Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Länge bibehöll sig denna gamla plägsed med kringsänd skål just vid bröllop.
Särskilda regler rörande denna sed funnos.
Det heter i en skråförordning: » Ingen må doppa näsan i skålen eller vid drickandet frusta så, att fraggan står honom om öro- nen. » Den första skål som dracks vid sextonde seklets bröllop, var ännu densamma, som druckits vid forntidens, nämligen Guds skål eller som den i heden tid benämndes: Odens skål.
Därefter drack man konuugens och sist brudparets skål.
Ännu i slutet af det sjuttonde århundra- det var det i Norge ett gängse bruk att börja bröllopsgillen med Guds skål.
Peder Dass säger i sin » Norrlands Troiu- pet » på tal o m bröllop: Där den och som skjänktes i store träboller; evig Guds skål de finge på gang ärede hannem med frydefuld sang, landsens sedvane det holder.
Att denna » Guds skål » ännu föresväfvar folkmedvetandet, visar följande tal, som
mans minne blifvit hållet i Värend, där vid bröllop brudgummen själf plägar föra ordet.
» Jag dricker kungens skål, ty Guds skål skall ingen dricka, förty han är en anda, och han kan icke igen dricka vår skål.
Därnäst dricker jag mina föräldrars och alla släktingars och alla goda vänners och min kära hustrus skål. » När brudparets skål dracks, trädde de båda ut på golfvet, och liksom i hedna ti- den drucko de hvarandra till såsom danne- man och dannekvinna, medan samtidigt väl- önskningar ljödo från alla håll och den stora dryckesskålen gick laget rundt från man till man.
När denna dryckesskål var tömd, inträdde gästabudets mest spännande ögonblick.
T y i denna skål skulle nu hvarje gäst lägga ned en gåfva till brudparet.
Och allas upp- märksamhet var lifligt riktad på hvarje gåf- vas värde.
Flere veckor därefter skulle det dryf- tas, huruvida den ene hade yppat snålhet eller den andra otillbörligt skryt.
Blott af och till afbröts den stela uppmärksamheten af skratt och jubel, då någon berusad tog munnen full och lofvade af idel välvilja och hjärtats öfverflöd för tillfället stora härlig- heter, guld och grönskande skogar — ty det var tillåtet att gifva löften i stället för gåfvor, och löftena voro i så många vitt- nens närvaro bindande.
Det var farligt att här icke vara nykter eller vara oförmögen att väga sina ord.
Tala vax silfver, men tiga var guld.
Så länge skålen gick rundt i laget och skänkerna föllo däri eller löftenas afgåfvos, satt bruden på sin plats hos brudgummen.
I god och ljufvelig ro satt hon dock icke, ty det var skick, att hon, allt medan in- samlingen pågick, skulle utan afbrott gråta.
En lätt gråt vardt nämligen aktad såsom anständig och passande.
Lyckades det henne icke att komma i en sådan rätt sinnesstäm- ning, hviskades det emellan gästerna: det var en hård brud, hon fällde icke en tår.
Grät hon däremot för mycket, var det ej heller bra, ty då kunde detta ofta tydas således: ja, det gör en riktigt ondt om den stackars Maren, för det ser då ut, som om hon alls intet glömt Nils ännu.
Då prästen var på samma gång taleman och köksmästare, skulle han själf följa med dryckesskålen, när den för insamlingen gick från man till man; och han hade därvid att i skämtsam eller allvarlig ton uppfor- dra en och hvar att gifva duktigt.
Han skulle ropa upp hvad som blef gifvet och slutligen tacka därför.
