Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bränvins-näringen har, bland annat, förvillat förhållandet mellan de olika växtslag, hvaraf landthushållaren ansett fördelaktigt att framkalla skördar utur sin jord.
De växter, som dugat att till bränvin förvandla, hafva blifvit odlade företrädesvis och på de för människors ach boskaps uppehälle dugligaste växters bekostnad: foder-växter och de ädlare sädes-slagen hafva måst vika för potäter; och de mera ädla och närande sädes-slagen hafva icke ens blifvit med omsorg skötta, emedan man trott sig kunna i alla fall i bränvins-pannan använda dem, såsom slö- eller ilia torkad och renad säd.
Genom denna utväg har ifren att bringa sädes-skördeh till den största möjliga fullkomlighet afsvalnat: illa rengjord och illa torkad säd, som annars skulle vara oafsättlig, har funnit ett användnings-sätt; och förklarlig är därigenom den icke obetydligt minskade tron på en nödvändighet alt med all möjlig omsorg vårda grödans ans och inbergning.
Till dessa omedelbart fördärfliga verkningar af bränvins-näringens fästande vid jordbruket och af den tanke-riktning och öfvertygelse, som därulur hos jordbrukaren uppstått, kommer en ännu skadligare medelbar följd, som sammanhänger med varans afsättning och förbrukning.
Hus-slöjd kan mindre än fabrikation rätta sig efter och beräkna förbrukningen i landet, ännu mindre på verlds-marknaden; och för hus-fliten kunna följaktligen endast sådana tillverkningar blifva fördelaktiga och rådliga föremål, hvilka alltid finna lätt afsättning och aldrig bero af spekulation och konjunkturer, korteligen varor, som utgöra hus-behof, hvilket på det närmaste sammanhänger med deras ursprung utur hus -slöjd.
Det är onekligt, att bland orsakerna, hvarföre bränvinet härstädes blifvit det förra, är, att det en gång kommit att betraktas såsom varande det sednare.
Att bränvin, äfven utan öfverdrift brukadt, ovilkorligen är för menniskan skadligt, är ett påstående, som icke blifvit allmänt erkändt; men hvad som icke lärer kunna betviflas, är att öfverdriften i dess bruk kan leda och har visat sig leda till de fördärlligaste följder.
Det vore, under sådant förhållande, olyckligt, om en hus-slöjd, en i folkets hemlif så djupt ingripande och med dess första och vigtigaste hushållning förknippad tillverkning skulle för sin trefnad och framgång hafva såsom vilkor, att ett samhälls-ondt allt mer och mer tilltager.
Fristående och med ingen annan näring, intet annat interesse sammanbundna fabriker kunna förkofras eller falla, efter som smaken för deras tillverkningar eller öfvertygelsen om dessas nytta förändras; och inga för landet i det hela känbara rubbningar uppstå, Särskilda Utskottets Betänkande IV:o 8.
45 med undantag af hvad en eller annan orts arbetande befolkning kan för ögonblicket lida af minskad arbets-förtjenst.
Men skalle brist på afsättning inträffa för en vara, som frambringas öfver bela landet genom folk-slöjd, så kunna verkningarne af stockningen blifva vådligen kännbara, åtminstone till en tid, och den icke allt för kort.
Ingen skilnad ligger däruti, om varan är nyttig eller icke, om behofvet är verkligt eller genom vanan tillkonstladt.
Sålunda, pm förnuftet och sedlighets-känslan skulle en gång komma att allmänt uppresa sig mot bruket af sprit-drycker, så inträdde en bekymmersam ställning för tillverkarne däraf; och om desse tillverkare då vore endast några fabriker, så hände dem blott, hvad dylika ofta äro, genom sakernas vanliga gång, un derkastade.
Men är hela landets vigtigaste och mest spridda näring, moder-näringen, såsom hon med skäl kallas, sammanvext med fabrikationen, så finnes ett alltför mägtigt interesse, som måste önska motarbeta, hvad förnuftet och sedligheten sträfva att befordra.
Hus-slöjden vore försatt i den ställning, att om hon skall kunna uppblomstra, måste en vara, som i stort afsatt, utgör en samhälls-olycka, vinna en allt mera utsträckt afsättning.
Den tanken, att hvar och en skall kunna tillverka den varan jemnt till dét belopp, som han sjelf förbrukar, är nemligen ett sjelf-bedrägeri; och hos den aldra största mängden af bränvins-tillverkare är hon en spekulation, ett industri-företag.
