Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Ser ni, » återtog Agnes efter några ögon- blicks tystnad, » jag vet hvad det vill säga, detta svärmiska ideallif, och hvad det kostat mig.
Tidigt skiljde jag mig från mängden genom begåfning och böjelse, snart också ge- nom lefnadssätt.
Jag drog mig undan dem, med hvilka jag behöft komma i beröring för att nöta bort ensidigheten i min karaktär och uppfostran.
Jag frossade i andras tankar; skalder och författare voro mina gudar, och deras syn på lifvet blef min. » » När jag se ' n skulle ut att lefva det egent- liga lifvet och fylla dess kraf, var jag oför- mögen därtill.
Sjuklighet och nervös retlig- het inställde sig.
En mellantid af styrka och sällhet inträdde dock.
Det var då jag 2 " 31 lärde känna Rolf och vi blefvo förenade.
Så lycklig, som han var den första tiden af vårt äktenskap, skall han aldrig mer blifva.
Det är en visshet, som jag gläder mig åt att kunna taga med mig i grafven.
» Ett matt, lycksaligt leende lekte på hennes läppar.
» Efter Mauds födelse återkom min sjuk- lighet och har alltjämnt tilltagit.
Jag drog mig åter inom mig själf, oförmögen som jag var att göra något för andra.
Nu känner ni min historia, så när som på dess sista blad.
Det är snart fullskrifvet, äfven det.
Jag vill ej uppehålla er längre.
Gud välsigne er! » Öfverväldigad af rörelse kysste Annie ännu en gång den fina handen och smög sig sakta ur rummet.
Några dagar senare hade Agnes upphört att vara till.
, (Forts. o. slut i nästa n:r.)
För Iduns litterära pristäfling utgår inlem ningstiden den 1 instundande augu- sti.
Inom denna dag böra vara inlemnade alla skrifter, som täfla på de tre första grupperna enligt planen: 1) Den bästa novell eller roman om minst femton oktavark vanligt romanformat — pris ett tusen kronor.
- 2) Den bästa novell om ungefär fyrtio så godt.
Men tänk så intressant!
Alldeles som hos en sultaninna i ett sådant där otäckt tillbommadt harem!
Tesupén var riktigt utsökt, och Ann-Sofis historier räckte till hela tiden.
Det hon be- rättade om kanslirådet Z:s sista bal, där den enfaldiga Alma försade sig, när hon skulle tala franska med monsieur Chose, så att alla ung- herrarne sågo ut att ha roligt, fastän de för- stås inte ville visa det; Alfred den rödhårige, som skall in vid artilleriet, frustade ut en hel mun glace på sin systers väl för sjunde gången förevisade alpackaklädning, ja, det törs jag rakt inte tala om.
När jag skulle gå och redan stod i tamburen, medan betjänten satte på mig galoscherna, skrek Ann-Sofi till: » Nej, men ditt arbete har du ju alldeles glömt! » » Ja, det ligger visst inne i kabinettet », måste jag bekänna.
Där hade det legat hela tiden, och lika mycket var gjordt, då jag gick, som när jag kom.
Hemma voro pappa och mamma uppe ännu.
Det lyste från pappas rum ut i salongen, och jag gick in för att se om mina gamla raringar litet.
Pappa satt vid sitt skrifbord och plitade.
» God afton, min stumpa », helsade han.
» Har du haft roligt? » Han tänker alltid först pä andras nöjen, den snälle pappa.
Mamma nickade vänligt öfver någon sömnad, hon höll på med.
Jag satte mig ned för att hålla sällskap en stund, fastän sömnen började rycka i ögon- locken.
» Hvad håller pappegubben på med », frågade jag och tittade öfver hans axel.