Med föga omväx- ling kunde han efter hvarje gåfvas gifvande säga så: » Brudens fader, far Nils, har gif- vit en f järding gård i skålen; det var myc- ket hederligt, och nu, gode vänner, dricka vi hans skål »; eller så: » Brudgummens far- broder, far Bengt på Skattegården, har gif- vit ett par oxar i skålen; på brudparets vägnar skall jag honom tacka för så rund- lig skänk; fader Bengts skål, goda vänner — den dricka vi af hjärtat » o. s. v. Ett annat bruk var, att innan man steg upp ifrån bordet, sattes stora vattenfyllda handfat därpå till handtvätt, och mera än en gång omtalas den stora fröjd, gästerna hade af att stänka ned hvarandra med vattnet, så att det blef strid och rätter och vin flöto om hvartannat på bordduken.
Det var därför på somliga ställen sed att till sist — för att dölja all förstörelsens styggelse — strö ett godt lager grönt eller grankvistar öfver hela golfvet.
Medan alltså runden af gästernas röd- blossande ansikten säkerligen tog sig emot allt detta gröna ut som en ring pioner kring en stor gräsplan, äskade till sist köksmä- staren ljud.
Först läste han bordsbön och tackade Gud.
Sedan tackade han alla gästerna, för det de hållit till godo.
Därpå tackade han dem, o m de ville komma igen i mor- gon och till dess låta sig nöja med det natt- läger, hvilket var så godt som det kunnat anskaffas.
Efter måltiden började strax dansen.
Då utan tvifvel de fleste manliga gäster- nas tillstånd emot slutet af måltiden var betänkligt nog, var det helt naturligt, att kvinnorna, i synnerhet de yngre, kunde ön- ska densamma afslutad så fort som möj- ligt och gärna sågo, att dansen därmed kom i gång.
För den skull förmådde de ofta, medan man ännu satt till bords, musiken att spela upp en liflig dansmelodi; och de danslystne började så att stampa takten och trängde sig ut på golfvet, dragande andra med sig, trots köksmästarens bordsbön, tal och pro- tester.
Det kunde hända, att de kvinnor, som sutto spärrade inne på hedersplatser längs väggen, utan vidare stego upp på bänken, satte foten på bordet och togo sedan öfver fat och bägare och vinskvättar ett dristigt språng ut i den väntande dansörens armar.
Först genom ett formligt regeringsförbud år 1586 kunde damerna i Danmark förmås att afstå från seden att så lifligt lämna gästabudsborden.
Efter dansen kom omsider det ögonblick, då brudparet skulle » ledas till sängs ».
Om- kring år 1600 skedde detta bortåt midnatt; men i den närmast följande tiden blef en ti- digare timme härför bestämd — åtminstone i de kungliga förordningarna.
Ar 1624 påbjöd sålunda Kristian I V: » Bruden skall bortledas om sommaren, när klockan är tio, om vintern, när klockan är åtta om aftonen, och då skola spelmän- nen vara förpliktade att i det senaste sig hem och ifrån bröllopet förfoga vid vite af 40 mark till oss och staden. » Tecknet till uppbrott gafs både i norden och Tyskland därmed, att gilleslaget » knac- kades u p p ».
Enligt en förordning från Stralsund 1570 skulle, vare sig bröllop stod i enskildt eller offentligt hus, en därtill förordnad person med käpp slå på dörren och säga: » Kloc- kan är tolf slagen ».
Ännu omkring 1700 var det sed i Ber- gens stift, att köksmästaren kraftigt slog tre gånger i bordet med en liten paus mel- lan hvarje gång och sade: » Gifven tystnad, I gode vänner; I skolen strax komma till edert samtal och prat igen; det vare eder vitterligt, att jag kräfver bruden till sängs första — andra — tredje gången. » Sedan tändes åter brudblossen för att skydda bruden emot onda makter, när man följde henne till brudkammaren.
Enligt hvad folkvisorna meddela, följde brudgummen ej m e d; men ett städse före- kommande uttryck är: » han dröjde icke mycket länge. » Därefter företogs afklädningen af brud och brudgum på tidens troskyldiga sätt, och den vardt grundlig.
Då för tiden bru- kade man nämligen ännu såsom under me- deltiden sofva alldeles naken.
