Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad lätt i natten man tar om fär- den.
Hvad man ser växa i mången hage.
Hvad är väl den som har istermage?
Ett gammalt längdmått ännu i bruk.
Ett djur hvars pels är så — hvad?
och mjuk.
Ett redskap hvarmed man fångar fisk.
Hvad Jöns glömt be om, då han fick smisk.
1896 Nobel, som fått för sig, att han skulle blif- va officer-tullinspektör kunde han j u alltid blifva sedan, när han blef gammal.
Det hade väckt en hel del oro i huset, detta Hans Didriks påhitt.
Ingen Engel hade dittils velat blifva offi- cer, och tullinspektorn ansåg, att det öfver- hufvud icke stämde öfverens med familje- karaktären.
Men då Hans Didrik fått mo- dern på sin sida, fann tullinspektorn till sist för godt att gifva efter, ty hemfrid måste man ändå framförallt äga.
Men tullinspektor Engel lofvade sig att för framtiden vara bättre på sin vakt.
Vis- serligen hade han icke flere söner, men i stället hade han fem döttrar, af hvika de flesta redan voro giftasvuxna, och tullin- spektören tänkte med bäfvan på allt, som i skepnad af friare kunde tränga in i hans hus.
Han kunde icke förlika sig med den tanken, att främmande unge män skulle få hand om småflickornas sparbanksböcker och med tiden äfven hans egna säkra värde- papper, för att icke tala om all den oreda dessa friare skulle åstadkomma i huset.
Då vore det j u nästan bättre för dem att icke blifva gifta!
(Forts.) fanns j u endast ett par tjänstemän i staden, med hvilka det kunde vara tal om att umgås; blott vid särskildt festliga tillfällen visade man sig för de öfriga stadsborna.
Det hade varit ett utmärkande drag för hela familjen Engel, att dess medlemmar kände så ytterst litet till af världen, isynner- het af det, som hörde till dess mindre be- hagliga sidor.
Generation efter generation hade vuxit upp i ett stilla öfverflöd, om- sorgsfullt afstängande från sig allt, som kunde störa stämningen i de väl möblerade rummen, och den hade småningom fått in i blodet en viss saktmodig egoism och en märkvärdig omedvetenhet o m all den nöd, hvaraf världen är full och hvaraf äfven den illa staden hade sin andel.
De unga fröknarna uppe i engelska går- den hade ingen aning om, hvarför så mån- ga små barn dogo i de fattiga kojorna på nordsidan.
De visste nog, att fattiga fun- nos; deras far hade j u förklarat för dem, hvarför de måste betala så höga skatter, och deras gamle käre pastor hade ofta i sina predikningar talat om fattigdomen så- som varande nödvändig för en del män- niskor, för att de skulle kunna blifva saliga.
Och de hade känt sig riktigt väl till mods vid tanken på, att detta icke var nödvän- digt för alla, och nickade alltid så vänligt åt dessa fattiga, som icke tålde vid att ha det annorlunda, utan att dock ha särdeles klart för sig, hvari detta » annorlunda » egentligen bestod.
Stockholm, Genum ' d / 1 Boktr.-AMttefi.
Fredagen den 17 april 1891.
N:r 16 (174) Prenumerationspris pr är Byrå: Redaktör och utgifvare: 1 I d u n m e d M o d e t i d n i n g oeh k o - lorerade planscher k r.
• 6 Idun ensam — • 4 H a m n g a t a n 1 6, 2 / tr. (midt för Kungsträdgården.)
2 P r e n u m e r.
s k e r i landsorten å post- anstalt, i Stockholm hos r e d a k t i o n.
FRITHIOF Denne Miltopée hade en son, Gustaf Wilhelm, som studerade till läkare samt var en af den be- rörode Anders Retzius mera framstående lärjun- gar.
Doktor Miltopée, som redan tidigt vann TJtgrifninjfstid: hvarje helgfri fredag.
