Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Själfbehersknicg innebär alltid i sig en hög grad af själfförnekelse, och att » förneka sig själf » vill säga detsamma som glömma sig själf för andras vilja, en dygd, som ut- gör ett af de vackraste dragen hos en ädel kvinnokaraktär.
Kvinnan bör och måste i sina handlingar och sitt uppträdande bevara en måttfull jämn- vikt.
Den kvinna verkar frånstötande, som häjdlöst ger vika för sina uppbrusande käns- lor och sin häftighet.
De hos kvinnan så ofta förekommande hysteriska anfallen här- röra mestadels från bristen på själf beherskning.
Och likväl är det just utöfning af denna dygd, som är nödvändig, för att man skall kunna uppfylla sällskapslifvets plikter.
I detta senare fordrar hänsynen till medmänni- skorna, att man tiger, då man kanske kände det största behof att med ett spetsigt svar bemöta ett skarpt omdöme, eller att man väntar lugnt, tills förbittringen lagt sig, och då först besvarar - en skrifvelse, på hvilken man kanske i första uppbrusningen skulle ha gifvit ett hårdt, bittert svar.
Detta är själfbeherskuing, själfförnekelse.
Man måste medgifva, att utöfningen af den- samma fordrar stor moralisk kraft, men den stärker människans karaktär till allt godt och ger motståndskraft mot lifvets frestelser.
Men själfbeherskningen måste läras och in- skärpas hos oss genom uppfostran.
Den, som ej genom uppfostran i hemmet redan vants vid själfbeherskuing, får sedermera göra det i lifvets skola, och de lärdomar denna skola bjuder på, äro mycket hårda.
Hemmet bör vara en förberedande skola för lifvet; inom familjelifvets trånga gränser måste karaktären redan danas, därute i lif- vets bränningar, i umgänget med människorna, får den först sin fulla utbildning och mognad.
Föräldrar, som alltid böra tjäna barnen som förebild, måste genom sitt föredöme lära dem själfbeherskning.
Ingenting skadar mera i det skarpsynta barnets ögon föräldrarnes auktoritet och akt- ningen för dem än s. k. äktenskapliga scener, som utspelas inför dess åsyn.
Själfbehersk- ningen är en dygd, som är absolut nödvän- dig.
Brottsmålsstatistiken visar, att många existensers moraliska och fysiska undergång berott på bristande själfbeherskning, liksom en erfaren dårhusläkare förklarade, att den talrikaste klassen af sjuka utgöres af perso- ner, hvilkas egensinne ej kufvats i den tidi- gaste ungdomen, under det de, som hållits till ständig själbeherskning, mera sällan blifva sinnessjuka.
Vänjen därför beherskning!
tidigt edra barn vid själf- E.
Ögonblicksbilder af Ludvig Roman.
Är Fritz ett snille?
llpFrifz är •SS » säger en dum pojke.
Hans pappa själf det, mamma och grannarne be- kräfta det, och Fritz tviflar ej ett ögonblick på, att det är sannt, I jämförelse med andra pojkar finner han sig enfaldig eller åtminstone mindre klyftig.
Då andra äro lifliga och muntra och alls inte ha något mot att pröfva sina unga krafter på första bästa äfventyr, går han omkring som en drömmare, otillgäng- lig och oduglig till allt.
Och det är en olycka.
Fadern säger det, och alltså är det sannt.
Och skulle Fritz äfven tvifla — tron på den faderliga klar- syntheten har hos hoDom så eftertryckligt in- präglats, att inte ens det ringaste tvifvel länge kan bestå.
Fritz går i folkskolan och nästan alla ut- sikter äro för honom uteslutna att få till- fredsställa sin sjukliga lust att sluka skön- literatur och själf fuska med skrifveri.
Och ändå har han redan vid åtta år författat dikter, som till och med skolläraren gifvit beröm.
