Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det omedelbara medvetandet om driften är, såsom ofvan visats, en känsla och närmare bestämdt längtan.
I det i en högre reflexion reflekteras på längtan och därmed ock det naturting, hvarpå längtan är riktad, blifver den ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp om ett naturting såsom behöfligt för organismen eller ett begärande.
Men därmed blifver ock driftens tillfredsställande, såvidt den är riktad på samma naturting, en handling, som är fri såsom bestämd af ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp.
Sammanfattningen af allt begärande såsom egande sin rot i en i jaget liggande förmåga är begärförmågan.
Såsom begärförmåga äga vi sålunda makt att genom ändamålsbegrepp bestämma öfver naturdriftens tillfredsställande.
— Om nu resultatet af deduktionen sammanfattas, blifver det följande.
Ett förnuftsväsen kan icke tillskrifva sig förmåga af frihet utan att fatta sig såsom med frihet uppkastande ändamålsbegrepp och såsom en drift att förena med sig naturting såsom behöfliga för organismen eller såsom driften till njutning samt hänföra bådadera på hvarandra, i det uppkastandet af ändamålsbegreppet riktas på driftens objekt, men driften bestämmes af ändamålsbegreppet så, att dess tillfredställande sker med frihet.
Det förmedlande är känslan såsom identisk med driften38.
Vi undersöka närmare innebörden häraf.
Den frihet, som förnuftsväsendet enligt det föregående tillskrifver sig, har en viss egendomlig karakter.
Den består i frihet att uppkasta ett ändamålsbegrepp, riktadt på ett naturting såsom objekt för driften, och eo ipso själfverksamt tillfredsställa driften.
Men driften är bestämd af naturen, och ehuruväl dess tillfredsställande är möjligt endast genom förnuftsväsendets eget beslut, har detta beslut dock driften själf till innehåll, och genom detsamma verkas, hvad driften själf skulle hafva verkat, om han haft kausalitet i sig själf.
Därför är friheten här blott formel.
Men för att ett förnuftsväsen skall kunna sätta sig såsom med frihet uppkastande ett ändamålsbegrepp, måste det sätta sig obestämdt — sväfvande mellan motsatta bestämningar — och ur denna obestämdhet genom sig själf bestämmande sig.
Här synes icke någon sådan obestämdhet möjlig.
Ändamålsbegreppets innehåll är bestämdt af driften och dess objekt.
Förnuftsväsendet måste därför i en högre reflexion, för att det öfverhufvud skall kunna sätta sig såsom fritt i den angifna meningen, sätta sig såsom egande förmåga att motstå naturdriften.
Då nu allt, som är hos jaget, är att förklara genom en drift, måste detta sig-sättande (af filosofen) grundas i en drift och närmare i en drift till frihet för frihetens egen skull eller i en drift att bestämma sig oberoende af naturdriften — en ren drift.
Alltså finnes i jagets väsen tvänne drifter — den rena driften och naturdriften —: den förra yttrande sig i jagets sig-sättande såsom förmåga af det fullständigt obestämda och eo ipso såsom bestämdt af själfverksamhetens lag, den andra yttrande sig omedelbarligen i känslan och medelbarligen i jagets sig-sättande såsom med frihet frambringande ett ändamålsbegrepp, riktadt på ett naturting såsom behöfligt, och såsom eo ipso med frihet handlande (tillfredsställande driften).
Dessa drifter äro egentligen en och samma drift, i det de båda uttrycka det objektiva jaget, fast i förra fallet såsom omedelbarligen hänfördt på det subjektiva jaget såsom förmåga af frihet i själfverksamhetens lag, i senare fallet såsom på grund af reflexionens lag differentieradt från samma jag, men medelbarligen hänfördt på det samma i känslan.
I bestämdhet af dessa drifter befinner sig jaget i vexelverkan med sig själf.
Emedan den rena driften bestämmer människans väsen såsom sådant, är den den högre driften och bestämmer därför äfven människan såsom naturväsen eller såsom bestämd af naturdriften, i det den fordrar, att människan genom sin frihet upphöjer sig öfver naturen.
Men emedan människan är ursprungligen inskränkt och därför ursprungligen ett naturväsen, kan denna fordran icke innebära, att människan absolut upphöjer sig öfver naturen, utan endast att hon är verksam såsom ett naturväsen på det sätt, att hon för sin objektiva verksamhet sätter såsom ändamål verksamheten såsom sådan, icke tillfredsställandet af ett materiellt behof.
