Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådana voro de förhållningsorder Dunker fick ifrån brigad-befälet, och omkring kl. half till 1 erhöll han understöd utaf lif-bataljonen af Savolaks infanteri-regemente.
Under återtåget hände sedermera den olyckan, att vår kanon råkade i något slags obestånd; och som Dunker för ingen del ville lemna den till byte åt Ryssarne, förorsakade dess iståndsättande, midt under fäktningen, betydligt uppehåll.
Detta oaktadt nådde den öfverlägsna fiendtliga styrkan likväl ej sitt syftemål, att kringgå och taga denna lilla trupp.
Något bidrog väl till en lycklig utgång, att isen öfverallt var betäckt med tre qvarters djup snö, hvilken hindrade isynnerhet det fiendtliga rytteriet att göra kraftfulla anfall; men Dunkers kloka anordningar, samt befälets och truppens utmärkta köld och tapperhet kunna icke nog lofordas.
Då general Tutschkoff, som anförde Ryska styrkan, efter slutad träffning kom till Kuopio, berömde han Svenskarnes återtåg såsom mästerligt.
Samma omdöme hördes ock i hela brigaden; brigad-befälet allena ville ej erkänna sådant.
Men om stjerna eller tapperhets-medalj skola gälla såsom utmärkelser, så förtjente visserligen hvar enda officer, som här var närvarande, en sådan belöning.
Kornet
Dunker var den enda som utmärktes; han blef riddare af svärds-orden.
Brigad-adjutanten, löjtnant Brusin, gjorde ingenting annat, än red tvenne gångor till fältvakten, sedan den redan börjat sitt återtåg, och gaf de uppbyggliga förhållnings-orderna, dem jag förut omnämt; han blef befordrad till kapiten.
Dunker och alla de öfrige officerarne, som så väl förtjente belöning, fingo intet.
Jag anser mig derföre skyldig att uppräkna dem, hvilka, utom Dunker, vid detta tillfälle i så hög grad gjorde sig värde att ihågkommas.
Dessa voro kapiten Malm, löjtnanterne Burman, von Gerdten, Longe, Tigerstedt, Tuderus och Tavaststjerna.
Sanna förhållandet är sådant jag nu beskrifvit det; att detta icke öfverensstämmer med grefve Cronstedts rapport af den 16 Mars, det vet jag.
Ingen bör förundra sig deröfver, att grefve Cronstedt i sin rapport icke upptager, det han och hans adjutanter, vid brigadens aftåg från Kuopio, glömde hela fältvakten; men väl att han, för att förringa Dunkers förtjenst, uppger det fältvakten fick till understöd, utom artilleri och kavalleri, tvenne hela bataljoner.
Då grefve Cronstedt erhöll underrättelse att fältvakten blifvit anfallen, befanns brigaden redan nära Toivola strand, således åtminstone en och en half mil från fältvakten.
Jag hörde och såg grefve Cronstedts ängslan och oro öfver fältvaktens öde, och jag trodde ingalunda att han sedermera skulle vilja förtiga Dunkers och Malms verkeliga förtjenst.
Fältvakten fick visserligen förstärkning både af artilleri, kavalleri och infanteri, då den hann upp brigaden i Toivola; men den hade då redan tre och en half timma ensam slagits med 2,000 fiender, hvarvid den slutligen erhöll blott en liten bataljon till undsättning.
Då den af fienden förföljda fältvakten anlände till Toivola, stod brigaden uppställd på isen, vid stranden.
Så snart vårt artilleri började gifva eld, stadnade fienden och svarade med sina stycken.
Den fäktning som nu uppstod och varade omkring fyra timmar, var för det mesta endast en kanonad.
Förlusten derunder var alldeles ingen på någondera sidan.
Våra kanoner voro oduglige, hvarföre de också sedermera till större delen försänktes uti en insjö; af Ryssarnes kulor hunno en del ej fram, utan stadnade på isen, framför vår linje, de andra gingo alla öfver.
