Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En förändring af den nuvarande organisationen anse kommitterade således af nöden, Men då de tro, att Gotlands försvar, fortfarande såsom hittills, bör, i anseende till öns alskiljda läge, hufvudsakligen grundas på de krafter, som af befolkningen kunna lemnäs, med andra ord: anförtros ål en beväringsarmée, organiserad efter nutidens fordringar, hafva de icke ansett tidpunkten nu vara inne att afgifva förslag i denna syftning, enär de äro öfvertygade, att, då det förslag, som af kommitterade blifvit framställdt till förändrad or ganisation af beväringsinrättningen i det öfriga Sverige en gång antages, det icke skall erfordras mera än kännedomen häraf, förr än Gotlands innevånare, inseende den säkerhet en sådan organisation medförer, sjelfmant skola begära den nuvarande konventionens bringande till öfverensstämmelse dermed, dock Landförsvarshomit.
IV. 10 74 med de förändringar deruti, som den för ön nödiga beväringsstyrkan erfordrar.
Först i sammanhang med en sädan ombildniug kan en ordnad bevärings-författning och försvarsväsende för Gotland bestämmas.
Kommitterade framhärda med djupaste undersåtlig vördnad, trohet och nit Stormäktigste Allernådigste Konung: Eders Kongl. Maj:ts Joh. Aug.
Haselius. P. O.
Liljevalch, för sjukvårds-ärenden.
Eric af Klint. M. Béenstjerna, får artilleri-ärenden. underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåter GILLIS BILDT.
Ludvig af Ugglas. J. H. Rosensvärd.
Br. Abr.
Ijeijonhufvud, C. M. Forsman, för ingeniör-ärenden. för kommunala och raken skaps-ärenden.
Majit underdånigst. G. Nyblaus. INNEHÅLL:
Intendentsväsendet sid. 3.
Sjukvården » 6.
Krigsförnödenheter »33.
Krigsförvaltningen »39 Sammanfattning » 69.
UNDERDÅNIGT BETÄNKANDE afgifvet af de för uppgörande af förslag till ny Tulltaxa den 6 November 1863 i Nåder tillförordnade Komiterade.
STOCKHOLM, 1865.
P. A. NORSTEDT & SÖNER, KONGL. boktryckare.
Tryckfel:
Sid. 9, rad.
1 nedifrån står: iltig läs: giltig » » » 11 » » fäll » fall » 11, » 1 » » följe » följd Sidd. 23 och 28 böra afdelningarna, börjande å förra stället med : »Vid bestämmandet af de varuslag», m. m., samt å det senare med: »Då Komiterade haft att yttra sig» m. m., vara från nästföregående afdelningar genom mellanslag och linier afskilda.
Sid. 30, rad.
13 nedifrån står: 397,963 läs: 398,601. » » » 12 » » 3,353,081 » 3,353,719.
Stormäktigste, Allernädigste Konung! ^edan Eders Kongl.
Majit i nåder beslutit tillsättandet af en Komité för uppgörande af förslag till ny tulltaxa att underställas
Rikets näst sammanträdande Ständers pröfning, samt i nådig skrifvelse af den 6 November 1863 täckts åt undertecknade uppdraga att detta arbete handlägga; med nådig föreskrift för Korniterade att, under fortsatt tillämpning af handelsfrihetens grundsatser, iakttaga, icke blott att författningen måtte vinna erforderlig enkelhet och tydlighet, till lättnad och säkerhet vid Tull-Komitéens Betänkande. ^ 2 tillämpningen, utan jemnväl att införselstullarne för fabriks- och handtverksvaror, hvilka utgöra föremål för tillverkning inom landet, måtte i de fall, der det funnes erforderligt, nied aktgifvande på hithörande förhållanden, så jemnkas, att dessa förbrukningsartiklar icke hlefve öfver höfvan fördyrade; hvarjeinnte, i hvad särskildt anginge artikeln bränvin, äfven borde, enligt af Rikets Ständer uttryckt önskan, och enär fråga blifvit väckt om förändradt förtullningssätt af nämnda vara, så att den komme att vid införtullandet uppmätas och profvas enligt samma grunder och på samma sätt som för den inhemska tillverkningen deraf vore stadgadt, tagas i betraktande, huruvida en sådan förändring lämpligen kunde ega rum; hafva Komiterade, efter det de, på grund af särskilda nådiga skrifvelser, afgifvit underdåniga Utlåtanden rörande,vissa på inledda underhandlingar om en Handels- och Sjöfartstraktat med Frankrike beroende frågor, till fullgörande af det dem nådigst lemnade uppdrag utarbetat förslag till ny tulltaxa,* och få Komiterade, med öfverlemnande af detta förslag, i underdånighet redogöra för de åsigter, som vid uppgörandet deraf blifvit tillämpade.
