Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förbigår härvid den omständigheten, att det praktiska och nyltighetsilrande Storbritannien och det mångförsökta Frankrike, ej, så vidt jag vet, ega en enda egentlig lärdomsskola, der ej latinet utgör hufvudämnel från den första klassen till den sista.
Att förhållandet är alldeles detsamma i bela Tyskland, behöfver knappast nämnas.
Men äfven i de realskolor, som i dessa länder blifvit upprättade af den nyare tidens målsmän, ingår latinet bland undervisningsämnen, såsom i Edingburgh Academi), upprättad af Waller Scott, London Unicersity School m. fl. Likaså i de Franska Lyceerne är latinet äfven pd reallinien eli af Imfcudämnena.
Så älven i Tysklands realskolor, till och med i fria handelsstäder, såsom Lybeck.
Vi tvifla ej alt ju nyttan varit drifljedern i alla dessa anordningar; men vända oss gerna från de utländska mönstren till förhållandena inom vårt eget fädernesland.
Hvartill tjenar latinet för köpmannen, fabrikanten och åkerbrukaren, frågar man.
Härtill kunde vara nog att svara, alt köpmannen, fabrikanten och jordbrukaren i ett fritt samhälle vilja och böra hafva ett ord med i mensklighetens allvigligaste angelägenheter, och att religionens, sedelärans och samhällslifvets principer icke kunna nystas ut ur den enskilda menniskans hjerna såsom silkeshärfvan ur cocongen, utan ligga inneslutna i vårt slägtes historiska utveckling, och att latinska språkets och litteraturens studium gifver oss en förtrolig bekantskap med de forntidsförhållanden, hvarur de moderna samhällena uppstått.
Delta, jemte latinets mägliga inflytelse på den öfriga språkundervisningen, är utan tvifvel orsaken hvarför de civiliserade folken ännu envist vidhålla latinet såsom en nödvändig beståndsdel af den allmänna medborgerliga bildningen äfven i realskolorna.
Men härom är icke fråga i vårt land, der man småningom synes vilja uttränga latinet äfven ur de egentliga lärdomsskolorna och sålunda utbreda öfver vårt folks bildning en flackhet och ytlighet, som visserligen skulle ådraga sig alla bildade folks förvåning på samma gång, som den förberedde samhällets förnedring.
Man kunde till nyttighetens förespråkare genmäla: hvad har statsmannen, domaren, civilljenstemannen, presten, ja äfven militären för nytta af botanik, zoologi, kemi och physik?
Men vi framkasta alls icke en sådan fråga, ty vi veta vä! att naturens studium, om det rätt bedrifves, år icke blott en mägtig häfkraft för materiel nytta, utan bidrager att Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 118.
49 att skärpa förståndets allmänna forskningskraft och alt afslöja det eviga förnuft, som genomtränger och beherrskar hela skapelsen.
Men nekas kan dock icke, att för alla dessa nyss uppräknade embetsman, som dock tillsammans utgöra det stora flertalet af den lärda liniens alumner, är en grundlig kännedom af menniskonaturen i alla dess mångfaldiga gestalter och förhållanden ännu vida angelägnare.
— Huru betydelsefull kunskapen om jordskorpans revolutioner och aflagringar må anses för hvarje bildad man, så synes dock en detaljerad kännedom af de olika lagren i vårt eget slägtes kulturutveckling vara ännu nödvändigare för alla dem, som skola egna sitt lif lill Statens och Kyrkans tjenst eller eljest finna sig kallade att verka för samhällslifvets förädling.
Jag kan ej föreställa mig, att kännedomen om metalloiders, mossors, liskars och fåglars natur kan på något vis uppväga nyttan af en förtrolig bekantskap med de klassiska folkens naturtrogna smak, flärdlösa storhet och glödande patriotism för alla dem, som skola handhafva Kyrkans eller Statens angelägenheter.
Ej heller kunna för sådana ändamål kemiens fenomener på ringaste vis ersätta obekantskapen med de i menniskonaturen liggande djupa drifljedrar och passioner, som framkallat eller öfverändakasta! alla dessa otaliga religions- och samhällsformer, genom hvilka vårt slägte skridit till sin närvarande ståndpunkt.
Fordrar man af den ecklesiastike, civile eller militäre embetsmannen någonting annat än routinskicklighet, som visserligen är i hög grad aktningsvärd, men icke tarfvar synnerlig lärdom, hvarken af det ena eller andra slaget; så må man icke genom en obetänksam anordning al undervisningsväsendet småningom utestänga dem, som hafva hägre anlag, från sjelfva källorna för en djupgående bildning.
