Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anders August Anderson från Ostergötlands län har uti motion (N:o 295), som blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, hemställt, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anhålla: »att Kongl. Maj:t täcktes i nåder anbefalla Statistiska Centralbyrån här i riket att, så fort ske kan, upprätta en tillförlitlig jemförelsetabell emellan embets- och tjenstemännens proportionerliga förhållande till öfriga samhällsklasser inom Sverige och dem af våra grannländer, hvarifrån statistiska uppgifter må stå att vinna: att en så beskaffad tabell påen kommande riksdag framlägges för Rikets Ständer: att Kongl. Maj:t täcktes i nåder tillse, att alla de rikets embets- och tjenstemän, hvilka icke genom fullmagter eller konstitutorialer blifvit tillförsäkrade det dyrtids-tillägg, sorn 1856—1858 årens Ständer beviljade, måtte få nöjas åt de löner och arfvoden, som före nämnda tid varit de olika tjenstemän!] en anvisade: att Kongl Maj:t ville förordna, det berörda tillägg måtte fråntagas alla de embeten och tjenster, hvilka hädanefter komma att tillsättas: samt slutligen, att Kongl. Maj:t ville låta efter Ständernas hörande indraga icke allenast alla öfverflödiga embetsverk inom riket, utan ock förminska den stora mängd embets- och tjenstemanna-platser, som kunna anses mindre nödvändiga.»
Till stöd för detta, vidtomfattande förslag har motionären icke andragit annat, än att klagomål öfver otillräckliga löner icke afhörts, innan den s. k. dyra tiden 1855 och 1856 inträffade: att man dessförinnan icke haft brist på skicklige sökande till lediga tjenster: att det ej vöre klokt att ideligen skapa nya tjenster och samtidigt öka lönerna för tjenstemännen, under det jordbrukets idkare hotas med total undergång: att, efter motionärens förmenande, intet annat land kunde mäta sig med Sverige i afseende på procentförhållandet emellan närande och tärande samhällsklasser: och att den rådande Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami. 6 Haft. 2 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande Jti 21. penningebristen svårligen stöde att afhjelpa, så länge statsbudgeten årligen tarfvade en summa, fullt motsvarande riksbankens hela utelöpande sedelstock.
Då likväl icke någon giltig anledning synes Utskottet kunna af berörda omständigheter hemtas till en underdånig framställning om en så vidsträckt omskapning af rikets embetsförvaltning, som motionären antydningsvis påyrkat, helst motionären icke uppgifvit något enda af de embetsverk, han ansett öfverflödiga, så att Utskottet icke ens är satt i tillfälle att häråt egna någon pröfning, samt motionären icke heller uppgifvit inom hvilken gren, vare sig i administrationen eller jurisdiktionen, tjenstemännens antal skulle vara för stort, det Utskottet ej har sig bekant; och då, på sätt Utskottet i ett förut afgifvet, af Rikets Ständer godkändt betänkande (N:o 8) angående ifrågasatt nedsättning i expeditionslösen, yttrat, det icke sedan ofvannämnda s. k. dyra tid inträdt någon sådan förändring i lefnadsomkostnaderna, som berättigar till den slutsats, att dessa kostnader skola framgent blifva af stadigvarande lindrigare art, föranlåtes Utskottet hemställa, att berörda motion så i ena söm andra afseendet måtte lemnäs utan uppmärksamhet.
\:o 21.
Ank. till Exp.-Utsk. deli 21 Dec. 1865, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motionär angående föränd,ring i sättet för kronobrefbär ingens utgörande, m. m.
Från Hedervärda Bonde-Ståndet hafva, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet blifvit öfverlemnade två i detta ämne väckta motioner (Niis 1 och 93), nemligen: af Johan Victor Lundqvist från Skaraborgs län, hvilken, under åberopande deraf, att alla samhällsklasser å landet skulle hafva lika gagn och fördel af kronobrefbäringen, föreslagit, att den för jordbruket i allmänhet och särdeles för krono- och skattejorden betungande kronobrefbärings-skyldigheten må bestridas af hvar och en i mån af den bevillning, som på landet blifvit honom påförd att till Staten erlägga; och Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande JM 21. 3 af Peter Andersson från Blekinge län, med hvilken Nils Svensson och Anders Eskilsson från samma län sig förenat, och som af anförda skäl hemställt, det Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl.
