Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vega låg nämligen, såsom synes af det kartutkast som längre ned skall meddelas, vid infrysningen icke för ankar i någon hamn utan var, i väntan på gynsamt tillfälle att ånga vidare, endast förtöjd bakom en grundis, som strandat på 9½ meters djup, 1400 meter från land, på en redd som var fullkomligt öppen från rättvisande N 74° V öfver nord till O.
Hon hade här icke något annat skydd mot den våldsamma ispressning, som vinterstormarne pläga åstadkomma i polarhafven, än en vid högt vatten strandad, samt derför ock vid högt vatten föga säkert rotad isklippa.
Lyckligtvis tyckes hafvets vattenstånd just vid instängningstillfället varit högre än under någon annan tid af vinterns lopp.
Isklipporna blefvo derför å nyo flott först långt in på sommaren 1879, då deras öfver vattnet skjutande del minskats genom smältning.
Föga fattades för öfrigt, att vinterhamnen blifvit ännu sämre, än den i verkligheten var.
Vega förtöjdes nämligen första gången den 28 sept. vid några mindre isblock, som strandat 200 meter närmare land, men flyttades den följande dagen från detta ställe, emedan hon derstädes hade endast några få tum vatten under kölen.
Hade fartyget förblifvit förtöjdt vid detta första ställe, hade det gått oss illa.
Den nybildade isen blef nämligen under de våldsamma höststormarne, i synnerhet under natten mellan den 14 och 15 dec., pressad öfver dessa isblock, som härvid flyttades betydligt närmare land.
Det omkring ½ meter tjocka istäcket söndersplittrades härvid under stort buller i tusentals stycken, som upptornades på den underliggande grundisen till en ofantlig toross eller vall af lösa, kantiga isblock.
Ett fartyg förtöjdt vid dess sida hade blifvit öfverhöljdt med isstycken, pressadt på grund och krossadt redan ganska tidigt på vintern.
Vid fartygets instängning var hafvet närmast kusten, såsom redan är nämdt, täckt af nybildad is, allt för tunn att hålla en fotgängare, men tjock nog att hindra en båt att framgå.
Utanför låg, så långt ögat kunde nå, tätt packad drifis, som blifvit så hårdt sammanbunden med nybildad is, att det varit fruktlöst att här söka framtränga.
Redan den 2 oktober kunde man med nödig försigtighet gå på den nybildade isen närmast fartyget, och den 3 oktober kommo tschuktscher till fots om bord.
Ännu den 10 funnos dock här och der svaga ställen mellan fartyget och land, och en blå sky i öster angaf fortfarande öppet vatten i den riktningen.
Att denna »rening» likväl var betydligt aflägsen från fartyget, visade sig vid en utfärd, som dr Almqvist företog i nordostlig riktning den 13 okt., då han, efter en vandring af ungefär 20 kilometer öfver tätt packad drifis, nödgades vända utan att hafva nått det öppna vattnet.
Det var häraf klart, att Vega numera omgafs af ett åtminstone 30 kilometer bredt band af drifisfält, förenade genom nybildad is, som under vinterns lopp uppnådde en ansenlig tjocklek.259
Toross från granskapet af Vegas vinterqvarter.
I detta väldiga istäcke uppstodo under vinterns lopp ofta sprickor eller råkar, hvilka sträckte sig mycket långt.
De framgingo utan afbrott tvärs öfver nybildade isfält och gamla, höga grundisar.
En af de största bland dessa råkar bildade sig natten mot den 15 december tvärs för fartygets bog.
Den var nära en meter bred och mycket lång.
Vanligen voro råkarne endast några centimeter breda, men ofta detta oaktadt besvärliga nog, emedan flödvatten genom dem trängde upp till isens yta och genomdränkte den närmast densamma liggande snön.
Orsaken till råkarnes bildning var tvåfaldig.
Antingen uppkommo de derigenom, att en häftig vind något rubbade isens läge, eller ock genom isens sammandragning vid stark köld.