» Gud vete, hvem han fått det från, » sade fadern, » inte är det från mig och inte heller från mor; men skrifva kan han, det måste jag säga. » Men då fadern talar så, kommer Fritz till den blygsamma slutsatsen, att han, när allt kommer omkring, ändå inte är så dum, som hela byn tror.
Hela eftermiddagen sökte man fåfängt Fritz hemma och i granngårdarne.
Fadern grälar öfver den late slyngeln och håller en risbastu i beredskap åt honom — då finner man ho- nom till sist uppe på vinden, där han krupit ut genom takgluggen, stirrar på molnen och drömmer — Gud vete hvarom.
Fritz skickas med en spade till trädgården för att gräfva om ett bönland.
Spaden brin- gar i dagen en larv, som slingrar och vrider sig och åter söker krypa ned i den luckra jorden.
Detta gifver Fritz anledning till en mängd betraktelser.
Till en början stöder han sig på spaden, men sätter sig snart på marken och reflekterar öfver uppfyllandet af lifsmålet, som äfven det minsta lefvande kryp ej kan undandraga sig — äfven tordyfvel- honan kryper ned i jorden, lägger där sina ägg och — dör; grubblar öfver, hur larven kommer ur ägget, ur denna puppan och ur puppan åter den fullt utvecklade tordyfveln Grubblar öfver detta » vara » och » icke vara », och under tiden blir det kväll — och Fritz har knappast hunnit börja sitt arbete.
Fadern ger honom en kännbar lektion i pliktuppfyl- lelse, och Fritz är förkrossad i medvetandet af sin brottslighet och sorgsen öfver, att han icke med vilja gifvit sin far anledning till förargelse, att drömmerierna komma öfver ho- nom ungefär som sömnen, och att han då omöjligen kan rycka upp sig.
En tidning meddelade nyligen en artikel af en känd författare; » Hvarifrån komma våra snillen? » Däri drefs ungefär den satsen, att på landet förekomma flere genier, än sta- den förmår frambringa.
Är nu Fritz ett snille?
Sedan han slutat skolan, sänder fadern honom till staden i snickarelära.
Fritz ' håg ligger likväl åt annat håll.
Han skulle, så gärna han vill lefva, vilja besöka en » riktig » skola, som han säger, men fadern bemödar sig redligt att prygla de öfverspända idéerna ur honom, och » mästaren » i staden har fått fullmakt att göra detsamma.
Fritz skall säkert bli en dålig handtverkare.
Jag fruktar för hans framtid, ty om ej en oväntad händelse kommer honom till hjälp, är fara värdt, att han går under.
» Hvem är damen där — där i logen — närmast scenen? » så hör hon redan i anda- nom nyfikna åhörare fråga.
» H v a r — j a s å, där!
Ni känner inte henne!
— Det är konstnärinnans moder! » Konstnärinnans moder!
Hur berusande det klingar!
Klara gäller för ett dumhufvud; då vore det ju förlorad möda, om man skulle hålla efter den lilla att plugga på läxorna; den vunna tiden kan ju i stället användas för att studera musik.
Klara är på det hela inte alls förtjust häröfver; om hon också gärna någon gång hänger vid pianot, är allt regel- rätt studium henne djupt förhatligt.
Men hennes mor tar härvidlag ingen hänsyn.
Klara har en talang att odla, och den får inte för- summas.
Fritimmarne bli allt mer förkortade, och slutligen kommer det därhän, att Klara måste tillbringa hvarje ledig stund vid pianot.
Bara talangfull.
» Försök att ta det med undergifvenhet, fru doktorinna: det värsta är inte långt borta.
Jag kunde inte stå till svars för att längre invagga er i hopp, då — » Doktorinnan hör ej mer.
Våldsamt grå- tande störtar hon in i rummet, där hennes trettonåriga dotter ligger på dödsbädden.
Hon kastar sig öfver den döende och be- stormar henne med hjärtslitande böner att ej öfvergifva henne.
