Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1840. 7 Sami. 1 Afd. 12 Häftet. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N.o /j.2. samma Balk, att i stämningen alltid skall utsättas dagen, då den, som varder stämd, bör lill svars komma, dels ock sedermera uti Kongl. Resol. på Allmogens besvär af den 16 Mars 1739, som förnyar en föregående Kongl. Resolution af den 17 September 1723, förordnadt blifvit, att stämningarne böra ställas pä lörsta Tingsdagen, efter som de rättsökande då måste enhälligt sig infinna, för att bevista Tings-predikan och höra de författningar, som uppläsas, men att Iläradshöfdingarne skola, vid Tingets början, när parterne uppropas, tillsäga dem, på hvilken dag hvar och en bör vara tillstädes och först afhjelpa de långvägade, samt att dem, som närmare bo, emedlertid är tillåtet att hemresa; och som härigenom synes vara tillbörligen sörjd t för parters fredande från olägenheten af en längre vistelse vid Tingen, samt dessutom emot lämpligheten af motionärens förslag bör anmärkas, att detsamma i de fleste fall blefve overkstäilbart, emedan domhafvanden, som måste, till de rättsökandes beqvämlighet, uppdraga bestyret roed stämningars utfärdande åt Nämndemän och andre, på serskilde trakter inom Häradet boende, personer, sällan förr än vid ankomsten till Tings-stället får emottaga stämnings-listorne och blifver, genom deraf inhämtad kännedom om målens antal och parternes namn, i tillfälle att bestämma tiden för hvart och ett måls företagande; alltså och enär härtill kommer, att krono-betjeningen, ej kunde tillförbindas att i tvistemål tillhandagå med den ifrågasatta handräckningen, utan alt derför njuta skäligt arfvode, hvilket åter skulle föranleda till ökade kostnader för parterne, finner Ulskottet sig ega full anledning hemställa, att Per Sundströms motion, i hvadden handlar om parters rättighet att före Härads-tingens början erhålla underrättelse om dagen, då dem rörande mål der skola till handläggning förekomma, icke må till någon åtgärd föranleda.
Beträffande härefter den i motionens senare del gjorda framställning, hvarmed motionären synes hafva åsyftat, att besvärs- och vade-tiden borde räknas icke från den dag, Härads-Rättens beslut afkunnas, utan från det Tings-expeditionen kommit parten tillhanda; så enär en dylik förändring skulle leda till den i flera afseenden skadliga följd, att part, genom dröjsmål med expeditionens utlösande, kunde obehörigen förlänga tiden för ett måls fullföljande i Högre Rätt; samt någon allmän klagan icke försports deröfver, att den nu stadgade tiden för vads erläggande och besvärs an - La "-lilskottets Betänkande, iT.-o ^3. 11 förande emot Härads-Rätts beslut vore för kort, så att fataliers förlust äfventyrades, anser Utskottet, att motionen jemväl i denna del bör lemnäs utan afseende.
Stockholm den 3o April i84o.
Emot detta betänkande har Riksdags-fullmägtigen F. von Zweigbergk från Skaraborgs Län sig reserverat.
TRYCKT HOS J. A. WALLDÉN, 1840- Lag-Utskollets Betänkandej N.o 44• 1 N:o 44.
Ank. till Exp. Vtsk. den ii Maj, kl, 10 /. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om förtydligande af 2 <$*. i 41 Cap. Missgernings-Balken.
Lag-Utskottet har inhemtat, att i Justiliae-Ombudsmannens vid denna Riksdag afgifne och till Utskottet öfverlenmade Embetsberättelse anmärkes, dels att, vid fråga om tillämpning af lagens stadgande i 41 Cap. 2 §.
MissgerningsBalken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, skiljagtiga meningar, i afseende på rätta förståendet deraf, hos lagskipningen uppkommit, huruvida det der omförmälde brott, att locka öfvermaga, egna barn, omyndig, underhafvande, eget tjenstefolk eller inhyseshjon att stjäla, ovilkorligen borde, utan afseende på clet stulna godsets värde, medföra ansvar såsom för andra resan stöld, eller om, i händelse värdet ej går öfver 10 daler, snatteribot må ådömas, dels ock att, i saknad af bestämd föreskrift, ovisshet kunde uppstå, angående det sträft, hvartill den gör sig skyldig, som andra gången begår sådant tjufnadsbrott, då värdet af det tillgripna icke stiger öfver 100 daler.