En sådan fordran är möjlig, emedan det bestämda sätt, hvarpå människan är inskränkt, är, ehuru inskränktheten såsom sådan är nödvändig, tillfälligt39.
Denna fordran såsom uttryckande enheten af den rena driften och naturdriften har sin grund i urdriften själf, som fordrar en dylik enhet.
Om det verkliga jaget i sitt handlande öfverensstämmer eller icke öfverensstämmer med urdriftens fordran, uppstår en känsla af detta tillstånd såsom en känsla af själftillfredsställelse eller af själfförakt.
Om det verkliga jaget i sitt handlande öfverensstämmer eller icke öfverensstämmer med naturdriftens fordran, uppstår en känsla af lust eller olust.
Den förra känslan skiljer sig från den senare däruti, att den är betingad endast af förnuftsväsendets egen handling, den senare äfven af yttre naturting.
Därför bildar förmågan af den förra känslan en högre känsloförmåga.
Denna förmåga kallas samvetet40.
Emellertid inställer sig frågan, huru en öfverensstämraelse mellan det verkliga jaget i handlingen och grunddriftens fordran är möjlig, hvilken fråga kan återföras därpå, huru den ofvan uppställda fordran på objektiv verksamhet för verksamhetens egen skull är möjlig att genomföra.
Det föreligger nämligen den svårigheten, att hvarje objektiv verksamhet förutsätter subjektive ett ändamålsbegrepp, riktadt på naturdriftens tillfredsställande, och objektive består i driftens tillfredsställande.
Denna svårighet är möjlig att lösa endast på det sättet, att handlingens afsigt eller begrepp är endast absolut själfverksamhet, men det på grund af människans ändlighet fordrade ändamålsbegreppet, riktadt på naturdriftens tillfredsställande, och detta tillfredsställande själf sättas såsom subjektive och objektive medel för förverkligandet af det angifna ändamålet i den verkliga handlingen.
Detta förutsätter, att handlingen tänkes ligga i en rad af handlingar, genom hvars fullföljande ett närmande till ändamålet måste ske, eller då detta ändamål på grund af människans ändlighet är omöjligt att fullständigt förverkliga, i en rad af handlingar, som är bestämd af uppgiften om absolut själfverksamhet.
Den drift, som fordrar en dylik handling, är enheten af den rena driften och naturdriften.
Denna drift vinner kausalitet, i det att den icke vinner någon sådan, emedan den drifver intelligensen till att bestämma sig för en viss bestämd handling efter själfverksamhetens begrepp, sålunda oberoende af hvarje drift.
Den fordrar sålunda, att intelligensen handlar endast efter öfvertygelsen om handlingen såsom bestämd af själfverksamhetens begrepp eller såsom plikt.
Denna fordran — det kategoriska imperativet — kan tänkas möjlig att genomföra å ena sidan såvidt, som det kan angifvas, huru intelligensen vinner öfvertygelse om en viss handling såsom sin plikt — de formala betingningarna för sedligheten —, å andra sidan såvidt som naturdriftens fordringar till en del öfverensstämma med den rena driftens, d. v. s. såvidt som det gifves en tänkbar rad af verkliga handlingar, bestämd af uppgiften om absolut själfverksamhet — de materiella betingningarna för sedligheten.
Vi ha först och främst att angifva de formala betingningarna för sedligheten41.
Den sedliga driften drifver på angifvet sätt förnuftsväsendet till att handla efter öfvertygelse om plikt och därmed till att förskaffa sig en dylik öfvertygelse, d. v. s. till att bedöma en tänkt handling efter själfständighetens begrepp.
Detta drifvande kan icke, såsom redan ofvan antydts, innebära, att driften omedelbart påtvingade förnuftsväsendet en viss öfvertygelse om dess plikt.
Hvarje begreppsmässig kunskap kan nämligen förvärfvas endast genom intelligensens fria reflexion.
Det innebär sålunda endast, att driften formaliter drifver förnuftsväsendet såsom intelligens, närmare omdömesförmåga, att genom fri reflexion bedöma en tänkt handling efter själfverksamhetens begrepp.