» Oförnuftig som alltid, » brummade läkaren i skägget; » den stackarn får ej ens dö i fred! » Och han försöker just få den jämrande modern från bädden, då den döende med möda lyfter sina armar, slingrar dem om moderns hals och i en matt kyss tröstar henne: » Gråt inte, mamma.
— — Jag känner mig — så nöjd — — » Tungt sjunka ar- marne tillbaka, och fru doktorinnan fäller sina tårar öfver ett lik.
För fem år sedan var den unga Klara en blomstrande flicka, som i sin hälsas fulla flor var redo till hvarje barnsligt upptåg.
Däre- mot var det klart för alla, som kände henne, att hon var ett litet dumhufvud.
Redan a- b-e-d beredde henne oöfvervinneliga svårig- heter — och dock var den unga vildhjärnan en favorit hos alla lärarinnorna.
Med förun- derlig envishet eröfrade hon i alla klasserna sista platsen, och hon presiderade där med en så innerlig frimodighet, att det inte föll någon in att för platsens skull betrakta eller bemöta henne med missaktning.
Och då en gång den olyckan drabbade henne att genom ett bra svar rycka en plats upp, hade hon all bråd- ska att genom en afsiktlig dumhet på nytt eröfra den så kär blifna platsen.
Sådan var Klara, innan hennes öde träffade henne.
Det var ungefär fem år sen, som en ung musiker kom till staden, i hvilken Klaras mor bodde.
Han förde med sis en del re- kommendationsbref, af hvilka ett äfven gjorde honom bekant med Klaras moder.
Han var på en konstresa och hade för afsikt att efter några konserter draga sina färde; men då den sista konserten var gifven, hade han fun- nit sådant behag i den vackra staden, att han utvalde den till sin framtida hemvist och i förtid afbröt sin konstresa — — fru dok- torinnan var änka och därtill ung, vacker, rik — och hon hade inte gjort någon hem- lighet af sitt tycke för den unge, bleke konst- nären.
Klara kunde spela några enkla visor och sonatiner af Kuhlau tämligen flytande.
Herr Fridman, som vi vilja kalla vår konst- när, visste, att man inte bättre kan smickra en mor än genom att berömma hennes barn.
Så skyndade han sig att i det intet ondt anande barnets obetydliga färdighet finna spå- ren af en stor talang, som icke finge förspil- las.
Och fru doktorinnan är eld och lågor: hennes barn — en konstnärinna, stor och hyllad som — ja, som han — — och hon denna konsfnärinnas moder —!
Det har sina följder: Klara är ett snällt barn; hon älskar innerligt sin mor och har aldrig förtjänat några förebråelser för olydnad.
Så fogar hon sig äfven nu efter mammas vilja — men förlorar därigenom alldeles sin friska, öfverdådiga glädtighet.
Hon blir all- varsam och grubblande och inser nu, att sista platsen ändå just inte är någon hedersplats.
Hon är, som hon väl vet, inte dum, endast trög.
Och om också hennes tröghet är af den art, på hvilken man inte allvarsamt kan vredgas, så är flit i alla fall mera beröm värd; Klara inser det, som sagdt; hon blir läraktig, hennes naturliga klokhet kommer henne till hjälp, och inom kort ser sig den själfsäkra » priman » i klassen förvandlad till en » sekunda » genom den » dumma Klara ».
Nu vaknar äregirigheten.
Klara vill be- hålla den förvärfvade första platsen, liksom hon förr höll på den sista.
Men det först- nämnda är betydligt svårare än det andra, och Klara måste ligga i af all kraft.
Hon ägnar samma arbete åt alla de mångfaldiga ämnen, som dess värre drifvas i våra högre flicksko- lor.
Ä r redan detta betydligt enerverande, så kommer därtill det eviga pianospelandet och gör resten.
Efter ett år är Klara endast en skugga af sitt forna jag.
Mamma förlofvar sig med herr Fridman, och nu upptäcker denne plötsligt, att Klara, är » bara talangfull ».
