Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då skall en smärta komma öfver dem, såsom qvinnans smärta i födslovåndan, då hon har svårt att föda.
Och en del af dem skall se på de andre, och de skola förskräckas och nedslå sina anleten, och smärta skall gripa dem, när de se denna qvinnoson sitta på sin herrlighets tron ...
Och de skola nedfalla på sina anleten och bedja och sätta sitt hopp på denne menniskoson och anropa honom om förbarmande.
Men andarnes herre skall nu nödga dem, så att de skyndsamt gå bort ur hans åsyn, och deras ansigten skola vara betäckta med blygsel, och mörker skall man hopa öfver dem.
Och straffenglarne skola taga dem och straffa dem för att de misshandlat hans barn och utvalde.
Men på denna dag skola de rättfärdige och utvalde blifva frälsade och icke mer skåda syndarnes och de orättfärdiges ansigten.“
Med domens fullbordan är det Messianska rikets första stormiga period öfverstånden.
Den judiska verldsmonarkien förandligas.
Himmelen, som hvälfver öfver de rättfärdiges hufvuden; jorden, på hvilken de trampa; kropparne, som äro deras omhöljen, blifva förklarade.
Det himmelska riket (Βασιλεια των ουρανων) är förverkligadt.
„På den dagen“, säger andarnes herre, „skall jag låta mina utvalde bo ibland dem [Messias och de helige englarne], och skall omgestalta himmelen och göra honom till den eviga välsignelsen och ljuset.
Och jag skall förvandla jorden och göra henne till välsignelsen, och mina utvalde skola bo på henne, men syndare och missdådare skola icke beträda henne“.
(Kap. 45, 3–5).
„Och i de dagarne, säger Herren, skall jag och min son för alltid och evigt förena oss med jordens söner på rättskaffenshetens väg i deras lefnad“.
(Kap. 105, 2).
„Från nu skall intet förgängligt mer vara, ty han, mannens son, har visat sig och sitter på sin herrlighets tron, och ordet af denne mannason skall gälla inför andarnes herre“.
(Kap. 69, 29).
„Och andarnes herre skall bo öfver dem [de rättfärdige]; och med menniskosonen skola de sammanbo och äta 32 och nederlägga sig och uppstå från evighet till evighet.
Och de rättfärdige och utvalde skola vara upphöjda öfver jorden och hafva upphört att nedslå sina anleten och vara iklädda lifvets [kroppens] klädnad.
Men hos andarnes herre skall vara en lifvets klädnad, och dessa edra kläder skola ej föråldras, och er herrlighet skall icke aftaga inför andarnes herre“.
(Kap. 62, 14–16).
Af de utdrag vi nu meddelat ur Henochs bok finner läsaren, att dess författare samlat till ett helt alla drag, som kunde tjena att förherrliga den väntade frälsaren:
Messias är till, innan tecknen och stjernorna skapades; han medverkar vid de dödas uppståndelse; han sitter på Guds herrlighets tron och dömer ej blott menniskorna, utan äfven englarne; han grundlägger den eviga fridens och rättfärdighetens rike.
Men vi finna äfven – och detta är af största vigt för den fråga, som här afhandlas – att författaren ingalunda förgudar Messias.
Till en sådan tendens finnes ej ett spår i hela hans verk.
Han tvärtom iakttager sorgfälligt att skilja mellan Gud och frälsaren.
Messias är utvald af Gud „efter dennes välbehag“, och det namn, hvarmed han oftast i boken kallas, är fördenskull „den utvalde“.
Hans andra namn är „menniskosonen“, hvilket för Henochsbokens författare ej betyder annat än hvad det utsäger: att Messias, när han ur preexistensen ingått i sinneverlden, är son af en menniska.
Han kallas derför äfven „mannasonen“ 33 och „qvinnosonen“.
