Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore högeligen önskligt, att nämnda journal, om den ännu finnes i behåll, blefve offentliggjord i fullkomligt oförändrad form.
Huru vigtig den är synes af följande paragraf i de officiella förhållningsorder, som utfärdades för Billings: »En sergeant Andrejew såg från den sista af Björnöarna på mycket långt håll en stor ö, till hvilken de (Andrejew och hans följeslagare) reste med hundslädar.
Men de vände, då de kommit 20 verst från kusten, emedan de sågo friska spår af en massa folk, som färdats fram i slädar förspända med renar»76.
För att uppsöka det af Andrejew sedda stora landet i nordost utsändes åren 1769, 1770 och 1771 ytterligare en expedition, bestående af de trenne geodeterna Leontiew, Lussow och Puschkarew, med hundslädar från Kolyma öfver isen mot nordost, men de lyckades hvarken nå det ifrågavarande landet eller ens med säkerhet afgöra, om det verkligen fans eller ej.
Bland infödingarne bibehöll sig dock tron på detsamma med stor bestämdhet, och de visste till och med angifva namnen på der boende folkstammar.
De Ny-sibiriska öarna, som förut ofta varit sedda af kustfarare, besöktes första gången 1770 af Ljachow, som utom den närmast fastlandet belägna Ljachows ö äfven upptäckte öarna Maloj och Kotelnoj.
Han erhöll i anledning häraf monopol att der insamla mammuttänder, en förvärfsgren som sedan dess en tid bortåt tyckes hafva idkats med ej obetydlig vinst.
Upptäcktens vigt föranledde regeringen några år derefter att ditsända en landtmätare Chwoinow77, af hvilken öarna kartlades och några ytterligare upplysningar erhöllos om de märkliga naturförhållandena i denna trakt.
Enligt Chwoinow utgöres marken der flerstädes utaf en blandning af is och sand samt betar af mammut, ben af en fossil oxart, af noshörningar m. m.
På många ställen kan man från marken bokstafligen afrulla den mattlika mossbädden, och man finner då, att den täta grönskande växtbeklädnaden har klar is till underlag, ett förhållande som äfven jag iakttagit flerstädes i polarländerna.
De nya öarna voro rika ej allenast på elfenben, utan äfven på räfvar med dyrbara pelsar och annat jagtbyte af mångahanda slag.
De utgjorde derför en tid bortåt målet för åtskillige fångstmäns färder.
Bland dessa må nämnas Sannikow, som 1805 upptäckte öarna Stolbovoj och Faddejew, Sirowatskoj, som 1806 upptäckte Novaja Sibir, och Bjelkow, som 1808 fann de efter honom nämnda små öarna.
Emellertid uppstod tvist rörande fångstmonopolet, i synnerhet sedan Bjelkow m. fl. anhållit om tillstånd att på Kotelnoj-ön få anlägga en jagt- och handelsstation (?)78.
Detta föranledde Rysslands dåvarande kansler Romanzow att ännu en gång låta närmare undersöka denna aflägsna landsdel genom Hedenström, en till
Sibirien förvist person, som förut varit sekreterare hos någon förnäm man i Petersburg79.
Han afreste i slädar dragna af hundar den 19/7 mars 1809 från Ustjansk öfver isen till Ljachows ö och derifrån till Faddejew-ön, hvarest expeditionen delade sig i tvenne afdelningar.
Hedenström fortsatte vägen till Novaja Sibir, hvars sydkust han kartlade.
Här upptäckte han bland annat de märkvärdiga »träberg», hvarom jag förut talat.
Hans följeslagare Koschevin och Sannikow undersökte Faddejew, Maloj och Ljachows ö.
På Faddejew fann Sannikow en jukagir-släde, skinnskrapor af sten och en af mammutelfenben förfärdigad yxa, hvaraf han drog den slutsatsen, att ön varit bebodd, innan jernet af ryssarne blifvit infördt bland Sibiriens vilda folkstammar.