Majit anhålla, att Kongl. Majit täcktes, efter samling af alla nu gällande föreskrifter angående kronobrefbäringen, och efter ärendets nödiga utredning, till nästa riksdag aflåta nådig Proposition om kronobrefbäringsskvldighetens skiljande från jordbruket och öfvertagande af Staten.
Det är icke första gången framställning i berörda syfte göres till föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet.
Sednast vid sistlidne riksdag kom, till följd af enskilda motioner, frågan om kronobrefbäringens skiljande från jordbruket under pröfning, men ledde ej till någon Rikets Ständers åtgärd.
Det vigtigaste inkastet emot en dylik anordning — hvilket ock vid föregående tillfällen, då ärendet förevarit, gjort sig gällande — hemtas otvifvelaktigt af den omständighet, att ifrågavarande besvär, som dock icke saknar en motsvarande förmån, nemligen befrielse i viss mån från skjutsningsskyldighet, och endast intager ett jemförelsevis mindre vigtigt rum ibland de ovissa onera, som hvila å jordbruksnäringen, icke kan utan en allmän reglering af dessa sednare lyftas ifrån jorden.
Utskottet är ock fortfarande af denna mening, men anser sig derjemte, i anledning af den i en af de nu väckta motionerna gjorda antydan om den ökade tyngden af ifrågavarande besvär, böra uttala den åsigt, att denna tunga icke kan hafva i sednare tider erhållit större tillvext, än andra dermed jemförliga onera stigit i värde.
Utvidgade kommunikationsanstalter och vidtagna förbättringar i postväsendet böra tvärtom hafva orsakat lindring i krono brefbäringsskyldigheten; och der detta besvär i följd af inträffande omständigheter tarfvar en jemnare fördelning, har Kongl. Majits Befallningshafvande åliggande att föranstalta om nödig reglering.
Genom Kongl. Majits nådiga Cirkulär till Dess Befallningshafvande den 30 November 1849, har blifvit stadgadt, bland annat, »att bref i tjensteärenden emellan auktoriteter och tjenstemän eller betjente, som äro till kronobrefbäringens begagnande berättigade, skola, så vidt utan olägenhet ske kan, med de ordinarie posterna afsändas, och kronobrefbäringen inskränkas till hvad som erfordras för brefvens fortskaffande, der posterna icke kunna dertill användas», samt att den extra brefbäringen icke må begagnas vid andra tillfällen, än då särskilda omständigheter oundgängligen påkalla brefs äfsändande utan att tiden för ordinarie brefbäring eller postgång kan inväntas.
Utskottet anser sig icke nu böra ingå i bedömande deraf, i hvad mån lindring i meranämnda skattebörda kunde beredas jordbruket derigenom, att kronobrefbäringen och dermed jemförliga prestationer verkställdes på Statens bekostnad, och om icke deltagandet i denna kostnad blefve kännbarare än dä besväret får in natura utgöras.
Härjemte får Utskottet anmärka, att fullständiga lagsamlingar numera finnas att tillgå, hvaruti de få författningarne i detta ämne blifvit intagna.
Med anledning af hvad sålunda blifvit anfördt, hemställer Utskottet, att berörda motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 22.
I sammanhang ined nämnda förslag har Utskottet förehaft en af Johannes Andersson från Elfsborgs län väckt motion (N:o 132), deruti han hemställt, att då ordföranderne i kommunalstyrelserna fått å sig öfverflyttad en del af de göromål, som förr ålegat presterskapet, bemälde ordförande jemväl borde tillerkännas samma förmåner med afseende å fribrefsrätt till Konungens Befallningshafvande, som presterskapet eger jemlikt Kongl. Brefvet den 16 Juni 1813 och Kongl. Cirkuläret den 27 September 1834, och att således sist åberopade författning måtte i förenämnda syftning ändras.