På grund häraf och då Sverige redan genom latinets undanskjutning till tredje klassen vidtagit en åtgärd, som för de egentliga lärdomsskolorna i intet annat land, oaktadt alla agitationer, kunnat godkännas, med undantag af Danmark, hvars kultursminister likväl genom Cirkuläret den 19 Juni 1861 ånyo ifrågasatt latinets nedflyttning tili nedersta klassen; så får jag vördsamligen anhålla att Rikets Ständer täcktes ogilla den inskränkning i klassiska språkens studium, som af Utskottet blifvit föreslagen.”
Häri instämmer Kontraktsprosten Palmlund.
Af Doktor Runsten: ”Djupare och radikalare har väl aldrig den allt förvirrande tids- eller verldsandan i vårt samfundslif ingripit, än det under sednaste årtionde skett förmedelst den förvändhet i ungdomens uppfostran och undervisning, som blifvit inledd i de allmänna skolverken.
Också borde väl i tid användas såsom botemedel deremot någonting likaså radikalt reagerande; men något sådant, eller annat än blotta palliativer, blefve väl ändå icke de mera på ytan verkande småförändringar i vissa skolformer, dem nu Utskottet velat tillråda.
Ty sjelfva grundfelet i den företagna skolreformen är dock lemnadt i Betänkandet utan afseende, och skulle Bih. till B.
Brot. 1862 <& 1863. 8 Sami. 31 Haft. 7 50 Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 118. alltså qvarstå oförminskadt, ehuru det utgör den hela systemet genomgående orsaken lill alla dess öfverklagade brister.
Väl hade, redan före den första franska revolutionen och än mera i följd deraf, en förförisk anda af otro, bibelförakt och verldslighet inträngt ej blott på lärdomens område, utan äfven inom skolundervisningen, samt denna derigenom råkat äfven hos oss i en andelig försoffning —• något, som likväl icke hade sin grund i den gamla skolinrättningen, ulan låg hos de af tidsandan gripna skolmännen sjelfva.
Också lät sig deraf äfven rikets lagstiftning, under samma andas påtryckning, småningom förledas, att med förbiseende af det ej längre förstådda grundgoda i den gamla skolorganismens principer, enligt det reformförslag, som af Kongl. Skolkomitéens pluralitet (1828. Jan.—Maj) genomdrefs, ändtligen företaga en genomgripande hela skolinstilutionens omskapelse i den rent verldsborgerliga syftning, som det vid statsanslagets beviljande den 20 Oktober 1848 påfordrades.
Men dermed har man ej blott till form och namn omdöpt de förra sliftsskolorna till nu så kallade nya elementarläroverk, utan äfven, under det storordiga löftet om en allmän medborgerlig bildning och en derför möjligast fullständig undervisning, låtit hos dem ingjutas en helt annan anda, än den klassisk-bibliska, som tillförene alltid förlänade åt hela skolsliftelsen ett slatskyrkligt skaplynne, samt med dettas utplånande alldeles sekulariserat densamma.
Och just i denna hela skolstiftelsens sekularisation ligger det egentliga grundfelet, eller deri sjelfva grundorsaken till den kaotiska konfusion af alla skolelementer, som har måst, för den allmän-verldsliga bildningens åstadkommande, vidtagas förmedelst de tvänne s. k. bildningsliniernas förening eller — ömsesidiga förvexling.
I följd nemligen deraf, att en mängd så olikartade läroämnen från hvardera linien sammanhopas, måste nödvändigt i de unga elevernas hjernor uppkomma antingen genom mångläseriet den öfveransträngning, som nu mest öfverkla gas, eller i motsatt fall, derest lärokurser och lästimmar på sätt Utskottet föreslagit blefve inskränkta, ett blott ytligt, tomt och skrytsamt vetande, som vore nästan sämre än intet sådant, helst om också lärdomens grundelement, Latinet, till en sednare klass uppskjötes.
Också börjar det uog visa sig af den nämnda konfu sionslheoriens skräckliga praktiska konseqvenser, att, huru än mycket det är, som i och med den allmänna bildningen utlofvas, likväl det löftet just innebär hvad det, i tidsandans egen mening taget, måste innebära — raka motsatsen af hvad dermed utlofvals.
