad, och på de aflägsnare finner man alla en småstads tillhörigheter, små krämarbodar, skräddare- och skomakareskyltar på hvartannat hus, toma gator, half-klädda, sqvallrande qvinnor i husdörrarne, samt männer med pipa och nattmössa i fönstren.
Leopoldsstadt, Mariahilf och an der Widen äro de lifligaste bland dessa Wiens trettiofyra döttrar.
Af dess 400,000 invånare lefva blott ungefär 60,000 i egentliga staden – öfver nätterna, ty om dagen är väl detta antal tredubbladt.
Andra dagen af min vistelse i Wien gaf mig tillfälle att lära känna folket och dess lif i stort.
Brigittenfesten, som börjas på en söndag, i början af Juli, räcker ännu öfver måndagen, och denna dag bivistas densamma af de bildade klasserna.
Genom förstaden
Rossau kommer man ut till ett stort öppet fält, icke långt ifrån Augarten.
Vägen från stadslinien till fältet var uppfylld af tvenne rader vagnar, farande och kommande, hvilka endast fot för fot rörde sig förbi hvarandra.
De återvändande vagnarne voro till större delen Stell-, Zeisel-, Steyer-vagnar, och hvad de allt heta, hvilka transporterade den lägre befolkningen från linien till fältet, ty inuti staden få dessa vagnar icke komma.
På båda sidor om vagnarne rörde sig en ofantlig folkmängd till fots, och ytterst på ena sidan rullade på en jernbana vagnar äfven dragna af hästar, så att en häst förde tvenne stora vagnar, den ena framför, den andra efter sig.
Banan var enkom anlagd för att fortskaffa besökande till en invid det nämnda fältet liggande trädgård och förlustelseort, Colosseum.
Vid en sådan tillförsel var fältet snart befolkadt.
Tidningarne uppgåfvo folksamlingen till 70,000 personer.
På stället funnos väl 50 skilda teatrar, der menniskor, djur och marionetter täflade om publikens ynnest.
Här stodo tvenne sminkade och sotade trashankar på en gungande stege, höllo tal, sade plumpa qvickheter och inbjödo mängden att se de dramatiska representationer, till hvilka de voro lefvande affischer.
Man skulle väntat, att de på sin höjd kunde aflocka det goda folket en allmosa för att slippa se dem – men nej, biljettkontoret var oupphörligen belägradt.
Några hundrade steg längre bort arbetade en pajazzo, hvars öra patronen sällan släppte, för samma mål som de nämnda.
Han såg usel och uthungrad ut och tuggade på de öfverlästa glåporden med en bedröflig uppsyn; men patronen höll i örat, och en tryckning af hans beniga finger gaf den syndaren åter lif och rörelse.
Publiken skrattade och köpte biljetter.
På ett annat ställe gjorde en markatta på sin stång samma tjenst och sekunderades dervid af en björn, hvilken inanför den utspända tältväggen med slag eller styng tvangs att brumma.
Taskspelare, hvilkas konst att halshugga folk tydligen sågs afbildad; qvinnor med alnslångt skägg, qvarters långa mustacher eller andra manliga attributer lockade de skådelystna.
Utom dessa theatrar för fixa pris, funnos en skara marionettskåp, som visades på diskretion, ehuru jag nästan tror, att deras föreställningar voro de bästa.
Åtminstone roade de mig utomordentligt, och de öfriga åskådarnes jemna skratt vittnade, att också icke de hade ledsamt.
Till bestämda pris funnos äfven en mängd karuseller, svänggungor o. s. v.
Tjugu års ynglingar försmådde ej att taga sig en ridt på trädhästen, och damer, gentila som till en bal, täflade om att få en plats i svänggungorna, under det kavaljererne vanligen visade sitt kurage med att stå bakom den sköna och genom att gifva gungan fart afpressade henne ett nödrop, då naturligtvis artigheten bjöd dem att slå sin arm kring henne, för att lugna hennes förskräckelse.
Om dervid det upprörda hjertat verkligen slog lugnare, det veta endast de tu.
Man gungar verkligen djerft, så att den stora vagnskorgens ena ända stiger öfver fästet för de linor, uti hvilka den svänger.
Dessa slå dervid bugter och meddela korgen ryckningar, som man fruktar skola utskaka hela lasten.
Men man hör blott ett skrik, halft af räddhoga, halft af nöje, och ser – ja för hvad man ser är bäst att «blunda eller springa».
En Wienerskas drägt sitter alltid lågt ner på axlarna, ty hon har dessa vanligen vackra, skön hals, skönt rundad nacke och fyllig barm.
Modet och koketteriet har dertill uppfunnit en snitt för lifvet, som gör detta framtill fullkomligt likt männernes öppna västar.
Slagen ligga öfver hvarandra, och, utom det öppna mellanrum de ega, lemna de vid hvarje den skönas böjning framåt en ny terräng till pris åt det lystna ögat.
Den trögaste fantasi har lätt att föreställa sig hvilken effekt allt detta har under gungningen, då damen sväfvar deruppe framböjd och med hufvudet mot jorden.
Den vilda farten skulle göra alla försigtighetsmått onyttiga, men man tänker ej ens derpå.
Man ser derföre alltid en mängd ungkarlar kring gungorna, och den bakom damen stående kavaljeren har sällan fröjden att ensam tjusas af sin skönas behag.