Verklig /iwsöe/io/s-bränning torde numera svårligen kunna upptäckas, såsom redan är anmärkt; och en hus-slöjd, underkastad likadana konjunktur-vexlingar, som en fabrikation i stort, innebär vådor både för den enskilda och allmänna hushållningen.
Och det är icke ensamt, icke ens hufvudsaligen, i ekonomisk mening, sorn en sådan fabrikations förvandling till folk-näring kan vara fördärllig; sakens moraliska sida är ännu betänkligare.
Afven de, som icke anse sprit-drycker ovilkorligen skadliga, erkänna dock, att det för myckna bruket är ett stort ondt, och att således hvarje inrättning eller författning, som leder till ett förknippande af dessa dryckers tillverkning med interessen af stor vigt och allmänlighet, innebär frö till samhälls-olyckor.
Till demoralisation, förslappning, håglöshet hafva tecken ty värr visat sig; därom finnes i de talrika petitioner, hvilka om denna fråga ingått, de ojäfaktigaste vittnesbörd; och Utskottet anser sig icke behöfva något därom tillägga.
Tankarne hafva varit delade om den frågan,, från hvilkendera sidan af bränvinstillverkningen det mesta onda härflutit, från fabriks- eller den s. k. husbehofs» bränningen; det ena tillverknings-sättets idkare tillvitar det andra att hafva isynnerhet öfversvämma landet med den olycks-digra varan.
Dessa ömsesidiga beskyllninningar framträda mycket skarpt både i petitioner och i de hos Stånden väckta motioner.
Bland petitioner hafva flera yrkat, att husbehofsbränning måtte ensam bibehållas, hvaremot ännu flere uttryckligen ansett husbehofs-bränningen böra afskaffas; och likaså hafva petitioner inkommit, som tillägga fabriks- och konst - -16 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. brännerier ensamma skulden för öfverflödet af bränvin och söka bote-medlen däremot i dylika bränneriers afskaffande, men många äfven ansett dem ensamma böra för framtiden tillåtas.
Utskottet anser sig hvarken kunna eller för ändamålet behöfva döma öfver detta tvist-ämne i annan måtto, än att Utskottet uttalar den öfvertygelsen, att, om bränvins-tillverkning skall äga rum, bör hon häldst drifvas fabriksmessigt och i stort, emedan blott sålunda den största afkastning kan med minsta kostnad och arbete erhållas ur rå-ämnena, och emedan, utom denna stats-ekonomiska vinst, äfven en sedlig vinst är att emotse, då det är talrika, små bränneriers fördelning öfver hela landet, som föranleder den starka spridningen af bränvinet.
Tillverkningen med tusentals små-redskap spridda till nästan hvarje gård har mottagit karakteren af ett tänkvärdt slöseri med rå-ämnen, bränsle och arbete.
Tiljverkaren har icke beräknat, knappast velat veta, hvad varan rätteligen kostet honom, eller hvad hon varit värd i handelen; och detta har gjort, att hon blifvit bortslösad, antingen på en ögonblickets förbrukning, som icke kommit i fråga, om ägaren klart insett, hvad hon verkligen kostat honom, eller i handelen till ett pris, hvarmed detta icke på långt när varit ersatt.
Upkomsten af den öfverdrifna förbrukning, hvaröfver nu med så mycket skäl klagas, kan hafva flera anledningar; men en af de verksammaste är säkerligen varans åtkomlighet öfver allt, emedan hon öfver allt tillverkas.
Det omåttliga förtärandet har sin rot i den omåttliga tillgången på hvarje punkt i landet; och denna tillgång kan aldrig med någon säkerhet beräknas eller kontrolleras förr, än tillverkningen samlat sig på några få stora fabriker, såsom hon gjort i alla länder, där hon blifvit ordnad genom en välbetänkt lag-stiftning, och dit kunna redan nästan alla Europas civiliserade länder räknas, med undantag af Sverige.
Detta resultat kan imedlertid icke väntas af direkta föreskrifter, utan uppkommer af sig sjelft, så snart näringen får obehindradt utveckla sig, utan att vara fästad vid någon viss egendom eller näring.