Men som en ökad börda härigenom skulle uppkomma för deni, som äro skyldiga till att utgöra kronobrefbäring, samt det synes Utskottet lämpligast, att, der postkommunikation icke finnes, kommunerna sjelfva bereda sig utväg till befordrande af skrifvelse!- rörande deras angelägenheter, tillstyrker Utskottet, att Johannes Anderssons berörda förslag må lemnäs utan afseende.
Reservationer: af Anders Medin från Kronobergs, Anders Jonsson från Wermlands, Anders Pehrsson från Malmöhus och Olof Nilsson från Westerbottens län. X:o 22.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Dec. 1865, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående förändrade föreskrifter i afseende å laxfisket i deri s. k.
Pukaviksfjorden i Blekinge län.
Uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:o 54) har Andreas Eskilsson från Blekinge län, med hvilken Peter Andersson från samma län sig förenat, gjort framställning derom, att Rikets Ständer matte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t hemställa, att Kongl. Maj:t täcktes i nåder »förklara, att hittills gällande förbud för idkande af laxfiske i den så Allm.
Besvoch Ekotu-Utskottets Betänkande M 22. 5 kallade Pukaviksfjorden från utloppet af Mörrums ström till linien emellan Listershufvud och Sternö udde icke ina utgöra hinder för utöfvandet af den strandegare och innehafvare af skattlagda fisken, enligt Kongl. Fiskeri-stadgan den 29 Juni 1852, tillkommande tiskes-rättighet.»
Omförmälda förbud innefattas, såvidt af de utaf motionären hos Utskottet företedda handlingar kan inhemtas, uti en af Konungens Befallningshafvande i Blekinge län den 10 April 1820 utfärdad kungörelse, hvaruti, under åberopande och upplifvande af en kungörelse den 3
Maj 1745 med flera sedermera gifna beslut, stadgas särskildt ansvar, bland annat, för en hvar, »som, utan skattlagd rättighet, ifrån den 5 Mars till och med den 5 Oktober hvarje år i Mörrums ström vid Elleholm samt i skärgården och fjorden inom linien emellan Sternö udde och Listershufvud utsätter och begagnar hvad slags redskap det vara må, hvarigenom lax fångas kan, samt Kongl.
Maj:ts och Kronans fiskerättigheter i någon måtto förnärmas.»
Af förenämnda handlingar torde vidare böra anmärkas, att åtskilliga hemmansoch fiskes-innehafvare vid stranden af Pukaviksfjorden vid ortens domstol anhängiggjort rättegång emot så väl Kongl.
Majit och Kronan som enskilde fiskesegare i Mörrums ström, med nästan enahanda påståenden, som med motionen åsyftas att få på annan väg bifallna, och hvaröfver Listers Häradsrätt genom dom» den 4 December 1861 sig utlåtit: att emedan ostridigt vore, att, så långt tillbaka någon minnas kan, det till förmån för Kronans samt enskilde parternas skattlagda laxfisken i Mörrums ström varit förbjudet att fiska lax i Pukaviksfjorden inom gränsen emellan Listershufvud och Sternö udde, samt berörda förbud icke ensamt tillkommit genom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes i länet kungörelse den 3 Maj 1745, utan fastheldre, på sätt ordalagen i nämnda kungörelse ådagalägga, det ifrågasatta vattenområdet redan dessförinnan varit sedan urminnestid fridlyst, pröfvade Häradsrätten rättvist ogilla kärandernes påstående om rättighet för dem att, på grund af strandeganderätt, idka laxfiske inom Pukaviksfjorden; varande denna dom, enligt hvad motionären uppgifvit, af Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge fastställd, men talan hos Kongl.
Maj:t fullföljd; oell har Utskottet tillika inhemtat, att saken ännu är på Kongl.
Hvad motionären anfört till stöd för den, efter hans förmenande, obehöriga tolkning, som gifvits åt de utfärdade påbuden, samt den kraft och verkan desamma mot enskilde strandegare hittills skulle medfört i strid emot föreskriften i 9 § af förenämnda Kongl. Fiskeri-stadga, som innehåller, att dylik inskränkning i fiskerättighet ej må göras större, än tillgodonjutandet, af den särskilda rättigheten oundgängligen krafvel-, utgör alltså föremål för en anhängig rättstvist.
