Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 vårt år- hundrade har man, särskildt i Tyskland, arbetat mycket på torfkolningsmetoder- nas förbättrande, och många framstående ingeniörer där liksom annorstädes ha äg- nat årtiondens arbete åt lösningen af det lika viktiga som svårlösta problemet.
De metoder, som användts, ha sinsemellan mycket divergerat, men de ha dock alla haft det gemensamt, att resultatet blifvit ett torfÄofe, det vill säga genom kolnin- gen ha äfven de brännbara gaserna i torfven aflägsnats och därmed äfven en stor del af produktens värde som bränn- materiel.
Fru Ängel är den första, som vid torfvets kolning lyckats bibehålla de brännbara gaserna och därigenom fram- ställa ett verkligt torfkol, jämförligt med engelska stenkol.
Betydelsen af denna uppfinning kan endast en fackman fullt uppskatta.
Det Angelska torfkolet, sådant det nu framställes vid hennes försöksuon i när- heten af Ebbes bruk i Småland, är ett fast, föga svärtande, homogent och lätt- handterligt ämne.
Det står emot väta och smulas ej sönder i stoft, som ryker omkring.
Enligt intyg från fabriker och fackmän, som jag varit i tillfälle att se, är det som eldningsmateriel jämngodt med stenkol, men öfverträffar detta, an- vändt vid järntillverkning.
Det har så- ledes alla de egenskaper, som erfordras för att ersätta och undantränga det en- gelska stenkolet.
Och jag behöfver blott nämna, att engelska stenkol årligen im- porteras till Sverige för cirka 8 (j^pn0,000 kronor för att gifva den oinvigde ett be- grepp om den utomordentliga fosterländ- ska betydelsen af denna sak.
Torfkolet är också ämnadt att till stor del ersätta det in- hemska träkolet och veden, hvarigenom man kan hoppas på en väl behöflig be- sparing af våra illa åtgångna skogar.
Fru Ängel har nu ingått till rege- ringen med begäran om ett anslag af; 50,000 kronor för fortsättande af sina experiment — icke för att fullkomna torfkolet, ty, som jag redan sagt, är detta redan nu så godt, att det uppfyller alla rimliga anspråk, men för att framställa det så ekonomiskt som möjligt.
Medve- ten om frågans utomordentliga vikt, har regeringen tillsatt en särskild kommis- sion, bestående af tre sakkunnige män, som har att afgifva yttrande om det be- gärda anslagets utgående.
Det är när- mast med anledning af denna, så vidt jag känner, unika tilldragelse, att en kunglig kommission tillsättes för att un- dersöka en enskild persons uppfinning, som jag ansett tiden vara inne, att den stora publiken får litet närmare känne- dom om den märkliga uppfinningen, som i all tysthet är på god väg att åstad- komma en revolution inom vårt industri- ella lif.
Och nu till fru Ängel själf.
Hon hör till de personer, som icke.
göra, eller åtminstone icke vilja göra mycket väsen af sig.
Hon har själf sagt åt mig, att hon ej tycker om tidnings- artiklar, och tack vare denna hos en uppfinnare ur ekonomisk synpunkt min- dre fördelaktiga blygsamhet har det varit förenadt med ganska stora svårigheter att få några upplysningar om hennes person.
Hon är emellertid född i Vexiö den 4 januari 1838 och således 56 år, ehuru man af utseendet snarare skulle gissa på 46 år.
Gift sedan år 1865 med nuvarande stadsfiskalen G.
Ängel i Jön- köping, är hon bosatt i nämnda stad.
Af god borgerlig familj — - hon är dotter till numera afhdne fabrikören J. Bull och hans maka, född Östergren — fick hon en vårdad uppfostran, men har dock aldrig idkat ingeniörs-vetenskapliga studier.
Sina tekniska kunskaper har hon uteslutande förvärfvat genom själf studium.
Naturen ' har begåfvat henne med ett ovanligt klart och godt förstånd, en liflig iaktta- gelseförmåga samt en skarp blick för det praktiskt användbara.