De påbörjade undersökningarna fortsattes år 1810.
Man for den 14/2 mars från Indigirkas mynning och kom efter elfva dagars resa till Novaja Sibir.
Ursprungligen hade det varit Hedenströms afsigt att vid öns undersökning använda renar och hästar, men han öfvergaf sedermera denna plan af fruktan att ej finna bete för dragarne.
Så väl Hedenström som Sannikow trodde sig från öns nordkust se blåaktiga berg vid horisonten i nordost.
För att nå detta nya land företog den förre en färd utåt isen.
Denna var dock så ojemn, att han på fyra dagar kunde framtränga endast omkring 70 verst.
Här mötte han (den 9 april/28 mars) fullkomligt öppet vatten, hvilket tycktes utbreda sig ända till Björnöarna, d.v.s. öfver en sträcka af omkring 500 verst.
Han återvände derför mot söder och nådde fastlandet efter 48 dagars mycket besvärlig vandring öfver isen.
Under färden räddades Hedenström från hungersnöd derigenom, att han lyckades döda elfva hvita björnar.
Ett nytt försök, som han redan samma vår gjorde att med hundslädar öfver isen nå det obekanta landet i nordost, blef äfven resultatlöst till följd af breda, oöfverstigliga råkar och öppningar i isen, men äfven nu trodde han sig finna många tecken dertill, att ett stort land skulle finnas i den nämnda riktningen.
Endast med stor svårighet lyckades han att öfver den mycket svaga isen den 20/8 maj åter nå fastlandet vid Kap Baranow.
Samma år undersökte Sannikow Kotelnoj-ön, hvarest han mötte Bjelkow med åtskilliga fångstmän, hvilka under sommaren slagit sig ned på öns vestkust för att der samla mammutbetar och jaga räfvar.
Han fann ock ett på stranden upprest grekiskt kors och lemningarna af ett fartyg, hvilket, att döma af byggnadssättet och af i trakten kringströdda jagtredskap m. m., tycktes hafva tillhört en fångstman från Archangel, som blifvit vind- eller isdrifven hit från Spetsbergen eller Novaja Semlja.
Den följande sommaren afslötos de »Hedenströmska expeditionerna» med kartläggningen af Novaja Sibirs nordkust genom Pschenizyn, samt med återupptagandet af försöket att från Kap Kamennoj tränga fram öfver isen mot nordost, denna gång utfördt af kosacken Tatarinow, hvartill slutligen kom förnyad undersökning af Faddejew-ön genom Sannikow. Tatarinow fann isen (sannolikt i slutet af mars månad) 25 verst från stranden så tunn, att han ej vågade gå längre, och bortom den svaga isen sågs ett alldeles isfritt haf.
Sannikow fortsatte först undersökningen af ön Faddejew.
Han trodde sig från öns berg se ett högt land i nordost, men då han ville öfver isen framtränga till detsamma, stötte han 25 verst från stranden på öppet vatten.
Redan samma vår återvände han derför till Ustjansk för att derifrån utrusta en af 23 renar bestående karavan, som den 14/2 maj bröt upp öfver isen mot Kotelnoj-ön, hvilken, till följd af råkar i isen och den massa saltvatten, som samlat sig på densamma, endast med stor svårighet kunde uppnås.
Renarne voro ytterst medtagna, men repade sig hastigt efter ankomsten till landet, så att Sannikow under synnerligen gynsamma förhållandenPeter Feodorowitsch Anjou född 1798 i Ryssland, död 1869 i S:t Petersburg.
kunde göra en mängd intressanta utflygter, bland andra en tvärs öfver ön.
Han berättade, att man på kullarne i det inre af densamma träffade kranier och ben af hästar, oxar, »bufflar» (Ovibos?) och får i så stor mängd, att det var tydligt, att hela hjordar af gräsätande djur fordom lefvat derstädes.