25 Idunsspalter — pris tre hundra kronor.
» Jag har fått sjukt på kontoret », svarade han litet undvikande, » och för att vi inte ska ' komma på efterkälken, får jag roa mig med det här om kvällarne. » » Tag arbete med dig! » Nog hade jag hört, att pappa nödgats göra inskränkningar i sin personal; men att han För Idun skulle behöfva sätta till nätterna själf, för att af arbetet skulle kunna gå sin jämna gång, det var nytt för mig.
Mina guipurespetsar kändes riktigt tunga i fickan, fastän de borde gjort ^^SäT " ^ du, kom ändtligen i eftermiddag, » motsatsen.
» Söta pappegubben », frågade jag en smula * M^V&gt; hade Ann-Sofi sagt, då vi träffades på middagen vid vårt ehokolad inne hos skamsen, » kan jag iute få hjälpa till litet med Bergs.
Och så hade hon tillagt: » Glöm för skrifgöromålen?
» Jag fick en välvillig blick öfver glasögonen.
all del inte att ta arbete med dig!
Annars » Tack, min flicka », blef svaret; » men det får du tråkigt — du blir ensam främmande. » här är fullt med tekniska termer, som ska ' Och när jag gaf mig i väg hemifrån i skym ningen, så hade jag guipurespetsarne med mig, öfversättas.
Räcker din pensionsfranska till, de där som mamma påstår, att jag har sär- tror du? » skilda anlag för — fast det syns då inte på Nej, det gjorde den nog inte.
Maupassant hastigheten.
Kusin Gösta, som är vid geolo- och Daudet reder jag mig nog med och med giska byrån, påstår, att det går lika långsamt Le Eigaros feuilleton också; men.
med dem som med svenska vallens höjning — - » Jag förtager mig inte », fortsatte pappa.
en fot på hundra år.
» Men kanske du, min stumpa, vill hjälpa Men nu häller jag på att trassla in mig i mamma i stället?
Vi ha ingen mamsell i hu- spetsarne, om också icke bokstaflligen.
» Reve- set längre, som du vet, och mamma arbetar nons därför! » som kammarherrinnan säger.
som en slaf, fastän så illa är det inte, att Eftermiddagen förflöt mycket trefligt, så att hon kan behöfva det. » det var sena kvällen, innan jag visste ordet af.
I ett huj fick jag armarne om halsen på Åh, hvad vi pratade!
Ja, egentligen Ann-Sofi, mamma och kysste henne på båda ögonen, som förstås!
Jag har inte varit så mycket ute på sågo så trötta ut, det märkte jag nu.
sista tiden och kan därför inte ha så noga » Får jag se, hvad lilla gumman gör », frä- reda på, hvad som händer bland våra bekanta, gade jag.
som Ann-Sofi kan.
Hon såsom ung fru får Och utan att vänta på svar fick jag hennes vara med öfverallt.
Det måtte vara förtju- sömnad ur knät pä henne.
sande att få rå om sig själf så där!
Det var lille brors jacka, som hon höll på Det var riktigt roligt.
Och mellan det vi att reparera.
» slamrade », åto vi äkta turkisk konfekt, som » Och sådant anstränger mamma sig med », Ann-Sofis man haft med sig från sin expedi- utbrast jag, och jag kände, att jag fick tärarnc tion med korvetten.
Det var egentligen inte i ögonen.
» Medan jag är borta och roar mig! » Idunsspalter — pris fem hundra kronor.
3) Den bästa utredning af frågan: - » Huru skall kvinnan bäst kunna bidraga till höjande af familjens ekonomi? » med omfång af 20 ä Emma H — n.
D a
» Men du hade ju arbete med dig », invände mamma fogligt.
» Det är inte rätt af er båda », sade jag litet trotsigt, » att hålla mig som ett bort- skämdt barn längre.
Jag begär att få del af era bekymmer, käraste pappa och mamma. » » Du skall få det, liten, » sade pappa och satte mig på sitt knä, medan mamma fattade den hand, som jag inte höll om halsen på honom och strök den sakta.
Vi talade mycket allvarsamt den kvällen; men ändå var det inte tråkigt.
