Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter häraf erhållen del hade Palmaer uti en till Konungens Befallningshafvande ställd skrift, på anförda skäl, andragit, att han vore hindrad afstå från i fråga varande, af honom undertecknade kontrakt, intilldess han blifvit gjord skadeslös för alla i och för byggnaden ingångna förbindelser, genom Konungens Befallningshafvandes resolution blifvit trikänd från all återbetalningsskyldighet, erhållit fullkomlig décharge samt återfått sin borgensförbindelse; hvarefter och sedan Kongl. Majit imedlertid i nåder förordnat om uppförande af en annan ny residentsbyggnad genom entreprenad, Konungens Befallningshafvande, utan'att vidtaga någon åtgärd i anledning af Palmers bestridande att afstå från förut afslutade entreprenadkontraktet, den 30 Augusti förrättat den förordnade nya entreprenadauktionen; och bade sedermera Palmaer uti en den 15 April 1845 till Justitiä Ombudsmans-Expeditionen ingifven skrift, af anförda skäl, förmält sig anse sin rätt förnärmad genom de af Konungens Befallningshafvande vidtagna omförmälte åtgärder, och derföre begärt, att Herr
Landshöfdingen måtte ställas under åtal för dess olagliga förfarande, samt derföre befordras till ansvar, med skyldighet att godtgöra Palman- honom tillskyndade kostpad och lidande; i anledning hvaraf min företrädare i embetet It. SI.
Emb.-BCrällclse för är 1851. förordnat åtal Inför Kongl. Göta Hofrätt emot Herr Landshöfdingen Grefve Carl Mörner och Landskamereraren Herr Kammarrättsrådet N. J.
Lång, under hvilkas embetsutöfning det klandrade förfarandet ägt rum, med uppdrag till Advokatfiskalsembetet i Kongl.
Hofrätten att föra den talan om ansvar och ersättning till vederbörande, som lag och sakens beskaffenhet påkallade.
Sedan, i följd häraf, åtalet blifvit utfördt i behörig ordning; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 30 September 1850, på anförda grunder, ansett det förhållande, att det i kontraktet med Borgström och Palmaer vilkorade byggnadsarbete ej fått fullbordas, och kontraktet i så måtto blifvit häfvet, icke innefatta ett egenmäktigt förfarande af Konungens Befallningshafvande, eller vara tillkommet på grund af dess missledande uppgifter, utan synbarligen haft sin grund i de förändrade förhållanden, som blifvit en följd af inträffade branden och deraf orsakade nya tomtregleringen i Wexiö; hvarföre Kongl. Hofrätten pröfvade rättvist lemna den emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner och Herr Kammarrättsrådet
Lång förde ansvars- och ersättningstalan utan afseende.
Öfver detta utslag har Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt, med min tillåtelse, anfört underdåniga besvär, hvilka ännu bero af Kongl. Maj:ts nådiga pröfning.
Sedan en ogift qvinna, dömd af Rådstugurätten i Hedemora den 11 Februari 1848 för första resan stöld samt fylleri under marknad att, i brist af böter, strafTas med 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, inkommit till Fahlu länshäkte för undergående af denna bestraffning; hade Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län under den 1(5 i samma Februari månad förordnat, att enär denna qvinna, såsom medhafvande ett dibarn, af henne framfödt den 28 Nov. 1847, ej kunde till det ådöinda straffet befordras, hon skulle på fri fot ställas och till hemorten förpassas; i anledning hvaraf jag funnit anmärkning om felaktigt förfarande äga rum samt begärt Konungens Befallningshafvandes utlåtande, hvilket ock mig till handa kommit och hvari anfördes, att då nämnde qvinna under bestralfningstiden icke kunde föda och vårda sitt barn, anstalt blifvit vidtagen för att anskaffa annan person, som ville barnet till vård emottaga, men att, då sådant icke lyckats, Konungens Befallningshafvande funnit sig föranlåten att ställa modren på fri fot och förpassa henne till hemorten, intilldess nämnde hinder för straffets verkställande kunnat undanrödjas; att Konungens Befallningshafvande ansåge en sådan åtgärd jemväl öfverensstämma med grunderna för stadgandet i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, att qvinna, som nyligen födt barn och blifvit dömd till stratl' af fängelse vid vatten och bröd, icke borde undergå straffet förr, än ett år efter barnets födelse, och att sedan Kronobetjeningen anmält, det den lösgifna qvinnan omkring September månad 1848 ifrån sin hemort Hedemora socken hemligen afvikit, utan att kändt vore, hvart hon sig begifvit, hon blifvit allmänneligen efterlyst, för att till stratlet befordras, men då ännu icke, så vidt Konungens Befallningshafvande vore kändt, anträffats.