Likaså fann man mammutben öfverallt på ön, hvaraf Sannikow drog den slutsatsen, dels att alla dessa djur lefvat samtidigt, dels att klimatet sedan den tiden betydligt försämrats.
Detta antagande ansåg han ytterligare bestyrkt deraf, att stora, delvis förstenade trädstammar förekommo kringspridda på ön i ännu större mängd än på Novaja Sibir80.
Dessutom fann han här öfverallt lemningar af gamla Ferdinand von Wrangel född 1796 i Pskow, död 1870 i Dorpat.
»jukagir-boningar»; ön hade således en gång varit bebodd.
Sedan Sannikow afhemtat Pschenitzyn från Faddejew-ön, der denne under stor brist tillbragt sommaren, och låtit honom, som förmodligen var mer skrifkunnig, uppsätta berättelsen om sina intressanta undersökningar, anträddes återresan den 8 nov.
/27 okt.
Den 24/12 nov. kommo de till Ustjansk.81
Man kan säga, att genom Hedenströms och Sannikows ytterst märkvärdiga ishafsfärder öfverskriften till många vigtiga kapitel i historien om vårt jordklots forna och nutida beskaffenhet blifvit gifven.
Men hittills har forskaren förgäfves väntat, att dessa kapitel skola fyllas genom nya, med bättre, tidsenliga hjelpmedel utförda undersökningar.
Ty sedan dess hafva de Ny-sibiriska öarna icke varit besökta af någon vetenskaplig expedition.
Endast ryska marinlöjtnanten
Anjou gjorde, med kirurgen Figurin och styrmannen Ilgin, år 1823 ett nytt försök att öfver isen framtränga till de förmodade landen i norr och nordost, men utan framgång.
Samtidigt gjordes likartade försök från Sibiriens fastland af en annan rysk sjöofficer Ferdinand von Wrangel, åtföljd af dr Küber, midshipman Matiuschkin och styrman Kosmin.
Äfven för dem lyckades det icke att öfver isen framtränga långt från kusten.
Wrangel återkom fullt öfvertygad, att alla de berättelser, som i Sibirien voro spridda om det land kan skulle uppsöka, och som nu bär namnet Wrangels land, endast berodde på sagor, förvexlingar och afsigtliga osanningar.
Men en vigtig tjenst gjorde Anjou och Wrangel polarforskningen genom att visa, det hafvet, till och med i granskapet af köldpolen, icke är betäckt med något starkt och sammanhängande istäcke, ej ens under den tid af året då detta når sitt maximum.
Genom Wrangels och Parrys nästan samtidigt utförda försök att, den ene från Sibiriens och den andre från Spetsbergens nordkuster, framtränga öfver isen vidare norr ut fingo dessutom polarfararne för första gången fullt begrepp om, huru ojemn och »oframkommelig» isen på ett fruset haf är, huru litet vägen der liknar den jemna glatta ytan af en frusen sjö, öfver hvilken vi nordbor äro vana att ila fram nästan med vindens fart.
Derjemte bildar
Wrangels reseberättelse en vigtig källskrift för kännedomen om så väl föregående resor, som nuvarande naturförhållanden vid Asiens nordkust, såsom allt för väl synes af de många gånger jag anfört hans arbete i min skildring af Vegas färd.
Det återstår mig ännu att uppräkna några sjöfärder från Beringssund vester ut till det sibiriska Ishafvet.
1778 och 1779.
Under den tredje af sina berömda jordomseglingar trängde James Cook genom Beringssund in i Ishafvet och sedermera längs Asiens nordostkust vester ut till Irkaipij, som af honom kallades Nordkap.
Äfven äran att hafva fört det första sjögående fartyg till detta haf tillkommer således den store sjöfararen.
För öfrigt bekräftade han Berings bestämning af Asiens Ostkap och bestämde sjelf den motsatta amerikanska kustens läge82.