Det var tvärt- om trefligare — på sitt sätt — än hos Ann-Sofi.
Då vi skildes åt för natten, kysste pappa mig på pannan och sade: » Man sofver bra på goda föresatser, min duktiga flicka. » Jag hade fått lära skilja på » arbete » och arbete, och så var det ju alltid en nyttig dag, tänkte jag, när jag kröp ner under täcket.
Kvinnonit om djurskyddet.
På initiativ af Helsingfors djurskyddsförening, hvars ordförande är den varmhjärtade skalden Z.
Topelius, kommer från de nordiska djurskyddsföreningarna att till Italiens drottning afsändas en adress, innehållan- de en vördnadsfull bön, att H.
M:t måtte taga de nordiska flyttfåglarne under sitt beskydd samt på sätt s o m hon finner lämpligast, genom utverkande af lagar o c h på öfvertygelsens väg, freda dessa flyttfåglars tåg genom medelhafsländerna.
De sven- ska, norska och danska djurskyddsföreningar, hvil- ka önska deltaga i adressen, skola så snart som möjligt till expeditionen af tidskriften » Djurskyd- det, organ för nordens djurvänner », 19 B Små- landsgatan, Stockholm, genom sin ordförande in- sända fullmakt för undertecknandet.
Då adressen är till en kvinna, kommer densamma, enligt Helsingforsföre- ningens önskan, sedermera att afsändas genom Svenska kvinnoföreningen till djurens skydd.
Småstadslif.
En verklighetsskildring f ö r Idun af C.
Gumaelius.
(Forts.) » J É f f c m, » mumlade Nils, och under hans rynkade ögonbryn framsköt en blixt, som lät ana, att det där talet om hans häftighet nog ej var utan grund.
Han betvingade sig dock genast, o c h snart voro de uppe i en munter beskrifning på deras resa, på samma gång de med sannskyldig resenärsaptit gjorde heder åt anrättningarna.
Sedan grefvinnan enligt vanan tagit sin lilla eftermiddagslur, ämnade hon gå in till Blenda — alla damernas sofrum lågo nämligen en trappa upp —, men i detsamma hon framkom till dör- ren, öppnades denna hastigt inifrån o c h ut skyn- dade Elsa med röda kinder o c h tårar i ögonen.
» Gå inte in, mamma, » sade hon med med af rörelse darrande stämma.
» Blenda är bestämdt inte klok.
Jag gick upp till henne för att höra, hur hon mådde.
de andra äro i trädgården.
och så svarade hon ingenting, och när j a g sedan ville muntra upp henne en smula och började tala o m Bella, huru söt hon är o c h så där, då bad hon mig tiga och frågade, om jag också var en renegat, o c h klagade, att hon stod ensam, o c h så öfverhopade h o n mig med förebråelser, tills jag slutligen sprang min väg.
Hvad går åt henne, mamma? » » Jag vet inte, » svarade grefvinnan undvikande, » men du behöfver j u inte bry dig därom.
Det är hennes nervösa hufvudvärk.
jag skall gå in och höra efter.
Gå du ned o c h håll de unga säll- skap, ifall de återkomma. » Och därmed gick hon in till Blenda.
Därinne voro gardinerna nedfällda, och grefvin- nan måste en stund vänja sig vid öfvergången till halfmörkret från det klara solskenet därute, innan hon upptäckte dottern, som låg på soffan.
P ö r l o f n i n g s - cd c I i de, då Elsa, s o m med oro iakttagit, hvad s o m passerat, med munter röst utropade: » Kom hit, Bella, skall du få göra bekantskap med vårt umgänge här i staden. » Hon slog där- vid upp ett annat album o c h började beskrifnin- gen på vännerna.
Att h o n därvid icke gick allt- för skonsamt tillväga med deras små svagbeter, kunde man höra af flickornas skratt, och en gång måste till o c h med grefvinnan säga: » Nej, Elsa lilla, nu är du då allt för stygg. » Under tiden hade Nils följt efter Blenda för att fortsätta samtalet, men det ville ej gå.