För att i detta hänseende gifva frågan en fullständigare utredning, tillåta sig
Komiterade att dervid tillika antyda några allmänna sanningar, hvilka för dessa åsigter legat till grund, och, enligt Komiterades tanka, bort tjena till ledning vid det dem i nåder uppdragna arbetets utförande.
Det borgerliga samhället beror, för sin uppkomst och tillvaro, på en förening af krafter, som understödja och derigenom föröka hvarandra.
Men en sådan förening förutsätter äfven ett utbyte af hvad med dessa krafter åvägabringas, eller, med andra ord, af arbete och arbetsprodukter.
Endast derigenom kan någon samverkan uppstå; och utan samverkan kan ej något samhälle komma till stånd.
Utan utbyte af arbetsprodukter skulle enhvar midt i hvimlet af menniskor stå lika ensam som i en öken eller på en obebodd ö. flan skulle nödgas sjelf göra allt, hvad han behöfde få gjordt, och sålunda på många håll dela sin tid och sin kraft.
Redan sjelfva öfvergåendet. från en sysselsättning till en annan medtager tid, och än mera af denna åtgår för att sätta sig in i hvarje nytt slag af verksamhet.
Men icke nog härmed, då arbetskraften skall röra sig inom många områden, splittras och försvagas den, hvaraf följer, att den hvarken kan uträtta så mycket eller göra hvad den gör så väl, som om den riktas på färre slag af föremål och samman tränges inom ett mindre omfång.
Produkten af arbetet blir sålunda både till beloppet mindre och till beskaffenheten sämre.
Detta förhållande leder helt naturligt till en arbetets fördelning, egnad att förekomma dessa olägenheter.
En sådan fördelning är visserligen lika gammal som samhället sjelft, men till en början ofullständig och bristfällig, liksom dettas egen organisation.
Först i den mån samhällsorganismen växer ut och närmar sig sin mognad, genomföres denna fördelning, så att enhvar får sitt, bestämda slag af arbete, på hvilket han kan rikta hela sin kraft.
Att han härigenom både medhinner mera och kommer i tillfälle att göra det, han gör, bättre, följer af hvad redan blifvit antydt.
Men i den mån arbetsfördelningen sålunda i detalj genomföres, och produktionen dymedelst höjes i afseende på så väl beloppet som beskaffenheten af hvad enhvar 3 kan producera, ökas också hvars och ens behof af att få för sig tillgängliga en mängd för honom nödvändiga föremål, producerade inom andra produktionsfält än hans eget.
På samma gång han sålunda producerar större belopp och bättre vara inom eget produktionsfält, d. v. s. blir sjelfständigare såsom producent, blir han för fyllandet af sina behof, i hvad angår andra artiklar än dem han sjelf producerar, mera beroende af dem, som sysselsätta sig med producerandet af dessa artiklar, d. v. s. lian blir mera beroende af andra såsom konsument.
Men som detta förhållande är ömsesidigt och gäller icke blott honom, utan dem för hvilka han arbetar, med ett ord, alla, enär ingen kan vara producent utan att tillika vara konsument, blir han sjelfständigare äfven som konsument, ithy att han för det större belopp bättre varor, han producerar, allt säkrare kan påräkna att, när och hvar så erfordras, förskaffa sig ett likaledes större belopp bättre varor af de slag, som tillhöra andra produktionsgrenar än den, åt hvilken lian sjelf egnat sig.
Han blir följaktligen sjelfständigare bade som producent och konsument.
Arbetsfördelningen och arbetsgemenskapen gå på detta sätt hand i hand; och sammanhållningsbandet dem emellan äro just de menskliga behofven.
Redan om dessa behof vore att betrakta såsom en gång för alla begränsade inom ett visst gifvet omfång, eller uppmätta till ett visst gifvet mått, skulle de tjena såsom ett oslitligt sammanhållningsband i detta hänseende.