I bränvins-tillverkningens fästande vid jorden har man velat se ett medel att inskränka handteringen; men man har däri utan tvifvel misstagit sig; den jordegendom, hvilken därtill erfordrats, bar varit så ringa, att hvar och en, som ägt tillräckligt kapital till sjelfva handteringens anläggning och drift, äfven lätt förmått förskaffa sig erforderlig egendom för behörighets vinnande.
Det vilkor, som hitintills erfordrats, har sålunda icke förmått nedhålla bränneriernas antal; och det enda, som därmed vunnits, har varit att stänga handteringen ifrån att blifva egentlig fabriks-näring; men borgare och andre städernes innevånare äro icke förhindrade att sig därmed befatta, dels för stads-jord, dels genom förvärfvande af fast egendom på landet, såsom dagliga erfarenheten visat.
Så snart en stadsbo ansett fördelaktigt att befatta sig med bränvins-fabrikation, utöfver Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. utöfver hvad genom den städerna tillkommande brännings-rätt varit att erhålla, har lian alltid funnit tillfälle att pä landet förvärfva egande- eller arrende-rätt till något närbeläget hemman, där han inrättat och drifvit handteringen; och det torde i allmänhet kunna antagas vara illa beräknadt att söka hindra, hvad som ändock icke kan hindras.
Overkställbara och alltför lätt kringgångna lagar äro sämre än inga lagar; de föda endast missaktning för lagar i allmänhet.
Den tanke, hvarpå bränvins-bränningens fästande vid yrke eller egendom skulle hvila, är ej heller grundad i sakens natur: all förarbetning eller förädling af rå-ämnen till en afsätlligare och för förbrukning närmare lämplig vara är fabrikation.
I fråga om all annan sådan har den grundsats gjort sig gällande, alt frambringaren eller ägaren af rå-ämne har hvarken större eller mindre' rätt än någon annan att förarbeta det.
Sålunda hat man icke fallit på den tanken, att grufve-ägare ensamme skulle äga att blåsa tack-jern, hytte-ägare ensamme att smida stång-jern, stång-jerns-tillverkare ensamme att bränna stål eller tillverka finare smiden, ull-producenter ensamme att väfva ylle-tyg, ägare äf lera och sand ensamme att bränna tegel o. s. v.
Rättigheten att producera rå-ämnen och rättigheten att genom köp skaffa sig dem hafva ansetts oberoende af hvarandra; och rättigheten att förarbeta dem har betraktats såsom lika allmän och öppen för alla.
De inskränkningar, som, i ena eller andra afseendet, någon gång funnits nödiga att stadga^ hafva utgått från en försigtighet, att rå-ämnena icke måtte allt för hastigt medtagas, t. ex. skogen för malmers tillgodogörande eller metallernas beredning; men denna försigtighet står i samma kategori med den i Sverige åt regeringen uppdragna magten att eventuelt förbjuda bränvins-bränning och har ingen jemnförlighet med uteslutande rätt för någon person eller någon egendom att dem samma bedrifva.
Detta allt har hos Utskottet stadgat den öfvertygelse, att en rättvis och klok lagstiftning om bränvins-väsendet icke kan utgå från några andra grundsatser, än som gälla för fabriks-rörelse i allmänhet.
De qualifikationer, som enligt författningarna berättiga till anläggande och drifvande af annan fabrik, har Utskottet ansett böra berättiga lill bränvins-bränning, så i stad som på land, men med den utsträckning, att egande och innehafvande af särskildt skattlagd jord gör annan qualifikation öfverflödig.
Utskottet får sålunda föreslå Rikets Högloflige
Ständer att såsom grundsats uti den blifvande lagen om Bränvins-tillverkning antaga: rättighet till bränvins-tillverkning på landet och i stad tillkommer en hvar, sorn antingen är enligt 4 §. 1 mom. i Fabriks- och Handtverks-Ordningen den 22 De cember 1846, berättigad alt idka fabriks-rörelse, eller ock äger eller innehar särskildt skattlagd jord.
Prot. 1855 och 1851. 11 Sami. 8 Haft. 3 -18 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8.
Huruvida något minimi-värde å den jord, som sålunda berättigar till bränvins-tillverkning, borde bestämmas, har varit föremål för Utskottets öfverläggning; men det har trott sig icke böra föreslå någon sådan inskränkning, emedan, för att i någon mån blifva verksamt för det åsyftade ändamålet, eller bränvins-tillverkningens minskning, detta minimum borde sättas högt, hvilket, på redan anfördt skäl, icke vore rättvist eller ens rådligt, och emedan, om det sattes lågt, det icke skulle hafva någon den ringaste verkan till samma ändamål, då ett bränneris an läggning och drift redan i sig sjelft är ett så kostsamt företag, alt den, som mägtade åstadkomma det därtill erforderliga kapital, icke vore i förlägenhet om att förskaffa sig skattlagd jord af detta minimi-värde.