Alltså, och då det löftet icke heller blefve sannare genom vissa eftergifter, vare sig i bok-pensa eller läse- eller läroflit, kan jag för min del icke gilla hvad i Betänkandet finnes i berörda afseende föreslaget, och vågar derföre hemställa, om icke den intet sägande punkten e äfvensom punkten h må lemnäs utan afseende.
Jemväl af samma bildnings-liniernas förening härleder sig den öfverfreqvens i skolorna, hvaröfver likaledes klagan förspörjes, — ehuruväl något annat icke bort väntas i en skolinrättning, som med sådan mängd af läroämnen i allt hvad vetande Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. 51 heter, och deribland ej minst sådana, som mestadels afse hvad i lärdomsväg kan behöfvas för privatlifvet, äfven derföre har måst blifva för alla skolstädernas invånare och närmast kringboende så särdeles inbjudande, såsom likaledes tjenlig informationsanstalt för blifvande yrkesmän i hvad gren som helst af allmän medborgerlig sysselsättning.
En inskränkning af elevernas antal å ena sidan, eller å den andra en tillökning i lärarnes, har derföre Utskottet ansett sig böra tillråda, ehuru det förra blefve en mannamån emot alla dem, för hvilka inträde förvägrades, och det sednare ett alltför obilligt anspråk på Staten, hvad nya lärarelöner beträffar.
Och här må väl böra besinnas, hvad i sådant afseende redan en bland Skolkomitéens ledamöter, H.
Järta (i afh. om Sveriges Läroverk), så välbetänkt har anmärkt: ”Om”, säger han, "man anser det åligga Slaten att bekosta läroanstalter med syftning att utdela vissa, för alla medborgare materiell nyttiga, elementarkunskaper, sd mäste man, för alt vara konseqvent, fordra, alt sådana medborgerlighets-skolor inom hvarje socken inrättas.
Finnes detta icke vara möjligt, må man ej vilja sä bestämma den offentliga undervisning, hvilken Staten kail besörja, att den endast skulle gagna de förmögnare klasserna i samhället, samt bereda dem en sådan uti deras enskilda yrken vinstgifvande bildning, som kunde ytterligare upphöja dem öfver menigheten och stärka deras magt alt densamma förtrycka.
Man må ej kalla allmän en undervisning, hvilken i verkligheten blefve otillgänglig och onyttig för allmänheten af Svenska folket, synnerligast för dess Bonde-Stånd.’1'1
Men också derföre borde man väl icke ytterligare med nya bestämningar söka befästa sambandet de båda linierna emellan, utan fastheldre företaga försöket alt upplösa en förening, som nog redan visat sig vara både onaturlig och i sjelfva verket lärdomsstridig.
Derigenom har nemligen, i de nya elementarläroverken, dels i dess nedre klasser den förra trivialskolan blifvit omgestaltad till en blott högre stadsfolkskola, fast med kunnighetsanspråk så mycket större, som civilisationen i städerna är större, än den på landsbygden, dels i dess öfre klasser det förra gymnasium förändrats till en blott högre apologistskola, fastän utstyrd med numera liksom insmuglade fornklassiska språksmycken såsom doktrinära lyxartiklar.
Men om det dock icke bör så förblifva, utan tvärtom allt skäl vore, att äfven hos oss ännu funnes en verkligen klassisk lärdomsskola, och derest den nya skolinrättningen borde utbildas till en sådan, så är väl också allt skäl, att något för sådant ändamål åtgöres; och må jag fördenskull, såsom tjenligaste medel emot den ifrågavarande öfverfreqvensen, vördsammast föreslå, det måtte förberedande åtgärder vidtagas i den syftning, att från de offentliga läroverken, för såvidt de skola af Staten bekostas, måtte afsöndras, att inom särskilda stadspedagogier bedrifvas, alla de bokstafliga minnesämnen samt reala industri- och kommersstudier, som kunna anses tillhöra folkskolan eller apologistien, samt att hela den efter sådan afsöndring särskildt fortgående egentliga lärdomsskolan måtte, så - 52 Allm. Besv.- och Ehon.-Utskoitets Betänkande N:o 118. sora förr varit häfver, vid den gränsklass, der lårjungarne från barndomen inträda i ungdomsåldern, afskiljas i tvänne afdelningar, en lägre eller trivialafdelning med paternelt slutna klasser under en permanent Rektor, och en öfre eller gymnasial-afdelning med öppna klasser och ämnesläsning under en Rektor, som årligen ombytes.