Men nu äro dessa behof sjelfva stadda i ständigt växande, hvilket just föranleder den ökade produktionen, och sammanbinder eller införlifvar med hvarandra allt mer och mer producentens och konsumentens intressen.
Deraf följer med nödvändighet, att hvad som gagnar den ena gagnar också den andra, och att hvad som skadar den ena skadar också den andra.
Detta förhållande gör sig oafvikligen gällande, vare sig att det angår individen, staten, eller sammanfattningen af stater.
Förmenade man sig kunna befordra individens eller statens intressen genom att gynna dem endast såsom producenter, under det man så mycket som möjligt försvårade deras ställning såsom konsumenter, skulle detta visa sig i längden vara en omöjlighet.
Och derest omständigheterna så fogade, att någon blefve behandlad på detta sätt såsom konsument, utan att gynnas ens såsom producent, skulle han lida dubbelt.
Vill man derföre befordra, vare sig individens eller samhällets intressen, måste man främja deras bästa i båda dessa hänseenden; och då, såsom redan blifvit anmärkt, enhvar samhällsmedlem är både producent och konsument, vill detta säga, att man skall befordra allas intressen både såsom producenter och konsumenter; hvilket kan ske endast derigenom, att de samt och synnerligen hållas oförhindrade, eller lemnäs tillfälle, att i konsumtionsartiklar få så mycken valuta för sina produktionsartiklar, sorn dessa senare genom sitt verkliga värde kunna betinga.
Det första vilkoret för att enhvar skall kunna komma i åtnjutande af denna fördel, som så nära sammanhänger med rättvisans och statsklokhetens fordringar, är att produktionsartikeln skall få inbringa sin producent så mycket af en önskad konsumtionsartikel, som någon för densamma vill gifva.
I annat fall inträffar samma förhållande, å ena sidan, som om tvänne köpare bjuda för samma vara, den ena ett högre, deri andra ett lägre pris, och säljaren tvingas att antaga det lägre priset framför det högre, samt å andra sidan, som om tvänne säljare utbjuda samma slags vara, den ena till ett lägre, den andra till ett högre pris, och köparen tvingas att 4 erlägga det högre priset i stället för det lägre.
Detta första vilkor för en rättvis och statsklok förmedling emellan producent och konsument består sålunda i utbytets frihet.
Den förutan erhåller ej enhvar hvad honom med rätta tillkommer.
Också är det fria utbytet en bland civilisationens vigtigaste angelägenheter, liksom ett bland dess kraftigaste hjelpmedel.
Det är, så att säga, den enda säkra värdevåg för det menskliga arbetet.
Lemnäs vågen åt sig sjelf, gifver den, om än ögonblickliga rubbningar i dess jemnvigt skulle uppstå, snart och på det hela ett riktigt utslag.
Störes den, eller belastar man den ena af dess skålar med konstlade åtgärders tyngder, så missvisar den; och det menskliga behofvet har mer än en gång fått erfara hvad det vill säga, att låta sig nöja med en sådan missvisning.
Det fria utbytet är sålunda icke blott väl förenligt med allas gemensamma intressen, utan för dessas befordrande direkt af nöden.
Arbetets egen inneboende natur fordrar ett sådant utbyte och fordrar det alltmera obetingad t, ju mera som blir att utbyta, och ju mera som behöfver utbytas.
Hvarje hinder, som i detta hänseende uppställes, verkar hämmande på utbytet af arbetsprodukter; och då dessa af producenten till allra största delen äro afsedda att utbytas, samt derförutan icke skulle blifvit producerade eller kunnat produceras, minskas med hvarje sådant hinder både benägenheten och förmågan att producera.
Funnes nemligen ej utbytet, skulle allt, som en person producerar af en vara utöfver hvad han af densamma sjelf förbrukar, för honom vara värdelöst, på samma gång han dervid måste umbära en mängd föremål, egnade att fylla andra hans behof, hvilka han beräknat att tillgodose med öfverskottet af sina produkter, förvandladt i sådana föremål, som för ett dylikt tillgodoseende vore lämpliga.
Han skulle deraf till ytterlighet lida både som producent och konsument.