Till stöd för den satsen, att brottets egenskap af stöld eller snatteri bestämmes af det stulnas belopp, hade, efter hvad Justitiae-Ombudsmannen yttrat, vanligen blifvit anfördt: alt öfverskriften till berörde Capitel, äfvensom 2 och 3 §§. deraf ovedersägligen handlade om både stöld och snatteri; att anledning följagtligen saknades till den förmodan, att lagstiftaren velat ur 2 §. utesluta det senare begreppet, hvilket icke eller af ordalydelsen tydligen utmärktes; att, ehuru hustjufnad medförde större ansvar, än ifrågavarande förbrytelse, snatteribot der egde rum; och att tillfyllestgörande skäl för antagande af den strängare tolkningen sålunda icke vore för handen.
De åter, sorn ej funno sig öfvertygade af desse grunder, hade deremot in vändt: alt det skiil, man trott sig finna i uppställningen af41 Cap., ej kunde antagas såsom gällande, enär straffbestämmelserna för tjufnadsbrott i allmänhet icke blifvit i lagen med fullständig systematisk noggrannhet ordnade; att det af 42 Cap. 1 §. nämnde Balk hein tade exempel destomindre innefattade något bevis för den förra satsens rigtighet, som de i 3, 4, och 5 §§. af samma Cap. uppBih. till R St.
Prol 1S40. 7 Sami. 1 Afd. t3 Haft. 1 Lag-Utskottels
Betänkande3 N.o 44' räknade förbrytelser, likmätigt Kongl.
Brefvet den 17 Januari 1741, ansagos såsom stölder, ekvad mycket eller litet blifvit tillgripet; att beskaffenheten af ifrågavarande brott, med afseende på det nedriga i bevekelse-grunderne bos förbrytaren, otvifvelagtigt förtjenade sträng bestraffning; att detta lagrum endast omtalar två straffbestämmelser, af hvilka den senare vöre jemförlig med den för tredje gången stöld stadgade bestraffning; att sålunda, om snatteribot här skulle ega rum, en lämplig gradation emellan straffen för dylika brott, första och andra resan begångne, saknades, och ingen grund gåfves för bedömande af itererad brottslighet, i fall det stulnas värde ej öfverstiger 10 daler; samt slutligen, att lagens uttryckliga bud 'stånde samma rätt, som den der andra gången stulit” löste hvarje tvifvelsmål, sedan det genom Kongl. Brefvet den 16 Februari 1738 och den 16
Maj 1764 förklarats, att den, sorn, en gång straffad för stöld, sedermera föröfvar snatteri, skall straffas lika, sorn hade han begått stöld andra gången.
Jemte förklarande, att de senare skälen syntes ega företrädet af en närmare öfverensstämmelse med lagens lätta mening och förstånd, är af Justitiae-Ombudsmannen, beträffande frågan, huruledes den, som andra gången beträdes med den i åberopade lagrum beskrifna gerning, bör straffas, då stölden ej stiger öfver 100 daler, yttradt, att, vid jemförelse emellan nämnde lagrum och 40 Cap. 3 §.
Missgernings-Balken, med säkerhet kunde antagas, att straffet borde vara lika, som för tredje resan stöld till enahanda belopp, ehuru sådant icke blifvit utsatt, antingen af förbiseende, eller ock derföre, att denna analogi ansetts tillräckligt tydlig, utan att densamma behöft vidare uttryckas; och enär således lagen i ena hänseendet lemnat anledning till olika tolkning, och i det andra möjligen kunde missförstås, har Justitioe-Ombudsmannen hemställt, att 41 Cap. 2 §.
Missgernings-Balken, i grundlagsenlig ordning, måtte förändras till följande lydelse: ”Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla med sig, ehvad det är mvcket eller litet; eller ”gör mannen det med sin hustru; föräldrar med sina barn; förmyndare med ”den omyndiga; förman med den, som står under hans lydno; husbonde el”ler matmoder med sitt tjenstefolk eller inhyseshjon; stånde samma rätt, sorn 'den der andra gången stulit.
Varder han åter med sådan gerning funnen, ”straffes såsom för tredje resan stöld; och den, som var lockad eller buden, att stjäla, straffas som annan tjuf, der han till mogen ålder kommen är.”