Men öfvertygelsen om plikt kan såsom involverande en subsumtion af det enskilda under det allmänna, såvidt som den måste vara fullständigt bestämd för att gifva en norm för handlandet i det enskilda fallet, ej blott vara en begreppskunskap, enär denna icke fullständigt bestämmer det enskilda fallet.
Den måste dessutom innebära ett konkret omedelbart medvetande om riktigheten af den företagna subsumtionen.
Vi söka bestämma beskaffenheten af detta medvetande och antaga för den skull, att omdömesförmågan verkligen har riktigt subsumerat en viss tänkt handling under själfständighetens begrepp, samt fråga, hvad i följd däraf måste uppstå i medvetandet.
Såsom ofvan visats, medför öfverensstämmelsen mellan det verkliga jaget och urdriftens fordran en känsla af tillfredsställelse.
Enligt det här gjorda antagandet skulle råda öfverensstämmelse mellan urdriftens fordran och kunskapsförmågan, hvarför här känslan måste taga formen af en känsla af visshet.
Därmed hafva vi funnit beskaffenheten af det sökta konkreta omedelbara medvetandet om riktigheten af vår öfvertygelse om plikt.
Alltså: den sedliga driften fordrar, att omdömesförmågan subsumerar enskilda tänkta handlingar under själfständighetens begrepp, hvarvid en känsla af visshet tillkännagifver subsumtionens riktighet.
— Därefter bör i allmänhet angifvas, huru denna subsumtion bör företagas, för att den samma skall åtföljas af en dylik känsla.
Hvarje kunskap uppstår genom en inskränkning i driften och genom ett sättande af ett objekt i och för förklaring af denna inskränkning samt bestämmande af det samma efter driftens karakter.
Om därvid reflekteras på driften såsom sig själf bestämmande eller såsom fordrande med afseende å inskränkningen, bestämmes objektet såsom modifikabelt eller ändamålsenligt i afseende å driften.
Om endast en viss sida af urdriften betraktas såsom fordrande, bestämmes ett godtyckligt ändamål hos objektet, men om urdriften i det hela betraktas såsom fordrande, bestämmes fullständigt objektets ändamål.
Nu är öfvertygelsen om plikt, såvidt den är riktig, identisk med kunskapen om urdriftens (den sedliga driftens) fordran med afseende å objekter.
Alltså: en öfvertygelse om plikt är riktig och åtföljes af en känsla af visshet, om den fullständigt angifver objektets ändamål42.
Därmed ha vi också beredt oss en lämplig öfvergång till betraktelsen af de materiella betingningarna för sedligheten, d. v. s. de handlingar, som ligga i den af själfständighetens idé bestämda raden.
Det är enligt det föregående
tydligt, att dessa handlingar äro sådana, i hvilka objekten behandlas efter deras fullständiga ändamål i förhållande till urdriften eller den sedliga driften.
Vid den närmare undersökningen häraf böra sålunda behandlas de fordringar, som urdriften ställer på förnuftsväsendet, om den betraktas såsom en totalitet, d. v. s. med hänsyn endast till de ursprungliga inskränkningarna i den samma, ej till de genom reflexionen godtyckligt satta.
Urdriften är i sig såsom ren drift drift till absolut själfständighet eller negativt till fullständigt oberoende.
De enda ursprungliga inskränkningarna hos denna drift äro själfmedvetandets betingningar.
Det enda, på fullständigt beroende af hvilket driften till fullständigt oberoende hos ett förnuftsväsen icke kan gå, är själfmedvetandets betingningar, emedan i och med upphäfvandet af dessa förnuftsväsendet själf skulle upphäfvas.
Vi hafva sålunda att referera driften till absolut själfständighet till själfmedvetandets betingningar.
Emellertid torde Fichtes speciella framställning häraf icke vara af direkt betydelse för förståendet af hans lära om den moraliska driften och känslan, hvarför den samma här kan lämnas åsido.
Såsom inledning till kritiken af Fichtes lära om den moraliska känslan och driften, sådan den här blifvit framställd, torde lämpligen böra företagas en undersökning af hållbarheten af utgångspunkten i hans system.
Fichtes system är väsentligen transscendentalfilosofi, i det den uppsöker erfarenhetens högsta förutsättningar för att ur dessa förklara den samma.
De högsta förutsättningarna för allt medvetande uttrycker Fichte i de bekanta tre grundsatserna.