Denna förklaring har jag desto mindre funnit nöjaktig, som enär 3 kap. 6 § Straffbalken stadgade, att om qvinna vore hafvande, som skulle undergå dödsstraff eller annan kroppsplikt, med straffet då borde uppskjutas sex veckor efter det hon födt, och åberopade 181(1 års Kongl.
Förordning, utan att rubba denna allmänna bestämning af tiden för kroppsstratfs verkställande å hafvande qvinna eller barnaföderska, endast för ett visst uppgifvet fall och, såsom det heter, i betraktande af de åtskilliga omständigheter, hvilka kunde föranleda till mildring i straffet för lägrad qvinna, föreskrefve bland annat, att i händelse en sådan qvinna efter den olofliga beblandelsen födt barn och barnet lefde, det fängelsestraff vid vatten och bröd, som enligt 53 kap. 3 § Missgerningsbalken och Kongl. Brefvet den 14 Augusti 1784 för lönskaläge liera än två gånger, vid brist af böter, ägde rum, icke skulle verkställas förr, än ett år efter det barnet föddes, hvilket stadgande, såsom varande ett undantag från lagens allmänna föreskrift, ej finge tolkas annorlunda, än efter dess ordalydelse, jag ansåg lagstiftarens mening härutinnan så tydlig och klar, att någon ursäkt för afvikelse derifrån icke kunde gälla, helst sorn genom Konungens Befallningshafvandes origtiga förfarande en saklälld brottsling dittills undgått den henne ådömda bestraffning, hvarföre jag anmodade Advokat - fiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att för detta felaktiga förfarande emot Konungens bemälte Befallningshafvande anställa åtal, och dervid påyrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda; och sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Hofrätten anstäldt emot Herr Landshöfdingen, Kommendören och Riddaren I*. I).
Lorichs samt Landssekreteraren och Riddaren P. P. J. de Laval, hvilka meddelat det Konungens Befallningshafvandes förordnande, till följd hvaraf omförmälte brottsling blifvit på fri fot försatt, utan att hafva det ådömda straffet utstått; så hafva bemälte Herr Landshöfdinge och Landssekreterare uti afgifven förklaring, bland annat, i ändamål att upplysa om de åtgärder, som blifvit vidtagne för att bereda vård åt det späda barnet, åberopat ett af tillförordnade
Direktören vid länshäktet i Fahlun D. Hermansson afgifvet betyg; varande vid förklaringen fogade dels utdrag af protokollet inför Konungens Befallningshafvande den 1(5 Febr. 1848, hvaraf inhämtades, att sedan bemälte Hermansson, jemte anmälan, det han förgäfves bemödat sig att, till fullgörande af den föreskrift, honom i allmänhet vore af Konungens Befallningshafvande meddelad, i afseende å till fängelset ankommande barn, anskaffa erforderlig vård utom fängelset hos pålitlig person åt i fråga varande, nästförutgångne dag inkornne flickebarn, tillika hemställt, huru förhållas borde, då modren, utan särskild vård för barnet, icke kunde befordras till det henne ådömde straff af 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, samt Hermansson på förnyade frågor i ämnet ytterligare förklarat, att i anseende till barnets späda ålder och beskaffenheten i öfrigt af den vård, det behöfde, icke någon pålitlig person i Fahlun vore hugad att detsamma till vård under en månads tid emottaga, och att vid sådant förhållande någon verkställighet af den ådömde bestraffningen ansåges då icke kunna äga rum, Konungens Befallningshafvande,-med åberopadt stöd af Kongl. Förordningen den 10 April 1810, funnit sig föranlåten förordna, att den till straff dömda qvinnan med barnet finge varda på fri fot ställd och till dess hemort återförpassad, att derstädes vistas, intilldess omförmälte hinder för straffets verkställande upphörde och hon till bestraffningen kunde befordras, dels ock of vanberörde af Fängelsedirektören utfärdade betyg, innehållande bland annat, att han genast påkallat för barnet erforderlig värd af personer, som dylik vård förut lemnat, men att ingen af dem kunnat, i auseende till barnets späda ålder och