Utskottet instämmer uti de i ofvanberörde måtto yttrade åsigter, ej mindre angående rätta förståndet af lagens stadgandeu uti ifrågavarande Cap. och §., än ock om behofvet af detta lagrums förtydligande, för vinnande af Lag-UlskottctS Betänkande, N:0 44• 3 hvilket ändamål Utskottet dock anser vissa förändringar i redaetionen af Justitia1, Ombudsmannens förslag vara nödige, hvarigenom dels första meningen i §:u uttryckes i bestämdare ordalag, dels den sista perioden alfattas så, att den icke, på sätt nu är fallet,' kan leda till det missförstånd, att öfvermaga, som blifvit lockad att föröfva olofligt tillgrepp, skall vara strafflös, hvilket vore stridande emot föreskrifterna i 31 och 50 Cap. Missgernings-Balken.
Till följd häraf hemställer Utskottet vördsamt, att en Kungörelse måtte utfärdas, hvarigenom 41 Cap. 2 §.
Missgernings-Balken till sin lydelse sålunda ändras:
Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla eller snatta med sig; eller gör mannen det med. hustrun; föräldrar med sina barn; förmyndare med den omyndiga; förman med den, som står under hans lydno; husbonde eller matmoder med sitt tjenstfolk elfer inhyseshjon; stände samma rätt, som den der andra gätngen stulit.
Varder han äter med sådan gerning funnen, straffes såsom för tredje resan stöld.
Den, som var lockad eller buden att stjäla eller snatta, anses på sätt lag förmår.
Reservation af Herr Lagergren: ”Ifrån Ilögloflige Lag-Utskottets tillstyrkan i detta Betänkande är jag i så måtto skiljagtig, att jag, för min del, antager den af Herr Juslitiae-Ombudsmannen föreslagna nya redaction af 41 Cap. 2 §.
Miss gernings-Balken alldeles oförändrad.
Mina grunder härföre äro följande.
I fråga om olofliga tillgrepp, nyttjar Lagstiftaren uttrycket ”litet eller mycketJ’ endast vid sådana tillfällen, då tillgreppet är, genom dermed förknippade omständigheter, qvalificeradt att heta stöld, om än det tillgripna ej öfverstiger det i 47 Cap.
MissgerningsBalken utsatte belopp af 10 daler silfvermynt.
Så brukas detta uttryck uti 42 Cap. 2 §. om svårare nidingstjufnader; uti 18 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, om så kallad fiektjufnad, och ändtligen uti Kongl.
Förordningen angående straffet för den, som olofligen bryter upp andras bref och derutur täger penningar eller penningevärde, elen 21 Mars 1835.
I fullkomlig öfverensstämmelse härmed, har också Herr Justitiae-Ombudsmannen föreslagit detta uttryck att nyttjas vid en ny redaction af 41 Cap. 2 §.
Missgernings-Balken, viljande dermed uttrycka, att snatteri-gradationen icke eger 4 Lag-Utskottets Betänkande j N;0 44- rum vid de i detta lagrum uppräknade tillgrepp, lika litet sorn den finnes uti de andra arter al' förbrytelser, der samma uttryck i lagarna förekommer.
På denna grund och då snatteri-ansvar för den, som lockar elter bjuder öfvermaga eller annan person i beroende ställning, att olofligen tillgripa något, aldrig skall ega rum, anser jag denna ordställning uti Herr Justitise-Onibndsmannens förslag böra bibehållas.
I slutet af §. förekommer ett stadgande, som jag, lika med Herr Justitiae-Ombudsmannen, tror böra förblifva oförändradt, sådant det lyder i gamla lagtexten.
Delta stadgande är följande: "elen, sorn var lockad eller buden att stjäla j straffes som annan tjuf j der han till mogen ålder kommen är”.
I detta moment omfattar min skiljagtighet icke blott ordalydelsen, utan sjelfva saken.
Påföljderne af förbrytelser, begångna af öfvermaga, bestämmas blott på följande ställen i lagen, nemligen uti 3 Cap. 2 §. Missgernings-B.i Iken, angående svordom, uti 31 Cap. om dråp, uti 37 Cap. om sår och Ivte samt uti 50 Cap. om stöld.
Det första af dessa lagrum alser en vanart, hvars rättande tillhör uppfostran; de andra åter, brott emot person eller egendom.
Då lagen uti 50 Cap. Missgernings-Balken icke säger ”stjäl eller snattar”, utan blott ”stjäl öfvermaga,” synes mycket tvifvel kunna uppstå derom, huruvida lagstiftaren verkligen ansett en så ringa förbrytelse, som snatteri, föröfvadt af öfvermaga, böra blifva föremål för en bestämmelse i Missgernings-Balken.
