Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
19 stadgande i 1 kap. 2 § sednare momentet Utsökningsbalken, saknades likväl de närmare upplysningar om förloppet härvid i hela dess vidd, hvilka voro nödiga för att bestämma, om och i hvad mån vederbörandes öfverklagade förfarande kunde rättfärdigas eller, i motsatt fall, borde dem till last räknas; och hvilka upplysningar ej heller kunde vinnas annorledes, än antingen genom vederbörandes ytterligare hörande eller ock, der så nödigt pröfvades, genom en i dessa ämnen skeende undersökning.
Med sådana anmärkningsgrunder, hade jag, genom skrifvelse den 26 April 1841, åt ad vokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt uppdragit att inför Kongl. Hofrätten anställa och utföra den talan emot vederbörande, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda.
Till följd häraf, har advokatfiskals-embelet hos Kongl.
Hofrätten anmält detta mål och i afgifvet memorial af anförda orsaker begärt, alt Kämnersrätten måtte åläggas bestämdt upplysa, ej mindre genom hvilka personer gesällen Engman blifvit i häkte inmanad den 9 April 1840 och på grund af hvilken myndighets skriftliga eller muntliga befallning dessa personer bemäktigat sig
Engman och honom i fängelset aflemnat, utan ock huruvida denne, etter sitt häktande, låtit lill Kämnersrätten framföra skriftlig eller muntlig ansökning om fängelsestraffets inställande, och i sådant fall hvad åtgärd med föranledande deraf vidtagits; öfver hvilket memorial Kämnersrättens Ordförande och Ledamöter, som i målet haft del, sig skriftligen förklarat och dervid andragit, att tvänne namngifna stadstjenare emollagit den af primariekämneren utskrifna promemorian angående Engman, hvilken, på sätt ett af dem meddeladt och bilagdt intyg utvisade, genast efter böternas förvandlande frivilligt medföljt till häktet; att dåvarande fång vaktmästaren för en af Rättens ledamöter tillkännagifvit, att, sedan Engman af omförmälda orsak kommit i häktet, fång vaktmästaren hört omtalas, att någon af Engmans kamrater derstädes uppsatt en skrift med begäran om hans lösgifvande, och att skriften blifvit al någon bland fångknektarue Kämnersrätten erbjuden, men icke emottagen; men att Kämnersrätten i öfrigt icke hade att meddela några vidare upplysningar, än desom redan blifvit afgifna; hvarefter och sedan, under skriftvexlingens vidare fortgång, Engman framställt yrkande emot Kämnersrältens ledamöter om ansvar såsom för edsöresbrott och om ersättning lör det lidande och den förlust af arbetsförtjenst, honom medelst häktandet blifvit tillskyndade, samt vittnesförhör i målet inför Kongl.
Hofrätten ägt rum, advokatfiskals-embetet slutligen utfört talan, hufvudsakligast i öfverensstämmelse med ofvananmärkla grunder, med tillämpning af hvilka och då, 20 R.
Ernb.-Berättelse den 15 Nuv. 1847. enligt hvad de hos Kongl.
Hofrätten i målet hållna protokoll utvisade, Engman icke förmått styrka sin af Kämnersrätten bestridda uppgift, att derstädes hafva begärt inställelse af honom ålagda fängelsestraffet, i anseende till hans förnyade nådansökning, samt dertill komtne, att Kongl. Maj:t sedermera genom utslag den 23 Oktober 184-1 afslagit nyssberörde ansökning, oell att Engman icke giltat förebära, mindre visa, att sådan förbättring i lians förmögenhels-omständigheter inträffat under den lid, som förflutit emellan den 9 April 1839, då han i häkte inmanades, och den 23 Oktober 1841, då Kongl. Maj:ts sistomförmälda utslag föll, att Engman derefter skulle varit i tillfälle att utgifva de honom ådömda böter, 133 R:dr 16 sk. banko, och såmedelst kunnat undgå att desamma med fängelse aftjena, hvadan något lidande icke kunde sägas hafva blifvit honom genom Kämnersrältens anmärkta förfarande ti Ilsk yndad t, advokatliskals-embetet ansett sig böra inskränka sitt påslående dertill, alt
Kämnersrättens ofvan bemäld e ordförande och ledamöter mätte, för det emot dem i öfrigt anmärkta felaktiga förfarande, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömas att gemensamt böta femtio daler silfvermynt med sexton R:dr 32 sk. banko; derförutan advokatfiskals-embetet yrkat, att Engman för vanvördligt skrifsätt emot
Och hafva, uti häröfver afgifven förklaring, Kämnersrättens tilltalade ledamöter åberopat hvad de förut i målet anfört, samt tillika erinrat, att Kämnersrätten icke befattat sig med verkställighet af Kongl.