Den första af dessa härleder han provisoriskt ur den såsom erfarenhetens förutsättning allmänt erkända identitetslagen.
I denna lag sättes ett föremål såsom med sig själf identiskt.
Detta sättande är möjligt endast i och genom medvetandet.
Alltså måste ett föremål, såvidt det är satt såsom med sig själf identiskt, vara satt i och genom medvetandet.
Men medvetandet kan icke sätta ett föremål såsom med sig själf identiskt utan att sätta sig själf såsom med sig identiskt, d. v. s. utan att absolute sätta sig, så att det sättande är identiskt med det satta.
Detta absoluta sig-sättande kan icke vara tänkande, emedan i tänkandet detta själft differentieras från och hänföres på det tänkta, eller emedan allt tänkande är ett dömande, i hvilket ett predikat hänföres på ett subjekt.
Men i jagets absoluta sig-sättande finnes ingen differens mellan det sättande och det satta, subjekt och predikat.
Däremot kan det vara en åskådning, emedan i denna det sättande, subjektet, går helt upp i det satta, objektet.
Men denna åskådning kan icke vara en sinlig åskådning, som innebär ett lidande hos subjektet, utan den måste äga tänkandets spontaneitet och följaktligen vara en intellektuell åskådning.
Den intellektuella åskådningen såsom jagets absoluta sig-sättande är erfarenhetens första förutsättning.
Högre upp än till medvetandet själft kan icke detta stiga utan att såsom hos Spinoza blifva dogmatiskt.
— Men ett föremål kan icke sättas såsom med sig själf identiskt, utan att differensen mellan det samma såsom subjekt och såsom predikat sättes såsom upphäfd, d. v. s. identitetslagen är möjlig endast i och med motsägelselagen.
I denna lag sättes en absolut motsats.
A icke
I negationen »icke» sättes denna differens såsom upphäfd).
Den absoluta motsatsen måste liksom den absoluta identiteten sättas i och genom jaget.
Alltså: jaget sätter i sig en absolut motsats — icke-jaget.
Detta motsättande, som äfvenledes måste betraktas såsom erfarenhetens förutsättning, är såsom handling obetingadt, kan icke ur jagets sig-sättande eller ur något för jaget främmande härledas.
Men att det motsatta är ett icke-jag, med sig själf identiskt, är af jagets absoluta sig-sättande betingadt, ty endast i och genom detta kan något sättas såsom med sig själf identiskt, sålunda endast i och genom detta kan en motsats mot jaget, ett icke-jag, sättas med denna karakter.
— I den andra grundsatsen äro såväl jaget som icke-jaget absolute satta i jaget, men såvidt icke-jaget är absolute satt i jaget, är jaget upphäfdt, men därmed ock icke-jaget, enär det icke kan sättas annat än i jaget.
Å andra sidan, såvidt jaget är absolute satt, är icke-jaget intet.
Men nu få icke jaget och icke-jaget absolute upphäfva hvarandra i medvetandet, enär det skulle omöjliggöra medvetandet själf.
Alltså måste de endast delvis upphäfva hvarandra i medvetandet.
Detta är möjligt endast därigenom, att jaget sätter den i sig satta realiteten såsom delbar i (ändligt) jag och (ändligt) icke-jag.
Och så erhåller
Fichte den tredje grundsatsen såsom medvetandets förutsättning: jaget sätter i det delbara jaget mot det delbara jaget ett delbart icke-jag.
Det är gifvet, att den andra grundsatsen är i denna innesluten, emedan jagets motsättande af icke-jaget är möjligt endast i dess förenande af det samma med sig i det delbara jaget43.
— Emellertid innehåller denna syntes icke en fullständig endast en delvis förening af de motsatta, men den första grundsatsens fordran på absolut identitet måste vara gällande, såvidt medvetandet skall vara möjligt.
Denna fordran kan med afseende å det i den tredje grundsatsen gifna bestämbara jaget genomföras i en relationen mellan lederna fullständigt bestämmande relationsgrund.
En sådan är gifven i den produktiva och reproduktiva inbillningskraftens sväfvande mellan det oändliga och ändliga jaget såsom teoretisk förmåga.