Enligt hvad hon själf försäkrat, har hon i första rummet en inre ingif velse att tacka för torf kolets uppfinnande.
Historien härom är ganska intressant och förtjänade att utförligt be- rättas, om blott utrymmet tilläte det.
Så mycket kan dock sägas, att nyfikenheten — såsom den kvinnliga egenskap vanli- gen benämnes, som hos män kallas vetgi- righet — denna gång var uppfinningar- nas moder.
Hon hade hört, att man för- gäfves gjorde försök att kola torfven på ett rationelt sätt.
Nåväl, tänkte hon, jag har lust att försöka, hur pass omöj- ligt det är.
Och så började hon — • först i en upphettad mortel, om jag ej miss- minner mig, och sedan i sin egen, kära stekugn, till stor förskräckelse för husets pigor, som antagligen trodde, att hon blifvit mindre normal.
Men försöken ut- föllo öfver förväntan, och uppmuntrad af fackmän gick hon oförskräckt på.
Expe- rimenten fortsattes på andra platser, så- som Grenna och landtställen omkring Jönköping, och ingen tilläts öfvervara dem — • allt för att undgå den offentliga uppmärksamheten och dumt prat, hvilket fru Ängel framför allting tyckes af sky.
Den 12 maj 1891 hade hon kommit så långt, att patentansökan kunde inläggas.
Nu är patent beviljadt icke allenast i Sverige, utan äfven i grannländerna, Tysk- land, Österrike-Ungern, England med flere länder.
Så småningom ha hela hennes tid och intresse tagits i anspråk af torf- kolet, och den för vårt lands framtid så viktiga torfkolsfrågan har blifvit hennes lifs hufvuduppgift.
Hon har offrat myc- ket på sin idés förverkligande, och om hon också hittills hufvudsakligen skördat misstro och alla slags svårigheter hopats på hennes väg, skall hon dock, därom är jag förvissad, segrande utgå ur striden och visa, att äfven på det område, där hittillsdags den manliga intelligensen va- rit nästan allenahärskande, det kan vara en kvinna förunnadt att finna vägen, hvarest * fackmän efter årtionden af ihär- digt praktiskt och intellektuelt arbete måst uppgifva gärdet.
och mörkret smyger förstulet kring låga, vacklande hus.
Och flingorna falla, falla.
De glimma vid lyktans sken och slockna sedan likt stjärnskott i modden på gatans sten.
A / ed mattare takt slår pulsen af gatans sorlande larm; och tystare klappar hjärtat i storstadens jättcbarm.
Det är som om fallande flingor på lifvet lagt sordin och gjort dess tunga andning mer kyligt spröd och j / n; som om den hvila drifvan ett dunmjukt täcke lik, hvart skärrande missljud ' lämpat till söfvande musik.
— En ensam man i mörkret går gatan fram som i dröm.
Af hunger och köld och trötthet är slappad lians tankes töm.
Då faller från en ruta, hvars glas af imma täcks, på drifvan för hans fötter en mattröd ljusreflex.
, Han stannar.
Hur varmt därinne.
En brasa som flammar och &lt;; nvr; och i en blommig karmstol en liten ljuslockig fyr.
f Han ringer med benen och lutar sitt hufvud öfver en bok; han läser väl någon läxa, men läser visst rent på tok.
Ty det blonda hufvudet sjunker allt längre mot karmen ned; han glider in helt stilla i barnadrömmens fred.
Den ensamme mannen reder sitt minnes snärjda garn.
Han söker och han jinner.
— Han bott där själj som barn.
07 IDU N 1894 En gång for längesedan ined lika sorglöst sinn vid samma eldstads glitter som barn han slumrat in.
, Han skakas af en snyftning från hjässan till domnade knän.
Så vacklar han gatan framåt — vet knappast själf hvarthän — allt medan sista resten dar bort af dagens l / us och mörkret smyger förstulet kring låga, vacklande hus.
t Hjalmar Söderberg.