Maj:ts utslag, utan endast, efter vunnen upplysning, att detsamma ej kunde af Öfverståthållare-embetets kansli verkställas, i anseende dertill att Engman saknade tillgång lill böternas gäldande, lagligen förvandlat böterna till motsvarande fängelse, hvilket således icke borde anses hafva skett i förtid, i synnerhet som förvandlingen kunnat utsättas redan när det hufvudsakliga utslaget meddelades; alt Kämnersrätten icke eller för verkställigheten af sitt nyssberörde förvandlingsbeslut vidtagit olaglig åtgärd, hvartill icke kunde hänföras, att rättens primariekäinner, enligt den för Kämnersrätten gällande arbetsordning af den 21 Februari 1840, utskrifvit lill vederbörande fångvaktmästare en så kallad promemoria angående bötesförvand 1 ingen, samt att, äfven om Kämnersrätten begagnat sin i lag medgifna rättighet att verkställa sitt eget förvandlingsbeslut, Kämnersrätten ej ansåge sig hafva varit pligtig att hos exekulorn, som uti en dylik fråga vore Kämnersrätten sjelf, eller utaf Engman göra sig underrättad, otn hinder molte för verkställigheten, helst Kongl. Majrts utslag ådagalade, att Engmans ansökning om nåd blifvit afslagen, samt Engman, långt ifrån att anmäla R.
Ombudsm. Emb.-Rerättelsc den 15 Nov. 1847. 21 missnöje emot beslutet om böternas förvandling eller åberopa någon enda omständighet, på grund hvaraf verkställigheten af fängelsestraffet borde uppskjutas, tvertom, sedan omförmälda promemoria hunnit utskrifvas, enligt hvad upplyst vore, godvilligt åtföljt vederbörande vaktbetjente till häktet; på hvilka grunder Kämnersrätten anhållit, att det väckta åtalet måtte ogillas och Kämnersrätten från allt ansvar befrias, helst någon skada genom Kämnersrättens ifrågavarande förvandlingsbeslut icke skulle hafva uppkommit; hvarjemte Kämnersrätten yrkat, att Engman för sin falska angifvelse, som påtagligen vore gjord af arghet, måtte fällas lill det uti 18 kap. 8 § Missgerningsbalken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, stadgade ansvar.
Varande slutligen af gesällen Engman, i likaledes inkommen förklaring, hans tillförne gjorda ansvars- och ersättningspåståenden förnyade, under anhållan om befrielse från de å honom yrkade böter.
Häruppå har i detta mål Kongl. Hofrätten, genom utslag den 4 Mars innevarande år, sig utlåtit, det Kongl.
Engmans då framställda underdåniga nådansökning icke kunna bifallas, samt utrönt blifvit, alt Engman saknade tillgång till gäldande af böterna, på sätt som skett, genom Kämnersrältens beslut den 9 April 1840, förordna om förvandling af berörde böter till motsvarande fängelsestraff, Kämnersrätten ändock oriktigt förfarit derutinnan, att Rätten, utan att, så vidt dess protokoll för sistnämnde dag utvisade, i enlighet med 24 kap. 5 § Rättegångsbalken och 38 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, Engman förekalla och om beslutet äfvensom om sättet för ändringssökande derutinnan underrätta, genast efter beslutets fattande låtit utfärda ofvannämnde promemoria till fångvaktmästare!!, hvarigenom handt, att Engman samma dag är vorden å rådhushäktet lill fängelsestraffets undergående insatt; men då, vid det förhållande, att Engman icke giltat styrka, att han under tiden från den 9 April 1840 och till dess Kongl.
Ma j:ts utslag i anledning af Engmans förnyade underdåniga nådansökning den 23 Oktober 1841 meddelades, erhållit tillgång till böternas gäldande, något lidande eller skada icke kunde antagas hafva genom Kämnersrättens omförmälda förfarande blifvit Engman tillskyndad, ansåge Kongl.
Emb.-Berättelse den 15 IN ov. 1847.