Han ta- lade o m fästmön, o m deras bekantskap, o m sina framtidsplaner, men erhöll blott enstafviga svar eller också inga svar alls.
Han tänkte då välja ett annat ämne, som skulle intressera henne mera, och sade med hänsyftning på hennes arbete: » Och du håller på med din utstyrsel.
Är det bestämdt ännu, när brölloppet blir? » » Dagen är ej utsatt, men det blir på eflersom- maren, ha vi tänkt. » » Jaså.
Det var ofantligt grannt, det där, » till- lade han, upptagande en servet och stafvande på monogrammet.
Märker du husets linne med dit flicknamn? » » Ja, det är enligt Eriks önskan.
Han beställde mönstret, utan att jag visste därom, och hade det med sig sist han kom från Stockholm. » » Så e g e t.
brukas det verkligen s å?
Det skulle då aldrig fallit mig in. » » Nej, naturligtvis, » sade Blenda med ett under- ligt leende o c h fortsatte därpå med måhända omedvetet höjd röst, » men han är så gammalmo- dig, att han sätter värde på alt hafva fått en hustru ur en gammal aktad familj. » Nils reste sig häftigt.
Utropet: » Hvad menar du? » låg på hans läppar, men äfven denna gång betvingade han sig o c h kastade blott en orolig blick bort till Isabella.
Fredagen den 21 ji ini 1889.
B y r å: Tidningen kostar Kl&amp;r abergssa.ta.il 54, en tr. endast 1 krona för qvartalet.
Redaktör och FRITHIOF Träffas å byrån kl. 10 — 11.
Emilie listor kan visserligen ingalunda den literära Hg qvarlåtenskapen efter den nyligen oför- modadt bortryckta författarinnan, hvars bild Idun i dag bringar, sägas vara.
Den utgöres j u i tryck knappast af mer än en teaterpjes samt dessutom af några uppförda pjeser för- utom ett och annat, som ännu ej hunnit utgifvas eller uppföras.
Men al- stren af hennes penna äro likväl tillräckligt många och känneteck- nande för att berättiga påståendet, att hos henne förefans en ganska rik literär begåfning, som, med omsorg och allvar ansad, tuktad och ut- vecklad, skolat, om hon fått lefva, kunnat bereda henne en ganska beak- tansvärd plats inom vår qvinliga författare verld.
Hvad som hos henne i synnerhet hade varit värdt att tillvaratagas och vi- dare utvecklas var det satiriska drag, som allde- les ofortydbart framträdde hos henne, och somjemte en realistisk blick och en förmåga af pointerad dialog var hennes för- fattareskaps styrka.
Hit- tills hade hon emellertid icke i den grad, som önskligt varit, röjt det allvar i sträfvanden och den uthållighet och kon- centration i arbete, hvar- förutan.
det verkliga för- fattareskapets endast af ett fåtal uppnådda rang- utgifvare: HELLBERG.
TT t g i f n i n g f s t i d: hvarje helgfri fredag.
Prenumeration s i e r: I landsorten: S postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvndkontor, i bokladorna samt ä. tidningskontoren Lundberg.
klass ej öppnar sig.
Det fans dock vissa tecken, som gjorde sannolikt, att hon stode i begrepp att flitigare och mera helt egua sig åt sin literära verksamhet, och testa- mentet från hennes nyligen aflidne foster- fader hade ock satt henne i tillfälle att all- deles ostörd af näringsbryderier följa denna böjelse.
Hennes lif var af ganska skiftande be- skaffenhet och bär i mycket prägeln af den excentricitet, som tycktes vara ett af grund- dragen i hennes karaktär, och som jemte bristande ihärdighet i hög grad hindrade henne att utveckla sig till något helt både som författare och personlighet.