Ungefär samma färd upprepades året efter Cooks död af hans efterföljare Charles Clarke, men utan att nya upptäckter gjordes i den trakt, hvarom här är fråga.
1785–94.
Den framgång
Cook haft på sina upptäcktsresor likasom de äfven för ryska regeringen oväntade upplysningar, som Coxes arbete lemnade om de ryska fångstmännens färder i norra delen af Stilla hafvet, föranledde utrustandet af en ny storartad expedition med uppgift att vidare undersöka de haf, som i norr och öster omgifva det stora ryska riket.
Planen uppgjordes af Pallas och Coxe, och utförandet anförtroddes åt en engelsk sjöofficer i rysk tjenst, J. Billings, deltagare i Cooks sista resa.
Bland de många andra, som togo del i företaget, må nämnas dr Merk, dr Robeck, sekreteraren Martin Sauer och kaptenerna Hall, Sarytschew och Bering d. y., inalles öfver hundra personer.
Utrustningen var tilltagen i mycket stor skala, men till följd af Billings’ olämplighet att såsom befälhafvare leda ett dylikt företag motsvarade resultatet föga hvad man haft skäl att förvänta.
Expeditionen gjorde en obetydlig utflygt på Ishafvet den 30/19 juni till 9 aug./29 juli 1787, och år 1791 seglade Billings upp till S:t Lawrence-bay samt gick derifrån med 11 man öfver land till Jakutsk.
Den öfriga delen af denna långa expedition berör ej de trakter, hvarom här är fråga83.
Bland resor under detta århundrade skulle det ännu återstå att redogöra för dem, som blifvit utförda af Otto v.
Kotzebue, hvilken under sin berömda verldsomsegling 1815–18 bland annat äfven gick genom Beringssund och upptäckte de i geografiskt hänseende märkliga lagren vid Eschscholz-bay; Lütke, som under sin verldsomsegling 1826 –1829 besökte öarna och sunden i granskapet af Tschukotskoj-nos; Moore, som 1848–49 öfvervintrade vid Tschukotskoj-nos och lemnat oss mången vigtig upplysning om namollos och tschuktschernas lefnadssätt; Kellet, som 1849 upptäckte Kellets land och Herald Island vid kusten af Wrangels land; John Rodgers, som 1855 för amerikanska regeringens räkning utförde vigtiga hydrografiska arbeten i hafven på ömse sidor om Beringssund; Dallmann, som under en handelsfärd i Beringhafvet landsteg på åtskilliga ställen af Wrangels land; Long, hvilken 1867, såsom kapten på hvalfångarbarken Nile, upptäckte sundet mellan Wrangels land och fastlandet (Long-sund) och från Beringssund framträngde vester ut längre än någon af sina föregångare; Dall, som, jemte det han lemnat många andra vigtiga bidrag till kännedomen om Beringhafvets naturförhållanden, äfven å nyo undersökt islagren vid Eschscholzbay, m. fl. m. fl. – men då den historiska delen i skildringen af Vegas resa redan upptagit ett opåräknadt stort utrymme, ser jag mig i afseende å dessa forskares färder nödgad att hänvisa till de talrika och till största delen lätt tillgängliga skrifter, som om dem redan finnas offentliggjorda84.
Var Vega verkligen det första, och är hon i den stund, då detta skrifves, det enda fartyg, som från Atlantiska oceanen seglat norra vägen till Stilla hafvet?
Såsom af ofvanstående historik framgår, torde så väl denna fråga med temlig säkerhet kunna besvaras jakande, som ock med visshet kunna påstås, att intet fartyg gått den motsatta vägen från Stilla hafvet till Atlanten85.
Men den geografiska sagolitteraturen innehåller i alla fall berättelser om åtskilliga sjöfärder norra vägen mellan dessa haf, och jag anser mig skyldig att här med några ord omnämna dem.
Den första skulle hafva utförts redan 1555 af en portugis Martin Chacke.