Sprickningen skedde med en mer eller mindre våldsam smäll och inträffade, att döma af smällarnes antal, oftare än man kunde märka på den snötäckta isens utseende.
Äfven under stark köld var derför det skenbart sammanhängande istäcket deladt i otaliga, tätt till hvarandra passande stycken, hvilka antingen voro fullkomligt lösa eller sammanbundna endast af det svaga isband, som småningom bildade sig under snön på ytan af det i sprickan inträngda vattnet.
Ända till ett afstånd af omkring 6 kilometer från stranden låg isen i alla fall under loppet af hela vintern nästan orubbad, på nämnda småråkar när.
Längre ut till sjös var den deremot i ständig rörelse.
Så kallade polynior eller öppna ställen förekomma härstädes sannolikt året om, och vid gynsam väderlek kunde man derför nästan ständigt se en blå vattensky vid synranden ifrån rättvisande NV till O. En sydlig vind under några få dagar bragte sedermera den öppna vattenrännan så nära fartyget, att man kunde på några timmar gå ut till den.
Den vimlade då af sälar, hvilket anger, att den stod i sammanhang med ett ständigt öppet haf.
På granskapet af ett dylikt berodde kanske ock den omständigheten, att vi icke sågo ett enda sälhål i de isfält, som omgåfvo fartyget.
1 januari 92 » 1 februari 108 » 15 » 120 » 1 mars 123 » 1 april 128 » 15 » 139 » 1 maj 154 centimeter. 15 » 162 » 1 juni 154 » 15 » 151 » 1 juli 104 » 15 » 67 » (full af hål) 18 » isen lossnad.
Den grundis, vid hvilken Vega den 29 sept. förtöjdes, och vid hvilken hon blef liggande under vinterns lopp, var omkring 40 meter lång och 25 meter bred; dess högsta punkt låg 6 meter öfver vattenytan.
Den var således ej synnerligen stor, men lemnade dock ett godt skydd åt fartyget.
Visserligen flyttades äfven denna grundis jemte fartyget och det innanför liggande nybildade isfältet under de våldsamma höststormarne betydligt närmare land.
En och annan suck och knakning i fartygets skrof gaf till känna, att detta härvid icke undgick ganska hårda påkänningar, men någon skada led Vega under vinterns lopp hvarken häraf eller af den starka kölden, under hvilken skarpa smällar tidt och ofta angåfvo, att någon spricka i trävirket vidgat sig genom det inträngande vattnets frysning till is. »Kallt så det smäller i knutarne», är ett välbekant talesätt, med hvilket vi nordbor oftast förena minnet från någon bister vinterqväll, tillbragt vid hemmets härd, men här voro dessa i synnerhet om nätterna i våra hytter hörbara smällar obehagliga nog, emedan man måste befara, att de nybildade eller vidgade sprickorna skulle gifva upphof till farliga läckor i fartygets skrof.
Till följd deraf att under köld jernet drager sig starkare tillsamman än träet, sänkte sig under vintern hufvudena på de jernbultar, med hvilka skeppstimret var hopfogadt, djupt ned i bordläggningen.
Men ej heller häraf uppkom någon allvarlig läcka, kanske emedan kölden endast verkade på den del af fartyget, som låg ofvan vattenytan.
Redan under de första dagarne af vår öfvervintring tolkade vi åtskilliga lifliga, med tecken förtydligade berättelser af infödingarne så, att ett hvalfångarefartyg skulle finnas vid Serdzekamen, i granskapet af Vegas vinterhamn.
Med anledning häraf utsändes morgonen den 4 oktober löjtnant Brusewitz med två man och den lilla, i Kjöbenhavn för 1872–73 års expedition byggda och för slädfärder afsedda båten Louise, med uppdrag att om möjligt taga reda på förhållandet.
Han återkom sent om natten samma dag, utan att hafva fått sigte på något fartyg.
Vi antogo nu, att allt sammans berott på en missuppfattning af tschuktschernas berättelser.