Nattskjortan var ännu icke uppfunnen.
Sedan hölls i brudkammaren ett slags gudstjänst, som inleddes med psalmsång och hvarunder paret skulle sitta i bädden i bed- jande ställning, med hopknäppta händer.
Af allt hvad vi veta om det väldiga dric- kandet vid bröllopen kunna vi förstå, att sällskapstonen, allt som gästabudet fram- skred, ej var den allra bästa.
Reglerna för bröllopsgillen från 1500-ta- let äro rätt karaktäristiska.
Om förhållan- dena vid bordet heter det: » Här skall vara förbjudet allt ropande och skrikande, svärjande och pockande, mär- ken slikt, I bröllopsgäster!
Ingen må gifva den andre en kindpust med knuten näfve, ej heller slag på munnen med flata han- den.
Ingen må stöta den andre i sidan med armbågen, med foten eller med knät.
Ej heller må man göra sig saker till näs- eller öronnypning, hårdragning, spottande eller bitande eller vreda ögon.
Ej heller må man se på sned på någon och le så- som hundar le åt svin.
Ej heller må nå- gon sätta sin hatt på tre kvart med vred- gad håg, snyta sig illa, sitta med hand un- der kind och tänka ondt.
Ingen skall hel- ler sig fördrista att krypa in under bordet och bita sin medkristne i benen; så må heller ingen sätta sin medkristne så hårdt i bänken, att inälfvorna runga i honom.
Gån ut och in på ärans vägar!
Ingen må heller taga knappnålar af kvinnornas tröjor eller nålputor och därmed sticka dem.
Ej heller må någon hetsa hundarne mot hvar- andra i stugan eller på golfvet. » Det intryck, man erhåller af sällskaps- tonen genom dylika regler, kan måhända förekomma ensidigt och öfverdrifvet.
Det bekräftas dock genom utländingarnes, isyn- nerhet de finare fransmännens enstämmiga berättelser.
Sålunda kan en fransk ädling meddela följande om sitt afsked med Danmarks för- nämste män efter ett bröllopsgästabud 1637: » Då jag, den dag jag afreste, gick bort till Herr Bjelkes hus för att taga af- sked af honom och de andra, fann jag strax i en stor sal tio eller tolf kroppar utsträckta på golfvet.
Efter att hafva skridit öfver dessa, så godt sig göra lät, kom jag in i ett sidorum, hvarest jag såg Herr Christ- offer Ulrik och Herr Bjelke jämte andra af deras sällskap likaledes utsträckta på golf- vet.
Då jag alltså fann alla människorna här begrafna i sömn och vin, drog jag mig tillbaka, utan att någon blifvit mig varse. » Så firades bröllop i forna tider.
Vårt konungapar har för afsikt att den 30 d:s gemensamt afresa till utlandet.
De färdas å samma järnvägståg till Hamburg, hvarifrån ko- nungen afreser öfver Munchen och Eivieran för att vistas i Cannes, under det att drottningen begifver sig direkt till Honnef vid Enen.
Ko- nungens vistelse utomlands kommer att vara fem å sex veckor, och drottningens ungefär två må- nader.
* D:r Ellen Fries höll i måndags afton inför » Kristliga föreningen för unga kvinnor » härstädes ett synnerligen intressant föredrag: » En historisk vandring genom Stockholm », hvarvid hon gaf en liflig skildring af flere af det 600-åriga Stock- holms byggnadsminnen, hvilka under ' vår tids
allmänna nivellering allt mer försvinna, men hvilka vore förtjänta af att med pietet vårdas som ett dyrbart fädemearf.