Kämnersrättens ledamöter emot Engman framställda ansvarspåstående, funne Kongl. Hofrätten detsamma icke kunna bifallas; hvaremot och enär Engman uti de af honom afgifna skrifter missfirmat ej mindre
Kämnersrättens merbemälde ordförande och ledamöter, än äfven advokatfiskalen, Engman skulle, jemlikt 14 kap. 7 § Rättegångsbalken, derför böta tretio daler silfvermynt med tio R:dr banko, eller, vid bristande tillgång till dessa böter, i stället straffas med fjorton dagars fängelse.
Af infordrade handlingar hade jag erfarit, huruledes, å urtima bergsting i Gid eå socken inom Westernorrlands bergmästaredöme den 23 Augusti 1841, Bergstingsrätten, efter föregången undersökning om den emot torparen Eric Flink i Eldsmark gjorda angifvelse att hafva olofligen åtkommit jern af Gideå bruks tillverkning, meddelat det beslut, att, då Flink, hvilken år 1836 blifvit af Bergstingsrätten, enligt Kongl.
Hammarsmedsordningen den 26 Augusti 1823, för oloflig jernhandel med brukssmed, falld till böter och hemlig skrift, åter befunnits, vid anställd visitation i hans hus den 15 Juli, innehafva åtskilligt jern af misstänkt beskaffenhet och deribland tvänne bitar om 6f markers vigt och tili 18 sk. banko värderade, hvilkar enligt hvad mästersmeden vid nämnde bruk Fredrik Forsslund på sin ed tagit, utgjort skaft till ett honom tillhörigt huggjern, som blifvit i brukets smedja honom frånstulet några dagar före samma visitation, Bergslingsrätten, under åberopande af 26 § i samma Författning, ansåge Flink, för innehafvande af detta stulna jernskaft, dertill åtkomsten icke kunnat visas, vara förfallen att stånda tjufsrätt, men öfverlemnade lill Häradsrätten i orten att ansvaret för denna olofliga åtkomst bestämma i sammanhang med det emot honom derstädes anställda åtal för tjolnadsbroft; hvarefter Arnäs Häradsrätt, som fortsatt ransakningen, medelst utslag den 8 nästderpåföljde JNovember, enär Flink enständigt förnekat all kännedom om den stöld, hvarför han derstädes blifvit tilltalad, och laga bevisning till bans öfvertygande icke inlupit, förklarat honom i denna del af målet icke kunna till ansvar fällas, men, på grund af Bergstingsrättens beslut, att Flink, för innehafvande af det stulna, lill 18 sk. värderade jernskaftet, skulle stånda tjufsrätt, samt med tillämpning af åberopade 26 § i Kongl.
Hammarsmedsordningen, jemförd med 40 kap.
Missgerningsbalken, Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och 5 kap. Straffhalken, dömt
Flink att böla det stulnas värde tredubbelt med en R:dr 6 sk., eller, i brist af böter, straffas med fyra dagars fängelse vid valten och bröd, samt dessutom R.
Emb.-Berättclse den 15 Nov. 1847. 23 undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilken bestraffning ock, enligt hvad fånglistan från länshäktet i Hernösand visade, galt i verkställighet.
Vid granskning af detta mål och som Häradsrätten icke tillkommit att pröfva laglighelen af Bergstingsrättens beslut, utan endast att tillämpa detsamma vid bestämmande af det straff, den sakfällde i öfverensstämmelse dermed skulle ådömas, ansåg jag någon anmärkning emot förstbemälde
Rätt, för dess enligt sådan grund meddelade utslag, icke äga rum; hvaremot jag, i anledning af Bergstingsrättens beslut, borde anmärka, att, efter hvad deri tydligen angåfves, det icke blifvit ulredt, huruledes Per Flink åtkommit de tvänne vid Gideå bruk stulna bitar jern, för innehafvande af hvilka han blifvit sakfälld, och att således ej heller kunnat antagas, det han tillhandlat sig dessa af någon vid bruket anställd smed, ett förhållande, som likväl den af Bergstingsrätten åberopade 26 § i 1823 års Kongl. Hammarsmedsordning förutsatte för tillämpning af der stadgade ansvar å den brottslige att, för andra gången sådan förbrytelse, stånda tjufsrätt, utan afseende å det olofligen ålkoinna godsets större eller mindre värde; i anseende hvartill och då den regel i lagskipningen alltid borde gälla, att en undantagslag ej finge tillämpas för annat fall, än densamma bestämdt utmärkte, den af Bergstingsrätten Flink lill last lagda förbrytelse, att hafva innehaft de tvänne ifrån smeden Forsslund, enligt dennes utsago, stulna jernbilar, hvar Lill laga åtkomst ej kunnat visas, rätteligen skolat bedömas efter allmänna lagen och således, oaktadt den tilltalade ansetts förvunnen till kännedom om godsets olofliga åtkomst, icke kunnat medföra svårare ansvar, än att han, när godsets värde ej öfverstigit tio daler silfvermynt, bort, enligt 47 kap.