Född i Stockholm 1858 begaf hon sig, drifven af en romantisk nyck, vid sex- ton — sjutton års ålder från sina fosterföräldrars hem utrikes, for ned till Italien, inhemtade, under- stödd af sitt goda språk- hufvud, fort landets språk och skref på det samma en pjes, » Amore ed onore » (Kärlek och heder), ut- verkade dess uppförande på en teater i Milano samt utförde sjelf hufvud- rollen deri.
Ett och annat bref till N y illu- strerad tidning utgör för öfrigt det literära minnet från denna italien- ska resa.
Vistelsen i Italien efterföljdes af ett uppehåll i Paris, men efter några års frånvaro återkom hon slutligen hem.
Skref derpå ett historiskt skådespel, » Fri- hetsvännerna », tillegnadt den nuvararande konun- gen och med ämne från Anjalaförbundet.
Det var dock af föga betydenhet
Idun utkommer I hufvudstaden hvarje hélgfrl fredag och kostar för ett qvartal endast 1 krona, postarvodet Inberäknadt.
— och tyckes särskildt icke utmärka sig för samma verklighetstrogna replikbehandling som i hennes senare stycken.
Så följde en icke vidare gynsam debut på Dramatiska teatern i » För nervösa fruar », någon tids vistelse i samma teaters elevskola och slutligen engagemang, utan att hon dock derunder lyckades röja någon egentlig begåfning för den sidan af scenisk verksamhet.
De förnyade försöken att skrifva för scenen slogo deremot vida bättre ut, ehuru det mötte hin- der och dröjsmål, innan hon slutligen kunde få sin följande teaterpjes, komedien » Vän- ninnor », uppförd.
Detta stycke egde åtskil- liga svagheter i anläggning och karaktärs- teckning, men var lofvande genom sin pi- kanta och uddiga dialog, en egenskap som framträdde ännu mer i det roliga enakts- stycket » Förlåt mig », uppfördt på Drama- tiska teatern, och äfven i det i höstas på Svenska teatern gifna två-aktsstycket » Mo- strar ».
I åtskilligt visade sig i denna sist- nämda pjes författarinnans förmåga af skarpa observationer och karaktäristiska verklighets- skildringar, men den saknade ty värr en fast hållning, och icke alltid hade den goda sma- ken fått råda.
Hennes förnämsta arbete torde romanen » Ur tvänne verldar » vara.
Dess ämne är, huru som en talangfull och obser- verad ung dam, som tillhört teatern, • för- älskar sig i en ångbåtskapten af bondslägt, med hvilken hon gjort bekantskap under en sommarvistelse i den stockholmska skärgården, och gifter sig med honom samt bosätter sig långt ute i skärgården.
Olikheten i intres- sen, vanor och uppfostran gör äktenskapet till slut olyckligt; hon låter en af mannens litet mera polerade kamrater enlevera sig, gör ett misslyckadt försök att återgå till teatern och slutar med att omtala, huru hon, utan att vara kär, gifter sig med den ifrågavarande per- sonen.
Behandlingen är på sina ställen onek- ligen något excentrisk liksom sjelfva ämnet, och skildringen slår under stundom öfver i karrikatyr och espriten i jargon, men flere delar af boken äro af värde och låta ännu läsa sig med icke ringa nöje; det är i synnerhet de satiriska skildringarna från hufvudstadens teaterverld och sommarnöjena i skärgården, der hon visar sig både ega skarp iaktta- gelseförmåga och en liflig och pointerad stil.
Som enskild person egde fröken Lundberg flere sympatiska sidor.
Hon var snäll, vän- fast och ijenstvillig samt utrustad med ett visst orduingssinne och praktisk arrangerings- förmåga.
Erik Thyselius.
Ett underbart land.
