Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
a. mardagar få säga henne allt, allt hvad jag göm- drog sig litet tillbaka för att undslippa hvirflarne, en större och en mindre salong.
Innanför den mer här.
— Han lade handen på sitt hjärta.
— dem hon ej fann så odeladt behagliga.
större salongen är matsalen belägen.
Prinses- Ack, Sigrid, bjud henne ut till dig, du som är — Nu är då jag skyddad för myggen, — ut- sans toalettrum vetter inåt palatsets gård, me- både min och hennes käraste väninna.
ropade Klara skrattande.
dan hennes skrifrum är beläget bortom den min- Sigrid blickade med undran in i det upprörda — Ja, nu får jag dragas med den ensam, — dre salongen utåt Gustaf Adolfs torg.
ansiktet bredvid sitt eget.
En sådan glöd, en svarade Sigrid.
Prins Eugen har velat ägna sin talang åt att sådan öfvertygelse i hans ord.
Så hade icke Hon gjorde i detsamma en hastig rörelse med smycka sin broders och hans gemåls hem och Isidor talat.
Nej, Isidor bar en hemlighet i sitt sin vänstra hand för att förjaga en mygga, mera har därför uppgjort plan för dekoreringen af åt- hjärta; det var därför som han icke gaf sig så närgången än de öfriga.
skilliga bland rummen, hvarjämte han utfört rit- helt och fullt åt henne, som Magnus skulle gifva Den släta ringen glänste blixtlikt genom luften; ningarna till en del af möbleringen.
sig åt Klara.
men det var blott i början den följde handens Prins Eugen själf skall taga sin bostad i den Sigrid suckade och åter kände hon, hur den rörelse.
Utan att Sigrid visste, hur det gick till, hade ringen glidit af hennes finger, den beskref rad af rum, som vetter mot Strömmen, och där stygga taggen borrade sig in i hennes bröst.
utställningens förvaltningsutskott på sin tid hade — Ja, Magnus, — svarade hon efter en liten en skimrande halfcirkel i rymden, så flög den sina arbetslokaler.
stunds tystnad — jag skall bjuda Klara Malm vidare ut öfver vattnet och med ett sakta plum- sande försvann den i djupet.
! — * Sigrid sprang upp och gaf till ett enda hastigt — O, tack, käraste Sigrid!
Han fattade hennes band och tryckte den utrop af förskräckelse.
Så blef hon stående och blickade dystert mot den plats, där ringen för- med värme.
svunnit.
— Vill du lofva mig en sak, Magnus?
Novell för Idun af Ali.
— frågade Klara ifrigt och xj.ter följde Sigrids drömmande ögon de små sprang fram till sin väninnas sida.
hvita molnen däruppe.
(Forts.) — Det var min förlofningsring, — svarade — Hvad då?
— frågade Magnus och betrak- Sigrid, och hennes ansikte var blekt som a, men de som icke hafva någon att älska, de tade henne med undran.
— Svara mig först på en fråga.
Säg mig, fin- döden.
som blifva besvikna och lefva ensamma och — Kära du, en sådan ledsam händelse!
Men tröstlösa, hvad ha de till ersättning?
Åh, hur nes det i ditt lif något minne, någon liten episod jag ryser vid tanken på en sådan ödslig till- kanhända, som du icke skulle kunna anförtro åt kanske vi kunna få upp den igen.
din blifvande brud?
De båda herrarne hade nu också skyndat till varo.
— Det var då en riktig samvetsfråga!
Men och alla spanade med ifver genom de klara böl- — Kära Sigrid, det finnes någonting som kallas pliktens väg; mången har frivilligt offrat sin nej, jag vet ingenting.
Det beror då också på jorna.
Isidor slog sina armar om sin trolofvade och jordiska lycka för att gå den vägen: Den blir hur man tar det, förstås; nog finnes det i hvarje nog tung och svår mången gång, den vandringen, människohjärta någon liten smygvrå, onda tankar tröstade henne med ömma ord, men Sigrid stod » dock för den lycka med sig till sist, och må- som kommit och farit, frestelser som lockat, fast kall och stel och besvarade icke hans smekningar.