Några ord om kvinnor oeh kvinnoarbete.
fpäp a n n a n g r u n d till a t t förneka det k v i n n - liga arbetet s a m m a lön som m a n n e n s vill m a n finna d ä r u t i, a t t m a n n e n v ä n t a s skola g r u n d a familj och försörja d e n s a m m a, hvilket k v i n n a n icke behöfver.
H o n skall blott försörja sig själf.
D e t t a vore alldeles r ä t t resonneradt, om det blott vore s a n t.
M e n r ä t t a förhållandet ä r, a t t d e flesta arbe- t a n d e ogifta k v i n n o r verkligen m å s t e v a r a till en viss grad familjeförsörjare.
H u r u ofta h ä n d e r det ej, a t t en dotter m å s t e försöja en g a m m a l moder, ofta k a n s k e en fader, b r u t e n i förtid af olyckor och m o t g å n g a r, k a n s k e också af e t t slösaktigt och dåligt lefnadssätt.
E l l e r hon h a r syskon i l ä r o å r e n, eller sjuk- liga syskon, eller en g a m m a l faster eller mo- ster, alldeles beroende af h e n n e s arbetsför- tjänst.
Månne man d å k a n påstå, att hon, af det s k ä l a t t hon h a r blott sig själf a t t försörja, bör sättas p å i n d r a g n i n g s s t a t i fråga om l ö n e n?
O c h alla d e gifta k v i n n o r, som, d å m a n n e n af ren oduglighet, k a r a k t ä r s l ö s h e t och brist p å » ryggrad » — ty s å d a n a m ä n finnas verkligen - — ej k a n fullgöra sina plik- ter, m å s t e blifva familjeförsörjare, så a t t rol- l e r n a blifva fullständigt o m b y t t a, hvem r ä k n a r väl d e m?
D ä r e m o t måste medgifvas, a t t det med full r ä t t betecknas såsom i n t r å n g, n ä r k v i n n o r, som r e d a n af a n d r a ä r o fullt försörjda, som m å h ä n d a tillhöra r i k a familjer, t a g a för sig väl aflönade och b e k v ä m a platser, eller däri- genom a t t deras förmögenhetsvillkor t i l l å t a dem a r b e t a för en r i n g a r e ersättning, g å i vägen för a n d r a b å d e m ä n och k v i n n o r, som måste lefva af sitt arbete, icke b l o t t för- skaffa sig l y x och nöjen d ä r m e d.
Visserligen k a n härvid i n v ä n d a s, först a t t d e t ä r v ä l h å r d t a t t beröfva den r i k a och v ä l b e r g a d e flickan a l l a tillfällen a t t g a g n a med en k a n - ske större förmåga, u p p ö f v a s l u m r a n d e a n l a g, tillfredsställa det v e r k s a m h e t s b e g ä r, som u p p - s t å r hos alla ä d l a r e n a t u r e r o. s. v., och sedan a t t det vore illa a t t u n d a n d r a g a s a m h ä l l e t m å h ä n d a dess b ä s t a krafter för a t t e r s ä t t a dem med u n d e r h a l t i g a r e s å d a n a.
H ä r t i l l sva- ras först, a t t det finnes en m ä n g d arbeten, som icke betalas, icke k u n n a b e t a l a s, och som också blifva ogjorda, d e m d e verksamhetstör- s t a n d e u n g a d a m e r n a skulle k u n n a t a g a fatt på, och d ä r de med fördel k u n d e a n b r i n g a både sin f ö r m å g a och sin e n t u s i a s m; v i d a r e skulle antagligen s a m h ä l l e t k u n n a i b e t y d a n d e m å n g a g n a s, o m till dessa a r b e t e n medfördes de e m i n e n t a krafter, som n u i b a n k l o k a l e r o. d. f ö r b r u k a s till n a c k d e l för m å n g e n k a n - ske a n d l i g e n l i k a begåfvad, m e n i fråga om timliga håfvor b e t y d l i g t s ä m r e u t r u s t a d.
D e n som t ö r s t a r efter v e r k s a m h e t, som h a r tid och medel till sitt förfogande, torde u t a n svårighet finna u t v ä g a t t a n v ä n d a b å d a de- larna.