Och liksom den fullkomliga bristen på utbyte skulle helt och hållet förtaga värdet af hans arbete i nämnda hänseende, så måste hvarje åtgärd, som försvårar denna transaktion, eller dervid kommer en tredje intressent att träda emellan de bytande, för att tillegna sig någon del af bytesföremålens värde, helt naturligt för de begge andra minska detta värde.
Det enda fall, då ett sådant sätt att förmå producent och konsument att, dela med sig, af hvad dem ensamt tillkommer, kan anses öfverensstämmande med rättvisans och billighetens fordringar, är det, då dens intressen, som med dem delar, stå öfver deras egna, och sålunda sjelf är mera berättigad än de.
Ett sådant fall inträffar, då staten pröfvar nödigt att äfven på denna väg bereda sig inkomster för fyllandet af sina behof.
Så länge den detta gör, må ock denna beskattning fortgå.
Men dervid måste tvänne omständigheter städse hafvas för ögonen, den ena, dels att den uppoffring, som de bytande måste vidkännas, blir, under jemnförliga omständigheter, för alla gemensam, dels att hela denna uppoffring också verkligen kommer staten till godo och ej i större eller mindre mån går till gynnande af vissa samhällsmedlemmar på de öfrigas bekostnad, i det att de senare genom denna beskattning tvingas att för de förras produkter gifva mera af sina egna, än sorn den förutan skulle kunnat affordras dem; den andra, ej mindre att skatten sjelf blir så låg, som med ändamålet för dess utkräfvande är förenligt, än ock att sättet för dess uppbärande göres så litet hinderligt för utbytets gång, som ske kan.
Lemnäs den förra af dessa omständigheter ur sigte, så förlorar staten vanligen mera på en sådan beskattning, än den vinner.
Hvad som i detta fall ingår till statskassan motsvarar 5 nemligen oftast en blott ringa del af värdet af den uppoffring, som förorsakats.
Återstoden af detta värde går till dem, hvilka icke blott äro fritagna från delande af denna uppoffring, utan för hvilkas gynnande den blifvit det stora flertalet af samhällets innevånare tillskyndad.
Den enskildes intressen sättas härigenom öfver det allmännas.
Och en fördelning af förmåner samhällsmedlemmarne emellan uppkommer, hvilken ej har sin grund i dessas mer eller mindre utmärkta egenskaper eller för staten gagnande verksamhet, utan är beroende af yttre och tillfälliga omständigheter, samt sålunda är lika orättvis, som den måste menligt återverka på staten sjelf.
Förbises den senare omständigheten, så inträffar, dels att varan blir för dyr för att kunna med fördel afyttras, dels att omsättningens liflighet öfver höfvan hämmas, hvilket på en gång minskar produktionen och det skattebelopp, som för staten eljest varit att påräkna.
Då all tullbeskattning är en inskränkning i det fria utbytet af den art, som ofvan blifvit antydd, är det ock af synnerlig vigt att vid dess reglerande de tvänne omständigheter, som likaledes blifvit vidrörda, behörigen uppmärksammas.
Endast dymedelst kan den blifva berättigad, ty endast derigenom kan det gagn, den är afsedd att medföra, blifva större än de olägenheter, som från densamma äro oskiljaktiga.
Frågan om iakttagandet af dessa omständigheter sammanhänger på det närmaste först med frågan om tullbeskattningens uppgift.
Ehuru vid varubytet mellan olika länder, eller den internationella handeln, hvilken är den del af varuförseln, som Komiterade här hafva att taga i betraktande, ettdubbelt slag af tullbeskattning egt rum, nemligen å så väl från ett land utförda som dit införda varor, har dock det förra slaget af beskattning i senare tider alltmera kommit ur bruk.
Och då i Sverige nu mera inga varor äro vid utförseln med tull belagda, samt Komiterade, som anse denna afgiftsfrihet, såsom hvilande på goda grunder, icke böra blifva föremål för någon inskränkning, till följe deraf icke finna något yttrande, rörande denna del af tullbeskattningen, nu påkalladt, hafva Komiterade att fästa sig vid nämnda beskattning, endast för så vidt den afser införseln af varor; och det är till frågan om nämnda beskattnings uppgift i detta senare hänseende, som Komiterade nu först öfvergå.