Missgerningsbalken och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, böta för andra resan snatteri, godsets hela värde med 18 sk., eller, i brist deraf, undergå sex dagars fängelse samt dessutom enskild skrift, men Bergslingsrätten, i uppenbar strid mot denna lagenliga grund för målets bedömande, fattat dess ofvanberörde beslut, alt Flink för sin förbrytelse borde stå tjufsrätt, i öfverensstämmelse hvarmed han äfven blifvit såsom för stöld dömd och straffad, målet öfverlemnades lill advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt, för att derstädes emot bergsdomhafvanden, som med Bergstingsrätten berörde olagliga beslut fattat och derför borde ansvara, föra den talan, hvartill målets beskaffenhet föranledde, och hvarvid advokatfiskals-embetet, jemte det tillfälle bereddes den sakfällde att anmäla sitt anspråk på ersättning för det honom åbragta lidande, om han dertill lunne sig befogad, ägde alt framställa yrkande äfven derom, att hans förbrytelse, utan afseende å den honom derför 24 B.
Just. Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. öfvergångna bestraffning, icke borde i framtiden annorlunda än såsom andra resan snatteri honom till last räknas, och att underrättelse, det uppenbara kyrkoplikten blifvit honom emot lag ådömd, blefve kungjord i den församlings kyrka, der han densamma undergått.
Öfver advokatfiskals-embetets, enligt sådana grunder, anställda talan har bergsdomhafvanden sig förklarat och dervid anfört, att, då ofvanomförmälda jernskaft funnits hos Flink, denne måste hafva antingen tillhandla t sig detsamma af någon brukssmed, emedan smederne sjelfve hade vården om smedjan och de effekter, sorn der funnos, eller ock sjelf olofligen tillgripit det, hvarföre och då, i förra fallet, Flink, som bodde endast en fjerdedels mil från bruket, otvifvelaktig! haft sig bekant, alt skaftet hörde till brukssmedernas verktyg, som ej finge afyltras, Bergstingsrätten ansett sig ej annat kunna än på Flink tillämpa Kongl.
Bergstingsrätten icke föreskrifvit hvad slags sträft’ honom skulle ådömas, utan öfverlemna! till Häradsrätten att, i sammanhang med det emot Flink der väckta åtal för tjufnadsbrott, ansvaret bestämma, och att således Flink skolat, efter vid Häradsrätten sig ytterligare företeende omständigheter, straffas antingen för stöld eller snatteri; deremot advokatliskals-emhetet, uti afgifvet slutpåstående, andragit, att om än å sido lemnades den motsägelse, som syntes ligga deri, att bergsdomhafvanden, på samma gång han försvarade Bergstingsrältens förfarande att i målet tillämpa förrnämnda Författning, sökte undandraga sig ansvarigheten derför medelst förebärande, att det berott på Häradsrätten att bedöma, huruvida den tilltalade hort st ra ifås för stöld eller snatteri, torde i allt fall, till vederläggning af berörde förebärande, uppmärksamheten endast behöfva fästas derå, alt, då Bergstingsrältens anmärkta beslut innehöll, att Flink, som tillförne blifvit ådömd böter för oloflig jernhandel med brukssmed, nu med stöd af 26 § Hammarsmedsordningen ansågs skyldig att för innehafvande af jernskaftet stånda tjufsrätt, och samma § uttryckligen stadgade, att den, som af smed tillhandlade sig jern eller andra brukseffekter, skulle första gången plikta det tdlhandlades tredubbla värde och undergå hemlig skrift, men, om han oftare dermed beträddes, stå tjufsrätt och straffas lika med den som stulit; följde ock deraf, att Häradsrätten, vid tillämpning af Bergstingsrältens omförmälda beslut, icke lagligen kunnat undgå att för den förbrytelse, om hvilken Bergstingsialten sålunda ansett Flink förvunnen, döma honom, på sätt som skett; vid hvilket förhållande och då det af Bergstingsrätten åberopade stadgande i Hammarsmedsordningen icke varit på Flinks förbrytelse ii.