Vetenskapslärans uppgift är att förklara det teoretiska medvetandet såsom ett system af handlingar hos denna fömåga, ett system af handlingar, genom hvilka jaget sätter för sig, hvad det i sig är, d. v. s. sätter sig såsom teoretisk förmåga, hvilket innebär, att jaget sätter sig såsom förmåga att själfständigt bestämma sig och icke-jaget såsom en betingning för eller anstöt till detta själf bestämmande — teoretiskt förnuft.
Men inbillningskraften är ej ur alla synpunkter en relationslederna fullständigt bestämmande relationsgrund; i sådant fall skulle den upplösa sig själf, i det den i sig upphäfde motsatsen mellan relationens leder, men å andra sidan förutsatte den.
Den nämda förmågan är i själfva verket ur en viss synpunkt af relationen själf bestämd44.
Därför måste den första grundsatsens fordran i afseende på det delbara jaget äfven genomföras på ett annat sätt, nämligen på det sättet, att jaget upphäfver icke-jaget eller sätter sig såsom bestämmande det samma.
Detta sker i jagets sträfvande att öfvervinna motstånd såsom praktisk förmåga.
Det är vetenskapslärans uppgift att förklara det praktiska medvetandet (viljan) såsom ett system af denna förmågas handlingar, genom hvilka jaget sätter för sig, hvad det i sig är, nämligen ett sig-sättande såsom bestämmande icke-jaget.
Detta senare innebär, att jaget sätter det rena jaget såsom absolut ideal i afseende på sitt förhållande till icke-jaget— praktiskt förnuft.
Den praktiska förmågan har primat i förhållande till den teoretiska, emedan denna såsom inom sig motsatt — sväfvande mellan att vara fullständig relationsgrund och af relationen bestämd — upplöste sig själf, om den icke erhölle realitet genom den praktiska förmågan, i hvilken det ena ledet — icke-jaget — i relationen sättes genom jagets egen verksamhet i sträfvandet.
Likaledes har det praktiska förnuftet primat öfver det teoretiska, emedan det senare innebär ett jagets sig-sättande såsom förmåga af själfbestämdhet under förutsättning af ett icke-jag såsom betingning för verkligheten af denna själfbestämdhet, hvarför det erhåller realitet först genom jagets sättande af icke-jaget såsom ett medel för realisationen af eller ett fenomen af den absoluta idéen, emedan icke-jaget kan sättas såsom betingning för jagets själfbestämdhet, endast såvidt det sättes såsom egande realitet genom jaget, d. v. s. i det praktiska förnuftet45.
Om nu ofvanstående kritiskt granskas, finner man lätt följande.
I den andra grundsatsen sätter medvetandet i sig mot sig ett icke-jag såsom varande med sig identiskt och eo ipso mot jaget motsatt.
Såvidt förefinnes en motsägelse, hvars upphäfvande är af medvetandets identitet fordradt.
I den andra grundsatsen sätter medvetandet i sig det, som icke är medvetande, icke-jaget, men därmed sätter det i sig något, som är oberoende af såväl hvarje identitets- som motsatsförhållande.
Det förra, emedan identitet förutsätter jagets absoluta sig-sättande, i hvilket intet är för jaget främmande, det senare, emedan intet motsatsförhållande är möjligt utan identitetsförhållande, i det att dels de motsatta måste vara hvar för sig med sig själfva identiska, dels stå i ett förhållande af identitet till hvarandra för att kunna hänföras på hvarandra i motsatsförhållandet såsom motsatta.
Alltså det satta eller icke-jaget är satt såsom hvarken med sig själf identisk eller mot sig själf motsatt, ej heller såsom med medvetandet identiskt eller med det motsatt, d. v. s. det är satt såsom efter alla medvetandets lagar obestämbart.
Då nu icke-jaget är satt i medvetandet, har medvetandet därmed satt sig själf utom medvetandets lagar.
Emellertid har medvetandet därmed ingalunda upphäft sig själf såsom absolut sig-sättande, emedan det såsom laglöst satta medvetandet ej alls står i någon relation till medvetandet såsom lag (det står utom hvarje lag) och därför icke upphäfver det senare, hvilket skulle förutsätta ett här icke förefintligt motsatsförhållande.
Här är sålunda icke förefintlig någon motsägelse, hvars lösning fordrades af medvetandet såsom med sig identiskt.