Velly från Miltopa i Fin- land härstamma släkterna Milto- pa; us och Milto- pée, af hvilka flere gjort sig ett namn i vårt forna systerlands historia.
Under Finlands sista strid kämpade en Miltopée såsom under- officer vid Savolax rege- mente.
Han stred såsom Finlands ädle söner då stredo för sitt fosterlands frihet, och han mottog efter slaget vid Oravais tapperhetsmedaljen.
Han blef emellertid fången och vistades på Å b o slott, hvarifrån han flydde.
Det är en hel romantisk hi- storia, huru han hjälptes på flykten af en ung flicka, som berusade fång- vaktaren, samt huru den oförvägne krigaren lyc- kades i det våghalsiga försöket att ensam i en roddbåt begifva sig öf- ver Kvarken till Sverige, där han på allvar flyt- tade öfver samt fick an- ställning såsom fanjun- kare vid Vesterbottens fältjägarekår.
AnnoiiNpri s: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » ocli » L e d i g a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal s t a f v.
Veländer.
namn såsom skicklig lä- kare och förkofrade sina kunskaper genom flere studieresor till utlaudet, slog sig slutligen ned i Eksjö dels som stads- läkare, dels som rege- mentsläkare vid Kalmar regemente.
Själf af kri- garsläkt sökte sig dok- tor Miltopée en maka af krigarsläkt samt gifte sig med Euphrosyne Palm, dotter till öfverstelöjtnant Rutger Palm i Lund, hvilken såsom officer vid skånska husarregementet deltagit i striden mot Napoleon.
Doktor Miltopée vann i Eksjö och från hela den kringliggande små- ländska bygden en prak- tik, som det behöfdes hans krafter och brin- nande nit för att kunna sköta.
Från tidigt på morgonen till sent på kvällen var han i arbete, butter oeh ordkarg, men glödande af ifver att hjälpa och med ett hjärta, som svällde öfver af med- lidande och kärlek.
Sär- skildt hade han slagit sig på studiet af ögon- sjukdomar, och i den be- römde läkarens mottag- ningsrum trängdes hopar af ögonpatienter, af hvil- ka han lyckades rädda en mängd från blindhe- tens förfärande natt.
Att vara lycklig är icke att ega mycket, utan att hoppas och älska mycket.
DE Den 2 8 maj 1 8 5 2 skänkte fru Miltopée sin man en dotter, som i dopet erhöll nam- nen Velly Amalia Louise, men i det dagliga lifvet kallades endast Velly.
I det enkla läkarehemmet i Eksjö växte unga Velly upp, den lifligaste i hela syskon- ringen.
Hon hade af naturen blifvit rikt begåfvad, och hon visade sig redan tidigt ega en snabb uppfattningsförmåga, en lifligt arbetande fantasi och ett varmt kännande hjärta.
Hon såg med beundran upp till sin älskade fader och hans ädla lifsgärning, och redan från unga år slog den föresatsen rot hos henne, att hon borde vandra i hans fot- spår, samt också efter förmåga blifva en vän för de lidande.
Denna unga entusiastiska kvinna, som både på fädernet och mödernet hade krigarblod i sina ådror, brann af ifver att ställa sig i de- ras led, som kämpade mot lidande, mot nöd och mot elände.
Men denna själens liflighet, denna hänförelse att också i sin mån kunna verka något ädelt och godt i lifvet motsva- rades ej af kroppens krafter.
Hela lif- vet blef för Velly en strid mellan själ och kropp, en strid, till största delen kämpad i det tysta, och i hvilken andens kraft under långa år segrade öfver kroppens svaghet.
Midt i det småländska höglandet vid den järnväg, som förbinder det lifskraftiga H V e t - landa med Säfsjö station vid stambanan, lig- ger Lannaskede helsobrunn.
Själfva brunns- orten är belägen på en sandig höjd, vid hvars fot den måleriska Emån ormar fram i sir- liga bukter.
Rundt omkring omgifves brunns- orten af höjder och terpentindoftande barr- skogar.