På tal om denna vår flitiga kvinnliga forskare kan Idun fägna sina läsarinnor med den under- rättelsen, att d:r Fries för vår räkning under den närmaste framtiden godhetsfullt åtagit sig utar betandet af en uppsats om » Gustaf-Vasaminnets kvinnogestalter », afsedd att, åtföljd af lämpliga porträtt, inflyta i vår tidning till det i början af maj stundande 400-årsminnet af Gustaf Vasas födelse — en värdig och helt visst med stor till- fredsställelse mottagen pendent till den intressanta studie öfver » Gustaf-Adolfs-minnets kvinnogestal- ter », som d:r Fries för vår räkning nedskref till Gustaf-Adolfs festen i december 1894.
Till (jraffrid vigdes här om dagen i stora grafkapellet å Nya kyrkogården stoftet efter fram- lidna fru Hanna Vinge.
Bland de talrika när- varande märktes naturligtvis många framstående medlemmar af konstnärs världen.
Sedan den med kransar rikt prydda kistan placerats på katafal- ken, framträdde kyrkoherde J. Brodén från Med- åker, Vesterås stift, och förrättade jordfästnings- akten.
Till texten i Eomarebrefvets kap. 8, vers 37, knöt griftetalaren en enkel, men anslående dödsbetraktelse.
Sedan de öfliga begrafningsce- remonierna försiggått, bars kistan åter ut och nedsattes i familjegrafven.
Bland kransarne märktes sådana fiån säll- skapet Nya Idun med följande inskription: Din var idéens eld I Den steg som flamma I glädjens stunder, i din allvars id.
Den brann som glöd ännu, när döden sakta Kom att din rika ande skänka frid.
Det lif, som själfullt lefves, är en smärta 1 Sof nu i ro från smärtans långa tid.
samt från Handarbetets vänner, » med minnesgod tacksamhet till Hanna Vinge, en af föreningens stiftarinnor och dess första konstnärliga ledarinna. » Skolbarns fotbeklädnad blifver ämne för den diskussion, som anordnas å Fredrika-Bremer- förbnndets dräktreformförenings årsmöte, hvilket äger rum måndagen den 23 mars kl. 7 e. m. i läkaresällskapets lokal.
Vid samma tillfälle kom- mer ett föredrag att hållas af fröken K. Dahl från Kristiania, hvilken under en längre tid stu- derat dräktreformen i Amerika.
Ej mindre än tvänne nyheter stodo i måndags på k. operans program, däraf den ena en svensk originalopera.
Det var » Vårdrott- ningen », herdeidyll i 1 akt af Max Kalbeck, med musik af C. W. Gluck, i ny bearbetning af I.
N. Fuchs, samt » Häxfällan, » romantisk opera i 2 akter, fri bearbetning efter Hans Hopfens » Hexenfang » af Frans Hedberg, med musik af Andreas Hallen.
» Vårdrottningen » är ett förtjusande rococo- stycke med särdeles anslående och melodiös mu- sik, i hvilken förekommer mer än en melodi, som lifligt erinrar om vår Bellman.
Det hela erhöll ett förträffligt utförande af fru Linden (herden Philint), fröknarna Frödin och Kragballe (herdin- norna Lisette och Helen) samt hr Strandberg (mar- kisen) och Johanson (förpaktaren).
Särskildt var fru Linden alldeles ypperlig som den unge herden.
Fröken Frödin sjöng här renare än i den följande operan och fröken Kragballe förtjänar loford för sina framsteg i bortarbetandet af den danska brytningen.
Hufvudoperan för aftonen var dock hr Hallens » Häxfällan, » hvars innehåll i korthet är följande.
Albertus, en vis mästare, har tröttnat på sina djupa studier och längtar nu åter efter ungdom och glädje, ja han önskar till och med tråda dansen med häxorna skärtorsdagsnatten.
För den skull har han i skorstenen till sin stora spisel uppsatt en sinnrik fälla, i hvilken han nu hoppas att någon af de häxor, som skärtorsdagsnatten flyga till Blocksberg, skall fastna.
Han lyckas också fånga ej mindre än tvänne dylika, den ena en ung nunna (fröken Frödin), som nu af nyfikenhet för första gången lockats att deltaga i Blåkullafär- den, den andra en mera erfaren kvinna, en rik borgarfru (fru Linden).