Hans öfriga namn äro „den smorde“ (Kristus) och „Guds son“, hvilken sednare benämning både i gamla och nya testamentet brukas om enskilda menniskor och om menniskor i allmänhet [David kallas Guds son 2 Sam. 7, 14; Adam likaledes Lucas 3, 38; menniskor i allmänhet Vish. 2, 18; Psalm 82, 1; Matth. 5, 10; Rom. 9, 26; 8, 16; Matth. 5, 45; Apostl.
Gern. 7, 28; Upp. 21, 7], men på grund af några messianskt tolkade ställen i psalmerna och profeterna företrädesvis tillägges Messias.
Herrlighetens tron, på hvilken menniskosonen dömer verlden, har han icke inne af sig sjelf, utan Gud har satt honom på densamma (Henoch 61, 8).
Domen är honom öfverlemnad (69, 29), och just på höjdpunkten af sin herrlighet, då han skall döma de himmelska härskarorna, instämmer han med dem i den lofsång, som de höja till Gud, andarnes herre, samt visar således äfven vid detta tillfälle, att han är ett Gud underordnadt väsen (Kap 61, 10).
Vi hafva således kommit till det resultat, att enligt Henochs bok är Messias menniska och icke Gud, på samma gång som denna bok i högre mån än de synoptiska evangelierna och minst i samma mån som Paulus och Johannes sträfvar att förherrliga honom och hänvisa på hans plats i tingens kedja som det första och fullkomligaste af alla skapade väsen.
Samma resultat – vi upprepa det – gäller för hela den israelitiska litteraturen före Jesu födelse: för de äldre och yngre profeternas skrifter, för alla i midraschim och talmud förvarade monumenter af den äldre rabbinska skriftlärdomen 34.
Ur föreställningen, att
Messias är blott menniska, men den förnämste af sitt slägte, flyta ock alla de jemförelser, hvilka så väl rabbinerna som nya testamentets skriftställare älska att göra mellan honom å ena sidan samt sådane gammaltestamentliga gestalter som Melkisedek, Moses, Aron, David, Salomo, Elias å den andra.
Så heter det till ex. i Aboth Nathan kap. 33, der Sach. 4, 14 kommenteras:
„Här menas [med de två oljobarn, som stå i Guds grannskap] Aron och Messias, ty ingen visste hvem af begge stod närmare Herran, intills Psalmisten (110, 4) antydde det genom orden:
Herren har svurit, och det skall icke ångra honom: „du är en prest till evig tid efter Melkisedeks sätt“.
Deraf är tydligt, att Messias såsom prest till evig tid är förmer än Aron, som blott var rättvisans prest“.
I Midrasch Coheleth sammanställas Moses och Messias såsom den förste och den andre återlösaren; på mångfaldiga andra ställen Adam och Messias såsom syndens upphof och syndens upphäfvare; såsom den jordiska menniskan och den himmelska menniskan o. s. v.
Jemför med vårt citat ur Aboth Nathan följande ställe i brefvet till hebreerna:
„Ty hvar och en öfversteprest, utaf menniskor tagen, varder för menniskorna satt öfver det Gud tillhörer, att han skall frambära gåfvor och offer för synderna.
– Och ingen tager sig sjelf den äran, utan den som kallad varder af Gud likasom Aron.
Sålunda hafver ock icke Kristus sig sjelf förherrligat till att varda öfversteprest, utan den som taladt till honom: du är min son, i dag hafver jag födt dig; såsom han ock annorstädes säger: du är en prest till evig tid efter Melkisedeks sätt.
– Om nu fullkomlighet vore genom det levitiska prestaembetet, hvad behöfde ännu efter Melkisedeks ordning en annan prest uppstå och icke efter Arons ordning?
– Andre äro utan ed prester vordne, men denne [Kristus] med ed genom den som sade till honom:
Herren hafver svurit, och det skall icke ångra honom: du är en prest i evighet efter Melkisedeks ordning.
Så mycket bättre testamentes löftesman är Jesus vorden“. (Hebr. 5, 1, 4, 5, 6; 7, 11, 20, 21, 22).