I skymningen blef brigadens venstra flank öfverflyglad af fiendens skidlöpare, och under återtåget voro vi blottställde för deras eld, hvilken förorsakade oss någon förlust.
Brundert vid Savolaks jägare blef dödligt sårad, och af manskapet fingo vi 11 man sårade samt 8 dödskjutne.
Kornet Nandelstadt, träffad af sju pikstygn och ett kulskott, undgick, genom sin hästs snabbhet, att blifva fången af den mängd Kossacker som omgåfvo honom.
Återtåget fortsattes genom natten till Kasurila by, en och en half mil från Toivola, samt dagen derpå till Pajala, tre mil.
Den 17 marscherades åter, den 18 rastades; sedan fortsattes reträtten oafbrutet de följande dagarne, så att brigaden den 24 Mars ankom till Pulkkila, tjugu och en half mil ifrån Kuopio.
Den 26 gingo vi till Frantsila, tre och en fjerdedels mil, den 27 till Temmes, en och trefjerdedels mil, den 28 till Kempelä, tre och en fjerdedels mil, och den 29 till Uleåborg, en och en fjerdedels mil, der brigaden hoppades få hemta någon hvila, efter sina svåra och långvariga fältmödor.
Brigaden hade nu tågat nära femtio mil.
Huru många och stora besvärligheter vi derunder uthärdade, kan ingen föreställa sig, och står ej att beskrifva.
Med skäl kan man säga, att marschen fortsattes genom natt och dag; ty sällan kommo vi till våra qvarter förr än vid midnatten, och innan man fick äta och var i ordning att lägga sig, var det redan långt lidit in på morgonen, och kl. 8 skulle alla åter vara samlade på den för brigaden utsatte uppställningsplatsen, till hvilken man mången gång kunde hafva en half mil, för att sedan å nyo fortsätta marschen.
Bristen nästan på allting var redan allmän, särdeles ibland befälet, och i detta så glest bebodda, eller rättare sagdt öde land, befanns det omöjligt att erhålla något.
De som först anlände till de vid vägen liggande hemman, kunde med svårighet få något litet; men alla som kommo sednare, alldeles intet.
Sålunda fortsattes återtåget norr ut, på obanade vägar, under sträng köld, under ömsom elakt och godt väder, och mången gång var det en stor njutning, att på snödrifvan, med en stockeld framför sig, kunna hemta någon liten hvila.
Hvad som i hög grad försvårade vår marsch, var den alldeles ofantliga mängd tross som medföljde, och hvilken så hindrade framtågandet, att hela kolonnen, oftast efter några steg, åter nödgades stadna.
Enligt min öfvertygelse var det ett fel af brigad-befälet, att ej trossen, med nödigt befäl och betäckning, skickades förut; nu hade hvar bataljon sin stora tross-kolonn framför sig, och så snart något råkade i obestånd, hvilket ganska ofta inträffade, måste alla efterföljande bataljoner, i huru elakt väder som helst, göra halt, intill dess man åter var i ordning.
Den djupa snön och de smala vägarne, hindrade oss att komma förbi hvarannan.
Hvar bataljon nödgades hafva sin tross framför sig, så att den ej skulle borttagas af Kossackerne, som oafbrutet följde oss tätt i spåren.
Vår påräknade och utlofvade hvila i Uleåborg blef ganska kort; vi anlände dit den 29 Mars, och måste redan den 31 rycka tillbaka till Kempelä, den 1 April till Temmes, och den 2 till Frantsila, sex och en fjerdedels mil från Uleåborg.
Här qvarstod brigaden intill den 22.
Under det vi lågo i Frantsila, blef, genom general-order, en femte brigad bildad och ställd under chefens för Savolaks jägare-regemente, överste Sandels befäl.
Till denna brigad lemnade Savolaks brigaden: 1:o en bataljon Savolaks jägare, 2:o en sqvadron Karelska dragoner, och 3:o arméens flottas volontärer.