Nu blir ett lefverne, de tre berusa sina sinnen med kärlek och vin och flyga till slut på en af Albertus (hr Ödmann) framtrollad flyginrättning upp genom skorstenen och vidare öfver hustaken i sällskap med en mängd andra Blocksbergsfarare.
I an- dra aktens första tablå ser man endast den enkla borgarflickan Maria, som beder för Albertus, hvilken genom det läkemedel, han i första akten lämnat den unga flickan, räddat hennes moder från döden.
I den senare tablån kommer Al- bertus rusande hemåt, alldeles tillintetgjord.
Han har nu öfvergifvits af häxorna samt känner ruelse och ånger öfver sitt lättsinne.
Han stormar in i sitt rum, som nu upptar ena hälften af scenen, medan den andra föreställer gatan utanföre.
Snart samlas folket utanför hans dörr under hotfulla gester och utrop, att de skola förgöra trollkarlen.
Albertus tänker af fruktan taga gift, men hindras härifrån af sin tjänare Kobus (hr Söderman), och slutligen kommer Maria (fröken Sparrman) och räddar honom genom att inför folket rena hans hus med vigvattnet och taga honom med sig till kyrkan, dit nu flere kyrkliga processioner intåga för att fira påskens ingång.
Härtill har hr Hallen skrifvit en musik, som särskildt i första akten är af alldeles ypperlig verkan,- utmärkt som den är af god karaktäristik, friskhet och lif samt präktig instrumentering.
Andra akten är åtskilligt mattare, men vittnar äfven den om sin mästares erfarenhet och rutin.
Utförandet var också i denna opera på alla händer tillfredsställande.
Äfven här togs priset på kvinnosidan af fru Linden, som gjorde en all- deles dråplig framställning af den lättsinniga borgarfrun Rebecka, riktigt en kvinnlig Mefistofeles.
Fröken Sparrman var ganska bra som Maria, och mot fröken Frödin skulle ej heller varit något att anmärka, om hon något modererat sin stämma.
Hr Ödmann hade som Albertus fått en ny Faust- roll, åt hvilken han förlänade ett utförande fullt af lif såväl i vokalt som dramatiskt hänseende.
Hr Söderman var ock utmärkt på sin plats som Kobus.
— Det hela gick med god sammanhåll- ning under hr Hallens eget anförande.
Bifallet var särdeles lifligt, och en stor mängd inropningar af de uppträdande följde både efter första och andra akten.
Äfven hr Hallen och hr Rundberg, regissören, måste upprepade gånger framträda.
Salongen var utsåld till sista plats.
Bland publiken märktes kronprinsen samt prin- sarne Carl och Eugen med uppvaktningar.
— Hade k. operan sålunda all heder af mån- dagens föreställning, så kan detta däremot ej sägas om söndagens, då » Trubaduren » uppför- des.
Hr Mm-ello hade här som Manrico ett nytt parti, hvari han dock ej lyckades prestera något vidare märkligt.
Och om debutanten, norrman- nen hr André, är bäst att tills vidare ej säga ett ord.
Hans grefve Luna blef nästan en parodi.
' •Fruntimmerssidan redde sig bäst.
Fru Östberg som Leonora glänste som vanligt genom sin sång- konst och lyckades besegra den lilla indisposi- tion, hvaraf hon i första akten besvärades.
Och fru Almati-Rundberg hade åter en alltigenom lycklig afton; hennes Azucena blef nästan den mest helgjutna pi estationen för aftonen.
Hr Söder- man skötte likaledes sitt lilla parti med vanlig omsorg.
— Hvartill det nu en gång skulle tjäna att återupptaga denna opera, kunna vi emeller- tid ej förstå.
- Södra teatern har — efter den framgång det gamla Blancheska lustspelet gjorde på hr Boos matiné å Dram.
teatern — nu upptagit » Darda- nell och hans upptåg på landet » med hr Berg- ström i titelrollen samt gifver det för välbesatta och animerade hus.