Utskottet får således tillstyrka, att något minimi-värde ä den särskildt skatllagda jord, som berättigar lill bränvins-tillverkning, icke malle bestämmas.
Men då Utskottet trott sig sålunda böra föreslå, att bränvins-tillverkning skall vara en fri fabrikation, icke uteslutande fästad vid något slags egendom, folk-klass eller yrke, har Utskottet likväl kommit till den öfvertygelse, att personer finnas, som, på grund af sina befattningar och sin ställning i samhället, böra vara förhindrade att sig med den näringen befatta.
I första rummet anser
Utskottet alla Domare och andra civila embetsman, som komma att, vaka öfver bränvins-författningarnes efterlefnad, böra uteslutas från rättigheten att tillverka bränvin.
De böra vid utöfningen af denna grannlaga pligt alltid vara, icke blott verkligen ojäfvige, utan ock upphöjde öfver all misstanka om det egna interessets inverkan på åtgärderna eller domsluten; och intetdera, minst det sista, kunna de med säkerhet anses vara, i fall de sjelfve idka handteringen.
I allmänhet har såsom grundsats blifvit antaget, att den, som enkom skall öfvervaka en författnings efterlefnad, icke gärna kan tillåtas befatta sig med den näring, till hvars reglering och bevakning författningen är gifven; och sålunda kunde man väl t. ex. icke tillåta tullverkets tjenstemän, eller domare i tullmål, att drifva handel.
I andra länder, hvaribland må nämnas Norrige, har också blifvit stadgadt, att vissa embetsman icke få befatta sig med bränvins-tillverkning; och förbudet har synts Utskottet vara väl grundadt.
Huruvida det dock borde sträcka sig utöfver kretsen af dessa embets- och tjenstemän, som äga omedelbar befattning med brån vins-författningarnas efterlefnad, är en fråga, som Utskottet allvarligen begrundat.
Å ena sidan kan väl tyckas ligga en viss hårdhet uti att från ett nårings-fång utestänga en mängd personer, som visserligen af samhället lönas, men ofta knappt nog; likväl torde denna känsla böra i vissa fall vika för vigtigare betänklighets-grunder.
Månge embets- och tjenstemän finnas, som äga, om icke direkt och omedelbar befattning med lagens handhafvande, dock åtminstone ett medelbart inflytande därpå och en moralisk Särskilda Utskottets Betänkande N.o 8.
•19 pligt att föregå med godt exempel i afhållelse från en handtering, som frambringar en vara, hvilken lätt föranleder samhälls-olyckor.
Dit bör i första rummet räknas den ecklesiastike ernreis- och tjenstemannen, samt läraren vid folk-skola.
Denna åsigt torde icke möta allvarlig motsägelse från någon, som gör sig reda för prestens och lärarens ställning till och inverkan på folket.
Betraktar man brottmåls-statistiken för sednare tider, så finner man, att en stor mängd af brotten, och deribland flere af de ohyggligaste och om det djupaste fördärf vittnande, härledt sig från bränvinets missbruk och från det sedliga och ekonomiska elände, hvartill det fört: äfven då man icke kan säga, att en missgärning skett omedelbart och bokstafligen under ru's, har hon dock oftast varit föranledd uf lustan till den rusgifvande drycken eller af den försoffning och djuriska råhet, som vanan dervid alstrar.
Icke sällan kan det blifva själa-sörjarens tunga pligt att till döds-straffet bereda en olycklig varelse, sorn under den af rusdrycker föranledda frånvaron af mänsklig tanke och känsla begått ett ohyggligt brott mot Guds och samhällets lagar; och ännu oftare nödgas han af sitt lörmanare- och fredstiftare-kall att ingripa i de bedröfligaste husliga missförhållanden, dem dessa dryckers missbruk föranledt.
Och hvad skulle han då svara, om brottslingen eller den till själ och kropp förstörde hus-fadren eller familj-medlemmen möter honom med det inkastet, alt det är dock han, läraren sjelf, som tillverkat den vara, hvilken föranledt det ohyggliga brottet eiler det föga mindre ohyggliga husliga eländet?