Så många barn växa upp utan vård och u n d e r v i s n i n g, så m å n g e n s a k n a r arbete, därför a t t h a n ej fått l ä r a a t t a r b e t a, så m å n g a k ä r l e k s v e r k blifva ogjorda, därför a t t de, som h a f v a tid och r å d, icke h a t v a ö g a och t a n k a r för h v a d som brister.
A t t a r b e t a, a t t veta a t t m a n utför e t t arbete, s o m blifver till n y t t a, d e t ä r d e t e n d a, som ger lifvet v ä r d e, d e t e n d a, som ger lefnadsmod och kraft.
O c h det vilja vi medgifva, a t t kvin- n o r n a, m e n icke blott k v i n n o r n a, u t a n också m ä n n e n, i v å r a tider behöfva s a m l a så myc- k e t som möjligt af lefnadsmod och k a r a k t ä r s - s t y r k a, och d e t t a k a n ej s k e p å m e r ä n e t t s ä t t — genom s a m v e t s g r a n t a r b e t e p å d e n p l a t s, d ä r d e blifvit s a t t a, s å v ä l k v i n n o r som m ä n, och troget u t f ö r a n d e d e t a r b e t e, som k o m m e r oss fcr h a n d, a n t i n g e n vi ä r o k v i n - nor eller m ä n.
En audiens hos konung Osear II *.
an hade nyss stigit u p p från frukostbor- det och var sysselsatt a t t genomögna morgontidningen, då en häftig ringning hördes frän t a m b u r k l o c k a n.
E n tjänarinna gick u t och öppnade.
Utan- för dörren stodo tvänne dalkarlar, iklädda sina skinnpälsar.
» Bor inte våian riksdagsman h ä r?
» frågade den ene.
» Jo, det gör han, » svarade jungfrun.
» Kan vi få tal ve a n?
» » Åhja, det kan j a g väl t r o; stig in, så ska ' jag gå in och fråga. » H a n gick ut till gubbarne.
» Ä ' du våran riksdagsman, d u?
» sporde dalamännen, i det de räckte fram händerna till hälsning.
» Jo, så lärer det väl stå till — hvad kun- nen I vilja för godt, mina v ä n n e r?
» » Vi vill fäll, att du s k a ' följa OS9 te kun- gen, » svarade " Gunnars P e r Olson, som egent- ligeu förde ordet.
» Till k u n g e n?
D e t var nog.
H v a d kunnen I vilja kungen d å?
» » Jo, vi ska ' be ' n te ge oss en gudfruktig präst, må du väta, » och därvid tog han fram u r sin skinnväska, den han hade hängande öfver axeln, ett något nedsuddadt protokoll j ä m t e en lika illa medfaren böneskrift till ko- nungen.
D e t framgick af de båda dokumenten, a t t det hade varit prästval i det lilla regala p a - storatet, och a t t en präst, som en del af för- samlingen icke kunde gilla, hade fått de flesta rösterna, under det en annan, som visat sig med nit och allvar vilja u t r o t a lönkrögeri och annan orättrådighet i församlingen, fått mindre- talet.
Riksdagsmannen skakade vid genomläsnin- gen af valprotokollet b e t ä n k s a m t på hufvudet och mente, a t t det vore föga lönt a t t gå till * Följande intressanta och ord för ord sannfär- diga skildring af en audiens hos vår konung är för Idun nedskrifven af den däri omtalade dalade- putationens ledare.
kungen i denna sak, då deras kandidat ej fått mer än en tredjedel af de afgifna rösterna.
» Sä kan du fäll ticka, » inföll G u n n a r s otå- ligt, » m e n v i ' o p p a s på ' ärran, vä, och ' an vill inte a t t vi ska ' få en supare till präst, utan en som lär oss Guds väg r ä t t.