Sålunda vore ock, med särskilda Rektorer för hvardera afdelningen, den eljest svåra tvistefrågan under punkten l afgjord på ett sätt, som väl är det naturligen rätta; äfvensom, genom de egentliga realisternas afsöndring från den egentliga lärdomsskolan, obehöfligt blefve hvad under punkterna a och b föreslagits.
För öfrigt vore väl en sådan grundligare reaktion i skolorganisationen också för sjelfva samhällsordningen al den högsta vigt, enär eljest af de många hopblandade läroämnenas olikartade innehåll naturligen måste följa, alt hvardera liniens ynglingar, vid inträdet i det praktiska lifvet, icke skola medhafva från skolan den grad af det slags olika duglighet, sorn, efter bådas olika syftning, hade bort å hvardera linien särskildt utbildas.
Ty äfven samhällslifvet är ett skollif, fast i större skala, och äfven det har sina tvänne stora ännu åtskilda bildningslinier, som ej heller utan samhällsvåda kunna med hvarandra förblandas.
Det är den stora skilnaden emellan det enskilda lifvet och det offentliga, eller skilnaden emellan, å ena sidan, alla samhällets enskilda medlemmars inbördes personliga förhållanden under arbetsåligganden, sora, med naturtingen till föremål, bära prägeln af en verksamhet i det reala, och, å den andra sidan, den alla enskilda intressen förmedlande och ordnande samfundsmagt, som under formerna af Stat och Kyrka gör sig i alla allmännare förhållanden gällande såsom en andelig verksamhet förmedelst Ordets gerningar.
Men all sådan skilnad de båda linierna emellan i det allmänna lifvet förbiser man nu vanligen, och väl äfven derföre vill man redan i skolan bortblanda densamma.
Det försiggår i folkens kulturutveckling en daglig nyskapelse, dervid den reala bildningen visserligen, med dess äfven dagliga framsteg, tjenar såsom vägrödjande förelöpare.
Men ensam för sig vore densamma blott ytlig och själlös.
Också fordras derföre, på det alt deri måtte ingjutas anda och sanning, jemte Ordet ofvanifrån, som allena kan skingra det andeliga verldsmörkret, jemväl för det Ordets rätta användning ett mästerskap, som först erhålles på kristendomens bildningslinea.
Och då Kyrkan, som i dess tjenst varit och är all den nyare rent humanistiska bildningens moder, upptagit till medel och vapen för det nya ljusherraväldets utbredande den fordom verldsbesegrande Romarens språk, samt ock detta, då det visat sig tjenligt för sin nya beskickning, blifvit i alla civiliserade länder den högre humanistiska kulturens universalspråk, så har det väl derföre med rätta äfven hos oss varit och bort vara i landets alla lärdomsskolor all lärdomens modersmål.
Man vill nu deremot uttränga det språket eller para det tillsammans med flera andra, som alla skola inläras nära nog samtidigt.
Och sådant må nu visst nödtvunget för ett litet foik, såsom vårt, behöfvas vid dess beröringar med de större, Allm.
Bes v.- och Ekon.-UtsJcottets Betänkande N:o 118.
53 gom föra talan å verldsmarknaden.
Dock med all den nylla, en mångfaldigare språkfärdighet må medföra för det kommcrciela lifvet, är väl ändå icke alltid gifvet, alt deri ligger något mer än ett lexikaliskt ordvetande, men väl deremot säkert, att, med hvad rikedom som helst af inlärda olikartade språkljud, ändå aldrig, såsom ensamt med det bestämda och kraftfulla romarespråket, skall någonsin främjas den tankekraftens skärpning och den viljans och flitens stålsättning, som särskildt för Statens värf och för Kyrkans erfordras.
Också Grekelands vise och Judalandets profeter kände visst endast ett språk, och Cicero tvänne: och liera än tvänne utom modersmålet voro väl ej heller rätt kända ens af de yppersta bland Englands statsmän.
Men hvartill gagnar då redan hos skolgossen en språkmångkunnighet, som dock ej väcker, men heldre förslöar hos honom kunskapshågen ?
Eller hvarthän leder sådant, om ej alt bereda åt den reala linien en nära nog kommunistisk öfvervigt öfver den humanistiska?
Derom vittnar ju också en redan beklaglig erfarenhet mer än tillräckligt, enär, i den mån lärjungarnes antal i skolorna förökar sig, tvärtom antalet af dugliga ämnessvenner så för Statens vigtigare värf, som för Kyrkans, alltjemt aftager.