— Det betyder olycka!
— sade hon endast, hända är det också den, som gifver oss det de borde ingifvit afsky, och sådana synder ha vi nog alla att tillstå, men tro mig, Sigrid, med och så blickade hon upp mot honom med ett bästa svaret, hvarför vi lefva, Sigrid svarade icke.
Hennes blickar hade sänkts afsikt eller vett och vilja har jag aldrig begått obeskrifligt uttryck af sorg och ångest.
— Nej, intet skrock!
— utbrast Magnus mun- mot jorden, de följde nu en liten myra, som så en handling, som jag skulle behöfva blygas att tillstå, allra minst för den som i onda och goda tert — vi få nog tag på den igen, och så får du, ifrigt drog på ett strå, längre än hon själf.
dagar skall gå vid min sida genom lifvet.
Isidor, för andra gången sätta förlofningsringen Magnus böjde sig fram emot sin barndoms- Sigrids hufvud sjönk ned emot hennes händer.
på Sigrids finger.
Se så, nu skall jag skaffa väninna.
— Säg mig, Sigrid, hur kommer det till Magnus betraktade henne med oroligt forskande en båt och fara ut och leta.
Här är icke djupt, och fin sandbotten är det också, så att att du är så sorgsen i dag?
Vet du, du är blickar och fortsatte: — Säg, hvad var det för ett löfte du.
ville ha den bör kunna synas.
för mycket ensam och du går här i skogen — Se!
— utropade i detsamma Klara Malm af mig?
och grubblar.
Just nu borde du dock vara så — Jo, Magnus, jag ville blott be dig om en — där är den ju!
Ah,-Magnus, skynda dig, så lycklig.
— Ja, Magnus, jag är så gränslöst lycklig!
— sak, om det finnes någonting, som du vill dölja att icke vågorna hinna skölja bort den.
De tre på bryggan afvaktade nu med största för den, som håller dig kär, gör det då så, att Men ä n d å.
Ack, den där lilla taggen, hvarför skulle hon hon icke anar din hemlighet till hälften, ty ser spänning Magnus ' bergningsförsök.
En båt fanns du, det känns som en droppe malört i lyckans nära till hands, dock dröjde det några minuter, så ofta känna hur den stack på nytt!
innan den blef i ordning.
Ändtligen kom den Hon suckade djupt och båda sutto ^tysta en bägare.
Sigrid reste sig hastigt och Magnus likaså sakta glidande.
En hårnål hade blifvit böjd till stund.
Han hade med ens förstått, hvarför barndoms en hake, som sedan fästats på en lång trädgren Magnus var den som först talade.
— Vet du, Sigrid, du borde bjuda någon vänin- vännen ibland, midt under sin stormande lycka och efter några fåfänga bemödanden med detta na ut till dig.
Du behöfver någon, som kan helt hastigt betogs af svårmod och sorgliga redskap lyckades Magnus till slut i sitt företag.
Klara och Isidor jublade, men Sigrid stod tyst känna och tänka som du, och som du riktigt aningar.
kan anförtro dig åt.
* Alla kände sig litet besynnerliga till mods, — Kanske!
— svarade Sigrid och såg helt dock försökte man att skämta bort saken.
tankfull ut.
Isidor tog ringen ur Magnus hand och satte En söndag på sensommaren firades åter en — Nog har du väl någon väninna, som bor i staden öfver sommaren, och som skulle vara trolofning i den lilla vänkretsen.
Det var Mag- den åter på Sigrids finger.
— Akta den nu, — sade han — så att du icke nus och Klara, som växlade ringar och löften glad att få komma ut på landet en tid.
förlorar den en gång till.
Sigrid blickade hastigt upp emot Magnus och för lifvet.
— En gång till gör ingenting, — inföll nu Det var den ljufvaste dagen på hela sommaren.
hon kunde icke låta bli att småle.
Magnus såg åt annat håll och det var märkvärdigt, hvad han Sigrid kände sig så lätt och glad till sinnes.