Men sådant skrämmer icke en äkta Wienerska, henne, som ej rädes för ett bad, der karlar betala entree för att åskåda de sköna badandes lekar.
Kring hela fältet voro musikkorpser spridda, som manade till dans.
De gjorde det ej förgäfves.
Den, som ej för sig och sin dam kunde betala 4 à 5 kreutzer och valsa vid fiolers klang, han hoppade för 1 kreutzer ikring vid den ojemna takten ur ett positiv.
Kärngar med lyckspel stodo vid små bord, och kring dem trängdes gamla och unga, «artige Herren», till och med «schöne Damen», så kallades de af dessa lyckans prestinnor.
Man spelade dock synbarligen blott af beräkning för dagens utgifter.
Sällan sågs ett silfvermynt; med kopparslantar frestade man den nyckfulla gudinnan.
Att de mångfaldigaste förfriskningar icke saknades, förstås af sig sjelft.
Brädskjul, tält, granriskojor, gropar i jorden voro nöjets salar.
Man såg butiker på fyra hjul, som kunde rymma 40 à 50 gäster.
Andra fröjdade sig kring en kärra, en tunna, en korg o. s. v., med den klara himmelen till tak.
Dock funnos för den bättre klassen af åskådare endast ett par kaffehus samt det nämnda Colosseum, der man för en entree af 30 kreutzer (1 rd. rgs.) kunde se skådespel «im Freyen» och kostymdans samt uppfriska sig med ett glas kaffe, limonad eller dylikt.
För en lika betalning vann man här tillträde till en upphöjd altan, hvarifrån trädgården och hela det utanföre liggande fältet kunde öfverses.
Skådespelet var alltför lockande, för att låta den temmeligen dryga afgiften lägga hinder i vägen – och jag ville ej bortbyta anblicken mot den bästa opera.
Den del af fältet, som intogs af folket, var ej större, än att med goda ögon allt kunde ses i detalj.
En bred rörlig linje af promenerande åskådare genomskar massan, och på båda sidor om densamma hvimlade dessa tusende grupper af dansande, gungande, spelande, gapande, ätande och drickande.
De brokiga drägterna, fanorna, musiken, skratt och prat ur 70,000 munnar – det var för öga och öra mera färg och ljud, än de någonsin sett och hört.
Längre bort, i ordnade rader, hundradetal vagnar, och på den raka vägen till staden ännu en oupphörlig ström af åkande och gående.
Och källan till denna ström, Wien med dess trettiofyra förstäder, i fonden!
Det stridde i mitt sinne en lust att på hela aftonen ej lemna altanen, med en att kasta mig i hvimlet, äta, dricka, dansa, gunga och skratta med de glada menniskobarnen.
Skulle en glad själ på svenska, god eller bruten, föreslagit mig det sednare, så hade jag säkert varit med; nu följde jag de vises tråkiga medelväg, stadnade en timma på altanen, begaf mig sedan åter ned i hvimlet – men blott som åskådare, och sist mätt af se och trött af gående, till den väntande vagnen.
Under det vi i den hvila ut och vänta på hyrkusken, som säkert vid glaset, flickans sida eller tärningarne glömt hvad tiden lidit, vilja vi i korthet anställa våra betraktelser öfver det församlade folket.
Min kamrat, en Meyer, af Tysklands tiotusende, från Köln, och jag gjorde verkligen början dermed, men afbrötos genom en ung dames ankomst.
Hon fann hvarken på vagn eller kusk, oaktadt alla bemödanden af de skrikare, som med att ropa på kuskarne här förtjente några styfver.
För att i något likna de artiga Wienarne, erbjödo vi henne och hennes lilla dotter en hviloplats i vår vagn.
Utan krus mottogs anbudet, och då hennes kusk infann sig förr än vår, bjöd hon till återtjenst en af oss (den andra måste stadna qvar för liqviden) att göra henne sällskap till staden.
Man måste vara bra oartig, för att afslå ett sådant anbud; i oss båda fann hon hvad dertill fordras:
«vi ville ej skiljas åt» – det var en ursäkt – dertill en osanning – , för hvilken jag skulle skämts, om jag varit 10 år yngre och artigare, ehuru mindre snusförnuftig.
Hon såg ut som sjelfva nöjet; hade vi icke varit i Wien, skulle jag ej tviflat uppå, att hon åtminstone var en af dess prestinnor.
Nu vet jag verkligen ej, hvad derom är att tänka.
Det torde derföre vara klokast, att ej vidare tänka derpå, utan öfvergå till de utlofvade betraktelserna, hvilka vi för vighetens skull sammanfatta i följande korta satser.
Sådana man här såg
Wienarne, voro de det älskvärdaste folk i verlden.
Osminkad glädje visade sig öfverallt, utan att vara vild och stormande.
Bland dessa sjuttiotusende sågs ingen illaklädd person – med undantag af några bland de nämnda spelförestånderskorna, månglerskor och de barn, som, kringdrifvande med sin vattenkruka och ett glas, ideligen skreko sitt: «frisch Wasser doo-o!»
Många kinder voro röda af dans och vin, men ingen fot raglade.
Der något var att se trängdes man, men ingen arm skuffades – icke ens en fot kom i trängseln i beröring med mina liktornar.