Skulle vid afgörandet af ifrågavarande tvist, Kongl.
Majt i nador upphäfva det slut, hvari underdomstolarne stadnat, så är motionen alldeles öfverflödig.
Under förutsättning åter, att Kongl.
Majt pröfvar rättvist öfverklagade domen fastställa, så kunde visserligen, derest frågan endast rörde Kongl. Majit» och Kronans rått, i betraktande tagas, huruvida ej från Rikets Ständers sida skäl vore för handen att medverka till undanrödjande af de förbud mot fiskande af lax inom den ifrågavarande linien i Pukaviks - 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande Jht 23. fjorden, sora från äldre tider skall förefunnits till förmån för kronofisket i Mörrums ström, ehuru till förfång för strandegarne vid samma fjord; men som tvistefrågan jemväl rörer enskildes rätt, deri Rikets Ständer icke i allmänhet böra sig inblanda, så får Utskottet på denna grund, och alltså utan att nu vilja ingå i något slags bedömande om öfverklagade påbudens större eller mindre behöflighet för laxafvelns skyddande och laxfiskets deraf beroende bestånd, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion för närvarande icke må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 19 December 1865. X:o 23.
Alik. till Exp.-Utsk. don 2l Dec. 1865. kl. 1 o. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion angående skyldighet för sparbankerna i riket att å derstädes insatta medel för närvarande gifva minst fern och en half procent ränta, m. m.
Uti en hos Höglolliga Ridderskapet och Adeln väckt motion, som, jemte deröf ver inom Ståndet afgifvet yttrande, blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad, har Herr Liljenstolpe, A. F., anfört, hurusom, efter det räntan numera blifvit frigifven, och i följd deraf räntefoten uppgått så högt, att den äfven för dem, som endast förfogade öfver en ringa sparpenning, medförde frestelse att med denna drifva procenteri, önskvärdt vore, om något medel kunde gifvas att förmå sparbankerna till att å de i dem insatta medel gifva högsta möjliga ränta, så att denna för närvarande icke borde få understiga fem och en half procent, åtminstone der reservfond redan fun nes samlad; hvarjemte motionären hemställt, att åtgärder måtte vidtagas att införa tioåriga premier i likhet med hvad som skulle ega rum i den uti Köpenhamn befintliga, våra sparbanker liknande anstalt, kallad »Bikuben».
Med den utsträckning öfver hela riket sparbanksväsendet numera erhållit, vore, enligt motionärens åsigt, nämnda banker att anse såsom »qvasi-otfentliga» inrättningar; hvadan deras verksamhet och bestämmelserna för densamma borde af Rikets Ständer uppmärksammas och bedömas; och ehuru Allm.- Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 24. motionären ville erkänna, att något direkt föreläggande uti ifrågavarande hänseende svårligen kunde af Rikets Ständer meddelas, har han dock uttalat den förmodan, att Utskottet skulle kunna »utfinna formen för ändamålets vinnande»
Under den tid af omkring fyratio år sparbanker funnits i riket, har någon klagan emot deras verksamhet icke försports, utan har densamma tvärtom visat sig särdeles välgörande.
Vid sådant förhållande och då räntefotens höjd är beroende af penningetillgången, hvilken nästan lika hastigt kan ökas som minskas, och det följaktligen omöjligt kan bestämmas, huru lång tid motionärens »för närvarande» kan komma att räcka, samt sparbankernas verksamhet, vid den korta uppsägningstid de i allmänhet förbehållit sig, egentligen är att anse såsom upp- och afskrifningsrörelse, hvadan den nu redan varande räntan icke torde vara för låg, anser Utskottet det icke vara rättvist eller nyttigt, att
Staten vidtager några åtgärder i den af motionären föreslagna syftning, hvadan Utskottet hemställer, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Betänkande, i anledning af väckt motion om den ändring i Kongl. Coopvcerdi-reglementet den 30 Mars 1748 och Kongl. Kungörelsen den 27 Augusti 1828, att Svensk sjöman skall till den kommun, der lian är mantalsskrifven, erlägga dem nu till sjömanshusen utgående afgift.
Enligt VI Artikeln i Kongl.