Klara med låtsad munterhet — skall man tro på Isidor var ju så öm och kärleksfull emot henne.
annat skrock, så bör man väl också tro på, att var röd öfver hela ansiktet.
— Ja, svarade Sigrid, och hennes vemodiga Han hade så mycket att anförtro henne och » tre ting äro vissa »!
En skarp vindil hven i detsamma genom trä- sinnesstämning var med ens liksom bortblåst, hon lyssnade hänryckt till den kära stämman, ocb hon såg helt skälmaktig ut — jag har just då han meddelade henne sina planer för fram- dens toppar.
De unga blickade upp helt förundrade.
De tänkt på Gunilla Lundman, hon skulle n o g.
Nästa vår skulle de gifta sig, så hade det blif- hade varit så upptagna af händelsen med ringen, — Ah, Sigrid, det kan väl icke vara ditt all- var!
— utbrast Magnus i en ton af verklig för- vit beslutadt, och då skulle det bli dubbelbröl- att de icke märkt, att tunga ovädersmoln samlat lopp.
Magnus och Klara skulle också förenas sig på himlahvalfvet.
skräckelse.
Det blef med ens så mörkt och dystert i au- — Och hvarför icke det?
— sporde Sigrid, på samma gång som de.
Ja, det var ljufva drömmar i den stilla som- gustikvällen.
De fyra gingo hemåt, tysta och i men hon måste hålla handen för munnen, för tryckt sinnesstämning.
att Magnus icke skulle märka det skalkaktiga maraftonen.
Ett par timmar därefter flöt regnet ned i ström- leendet.
De två paren hade begifvit sig på vandring f Pliktens väg.
DUM 240 mar, och det vav som om sommaren flytt med ens för att icke mera återkomma.
Kort tid därefter hade alla åter inflyttat till staden.
Hösten var ruskig och kall och aflöstes snart af hård vinter med bitande köld och djup snö.
För de fyra unga gick tiden snabbt under för- beredelser till det förestående dubbelbrölloppet, hvilket skulle äga rum i april.
I januari inträffade dock händelser, som om- kastade de mänskliga beräkningarna.
Isidors faster dog delt plötsligt och oväntadt.
Sigrid måste naturligtvis bära sorgdräkt för den närmaste tiden.
Men detta var hon alldeles icke förberedd på, och hon ägde icke en svart kläd- ning.
Hon måste då taga sin tillflykt till sin lilla sömmerska på söder, och en eftermiddag be- gaf hon sig dit, just i skymningen.
Isidor skulle icke komma hem den aftonen, han hade bestyr för dödsfallets skull.
Sigrid gick helt ensam och tankfull den gamla kända vägen uppför de södra backarne, och snart stod hon än en gång vid dörren till Hilma Ströms syatelier.
Hon ringde på klockan; Hilma kom själf och öppnade.
— Åh, se fröken Moss!
— utbrast hon och neg för den besökande.
— Den här gången kom fröken snart tillbaka.
— Ja, snälla Hilma, men nu har jag bara ett tråkigt ärende.
— Hur så!
— Jo, jag måste ha en sorgklädning, tyvärr!
— Hvem är då död, fröken?
— Bara en släkting till min fästman, m e n.
Sigrid stannade midt i meningen.
Hon hade just trädt öfver tröskeln till det inre rummet och där möttes hon af en oväntad syn, som kom henne att undrande stanna midt på golfvet.
Framme vid bordet och belyst af lampans däm- pade sken satt ett litet barn, en flicka om tre år ungefär, ifrigt sysselsatt med en stor docka.
Bar- net blickade hastigt upp emot Sigrid, log ett blygt leende, sänkte sedan sina ögon och ägnade sig åter åt linhufvudet i sitt knä.
Flickan själf hade mörka lockar och stora mörka ögon och vid läpparnes minsta rörelser bildade sig djupa gro- par i de runda kinderna.
— Ack, ett sådant förtjusande barn!
- hviska- de Sigrid till Hilma.
— Det är min lilla lekkamrat, då jag har nå- gon ledig stund, — svarade Hilma och hennes blickar riktades med innerlig kärlek mot den lilla.