Bara talangfull!
Klara fröjdar sig hjärligfc åt, att hon inte är något geni; nu skall det väl ta en ände med allt pianodunkandet.
Fru doktorinnan skulle visser- ligen hellre äga en genialisk dotter än en » bara talangfull »; men om nu också Klara endast är talangfull, så bör icke denna hen- nes talang gå under.
Och det blir vid det gamla.
Klara är klen, och fru doktorinnan förun- drar sig första gången Klara klagar.
Hvad kan fattas barnet?
Läkaren kommer.
» Hvila!
Hon är öfveransträngd! » — Dumheter, me- nar fru doktorinnan; hvad skulle hon öfver- anstränga sig med.
Att spela piano är ett nöje, och skolan måste hon väl ändå alltid gå igenom.
Det blir fortfarande vid det gamla, och Klara blir allt sämre.
Då dör herr Fridman några få veckor före det tilltänkta bröllopet.
Och Klara hoppas — och är åter glad, trots mammas sorg.
Men fru doktorinnan älskade den döde; hvad som erinrar om honom är henne kärt, och hon betraktar det som ett heligt testa- mente att odla den talang, som han upptäckt hos hennes barn.
Och det blir alltjämt vid det gamla.
Å r förgå.
Klara har ränn t upp till en lång, sjuklig flicka, på hvilkens bleka kinder cirkelrunda feberrosor blossa; ögonen ligga djupt inne och lysa med en nästan hemsk glans.
Klara är sjuk — en blomma, dar- rande för lien, som svänges öfver henne.
Så kommer en kulen höstdag, då Klara inte förmår stiga upp; hon vet inte själf, hvad som felas henne, men det känner hon väl, att hon är sjuk, dödssjuk.
Läkare hämtas.
Han skjuter fru dokto- rinnan ut genom dörren, undersöker och ut- frågar den sjuka och skakar betänksamt på hufvudet.
Därute väntar modern med oroligt hjärta.
» Absolut ro!
Hon får på intet vis upp- röras — ni förstår!
Mycket betänkligt, men vi få väl se, kanske — » Han drog på detta » kanske »; läsaren kän- ner utgången.
Och fru doktorinnan följer gråtande den med blommor höljda kistan.
Hennes tårar gälla hennes hjärtas barn, denna varelse som visserligen var » bara talangfull », men som dock besuttit en betydande begåfning och nu genom en förtidig död ryckts undan en för- hoppningsfull framtid.
Så tänker fru doktorinnan.
Men Klara har vetat bättre, då hon dö- ende sade: » Jag känner mig så nöjd.
» H v e m har rätt?
En fråga för våra » baldrot ningar » af i " D — f.
* $ | | forna tider ansågs dansen såsom något och var en konst, som endast utöfvades af trålar och slafvar.
Andra tider, andra seder!
I våra dagar dansar man öfverallt, ända ner ifrån draggen, som på krogen tager sig en svängom vid drag- spelets skrällande musik, upp till de högsta kretsar, där man tråder dansen vid orkesterns brusande toner.
En bal erbjuder en egendomlig anblick.
Man ser unga flickor, som eljes blygsamma och till- bakadragna icke skulle tillåta den minsta för- trolighet af en främmande man, utan tvekan eller motvilja hasta ur den ene kavaljerens armar i den andres.
Och hvilka kavaljer se- dan!
Många, hvilkas namn de nyss hafva hört för första gången, och andra, lättsinniga roué- er, hvilkas blotta vidrörande borde vara en skymf för hvarje hederlig kvinna.
Men hvad gör det, blott de få dansa, dansa hela natten — hvarje dans!
Och mödrarna, ungdomens och moralens väktare, hvar äro väl de?
Jo, de sitta rundt väggarna och se på, så innerligt förnöjda och stolta öfver, att deras döttrar äro så firade och uppburna, utan att finna det minsta stötande i den förtrolighet, som råder de dansande emellan.