Det är midt i det karga Småland ett ställe af underbar skönhet, ett ställe, som synes af försynen liksom danadt till sommar- vistelse för de sjukliga, som fjärran från världslifvets buller och stoj vilja återhemta krafter, fylla sina lungor med skogarnes lä- kande ångor och vinna styrka genom det järnhaltiga brunnsvattnet, som står ungefär på samma nivå som Porlavattnet.
Lannaskede brunn har ett i den småländ- ska bygdens traditioner vida bekant namn; och en viss söndag hvarje sommar samman- strömmar ännu i dag traktens ungdom till brunnen.
Då utvecklar sig i skogsbackarne, där den ljufva linnean sänder välluktsångor, ett egendomligt folklif, öfver hvilket den nu- tida religiösa stämning, som genomgår trak- ten, trycker en egendomlig prägel, där lifs- lusten dämpas vid ljudet af andliga sånger; då kuttra i gömslena kring Lannaskede ung- domliga par öfverallt, och ömma band kny- tas för hela lifvet.
Sedan år 1 8 5 2 verkade doktor Miltopée såsom intendent vid Lannaskede brunn, och hvarje sommar samlades täta skaror af sjuk- lingar för att söka hans hjälp.
Här till- bragte unga fröken Velly hvarje sommar, och här fick hennes ifver att hjälpa rika tillfäl- len till handling.
Det säges, att ordet Miltopa, hvarifrån släkten har sitt namn, är en till hälften gre- kisk öfversättning af ett finskt ord, som be- tyder » rödhufvan » eller » gulhufvan ».
Om till detta namn ligger någon faktisk verklig- het såsom grund, så häfdade fröken Velly i detta afseende i rikt mått släktens traditio- ner.
Hennes fint skurna drag, som lifvades af ett par af godhet strålande ögon af vår- himmelens färg, skuggades af en ymnighet af ljusa lockar af sällsynt skönhet, mjuka som silke och skiftande mellan rödblondt och gult i en färg, som med skäl kunde sägas erinra om guldets.
När den unga smärta kvinnan med de guldgula lockarne fladdrande för som- marens barrdoftfyllda vindar och klädd i ljus dräkt med lätta, snabba steg ilade fram un- der de skuggiga gångarne vid Lannaskede, skyndade från sjukbädd till sjukbädd, öfver- allt hjälpande och tröstande, ömsande för- band och med sin ungdomsfriska röst ingju- tande i den plågade sjuklingens barm liksom en fläkt af nytt lif och hopp, då syntes hon alla liksom en ljusets hulda stridsmö, och många i tysthet framkallade välsignelser följde den unga sjuksköterskans outtröttliga fjät.
Under sina sista år hade doktor Miltopée som assistent vid brunnen antagit en ung lä- kare, doktor Veländer, som under flere år blef Miltopées medhjälpare och af honom invig- des i den praktiska läkarkonstens mysterier och framför allt i behandlingen af ögonsjuk- domar.
Slutligen år 1 8 7 9, i förtid utsliten af det oerhörda arbetet, slumrade doktor Mil- topée in i den eviga hvilan.
Det blef en sorg öfver hela bygden, när underrättelsen om den älskade läkarens död hann fram.
I högstämda ordalag besjöng en vän hans ädla lifsarbete: Mannen med det stora hjärtat, med det rena ni- tets glöd, han, som tusen dödar kufvat, ligger själf omsider död.
Troget var hans lifs arbete: dag o c h natt med döden höll han en strid för andras räkning, tills han själf för lien f ö l l.
Året efter fadrens död vigdes fröken Velly vid doktor Veländer.
Bröllopet stod på det älskade Lannaskede, där doktor Velän- der öfvertog intendentskapet efter sin berömde lärare och vän.
Såsom maka till en läkare fick Velly till- fälle att fortsätta sitt arbete i den lidande mänsklighetens tjänst.
Hon blef sin mans nitiske och trogne assistent.