Likheten mellan dessa begge ställen är påtaglig och har helt enkelt sin orsak deruti, att kommentatorn i Aboth Nathan och hebreerbrefvets författare äro lärjungar af samma rabbin-skola, hafva bildat sig efter samma mönster, samt i sina betraktelser utgå från samma förutsättning, att Kristus är blott menniska och således en storhet, som låter jemföra sig med storheter af samma ordning.
Att anställa en jemförelse mellan det absoluta och det relativa, mellan det oändliga och det begränsade, mellan Gud och Aron, för att efter många och långa undersökningar komma till det sjelfklara resultat, att det begränsade ej kan mäta sig med det oändliga, att Gud är förmer än Aron – till slik dårskap har hebreerbrefvets författare ej gjort sig skyldig; men skulle visserligen så gjort, om han enligt ortodoxernas förmenande velat inskärpa, att Kristus är Gud 35.
Vi hafva sett, att Messias, enligt den gammaljudiska kristologien, är bestämd att grundlägga ett verldsrike, som i stigande fullkomning skall gestalta sig till det eviga himmelska riket.
Det nya Jerusalem, hvilket, likasom
Messias sjelf, varit förberedt och föruttillvarande hos andarnes herre, [så lära på grund af Es. 49, 16 afhandlingarne Midraseh Neelam fol. 22, Taanith fol. 5 m. fl.], skall nedsänka sig på den förklarade jorden [jemför Uppenb. 21, 2]; synd och död skola icke mer finnas [Henoch 69, 29; 91, 17; Midrasch Coheleth fol. 71; jemför Uppenb. 21, 4], ty frukterna på lifvets träd äro nu menniskornas spis och deras dryck är ur det eviga lifvets brunnar [Henoch; jemför Uppenb. 22, 1, 2]; solen skall icke skina mer om dagen, och månen ej om natten, ty der skall vara en evig dag, hvars ljus är Gud [Henoch 58, 6; Jalkuth Rubeni fol. 7 på grund af Es. 60, 19; jemför Uppenb. 21, 23; 22, 5].
I dessa och andra sköna bilder skildras det tillkommande rikets herrlighet.
Men dess högsta fulländning är först inne, då Messias nedstiger från den tron, som andarnes herre gifvit honom, och Gud blifver allt i allom.
Då först är förverkligad denna teokrati, af hvilken det ursprungliga israelitiska samhället var en svag och bristfällig jordisk afbild, och till hvilken sjelfva det segersälla Messiasriket endast är en öfvergång.
Det var en menniska – och idealmenniskan – som borde utgöra slutpunkten i menniskoslägtets historia; men sedan häfdernas bok igenslagits och förseglats med den eviga fridens insegel; sedan menskligheten uppnått sin bestämmelse, i det att hvarje Guds barn, hvarje medlem i det stora brödraskapet blifvit den förstföddes beläte lik (Rom. 8, 29); då äro de alla, såsom Messias, herrskare och skola alla regera i evigheters evighet (jemför Uppenb. 22, 5) och öfver detta folk af konungar är icke längre en menniskoson, utan Gud sjelf den evige högste konungen.
„Verldens nionde konung“, heter det i afhandlingen Pirke Elieser fol. 11 med hänseende till denna lära, „skall blifva Messias, och Messias skall utbreda sitt välde från jordens ena ända till den andra.
Men den tionde konungen blir den helige högtlofvade Gud sjelf.
Då blir riket åter öfverlemnadt åt sin grundare, såsom skrifvet står i Esaias (2, 17):
„Herren allena skall vara hög på denna tid“ och (44, 6): „jag är den förste och den siste: förutan mig är ingen Gud“, samt i Sacharja (14, 9):
„På den tiden skall Herren blott vara en, och hans namn blott ett“.
Äfven denna åsigt återfinnes i nya testamentet, der det läres, att Kristus, efter att hafva fullgjort de dödas uppväckelse och domen, samt besegrat sitt rikes yttersta fiender, de demoniska magterna, nedstiger från sin tron, och att den egentliga teokratien derefter börjar.
