Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tror du icke, att jag vet, huru ofta du börjar dina bref: » Jag skulle för länge se ' n ba svarat pä ditt kära bref — och jag skulle ha så förskräckligt myc- ket att skrifva till dig om — men jag har icke haft tid, » • — och slutar dem: » Förlåt slarfvet, men jag har haft så förfärligt brådt- om! » Säg, skulle det icke vara bra att kunna skrifva fyra lika långa bref på en timme, som du hittills användt för att skrifva ett, eller ock att kunna skrifva detta ena fyra gånger så ut- förligt, utan att därtill behöfva använda mera tid än nu?
Du kanske vill säga mig, att detta ej låter sig göra, därför att dina korrespondenter icke kunna läsa stenografi.
Därpå svarar jag först, att du icke blott för brefskrifningens skull bör lära dig konsten, och vidare, att dina vänner kunna lära sig den lika väl som du.
Vilja de blott lära sig läsa, kan det gå på några dagar.
Jag känner en ung flicka, som förmådde sina flitigaste korrespondenter därtill, emedan det endast därigenom blef henne möjligt att trots sin strängt upptagna tid hålla korrespondensen uppe; och på liknande sätt skulle nog ditt exempel kunna verka.
Minnes du din sista resa, syster?
Säg, brukar du icke stundom taga fram dina rese- anteckningar och låta dem erinra dig om det myckna nya och intressanta, som du under re- san upplefde?
Men finner du dem icke ofta bra torftiga; märker du ej, att mycket aldrig hann antecknas, som du dock borde ha skrifvit upp, och som därför nu så småningom faller dig ur minnet?
Hvarför voro de ej fyra gån- ger så innehållsrika?
Jo, du måste dragas med den vanliga skriften, när du skref dem.
Efter ett par dagar träffade jag några steno- grafer och frågade dem, om de trodde, att • När jag härom dagen mötte dig, då du kom äfven du borde lära dig stenografi, och jag ifrån kyrkan, minnes jag mycket väl, huru skall nu försöka meddela dig något, af hvad du sade: » Hvad jag gärna skulle vilja hafva de svarade.
den där predikan i behåll! » — icke sä myc- ket kanske för din egen d e l.
du sade ju * mig, att du aldrig skulle kunna glömma den, Hvad du för närvarande har för dig, det vet men för att det fanns så mången annan, som jag verkligen icke.
När jag senast var hemma, så gärna skulle ha velat läsa den.
Jag hade brukade du stundom komma och fråga mig: då intet svar att ge dig; nu säger jag: » Lär » Hvad skall jag göra? » Jag kan ju icke veta, dig stenografi, och den dagen skall komma, då om du är lika ledig nu; men är du det, så din penna kan fånga hvarje uttaladt ord i säg mig, om du tror, att det jämt så skall flykten! » förblifva.
Litar du kanske på egen förmögen- het, eller litar du på förmögenhet och arbets- kraft hos honom, hvars hem du hoppas en gång skall blifva ditt eget?
Säg mig då: hvilka garantier har du, att icke detta genom sjuk- dom eller olyckor skall ryckas ifrån dig, hvilka garantier, att icke då du eller han skall kunna behöfva ditt arbete?
Ah nej, jag vet, att du inser, att sådana garantier icke finnas, jag vet, att du känner, att det kan komma dagar, då du skulle vilja gifva mycket för att kunna köpa igen den tid, som du nu kanske har till öfverlopps.
Sätt den därför nu in på banken: lär dig nu stenograf, och hvar gång du i fram- tiden har något att skrifva, skall du kunna taga id ett kapital inbesparad tid.
För öfrigt, skulle du icke redan nu vilja spara in en god del tid, som du använder på att skrifva.
Brukar du icke då och då, ur hvad du läser, prosa eller poesi, skrifva af, hvad som slår an på dig?
Och säg mig: Brukar du icke hvar gång du håller på med detta ofta ha skäl att klaga: » Ack, om det dock icke toge så förskräckligt lång tid att skrifva af en sak!