25 förbrytelse tillämpligt, samt Flink följaktligen, på grund af Bergstingsrättens beslut, blifvit för sitt brott straffad annorlunda och svårare än lag förmådde, advokatfiskals-embetet, under åberopande af hvad förut blifvit anfördt, yrkade, att Bergstingsrättens ordförande måtte, med stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fällas att för berörde olagliga dom böta femtio daler silfvermynt med 16
Och har, sedan bergsdomhafvanden i anledning af detta slutpåstående blifvit hörd, samt Flink, uti afgifvet yttrande, för det honom öfvergångna lidande fordrat ersättning, Kongl.
Hofrätten, genom utslag den 14 April innevarande år, jemte anförande af ofvanberörde i målet förekomna omständigheter, vidare yttrat, att som Bergsling6rätten deraf, att Flink befunnits innehafva ifrågakomna jernbitar, så mycket mindre haft skäl att antaga, det lian genom oloflig handel med smed desamma åtkommit, som den brukssmed, hvilken detta jern om händer haft, på sin ed tagit, att detsamma blifvit honom frånstulet, och anledning icke förekommit, det annan person under tiden varit deraf innehafvare, ' vid hvilket förhållande och då åberopade § i Kongl.
Hammarsmedsordningen endast för den händelse, att någon andra gången beträdes att af brukssmed tillhandla sig jern eller andra brukseffekter, ovilkorligen stadgade, att, utan afseende å godsets värde, derå bör följa enahanda ansvar sorn för tjufnad, men deremot innehölle, att stöld och snatteri vid bruk af annan person än smed straffas efter allmänna lagen, Flink rätteligen bort af Ber«stingsrätten endast förklaras skyldig till ansvar för olofligt tillgrepp af ifrågavarande jern, i hvilket fall lian ej eller kunnat fällas lill svårare ansvar, än efter 47 kap.
Missgerningsbalken för snatteri; alltså och då Bergstingsrälten sålunda af vårdslöshet eller oförstånd fällt orätt dom, hvarigenom handt, att Flink fått undergå svårare bestraffning, än som å hans gerning lagligen följa bort, bief bergsdomhafvanden, hvilken för Bergstingsrättens ifrågakomma oriktiga domslut vore ansvarig, jemlikt 1 kap. 12 § Rälte“ån«sbalken fälld att böta femtio daler silfvermynt med sexton R:dr 32 sk. banko; hvarförutan bergsdomhafvanden förpligtades att till Flink för hans lidande utgifva af honom i sådant afseende fordrade tio K:dr.
Hofrättens utslag, ehuru Bergstingsrältens åtalade beslut, såsom lagetridigt, ådragit bergsdomhafvanden ansvar, jemte ersättning till den olagligen sakfällde, icke tillika innefattar något utlåtande angående den i R.
Emb.-Beruttelse 1847. 4 26 B.
Emb.-Berättelse den 15 Nov.
.1847. min skrifvelse till advokatfiskals-embetet slutligen omförmälda fråga, som hufvudsakligen afsåg den sakfälldes betryggande för framliden emot tillämpning af lagstridiga beslutet, torde utan tvifvel kunna bärledas ifrån advokatfiskals-ernbetets underlåtenhet att framställa denna fråga; och dess särskilda fullföljd, derföre mindre lämplig, har ej heller synts at nöden, så vida ändock det slut, hvari Kongl. Hofrätten .stannat, bör anses tydligt nog utmärka, huru den sakfälldes ofvannämnda förbrytelse, om han framdeles varder för olofligt tillgrepp tilltalad, rätteligen må honom till last räknas.
Genom vederbörande bade blifvit infordradt och mig tillbandakommit ett af Östra Häradsrätt i Blekinge län den 22 December 1843 meddeladt utslag, tillika med tillförordnade domhafvandens derom afgifna utlåtande.
Af förstnämnda handling upplystes, att bemälde Rätt, sorn ansett drängen Jonas Andersson ifrån Horsaryd, hvilken tillforne lidit straff för stöld med inbrott, vara lagligen förvunnen att hafva från sin husbonde stulit ett halft stop bränvin, värderadt till 6 sk. 8 r:st banko, och detta tillgrepp sålunda föröfvat, att Jonas Andersson med innehafd dyrk upptagit dörren till det rum, hvaruti bränvinet funnits förvaradt, i följd deraf och under åberopande af 40 kap. 2 och 6 §§, 42 kap. 1 § Missgerningsbalken, Kongl.