Han sade sig i Indien hafva blifvit af en vestanvind skild från sina följeslagare, hvarpå han drifvits fram mellan åtskilliga öar vid inloppet till ett sund, hvilket framgick vid 59° n. br. norr om Amerika; slutligen hade han kommit SV om Island och derifrån seglat till Lissabon, dit han anländt före sina följeslagare, som tagit »den vanliga vägen», d.v.s. söder om Afrika.
År 1579 intygade en engelsk lots, att han i Lissabon läst en 1567 tryckt berättelse om denna resa, hvilken han dock sedermera ej kunnat förskaffa sig, emedan alla exemplar blifvit förstörda på befallning af konungen, som ansåg, att en sådan upptäckt skulle menligt inverka på Portugals indiska handel (Purchas, III s. 849).
Vi känna nu, att fastland möter på det ställe, der Chackes kanal skulle vara belägen, och man har äfven visshet derom, att de långt nordligare belägna sunden mellan Amerikas fastland och den Franklinska arkipelagen redan i sextonde århundradet voro allt för mycket isfylda, för att berättelse om möte med is skulle kunnat utelemnas från en sannfärdig skildring af en resa längs Amerikas nordkust.
År 1588 skulle en ännu märkligare resa hafva blifvit utförd af portugisen Lorenzo Ferrer Maldonado.
Denne tyckes hafva varit en kosmograf, som bland annat sysslade med den ännu olösta uppgiften att förfärdiga en kompass utan missvisning och den på hans tid mycket svåra frågan att finna ett sätt att bestämma longituden på sjön (nedan anförda arbete af Amoretti, s. 38).
Med anledning af sin förmenta resa har han författat en lång berättelse, af hvilken en spansk afskrift jemte några ritningar och kartor träffades uti ett bibliotek i Milano.
Berättelsen blef offentliggjord i italiensk och fransk öfversättnmg af bibliotekets föreståndare chevalier Carlo Amoretti86, som dessutom till arbetet fogade en mängd egna lärda, men just ej om erfarenhet i de arktiska farvattnen vittnande noter.
Sedermera har samma berättelse blifvit offentliggjord på engelska af J.
Barrow (A chronological History of Voyages into the Arctic Regions etc., London 1818.
App. s. 24).
Hufvuddelen af Maldonados rapport utgöres af ett detaljförslag, huru den nya sjövägen skulle af den spansk-portugisiska regeringen87 begagnas och befästas.
Sjelfva resan omtalas endast i förbigående.
Maldonado säger sig i början af mars hafva rest från Newfoundland längs Amerikas nordkust mot vester.
Köld, storm och mörker voro i början till stor olägenhet för seglingen, men man kom i alla fall utan svårighet till »Anian-sundet», som skiljer Asien från Amerika.
Detta beskrifves noga.
Här mötte man åtskilliga fartyg, som beredde sig att segla genom sundet och voro lastade med kinesiska varor.
Besättningarna tycktes vara ryssar eller hanseater.
Man talade latin med dem.
De berättade, att de kommo från en mycket stor stad, belägen något mer än hundra leagues från sundet.
I medlet af juni återvände Maldonado samma väg han kommit till Atlantiska hafvet, och äfven nu gick resan utan den ringaste svårighet.
Hettan var på hafvet under återresan lika stor, som när den är som starkast i Spanien, och möte med is omtalas ej.
Stränderna af den flod, som utmynnar i hamnen vid Aniansundet (enligt Amoretti identiskt med Beringssund), voro bevuxna med mycket stora träd, som året om buro frukter; bland i trakten förekommande djur uppräknas icke sälar, men väl tvenne slags svin, bufflar m. m.
Alla dessa orimligheter visa, att hela reseberättelsen är uppdiktad, förmodligen för att genom densamma gifva mera vigt åt förslaget att från Portugal utsända en nordvest-expedition och i full tro på, att det förmodade sundet verkligen förefans samt att färden längs Amerikas nordkust skulle gå lika lätt som resor öfver Nordsjön88.