Sådane tyckas äfven åsigterne vara uti förslaget till allmän Criminal-lag, der, enligt 6 Cap. 8 §., jemförd med 7, Cap. 1 §.
Straff-Balken, endast, svårare förbrytelser, som af öfvermaga föröfvas, ansetts underkastade åtal eller straff.
Men meningarne må i detta hänseende vara delade; mig synes det i alla fall kialt, att Lagstiftaren icke velat uti 41 Cap. 2 §.
Missgernings-Balken bestämma något straff' för tillgrepp, begångna af barn eller af annan der omförmäld person, med mindre han är till mogen ålder kommen.
För denna mening talar icke blott den naturliga ovissheten om nog urskillning hos den unga öfverträdare!! att gerningens brottslighet inse, utan ännu mera det beroende förhållande och det mägtiga inflytande, lian är underkastad, i anseende till den, som honom till gerningen lockat eller bjudit.
Efter min tanke bör, i följd häraf, redactious-förändringen icke utsträckas till sista momentet at 41 Cap. 2 §., hvilket moment jag vördsamt tillstyrker att oförändradt bibehålla”.
Uti denna reservation har Herr Prosten Säwe instämt. Lag-Utskottets Betänkande, N.o ^5. 5 N:o 45.
Ank. till Exp. Utsk. den to Maj j kl 10 f. m.
Betänkande öfver väckte motioner, om ändring och förklaring i vissa delar af 12 Cap. Rättegångs-Balken.
Till Lag-Utskottets handläggning hafva från Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit remitterade två motioner, nemligen: a) Af Peter Persson från Calmar Län, som anmärkt, att föreskrifterna, dels i 12 Cap. 2 §.
Förordningen den 12 Mars 1830, att den, som är förfallolös borta, då han ropas fram att kära eller svara, skall höta vid Härads-Ting och Kämners-Rätt E11 daler, i Lagmans- och Rådstufvu-RättTvå daler, samt att den, sorn icke kommer tillstädes innan Ilärads-Tingets slut, bör plikta dubbelt, dels ock i nämnde Capitels 3 §., att, om svaranden ej kommer till första Härads-Tinget, dit saken blifvit instämd, och ej eller låter förfall anmäla, Rätten eger döma i saken efter thy, som sanning deri utletas kan, icke uppfyllde ändamålet, enär nämnde böter voro för obetydliga, för att förmå en tredskande och illasinnad part till inställelse, samt skyldigheten för kärande parten att afvakta Härads-Tingets slut, innan målet kunde genom tredsko-uIslag afgoras, bidroge till rättegångars utdragande på tiden, serdeles i orter, der Tingen fortforo i två till tre månader; hvarföre Peter Persson föreslagit: l:o ”att böter för uteblifvaude vid Under-domstol förhöjas, samt 2:o att, 'vid början af Härads-Ting, viss dag under Tinget utsättes, då sv;aranden skall ”tillstädeskomma, och att, om han sig då icke infinner, med målet förfares, ”såsom lagen nu stadgar för den händelse, att svaranden blifver borta under lie la 11 n t, så att målet varder antingen afdömdt, eller, derest sådant ej, ”utan svarandens hörande, kan ske, uppskjutet till viss annan dag under Tinget, då svaranden bör- vid förelagdt vite sig inställa.” b) Af Henric Hansson från Elfsborgs Län, hvilken äfven ansett de i förstnämnde lagrum för uteblifvaude från Härads-Ting stadgade böter af Två daler vara allt för ringa, samt derföre yrkat deras förhöjande till Tre Rall* 16 sk.; hvaremot Henric Hansson hemställt, 0111 icke dylika böter helt och hållet borde försvinna, i fall målet, enligt 12 Cap. 3 §.
Rättegångs-Balken, utan svarandens hörande afgöres.
Efter öfvervägande häraf, får Utskottet vördsamt anföra, att, då, emot 6 Lag-Utskottets Betänkandej IV.o ^5. den föreslagna förhöjningen af böter för uteblifvande från Under-domstol, förekommer, att sådan partiel lagförändring skulle rubba de grunder, som i lagen äro följde vid bestämmandet af böter i allmänhet, samt således störa den öfverensstämmelse, som emeilau lagens serskilda delar bör råda, kan Utskottet ej biträda berörde förslag, utan tillstyrker, att motionerna i denna del ej måtte bifallas.