Återstoden af Savolaks brigaden kallades nu den fjerde.
Den 22 April uppbröts och aftågades till Marttila by i Limingo socken, tre och en fjerdedels mil; derifrån åter den 24 till Öfre Temmes, en och en fjerdedels mil.
Der qvarlemnades tvenne bataljoner; en af Savolaks jägare, under major Tujulins befäl, och en bataljon Karelska jägare.
Återstoden af brigaden marscherade den 25 April ifrån stora vägen till Paavola kapell, dit vi anlände om aftonen samma dag2.
Den 26 April sent på aftonen ankom en kurir från stora arméens högqvarter i Limingo, med befallning, att brigaden, med undantag af de tvenne i Temmes qvarlemnade bataljoner, skulle uppbryta och morgonen derpå kl. 3 i Revolaks anfalla den under general Bulatoffs befäl derstädes stående
Ryska fördelning.
Innan dessa order hunno meddelas inom brigadens kringspridda qvarter, var klockan redan nära 11.
Klockan 1 samlades brigaden, utom Karelska jägare-bataljonen, på hvilkens ankomst vi stodo och väntade en hel timma.
Det blef således omöjligt för oss, att kl. 3 inträffa vid Revolaks, ehuru afståndet icke var större än en och trefjerdedels mil.
Dit ledde endast en dålig vinterväg som sällan kördes, och nu var alldeles obanad, samt af sådan beskaffenhet, att de kanoner som brigaden medförde, på flere ställen icke kunde framsläpas annorlunda än med manskraft.
Brigaden upphann icke Revolaks förr än kl. emellan 7 och 8.
[Fotnot 2: Grefve Klingspors uppgift i sin rapport, att vi den 26 marscherade till Paavola, är origtig.]
Under vägen hörde vi, kl. emellan 3 och 4, att strid vid Revolaks från annat håll var börjad.
Den vid arméen tjenstgörande general-adjutanten, öfverste Adlercreutz, hade nemligen med en liten afdelning af 150 man, afgått från Lankinen, för att, i sammanhang med det anfall grefve Cronstedt borde verkställa, göra en demonstration på Ryssarnes venstra flygel; men att den förre, visserligen i hög grad personligt tapper, drabbade med fienden ända till kl. 7, såsom han i sin ingifna rapport yttrar, det nödgas jag bestrida.
Vid ringaste besinning måste det ock synas omöjligt, att med 150 man, som angripa nära 3,000, fortsatte striden i fyra timmars tid, utan att innehafva någon särdeles stark ställning.
Klockan var ej ännu 7 då vår förtrupp, under major Martinaus befäl, redan vexlade skott med fiendens fältvakt, hvilken stod en half mil ifrån Revolaks.
Det säkra är, att Ryssarne, sedan de slagit och förföljt Adlercreutz, redan åter intagit sina qvarter och frukosterade som bäst, då vår ankomst blef upptäckt.
Likaså måste jag bestrida hvad grefve Klingspor och öfverste Adlercreutz i sina rapporter uppgifva, det öfverstens anfall, kl. mellan 3 och 4, bidrog till den seger som grefve Cronstedt med fjerde brigaden sedermera tillkämpade sig.
Afsigten att så mycket som möjligt förringa grefve Cronstedts och 4:de brigadens verkliga förtjenst, samt att upphöja öfverste Adlercreutz, är härvid öfver allt synbar.
Då vår förtrupp började vexla skott med Ryska fältvakten och brigad-chefen skulle göra anordningen till anfall, var han sannerligen i en svår belägenhet.
Han ägde icke den ringaste kännedom om fiendens styrka eller ställning, icke heller någon kunskap om ortförhållanden.
Från högqvarteret, som anbefallt anfallet, erhöllos icke några sådana upplysningar, och att anställa rekognoseringar, dertill var ingen tid.