Man läse Paulus’ ord:
„Ty såsom uti Adam alla dö, så skola ock i Kristus alla varda lefvande gjorda.
Men hvar och en uti sin ordning: såsom förstling Kristus, derefter de som tillhöra Kristus i hans tillkommelse.
Derefter ändan, då han öfverantvardar riket åt Gud och fadren, då han gör allt välde och all magt och kraft 36 om intet.
Ty han måste regera, tilldess han lägger alla fiender under sina fötter.
Men då allt är honom undergifvet, då skall ock sjelfve sonen varda undergifven Honom [Gud], som hafver undergifvit honom allt, på det Gud må vara allt i allom.“ (1 Cor. 15, 22–25, 28).
Den hänsyftning, som Paulus här gör på de fiender, hvilka Messias framför alla har att bekämpa, leder oss öfver till att betrakta en vigtig sida af hans frälsningsmission.
Han är demonernas besegrare.
Det messianska rikets förnämste fiende är djefvulen med hans härskaror.
Genom Adams synd har mörkrets furste erhållit öfver menniskorna en magt, från hvilken de icke genom sig sjelfva kunna räddas.
Redan i Henochs bok är frälsningen genom Messias hufvudsakligen uppfattad ur denna synpunkt.
Vid domen, som Messias håller, skola de genom jordiska qvinnors lockelser fallne englarne (Guds söner i Gen. 6, 2, 4) bringas till sin yttersta straffort (Hen. kap. 18, 11– 19 m. fl. ställen); demonerna och satanerna kastas i den eviga elden.
Just i de begge århundradena före Kristus får demonläran en städse vexande inflytelse på sinnena: den dualistiska verldsåskådningen drifves till sin yttersta praktiska konseqvens, tron på djefvulens och demoniska magters tillvaro och ingripande i de menskliga förhållandena förgiftar folkets inbillningskraft och härjar lik en farsot.
Det hvimlar af besatte i tiden närmast före och vid Jesu uppträdande.
I samma mån som det onda vexte, måste man känna längtan efter Messias som befriare från detsamma.
Också, jumer historien nalkas tiden för Jesu lefnad, desto mer finna vi läran om Messias såsom menniskoslägtets förlossare från djefvulen utbildad till hvad den var i Jesu dagar, sådan den af nya testamentets skriftställare förutsattes som bekant.
Lärjungarne och folket veta utan vidare förklaring, hvem „denna verldens furste“ (Jalkut Rubeni fol. 10; jemför Joh. 14, 30; 16, 11; 2 Cor. 4, 4) är, hvars dom stundar; hvad det vill säga, att „himlarnes rike“ är kommet hardt när; hvilken skilnaden är mellan hades, dit före domen alla döde samlats, och gehenna, dit efter domen alla orättfärdige skola kastas 37; de känna betydelsen af orden „troner“, „herradömen“, „väldigheter“, „magter“ o. s. v. 38; de veta, att englarne, som syndade i erkefadrens Jareds dagar (Henoch 16), icke äro samma väsen som demonerna, ty de förre äro bundne med mörkrets kedjor i tartaren (Jud. 1, 6; 2 Petr. 2, 4), medan de sednare intill domen förblifva fria, och med sin furste Beelzebub hafva „välde i luften“ (Eph. 2, 2) samt magt att fara i menniskors kroppar 39, allt läror, till hvilka icke finnes spår i gamla testamentets skrifter, utan som genom föredragen i synagogorna och böcker sådane som Henoch måste blifvit gjorda allmänna bland folket.
I den rabbinska afhandlingen Pesikta Rabbathi meddelas följande messianska tradition:
„Satan frågade verldens herre: „hvad är det för ett ljus, som är förborgadt under herrlighetens tron?