° Asigterna om denna uppgift, huru skiftande de än i bisak kunnat vara, låta i hufvudsak sammanföra sig till tvänne, den ena att tullbeskattningen blott har till ändamål att bereda staten en inkomst, och att den bör ordnas med uteslutande afseende derpå; den andra, att den jemnte detta ändamål har ett annat, som är åtminstone lika vigtigt som det förra, nemligen att skydda den inhemska industrien genom att fördyra införseln af de utländska produkter, hvilka medelst denna industri kunna åstadkommas.
Både teori och erfarenhet må, efter Komiterades uppfattning, anses hafva långt för detta fällt sitt utslag till förmån för den förra af dessa åsigter.
Den är ock den ursprungliga, och den senare att förklara blott såsom en, till följe af missförstånd om produktionens och utbytets sanna natur, uppkommen afart af densamma.
Man hade kommit att föreställa sig, att det enda, som kunde göra ett land rikt, vore guld och silfver, och att den högsta uppgift för en patriotisk handelspolitik bestode i att af dessa metaller hopa så mycket i landet som möjligt.
För de länder, som ej sjelfva egde guld- och silfvergrufvor, återstod, till vinnandet af detta syfte, ej 6 annat, än att söka införskaffa sig nämnda metaller i liqvid för utförda varor, och att, sedan man väl fått in dem i landet, der qvarhålla dem, så vidt ske kunde.
För sådant ändamål uppställde man såsom regel att utföra ur landet så mycket som möjligt af hvad der producerats, och att dit införa så litet som möjligt af andra länders produkter.
För skilnaden, eller det värde, hvarmed utförseln öfversteg^ införseln, skulle då utländingen nödgas aflemna guld och silfver till landets riktande.
Ju högre man sålunda kunde uppdrifva utförseln, och ju lägre man kunde nedtrycka införseln, dess bättre; och ju mera detta skedde, dess fördelaktigare ansågs den s. k. handelsbalansen ställa sig för ett land.
Denna föreställning hade sin grund i det antagandet, att de ädla metallerna, isynnerhet i form af mynt, ej vore en vara, lydande samma lagar, i afseende på värde och omsättning, som andra varor, utan någonting förmer, någonting, som satte deras egare i tillfälle att med dem ovilkorligen förfoga öfver andra varor.
Men äfven sedan detta sätt att se saken gifvit vika för en riktigare uppfattning, vidhöll man länge den en gång rotfästade åsigten om den ovilkorliga fördelen för ett land deraf, att värdet af dess utförsel öfverstege värdet af dess införsel, förmenande, att om ett motsatt förhållande inträffade, eller att om värdet af införseln öfverstege värdet af utförseln, landet förr eller senare nödvändigt skulle utarmas.
Nu är det ej alltid möjligt att af de uppgifna siffrorna i detta hänseende beräkna värdet af utförsel i förhållande till värdet af införsel, hälst detta i ej oväsentlig mån beror på, när, hvar och huru den uppskattning skett, som ligger till grund för dessa sifferuppgifter; då nemligen ett olika förfaringssätt härutinnan gifver ett olika resultat.
Men för så vidt man med utförsel och införsel menar, å ena sidan hvad landet afhänder sig, å andra sidan hvad det får i vederlag derför, måste alltid det verkliga värdet för ett land af hvad det infört vara större än det. verkliga värdet för detsamma af hvad det utfört, om landet på sina handelsoperationer skall skörda någon vinst.
Aro dessa värden lika, har landet ej skördat någon vinst; och är värdet af utförseln större än värdet af införseln, båda tagna i nyss angifna mening, så har landet gjort förlust i mån af skilnaden, för så vidt det ej funnit sin fördel vid att för tillfället uppskjuta införandet af någon del af hvad det med sin utförsel betalt och haft rättighet att införa.
Ett påstående om motsatsen skulle innebära detsamma, som att säga, det en köpman gjorde för sig vinstbringande affårer, i den mån han sålde ett stort belopp varor och finge för dem litet betaldt, eller ock erhölle sin liqvid i värdeföremål, som lian ej behöfde eller kunde använda; i stället för att medgifva, att hans förvärf beror derpå, att han kan sälja sina varor till ett högre pris än det, hvartill lian sjelf köpt dem.
Och på samma sätt låter det sig svårligen bestridas, att det ligger i ett lands intresse att för sin utförsel söka få en så stor införsel som möjligt; äfvensom att ett lands arbetskraft blifvit produktivt använd, i den mån detta skett.