Beträffande åter motionärer nes öfriga hemställanden, så har Utskottet, i dess Betänkande N:o 43, anmärkt, hurusom, uti Kongl. Resolutionen på allmogens besvär den 1'7 Sept. 1723 och den 16 Mars 1739, redan är förordnadt, alt alla stämningar till Häradsting skola ställas på första rältegångsdagen, samt att Häradshöfdingarne vid Tingens början skola uppropa pär terne och tillsäga dem, på hvilken dag hvar och en bör vara tillstädes; i följd hvaraf något ytterligare stadgande härom icke lärer vara af nöden; men enär den i öfrigt nu stadgade rättegångsordning leinnar svarande part uti ett till Häradsrätt inslämdt mål tillfälle att, endast äfventyrande böter till ringa belopp, genom sin frånvaro på den sålunda utsatta dagen, icke blott uppehålla målets handläggning till Tingets slut, äfven om det utan hans hörande kali afgöras, utan jemväl, derest han allt framgent under Tinget uteblifver och hans hörande är nödigt, vinna uppskof med målet till ett nytt Ting, hvilket dels kan, högst menligt inverka på arbetets fortgång vid Häradsrätten, i läll de mål äro många, uti hvilka svarandernes ankomst mäste till Tingets slut afbidas, dels ock är oförenligt med det anspråk, en hvar eger alt skyndsamt varda till sin rätt förhulpen; så delar Utskottet Peter Pehrssons tanka om behofvet af sådane föreskrifter, hvarigenom Domaren blifver oförhindrad, att antingen genast företaga målet till pröfning på den vid Tingets början bestämda dagen, elier, om det ej kan ske, stadga verksam påföljd för svarandens inställelse på annan dag under samma Ting; äfvensom Utskoltet, lika med Henric Hanssonanser billighet och rättvisa fordra, att, i fall ett måls beskaffenhet medgifver, att det å första Tinget i svarandens frånvaro afgöres, böter för uteblif vande från Tinget icke ådömas svaranden, hvilket ock synes hafva varit lagstiftarens mening, ehuru densamma ej blifvit så tydligt uttryckt, att icke anledning för domaren förefinnes att på annat sätt förfara.
Utskottet vördsamt utfärdandet af en förordning, hvarigenom, med afseende på föreskrifterne i 12 Cap. 2 och 3 §. §.?
Rättegångs-Balken varder förklaradt: l:o att, då uti mål, som vid Häradsrätt anhängigt ä/'j svarande part vid första Ting> utan anmäldt lagligt förfall> uteblifver Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 48, 7 på den dag, som Häradshöfding, jemlikt Kongl. Resol. på Allmogens besvär den iy September iy%3 och den 16 Mars iy3c), vid Tingets början för målets företagande utsatt, och hvarom serskild underrättelse bör, genom anslag ä Rättens dörr, meddelas, Rätten eger att genast handlägga målet och dermed förfara pä enahanda sätt, som nu stadgadt är för den händelse, att svaranden icke irman Tingets slut tillstädeskommer; 2:0 att i mål, som vid första Härads-ting af göres, utan att svaranden tillstädeskommit, böter för uteblifvande från samma Ting icke må svaranden ådömas.
Arik. till Exp. Utsk. den 14 Maj, kl. 11 f. rit.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring i 24 Cap. 8 34 Gap. samt 35 Gap, 1 Missgernings-Balken.
Uti en hos Höglo!!.
Ridderskapet och Adeln väckt motion, anmärker Hr Cederschiöld, Robert Theophron, att nu gällande lag lemnade nästan intet skydd emot misshandel å person.
Enligt 24 Cap. 8 §.
Missgernings-Balken, kunde nemligen den, som oträngd af vredesmod dragit knif elier svärd, spänn t bössa eller rest annat vapen åt annan, stungit, huggit elier skjutit åt honom, utan att skada skett, försona silt våldsamma och för allmänna säkerheten vådliga förfarande med ett obetydligt bötesbelopp af 20 daler; äfvensom för annans våldförande och stympning på lieie sätt, så vida ej lif spildes, svårare påföljd ej funnes, än den i 34 Cap. samma Balk bestämda lindriga penninge-uppoffring, högst utgörande 30 daler för såramål och 50 daler i lytesbot.