Hvad skulle väl en af dessa mödrar säga, om hon i ett sällskap, där det icke vore bal, såge en herre, efter nyss skedd presentation, utan vidare lägga armen éHt&gt; förnedrande * Trogna vår kända regel, att ingen ärlig mening må undertryckas, lämna vi gärna plats för denna uppsats, ehuru den synes oss onödigt sträng och exklusiv.
Åtskilligt tänkvärdt bringar den onekli- gen.
Den kanske kan ge uppslag till ett litet me- ningsutbyte.
Iduns spalter stå öppna.
kring dotterns lif och trycka henne intill sig?
Och likväl vore det ingen annan skillnad, än att det då skedde utan ackompagnement af en orkester — men det kan väl icke göra något hvarken till eller ifrån.
Och dräkten sedan!
Hvartill skall det väl tjäna, detta oblyga blottande af öfverkroppen, som såväl yngre som äldre kvinnor göra sig skyldiga till, och som ofta går så långt, att en läkare om en ung fru på en bal kunde säga, att hon hade så litet på sig, att hon för- kylde — magen!
Det är en obehaglig fråga för de skyldiga, hvarpå de söka gifva de mest tillfredsställande svar, men faktum är, och det låter ej bortför- klara sig, att det åt dansen ger något ännu ttera oblygt och lascivt.
Att det för många män är ett pikant nöje att se former blottade, som borde vara dolda under klädningens skyd- dande veck, är utom tvifvel, men lika säkert är, att mången med vämjelse vänder sig från en syn, så föga kysk och kvinnlig.
Icke sannt, kanske?
Se då på denna flicka, som genom behagsjuka åtbörder och små ko- ketta skratt vill ådraga sig männens uppmärk- samhet, under det att kinderna blossa, ögat fuktas och det i korsettens tvångströja instra- made, till hälften blottade bröstet flämtande söker efter luft, och säg, om det är en före- teelse, vid hvilken blicken dröjer med välbe- hag.
Unga flickor bruka urskuldande säga, då denna fråga kommer på tal: » V i dansa för dansens egen skull, emedan det är så hänfö- rande att svänga omkring vid oikesterns to- ner, och vi ägna aldrig en tanke på kavalje- ren.
Hvarför vi ha urringade lif, är endast, för att det då är så mycket lättare att dansa. » Är det verkligen så, så är det förunderligt, att ännu ingen fallit på den idén att ställa till baler för endast kvinnor.
Där skulle de i hur lätt dräkt som helst, utan att därför såra anständigheten, kunna svänga om af hjär- tans lust, men jag vågar tvina på, att den dansen, trots den mest hänförande orkester- musik, skulle kunna, som en annan, med sam- ma nöje fortgå från klockan åtta på aftonen till tu eller tre följande morgon.
På samma sätt med männen.
Det skulle vara ganska intressant att se, om de kunde uthärda med det nöjet att dansa med hvarandra, om det så blott vore för en enda timme.
Äh nej, låtom oss icke försöka framställa dansen och balerna i en vackrare dager, än de förtjäna, ty det nyktra förståndet och.
eftertanken visa dem dock obarmhärtigt i deras rätta ljus.
På landet kan dansen vara ett oskyldigt nöje, men hvilken himmelsvid skillnad är det ej mellan dessa anspråkslösa tillställningar och de stora städernas lysande fester.
De unga, som alla känna hvarandra sedan barndomen, kom- ma tillsammans i all enkelhet, och dansen går så lugnt och ärbart för sig, mera att likna vid en sällskapslek än något annat och utan en skymt af detta raffinerade koketteri, som gör städernas baler så frestande och så — motbjudande.
» Mycket tål man, innan man förgås. » På denna regel är baldamen ett slående bevis.