Det är då fäll som så, må du väta, a t t den som fått de flesta rösterna ha sutti ' å supi ' med bön- dren på gässivargåla och därför ticka de om ' an, men ingen h ' allvarlig kristen ' ar rösta p å ' a n, inte. » » Nåja, jag får väl följa med er u p p till kungen, » svarade riksdagsmannen, tog på sig fracken och ytterrocken och ledsagade de båda hederliga dannemännen i den tidiga vinter- morgonen u p p till slottet.
Lyckligtvis var det just en tisdag, konungens mottagningsdag, då man kunde vara viss pä a t t få audiens.
U p p k o m n a i västra slottshvalfvets stora t r a p p a, som leder u p p till konungens våning, stannade G u n n a r s och lät sina ögon fara om- kring åt alla sidor.
D ä r p å utropade h a n: » ' Ö r du, Bog A n d e r s, du, tror du det kan vara stort ' ärligare i h i m l o m?
» » Hocken kan väta, men nog här det a r storhartadt, dä ' ä ' då fäll visst och sant, det, » svarade Bog A n d e r s och stod en stund all- deles häpen öfver den ståtliga trappuppgången.
U p p k o m n a i förrummet blefvo de ytterli- gare förvånade öfver de fyra uniformsklädda ordonanserna, som sutto där, och öfver de silfvergalonerade lakejerna, hvilka togo emot de audienssökandes ytterplagg.
Desse senare mätte med ögonen de båda dalgubbarne från hufvud till fot och voro synbarligen tveksamma, om de skulle släppa in dessa i skinnpälsar klädda » masar » bland de guldsmidda, ordens- prydda herrar, som kommit för a t t uppvakta hans majestät och nu gingo af och an i den stora väntsalen.
f Riksdagsfullmäktigen hjälpte dem dock ur förlägenheten, i det han kort och godt till- kännagaf, a t t de t r e utgjorde en deputation till konungen.
Därvid slogos dörrarne u p p till biljardsalen, hvilken skyndsamt passerades, och därpå trädde man in i den vackra vänt- salen.
Dalamännens häpnad och förundran låter sig ej beskrifva.
D e vågade knappt sätta ned sina fötter pä det bonade golfvet, som var halt och spegelblankt som i s.
A t t sätta sig på de med gult siden öfverklädda stolarne var heller icke t ä n k b a r t.
D e stodo därför in- nanfär dörren helt förlägna och stirrade på kristallkronorna — de stora speglarne och de många i olika uniformer klädda herrarne.
» ' Adde vi inte riksdagsman mä ' oss, så nog ba ' vi te få gå ' ärifrån på eviga fläcken, » mente G u n n a r s.
» Allri k u n n e fäll en tro, a t t det skulle vara så g r a n n t oppe när kungen. » » J a, » inföll Bog A n d e r s, » men när det kan vara så ogrundadt ' ärligt ' os våran jordiske konung, ' ur ska ' de ' inte då vara där oppe när alla konungars k o n u n g?
Micke ska ' vi få te förundra oss öfver, när vi komma dit en gång — i det palats, som icke med ' änder gjordt h ä r.
» Excellenser och generaler, presidenter och andre civila och militära ämbetsmän gingo af och an, samtalande med b v a r a n d r a, kastande då och då en och annan frägande blick på » daladeputationen ».
Några kommo äfven ned till de hederliga bondgubbarne och inläto sig i samspråk med dem.
Efter flere t i m m a r s väntan uppropade adju- tanten omsider de t r e dalamännens namn.
D e gingo nu in i en lång sal, hvars väggar voro beklädda med p u r p u r s a m m e t och breda guld- bårder.
E n äkta turkisk m a t t a betäckte golf- vet, soffor och stolar, klädda med samma kost-
I DU N 68 bara tyg som väggarne, utgjorde tillaammans med ett par stora i marmormosaik konstnär- ligt utförda bord, möbleringen.
E n k a m m a r h e r r e mottog här deputationen och gjorde sig något underrättad om deras ärende o. s. v. Sedan de väntat här ännu en stund, nalkades ändtligen det ögonblick, då tu- ren kom till dem att träda in för majestätet.