V i d hvarje mot- tagning var hon närvarande, hjälpte till med insprutningar i ögon eller öron, lade om för- band, hade för alla en vacker blick, ett varmt leende och ett tröstande, uppmuntrande ord.
Doktor Veländer med maka bosatte sig i Jön- köping, där han särskildt såsom skicklig ögon- läkare och ovanligt begåfvad hypnotisör för- värfvat vackert rykte och en stor praktik.
Här inrättade han en privat ögonklinik, och det var hans makas största glädje att få sköta om dessa patienter och dagligdags se till dem.
Tecknaren af denna enkla lefnadsskildring kom händelsevis en gång att närvara, då doktor Veländer å nämnda ögonklinik opere- rade en folkskollärare för gråa starren.
Jag kunde ej annat än beundra doktorns kvinliga assistent vid detta tillfälle.
Alla knifvaroch instrument rengjorde hon i desinficierande vät- ska, allt under det att hon intalade mod och kraft hos den af oro skälfvande patienten; och när läkaren, efter verkställd kokain-insprut- ning i ögat, öppnade detta samt med en liten L - AMMENAIS.
sked slefvade ut det gråa, ogenomskinliga ämne, som hindrade ljuset att träffa synnerven, då stod den varmhjärtade kvinnan, kring hvars hvita panna det guldglänsande håret flöt i middagssolens brand som en gloria, vid patientens sida, och hennes trofasta blick göt kraft i hans sinne, och hennes mjuka händer tryckte hans, meddelande patienten liksom en fläkt af hennes egen lifsvärme.
När opera- tionen var slut, var det hennes fina, lena händer, som förband patienten.
På så sätt stod hon dagligdags såsom en ljuf och kär- leksfull barmhertighetssyster vid en lidandes sida.
I egenskap af hypnotisör har doktor V e - länder fått emottaga flere patienter, hvilkas sjukdom fordrar en lika mycket moralisk som fysisk vård.
V i erinra endast om dessa al- koholismens olyckliga offer, som i den hyp- notiska behandlingen funnit en kraftig hjälp i striden mot ett olyckligt begär.
I sådana fall var fru Velanders grannlaga, kvinliga deltagande af oskattbart värde, och umgänget med denna fint bildade och känsliga kvinna var för sjuklingen af stor moralisk betydelse.
Hon förvarade som en dyrbar egendom flere bref, i hvilka en från dryckenskapens ok be- friad familjefader för henne utgjuter ett öf- verfullt hjärtas tacksamhet för att hafva blif- vit återvunnen för hemmet, för de sina, för lifvet.
Så snart sommarens milda vindar började blåsa öfver blånande Vettervågor, längtade emellertid fru Veländer till sitt kära Lanna- skede, där hon genom sin energi gick ord- nande fram öfverallt, sörjande för bostädernas anordningar, vakande öfver linneförråået samt lifvande och muntrande den stora krets af sjuklingar, hvars soliga medelpunkt hon allt- jämt var.
Såsom ordförande i föreningen inom länet för de blindas väl, fick hon tillfälle att ut- öfva rika kärlekstjänster mot den klass af olyckliga, för hvilka hennes hjärta särskildt stod öppet.
Den af en sin egen inre eld förtärda kvin- nan ville ej veta af någon hvila.
När hon ej arbetade som » läkare », sysselsatte hon sig gärna med litterära sysselsättningar, för hvilka hon af modern ärft stor böjelse.
Hon var särskildt en varm vän af » Idun », som man alltid fann å hennes bord, och hon älskade att följa med företeelserna inom den nyaste litteraturen, hvilken hon omfattade med lifligt intresse, ehuru hon ej kunde sympatisera med dess öfverdrifter.
Vid faderns död hade den ofvan nämnde vännen bland annat kvädit: Vetenskapens klara fackla, buren högt i lifvets nöd, fick alltjämt förnyad näring af hans inre andes glöd, Denna glöd var mänskovännens, ynglingens, om du - så vill, ty en skatt af evig ungdom hörer vissa själar till.