— Men oin dock del
Svenska skolverket icke bör i sådan riglning framdrifvas allt vidare, utan fastheldre nödigt må vara, alt ännu äfven hos oss måtte finnas en klassisk lärdomsskola, sådan både Stat och Kyrka behöfva den, så må nu här äfven, i motsats till punkten c i Betänkandet, vördsamt föreslås, det mätte det latinska språket, i stället att än mera utträngas eller ända till den 5:te klassen uppskjutas, fastheldre återtagas att, redan från den läg sta klassen lill den högsta blifva i lärdomsskola!! det alla klasserna igenom ledande grundspråket eller skolans modersmål, samt att fortfarande förblifva det, så länge samma språk i sådan egenskap inom öfriga kulturstater i deras lärdomsskolor användes.
Hvad slutligen beträffar sjelfva andemeningen i och med den företagna skolreformen, så bör nu äfven såsom behjertansvärdt anmärkas, huruledes, oaktadt de båda bildningsiiniernas så skenbart oskadliga förening, likväl denna samma ändå innebär och hvilar på en söndring, för både Stat och Kyrka och Lärdom af den vådligaste beskaffenhet.
Det är den sorgliga söndring, som, i sammanhang med skolreformen, uppkommit Skola och Kyrka emellan.
Den nya Skolan tyckes nemligen icke kunna längre finna sig väl i dess förra förening med den gamla Kyrkan, — omisskänneligen af det skål, att sjelfva andan, som dem förenat, icke numera är i hvardera en enda och densamma, såsom det förr varit häfver.
Dervid har dock Utskottet icke fästat något afseende.
Och skulle derföre, enligt dess Betänkande, skiljsmessan Skola och Kyrka emellan än vidare blifva befästad, enär tydligen alla de till särskild fördel för Skolans lärare under punkterna i och k föreslagna bestämmelser, i hvad både lönegrader och pensionsförmåner beträffar, ej litet skulle främja Skolans oberoende af Kyrkan, helst ock dertill skulle komma det i Betänkandets slut - 54 Allm. jBesv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. punkt föreslagna extrakyrkliga eller nyverldsliga skoleforatet, hvarigenom den s. k. skolemancipationen väl blefve än mera emot allt kyrkligt inflytande betryggad.
Men så sannt det är, att Gudsfruktan är visdomens begynnelse, och någon annan grund icke heller kan för en sann skolbildning läggas, än en verklig eller rent samhällig kristendom, så nödvändigt blir det ock, att det ovisligen lösta bandet skola och kyrka emellan måtte med all sorgfällighet återknytas.
Det är i söndringen eller i den nämnda skol-sekulariseringen, som den inre, andeliga grunden ligger till skolans i det yttre synbara oformligheter; och så måste ock i det förra enhetsförhållandets återställelse sökas det rätt radikala inre reaktionsmedlet emot sjukligheten i skolans innandöme.
Korteligen: likaväl behöfver, å sin sida, Skolan en förnyad inflytelse och verkan af samma den gode Anden, som nu vill väcka Kyrkan till nytt lif och ny helsa, som, å den andra, så väl Stat som Kyrka behöfva lå igen sin egendomliga gamla skolgrund.
Och här behöfves alltså en nyupprätlelse af sådana lärdomsskolor, som de voro, hvilka under namn af Kyrko- och Stalsse minarier (Ecclesw et Reipublicee seminaria) redan vid kröningstillfället den 28 November 1650 inaugurerades, eller sådana statskyrkliga lärarebildnings-skolor, som tillförene varit i hvarje slifts kathedral— eller trivialskolor och gymnasier lill finnandes.
Också skola väl eljest, som det vill synas, både Stat och Kyrka i brist af tillräckliga eller dugliga funktionärer, blifva i sinom tid alldeles redlösa, samt äfven Skolan sjelf blifva det, trots det hjelpemedel, som nu deremot i Betänkandet under punkten g föreslås.
— Och torde fördenskull skäl nog vara förhanden, att den föreslagna underdåniga skrifvelsen varder i dess innehåll förändrad till en underdånig önskan: det måtte förberedande åtgärder i nåder vidtagas för en sådan afsöndring samtliga skolorna emellan, att vissa rent offentliga lärdomsskolor, en i hvarje stift, må upprättas för meddelande af de kunskaper och den bildning, som må anses erforderlig för såväl blifvande embets- och tjenstemän i Staten, som för blifvande lärare i både församlingar och skolor.