» Men låt oss också tänka på din framtid!
Den kan komma emot dig på två skilda vä- gar: antingen ger den dig ett eget hem, eller också ställes du ute i det praktiska lifvet.
Nog vet jag, att du helst ville välja den första vägen, ty därtill är du dock skapad, men jag vet också, att valet ej står i din egen hand.
Du kan en dag, kära syster, stå utan allt stöd, utan alla anförvandter, och blott ha ditt eget arbete att lita till.
Då skall du nog lära känna tidens — och därmed stenografiens värde, hvart du än vänder dig.
Skall du kanske i framtiden befinna dig i något affärsföretag, på ett Jcontor eller i ett ämbetsverk?
Då vet du, att du mycket ofta skall stå med pennan i hand, och är du ste- nograf, skall du därvid spara in mycket både tid och krafter.
Och kan du säga den, i hvars affär du söker anställning, att han kan använda dig såsom stenografkunnig handsekreterare, så skall du helt visst ha långt större utsikt till en god plats än eljes.
Ty din principal skall då mycket snart lära sig inse nyttan af att diktera sina viktigaste skrifvelser för dig för att själf slippa tidsödande skrifsysslor, men dock kunna förena nödig öfverblick öfver det hela med kännedom om detaljerna.
Eller du kommer kanske att söka din ut- komst på den litterära produktionens område, vare sig genom eget skriftställen eller såsom biträde åt andra.
Vill du själf författa, skall du ej blott genom stenografisk färdighet vinna mycken tid, utan skall äfven kunna besanna riktigheten af yttrandet, » att stenografiens an- vändning såsom gifven följd medför elt stär- kande af tankens energi, emedan den förmär gripa tanken, då den uppstår, och med densam- ma nästan hålla jämna steg. » G-enom steno- grafisk färdighet skall du, såsom talrika exem- pel — äfven från vårt land — utvisa, såsom handsekreterare kunna träda till andre förfat- ta / res hjälp och göra dem mycken tjänst.
Och vill du syssla med öfversältning, så skall jag — till ditt föredöme — berätta, hvad gagn en ung svensk kvinna på detta område förstått att förskaffa sig af sin stenografiska färdighet.
Hon var anställd såsom öfversättarinna för en tidning; för typografernas skull måste hon för sina manuskript använda den vanliga skriften och hade därigenom intill 9 å 10 timmars strängt arbete dagligen.
Men då fann hon på den lyckliga idén att lära typograferna steno- grafi och kunde hädanefter använda stenogra- fiska manuskript.
Och på detta sätt inbespa- rade hon dagligen, enligt egen uppgift, ej min- dre än 6 å 7 timmar och fick därigenom äf- ven tillfälle till annat arbete — i detta fall meddelande af stenografisk undervisning åt andra.
— Såsom lärarinna brukar du ju ofta söka din sysselsättning.
Såsom lärarinna i stenograf, finnas rika tillfällen för dig att verka; men jag tänkte nu särskildt på din ställning i de vanliga skolornas tjänst.
Ack, jag har sett, huru det gått mången kvinna på det området.
Jag har sett deras arbete före lektionerna: de togo sitt kall på allvar och förberedde sig därför noga, på hvad de skulle lära ut, och jag såg dem så, studerande med pennan i hand, forskande efter, hvad som rörde deras ämne, och samlande, hvad de trodde sig behöfva.
Myc- ket såg jag dem därvid gå förbi på grund af bristande tid: förberedelserna togo ju ändock timme efter timme.
Under lektionerna såg jag dem sedan vilja annotera, hvad som före- kom, men ofta ej hinna med det; och efter dem såg jag dem vända hem, ej till hvila, men till korrigering af digra temaböcker.
Jag säg dem förse bok efter bok med rättelser och för den kommande lektionen anteckna de viktiga- ste felen; och jag såg dem under hela sitt ar- bete kämpa med tiden, som ville gå ifrån dem, och med sina egna krafter, som ej ville räcka till.