Så torde det vara temmeligen allmänt erkändt, att England i ett dylikt användande af denna kraft för närvarande står framom alla öfriga länder; och i detta land beräknas utförsel och införsel för år 1863 hafva motsvarat, den förra tillsammans 195.974.000 £, den senare 248,980,000 £, visande ett öfverskott af införsel öfver utförsel af 53,006,000 £, dervid ändock uti utförseln är inberäknadt ett belopp af 49.485.000 £ för utländska och kolonial produkter.
7 Onekligt är, att ett öfverskott af införsel öfver utförsel kan uppkomma, som blir menligt för ett land, nemligen om den senare ej räcker till full liqvid för den förra.
Landet sätter sig då i skuld.
Men icke heller detta är för alla händelser och obetingadt till skada för detsamma.
Sker skuldsättningen för produktiva ändamål samt med behörig urskilning och varsamhet, och de genom densamma erhållna medel med klok beräkning för dylika ändamål och i mån af dessas kraf användas, så lärer den, i allmänhet taget, ej kunna sägas stå i strid med landets fördel.
Liksom den enskilde mången gång genom skuldsättning, vare sig i låneväg eller genom att köpa på kredit, kan bereda sig tillgångar att göra sitt eget och andras arbete produktivt i en grad, som utan en sådan transaktion icke skulle kunnat ernås, så är äfven förhållandet med ett land.
Allt beror på vilkoren, och på huruvida det värdekapital, som erhållits, kan göras i verklig mening fruktbärande, d. v. s. huruvida med dess tillhjelp nya värden af högre belopp än kapitalet sjelft, jemte omkostnaderna derför, kunna frambringas.
Aro de förra enliga med en välbetänkt hushållnings fordringar, och det senare låter sig åstadkommas, är ock skuldsättningen icke blott icke till skada, utan till gagn.
Det är af denna anledning, som ett land kan skuldsätta sig, vare sig genom att låna, eller genom att införa varor för ett högre värde än värdet af dess utförsel för tillfället räcker till att betäcka, utan att dess kredit, eller förtroendet till dess vilja och förmåga att fullgöra sina förbindelser, i minsta mån rubbas, liksom utan att dess ställning verk ligen försämras.
Men detta förhållande kan icke fortfara längre, än landet verkligen går framåt.
Sålunda kan icke heller en internationell handel i längden bedrifvas, utan att åtminstone en full förmåga att genom utförsel lemna godtgörelse för den skedda införseln förefinnes; och detta af det enkla skälet, att ingen i längden vill sälja till den, som icke kan betala.
Ehuru det, såsom för enhvar ligger öppet, är bäst, om ett land ej behöfver göra skuld, samt ger fasthet åt dess affärer, om det kan utan uppskof liqvidera sina uppköp på verldsmarknaden; och det sålunda är i hösr grad önskligt, att det år för år kan med sin utförsel betäcka kostnaderna Ö O O 7 t för sin införsel, så låter sig dock tänkas, att under vissa omständigheter ett motsatt förhållande till en tid kan eg a rum, utan att landet deraf lider till sitt ekonomiska välbestånd.
Att detta emellertid bör vara ett undantagsförhållande, faller af sig sjelft; och det har blifvit vidrördt blott för att erinra om, huru vanskligt det är att vid en flyktig blick på den numerära storleken af införsel och utförsel afgöra de verkliga resultaten af den internationella handeln.
Hufvudfrågan blir alltid den, huru landets vinst- och förlusträkning i dess helhet gestaltat sig.
Denna räkning har att uppvisa, huruvida landet producerat mera, än det konsumerat, med fästadt afseende derjemnte på, huruvida de nödiga vilkoren för produktionens ändamålsenliga fortbestånd blifvit behörigen iakttagna.
Är detta fallet, har landet gått framåt, hurudan än dess ställning tili utlandet för tillfället må vara; hvaromicke har det stått stilla eller gått tillbaka; och då stillaståendet här i sjelfva verket är ett tillbakagående, har det utan en sådan produktionens öfvervigt öfver konsumtionen alltid gått tillbaka.
I medvetandet eller föreställningen härom, har man ock låtit sig angeläget vara att på flerehanda, mer eller mindre lämpliga, sätt söka åvägabringa en dylik öfvervigt.
Bland medlen härtill har man också trott sig finna ett i tull-lagstiftningen.