Denna nitets varma läga blef hans eget Fenix-bål.
Att för andra själf sig offra — hvilket högt, heroiskt mål!
Hvad här sjunges om fadern, kan med ännu större sanning sägas om dottern.
Den ständiga striden mellan ande och kropp, mel- lan öfversvallande nit oeh tärda krafter blef äfven dotterns Fenix-bål.
I förtid bruten af ett plågsamt lidande, lades hon den 1 9 sist-
f D U N 189] lidne mars sitt guldlockiga hufvud till den eviga hvilan.
Det bredde sig ett drag af underbar frid öfver de nyss i dödskampen pressade anletsdragen till henne, som själf stått såsom en fridens ängel vid så månget plågo- läger, så mången dödsbädd, kom dödens än- gel som en förlossare med frid och salighet.
Vid dödsbädden knäböjde en djupt sörjande make, tvänne barn, en åldrig moder och syskon.
Men utom kretsen af de närvarande sörjande kom budskapet om fru Velly Ve- landers död till hundratals hem i Sverige, Norge och i Amerika med sorg, ty öfveralt hade hon, de lidandes barmhertighetssyster, förvärfvat hängifna vänner, som välsigna den varmhjärtade kvinnans minne.
(Katarina J a g e l l o n i c a och Karin Månsdotter.)
en strålande utaf Katarina Jagcllonemas så stolt hos fängslade » Oss ej någon i världen åt, från ristades döden lifoets in i som lycklig Att svika förmår det löfte jag gaf » Jag följer Erik tom Men åren skiftade slut vardt Erik på Den forne mildt och och tiden lott.
på brödrastriden, kunglige — förgången slösarens prakt.
sida Karin, väna hans dröjde sitt hufvud öga fick åter talade hopp till Visst vid sagan hjärta i varmare tid vi sett det evigt kvinligas V. E. från och glömska i våldets höjde, lif, vid sitt slår vif.
han hon, en drottning Erik fången, kungamakt än vid hans gladt slott.
var hans invaggade vårt spärre har. » Gripsholms bojor herre dar, herskarn var i tyngande när och furstarne Då hans Gud.
han gingo, satt Och inför än honom viclt hans ingen som lyckliga i mörkaste Men brud.
mig min make i sorgsna förbytt stråt.
ringen burit den öden allbetvingaren jag kung stod.
i grymma oss kallar » Det sina maken skiljer förrn blod för / ränderna kojan, tröst af bojan bröst.
om båda takt: råda makt.
Hollander.
123 Våra » herrar » söner och » fröknar » döttrar.
Ett v a r n i n g e n s o r d af Hanna Kamke.
^ T v a d vill nu hon med sina moralpredik- ningar igen, kanske en och annan utbrister, när han läser öfverskriften, och sedan förtre- tadt bortkastar Idun, där man litet emellanåt får svälja ganska bittra, men, erkänn det, ändå så nyttiga piller.
Förkasta dock ej den upp- riktige vännen, utan tag henne åter till nåds samt läs och begrunda med allvar det goda hon vill lära dig, då kanske pillernas bäskhet en gång förvandlas i sötma.
Och denna gång gäller det ju dina barn, det käraste du eger, kanske du då gärna lyssnar till den varnande röst, som talar till dig i dag ur dessa rader, och som vill väcka dig till besinning, att du ej tanklöst drifver med strömmen och tror, att allfarvägen är den rätta.
Den vägen är bred, som leder till fördömelse, heter det, oeh det måste i sanning förefalla en opartisk, sann ungdomsvän, som hade vi vid våra barns uppfostran verkligen slagit in på denna farliga väg.
Bortskämda, olydiga barn har det ju alltid funnits, men de voro dock åtminstone barn under sin uppväxttid, dessa gossar och flickor, som nu äro vuxna män och kvinnor.