Men ett bref, som jag efter återkomsten erhållit af herr W. Bartlett, dagtecknadt New- Bedford den 6 januari 1880, visar, att detta icke varit förhållandet.
Han skrifver nämligen bland annat:
»Min son Gideon W. Bartlett lemnade San Francisco den 1 juni 1878 i ett af oss förhyrdt fartyg »Syren» om 875 tons, bestämdt till S:t Lawrence bay.
Han kom dit den 8 juli.
Efter att hafva intagit 6100 barrels tran och 37,000 pounds barder från våra hvalfångare, seglade fartyget direkt till New-Bedford, läggande till vid
Honolulu för att der landsätta barderna, hvilka skulle hitsändas via San Francisco.
Sjelf gick min son i S:t Lawrence bay om bord på vår hvalfångarebark »Rainbow» i afsigt att företaga en resa för studier och nöje.
Han besökte härunder Point Barrow och gick öster ut så långt som till Lions Reefs nära Camden bay.
Härifrån återvände han först till Point Barrow, och derpå seglade han till Herald-ön, hvarest han besökte våra hvalfångare och såg en »Bowhead» fången och flensad.
Den 25 sept. gick han om bord på skonaren »W. M. Meyer», med hvilken han kom till San Francisco den 22 oktober.
Vid jemförelse af resedata finner man, att han seglade nära Serdzekamen den 29 sept., två dagar efter det Ni ankrat nära Koljutschin-bay.»
Den 29 sept. motsvarar efter amerikansk dagräkning den 30 efter gamla verldens, som fortfarande följdes om bord på Vega.
Skonerten »W. M.
Meyer» låg således vid Serdzekamen ännu två dagar efter det vi ankrat i vår vinterhamn.
Afståndet mellan de båda ställena är endast omkring 70 kilometer.
Vinterhamnen var belägen vid 67° 4′
49″ n. br. och 173° 23′ 2″ v. längd från Greenwich, 1,4 kilometer från land.
Afståndet till Ostkap var 120′ och till Point Hope, nära Kap Lisburn på amerikanska sidan, 180′.
Det närliggande landet bildade en från hafvet långsamt uppstigande, svagt vågformig och af elfdalar genomskuren slätt, som vid Vegas instängning visserligen var rimfrosttäckt och frusen, men ännu snöfri, så att våra botanister kunde bilda sig ett begrepp om traktens förut alldeles okända flora.
Närmast stranden funnos täta elymus-bäddar, omvexlande med mattor af Halianthus peploides, samt derofvan en mager, jemn, om våren vattentäckt grusmark, skyld endast af en skifformig laf, Gyrophora proboscidea, och af några få blomväxter, bland hvilka Armeria sibirica var allmännast.
Innanför strandvallen utbredde sig vidsträckta, af lågland skilda salt- och sötvattenslaguner, hvilkas stränder voro täckta med en temligen yppig växtmatta, bildad af mossa, gräs och starrarter.
Men först på det kringliggande höglandet, der vittrade gneislager beredt en rikare jordmån än den magra sand, som uppkastas ur hafvet, antog växtligheten en mer skiftande prägel.
Något spår till skog260 fans visserligen icke, men man såg der låga pilbuskar, vidsträckta mattor af kråkris (Empetrum nigrum) och lummerlyng (Andromeda tetragona) samt stora tufvor af en Artemisia-art.
Mellan dessa framskjuta om sommaren, att döma dels af de förtorkade och förfrusna växtlemningar, som dr Kjellman om hösten hopbragte, dels af samlingarna från våren, ett ringa antal blomväxter, af hvilka en del voro välbekanta från hemlandet, såsom lingon, hjortron och maskros.
Oaktadt erfarenheten från föregående polarfärder och särskildt från 1872–73 års svenska expedition visade, att äfven vid 80:de breddgraden hafvet plötsligt kan bryta upp midt på vintern, funno vi dock snart, såsom ofvan är nämdt, att vi måste bereda oss på en övervintring.