Klockaren i Paavola gjorde, så godt han kunde, reda för lokalen vid Revolaks, genom ritning med krita på ett bord, och kanhända var det i anledning af hans upplysningar som brigaden fördelades i tvenne kolonner.
Den ena fördes af major Martinau, den andra af öfverste-löjtnant Aminoff.
Allt berodde nu på kolonn- och bataljons-chefernes köld och rådighet.
Derföre yttrar ock grefve Cronstedt i sin rapport, det han hade att tacka Försynens skickelse för den lyckliga utgången.
Anfallet begyntes; Ryska fältvakten drefs hastigt tillbaka; de trupper, som under vägen anlände fältvakten till förstärkning, äfvenså.
Vid vår framkomst till Revolaks befanns Ryska hufvudstyrkan samlad på prestgården, hvilken låg på en höjd, omgifven af slätter.
Dess kanoner voro ställde i öppningarne emellan husen.
Slätterna voro större än att fienden af oss med infanteri-eld kunde beskjutas, och våra kanoner för små och oduglige, att med dem någonting kunde uträttas.
Att bestorma syntes också vådligt, emedan slätterna voro betäckte med djup snö, öfver hvilken skaran icke bar särdeles braf.
Men likväl var detta den enda utvägen, och grefve Cronstedt vidtog genast stormningen, med den kolonn, som anfördes af öfverste-löjtnant Aminoff.
Savolaks infanteri verkställde anfallet under hurrarop, med utmärkt köld, mod och tapperhet, ehuru det möttes af en mördande drufhagels-eld, från de mellan husen uppställde stycken.
Ingenting kunde uppehålla denna trupp; allt som gjorde motstånd nedgjordes med bajonetten.
Kapiten Molander och fendrik Gregory Tigerstedt, äfvensom brigad-adjutanten, kapiten Brusin, hvilken anförde stormningen, utmärkte sig härvid framför alla andra.
När den andra kolonnen under major Martinau, som förut rensat några gårdar från fiender, fick höra hurraropen, började äfven den att med skyndsamhet framrycka, och Ryssarne blefvo derigenom anfallne i ryggen af en bataljon Savolaks jägare, anförd af kapiten Germund Aminoff.
Dermed var den hufvudsakliga striden slutad; ty så snart Ryssarne sågo sig angripne äfven bakifrån, sträckte de gevär som stodo vid prestgården.
General Bulatoff hade väl med en liten trupp hunnit draga sig ifrån prestgården in i skogen, förr än Savolaks jägare-bataljon hann upp; men han var redan sårad, och för att undgå plundring af de i skogen spridde bondhopar, sände han en af sina adjutanter fram till prestgården, och gaf sig fången.
Till lycklig utgång bidrog visserligen ganska mycket, att Ryska generalen Garnaoult, som var på kanonskotts afstånd med sitt uppställda regemente, icke bistod general Bulatoff, utan väntade på order.
Så snart han erfor att Bulatoff med sin fördelning blifvit fången, flydde han med största skyndsamhet.
Om han deremot genast anfallit oss, hade utgången kunnat blifva helt annan; ty af Martinaus kolonn var endast en bataljon framkommen.
Vår förlust i denna träffning var kapiten Afflecht, löjtnant E.
Tigerstedt och 15 man döde; kapiten Wright, löjtnant Meinander, fendrik Tigerstedt och 72 man sårade.
Ryssarnes förlust deremot var i döde ungefär 150 à 200 man, befälhafvaren general Bulatoff sårad och fången, tre dess adjutanter (en sårad) och fyra andra officerare, en prest och en fältskär tagne, samt af under-officerare och soldater fångne 416, om jag inberäknar de 94 som voro sårade; ty endast 322 friska fångar gjordes.
Dessutom eröfrades tvenne haubitser af metall, med tillhörande ammunition och tillbehör, tvenne 8:lb. metallkanoner, 21 ammunitions-kärror, 350 st. gevär, 108 kopparkittlar, 103 hästar, en myckenhet sablar, gehäng, bandoler-taskor, rentslar, m. m., omkring 10 à 12 tunnor hafre, ett parti konjak, samt åtskilliga köpmansvaror.