De tänkte och kände barnsligt samt voro verkliga barn i såväl dygd som odygd.
Måste man ej gripas af sorg och medlidande, när man ser många af nutidens så kallade barn, hur de redan på skolbänken äflas att ha de finaste, modernaste kläderna samt obarmhertigt, ej blott med blic- kar, utan ock med hånande ord förfölja den enklare (förståndigare) klädda kamraten, vare sig gosse eller flicka.
Kan man annat än fyl- las med harm, när man ser, hur kortsynta för- äldrar själfva göra allt för att afkorta barn- domstiden för de unga, hur de geuom konst- lade medel påskynda den naturliga utvecklingen och framkalla brådmognad för att rätt snart kunna glädja sig åt en fullvuxen son, en full- vuxen dotter i miniatyr.
Aldrig kan drifhus- plantan med sin påskyndade utveckling nå den skönhet och styrka som den i fria naturen fostrade blomman.
uppfylld af brådmogen fåfänglighet, hur skall storsint dygd kunna fostras i ett sinne, hvars håg ej väcktes att ärligt sträfva framåt och uppåt?
Det finnes dock, tack vare förståndiga för- äldrars omsorg, ännu verkliga barn samt en sund, lifskraftig ungdom, som bevarat sitt hjärta oförderfvadt och barnsligt, men tyvärr höra dessa snart till undantagen och antalet lilliputtsherrar och lilliputtsdamer tilltager med förfärande hastighet.
Smittämnet har från de öfre lagren spridit sig i allt vidare kretsar, och den tid torde kanske ej vara så aflägsen, då begreppet » barn » måste räknas som en öfvervunnen ståndpunkt, och man talar blott om » småherrar » och » småfröknar ».
Man torde nog komma att förebrå oss, att vi betrakta saken i en för mörk dager och gå till öfverdrift i vår skildring af nutida förhål- landen.
Kanske man äfvenledes invänder, att det alltid funnits brådmogna barn, och att våra anmärkningar blott äro ett bevis mera på de äldres benägenhet att se sin egen barndom och ungdom i ett förskönande ljus och att med allt för skarpa, kritiska ögon betrakta en ny, upp- växande generation.
Vi medgifva gärna sanningen af, att det äf- ven förr funnits lillgamla barn, som tidigt spe- lade herre eller dam, snart nog drogo sig un- dan sina jämnårigas lekar och kände sig nöjdast bland fullvuxna samt slutligen ofta redan på skolbänken upplefde sin lilla roman, men dessa hörde dock lyckligtvis till undantagen.
Annor- lunda förhåller det sig nu, och man behöfver ej vara vidare kritiskt anlagd för att ändå se, att undantagen snart blifva regel, och att vi med vår barnauppfostran i mångt och mycket äro inne på det sluttande planet.
Eller skulle till exempel ej kanske redan mången med oss skakat på hufvudet ät de moderna barnbjud- ningarna, de så kallade » barnbalerna »?
Och kan man gärna tänka sig något mera löjeväc- kande, men på samma gång sorgligare än dessa utpyntade barn, som i sin äflan att spela full- vuxna endast blifva bedröfliga karrikatyrer?
Ångans tidehvarf har tryckt sin stämpel äf- ven på barnauppfostran.
Brådstörtadt och med ilande fart drifvas de unga framåt och därmed ut ur barndomens lyckliga omedvetenhet och oskuld.
Barnaörat och barnamunnen få allt för tidigt lära sig de fullvuxnas språk, tillåtas lyssna och blanda sig i samtal, och barnaögat får allt för tidigt vänja sig vid flärd och få- fänglighet, får allt för tidigt kasta de lystna blickarne i tidningsspalter och skadlig skön- literatur.
De dagliga tidningarna borde för öfrigt vara en förbjuden frukt för de unga, likaså böcker, som ej först blifvit granskade af förståndiga föräldrar eller andra kompetenta personer.
De äro från mer än en synpunkt ett farligt gift, dessa barnbaler, ty de skada både kropp och själ och borde därför fullständigt afakaffas.