Af detta och flera skäl, dem det måhända är öfverflödigt att uprepa, har Utskottet, enhälligt, funnit sig böra föreslå, att ecklesiastike embets- och tjenstemän äro bland dem, som böra uteslutas från rätt att idka bränvins-tillverkning.
Att folkskole-lärare dela denna obefogenhet, torde icke påkalla någon särskild eller omständlig motivering; och hvad den lägre kyrko-betjäningen angår, så fordrar val anständighet och godt skick, att denna betjäning, eller klåckare, organister m. fl., icke få en rättighet, som betages deras förmän, oberäknadt att det nära granskap, hvari de vanligen bo intill kyrkan, medförer fara af lön-krögeri vid tillfällen, då rus-dryckers missbruk är afskyvärdare än någonsin.
Och dessutom kan det efterdöme, som är af så hög vigt hos sjelfva presterskapet, icke vara likgiltigt hos någon, hvars verksamhet tillhörer kyrkan och guds-tjensten, om än på underordnad plats.
De embets- och tjenstemän samt betjänte, hvilka sålunda, enligt Utskottets tanka, böra uteslutas från rättigheten att tillverka bränvin, äro: Öfver-Ståthållare; Under-Ståthållare; Landshöfding; Lands-Sekr eter are; LandsKamererare; Kronofogde; Länsman; Lands- eller Slads-Fiskal; Polis-tjensleman; Domare på landet; Borgmästare och annan Magistratsperson i stad; Ecklesiastik 20 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. embets- och tjensteman$ Kyrko-betjänt-, Folliskole-lärare; Justerare af bränvins-villverknings-redskap; Bränvinskontrollör och tillsy ntn g s-man, så och i allmänhet embelsoch tjensteman, som, till följd af sin innehafvande befattning, han komma att deltaga i beslut om bränvins-tillverkning eller kontroll derå.
Fråga, huruvida desse sålunda undantagne personer må förbjudas idka bränvins-tillverkning endast på de boställen och hemman, som kunna vara dem till lön anslagne, eller om förbudet må vara för dem ovilkorligt, har varit föremål för öfverläggning inom Utskottet, som slädnät vid den öfvertygelsen, att, om bränvinsbrännings-rättigheten icke vidare fästes vid egendom, utan blifver rent personlig, bör personen icke på ett ställe kunna äga en rättighet, som han saknar på andra.
Ej heller kan, om denna grundsats skall konseqvent följas, det tillåtas innehafvare af boställen att medgifva dessas arrendatorer att därstädes tillverka bränvin.
Äfven förtjänar att tagas i betraktande den vigtiga omständigheten, att boställenas skog eller annan tillgång till bränsle bör skyddas mot den sköfling, som bränvins-tillverkning kan derå förorsaka.
Huruvida innehafvaren af annan Kronans jord borde äfven uteslutas från brännings-rättigheten, är en fråga, hvars besvarande icke kan blifva föremål för tvekan, då meningen icke är, alt jordens ägare sjelf, eller Kronan, skall förbehålla sig en dylik rättighet och således icke vill eller bör öfverlåta densamma åt någon annan, som för viss inskränkt tid är däraf i besittning.
Utskottet tror i öfrigt, att alla exempel, som visa, det jord-bruk kan med fördel drifvas utan denna näring, öro af hög vigt och böra spridas, äfven på orter, där näringen är allmän och bildat en tro på sin nödvändighet, såsom binäring.
Billigt är, att, om öfvergången till en hushållning utan bränvins-tillverkning skulle visa sig medföra någon förlust i början, Kronan får vidkännas, hvad det försök kommer att kosta, som skall slutligen ådagalägga oriktigheten af föreställningen om bränvins-näringens nödvändighet.
Hvad däremot angår Krono-hemman, sorn innehafvas med s. k. stadgad åbo-rätt, så finnes orubbad och till tiden oinskränkt besittning, äfvensom bestämd rätt till arf, åboerna genom författningarna tillförsäkrad.
Utskottet anser sig, på dessa skäl, böra tillstyrka, att å Kronans jord, sorn ej med stadgad åbo-rätt besitles, bränvin icke får tillverkas.