Orsaken hvarföre vi fingo 416 fångar, men blott 350 gevär, anser jag mig böra förklara.
Ryssarne hade här och på alla ställen den sed, så snart de sågo att de ej längre kunde försvara sig; att de kastade sina gevär i sjöar eller strömmar, eller förstörde dem på annat sätt, innan de gåfvo sig fångne, så framt sådant för dem var möjligt.
Ryska styrkan vid Revolaks utgjorde, efter hvad jag af trovärdiga personer på stället samt af de fångne Ryska officerarne kunde utröna, omkring 3,000 man, med fem kanoner.
Savolaks brigaden, som qvarlemnat tvenne bataljoner i Temmes, samt i Paavola, trossvakt3, kockar, uppassare jemte sjuka, bestod, vid detta tillfälle, af tvenne bataljoner Savolaks jägare, (hvilka, efter de förut nämde afdragen i Paavola, icke kunna anses utgöra mera än omkring 500 man tillsamman), en bataljon af Savolaks infanteri-regemente, Karelska jägarne, brigadens artilleri, samt något af Karelska dragonerne, hvilket allt tillsamman taget uppgick till ungefär 1,800 man.
[Fotnot 3:
Trossvakten var ganska betydlig, emedan vi voro nödsakade att hålla vakt öfver alla skjutsbönder och hästar; ty bönderne, som redan skjutsat öfver 60 mil och utöfver två månader varit borta från sina hemvist, sökte alla möjliga tillfällen att med sina hästar rymma ifrån oss.]
Att vårt anfall, utan kännedom af belägenheten och fiendens ställning, med en så ringa styrka kunde lyckas, dertill bidrog visserligen förnämligast det brinnande begär både befäl och manskap hyste, att få slåss med Ryssarne, ehuru öfverste Garnaoults flykt med hela sitt regemente äfven gjorde något.
Hade stormningen skett en timma sednare, skulle den sannolikt hafva misslyckats; ty skaren hade längre in på morgonen icke mera burit de anfallande.
Den var redan så upptinad, att karlen, efter några stegs språng, föll ner i snön, hvarifrån han måste gång efter annan arbeta sig upp.
Detta gaf anledning till general Bulatoffs yttrande, sedan han var fången:
"det var ett fan till folk ni har; jag såg flere gångor tydligen huru de föllo för mina kartescher, och likväl stodo de åter upp och sprungo lika rasande emot mig."
Då de föllo ner i snön, trodde han att de stupat för hans kulor.
Efter stridens slut såg man en ryslig bild af det elände som åtföljer krig.
Prestgården, der drabbningen stått, var af Ryssarne utplundrad; emedan de misstänkte presten att hafva lemnat Svenskarne några upplysningar, hvilka bidragit till hvad som nu händt dem.
Presten hade under träffningen ingen annan utväg, att undgå de igenom byggningen flygande kulorna, än att med hustru och barn kasta sig ned på golfvet.
Under tiden plundrade och förstörde Ryssarne all deras egendom.
Till och med sängkläderna borttogo de, sprättade dem sönder och läto fjädern flyga i luften samt behöllo öfverdraget.
Utanför prestgården låg öfver allt, äfvensom i skogen derintill, fullt med döda och sårade Ryssar.
Desse sednare ropade, qvedo och jämrade sig, samt bådo att vi skulle sticka ihjäl dem och förkorta deras lidande.
De döda åter lågo alla afklädda, en del alldeles nakna och blodbestänkta; ty efter oss samlades hopar af bönder, som inpå kroppen plundrade alla de Ryssar de kommo öfver.
I fall grefve Cronstedt icke varit så försigtig, hade han säkert, efter slutad strid, ännu kunnat taga flere hundrade fångar.