Gud svarade: kom och se!“ När Satan trädt närmare, föll han förskräckt på sitt ansigte, utropande: „denne är det, som skall störta mig och hedningarne i hel„vetet enligt Esaias profetia (25, 8): han skall för evigt uppsluka döden“.
– Vid denna tid skola hedningarne fråga: „verldens herre! hur heter han, i hvars väld du skall gifva oss, och af hvad slag skall hans verksamhet blifva?“ Gud svarade:
„Messias, hvars namn är Min Rättfärdighet, han skall blifva sitt folks frälsare.
Hans fiender skola fly för honom, såsom psalmisten förutsade: och hans vedersakare vill jag för honom slå på flykten, och de honom hata vill jag plåga.
– Men sedan hans fiender försvunnit, började den högtlofvade Gud underhandla med Messias.
„Vet“, sade han, „att de som du tager under ditt beskydd en gång skola böja dig under ett svårt ok.
Ditt öga skall sakna ljuset, dina öron blott förnimma smädelser, din näsa besväras af stank, din gom smaka bittra ting, samt bedröfvelse och smärta förtära din kropp.
Behagar dig en sådan framtid?
Vill du tåla dessa lidanden så är det godt för dem; hvarom icke, vill jag förkasta dem.“
Härtill svarade Messias: „verldens herre, jag gläder mig fastmer deröfver och påtager mig villigt alla lidanden, som åläggas mig, om jag blott derigenom förmår utverka, att du en gång uppväcker de kroppar, som genom Adams synd blifvit grafvens byte, och icke blott alla dem, som dogo naturlig död, utan ock dem, som sönderrifvits af vilda djur eller omkommit i vattnen.
Äfven missfallen skola icke vara undantagna, ej heller de ännu oskapade slägtena [jemför Henoch 61, 5]: alla dessa skola genom mig blifva delaktige af frälsningen“.
Gud svarade: „så vare det“.
– Vid denna tid beslöto hedningarnes furstar [skyddsenglar] sinsemellan: „låtom oss göra gemensam sak med Satan emot Messias och bekriga Adams efterkommande, som genom honom kunna blifva frälsade“.
Då sade den högtlofvade Gud till dem: „är ej er begynnelse vanmägtig, då föremålet för ert hat besitter hela min kärlek, såsom jag genom Esaias (42, 1) sade till israeliterna: „se, det är min tjenare, jag uppehåller honom, och min utvalde, för hvilken min själ har välbehag“.
I skolen sjelfve förgöras och kastas i fjettrar, men det skall ej gå en menniskosjäl förlorad.
– Och den tid, då Davids son skall komma, då skola de böja hans hals under tunga bjälkar.
Men han skall höja sin röst till Herran, utbristande i denna klagan:
„Verldens herre! förtärd är min kraft, min ande lemnar mig, är jag ej ett bräckligt väsen!
Derpå hänsyftade David, då han utropade (Ps. 22, 16):
Mina krafter äro förtorkade som ett stycke af ett käril.
Den högtlofvade Gud erinrade härtill: „O Messias, Josefs son, redan vid verldsskapelsen har du ju erbjudit dig att bära dessa lidanden“.
Jalkut Simeoni innehåller samma berättelse, som är märklig äfven derför att den hänvisar på föreställningen om en lidande Messias.
Den genom israelitiska offerkulten gående åsigten, att man genom en annans, en representants lidande kan vinna försoning, blef redan tidigt af enskilda skrifttolkare tillämpad på Messias.
Tillämpningen låg också nära till hands, sedan den lära utbildat sig, att menniskorna genom Adams fall rättsligen råkat i dödens och djefvulens våld.
Blott Messias, såsom den ende rättfärdige, kunde genom frivilligt åtaget representantskap för menskligheten befria derifrån, medelst att lida hvad slägtet borde lida40.