Och mycket ofta såg jag dem öfveran- strängda duka under i kampen.
Så får det icke gå dig, kära syster; du skall lära dig stenografi och på det viset förkorta dina skriftliga arbeten till en fjärdedel af den tid, de nu taga, och skall på den besparda ti- den genom hvila hemta nya krafter!
* Men nog älskar jag dock mest att för fram- tiden tänka mig dig, min syster, såsom medel- punkten i ett eget hem.
Där vill jag se dig såsom ett mönster för husmödrar; och vill du blifva det, så vet jag, att du litet emellan går till ditt skrifbord, än för att anteckna det el- ler det i hushållsboken, än för att skrifva af den eller den beskrifningen, än för att skrift- ligen byta rön med någon vän eller för att
teckna dig både ett och annat till minnes — ty ordet » glömma » vill du iu bannlysa ur ditt hem.
Säg, skulle det ej vara bra, om du åt dina barn kunde spara in tre fjärdedelar af den tid, du därvid använder?
Du vet ju, huru barnen gång på gång glänta på dörren och ropa sitt: » Mamma!
Kommer då mamma aldrig? » Men det är ej blott din dörr, som på detta sätt förr skulle kunna öppnas för hemmet, om du vore stenograf; ty hur är det med din makes?
Huru mycket skrifarbete har icke han, än för det ena, än för det andra!
Tänk, om du skulle kunna hjälpa honom, om du kunde verkställa en af skrift, som han eljes får göra själf, eller om du kunde låta honom diktera ett bref för dig!
Jag vet svenska kvinnor, som på detta sätt gifvit sina makar mycket bistånd.
Och till sist äfven ett ord om dina barn och om deras skolarbete!
Huru ofta ser du ej dem sitta med sina ordböcker, öfversättnin- gar, uppsatser, anteckningar o. s. v., nedböjda öfver skrifbordet.
Bröstet är hoptryckt, så att lungorna ej kunna göra den tjänst de borde; peanan jagas med onaturlig fart öfver pappe- ret!
Du ser, huru det ansträDger dem, huru deras handstil förderfvas, och huru deras ögon, som nästan alltid hållas för nära papperet, mattas och synförmågan försvagas.
Då vet jag, att du skulle vilja gifva mycket för att kunna draga in på dessa tunga timmar och få rycka ut dem från bok och penna, ut i naturen till fria lekar eller ut i hemmet till praktiska göro- mål.
Jag vet ju, att du vill fostra friska och starka barn åt vårt fädernesland; hvad hade du och de icke vunnit, om t. ex. krian kun- nat skrifvas in på en kvart i stället för på en timme och de öfriga tre kvarterna varit fria!
Så låt dem då lära sig stenografi, mo- der, och kräf af samhället såsom en dess plikt, att det skaffar dig tillfällen därtill!
Om du skall resa någonstädes, så brukar du ju, där sådant är möjligt, fara på järnväg eller ångbåt och icke gå eller ro.
Om du har sömnadsarbete för dig, brukar du ju använda symaskinen, där ej alldeles särskilda förhållan- den tvinga dig att sy för hand.
I din fram- tid skall helt visst ej en dag förgå utan skrif- arbete; hvarför skulle du därtill använda den långsamma, vanliga skriften och icke kortskrift?
Så fråga många af dina systrar, som lärt sig och dagligen använda Arends ' stenografi, genom » din tillgifne bror ».
Du vet, att man icke skall uppskjuta till morgondagen, hvad man kan göra i dag, och allraminst bör du göra det nu, då du tänker lära dig stenografi.
Ty hvar dag som går, hvarje rad du skrifver med vanlig skrift är en förlust af tid och krafter.
Icke som skulle du med ens kunna skrifva stenografi obehindradt; men börjar du i dag, så skall du kanske redan inom en månad kunna börja taga ut af det inbesparda tidskapitalet; börjar du åter först i morgon, kommer bespa- ringen åtminstone en dag senare.