Hon som annars påstår sig ha en så ömtålig fysik, att hon icke kan taga en halftimmes promenad i friska luften, utan att vara förbi af trötthet, som är nödd att föra den strän- gaste diet, och som slutligen är känslig för den obetydligaste temperaturförändring, hon kan i balsalen med dess kväfvande värme och i dess af parfymer och damm förskämda luft hvirfla omkring timme efter timme och skölja ned glas på glas af iskyld champagne eller andra iskalla drycker och rätter och tvekar ej heller att utsätta sig för det skarpaste kors- drag, då man för att kunna andas är tvungen att kasta upp fönstren — sinnesruset kommer henne att glömma allt, både svaghet och för- siktighet.
Och följderna häraf?
Vistas en sommar vid någon af våra bad- orter vid kusten och lägg märke till dessa kvinnor — vintersäsongens firade baldrottnin- gar — som på vid dagsljus glåmiga ansik- ten bära tydliga spår af invärtes krämpor, och du skall få ett tydligare svar, än som kan lämnas i ord.
Hvem har rätt: de gamle, som i dansen sågo något förnedrande, eller nutidens människor, som i den hafva ett af sina mest retande nöjen?
Wfå Kastellholmsklinien dröjde wk hon med lillebror en stund, sedan de i vackra vädret gjort en arla morgonrund.
Hän från Nybroviken gledo sprängda isflag nio förbi, och kring kajen lekte vågen åter sorlande och fri.
Yinscharne vid Djur går äsdockan hördes re ' n i liflig gång, och i fjärran, ifrån slipen trängde hammarns gälla sång.
Re ' n dit ut mot saltsjöleden styr en ångare helt käck, ett par resenärer märkas ock bland fraktgodset på däck.
lyrisk är taflan.
— Pysens ögon muntert följa isens färd, medan systerns blickar glida tankfullt öfver solstänkt fjärd.
Sextonårig, förra våren gick hon fram, blef kvinna re ' n; nu i vinter fick hon göra sin entré i societén.
Men det är ej om den hyllning, man åt hennes fägring gaf, som hon nu betagen drömmer; allt för nog hon fått däraf.
Långt ditut till skär och kobbar tanken följer ångarn åt, ut från kvalm och stela fester, ut på glada mimiens stråt.
Ut till villan, sko gomsluten, där sin barndom bort hon lekt, och där hafvets friska vindar mättade af tångdoft smekt.
Ack, hvad skulle hon ej gifvit, om hon blott fått vara med där på däcket!
— Stackars liten af en sällsam längtan led!
Kanske skulle hon där ute möta brukets inspektor, han som plägat tidt och ofta hälsa på hos dem i fjor ... TH. L U N D * K a p p a f f ä r *
Kanske skulle han numera visa litet mer respekt än förut, då hennes klääning ej ens öfver vaden räckt.
Kanske skulle han ej längre blott ett barn i henne se ... Ack, hon minns nog, hur han kunde varma blickar äfven ge /., Kanske — kanske ..!
Hennes kinder purpras af en rodnad varm — Men då spritter hon ur drömmen, störd af lillebrors allarm.
Han är frukosthungrig, pysen, trött på nöjet längese ' n; vårens svärmiskt trollska stämning, han ej lärt att fatta den.
Octavio Beer.
I " damernas paradis ".
storia, herr och fru Au Bon Marchés!
Aristide Boueicauts Paristeekningar f ö r Idun af Alvar Arfwlasson.
(jet var en gång i den stora staden Paris ett ungt par.
De hade funnit hvarandra, jag vet inte hvar, och de lefde nu gifta, jag vet knappast af hvad.
Han hade en anspråkslös plats såsom bi- träde i magasinet » A u petit Thomas » vid Rue du Bac.
Hon var en fattig, ung flicka med en lika anspråkslös befattning i någon af de mindre butikerna i kvarteret.
Fattiga, nåja, det voro de båda, men spar- samma också, och konsten att arbeta förstodo de.
Arbetet älskade de, arbetet blef deras lefnads lösen.