beskaffenheten af den vård, det behöft, lönnås att detsamma emottaga, eller annan person, oaktadt anställde försök och efterfrågningar, påfinnas, åt hvilken barnet kunde anförtros. Härefter har Advokatfiskal hos mig hemställt, huruvida, med afseende å hvad sålunda förekommit, åtalet emot Konungens Befallningshafvande borde fullföljas; och har jag till svar härå lemnat, att jag funnit uppgiften om bristande tillfälle att skaffa underhåll och vård åt den häktade qvinnans barn så föga bekräftad, att jag ej ens föreställt mig, det bättre grund för denna uppgift ej varit för hand;\ att om ock, efter något vidsträcktare oell sorgfälligare efterfrågningar, än som på en enda dag kunnat medhinnas,
svårighet visat sig att linna tillgång på vård och underhåll för det späda barnet, och om
Fängelseföreståndaren med fog anmält sig icke kunna härom föranstalta, finge dock deraf icke omedelbarligen slutas, vare sig att Konungens Befallningshafvande fullgjort, hvad på dess åtgärd i förevarande fall ankom, eller att den utväg, som derefter bordt vidtagas, varit den, som nu blifvit använd, att nemligen lemna den brottsliga på fri fot, innan straffet gått i verkställighet; att så vida antagas borde, det Konungens Befallningshafvande i förevarande fall ålegat att om barnets vård under modrens strafftid draga försorg, borde lika litet i detta, som andra läll, der dylik skyldighet Konungens Befallningshafvande tillkommer, fullgörandet deraf kunna under något urskuldande åsidosättas; att då Kongl.
Brefvet den 2(5 Oktober 1753 föreskrefve, att om uti fängelse moder doge, som der haft spädt barn med sig, eller hon blefve straffad till lifvet, och barnet ej kunde blifva emottaget till föda och uppfostran af slägtingar eiler andra eller uti något barnhus, hvarom Konungens Befallningshafvande borde göra sig underrättad, Konungens Befallningshafvande ägde af om händer hafvande medel anordna till barnets underhåll, så att det ej af vanskötsel omkomme, samt i sådan händelse svårigheten att för barnet anskaffa vård och uppehälle ej kunde vara mindre, än när modren skulle undergå straff af fängelse vid vatten och bröd, men dylik svårighet dock icke gälide till ursäkt för underlåtenhet i nyssnämnde — 44 — fall, borde enahanda underlåtenhet ej heller i det nu förevaraude kunna dermed urskuldas, helst det nu endast varit lättare att finna nödig utväg för ändamålet, i den mån dess användande mindre brådskat, då nemligen sträfhet i nödfall kunnat uppskjutas, tilldess anstalt om barnets vård hunnit blifva vidtagen; och har jag, i anledning häraf, anmodat Advokatfiskalsernbetet att åtalet behörigen fullfölja.
Sedan, i följd häraf, aktionen blifvit utförd och vederbörande öfver Advokatfiskalsembetets slutpåstående hörde; så har Kongl.
Hofrätten den 21 Okt.
1850 meddelat sitt utslag, af innehåll, att det af Konungens Befallningshafvande åberopade stadgande i Kongl. Förordningen den 10 April 1810 väl icke varit tillämpligt å den här i fråga varande qvinnan, som skolat undergå ansvar för stöld och fylleri, samt att Konungens Befallningshafvande' således icke af nämnde författning ägt anledning till den åtalade åtgärden, men likväl, med åberopande af den genom Fängelsedirektören vidtagne omförmälte åtgärd och då ej visadt vore, att Konungens Befallningshafvande varit i tillfälle att under dåvarande förhållanden om behörigt vårdande af barnet skildt från modren besörja, eller ens uppgifvet blifvit, att Konungens Befallningshafvande af annan anledning, än att modren skolat berörde strall" undergå, lagligen ägt att henne i häktet qvarhålla, funnit de tilltalade genom i fråga varande af dem såsom Konungens Befallningshafvande fattade beslut, hvarigenom qvinnan blifvit på fri fot ställd och till hemorten förpassad, att derstädes vistas, intilldess det anmärkta hindret för straffets verkställande upphörde, icke kunna anses hafva gjort sig till någon förseelse i embetet skyldige, hvadan de från åtalet befriades.