Och du har då gjort en förlust, som aldrig kan ersättas, ty den tid, som går ifrån dig, kommer mer ej åter.
Råd och upplysningar rörande stenografiska frå- gor (läroböcker, plan för själfstudium, o. s. v., kunna erhållas från Svenska stenografförbundet, TJpsala, Arends ' Institutet, Drottninggatan 48, Stockholm, samt från fröken J. Westerlind, ledarinna af damer- nas stenografiska korrespondensförening, Karduans- makargatan 8 B, Stockholm.
Iduns skollofskoloni.
" Oskyldigt prat ".
Skiss ur hvardagslifvet Ja, nu är den vackra sagan slut — för denna gången.
Snabba som en ljuf dröm ha de svunnit undan, de två sommarmå- naderna af lek och sorgfritt landtlif, och edra unga kolonister, kära läsarinnor, ha vändt åter till sina fattiga hem i staden, till lexorna och skolans bänkar.
Helt visst komma dock sommarens soliga minnen att länge sprida ett återskimmer öfver arbete och hvardagslif.
Redan den 15 i denna månad började terminen i hufvudstadens folkskolor, men Iduns kolonister fingo särskildt tillstånd att dröja öfver de två första dagarne, då ej tidigare någon lämplig ångbåtslägenhet gafs.
D e n 17 dennes om morgonen an- träddes hemfärden med » V ä d d ö kanal », samma båt som ombesörjde utflyttningen.
Denna gång fingo barnen tillfälle att i rikt mått vid klart dagsljus taga igen, hvad de vid den nattliga utfärden förlorade af vägens sällsynt härliga natur.
E n hård blåst försenade emellertid ån- garens ankomst till hufvudstaden med en del timmar, så att den nere vid Blasieholms- kajen talrikt församlade mängden af ifrigt väntande föräldrar, syskon och anförvanter först mellan kl. 1 och 2 på natten skönjde V ä d d ö kanals röda lanterna glimma öfver det mörka vattnet.
Hvilket mottagande!
Hvilka ifriga vift- ningar, förr än båten ändtligen hann land, bärande välkomsthelsning långt innan ord kunde bytas.
O c h så — när de ändtligen voro framme, en och en omringades de i glada grupper af de sina, som skulle trycka de små kära händerna efter så lång skils- messa, som riktigt skulle syna, hur solbränd och rödkindad » mammas flicka » blifvit, hur knubbig och stark » pappas gosse » af den helsosamma, lifgifvande skärgårdsluften.
Ett vemodigt moment fanns det i denna glada hemkomstscen — barnens afsked från de vänliga koloniföreståndarinnorna, som med sin kärleksfulla omsorg redt sig en rymlig plats i alla dessa unga hjärtan.
Denna sista handtryckning — den var dock afskedet från den vackra sommardrömmen, och för ett ögonblick gled det som en lätt skugga öfver ljusa ögon.
F ö r ett ögon- blick — så åter med glädjerop till moders- armarne att föras till det fattiga och dock öfver allt annat kära hemmet!
S o m ett litet minne erhöll hvart och ett af barnen en plansch med v y af Boda, som Red.
låtit utföra.
Dessutom hade vår an- nonsör, den välkända chocoladfirman Su- chard, genom sin hufvudagent härstädes, konsul Rhodin, haft godheten till kolonien skänka profver på sitt utmärkta fabrikat, som vid hemkomsten utdelats till de små kolonisterna, då det anlände för sent att hinna sändas till Boda.
E n slutredovisning för de insamlade och använda medlen skola vi i Idun af- fort alla räkningar hunnit inkom- ma och räkenskaperna afslutas.
4 ^ Kvinnan ser djupt; mannen ser långt.
Man- nens hjärta är världen; kvinnans värld är hjärtat.