En barbarisk begäran, inte sannt I unge, oeh ändå är det en verklig vän till er, som fram- ställer den.
Tron oss, I hinnen tids nog dansa, om I börjen vid sjutton, aderton års ålder, och I njuten på helt annat sätt af ert lif, om I gifven hvarje ålder hvad honom tillhörer.
En af barnbalernas största faror är den få- fänga, de väcka.
Man tanke sig blott dessa långa förberedelser för toaletten, denna ängslan att på något sätt stå efter de andra och för- tjusningen öfver att vara den finaste, den ele- gantaste.
Sådana känslor äro ej nyttiga; de framkalla jämte fåfängan å ena sidan äfven bitterhet och afund samt stolthet och öfvermod å den andra just i en ålder, som borde ut- fyllas af helt andra tankar.
Och detta i dess högre grad ju mera barnbalen liknar de full- vuxnas tillställningar af samma art.
Man kan vara öfvertygad, att ju brådmog- nare själen är, oeh den blir det alltid genom ett för tidigt deltagande i fullvuxnas nöjen, dess tidigare utvecklas och mognar äfven krop- pen, men sannerligen ej till sin egen båtnad, ty ju tidigare utbildad, ju fortare utblommad och förvissnad.
Ej heller kan ett dådkraftigt släkte uppväxa, när redan de omogna barnen tänka på tycken oeh kurtis, när tankar och känslor ila deras ålder i förväg, så att förstånd och hjärta ej hinna tillbörligt utväxa, utan för- blifva outvecklade och förkrympta.
Hur skola kunskaper kunna hamna i en hjärna, som är Man har berättat oss, att de unga herrarne komma i hvit halsduk och handskar, och att alla, till och med tioåringarna, presenteras för hvarandra som herre och fröken, samt att utan föregående presentation någon uppbjudning ej kommer i fråga.
Där dansas ej heller alltid blott för själfva dansens skull, utan afseende fästes äfven vid med hvem man dansar.
En syster, en broder tages i nödfall, och man känner sig missbelåten, om ej dansprogrammet (det finnes äfven sådana) tidigt blifvit fyldt, helst af andra än syskon och kusiner.
Där koketteras och kurtiseras, där svärmas och be-
undras så snarlikt som hos de fullvuxna, att man vore frestad att gnugga sig i ögonen och tro det vara en synvilla, att dessa herrar och damer i miniatyr skola vara barn.
Men det är ej blott moralisk skada barn- balerna medföra för de unga, utan äfven fysisk sådan, hvarför de från hygienisk synpunkt må- ste anses som förkastliga.
Ty så väl tidpunk- ten, då de hällas, som dieten, hvilken bjudes, är fullständigt olämplig för barn.
Hvad nu först tiden beträffar, så måste hvarje opartisk iakttagare medgifva skadan af att låta barn gå på bjudning vid sjutiden på kvällen och dröja borta till elfva, tolf på natten, då de under normala förhållanden redan borde hafva sofvit i tre ä fyra timmar.
Följden af sådant natt- vak blir naturligtvis allmän klenhet och dåsig- het, hvarunder dels fysiken, dels äfven skol- arbetet ovilkorligen måste lida.
Ty det är en omöjlighet att barn, äfven äldre, som varit uppe till midnatt, följande dag kunna egna nödig uppmärksamhet åt studierna.
Om härtill nu ytterligare kommer, att svaga föräldrar tillåta sina barn att dagen därpå försumma de första morgontimmarna för att riktigt sofva ut eller gifva dem intyg, att de ej hunnit lära sina lexor, emedan de varit borta, då blir där dess- utom en moralisk skada, och barnets pliktbe- grepp snedvrides.
Ty hur skall plikttrohet kunna läras och öfvas, om föräldrarne själfva låta nöjet gälla som ursäkt för försenad ankomst, för ouppmärksamhet och slarfvig öfverläsniDg?