Förordningarnc den 9 December 1756 och den 10 Juni 1841 samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt Jonas Andersson att straffas för innehafvande af dyrk med nio par spö, för andra resan inbrott med aderton par, för andra resan stöld till värde af 6 sk. 8 r:st. med sex par och för det denna stöld blifvit från husbonde föröfvad med ett par, eller tillsammans trettiofyra par spö, samt att derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilken bestraffning äfven till verkställighet kommit.
Då berörde domslut närmare skärskådades, kunde jag icke undgå att först och förnämligast fästa uppmärksamhet dervid, att Häradsrätten, af den anledning, att tjufven begagnat dyrk vid inbroltsstöldens föröfvande, ålagt honom icke blott ansvar för inbrottet, utan derjemte det särskilda straff, Kongl.
Förordningen den 9 December 1756 för ololligt innehafvande af dyrk stadgade.
Förklaringen den 23 Mars 1807, som i dess 17:de punkt beskref de händelser, då lagens stadgande i 40 kap. 6 § Missgerningsbalken om straff för inbrott i afsigt att stjäla skulle tillämpas, och deribland B.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 27 jemväl nämnde det fall, att dyrkar begagnades för alt inkomma, utmärkande således på det mest otvifvelaktiga sätt, att bestraffningen för inbrottet, ehvad dyrkar eller andra listiga eller våldsamma medel dervid blifvit använda, borde efter samma lagstiftningsgrunder bestämmas, utan alt i första fallet, lika litet som i nugot af de öfriga, kunna ökas eller försvåras på grund af annan lag, hvilket emedlertid, efter Häradsrättens förmenande, skulle ske enligt Kongl. Förordningen af år 1756.
Men denna Författning anginge ej den fullbordade gerningen, eller ett med dyrk verkstäldt inbrott, ulan afhandlade blott den, såsom presumeradt försök dertill betraktade, händelse, alt dyrkar innehades af obehörig person, hvarför ansvar, fastän skada icke skedi, vore stadgadt; och tillämpning af ansvar på en gång för full— bordadt brott och för innehafvande af medel till dess utförande vore ej heller i någondera af ofvannämnda Författningar i ringaste mån antydd och kunde följaktligen destomindre äga rum, som allmän rättsgrund bjöd, att, då tvänne eller liera brott af lika art föröfvades, det svårare borde anses inbegripa det ringare och bestraffningen för det förra således äfven försona det sednare, om än för ett hvar af dem lika straff funnes stadgadt, när nemligen iteration af svårare brottet ej ifrågakomme.
Att här antaga ett motsatt förhållande, så länge den regel i lagskipningen vore gällande, att å flera ställen i afsigt att stjäla föiöfvade inbrott, hvilka i en lagsökning emot ger— ningsmannen åtalades, icke medförde högre bestraffning, än ett enda, vore lika orimligt som orättvist, helst derigenom inträffade, att, endast i anseende till medlet för verkställande af ett inbrott, den brottslige skulle straffas hårdare, än den till liera inbrott förvunne och i samma mån gröfre förbrytaren; en högst betänklig afvikelse från oemotsägliga rättsbegrepp, hvartill dock lagen icke föranledde, och hvilken följaktligen ej i något hänseende finge dess stiftare tillräknas.
Enligt dessa åsigter och sedan tillförne vid åtskilliga tillfällen domstolars beslut, att för begånget inbrott och för olofligt innehafvande al dyrk, hvarvid likväl det sednare förekommit såsom brott för sig, men icke såsom medel lill verkställande af det förra, beräkna särskilda straff för den anklagade, blifvit, såsom olagliga, af mig åtalade och al vedel bolande Öfveri ätter ogillade, och i förevarande fall icke ens nyss— omförmälda förhållande kunde åberopas, utan de förekomna omständigheter, att den anklagade innehaft dyrk och medelst dess begagnande föröfvat inbi ott, sammanföllo till ett enda brott, vore fördenskull än större anledning att beifra den sällan, om någonsin, försporda öfverträdelse af detta lagens tydliga 28 R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1'847. bud, som ofvanbemälde Häradsrätt, genom stadgande af dubbel bestraffning för den sakfällde, ådagalagt.
Men Häradsrättens ifrågavarande domslut föranledde dessutom lill den anmärkning af motsatt syftning, att, oaktadt den anklagade var förvunnen till andra resan inbrottsstöld, Häradsrätten likväl underlåtit att tillämpa Kongl.