C. Grabbe.
af F. von B ii lo w. m du händelsevis möter häradshöfdingens fru, » sade slottskommendantens unga hustru till sin man, » så påminn henne om re- ceptet, som hon lofvat mig. » Han hade redan glömt uppdraget, då han på långt håll fick se den omtalade damens smärta gestalt, just som hon korsade den lilla stadens torg.
Ungdomlig och lätt i sina rörelser som han var, sprang han efter henne för att uträtta sitt uppdrag.
Utanför postkontoret stod just läkaren med sin vän, den » kvicke » apotekaren.
» Ser man på bara, hur herr slottskommen- danten löper efter vår häradshöfdings fru », sade apotekaren.
» Det kan man kalla att ha bråd tom. » » Jo, j o, » menade läkaren intresserad, » den gode S. tycks äfven förstå sig på det sköna. » Några dagar senare mötte anföraren för stadens sångförening samma dam i dörren till apoteket.
» För t — - D, » sade direktören, som kom för att hemta ett medel mot förslappning i strup- hufvudmusklerna, » jag tror minsann härads- höfdingens fru blir vackrare dag för dag. » » Andra tyckas också finna det, » anmärkte apotekaren skrattande; » t.
ex. vår slottskom- mendant.
» » Slottskommendanten?
Hvad säger ni? » » Nå, än sedan? » menade apotekaren, som inte kände sig litet road af den sedligt upp- rörde mannens min.
Kort därpå beklagade sig slottskommen- danten öfver en medlem af sångföreningen, som på gatan ropat en grofkornig anmärk- ning efter hans hustru.
Händelsen diskute- rades vid en af föreningens sammankomster.
» Det är inte mycket värdt han sätter sig på sina höga hästar, » anmärkte direktören.
» Den, som själf tar sig friheter, borde blunda för andras. » » Hur så, hur så? » frågade ett dussin före- ningsmedlemmar med en mun.
» Hur!
Jag menar bara, att han j u skall vara galen i häradshöfdingens fru. » » Se bara, » sade några dagar därefter en medlem af sångföreningen till en sin vän, » se bara på den där damen i grått, det är just hon det. » Med kännaremin tog vännen den utpekade damen i betraktande.
» Hon ser också ut, så att hon kan förmå en till hvilka galen- skaper som helst, » sade han.
Några veckor senare sammanträffade läka- ren vid järnvägsstationen med en genomre- sande vän, en löjtnant, som låg i garnison icke långt från staden.
Med samma tåg återkommo af en slump på samma gång slottskommendanten och hä- radshöfdingens fru från en utflykt till den närbelägna storstaden.
» Där är ju långe S. vid andra gardet » sade löjtnanten från kupéfönstret.
» Ja, visst.
Han är nu bosatt här som slottskommendant. » » Ett riktigt piffigt utseende på hans fru.
Skulle ej ha tilltrott den kälkborgerliga män- niskan så god smak. » » Ni menar damen han talar med?
Det är bara hans flamma. » Löjtnanten tryckte fast monokeln i ögon-
vrån.
» Inte illa på min ära.
Hvem är hon då? » » Vår häradshöfdirjgs fru.
Men nog tycker jag han kunde låta bli att göra sin kurtis så offentligt.
Han är ett högfärdigt stycke.
Alltjämt noli me langere.
Den som lefver får se. » Hemkommen till sin garnison, måste löjt- nanten berätta något nytt.
» Nå, hvad nytt utifrån, kamrat? » » Famös skandal i H.
Öppen liaison mel- lan slottskommendanten, långe S. vid gardet, och häradshöfdingens fru.
En förbåldt söt hexa, den lilla frun.
Har på ett hår när själf förgapat mig. » Dagen därpå sade ryttmästaren till sin bättre hälft: » Det gör mig verkligen ondt om din väninna Ebba, som tagit långe S.
Karlen har ett förhållande, om hvilket redan sparfvarne på taken börja tala. » » O, de karlarne! » utropade ryttmästarin- nan med fasa.