Och hur det var de arbetade och lade styf- ver till styfver, så kunde de en vacker dag, ett stycke längre ner på samma gata, upp- rätta ett magasin de nouveautés, hvars like världsstaden ej dittills sett, och som var lik- tydigt med en hel revolution inom handels- världen, ett verkligt jättemagasin, hvars bi- träden räknades i tusental och årsräkenska- perna i millioner.
De afledo för några år sedan, de båda ma- karne, först han och snart därefter hon.
Och då testamentet öppnades, befanns det, att hustrun till f. d. biträdet vid » Lille Thomas », den forna butikflickan, lämnat dona- tioner, ej i hundratusenden, utan i millioner, t. ex. 16 millioner till sin personal, 6 milli- oner till välgörande ändamål, såsom understöd åt skriftställare och artister o. s. v. Den likfärd, som bereddes modepalatsets drottning, kunde med skäl kallas furstlig.
Medan liket hvilade på lit-de-parade, var hu- set ända upp till andra våningen klädt med svarta draperier.
Kistan fördes på en vagn, dragen af 6 svarta hästar, hvar och en ledd af en lakej.
Den följdes närmast af 300 barn.
Frankrikes mest frejdade konstnärer vandrade i sorgetåget, och i templet var det de yppersta sångarne från Stora operan, som utförde musiken.
Oräkneliga voro de folk- massor, som då voro i rörelse: Journal des Débats jämförde därför detta tillfälle med Gambettas och Victor Hugos begrafningsdagar.
En saga!
Ja, låter det inte så?
Den lilla butikflickan och den fattige employéns hi- Dttningrgatan AU BON M A R C H É!
Heliga namn, af alla parisiskor uttaladt med vördnad och andakt!
Tempel, hvars tröskel ingen provinsdam beträder, utan att hjärtat klappar häftigare!
El Dorado, som hägrar hvarje dag i tankarne för dem alla, dröjada paradis med modegudinnans frukter på godt och ond t!
Ja, småle nu inte, min läsarinna!
Besöker ni det — och, var uppriktig, ni har längtat därefter!
— så sker det väl ej med andakt, men med beundran åtminstone, och något para- dis är det möjligen inte för er, men helt sä- kert ett féälott.
Se här ett rekommendationskort från » Iduns » chef!
Er arm!
Jag blir er ciceron, Dock, före själfva besöket, en blick på huru varorna anlända.
Det jättelika etablissementet är indeladt i 70 s. k. rayons eller sektioner.
Hvar och en af dessa lyder under en chef, som är sjä- len däri, ett slags allsmäktig direktör på sitt område.
Det är han, som gör inköpen för sin sektion.
Denna sistnämnda fråga — inköpet — sammanhänger med den om modernas upp- komst.
Men moderna uppkomma ju hos damskräd- darne och storsömmerskorna, anmärker ni.
Aja, storsömmerskorna och herrar damskräd- dare med Worth i spetsen kunna understun- dom » lancera » en kappa, en robe, en hatt, ja, t. o. m. en hel kostym — i den fina världen, bland » de högsta 10,000 » i sam- hället.
Men det för hela kvinnovärlden gemensamma snittet, den allmänna färgen för en viss säsong, det fastställes genom nouveautés-magasinens försorg.
Det är därifrån, som parolen går ut till den stora publiken.
T y i Paris är det ej blott damen af värld och aktrisen, som vilja vara moderna.
Äfven till den fattigaste arbetarflicka i Belleville sträcker sig lusten att » vara med sin tid ».
Afven hon vill vara mondän, och mondän är den enkla, billiga dräkt, som hon skaffar sig i A u Bon Marché.
Men återvändom dit.
Samtidigt med att sektionschefen på sitt område öfvervakar för- säljningen, har han sina tankar äfven på nästa säsong.
Han framlägger sina olika sorter, han samtalar med kunderna därom, och han söker att gissa sig till deras tycken och önskningar.