— Jämför man åter dessa båda synpunkter för betraktande af jagets sättande af ickejaget mot sig, förefinnes dem emellan icke någon motsägelse, alldenstund i det ena fallet medvetandet sätter sig såsom stående utom medvetandets lagar, hvarföre detta sättande icke kan stå i motsägelse mot något annat, då motsägelse involverar ett förhållande inom det lagbundna medvetandet.
Man ser lätt, att i den andra grundsatsen medvetandets enhet fordrar en lösning af motsägelsen emellan jag och ickejag, men att denna fordran å andra sidan icke är någon fordran, då ingen motsägelse ur en annan synpunkt är förefintlig.
Vidare ser man, att fordrans karakter att icke vara någon fordran icke är motsägande, alldenstund frånvaro af fordran betecknar frånvaro af lagbestämdt medvetande och eo ipso af förutsättningarna för sättande af motsägelse.
— Nu kan motsägelse mellan jaget och icke-jaget lösas endast därigenom, att en relationsgrund uppställes för förhållandet dem emellan, i hvilken de äro förenade utan att tillintetgöra hvarandra.
Det måste alltså för möjligheten af ett medvetande, så vidt det hvilar på den andra grundsatsen finnas en relationsgrund för relationen mellan jaget och ickejaget, som icke är någon relationsgrund.
Lätt finner man, också, att det bestämbara jaget hos Fichte i den tredje grundsatsen har denna rol.
Såsom bestämbart jag kan det samma sättas såsom relationsgrund för relationen mellan jag och icke-jag, då allt i medvetandet satt står i relation till hvart annat genom medvetandets identitet.
Men såvidt detta jag icke är det konkreta, utan abstrakta jaget, som såsom bestämbart har en sida öppen för bestämdhet af något för detsamma yttre, och som differentierar sig i subjekt och objekt, är det därmed satt såsom stående utom vetandet, emedan detta enligt den första grundsatsen är i sig fullständigt bestämdt, — Däraf följer åter, att den fordran, som enligt Fichte det absoluta jaget sätter på det bestämbara jaget, att det i sig hänför icke-jaget på jaget och jaget på icke-jaget genom att sätta en relationen fullständigt bestämmande relationsgrund — den transscendentala inbillningskraften — och genom att jaget upphäfver — utgår öfver — icke jaget — i sträfvandet —, visserligen å ena sidan är en fordran, såvidt nämligen det bestämbara jaget är ett jag och verklig relationsgrund, emedan medvetandet af sig absolute fordrar, att det sätter absolut identitet, men å andra sidan icke är någon fordran, såvidt det bestämbara jaget är bestämbart och därigenom emottagligt för en bestämdhet, som det icke i sig har, d. v. s. icke är ett jag och icke verklig relationsgrund, emedan medvetandet alls icke ställer någon någon fordran på det, som icke är medvetande, och därför icke till medvetandet står i någon relation.
Vetenskapslärans uppgift är sålunda att förklara det verkliga medvetandet ur en det rena medvetandets fordran, som alls icke är någon fordran.
Detta är icke någon motsägelse, såsom ofvan visats, hvarför vetenskapsläran är logiskt riktig, men .....
För underlättandet af det riktiga förståendet af ofvanstående abstrakta resonnemang samt för härledandet af de slutsatser, som äro att draga ur detsamma, torde lämpligen en jämförelse böra göras mellan å ena sidan Spinoza och Fichte, å andra sidan Kant och Fichte i det här ifrågavarande hänseendet.
Enligt Spinoza är verkligheten det reala — alltigenom bestämbart af medvetandet — det ideala:
Series et connexio rerum eadem est ac series et connexio idearum, hvilket innebär, att verkligheten kan i alla dess momenter bestämmas med samma nödvändighet som slutsatsen ur premisserna.
Denna bestämdhet eger rum, trots att det reala är konstitueradt genom ett annat attribut, utsträckningen, än det ideala, som är konstitueradt af tänkandet.
För ett utomstående betraktande (filosofiskt) medvetande måste gifvetvis detta påstående te sig såsom hvilande på ett dogmatiskt antagande, då medvetandet icke kan bestämma något, som icke är af medvetandet själf alltigenom konstitueradt.
Hos Fichte sättes det reala såsom bestämbart af medvetandet, emedan det är alltigenom af medvetandet konstitueradt, och bestämmes därför enligt medvetandets lagar såsom med sig identiskt och mot medvetandet motsatt.