» Du känner ej det där släktet af samvets- lösa koketter, » sade ryttmästaren till urskul- dande af sitt kön, » en sådan varelse kan af den lugnaste karl göra en narr.
Men illa gjordt är det i alla fall af S. » gon sanning ligger väl ändå alltid till grund », sade somliga.
» A f ingenting blir ingenting, » sade andra.
» Sådan skada, vid en kvinna, som varit föremål för prat, häftar alltid nå- got kvar. » Föremålet själft led och teg.
Men hon blef människoskygg och bitter.
Lika litet som hon, förmådde slottskom- mendanten von.
S. helt och hållet skaka af sig det giftregn, som fallit på honom.
V i d alla tillfallen trodde han sig möta anspel- ningar, ett maliciöst leende eller ett skyggt und- vikande.
Och om han då brusade upp, gjorde han först saken riktigt pinsam.
Hans känsliga sinne led därunder mer än någon trodde.
På detta sätt var två rättskaffens männi- skors sinnesfrid störd, kanske för alltid.
Lätt skjuter lättsinnets frö upp, och dess skörd är bekymmer.
Likväl visste ingen någon skuld med sig.
Man hade ju bara pratat lielt oskyldigt.
(Inom den utsatta tiden för En dag trädde fru Ebba von S., blek som ett lik, in i sin mans rum.
» För Guds skull, barn!
Hvad har händt? » Tigande, med de blodlösa läpparne fast sammanpressade, räckte hon honom ett till- skrynkladt bref.
Han läste det och trodde ej sina ögnn.
Det var ett bref från hans älskvärda och alls ej excentriska svärmor, som förmanade sin dotter att ej af falsk hederskänsla för sin trolöse mans skull utsätta sig för människors hån, utan i stället komma hem till modern, tills skilsmessa åstadkommits.
Slottskommen- dantens förhållande till häradshöfdingens vac- kra fru vore en visa i hela staden, o. s. v. » Det är det vanvettigaste, det nedrigaste förtal, som onda tungor någonsin uppfunnit! » framgnisslade hennes man mellan tänderna.
Han misstog sig.
De rörliga tungorna hade ej varit » onda ».
Det hade endast va- rit » oskyldigt prat ».
» Hela världen säger det. » Så öfvertygande det låter.
Så matt individens vittnesmål före- faller däremot, så matt, att den bättre under- rättade börjar tvifla på sitt eget omdöme.
— Slottskommendanten, som aldrig ens med en tanke varit sin hustru otrogen, måste tim- tal tala och försvara sig, innan han kunde öfvertyga henne, att till och med » hela värl- den » ibland misstager sig.
En resultatlös och otillfredsställande för- klaring följde mellan slottskommendanten och häradshöfdingen.
Hur hade det grundlösa pratet uppstått?
Häradshöfdingens hustrus uppträdande hade aldrig öfverskridit gränserna för konvenansens fordringar, och aldrig hade mellan henne och hennes man rest sig skuggorna af någon skilj- aktighet.
Häradshöfdingen flyttade till annan ort.
Men det gick med honom som med mannen i sa- gan om den elaka tomten; det ofattbara spöket af detta » on dit » följde troget med.
Öfverallt hvar häradshöfdingens sköna fru vi- sade sig, hette det snart: » Det är den och den, om hvilken man säger det och det. » Till och med hennes vänner och väninnor, personer, som hon kännt nästan hela sin lifs- tid, blefvo ej oberörda af detta prats gift.
» Nå- Iduns stora pristäfling, hvilken utgick den 15 dennes, inkommo ej mindre än 305 tåflingsskrifter.
Denna höga numerär har för Redaktionen inneburit ett glädjande vittnesbörd om, att intresset för den utlysta tåflingen varit li / ligt och allrnånnt.
Om det stora följetongspriset å 500 kr.
täfla 23 skrifter.
87 uppsatser falla under andra gruppen: kortare skisser eller berät- telser.