— Hon bor här i huset, men hvarje dag är hon inne hos mig någon stund.
Hon leker så stilla och snällt och stör mig icke, äfven om jag har brådt.
— Kan du tala om för fröken, hvad du heter?
— frågade Hilma vänd till barnet.
— Signe, — svarade den lilla och såg därvid på Sigrid med en sådan där lång, frågande blick, som barn ibland kunna gifva.
Sigrid räckte sina armar emot henne.
— Gif fröken stora famnen!
— uppmanade Hilma den lilla flickan.
Signe reste sig lydigt från sin plats och gick emot Sigrid.
Ett ögonblick tvekade hon, men så sträckte hon upp sina små armar och lät sig utan motstånd fångas af Sigrids vänliga famntag.
— Det var märkvärdigt, — yttrade Hilma — hon brukar annars vara så blyg för främmande, men fröken är hon icke alls rädd för.
— Det är väl därför, att jag är så barnkär.
Lilla Signe hade fått syn på Sigrids klock- kedja, och hon ryckte i den ganska hårdhändt för att få fram klockan, barns vanliga åtrå.
Hilma märkte det och ville taga barnet från Sigrid, för att Met ej skulle besvära.
— Ack nej, låt henne vara, så länge hon vill stanna hos mig!
— bad Sigrid, och så satte hon sig ned med Signe i sitt knä.
Den lilla fick till sin förtjusning den märkvärdiga tingesten i sin hand och med undran lyssnade hon till klockans knäppningar invid sitt öra.
— Tick, tick!
— härmade hon skrattande, och Sigrid smekte leende de små knubbiga händerna.
— Hvems barn är det egentligen?
— frågade Sigrid slutligen.
— Det är ett litet faderlöst barn, — svarade Hilma, men hon vände bort hufvudet, då hon yttrade detta.
En båttyp, och en till, och en ännu I äldsta tider, men ej använd nu.
Gemensamt namn på allihop för resten.
Hvad båten var, och farligt nog minsann.
För hvem ett byte den då blifva kan.
Hvad satte fart uti den trötta hästen?
- P .. e \ • P Bidrag mottagas med tacksamhet.
Ett träd, hvari Logogryf.
Om ock man söker hela världen om, Så finner man helt säkert ingen, som Är mer bevandrad i litteraturen Än jag.
Ack om jag blott den lyc- kan haft Att blifva född med » hufvud uppå skaft » I Men nej!
Tyvärr jag aldrig haft den turen.
Fast månget verk min skärseld un- dergår, Författar ' n fruktar mig e j; han för- står, Att trots min skärpa får han pris och ära.
Men har hans opus fel och vank och brist, Jag lägger dem i öppen dag helt visst; Hvad då han sått, det får han ock uppskära.
Till frukost, hvad som säges smaka godt.
Hvaråt man på teatern skratta fått.
Hvad grädd- och kaffekanna hafva båda.
För fordran annat ord; och ett för rask.
Hvad som försvinner lätt i tö och slask.
En tidning, som man öfverallt får skåda.
1897 en styrkans bild man sett; Ett med de rörligaste löf försedt; Och ett med virke hårdt; med barr ett fjärde.
En fågel, stundom gul; en hvit som snö.
En fisk i dammar; en i mången sjö.
Ett djur, som högst i nord har hög- sta värde.
En man i bibeln nämnd.
Och en som på sin bror tog blodig hämnd.
En gud.
En fästning.
En udde.
Sånganförare.
Ett land Långt härifrån vid oceanens strand.
Hvad kallas det att hos en vän ta ' gästning?
Hvem man kan slå på hufvudet ibland.
En kur, som nyttjas äfven i vårt land.
Hvad skorna göra, om ej rätt de passa.
Hvad påstås fröken är i Filipstad?
Hvad skulle Pelle, klädd som till parad?
Hvari man brukar stoppa in sin kassa.
Hvad låter bra, men är blott tomma ord?
Ett sjukdomsstadium.
Ett mått på jord.