Detta utslag har jag i underdånighet öfverklagat, för att, så vidt af mig berodde, icke låta den satsen gälla, att när någon lämplig försörjning för den häktade brottslingens barn ej kunnat på en enda dag anskaffas, dermed skulle anses bevisadt, att sådan försörjning ej lanns på orten att tillgå, eller att, när utväg för barnet icke genast funnes, någon tjenligare åtgärd då ej kunde vidtagas, än att omedelbarligen försätta modren på fri fot samt äfventyra, hvad som verkligen inträffat, att hon holle sig undan och straffet icke blefve verkstäldt.
Hvad jag i mina underdåniga besvär bade att undersöka, var således den af Hofrätten antagna mening, att då försörjning åt barnet icke på dagen kunde skaffas, Konungens Befallningshafvande ej ägde qvarhålla fången i häktet för anställande af ytterligare försök till sådan försörjnings anskaffande.
Hofrätten syntes mig härvid hafva gatt, längre i den personliga frihetens skyddande, än mig veterligen någonsin förut, och längre än omsorgen för allmän ordning medgaf.
Innan brottslingen den II Febr. 1848 af Rådstufvurätten i Hedemora dömdes till ansvar för första resan stöld samt fylleri under marknad, var hop under rättegången inmanad i häkte, och hade derefter icke varit på fri fot, när hon den 16 i samma månad med fångskjuts inkom till länshäktet, att der undergå den henne i brist af böter ådömda bestraffning af 28 dagars fängelse vid vatten och bröd.
Hon hade följaktligen, såsom tilltalad och ännu icke sakfälld, kunnat opåtalt häktas, på det hon ej måtte undkomma det straff, som väntade henne, i fall hon om brottet öfvertygades; och jag kunde icke inse, hvarföre, sedan hon var derom öfvertygad och sakfälld, hennes (fäktande ej kunde för samma ändamål fortfara så länge, tilldess straffets verkställande blef möjligt.
Jag trodde, på denna grund, att Konungens Befallningshafvande icke saknat full anledning och rätt att så länge i häkte qvarhålla fången, sorn oundgängligen fordrades, för att bringa i fullbordan det kroppsstraff, hvartill hon var dömd, utan tvertom hafva saknat rättighet att lösgifva henne förr, än straffet gått i fullbordan, och endast hafva varit skyldig att härom föranstalta så skyndsamt, sorn ske kunnat.
Uppå mina sålunda anförda underdåniga besvär^ hvaröfver Hofrätten blifvit hörd samt Herr Landshöfdingen m. m.
Lorichs och Landssekreteraren de Laval sig i underdånighet förklarat, har Kongl. Maj:ts nådiga Utslag blifvit meddeladt den 22 Januari 1851, deri stadgandet tili Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 förklaras, på sätt Hofrätten yttrat, icke hafva varit i afseende på den häktade brottslingen tillämpligt; hvarföre och då hennes vid ankomsten till länshäktet medhafde barn då redan varit mer än sex veckor gammalt, hon följaktligen bordt, enligt 3 kap. 6 § Straffbalken, utan uppehåll insättas till undergående af det henne ådömda 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, så vida särskildt hinder derför icke mötte: och emedan genom hvad Konungens Befallningshafvande anfört och åberopat derom, att under strafftiden nödig vård om barnet afskildt från modren ej kunnat anskaffas, ett sådant hinder ej finge antagas vara ådagalagdt; ty funne Kongl. Maj:t, med ändring af Hofrättens utslag, Konungens Befallningshafvandes åtgärd, att förordna om uppskof med bestraffningen och brottslingens lösgifvande imedlertid ur häktet, ej hafva varit med lag öfverensstämmande; men berörde åtgärd innefattade likväl icke sådant tjenstefel, att ansvar derför kunde de tilltalade ådömas.
Till rätta förståndet af detta nådiga Utslag hörer ofelbart att skilja imellan tjenstefel, för hvilka ansvar kan eller icke kan ådömas.