Nödiga anordningar vidtogos också derför.
Den snö, som samlade sig på däcket och som i början dagligen bortsopats, fick ligga qvar, så att den slutligen bildade ett 30 centimeter tjockt, hårdt hoptrampadt snö- eller islager, som i ej oväsentlig mån bidrog att öka däckets motståndskraft mot kölden, och snödrifvor uppkastades för samma ändamål längs fartygets sidor.
En ståtlig istrappa uppfördes från isen till styrbords reling.
Ett för ändamålet i Karlskrona förfärdigadt stort tält uppslogs från kommandobryggan till fören, så att endast akterdäcket fortfarande blef fritt.
Tältet var akter ut fullkomligt öppet, hvarjemte blåst och yrsnö hade fritt tillträde från sidorna och från en ofullständigt sluten öppning förut.
Det skydd, det lemnade mot kölden, blef visserligen härigenom mycket förminskadt, men i stället verkade det ej det ringaste menligt på luftens beskaffenhet inom fartyget, ett för helsotillståndet om bord synnerligen beaktansvärdt förhållande.
De mörka vinterdagarne flammade ofta under detta tält en liflig smideseld, kring hvilken tschuktscherna skockade sig i nyfiken beundran öfver den skicklighet, med hvilken smeden formade det glödande jernet.
Här utdelade kocken åt tschuktscherna öfverblifven soppa och mat samt de brödbullar, som vid hvarje bakning särskildt bakades för deras räkning.
Här var mottagningssalongen, der tobak och socker utdelades åt qvinnorna och barnen, och der någon gång, om ock sällan, en frusen fångst- eller forman hugnades med en sup.
Här värderades och uppköptes vedbitar och hvalkotor, och här fördes vidlyftiga underhandlingar om resor i hundslädar åt olika håll.
Den våldsamma rörelse, som egde rum i isen natten mot den 15 dec., lemnade oss en kraftig påminnelse derom, att vårt läge på den öppna redden ingalunda var så tryggt, som man kunde önska, utan att en möjlighet fans, det fartyget plötsligt och kanske utan föregående varning skulle kunna blifva fullkomligt krossadt.
Om en sådan olycka inträffat, hade helt säkert ingen svårighet mött för Vegas besättning att öfver isen komma i land.
Men så obetydligt som jagtutbytet här tycktes vara och så utblottade på alla förråd som tschuktscherna nästan ständigt voro – ty de följa efter bokstafven budet att ej sörja för morgondagen – var det all sannolikhet, att vi, väl ditkomna, skulle dött af hunger, i fall ej proviant bergats från fartyget.
Detta hade åter, då hufvudmassan af provianten naturligtvis var nedlagd i lastrummet, blifvit förenadt med stor svårighet, om Vega plötsligt en natt sönderskurits af isen i vattengången.
För att så vidt möjligt trygga oss emot följderna af en sådan olyckshändelse blef ett upplag af lifsmedel, gevär, ammunition m. m., beräknadt för 30 man och 100 dagar, nedlagdt i land.
Lyckligtvis behöfde vi ej anlita det.
Förrådet var upplagdt på stranden utan skydd af lås och bom, endast täckt med segel och åror,
Vega i vinterqvarter.
Efter en fotografi, tagen på våren 1879 af L.
Palander. och någon vakt hölls ej på stället.
Det förblef detta oaktadt och oaktadt den matbrist, som tidtals rådde bland infödingarne, orördt så väl af de tschuktscher, som bodde i granskapet, som af dem, hvilka dagligen från aflägsna trakter åkte förbi stället.
Alla kände dock ganska väl den segeltäckta högens innehåll, och de antogo helt säkert, att der funnos ofantliga skatter och lifsmedel nog för hela Tsckuktsch-halföns befolkning under ett helt år.
Det magnetiska observatoriet blef, såsom längre fram närmare skall omtalas, uppfördt på stranden 1½ kilometer från fartyget.