En krydda, man till mån gen rätt behöfver Förträffligt hkkt i Tröjor, Kalsonger, Skjortor, Heldräkter etc. etc. i Kamgarn (Jaegers system).
Äfven B o m u l l och hallylle.
— S o m m a r - och Vinterhvalitéer — Stackars liten!
Nå, men modern då?
— fort- satte Sigrid sina frågor.
StCtéklUHM, Qenunitt Boklr.-Aktiitb.
N:r 45 (203) Fredagen den 6 november 1891.
Prenumerationspris pr kvartal: Byrå: Redaktör och uigifvare: Idun med Modetidning och ko- f?
&lt; v ' Kyrkogata 7, 2 tr. npYrnprjni?
HFTTRFRft lorerade planscher kr.
F R H H l O r nJiLLrJLKU.
Idunm.Modet.utankol.pl.
» 1:85 Prenumer.
sker ilandsorten å post- Träffas å byrån kl. 12 — 1.
Idun ensam • 1: 20 anstalt, i Stockholm hos redaktion.
6 I 47.
Kla V Maria det lugna obe- märkta lifvet vid Fredensborg, i häg- net af bokarna, som just nu fälla sina sista blad för höstvinden det, ett drar i dessa dagar ett Ryssland.
lande salonger, utsmyc- kade med bländande lyx.
Man försöker att Men ofta stelnar blir tyst.
Den fruktan, som ingen vågar uttala, hvars namn ingen åtminstone resan firandet af djärfves nämna, dagen förmörkas.
som synnerligen betydelsefull — verbröllop.
betydelse att ett silf- Och ej kan förringas kontrahenterna denna gång äro att räkna och Alexander mäktige.
I I I, alla rys- herskare, den en- och den barnen, föräldrarne, för makan för Men nu är målet lyck- ligt nådt!
Man ta dagar af dyrköpt lugn öfver och lycka.
jordens mäktigaste rike, firas I all stillhet bemärkelsedagen firar vid det Svarta haf- familjekretsen.
vets närvarande sitt lust- silfverbrudens tjugufemåriga konung i De enda gästerna slott Livadia å Krim, sin förmälning andas ut på nytt för några kor- monarken på bäfva barnen maken.
väldige kust, klara Föräldrahjärtan för bland denna världens högst uppsatte griper om alla hjärtan med sin järnklo, sars Det hemska en familjehögtid, som plär af skäm- tets ord på läppen.
räknas dess vara frimodig, glad, glömsk ... genom tåg festtåg; gäller af Det borde vara furstligt Europa.
från Sun- Losnummerpns: 15 Öre.
Anuouspriti: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande, och » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal slarv, Utländska annonser 70 öre pr nonp.-rad.
Feodorowna.
Kejsarinna lH^rån Utgifning-stid: hvarje helgfri fredag.
äro föräldrar, Christian oeh med det danska konunga- drottning Louise af Dan- parets dotter.
Maria Sophia Fredrika Ett festtåg.
Mellan vaktposters linier, mellan Dagmar skyddskordonger af polis- november 1847 i Köpen- föddes den 26 män rullar tåget fram öf- hamn.
ver Sydrysslands stepper, 1866 förmäldes hon med hvarje hjulhvarf bevakadt Rysslands dåvarande tron- Den 9 november följare.
Då hvarje tillryggalagd werst i 1882 intog en olycklige faders tron, sud- med pinsam undsluppen ängslan, fara.
mars lad vara, kallnadt blod, följde hon kretsen af de höge rese- honom.
Där hennes hi- närerna, inom dessa storia!
hvilar öfver rul- ännu sin Tung måste den stämning som af Alexander knappast
D ö m i c k e din n ä s t a, f ö r r ä n du befinner d i g i s a m m a s t ä l l n i n g som hon.
Men huru oändligt mycket ligger ej under F ö r r o c h nu.
dessa nakna data!
&gt; — — — — — — en krona, som gyllne syns, är blott en törnekrans, som sömnlöshet, bekymmer, faror ger.
» skrifver Milton.
Och väl må kvinnohjärtan svälla af medkänsla vid tanken på denna högt uppsatta systers öde.