Riksdagsmannen bugade sig höfviskt och G u n n a r s och Bog A n d e r s nego så djupt, att skörten af deras skinnpälsar snuddade vid golfvet.
K o n u n g Oscar I I stod där, hufvudet högre än allt folket; men den majestätiska hållnin- gen hade ingenting skräckinjagande.
Den obe- skrifliga vänlighet och mildhet, hvarmed han mottager hög och låg, äro fast mer ägnade att ingifva mod ooh förtröstan, äfven hos den rin- gaste undersåte.
» God dag, mina vänner, livad viljen I?
» började konungen, i det han vänligt räckte de båda dalkarlarne hvar sin hand.
D e togo den kungliga handen i sina af h å r d t och groft arbete valkiga näfvar och tryckte den på ärligt dalasätt.
» Vi ' a kommi ' hit för att be ' an om te ge oss en gudfruktig präst, » svarade G u n n a r s rättfram på saken.
» D e t är det minsta ni kunna begära, och det bör ni få, » svarade konungen.
» J a, men det kan å vara de största,- » åter- tog G u n n a r s.
» J a, ja, det kan du ha rätt i, min vän, » återtog konungen och t i l l a d e: » Låt mig se på edra papper. » G u n n a r s tog nu fram ur sin kalfskinnsvä- ska de båda viktiga dokumenten och framräckte desamma.
Konungen mottog papperen och genomög- nade dem.
Efter genomläsningen yttrade hans majestät: » Mina vänner, det ser icke mycket lofvande u t för er.
Den präst, I viljen ha, har ju icke fått stort mer än en tredjedel af de afgifna rösterna. » » J a, h a n s majestät, nog är det så, men ehuru den andre ' ar fått flere röster efter ' emmantal, så ' ar vår, den vi vill ha, de fleste personernas. » » J a, ja, det kan väl så vara, det, » svarade konungen eftertänksamt, » men ser ni, jag må- ste följa landets lagar och författningar, annars vore jag icke en rättvis konung. » » Lagar och författningar, ja, » inföll Gun- n a r s, » hm, inte finns det fäll någon svensk lag som säger, att vi skola ha en ogudaktig präst, vet ja.
Si, oppe i våran socken finnes ännu ingen körklig söndring eller några sepra- t i s t e r; men ingen vet, h u r det kan gå, om vi inte få en verklig själasörjare.
Nog lär väl körkvägen då få snöga igen för oss — int ' ska ' vi skott ' opp ' en. » » J a, se, ' ans majestät, » inföll nu Bog An- ders, » ' an får förlåta, om vi tala olärdt, vi förstå inte b ä t t r e; men se skrefta säger, att en blind kan inte leda en blind, ty då falla de bägge i gropen, och vi vill inte falla i gropen, inte, utan vi vill ' a en sann andans man, som leder oss rätt, å töcken ä ' an, vi ' a rösta på. » » Nå, huru veten I, att icke den andre, som fått de flesta rösterna, också är en andans m a n?
» sporde konungen.
» H a c k, ' ans majestät, det är ej konstigt att förstå: Af frukten känner man trädet, säger Frälsaren.
Den som kan t i t t a på gässgifvare- gål ' n å supa, den kan väl inte va ' nå ' n rikti ' präst, häller, inte. » Konungen hörde med tålamod och synbart 1894 intresse på de oförskräckta dalamännens rätt- framma språk, och svarade slutligen: » J a, mina vänner, nu har jag hört hvad I önsken; jag skall behålla edra papper och tala om saken med mina laglige rådgifvare, och hvad jag kan göra för eder, det skall jag — farväl med er nu, och hälsa upp till Dalarne. » » Stor tack, » utropade G u n n a r s.
» Gör ' an hvad ' an kan, nog få vi fäll då den präst vi vill ' a och som leder oss rätt, allti '. » Audiensen var slut.
Konungen räckte bond- gubbarne ånyo sin hand, de ville kyssa den, hvilket konungen icke tillät.