Ty att tjenstefel dock verkligen här fallit de tilltalade till last, får destomindre sättas i fråga, som rigtigheten eller origtigheten af deras åtalade åtgärd ej annorlunda kommit under pröfning, än i afseende på det tjenstefel, hvilket genom samma åtgärd kunde vara begånget; och att Kongl. Maj:l:s nådiga beslut, hvarigenom sådant tjenstefel förklaras icke vara för hand, att ansvar derföre kunde ådömas, ej är liktydigt med Hofrättens yttrande, att de tilltalade icke gjort sig till någon förseelse i embetet skyldiga, visar sig äfven deruti, att Hofrättens utslag är af Kongl. Majit ändradt.
Häraf har jag om ämnet ej kunnat fatta annat begrepp, än att tjensteförseelser af den beskaffenhet, hvarom här är fråga, böra fortfarande åtalas, och att från den tillrättavisning, som innefattas uti förklarandet, att åtgärden icke varit med lag öfverensstämmande, må anses uppkomma den verkan till varning mot förseelsens upprepande, som genom ansvars ådömande åsyftas.
Uti embetsberättelsen för år 1849 är redan anmält, att jag, i anseende till yppad vanvård af Advokatfiskalsembetet i Svea Hofrätt, funnit mig icke böra underlåta åtals anställande emot samma embetes innehafvare; och var skriftvexlingen, i anledning häraf, redan då slutad; men Kongl. Hofrättens utslag har icke utfallit förr än den 5 November 1850, och saken således ej förr än nu kunnat redovisas.
Detta vidlyftiga aktionsmål, hvilket nu mera äfven undergått Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning, har tagit sin början mod anmärkningar, hvartill jag fann anledning af den arbetsförteckning, som af omförmälte Advokatfiskalscmbete blifvit till Herr Justitiäkantzlern afgifven för år 1847, och hvilka anmärkningar upptagas uti min till Hofrätten afgifna inlaga af den 14 April 1849 beträffande fördröjdt utförande af fiskaliska åtal emot domare och embetsmän uti 41 särskilda mål, utom hvilka i arbetsförteckningen väl förekommit äfven andra ärenden, som blifvit med anmärkningsvärd långsamhet behandlade, ehuru jag trott uppräknandet böra inskränkas till de svårare fallen, då redan dessa vore så talrika, att omdömet öfver den drift, som i Advokatfiskalsembetets förvaltning varit rådande under den tid, som var i fråga, syntes bero af den förklaring, hvarmed dröjsmålen i dessa fall kunde eller icke kunde urskuldas.
Då jag, efter häröfver inkommen förklaring af Advokatfiskalsembetet, företog ärendet till ytterligare handläggning uti skrift till Kongl. Hofrätten den 1 Juni 1849; anmälte jag, hurusom min närmare uppmärksamhet på förvaltningen af det i fråga varande embetet blifvit föranledd af det uti Kongl.
Svea Hofrätts arkif, jemförelsevis med Rikets öfriga Hofrätters, saknade större antal al domböcker, som bordt från Underdomstolar dit inkomma.
Jag hade icke kunnat förmoda, att en så vidsträckt försummelse i fullgörandet af Underdomares skyldigheter skulle hafva inritat sig, i fall den tillsyn häröfver, som Advokatfiskalsembetet åligger, blifvit tillbörligen handhafd.
Derföre hade jag funnit nödigt att taga kiinnedom af 1847 års arbetsförteckning, hvilken då var den senast afgifna; men dessförinnan hade jag från Advokatfiskalsembetet begärt underrättelse om de åtgärder, som för de felande domböckernes erhållande vore vidtagna; och då jag derpå ej fått tillfredsställande svar, samt i den granskade arbetsförteckningen icke funnit upptaget något enda åtal för de talrika och långvariga försummelserna med domboksinsändandet; hade jag ej kunnat undgå att föra Advokatfiskalsembetet till last efterlåtenheten i beifrande af Underdomares försumlighet härutinnan.
Efter ledning al — 46 — de uppgifter, jag från Advokatfiskalsembetet erhållit, hade jag låtit upprätta en förteckning öfver de fall, der jag ansett åtal hafva bordt för dylik försumlighet anställas, men sådana icke ägt rum; och upptog denna förteckning, för 13 särskilda domsagor eller domstolar, så beskaffade fall af eftersatta behöriga åtgärder för försummelsernes afhjelpande till ett antal af 35, ehuru anmärkningarne icke gingo längre tillbaka, än från år 1834, och således visserligen icke sträckte sig till alla de brister, som måste förefinnas uti samlingen af Underrätters hos Hofrätten förvarade domböcker.