En hennes landsmaninna, en högt begåfvad kvinna, till hvilken vi vände oss, då vi be- slöto att i dag lemna våra läsarinnor den ryaka silfverbrudens bild, skrifver med anledning här af: » Jag har blott sett henne, då hon var en ung flicka i Köpenhamn, och då var hon myc- ket vacker, mycket glad och liflig och mycket populär.
Nu antar jag, att hennes olyckliga öde och förskräckliga ställning som rysk kej- sarinna ha tagit glädjen och ungdomen från henne.
Jag anser henne vara en af de mest beklagansvärda människor, som lefva. » Dock — intet öde är så mörkt, att ej en stråle af ljus kan spela in därigenom; och äf- ven i Maria Feodorownas lif leka sådana ljus- strålar, som kanske gifva det en långt blidare karaktär, än hvad betraktaren utifrån och ned- ifrån har lätt att fatta.
Hon är lycklig ma- ka, lycklig moder.
Det är nog att fylla en kvinnas lif.
Och ett skänker henne hennes ställning — mycken makt till det goda!
Och denna an- vänder hon ock.
Hon är ej blott sitt hems goda ängel, utan äfven beskyddarinna af ota- liga välgörenhetsinrättningar, för hvilka hon varmt och lifligt intresserar sig.
Hon besöker dessa inrättningar, gläder med sin närvaro dem hon beskyddar, och hvar hon visar sig, framkallar hon samma verkan som en solstråle på mulen himmel.
Med äkta kvinlighet har hon städse hållit sig fjärran från alla försök att i regeringsan- gelägenheter inverka på sin man; till en pa- latsintrig har hon aldrig nedlåtit sig.
För några år sedan väcktes, som kanske våra läsarinnor erinra sig, ett ganska stort uppseende af en serie teckningar från olika europeiska hof och hufvudstäder af grefve Paul Vasili.
I samlingen » Från Petersburgs salon- ger » har författaren skisserat Maria Feodorow- nas bild i följande ord, som vi låna som af- slutning på dessa korta rader: » Hvad som isynnerhet utmärker kejsarin- nan och ger henne en individuel prägel, är det allsmäktiga behag, som utstrålar från hela hennes person, en obeskriflig tjusningsmakt, som eröfrar och fängslar alla.
Hon är icke regelbundet vacker, men hennes ögon ha ett så mildt och välvilligt uttryck, hennes leende har något je ne sais quoi, som är så oemot- ståndligt, hela hennes täcka lilla personlighet är så graciös, att man till sin öfverraskning finner sig hålla af henne, innan hon talat till en, och tillbe henne, så snart hon sagt två ord.
Maria Feodorowna har den sällsynta lyckan att vara älskad, endast därför att hon är intagande; man böjer sig i stoftet för kvin- nans ojämförliga behag, och man glömmer, att det är kejsarinnan man har framför sig. » I mina händer föll en dag En nött roman från trettitalet Utaf det gamla goda slag, Där Me allting slutar galet.
Jag den en koåll oid lampan tog Och såg igenom den och — log.
Se här ett litet nätt extrakt Ur en roman från förra tider: Ett ståtligt slxÉt, en härlig trakt.
En måne, som på himlen skrider, Beständigt färdig att ta " till, När helst författaren så vill.
I slottet bor en fager mö Med lockar svartare än natten, Med kind som ros och barm som snö Och ögon blå som insjöns vatten, Så himmelskt skön på alla vis, En Eva uti paradis.
En dag hon uti sltogen går, Där henne ljufligt tycks att Och möter så bland skogens vara, snår En käck och hurtig jägarskara, Där skön och ädel rider han, Och genast älska de hvarann.
En tid nu följer skön och såll För dessa båda ädla unga, Och månen måste fram hvar kväll, Och jämnt skall näktergalen sjunga, Och i hvart träd i skogens famn Han ristar sitt och hennes namn.
Om de i lugn nu fått hvarann.
Det skulle fröjdat en i själen, Men det, förstås, gick aldrig an; Hvad blef ve då af sista delen; Nu staplas hinder upp i mängd, Att boken måtte få sin längd.