Efter general
Garnaoults flykt, skickades major Furumark, med en bataljon Savolaks samt en bataljon Karelska jägare, åt den vägen från hvilken Adlercreutz antågat, då han om morgonen före oss anföll Ryssarne.
Derigenom blefvo alla de afskurna, som ej ännu hunnit undan.
Flera stora hopar irrade derföre hela den 27 April och halfva den följande dagen omkring i skogarne.
Stundligen kommo bönder och berättade på hvad ställe de sett sådana små kringirrande partier, och erbjödo sig att följa med och taga dem till fånga.
Många officerare vid brigaden begärde också utaf grefve Cronstedt, att få gå för att uppsöka och taga dem; men grefven vägrade detta, af fruktan att Ryssarne kunde förstärkte återkomma, då hans försvagade styrka lätt kunde blifva slagen.
Ryssarnes kringirrande i skogarne bevisar emellertid, huru oklokt det var af Adlercreutz, att med blott 150 man angripa dem från den sidan, dit de nödvändigt måste taga sin undflykt, i händelse de blefvo slagne.
Om Adlercreutz haft med sig några bataljoner, så hade han kunnat uthärda striden intill dess Savolaks brigaden hunnit anlända; och då skulle ovilkorligen, vid dess framkomst, hela den vid Revolaks befintliga Ryska fördelningen blifvit tagen.
Han hade hos sig tre hela brigader, hvilka lågo alldeles overksamma, och ryckte likväl ut för att anfalla en 3,000 man stark fiende med blott ett kompani eller 150 man.
Samtida och efterkommande må pröfva det skäl öfverste Adlercreutz i sin ingifna rapport förebar: att han ej ville använda större styrka, emedan fienden derom kunnat erhålla underrättelse.
Det var mera sannolikt, att
Ryssarne bordt få kunskap om Savolaks brigadens ankomst, som redan den 25 anlände till Paavola, en och ¼ mil nära deras fältvakt.
Om man tillika fäster uppmärksamheten derpå, att grefve Klingspor, i sin rapport den 29 April, säger sig haft säker underrättelse, att fiendtliga styrkan vid Revolaks var 2,500 man, med sex kanoner, så blir det alldeles obegripligt, att blott 1,800 man beordras att verkställa anfallet på dem, under det tre hela brigader ligga alldeles overksamma, nära intill den väg dit Ryssarne måste retirera, i händelse de blefvo slagne.
Hela anordningen har utseende af ett gyckelspel!
Emellertid blef general en chef Klingspor utnämd till fältmarskalk, och general-adjutanten, öfverste Adlercreutz till general-major, brigad-chefen, grefve Cronstedt riddare af svärds-orden med stora korset, kapitenerne Molander och Brusin, riddare af svärds-orden, kapiten Magnus Ehrenroth major, samt löjtnant Carlqvist kapiten.
Utom dessa blefvo följande, för ådagalagd tapperhet, hos Kongl. Maj:t rekommenderade; vid Savolaks infanteri: öfverste-löjtnanten och riddaren Lode, kapitenerne Ladau och Ehrenroth, löjtnanterne Meinander, Furumark, Fabritius, Tigerstedt och Reiher; vid Savolaks jägare: major Furumark samt kapitenerne Aminoff och Brunow; vid Karelska jägarne: öfverste-löjtnanten och riddaren G.
Aminoff, kapitenerne von Wright och Burghausen; samt vid brigadens artilleri, kapiten von Born.
Men major Martinau, hvilken genom sin ankomst bakifrån, med en bataljon Savolaks jägare, egentligen afgjorde utgången af striden, hade sannerligen också förtjent någon belöning.
För öfrigt anser jag mig skyldig att bestyrka, det hvar enda officer, så väl högre som lägre, ådagalade vid detta tillfälle utmärkt köld och tapperhet, hvilket ock ganska väl behöfdes, då man skulle anfalla, utan minsta kännedom om belägenheten eller fiendens ställning och verkliga styrka.