Denna lära räknade dock alltid motståndare bland rabbinerna, samt vann föga anklang hos folket41; och om icke sådane ställen i profeterna som Es. 53 syntes nödga till dess antagande, skulle man väl svårligen heller kunnat förlika sig med tanken på en frälsare „full med värk och krankhet“, „hvars gestalt är ledare än andra menniskor“, helst denna bild var så skarpt motsatt den utlofvade herrlige segerhjeltens, som Jahveh utrustat med fullkomlighet och utsett att grundlägga den sista verldsmonarkien.
De som hyllade åsigten att Messias skall lida på jorden, sökte på mer än ett sätt lösa den motsägelse, hvaruti hon stod till det vanliga föreställningssättet.
Många valde den utväg att antaga tvenne Messias, så mycket mer som åtskilliga andra motsägelser, med hvilka utsagorna och sägnerna om den väntade frälsaren voro behäftade, härigenom kunde lösas.
Den först uppträdande skulle strida och lida; den andre strida och triumfera.
Den förste skulle visa sig för folket ödmjuk och arm, ridande på en åsna och en åsninnas fåle; den andre i himmelens sky, på herrlighetens tron, omgifven af englaskarorna.
Härigenom läte också tvenne hos folket gängse traditioner, den ena härstammande från Samarien, den andra från Judeen, försona sig med hvarandra.
Enligt den samaritanska traditionen skulle Messias vara son af en Josef af Jerobeams kungliga slägt uti Efraims stam; enligt den judiska vara ättelägg af David genom hans son Nathan (jemför Luk. 3, 31) och således födas inom Juda stam.
Man antog nu, att Josefs son ephraemiten skulle blifva den förste Messias, och snart hade de skriftlärdes bibelutläggning ur profeterna framtrollat en fullständig lefnadsbeskrifning på densamme.
Josefs son ephraemiten är icke den hos Gud pre-existerande Adam Kadmon, utan hans förelöpare, som skall uppträda i öfra Galileen, sedan han från verldens alla ändar församlat de förspridda tio stammar, hvilka i Rehabeams tid undandrogo sig Juda spira.
I spetsen för dem skall han tåga till Judeens och den heliga stadens befrielse.
Juda och Benjamins stammar resa sig nu och ställa sig under hans fana.
Israels hedniske förtryckare öfvervinnas i flera fältslag, och Josefs son intågar under folkets jubel i Jerusalem, der han återställer tempeltjensten och offren.
Men derefter skola uppfyllas Psalmistens ord (Ps. 2, 2): „jordens konungar resa sig och rådslå med hvarandra mot Herren och hans smorde“.
De förskräckta grannfolken anropa Gog och Magog om hjelp, och med tallösa skaror storma dessa in i det heliga landet, som blir en enda sammantrampad stig under deras hästars fötter, krossa allt motstånd och eröfra Jerusalem.
Den smorde skall då efter många förödmjukelser och plågor blifva dödad i sjelfva templet, på detta sätt gifvande sitt blod åt Gud till försoningsoffer för sin stamfader Jerobeams synder, så att fullkomnas skall hvad
Daniel profeterat, att det blifver en bedröflig tid (12, 11), att ett folk skall komma till stadens och helgedomens ödeläggelse och den smorde blifva dödad (9, 26).
Först sedan allt detta skett, förestår ankomsten af den andre och större Messias, Davids son, lejonet af Juda, åt hvilken den förre blott var förelöparen.
Och han, den andre, är det som skall tillintetgöra teokratiens fiender, uppväcka de döde, hålla domen och sålunda grundlägga det eviga fridens rike.
Andra deremot antogo endast en Messias, på hvilken skall gå fullbordadt allt som blifvit sagdt om begge, och det så, att sedan Messias blifvit slagen och dödad, skall Gud uppväcka honom och sätta honom på sin tron att döma allt folk.
Denna åsigt närmar sig mest den genom Jesu öde bestämda kristologien i nya testamentet.
En åsigt, hvarom alla skriftlärde synas varit enige på grund af Micha 5, 1 var att Messias, Davids son, skall födas i Betlehem Efrata (Targum, Pirke Eleeser kap. 3; Berachoth fol. 5; jemför Matth. 2, 5).