Till detta hus hade observatorerna att gå minst fyra gånger om dygnet fram och åter öfver ett isfält, täckt med en lös, stoftfin snö, som sattes i rörelse af den ringaste vindflägt och då inom några ögonblick fullkomligt dolde hvarje fotspår.
Vinternätterna voro, då månen ej lyste, så mörka, att man ej kunde urskilja de allra närmaste föremål, och dag efter dag hade vi dessutom under vinterns lopp så tät yrsnö, att sjelfva det höga mörka fartygsskrofvet kunde skönjas endast då man var i dess omedelbara närhet.
Att vid vandring från land under nattens mörker eller snöyra utan ledning finna rätt på fartyget, hade varit ganska svårt, och ohjelpligt förlorad hade den varit, som då gått vilse.
För att någon sådan olyckshändelse ej skulle inträffa, vidtogs derför det försigtighetsmått, att en ledlina utspändes öfver höga isstolpar mellan observationshuset och fartyget.
Äfven med ledlinans hjelp blef det ofta svårt nog att hitta fram.
Försök att under hela vinterns lopp hålla en isränna rundt om fartyget öppen måste snart nog öfvergifvas, men deremot höllos tvenne vakar ständigt öppna, den ena vid sidan af fartyget till brandvak, den andra för de tidvattensobservationer, som kapten Palander under vintern anordnade.
Den senare vaken valde en liten säl långa tider till uppehållsort, ända tills vi en dag roade oss att med nödig varsamhet fånga honom och låta honom göra en ofrivillig visit om bord, der han bjöds på åtskilliga läckerheter, som dock försmåddes.
Sälen lössläpptes å nyo i sin vak, men återkom, oaktadt all den vänlighet vi visat honom, aldrig mer.
Af de meteorologiska iakttagelserna synes, att vintern icke var så kall som vintrarna i den Franklinska arkipelagen eller i de kallaste delarne af Sibiriens fasta land261.
Deremot var den vid Vegas vinterstation ovanligt stormig, och vi hafva dag efter dag, natt efter natt gått till och från observationshuset i hård blåst och en köld af –30° till –46°C.
Vid stilla väder är en köld af –40° knappast mycket besvärlig, men redan vid ett ringa drag blir en köldgrad af t. ex –35° rent af farlig för den, som går emot vinden och utan nödig försigtighet utsätter blottade delar af ansigtet, händerna eller handlofvarne för den kalla luftströmmen.
Utan att man varnas af någon häftigare plåga, uppstår frostskada, hvilken, om den ej i tid upptinas genom den skadade delens gnidning med handen eller med smältande snö, lätt kan blifva af ganska allvarsam beskaffenhet.
De flesta bland dem, som nu för första gången voro med om en högnordisk öfvervintring, blefvo, då den första kölden inträffade, mer eller mindre frostbrända, flere gånger så att höga, med blodvatten fylda frostblåsor af flere qvadratcentimeters utsträckning uppstodo, men lyckligtvis aldrig så mycket, att någon verklig olycka inträffade.
Sedan de till polartrakterna nykomne, varnade af erfarenheten, blifvit mer aktsamma, inträffade dylika frostskador sällan.
Ej heller förekom något enda fall af frostskada på fötterna.
Härtill bidrog vår för klimatet ändamålsenliga beklädnad, hvilken utom goda vinterkläder af det slag, som vanligen begagnas i hemlandet, bestod af följande, för den höga norden särskildt medtagna klädespersedlar:
Vegamännens vinterdrägt. 1.
Ett rikt förråd af tjocka goda underkläder af ylle.
En omsorgsfullt gjord, med en mängd fickor försedd blus af segelduk, afsedd att dragas utanpå den vanliga sjömanskavajen för att skydda mot blåst och yrsnö.
Denna visade sig mycket ändamålsenlig och begagnades af manskapet med stor förkärlek.