En hjärtlös far, en grym rival, En bof, som sina ränker spinner, I ändlös ångest nöd och kval Värt unga par sig nu befinner, Ett bråk och trassel utan slut, Som räcker tolf kapitel ut.
Här ger jag min pegas en smäll, Han skuttar af så lätt och gärna Och hamnar midt i en novell Utaf de unga och moderna, Som tycktes min pegas så skön, Ty långtifrån den lyste — grön.
Här ha ' de redan fått hvarann, Men deras lycka kan ej prisas, Att mannen är en rå tyrann På första bladet redan visas, Där han hörs fordra utan krus, Att hustrun sköta skall sitt hus.
Ett högre idealiskt lif Hon tänkt att med sin make dela, Och nu han fordrar af sitt vif, Att hon hans strumpor håller hela, Och ej den sålla lott förstår, Som njutas kan med bura tår.
Han kan ej följa hennes - » flykt *, Men troget sig på jorden håller Och sitter där så lugnt och tryggt, Och skrifver långa protokoller, Ty det må sågas först som sist: Den grymme mannen är jurist.
Så kommer där och helsar på En stund emellanåt på kvällen En herre, som vi kalla få Den rätte hjälten i novellen.
Han lilla frun så väl förstår, Och nu man anar, hur det går.
Han år så upplgst och så fri, Och blott för stora mål han stråfoat, Hon snart ger honom rätt däri, Att hittills på en lögn hon lefvat, Och älskar hon ej mer sin man, Hon i hans hus ej lefva kan.
Som Och Hon Och Och Och Af fågeln längtar hon ur bur^n, så en afton, når det skymmer, pelsar på sig i tambur ' n med den andre karlen rymmer.
mannen solo vardt på keålfn, det är slutet på novell ' n.
denna prof bit kan du se, Hur skönt När det som mest är mörkt och svart, Så — lika ledigt som jag rimmar — Författarn reder på en kvart, Hvad han har trasslat till i timmar, Och på en enda sida nu Förenar han de unga tu.
Snart i en vagn med grön sufflett, Belyst af både sol ' n och månen, På scenen trillar in så lått Familjens hopp, den förste sonen, Skön och eålskapad det förstås, Han på sin ädle fader brås.
Sist rullas upp ett perspektiv, Hur uppå barn och sällhet rika De föra ett lycksaligt lif, Där aldrig några ungar skrika, Och ingen sorg dem träffa kan, När de nu ändtligt fått hvarann.
man i oår tid förtäljer.
At våra mammors smak vi le, Men nu man skrifver, så det kväljer, Och undras må vid sådan smak: Går världen framåt eller bak?!
Modern barnets första lärarinna.
Af J. jp.
Belönad med fjärde gruppens pris i lduns senaste stora pristäfling.
- • o S.
å snart br * aet fått någon kännedom om vårt lands geografi och minnesmärken, vak- nar begäret efter historisk kunskap.
För det sju- eller åttaåriga barnet erbjuda våra forn- tidsdagar stora skatter.
Bilder ur folkens
barndom skola naturligtvis finna genklang i barnets själ.
Men äfven i vår egentliga hi- storia hafva vi mycket, som kan förtäljas för de små.
Härvid fordras dock, att förtäljaren känner sina åhörare.
J a g har därför stän- digt haft till mål att berätta sådant, som va- rit egnadt att stärka de goda anlagen och motverka felen; j a g har sökt att begagna de bilder och jämförelser — med ett ord det språk, som för mina barn varit lättast be- gripligt.
Och jag har vunnit den erfarenhe- ten, att ingen moder borde försumma att själf värma sina barns hjärtan vid den myckna kärlek, det ädelmod, den stoihet, vår historia ställer oss för ögonen, men äfven lära dem att rysa vid de ogärningar, som fläcka den i öfrigt tjusande taflan.
V å r a helgdagar, isynnerhet högtiderna, hafva gifvit rika anledningar till religionsundervis- ning.
Särskildt har han, som » är vägen, san- ningen och lifvet », varit våra tankars mål.