Icke går väl prestationen i sin helhet upp mot den nämnda å den kungliga scenen med fruarna Hartmans och Sandells oför- likneliga Agapet och Dorotea, men äfven dessas representanter på Söder — fröknarna Ohlson och Lindzén — låta med nöje se sig och hr Bergström är naturligtvis oförbränneligen densamme i alla väderstreck.
Vasateatern har som förpjäs till Lemaitres » Den kritiska åldern » nu ett par kvällar gifvit ett en- aktslustspel » En treflig betjänt », af Claireville och O. Gastineau, till hvilket vi torde få tillfälle återkomma.
Fröken Amanda Bylanders matiné i söndags å denna teater hade lockat ett ganska godt hus, dock icke så fulltaligt, som det varit att vänta på grund af det värdefulla programmet.
Detta inleddes med hr de Wahls nätta proverb » För tidigt », däri författaren själf och fru Elia- son täflade att på ett älskvärdt och behagfullt sätt utföra de två rollerna i stycket.
Härefter följde programmets förnämsta drag- ningskraft, Björnsterne Björnsons tvåaktskomedi De nygifta, i öfversättning af Fr. Hedberg.
Denna med många träffande drag skisserade interiör ur familjelifvet, där författaren skildrar, hur en ny- gift liten fru, som till själen ännu är bara bar- net, omsider, trots hennes föräldrars svartsjuka om henne, bringas att i främsta rummet i sitt hjärta sätta sin man, fick i det hela ett förtjänst fullt utförande.
Rollerna innehades äfven af så rutinerade och samvetsgranna artister som fru- arna IÅthnarck och Björlin samt hrr W. Engei- brecht och O. Lindmark; äfven fröken Torsslow såsom den unga nygifta frun var värd allt er- kännande.
Såsom slutnummer utförde matinégifverskan själf August Blanches — det tyckes nästan blåsa en riktig Blanchevind öfver våra Stockholmssce- ner i dessa dagar — bekanta och roande mono- log » Gamla aktrisen » med en humor och en mar- kerad komik, som flere gånger väckte skrattsal- vor i salongen.
Fjärde kammarmusiksoarén gafs af Aulinska- kvartetten i tisdags å vanligt ställe och inför en talrik publik.
Programmet inleddes af en oktett i b-dur, op. 62, af Ferd.
Thieriot för stråkkvar- tett, kontrabas (hr Stanék), klarinett (dir. Kjell- berg), valdhorn (hr Almgren) och fagott (hr Brun- zell).
Den föreföll något långdragen och tung, men hade flere anslående pointer, särskildt i andra och tredje satserna.
Större intresse väckte Berwalds duo för piano och violin i d-dur (komp.
1860) med det vackra andantet och den ypper- liga finalen.
De båda stämmorna, sköttes af hrr Stenhammar och Aulin.
Programmet upptog som slutnummer Schuberts stråkkvartett i d-moll (opus posthume), säkerligen en af de intressantaste och mest anslående af den framstående tonsätta- rens kvartetter.
Särskildt väckte det härliga andantet med sången om » Der Tod und das Mäd- chen » som motiv det lifligaste bifall.
Frånsedt ett par ojämnheter var utförandet af de olika numren på det hela taget mycket förtjänstfullt.
Fröken Gudrun Torpadies konsert å Vetenskaps- akademien i lördags var talrikt besökt och den intagande unga sångerskan därvid föremål för liflig hyllning.
Någon fullfärdig artist är hon visserligen ännu icke, men hennes vackra mezzo- sopran torde än konstnärligare kunna utvecklas och hennes föredrag präglas af en viss innerlig het och flärdlöshet, som äro goda grunder att bygga vidare på.
Mest anslog äfven nu hennes engelsk-amerikanska visor samt Griegs » Margre- tes vuggesang&gt;, som måste bisseras.