Fragment ur en otryckt reseskildring, skänkt åt Ave.
ag gick en dag, jag gick två, jag gick en vecka och väntade på, att skolorna skulle hålla årsexamen, ty den vanliga tiden för dessa var inne, och jag ville då begagna mig af tillfället att döma öfver bar- nens och ungdomens kunskaper, liksom det alltid sker hemma i Sverige.
Men ingenstä- des, vare sig i staden eller på landet, såg jag barn belastade med denna aktningsvärda bokstapel, som erbjuder en osviklig borgen för ett beundransvärdt undervisningssystem.
Och hvad som gjorde mig ännu mera miss- länksam mot detta folks bildning var, att jag ingenstädes, vare sig ute detta oefterhärmligt entoniga kan åstadkommas af barn, lexor till andlig vägkost för Tidningen innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- eller inne, hörde sorl, som endast hvilka få utan- lifvet.
Jag blef ytterligare viss på min sak, att man här ej hade något begrepp om de stora kulturländernas — vårt eget inbegripet — konstmässiga skolsystem, ty ingenstädes kunde jag påträffa någon byggnad, ur hvilken ofant- liga barnskaror utvältra med larmet af en ström, som brutit sina dammar; här tycktes barnen ännu anses som föräldrarnes tillhörig- het, och det såg ut, som om dessa iklädt sig ansvaret för deras uppfostran.
Hvar jag än tittade in i hemmen, i träd- gårdar, på fält, i verkstäder, öfver allt ett eller flere barn, än lekande, än arbetande med hand eller tanke — ja, jag tror — himlen förlåte mig, att de arbetade med båda på samma gång, och icke ens när de läste kunde dessa ungar låta bli att tänka, utan ville ha besked, om det de inte förstodo.
Sannerligen om jag skulle velat vara lärare för barn, som ej nöjde sig ordentligt med att ge ifrån sig lexan efter bok och bokstaf.
Stundom slog jag mig nämligen ned, der jag såg någon grupp vara företrädesvis sys- selsatt med ordentligt skolarbete, om man nämligen kan kalla det ordentligt, att någon äldre eller medelålders man eller qvinna ta- lade och barnen framstälde frågor alldeles som i samtal emellan äldre bildade personer, der ingen afbryter en äldre talande, emedan man vet, att han har förstånd att göra uppe- håll, så att yngre få göra frågor.
Och san- nerligen hörde jag ej sjelf, hur här talades om religion, som om läraren sjelf verkligen trodde på det han eller hon lärde!
Ännu mera förvånad blef jag, när jag hörde, hur äldre personers vunna lifserfarenheter medde- lades åt barnen, liksom till stöd för deras andliga utveckling.
Äfven historia berättades — men huru?
Det tycktes mest läggas an vid, att ungdomen fick syn på förhållandet emellan orsak och verkan, så väl i verldshändelsernas gång som i samhälle och hem.
Skulle jag likna denna metod (fast jag knapt kan kalla det metod, som söker lämpa undervisningen efter lifvet och ej tvärt om) vid något, så skulle det vara en spegel, der äldre tiders lif och händelser framställas till beskådande och jemförelse med nutiden och med den lilla historien i hvarje menniskosjäl.
Det är sanning, att jag kände mig riktigt förlägen vid dessa knubbiga och fast bygda barns sätt att tänka och jemföra.
Så blek, förläst och öfveransträngd som jag sjeif var, då jag tagit mina examina, så hade jag ändå aldrig hittat sådana tankar, som lågo i dessa solbrynta barns frågor.
En dag, då jag såg en kraftig, munter gubbe (den jag ofta sett fungera som under- visare för ett halftjog barn, hvilka samlade sig kring honom) sitta och se på, medan några större gossar och flickor mätte ytinnehållet af en liten nyodling, hvilken de skulle an- lägga till trädgård, beslöt jag att göra honom några frågor samt framställa mina anmärk- ningar mot deras, som mig tycktes, osyste- matiska folkundervisning *.