Coopvaerdi-reglementet den 30 Mars 1748 och Kongl' Kungörelsen den 27 Augusti 1828 åligger det besättningen å hvarje Svenskt fartyg, som hemkommer från utrikes ort och slutat sin resa, att, af sin förtjenta hyra eller månadspenning, till det sjömanshus, hvarunder fartyget hörer, erlägga: skepparen fyra öre, styrmannen tre öre och en hvar af den öfriga besättningen två öre för hvarje plåt, räknad till sex daler, allt kopparmynt. 8 Ålim. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande j\i 24.
Nu har uti en till Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnad samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:o 297) Ola Jönsson från Malmöhus län hemställt, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om den ändring i nämnda Kongl.
Reglemente och Kungörelse, »att Svensk sjöman skall erlägga omförmälda afgift till den kommun, der han är mantalsskrifven».
Såsom skäl för en sådan ändring har motionären anfört, att den säkerligen skulle medföra en förmån för sjömannen, enär de från sjömanshusen utgående bidrag i allmänhet vore otillräckliga till de behöfvandes bergning och, i anseende till områdets vidsträckthet, icke kunde rättvist, i mån af behofvet, mellan dem fördelas, hvarjemte antagligt vore, att, ehuru det numera ålåge hvarje kommun att draga försorg om sina fattige, kommunerna likväl ogerna lemnade bidrag åt dem, som borde hafva understöd från annat håll.
Genom Kongl. Förordningen om mantals- och skattskrifningarnes förrättande den 20 Juli 1861 är stadgadt, att fartygs-befälhafvare och besättning, som icke i egenskap af fastighetsegare eller af särskild anledning tillhöra annat distrikt, skola mantalsskrifvas å den ort, dit fartyget hörer.
Men sorn sjömän ofta ombyta tjenst och i följd häraf äfven mantalsskrifningsort, inträffar lätt, att en sjöman vid den tid, han kan råka i behof af understöd, icke tillhör den kommun, till hvilken han, enligt motionärens förslag, skulle erlagt ifrågavarande afgift.
Denna sednare kommun skulle derigenom komma i åtnjutande af en fördel, som ej stöde i förhållande till dess blifvande ansvarighet för underhåll åt den, som afgiften erlagt; hvilket icke vore med rättvisa öfverensstämmande.
Deremot synes det Utskottet vara rättvist, att den försörjningsskyldiga kommunen må med säkerhet kunna påräkna något bidrag från vederbörande sjömanshus; och finner Utskottet sig fördenskull böra hemställa, att ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 19 December 1865. STOCKHOLM, tryckt hos A. Holmberg & Comp., 1865.
Besvär g- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 25. 1 IV: o SS.
Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Dec. 1865, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande för Statens tjenstemän af skyldigheten att ställa horgen för den upphörd, de omhänderhafva.
Ifrågavarande motion är af Herr Siljeström inlemnad till Vällofliga BorgareStåndet och bär N:o 154.
Motionären har deri sökt utveckla, hurusom föreskrifterna om skyldighet för tjensteman att för hela eller en del af den uppbörd, som med tjensten vore förenad, hvilka föreskrifter till större delen torde hafva tillkommit, utan att Rikets Ständer haft tillfälle att om deras behöflighet eller lämplighet tillkännagifva sin mening, kunde anses vara ej allenast orättvisa och vådliga, utan ock
Staten föga värdiga och för dess säkerhet mindre betryggande.