I denna skrift har jag, efter omständligt upptagande af de uti Advokatfiskalsembetets förklaring anförde försvarsskäl, slutligen kommit till följande allmänna anmärkningar: att hela massan af den åtalade försummelsen vore större, än att en motsvarande kunde, såsom jag hoppades, vid någon embetsförvaltning i riket för närvarande uppsökas; att ansvaret derför kunde komma att företrädesvis träffa en erkändt duglig och för öfrigt ganska aktningsvärd man, men hvilken dock icke hade skött sin tjenst och till hvars person intet anseende finge hafvas, emot det allmännas fordran på en så vigtig tjensts förvaltande; att en hvar, som förrättat densamma, nogsamt vetat, huru förfaras bordt med de försummade göromålen; huru för hvarje uteblifven dombok det ej vore nog, att böter en gång blifvit ådömda, om domboken icke derefter inom kort förelagd tid inkommit, utan då fordrades ofördröjligt påyrkande af kraftiga vitén och, efter dessas försittande, deras lika ofördröjliga uttagande och förnyande till förhöjdt belopp; huru detta förfarande borde utan afbrott fortsättas, tilldess ändamålet vore vunnet, eller ock den försumliges tjenst kommit i bättre händer; huru, vid utförande af ett atal, torst och främst handlingarne icke borde iå ligga ovidrörda hela året eller mer, efter det de inkommit, huru sedermera, när kommunikationer icke blefve fullgjorda eller icke besvarade, man ganska skyndsamt, och icke först efter åratals förlopp, måste med påminnelser och påyrkade höga vitén efterhålla vederbörande, icke lemna dem fred att tredskas, utan bringa dem att ångra sig, om de icke hörsama de förelägganden, som dem gifvas; att tvifvel ej vore, det de förevarande ärendena, på detta sätt handhafda, skulle gått en helt annan gång, största delen af de felande domböckerna varit långt dessförinnan aflemnade, och flertalet af de aktioner, som upptoges i 1847 års arbetsförteckning, slutade innan de hunnit i densamma inkomma; att allt detta, som till tjenstens skötande med nit och omtanka hört, blifvit underlätet eller lör det mesta underlätet; att ansvaret för en sådan tjenstens vanvård ofelbart måste blifva det, som drabbade en domare, hvilken af uppenbar vårdslöshet i sitt embete felat; men att bestämningen af detta ansvar dock, efter min tanka, desto heldre kunde blifva den lindrigaste, som något åtal eller klander af den i fråga varande embetsförvaltningen,
mig veterligen, icke förut ägt rum; dervid jag ölverlemnat till Kongl. Hofrättens bepröfvande, huruvida i de fall, som rörde uteblifna domböcker, den som å Advokatfiskalsembetets vägnar funnes hafva för hvarje tillfälle gjort sig till försummelsen skyldig, också kunde förpligtas att på sin bekostnad om bristens fyllande draga försorg, så vidt annan utväg dertill kunde hafva då mera gått förlorad.
I följd af uppkommen fråga att bestämma, i hvilken eller hvilka af de anmärkta omständigheterna jag lunne mig föranlåten att emot den ena eller andra af de personer, som irån och med år 1835 till och med år 1847 Advokatfiskal- och Vice Advokatfiskalstjensterna hos Hofrätten förvaltat, fullfölja min talan, har jag genom ytterligare skrift den 30 Augusti 1849, efter en lrån Hofrätten mig meddelad förteckning å de i fråga varande personerna, förklarat mig, i saknad af de underrättelser, som erfordrades till utredande af tiden, då remisserne blifvit al Advokatfiskalsembetet till Vice Advokatfiskalen öfverleinnade, hafva funnit atalet emot alla de till Vice
Advokatfiskalstjenstens bestridande under nämnde tid lörordnade personer böra lör närvarande desto heldre anstå, som anmärkningarnes kommunicerande med dem alla skulle kunna medföra en tidsutdrägt, hvaraf målet i öfrigt ej borde uppehållas, helst som ej flera än 4 af de anmärkta äldre målen syntes hafva berott ,ff Vice Advokatfiskalens handläggning.
Af de 2:ne personer, hvilka från och med år 1835 till den 1 Augusti 1836 samt från den 29 September samma år till den 28 Sept. 1847 förvaltat