" Five o ' eloek tea. "
åra svenska damer komma nog inte sä lätt att uppge sina kära » kafferep », men icke dess mindre har på senare tid det engelska mo- det flee o ' clock tea (tebjudning kl. 5) blifvit allt allmännare, särdeles i Stockholm och nog äfven på somliga håll i landsorten.
Det har också sina behag — i synnerhet vintertiden, när stormen hviner om knuten och tekökets puttrande därinne i den varma salongen helt hemtrefligt förenar sig med brasans sorl.
Till ett floe öclock tea utsändas i regel inga bestämda inbjudningar; alla bekanta veta, att fri- herrinnan von X. eller fru Z. på måndag eller torsdag eftermiddag är hemma och att hvarje be- sökande är välkommen.
Förberedelserna träffas vanligen på följande vis: i salongen eller förmaket ordnas fåtöljer och stolar bekvämt kring soffan och ett framförstäende me- delstort bord, detta senare betäckes med en da- mastduk eller en broderad serveringsduk, på hvil- ken man ställer en liten skål med årstidens blom- ster.
På små assietter, korgar och tallrikar ord- nar man prydligt doppet till teet — naturtigtvis kan man allt efter omständigheterna lämpa ett rikare eller enklare urval.
Framför allt passa till floe o ' clock tea de olika slag af engelsk paste, som man nu erhåller i delikatesshandeln — hos Percy Luck i Stockholm exempelvis — hvilka blandas med smör och bredas på tunna hvetebrödskifvor — färska eller rostade — ett mycket omtyckt och smakligt tillbehör till tebordet.
På tallrikar lägger man små brödskifvor med olika pålägg (spicken och kokt skinka, tunna äggskifvor, garnerade med sardellstrimlor, kaviar o. s. v. användas därtill), ej heller få saknas skifvor af hvetebröd och råg- limpa, enbart bestrukna med smör.
I en silfver- korg ordnar man lätt bakverk, och en skål fylles med konfekt, bonbons och färska och kanderade frukter.
Allt efter smak kan man också placera på bordet en liten glasskål med gelé eller marme- lad och en dito med pickles — men alltsammans måste ordnas lätt och sirligt.
Bredvid den plats, som är bestämd för värdinnan — hon intar vid flee o ' clock tea vanligen den vänstra soffplatsen — placeras det lilla tebordet med ett tillräck- ligt antal koppar, tallrikar, assietter, skedar o. s. v liksom tekök, kanna, gräddsnäcka och socker- skål.
Värdinnan kan vid flve o ' clock tea uppträda i elegant hemdräkt med lös jacka eller blus, de vuxna döttrarna i hemdräkt med ett af dessa koketta små förkläden, som redan fått namnet » teförkläden ».
Frun och döttrarna i huset till- reda utan hjälp af tjänare teet och servera det åt gästerna.
Dessa komma i promenad- eller visitdräkt, aflägga i tamburen kappor och scha- lar, men behålla hatt och handskar på.
Nu sprakar man tillsammans bort en stund vid en kopp doftande te, så lämna de besökande plat- sen för senare ankommande.
Äro inbjudningar till fl.ee o ' clock tea utsända, så aflägga gästerna äfven hatten i tamburen, och af en liten stund kunna bli flere, som man i all trefnad tillbringar tillsammans.
F. Sen till, att Idun tidning och Iduns Mode- finnas hos alla edra bekanta I Spanska hem.
S k i l d r a d e för I d u n af G.
I — f ö r a t t k u n n a g ö r a oss en föreställning JsS om s p a n s k a hem, m å s t e vi först och främst veta, h u r u de s p a n s k a husen äro b y g g d a.
L i t e t h v a r hafva vi j u reda p å det n ä s t a n ö s t e r l ä n d s k a lefnadssättet i södra Spanien, d ä r a l l a h u s hafva p l a t t a t a k och r u m m e n ä r o o r d n a d e k r i n g en f y r k a n t i g patio, eller gård, m e d m a r m o r g o l f och en s p r i n g b r u n n i midten, d ä r familjen ständigt vistas u n d e r den h e t a årstiden.