Staten vore väl berättigad att af den, som i dess tjenst sökte anställning, såsom vilkor för kompetens dertill fordra ett visst mått af kunskaper, ådagalagdt genom undergångna examina, och såsom vilkor för befordran vitsord om förvärfvad vana och öfning i handläggandet af allmänna angelägenheter och om ådagalagd ordning och nit; men då i allt fall Statens säkerhet i förevarande hänseende hvilade ytterst på tjenstemannens personliga redbarhet och rättskänsla, samt borgenssystemet, rationelt tillämpadt, rätteligen fordrade, att tjenstemannen ställde säkerhet för all med tjernsten förenad uppbörd och ej, såsom nu sker, blott för en del deraf, kunde ifrågavarande föreskrifter hvarken ur principiel eller praktisk synpunkt försvaras; varande med stöd häraf, och på i öfrigt anförda skäl, af motionären föreslaget, att Rikets
Ständer måtte antingen för sin del förklara, att borgen för allmän uppbörd icke vidare må ifrågakomma eller tjensteman med egen uppbördsmanna-ansvarighet affordras, eller ock till Kongl. Maj:t aflåta en underdånig skrifvelse med anhållan, att Kongl. Majit ville från vederbörande förvaltande verk infordra och för näst sammanträdande riksdag framlägga fullständiga uppgifter angående de föreskrifter, Bill. till B.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami 7 Häft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 25. som i afseende på tjenstemans åliggande att ställa säkerhet för omhänderhafvande uppbörd må vara utfärdade och gällande; hvarefter Rikets Ständer eller nationens ombud komme i tillfälle att taga i öfvervägande, i hvad mån dessa föreskrifter böra bibehållas eller ändras eller ock alldeles afskaffas.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som i anledning af remiss har att afgifva yttrande öfver denna motion, föranlåtes uttala den förmodan, att upphäfvandet af föreskrifterna för uppbördsmännen af ali skyldighet att ställa säkerhet för omhänderhafvande medel icke skulle gillas af allmänna tänkesättet, som af gammalt vänjt sig vid att betrakta dessa föreskrifter såsom betryggande mot underslef och försnillning.
Till följd af rådande föreställningssätt i detta hänseende och af gammal sed torde icke heller, på sätt motionären förmenar, nämnda skyldighet i allmänhet betraktas såsom förödmjukande, och, så vidt Utskottet kunnat erfara, har det icke visat sig för dem, som sökt uppbördsmanna-befattningar och verkligen förtjenat att dertill befordras, möta svårighet att anskaffa sådan borgen, som i hvarje särskildt fall äskas och som alltid medför vittnesbörd om rådande förtroende till den sökandes redbarhet, hvilket i sin ordning bidrager att befästa allmänhetens förtroende till tjenstemannen.
Ehuru Utskottet således ej anser sig ega skäl att tillstyrka fullständig befrielse för uppbördsmännen från att prestera säkerhet för omhänderhafvande medel, har Utskottet likväl funnit sig böra föreslå en utväg till fullgörande af ifrågavarande skyldighet, hvarigenom, på samma gång ändamålet vunnes, den, som egde tillgång till annan underpant, kunde undvika det i sådana fall ofta lifligare kända obehaget att anlita andra personer om en löftesförbindelse.
I äldre tider, då föreskrifterna i förevarande hänseende uppkommo, voro icke s. k. statspapper i vårt land tillgängliga i allmänna rörelsen och följaktligen ej heller lätta att realisera.
Men sedan numera förhållandet är omvändt, och en deposition af dylika värdepapper skulle tillfullo motsvara hvad som med en borgensförbindelses aflemnande åsyftas, synes det böra kunna medgifvas en uppbördsman att få välja hvilketdera sättet för presterande af ifrågavarande säkerhet han sjelf föredrager.
Det är deremot klart, att icke alla slag af värdepapper kunna vara härtill användbara i anseende till de olägenheter, besvär och omgångar, spm skulle uppstå vid vissa tillfällen, då t.
ex. ränta borde lyftas och å handlingen <jvitteras, inteckning förnyas o. s. v.; och då det ej bör möta svårighet att medelst afyttrande af ett papper af sist antydda slag förskaffa sig ett sådant, som för ändamålet är tjenligt, har Utskottet i detta sednare hänseende trott sig böra föreslå, att endast sådana obligationer, utfärdade af Staten eller allmänna verk och inrättningar, få såsom surrogat för borgen godkännas, hvilka icke för det embetsverk, hos hvilket de skola förvaras, medföra annat besvär, än räntekupongernas utlemnande till egaren, då anmälan derom göres.
Utskottet får tillägga, att de i förevarande ämne nu gällande föreskrifter med lätthet återfinnas i Författningssamlingarne; hvadan icke giltig anledning torde förefinnas att hos Kongl.
Majit anhålla om infordrande i sådant hänseende af upp - Allm.