Detta förhållande hade dock ej undgått deras uppmärksamhet, som utarbetat förslag till allmän Criminal-lag, der straffen för de serskilda graderne af personlig misshandel bättre motsvarade förbrytelsernas beskaffenhet, utom hvad anginge ansvaret för den, som i vredesmode emot annan begagnade lifsfarligt vapen, hvarföre endast penningebötev blifvit be - 8 Lag-Utskottets Betänkande, IV,o få. stämda, ehuru, efter motionärens tanka, sistnämnde slag af brott, som, åtminstone i hufvudstaden, snart sagdt dagligen under de senare åren inträffat, ådagalade omisskänneliga prof på en så vildsint natur lios förbrytaren, att, omtankan för den personliga säkerheten ovilkorligen bjöd, att brottslingen på någon tid afskiljdes från samhället och tillfälle bereddes, att inom fängelset kufva bans häftiga lynne; och bar motionären,, i enlighet med dessa åsigter, föreslagit: ”l:o att den, som oträngd i vredesmod mot annan drager ”knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat lifsfarligt vapen, skall, fästman lian ej lyckas i sitt unpsåt att skada göra, dömas tili ett halft års straffarbete, hvilket straff kommer att fördubblas hvarje gång, lian åter örn sanitina förbrytelse varder förvunnen; 2:o att, i händelse förslaget till allmän ”Criminal-lag ej blifver vid denna Riksdag antaget, förutnämnde för personlig misshandel uti nu gällande lag bestämda orimliga och emot förbrytelser”nes beskaffenhet på intet vis svarande straff, likväl ej må under ytterligare ”5 å 6 år qvarstå oförändrade, utan rättelse derutinnan ega rum, i öfverensstämmelse med de uti samma lagförslag antagne grunder.” Hos Hedervärda Bonde-Ståndet är af Riksdagsfullmägligen Lars Rasmusson från Götheborgs och Bihus
Län, uti ingifvet memorial, yltradt, att den i 35 Gap. 1 §.
Missgernings-Balken stadgade påföljd af 10 dalers böter för den, som tillfogar annan köttsår, utan att benlösning eller afhugg sker, vore för lindrig, helst vid marknader och andra tillfällen ofta inträffade, att sår i ansigtet och annorstädes roed knif tillfogades; hvarföre denne motionär ansett, ”att den, sorn nyttjade tillhygge af hvad slag som helst, borde ådömas dr t i ”23 Cap. nämnde Balk för edsöresbrott utsatta straff.”
Dessa frågor, jemte ett vid Herr Cederschiöldfs motion fogadl, af Herr Ribbing, jirvid, afgifvet skriftligt anförande, deruti hemställan är gjord, att 4 dagars fängelse vid vatten och bröd icke mätte utsättas såsom den minsta straffgrad, hafva till Lag-Utskottets handläggning blifvit öfverlemnade.
Utskottet, som redan, genom dess betänkande N:o 41, besvarat Herr Ribbings berörde framställning, får, beträffande så väl första momentet af Herr Cederschiölds motion, som Lars Rassmussons yrkande, vördsamt tillkännagifva, att, då bötei' för lyten, sår och blånader ega runi, och det tillika inträffar, att knif eller svärd, m. m., blifvit, på sätt ofvan är nännidt, draget, den brottslige jemväl skall, enligt Kongl. Brefvet den 20 September 1786, fällas till de i 24 Cap. 8. §.
Missgernings-Balken utsatte 20 dalers böter, samt att Criminal-lagförslaget stadgar 25 R:dr böter för den, som i vredesmod mot annan Lag-Utskottets Betänkandcj IV.o föå 9 annan drager knif eller svärd, spänner bössa eller annat lifsfarligt vapen; och ehuru det mäste medgifvas, att sådant begagnande af vapen, utan afseende derpå, om skada jemväl tillfogas eller endast hotelse dermed sker, fordrar serskild och allvarlig näpst, i anseende till de vådliga följder, som deraf kunna uppstå, anser likväl Utskottet, dels att de af motionärerne föreslagna straff äro alltför stränga i förhållande till brottets art, helst i betragtande bör tagas, att, när personlig misshandel tillkommer, serskildt ansvar för densamma ålägges; dels ock alt dessa straffs användande för ofvanbeskrifna fall skulle strida emot de grunder, som i det nu gällande straffsystemet blifvit följde vid ansvars bestämmande för andra brolt, de der med det ifrågavarande äro jemförliga.
Utskottet kan alltså icke i vidsträcktare mon biträda motionärernes förslag i denna del, än att
Utskottet finnér en förhöjning af de i nyss åberopade lagrum stadgade böter böra ega rum.
Herr Cederschjöhls motion går i öfrigt derpå ut, att de i 34 Cap. 1, 2, 3 och 4 §. §.