Fåtaligare är deltagandet i den tredje tåflingen: en uppsats i ämne, rörande kvin- nan eller hemmet.
Hår ha endast 27 tagit upp striden.
Skalderna och skaldinnorna äro som oftast flertalet eller 98 stycken.
Af för- slagslistor till porträtt räkna vi 68.
Två » tåflingsskrifter » af ett mera » kuriöst » inne- håll ha vi ej kunnat inrubricera under någon af grupperna.
Redaktionens och prisnämndens mödosam- ma och ansvarsfulla arbete med genomläsan- det och bedömandet af allt det ingångna tar nu omedelbart sin början, men det torde helt visst bli af den vidlyftiga art, att vi ej ännu kunna bestämdt förutsäga, når det kan vara afslutadt.
Att ingen möda skall sparas att, så mycket som ställer sig förenligt med ett samvetsgrannt afvågande, påskynda det, där- om kunna våra ärade läsarinnor vara fullt vissa.
•^_§
Ja, sådant kan man säga åt dem som varit lyckliga under sitt lif — åt mödrar, som få behålla sina små, hustrur, som icke beröfvats sina män, åt kvinnor, hvilka icke ständigt må- ste kämpa mot fattigdom och försakelse.
Men det var en grymhet, en orimlighet att säga det åt henne!
Allt hvad hon lidit skulle då vara meningslöst, allt hvad hon älskat ett gäckeri!
Om fröken Gillberg hade rätt, kunde man då tänka sig något ömkligare, löjligare, uslare än hennes lif?
Kämpa, lida, älska, skiljas åt för att slutligen — tillintetgöras.
Hon vred sina händer, gick af och an med häftiga steg och talade halfhögt för sig själf.
Denna råge på hennes smärta, detta hemska tvifvel midt i sorgen förvirrade och upphetsade henne, så att hon tyckte sig nära vansinnets gräns.
Till slut orkade hon icke längre tänka.
Hon kände blott en omätlig sorg, en dof, ihå- lig smärta.
» Icke mera återse henne », mum- lade hon ett par gånger, i det hon ånyo sjönk ned på pallen vid Signes bädd och gömde an- sigtet i händerna.
Efter en stunds förlopp såg hon upp; hen- nes blickar föllo då på bibeln, som låg på nattduksbordet.
Hon grep den häftigt och bör- jade läsa.
Darrande af ifver vände hon bla- den och genomgick den ena efter den andra af de heliga berättelserna.
Hvar hon läste, från hvarje sida, ja, från nästan hvarje rad, strömmade mot henne hoppet om uppståndelse; hon kände, att för alla dessa stora andar, hvil- kas själsstrider skrifterna förtälja oss, hade hoppet därom varit ett axiom, en hörnsten, utan hvilken hela deras tros byggnad skulle falla i spillror.
Men hon kunde ej tvinga sitt oroliga sinne till lugn.
Då och då kommo liksom fläktar af frid susande genom hennes själ; med tårar i ögonen upprepade hon verser ur bibeln, hvil- ka vaggade de bittra tankarne till ro, och då föreföll det henne, som om den gamla, sköna foreställningen om ett återseende ånyo ville vakna.
Men hennes inre var förgiftadt; för hvarje gång lugnet ville återkomma, tyckte hon sig höra fröken Gillbergs ord: » det där är fabler, ingenting annat, mycket vackra och po- etiska, men fabler ».
Men hur kunde fröken Gillberg egentligen veta, att det var fabler, hur kunde hon veta mera än alla dessa tusende, som lefvat och dött i tron på sanningen af Guds ord?
Ack, fröken Gillberg hade läst så mycket lärda böcker, varit med om så många kongres- ser, hållit föredrag, talat med ryktbara profes- sorer, skulle hon icke ha reda på hvad hon sade?
Skulle hon ha yttrat sig så bestämdt, om hon verkligen icke hade grundade skäl därtill?