Men då Utskottet sålunda sökt ådagalägga, hvilka undantag från rättighet till bränvins-tillverkning torde böra göras för vissa embets- och tjenstemän samt innehafvare och brukare af viss jord, har Utskottet dock trott sig böra erkänna, att desse från näringen uteslutne skulle med obillig stränghet behandlas, i fall dem icke lemnades rådrum att stnånigom förbereda sin öfvergång från en hushållning till en annan.
Ehvad öfvertygelse man må hysa om denna handterings verkliga fördelaktighet eller icke, så torde dock böra erkännas, att om ock staten har full rätt att Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. 21 föreskrifva dem, som i tjenst ingå, eller från en tjenst till en annan förflyttas, förbehåll, att de måste afhålla sig från vissa handteringar och företag, som anses därmed oförenliga, så kan det dock icke med billighet föreskrifvas dem, som redan innehafva någon viss statens tjänst och anse sig berättigade att dervid bibehållas, så länge de densamma oförvitligen sköta, att de skola utan all förberedande öfvergång afstå från ett närings-fång, som var dem medgifvet, då de tjänsten mottogo.
Till obestämd tid kan denna eftergift dock icke utsträckas; och vid öfvervägande af den öfvergångs-tid, som bör medgifvas, har Utskottet först fästat afseende på det ovedersägliga förhållande, att om den, som sålunda kan göra anspråk på undantagets åtnjutande, icke i sednare åren idkat handteringen, så har han just derigenom ådagalagt, att han icke funnit henne för sig nödvändig eller ens nyttig, och att han således kan utan skada eller obillighet förpligtas att för framtiden därifrån afstå.
Den tid, inom hvilken han bör hafva anmält sig och skattat för tillverkningen, för att anses hafva funnit henne fördelaktig, torde kunna antagas till två år, hvaribland imedlertid icke det nu innevarande må räknas, emedan anmälning skulle kunna ske, just för att bibehålla rättigheten, eller redan hafva skett i anseende till det undantags-förhållande, hvaruti handteringen i denna stund befinner sig.
De år, som Utskottet tror böra föreskrifvas såsom de, under hvilka bränning bör hafva varit idkad, för att berättiga tiil fortsättande, äro sålunda 1852 eller 1853.
Den tid åter, som för den, hvilken allt framgent skall förlora rättighet tili bränvins-tillverkning, erfordras för att ordna sin hushållning och sina beräkningar så, att näringens nedläggande kan ske utan känbar förlust, torde icke vara för knappt tilltagen, om tre år medgifvas, det innevarande oberäknadt; och Utskottet får sålunda yttra den åsigt, att de ofvan föreslagna disqualifikalioner till bränvins-tillverkning böra inskränkas på det sätt, att den, som af förenämnde anledningar är utesluten från tillverkningen, är det endast der han ej år 1852 eller 1853 sådan idkat, i hvilket fall han å den egendom, hvarå tillverkningen då idkats, får intill 1857 års slut. densamma fortsätta.
Utskottet torde icke behöfva särskildt motivera, att arrendatorer af jord, hvarå bränvins-bränning skulle blifva för framtiden otillåten, måste bibehållas vid sina kontrakt ^oförkränkta, så länge dessa gälla, och då de äro afslutade med person eller myndighet, hvilken äger utarrendera jorden på bestämd längre tid.
Utskottet föreslår sålunda, att tilläggas må: dock varde den, som vid kun görandet af författningen, på grund af kontrakt med Kronan, vederbörande myndighet eller korporation, såsom brukare eller arrendator, sådan jord innehafver, vid den honom i denna egenskap då tillkommande tilherknings-rält bibehållen, så länge Kontraktet gäller. 22 Särskilda Utskottets Betänkande JV:o S. Då Utskottet sålunda framlagt, hvad det ansett vara nödigt att stadga om rättigheten att drifva bränvins-tillverkning och om de undantag, som från denna rättighet torde böra göras, fortgår Utskottet till frågan om sättet och vilkoren för rättighetens utöfning.
I detta afseende hafva i Kongl. Maj:ts nådiga proposition hufvudsakligen två utvägar blifvit föreslagna, för att uppnå den förminskning af bränvins-tillverkning, Kongl. Maj:t ansett nödvändig, nemligen inskränkning till tiden och en högre beskattning ä tillverkningen och försäljningen.
Andra länders erfarenhet har visat, att detta medel verkat något mot ett ondt, hvaraf visserligen icke Sverige ensamt fått lida, utan som liera samhällen tidtals erfarit.