En lapp-päsk med s. k. bellingar (engelsmännens leggins); begagnades mindre ofta, emedan den var så varm, att man endast med svårighet kunde dermed gå längre sträckor.
Vid vinterresor med hundar eller renar var den deremot oumbärlig.
Ett par mycket stora segelduksstöflar med sulor af läder.
Inuti dessa hade man senegräs (Carex vesicaria L.).
Sjelfva foten var klädd i ett eller två par strumpor, utanpå hvilka man bar en fotlapp af filt.
Våra skodon voro således ett mellanting mellan den af Parry för arktiska resor införda fotbeklädnaden och lapparnes höfylda »kornager».
Alla, som begagnat dessa segelduksstöflar, äro ense derom, att de lemna intet öfrigt att önska.
Äfven vid längre vandringar i våt snö äro de att föredraga framför läderskodon.
Dessa senare blifva nämligen tunga och vattendränkta och kunna svårligen under en nattrast i det fria torkas.
Segelduksstöflarna och det i dem lagda höet torkas deremot lätt på en enda natt.
De äro äfven som våta lätta och genom den luftvexling, som det under foten liggande höet möjliggör, föga osunda.
Jag tror mig derför på det högsta kunna förorda dylika skodon för vinterresor och vinterjagtfärder äfven i vårt eget land.
En »öresundsmössa» och en lös filthufva (baschlik) af samma slag som de, hvilka begagnas af den ryska militären.
Baschlikerna hade jag köpt i Petersburg för expeditionens räkning.
Helvantar af sälskinn och sämsk, inuti fodrade med fårskinn och vid handlofven kantade med långhårigt pelsverk.
De buros vanligen med band om halsen, såsom barn pläga bära sina vantar.
Vid utarbete voro dessa tjocka vantar för obeqväma; man använde då helvantar af ylle.
Färgade glasögon, hvilka utdelades åt alla man i början af februari.
Man måste sjelf hafva vistats i polartrakterna under vintern och våren, »efter solens återkomst», för att inse, huru oumbärligt ett dylikt skydd är mot det enformiga hvita ljus, som vid den tiden på alla kanter omgifver ögat.
Den oerfarne iakttager, om ock varnad, sällan nödig försigtighet och får vanligen plikta derför genom en visserligen ej synnerligen farlig, men alltid ytterligt smärtsam, mer eller mindre fullständig snöblindhet under några dagar.
Om bord på fartyget, i våra hytter och samlingsrum, hade vi för öfrigt ingalunda så kallt, som mången skulle föreställa sig.
Visserligen beslogo sig fartygets väggar flerstädes, i synnerhet i hytterna, med ett tjockt islager och likaså skylighten i gunrummet.
Men i de bebodda delarne af fartyget hade vi ett stycke från bordläggningen vanligen en temperatur af +12° till +17°, d.v.s. ungefär densamma som man i norden vintertiden plägar hafva inom hus och helt säkert högre än den vanliga rumtemperaturen under årets kallaste dagar i många sydligt belägna städer, t. ex. i Paris eller Wien.
Om natten sjönk dock värmen i hytterna någon gång till +5° à +10°, och bordläggningen på sidan om sängstället blef isbelagd.
I slöjdrummet på mellandäck visade termometern vanligen omkring +10°, och till och med i det oeldade, men under vattenlinien liggande underrummet var temperaturen aldrig under, vanligen en eller två grader öfver vattnets fryspunkt.
Vida större obehag än af kölden hade man i hytterna af den brådvärme och det os, som eldning i stora kaminer af gjutjern plägar åstadkomma i små instängda rum.
När på morgonen efter en kall natt vakten allt för villigt lydde de maningsrop, som ljödo från skilda håll, att elda på duktigt, fick man ofta sin önskan så grundligt uppfyld, att alla man en halftimme derpå lågo badande i svett.
Det var då ingen annan råd än att lemna kojen, taga sig en kall öfversköljning och afrifning, kläda på sig hastigt och rusa upp på däck för att hemta frisk luft och svalka sig i den der rådande temperaturen af –30° till –40°.