Det sätt, på hvilket ett fartygs nedisning beskrifves, antyder, att berättaren sjelf eller hans sagesman varit utsatt för en vinterstorm i något nordiskt haf, sannolikt vid Newfoundland, och den lifliga skildringen af sundet tyckes vara lånad från någon ostindiefarare, som blifvit stormdrifven till nordliga Japan, och som i ett vattendrag mellan de der belägna öarna trott sig hafva upptäckt fabelsundet Anian.
Om en tredje resa år 1660 har en sjöofficer vid namn de la Madelène, 1701 lemnat följande korta, förmodligen i Holland eller Portugal uppsnappade meddelande åt grefve de Pontchartrin: »Portugisen David Melguer afreste från Japan den 14 mars 1660 med fartyget le Père éternel och följande Tartariets kust (d.v.s.
Asiens ostkust) seglade han först mot norr ända till 84° n. br.
Derifrån stälde han kursen mellan Spetsbergen och Grönland och, passerande vester om Skotland och Irland, kom han åter till Oporto i Portugal».
Mr de la Madelènes berättelse finnes återgifven i Mr Buaches förtjenstfulla geografiska uppsats »Sur les différentes idées qu’on a eues de la traversée de la Mère Glaciale arctique et sur les communications ou jonctions qu’on a supposées entre diverses rivières» (Histoire de l’Académie, Année 1754, Paris 1759, Mémoires s. 12).
Uppsatsen beledsagas af en utaf Buache uppgjord polarkarta, hvilken, om ock sjelfva resan, som föranledt kartan, tydligen är diktad, och om äfven denna eljest innehåller många oriktigheter, t. ex. uppgiften att holländarne 1670 skulle hafva framträngt till norra delen af Taimur-landet, doch är mycket förtjenstfull och af stort intresse såsom ett prof på hvad en lärd och kritisk geograf år 1754 kände om polartrakterna.
Att Melguers resa är diktad visas dels af den lätthet, med hvilken han säges öfver polen hafva kommit från det ena hafvet till det andra, dels deraf att den enda detalj, som finnes i hans berättelse, nämligen uppgiften att Tartariets kust skulle sträcka sig till 84° n. br., är oriktig.
Samtliga dessa och åtskilliga andra likartade berättelser om fordom med fartyg verkstälda nordost-, nordvest- eller polar-passager hafva det gemensamt, att seglatsen från den ena oceanen till den andra öfver Ishafvet säges hafva gått nästan, lika lättvindigt som att upprita ett streck på kartan, att möte med is och nordiska fångstdjur i dem aldrig omtalas och slutligen, att hvarje enskildhet, som anföres, strider emot kända geografiska, klimatiska och naturhistoriska förhållandena i de arktiska hafven.
Samtliga dessa berättelser äro derför bevisligen diktade och diktade af personer, som aldrig gjort några resor i de verkliga polarhafven.
Vega är således det första fartyg, som norra vägen framträngt från det ena af de stora verldshafven till det andra.
– Återresa till Asien.
– Afresa till Beringön.
Sedan vi passerat Asiens ostligaste udde, stäldes kursen först till S:t Lawrence bay, en ej obetydlig fjord, som ett stycke söder om det smalaste stället af Beringssund skär in i Tschuktsch-halfön.
Det var min afsigt att ankra så långt in i denna fjord som möjligt för att lemna Vegaexpeditionens naturforskare tillfälle att göra bekantskap med naturförhållandena äfven i en del af Tschuktsch-landet, som af naturen är mera gynnad än den kala, för Ishafvets vindar fullkomligt öppna kuststräcka vi hittills besökt.
Gerna skulle jag först under några timmar hafva dröjt vid den bland polarfolken berömda handelsplatsen Diomed-ön, belägen i sundets smalaste del, nästan midt emellan Asien och Amerika, och sannolikt redan före Columbi tid station för varubyte mellan den gamla och den nya verlden.