Till slut några ord om rabbinernas försök att bestämma tidpunkten för frälsarens ankomst.
Af judiska historien, likasom af nya testamentet, är bekant, att de skriftlärde och folket i Palestina allmänt väntade honom vid Jesu tid.
Det faktum, att Johannes döparen, eldad af denna öfvertygelse, uppträdde såsom hans förelöpare – som den hvilken skulle bana en jemn stig åt den annalkande konungen – samt med sitt predikande och döpande åstadkom en allmän rörelse i landet, är endast ett af de flera intyg, som vi ega om den tillförsigt, med hvilken man då motsåg „de yttersta dagarne“ (en af de i synagogan vanliga benämningarne på messianska tidsåldern).
De skriftlärde grundade väl sin öfvertygelse härom närmast på den tolkning de gifvit vissa ställen i Daniel (7, 25, 26; 9, 25, 26).
De der omtalade sjuttio veckorna voro nämligen årsveckor.
Man hade således att räkna sju gånger sjuttio eller 490 år från babyloniska fångenskapens slut till Messias’ ankomst, och då man, ohistoriskt men på grund af en utsaga hos Jeremias, antog fångenskapens längd till sjuttio år, så hänvisades man af denna beräkning temligen nära intill tiden för Jesu födelse.
Men ytterst torde likväl antagandet, att Messias vid denna tid skulle komma, hafva sammanhängt med den bland inder, kaldeer, perser, judar, greker, romare och måhända flera folk allmänna föreställningen om fyra verldsåldrar, under hvilka ljuset och mörkret, det goda och det onda skola kämpa med hvarandra, tilldess, när menniskoslägtet efter städse fortgående försämring synes hafva dukat under för det ondas magt, den femte verldsåldern skall inbryta med räddning och lycksalighet42.
Judarne räknade likasom perserna 1000 år på hvarje verldsålder, och då 4000 år vid Jesu tid ansågs hafva förflutit från verldens skapelse, men Messias väntades med det femte årtusendet, så gick denna räkning temligen väl ihop med den på Daniel stödda kalkylen.
I sammanhang med läran om tusenåriga verldsåldrar stod ock den hos rabbinerna allmänna föreställningen, att det messianska riket skall bestå i tusen år, och att just med det sjette årtusendet Gud sjelf skall öfvertaga spiran (Pesikta Rabbath fol. 2 m. fl.).
Men enär hvarje lära tillika skulle hvila på profeternas utsagor, så sammanstälde rabbinerna psalmistens ord (Ps. 90, 4), att tusen år äro såsom en Herrens dag, med Es. 63, 4: „En hämdens dag har jag i mitt hjerta“; med hvilken hämdens dag borde förstås Messias’ regering, under hvilken alla Guds rikes fiender skola tillintetgöras 43.
NYA TESTAMENTETS LÄRA OM KRISTUS.
Jesu egna utsagor om hans förhållande till det absoluta.
Han för-
nekar, att han är det absoluta goda, det absoluta vetandet;
han förklarar, att han icke är allsmägtig, skiljer mellan fa-
drens vilja och sin vilja, som genom underkastelse, ej genom
ursprunglig jemlikhet öfverensstämmer med fadrens, samt visar,
att hans undergerningar härflyta af en kraft, som hvarje tro-
ende kan undfå.
Jesus förklarar, att hans egenskap af Guds
son icke innebär att han är Gud eller höjd öfver mensklig-
hetens sfär.
Beteckningen „Guds son“ och „Guds söner“ i
bibeln.
Sonen förklarar i allmänhet, att fadren är större än
han, skiljer i alla hänseenden uttryckligen mellan sig och Gud.
Samma skilnad iakttaga nya testamentets författare öfverallt.
Kritisk-exegetisk granskning af de föregifna bevisen för Jesu
gudom.
Arten af sonens enhet med fadren.
Den öfversigt vi uti föregående kapitel lemnat af messiasidéens utveckling hos judarne intill