De voro dock alla nu så upptagna af geometri på sjelfva jordstycket, att jag förleddes att äfven- en stund fästa min uppmärksamhet vid detta rent praktiska arbete och nästan glömde, hvad * Jag har behållit författarens stil, emedan jag ej ansåg mig ha rätt att ändra något i hans manu- skript.
det var jag nyss velat kritisera.
Först när jag såg en femtonårig flicka — fröken var hon — grip * en jernspade, mindes jag det jag ämnat anmärka, att för unga damer var det, vackrare och behagfullare att gymnasti- sera än arbeta.
Nu kom jag fram dermed och tillfogade den upplysningen, att i mitt hemland hade gymnastiken för länge sedan aflöst allt kroppsarbete för tusentals någor- lunda bergade föräldrars barn.
Ungdomen såg upp från sitt arbete med oförstäld förvåning, och äfven den gamle såg häpen ut, då jag nu tog ordet och skildrade några af våra lysande förhållanden inom upp- fostringsväsendets område.
Men då jag tystnade för att torka svetten ur mitt ansigte, sade en liten parfvel: » Mor- far, är den unge herrn verkligen ett hundra femtio år gammal, då han lefvat i den tiden, då folk gjorde illa med barn? » » Illa? » upprepade jag harmsen.
» Barnets ord kräfva en förklaring, » sva- rade den gamle, » och då ungdomen här är färdig med det utsatta dagsarbetet, kunna vi ju, om ni behagar, slå oss ner och taga en återblick på vårt undervisningsväsen.
Man lär äfven genom att se till baka på sina missgrepp och förirringar. » Sedan ungdomen tvättat mullen af hän- derna, kom hela den lilla flocken, ren och prydlig, ut till oss i en löfsal, och den gamle tog ordet: » Det är, som den lille här nyss sade, hun- drafemtio år, sedan vi började se, att vi » gjorde illa vid barnen », som han j u uttryckte sig.
Genom en felaktig tankegång hade vi nämligen kommit till den lika felaktiga slut- sats, att blotta vetandet kunde råda bot på mensklighetens elände, på fattigdom så väl som på synd och last, emedan allt detta, så trodde man, endast och allenast hade sin rot i bristande kunskaper hos ett folk.
Ur denna grundåskådning, som ej tog menni- skans dåliga lidelser, hennes frestelser och lifvets mångskiftande händelser i betraktande, utvecklade sig snart en öfvertro på vetandet, på den bokliga minneskunskapen — en öfver- tro, som rent qväfde all mensklig upplys- ning, emedan de två blifvit förblandade med hvar andra och den senare blifvit uppslukad af boklärdomen.
Nu gälde det att göra barnen delaktiga af denna kunskap; men då lifvet blott till en viss grad låter tvinga och våldföra sig, blefvo två ting nödvändiga, om systemet skulle till- lämpas: de fattiga barnen måste för det för- sta, innan de blefvo så gamla, att man af dem kunde kräfva arbete, läsa in all den kunskap, som skulle blifva deras skydd och hjelp under hela lifvet, och för det andra måste man hos det unga slägtet väcka och underblåsa någon lidelse, någon böjelse, som skulle förmå dem att våldföra deras egen natur.
Och så togs fåfängan, äresjukan och den dermed följande sjelfviskheten till hjelp för att göra barn till boklärda.
Ja, min herre, » sade den gamle vänd till mig, » ni ser bestört och harmsen ut, men jag ber er besinna, att det nu är öfver två hundra år, sedan vi stodo på höjden af denna grymma villfarelse, och att vi nu, med Guds hjelp, kunna se till baka på denna tid, såsom man ser till baka på en lyckligt öfver- vunnen sjukdom, innerligt tacksam, för det man åter blifvit frisk och sund.
Men jag vill fortsätta skildringen.
När barnen skulle magasinera in religion, naturkunskap, vårt folks historia, kunskapen i vårt språk, för att ej tala om färdighet i
h Mes att n u m m e r Iveckan under hela qvartalet.