Men ett sådant uppehåll hade varit förenadt med allt för stor svårighet och tidsutdrägt till följd af den starka dimma, som rådde här på gränsen mellan det varma drifisfria och det kalla drifisfylda hafvet.
Äfven de höga bergen på den asiatiska stranden voro fortfarande insvepta i en tät tjocka, ur hvilken blott enstaka bergshöjder då och då skymtade fram.
Närmast fartyget syntes stora drifisfält, på hvilka här och der flockar af en vackert tecknad sälart (Histriophoca fasciata Zimm.) slagit sig ned.
Mellan isstyckena svärmade sjöfoglar, mestadels tillhörande andra arter än dem, som förekomma i de Säl från Bering-hafvet.
Histriophoca fasciata Zimm.
europeiska polarhafven.
Isen var lyckligtvis så fördelad, att Vega kunde ånga fram med full fart ända till granskapet af S:t Lawrence bay, der kusten omgafs af några tätare isband, hvilka dock med lätthet genombrötos.
Först i inloppet till sjelfva fjorden träffades »oframkommelig» is, som fullständigt spärrade S:t Lawrence bays ypperliga hamn.
Vega nödgades derför ankra på den öppna redden utanför byn Nunamo.
Men äfven här drefvo vidsträckta, om ock tunna och genomfrätta isfält samt långa, men smala isband i så stora massor förbi fartyget mot söder, att det ej var rådligt att dröja länge på stället.
Vårt uppehåll derstädes blef derför inskränkt till några få timmar.
Under vinterns lopp hade löjtnant
Nordqvist af förbiresande tschuktscher sökt insamla så fullständiga upplysningar som möjligt om de tschuktsch-byar eller tältplatser, som finnas längs kusten mellan Tschaun-bay och Beringssund.
Hans sagesmän afslutade alltid sin förteckning med den strax vester om Kap Deschnew belägna byn Ertryn, under förklaring att längre öster och söder ut bodde ett annat folk, med hvilket de visserligen ej stodo i öppen fiendskap, men som dock ej var fullt att lita på, och till hvars byar de derför vägrade att ledsaga någon af oss89.
Denna uppgift öfverensstämmer äfven, såsom torde framgå af hvad jag i ett föregående kapitel påpekat, med de uppgifter man vanligen finner i arbeten om dessa trakters etnografi.
Medan vi i tät dimma försigtigt ångade fram i granskapet af Kap Deschnew, kommo 20 à 30 infödingar roende i en stor skinnbåt till fartyget.
Ifriga att göra bekantskap med en för oss ny folkstam, mottogo vi dem med nöje.
Men då de klättrat öfver relingen, funno vi, att de voro rena tschuktscher, till en del gamla bekanta, som under vintern gästat om bord på Vega.
»Ankali», sade de med synbart förakt, träffas först längre bort mot S:t Lawrence bay.
Då vi dagen derpå ankrade vid denna viks mynning, fingo vi som vanligt genast mottaga besök af en mängd infödingar och besökte sjelfva deras tält i land.
De talade fortfarande tschuktschiska med en ringa inblandning af främmande ord, bodde i tält af ett från tschuktschernas något afvikande byggnadssätt och tycktes äfven hafva en något olika ansigtsprägel.
Sjelfva ville de ej medgifva, att någon nationel olikhet fans mellan dem och den forna krigare- och herskarestammen på nordkusten, men strax söder ut skulle det folk vara bosatt, efter hvilket vi frågade.
Några dagar derpå ankrade vi vid Konyam-bay (64°49′ n. br., 172° 53′ v. 1. fr. Greenw.).
Vi träffade der endast verkliga renegande tschuktscher; någon på jagt och fiske lefvande kustbefolkning fans der icke.
Deremot utgjordes invånarne vid vår ankarplats på S:t Lawrence-ön af eskimåer eller namollo.