Dock blir nog ännu hvarje sådan åtgärd ansedd för omöjlig, tills deraf engång blifver en nödvändighet, sedan den nya konfusionstheorien, förmedelst skolungdomens antingen öfveransträngning och förslappning, eller tvärtom blott ytliga och skrytsamma småkunnighet, hunnit i det offentliga och enskilda lifvet utveckla alla sina sorgliga följder.” af Herr Berggren: ”Yrkandet, att latinet måste ”maka åt sig,” hade full befo genhet på den tid, då detta språk utgjorde det nästan uteslutande hufvudämnet vid läroverken och då derjemte den real—bildning, som i apologistskolan meddelades, icke kunde vara annat än högst ofullständig.
Förhållandet är numera väsendtligen förändradt.
Icke allenast reallinien har fått ut sin fulla rätt, då den parallelt med Allm. Besv.- och Ekon.-TJtskottets Betänkande N:o 118.
55 den klassiska genomgår hela elementarläroverket utan latinet har ock på den sistnämnda lemnat åt andra ämnen så mycket utrymme, alt det endast med fara, att den nytta, som med dess studium åsyftas, går förlorad, kan afstå mera.
Man synes antingen förbise delta eller icke vilja åtnöja sig, förrän jemväl den klassiska linien blifvit förvandlad till en reallinea.
I sistnämnda fall vore det väl bäst att på en gång taga steget ut.
Men derom är ej fråga; latinet skall blott ”småningom rymma fältet.”
För latinets framtlyttning till 5:te klassen gifves, enligt min öfvertygelse blott ett skäl, som förtjenar behjertande; men della skäl, antydt af motionären, har Utskottets pluralitet icke velat godkänna.
Genom denna framflyllning skulle nemligen vissa läroämnen kunna dels helt och hållet dels till en betydligare del inhemtas löre studiet af de gamla språken, hvilka deremot på den klassiska linien borde utgöra hufvudämnen.
Härigenom vunnes det mål, som obestridligen år i hög grad eftersträfvansvärdt — ett mindre antal af ämnen, som samtidigt läsas.
Visserligen har ock Utskottet uttalat grundsatsen af vissa hulvudämnens uppställande på begge linierna, men att Utskottets mening icke varit att förunna en sådan funktion åt latinet ens i de 3 sista klasserna, bevisas nogsamt deraf, att yrkandet härom blef, vid anställd votering, afslaget.
Jag fruktar, att Utskottet har byggt på en lös grund, då det ”håller före, att ”med ett lämpligt undervisningssätt det skall blifva möjligt för lärjungen att under ”genomgåendet af 5:te, 6:te och 7:de klasserna tillegna sig fullt ut lika god käune”dom af detta språk, som i allmänhet visat sig såsom frukt af nuvarande undervisningsplan.
” Då man besinnar, att största antalet lärotimmar äro anslagna åt latinet uti 3:dje och 4:de klasserna, ur hvilka det nu skulle utgå, så inser man ock svårigheten att i de följande hinna förvärfva lika god kännedom deri utan att mera tid får egnas åt detsamma.
Här måste, om någonstädes, öfveransträngning inträffa.
Under sådana förhållanden och då sålunda icke ens den enda fördel, som framflyttningen skulle kunna medföra — mångläseriets förekommande — åsyftas, utbeder jag mig att emot Utskottets förslag få fästa uppmärksamheten på följande:
Det täta ombytet af stadganden i undervisningsväsendet år för läroverken skadligt.
Genom Kongl. Cirkuläret den 6 Juli 1849 föreskrefs en genomgripande förändring af läroverken.
Men som härför endast allmänna grunder uttalades, gestaltade sig del ena läroverket i flere afseenden olika med det andra.
Knappt något hade hunnit tillfullo antaga sin nya gestalt, förrän 1856 års stadga utkom, hvarigenom, utom andra ändringar, Fransyskan skulle begynna i 2:dra klassen såsom första främmande språket, Grekiskan icke vara obligatorisk m. m.
Genom ett särskildt öfvergångsstadgande måste nu läroverken småningom åter ikläda sig en ny form; men öfvergångsstadiet hade knappt hunnit tilf hälften tillryggaläggas, förrän en ny ordning återigen inträdde genom 1859 års stadga med thy åtföljande öfvergångsstadgande.
I läroverkens högre klasser linnas ännu klasskamrater, af hvilka den ene 56 Ailm.