Äfven eljest bereddes tillfälle till bad så väl för officerare som manskap, och nödig tillsyn hölls öfver renligheten, en helsoåtgärd som vid arktiska öfvervintringar aldrig bör försummas.
Helsotillståndet om bord var under vinterns lopp utomordentligt godt.
Dr Almqvists rapport uppräknar endast några få allvarligare, men alla lyckligen botade sjukdomsfall, bland hvilka må nämnas magkatarrer och lindriga lunginflammationer, men intet enda fall af den lömska sjukdom, skörbjugg, som fordom härjade på ett så förfärligt sätt bland besättningarna under alla långväga sjöresor, och som ännu bland polarfararne plägar skörda så månget offer.
Det lyckliga helsotillståndet berodde tydligen i första hand på den goda anda, som lifvade expeditionens vetenskapsmän, officerare och manskap, men bör äfven till stor del tillskrifvas Vegas, af kapten Palander i Karlskrona anordnade, ändamålsenliga inredning och framför allt vår för klimatet lämpade spisordning, hvilken upprättats på grund af den erfarenhet, som vunnits under 1872–73 års expedition, och efter inhemtande af råd från dess utmärkte läkare dr Envall.
Spisordningen angifves af följande tabell:
Frukost: smör 6 ort, kaffe 10 ort, socker 7,5 ort.262
Middag: salt fläsk eller torkad fisk 75 ort, surkål 75 ort, preserverad eller färsk potatis 12 ort, preserverade grönsaker 5,5 ort, köttextrakt 1,5 ort, russin 5 ort, risgryn 50 ort, bränvin eller rom 2 k.t.
Afton: smör 6 ort, te 1,5 ort, socker 7,5 ort, korngryn 10 k.t., ost 12 ort.
Måndag, Onsdag, Fredag.
Frukost lika med n:r 1.
Middag: preserveradt kött eller fisk 1 portion, preserv. potatis 12 ort, preserv. grönsaker 5,5 ort, preserv. lök 1 port., köttextrakt 1,5 ort, bränvin eller rom 2 k.t.
Afton lika med n:r 1 utan ost.
Torsdag.
Middag: salt fläsk 1 ℔, ärter 10 k.t., köttextrakt 1,5 ort, korngryn 2 k.t., bränvin eller rom 2 k.t.
Afton lika med n:r 2.
Frukost: smör 6 ort, chokolad 10 ort, socker 7,5 ort.
Middag: salt kött 1 ℔, mackaroni 15 ort (eller bruna bönor 10 k.t. eller gröna ärter 1 port.), fruktsoppa 1 port., bränvin eller rom 2 k.t.
Frukost lika med n:r 4.
Middag: preserverad biffstek eller pannbiff 1 port., preserv. eller färsk potatis 12 ort., preserv. lök 1 port., fruktsoppa 1 port., bränvin eller rom 2 k.t.
Dessutom erhöll hvarje man dagligen 1,25 ℔ torkadt bröd eller mjöl (2/3 hvetemjöl och 1/3 rågmjöl), 3 ort tobak och 2 k.t. ättika, samt för hvarje vecka 1 ℔ hvetemjöl, 30 ort smör, 21 ort salt, 7 ort senap, 3 ort peppar och 2 k.t. ättika.
Utom hvad i ofvanstående lista uppräknas utspisades från den 15 februari till den 1 april »multegröt», blandad med rom, tvenne gånger i veckan.
Jag skulle gerna hafva låtit utspisa en vida större mängd af detta enligt nordisk erfarenhet ypperliga medel mot skörbjugg, men emedan skörden på hjortron är 1877 slagit helt och hållet fel, kunde jag till intet pris förskaffa expeditionen den mängd, som deraf behöfdes.
I stället uppköptes i Finland en betydligare mängd tranbärsaft, som regelmessigt utdelades och med begärlighet förtärdes af manskapet.