Många togo för afgjordt, att Ryssarne skulle förstärkte återkomma, och söka hämnas det nederlag de lidit; brigaden stod derföre hela dagen under vapen, och då den mot aftonen intog qvarter i Revolaks, fick den tillsägelse, att hela natten hålla sig färdig, att på första vink kunna rycka ut.
Den 1 Maj sjöngs Te Deum, och segern firades med mycken glädje.
Maj uppbröt brigaden och marscherade till Wihanti, tre mil; den 4 till Oulais kapell under Pyhäjoki, tre mil; den 5 till Merijärvi, två mil; samt den 6 till Kalajoki, två och en fjerdedels mil; hvarest äfven på samma gång inträffade 3:dje brigaden, hvilken hade tågat allmänna landsvägen.
Ryssarne, som natten efter träffningen vid Revolaks dragit sig till Brahestad, stodo nu uti Kalajoki; men vid Svenskarnes ankomst drogo de sig genast tillbaka.
Endast rytteriet af vår förtrupp fick se den flyende fienden.
Det blef således för hvar och en synbart, att Ryssarne ansågo sin styrka för liten att göra motstånd emot oss, och att hela landet, som vi så nesligt hade öfvergifvit, nu var öppet för oss, endast vi tågade framåt.
Men vårt general-befäl syntes icke hafva någon böjelse att återtaga
Finland, hvilket vid denna tidpunkt hade varit lätt, och hvilket så tydligen bevisas af Sandels förhållande; utan vi fingo i sju veckors tid ligga stilla i Kalajoki, der vi blott roade oss.
Det såg ut som vi med flit velat lemna Ryssarne tid att hinna få förstärkning.
Och sedan vi efter denna långa hvilotid började rycka framåt, och slagit fiendens hufvudstyrka vid Lappo, så behöfde vi en hel månad och tre dagar för att framtåga sju mil.
Jag kan derföre ej underlåta, att närmare utveckla hela detta förhållande.
Som brigaden en längre tid stadnade i Kalajoki, utan att något företogs eller uträttades, tillåter jag mig att göra ett afbrott i min berättelse, likasom det var ett afbrott i våra krigsföretag, och skall söka fästa uppmärksamheten på det hela och isynnerhet på vårt general-befäls anordningar och företag.
Grefve Klingspor yttrar i sin rapport af den 31 Mars, att: sedan den 25 ingen fiende varit synlig på stora vägen, samt ifrån den 15 Mars ingen fiende heller förföljt Savolaks brigaden, utan att de allesamman gått åt Lappo, Ilmola och Storkyro, förmodeligen af brist på lifsmedel och foror.
I rapporten den 7 April säger han: att fiendens styrka icke var noga bekant, emedan dess talrika lätta trupper göra, att ingenting kunde genom rekognoseringar erfaras.
Allt detta oaktadt fortsattes marschen beständigt norr ut, utan att stadna och undersöka fiendens antal, och utan att veta hvad man flydde för, samt om fienden verkligen var så stark, att man borde draga sig tillbaka.
Det var, ringast sagdt, en stor svaghet af vårt general-befäl, att blindt tro hvad
Ryssarne utspridde i landet om sin styrka af 30,000 man, isynnerhet som Ryssarnes vanliga sätt att skryta ingalunda var obekant.
Med allvarligt bemödande hade det ingalunda varit omöjligt, att få säker kännedom om fiendens antal, helst uti ett land hvars invånare voro oss af själ och hjerta tillgifne.
Men man hade en gång fattat den föresatsen att retirera, och det retirerades med eller utan skäl, och de många utvägar landet erbjöd till försvar, samt till härens underhåll och förökande, blefvo alldeles icke begagnade.
Genom träffningarne vid Siikajoki och Revolaks den 18 och 27 April, blef det utrönt, att Ryska hären i Finland ingalunda var så stor, som Ryssarne sjelfva föregåfvo.
Hvarföre utforskades icke detta långt förut?
Och hvarföre företogs icke nu genast försöket att återtaga landet?