Program- met utfylldes af hr Th. Hofer med några sånger, i hvilka hans präktiga bas gjorde sig väl gällan- de, och af hr Stenhammar, som för sitt föredrag af tre fantasistycken för piano af egen kompo- sition samt ett par franska dylika, af Godard, inhöstade intensivt bifall.
En påskdagsmatiné förberedes som vanligt af k. operans regissör, hr Axel Rundberg.
Som bekant brukar denna matiné höra till vårens intressan- taste musiktillställningar.
Så blir nog förhål- landet äfven i år.
» Stilleben.
Novell af Alvilde Prydz.
|] är fanns icke i hela staden ett hus till, så ståtligt som tullinspektor En- gels.
Och fastän det bodde många hyggliga, rätt bildade människor borta vid smågator- na, fanns det likväl ingen, som i gammal aristokratisk bonitet kunde komma upp mot familjen Engel.
Så långt man kunde minnas tillbaka, hade den haft om händer stadens tullvä- sen, och äldste man, som alltid blef tull- inspektor, förde familjenamnet Nobel fram- för släktnamnet Engel, hvilket således ytter- ligare preciserades såsom varande af bästa sort.
* Författarinnan Alvilde Prydz, hvars rykte som en af Norges allra förnämsta berättare vinner allt större stadga, presenterades redan i fjol i både ord och bild för Iduns läsarinnor.
(Se bio- grafien och porträttet i n:r 8, år 1895.)
Vi vilja nu äfven framlägga ett prof på hennes diktning i följande novell, för Iduns räkning öfversatt från författarinnans manuskript.
i D U N 96 Men ehuru familjens olika medlemmar alltid uppfostrades i fullt medvetande om sin värdighet, var dock hela staden ense om, att de, förutom att vara englar, voro goda människor, och man kände sig stolt öfver, att denna familj under mer än ett århundrade lefvat där; det kastade en viss glans öfver den eljes något oansenliga staden.
Att denna glans syntes de flesta så vac- ker, det var nog den solida förmögenhetens skull — den ingaf en viss respektfull sym- pati, denna sekelgamla förmögenhet, äfven om den gent emot staden endast uppträd- de som skattdragande.
Man hade en gång vant sig vid att betrakta familjen och dess pengar såsom något särskildt förnämt, som det var en ära bara att ha i sin närhet.
Stadens borgare tackade sin gud för det stora skattebidraget och traktade icke efter mera.
Att man var ense i att anse dem för så goda människor hade egentligen icke heller sin grund däri, att de gjorde något godt • — fattiga hittade aldrig vägen in i inspektörens k ö k; bettleri var j u också förbjudet i lagen, och alla visste, att tull- inspektören var en rättfärdig man, som icke tålde något lagstridigt — att man likväl ansåg dem goda låg snarare däri, att de aldrig beredde någon förtret, hvilket män- niskor i deras ställning så lätt kunnat, om de velat, — och däri att de hälsade nästan lika vänligt på gatans madamer och små- pigor som på grosshandlarnes fröknar.
Det var så innerligt rart, tyckte man, att bli så där skuren öfver en rättvis kam.
Det hörde annars till familjens vanor att mest hålla sig för sig själf — det var den för öfrigt nästan tvungen till — det Redigeras af Sophie Linge.
Rätt ofta jag tilltalas utaf en lite ' hvar, Och fastän jag är » döfstum » och ej kan ge er svar, Det tycks er ej genera; I kommen snart igen Och talen till mig åter som till en gammal vän.
Jag känslolös förblifver för allt ert skämt och prat, Mig ingenting förvånar och intet gör mig — flat.
Ej ens en min jag ändrar, min mun förblifver stängd.
Det bör er ej förvåna, ty vet, att jag är — hängd.
När nå ' t löjligt man ser, hvad må- ste man då?
När det spöktimma är, hvad hörs klockan då slå?
Ett luftigt väsen från sagovärlden.