Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa förslag, hvilka afsågo, att myndig mö icke skulle stå under giftoman, väcktes vid 1868 och 1869 års riksdagar, men synas ej hafva blifvit behandlade af riksdagen.
Åtminstone var detta fallet 1868.
Den korta motivering, som åtföljde Svenséns 1869 förnyade förslag, är så; karaktäristisk för hans sätt att tänka och uttrycka sig, att vi här anföra den fullständigt: Då människans rättigheter allt mera göra sig gällande, vore det en protest mot helgden af dessa rättigheter att hindra kvinnan att vid en af de vik- tigaste handlingarna följa sin öfvertygelse eller vid ingåendet af äktenskap.
I alla civiliserade länder har man bestämt en viss ålder för kvinnan, dä hon förklaras myndig icke allenast i afseende på sina ekonomiska angelägenheter, utan ock i fråga om hennes rätt att välja make.
Om dessa Svenséns förslag sålunda ej direkt uträttade något, hafva de indirekt ingalunda varit utan verkan.
Äfven denna fråga blef ej genast löst, men löst blef den i alla fall.
Å r 1872 utkom den kungliga förordningen, som gjorde Carl Johan Svenséns förslag till en ännu gällande lag.
Då denna förordning utfärdades, tillhörde Svensén ej längre riksdagen.
Efter det nya representationsskickets första treårsperiod drog han sig tillbaka till hemmet, där han tillbragte de närmaste sex åren, tills han 1876 än en gång inträdde i svenska folkets representation.
Åren började nu taga ut sin rätt, och härtill kommo ändrade politiska förhållanden, för hvilka Sven- sén att börja med åtminstone kände sig främ- mande.
Han anslöt sig så småningom till landtmannapartiet, ehuru det, sanningen att säga, ej finnes mycket gemensamt mellan detta prak- tiskt nyktra parti oeh den sangviniske entusi- asten Carl Johan Svensén.
Hans håg " började dragas till andra ämnen och intressen, hvar jämte han flitigt deltog i riksdagsarbetet.
Än en gång ville han dock kämpa en dust för kvinnans frigörelse, denna gång i ekonomiskt afseende, och det var i sådant syfte han 1877 frambar ett förslag om gift kvinnas äganderätt.
Den gången blef Svenséns arbete utan resultat.
Lagutskottet afstyrkte obarmhärtigt förslaget, och i den korta diskussion, som i andra kammaren föregick förslagets förkastande, hade Svensén förargelsen höra sin egen bänkkamrat Nils Peterson i Runtorp tala emot förslaget.
P. använde därvid det för båda parterna ganska betecknande uttrycket, att Svensén » i något förtjusningens ögonblick » åtagit sig faderskapet för motionen (förslaget härledde sig ursprungligen från Föreningen för gift kvinnas äganderätt i Stockholm).
och kanske också få några öre af hyggliga människor utanför restauranternas dörrar.
Så, kom och låt oss försöka! » » Jag är trött och hungrig, låt mig stanna.
Ack, om jag bara finge dö i natt! » » Dina önskningar äro bra anspråksfulla.
De stekta sparfvarne flyga en inte i munnen, ens när man skall till att d ö; man får allt göra något därför.
Det vore nog det bästa, men för den saken behöfde man en kamin och för tio öre kol, och just det felas oss. » » Du gör orätt, min gubbe, i att tänka på döden för dig själf.
Du är ännu frisk.
Om inte precis som förr, då du arbetade i sten- brottet, men då det blir töväder, behöfver man gatsopare, och med litet tur kan du få arbete.
Du har ännu krafter nog att sköta kvasten. » » Jag fryser, » huttrade mannen; » jag är nä- stan naken.
Se där, man ser ju bara skin- net.
Det är dock nedrigt, att man vid sjuttio- två år, dä man släpat och slitit hela sitt lif, inte skall kunna få dö i ro som en hund på sin halm.
Seså, kom med; kanske ger man oss en allmosa, om vi visa folk vårt elände; här svälta vi ju i bjäl utan hjälp.
Nå, vill du dd packa dig upp och komma! » Detta var inom riksdagen Svenséns sista dust för kvinnan.
Riksdagens uppmärksamhet och tid togos i anspråk af andra större frågor.
Själf började Svensén draga sig undan från det mera ansträngande riksdagsarbetet.
Hans hälsa var ej den bästa; kanske tyckte han sig märka, att en ny anda, som var främmande för honom, kommit in i riksdagen.
Lifligt intres- serad för sin sak höll han dock ut till det sista, och han kvarstod ännu såsom representant för sin valkrets, då döden d.
28 sept.
1883 bort- kallade honom.
» Jag kommer strax, » svarade hon gråtande; » men det säger jag dig, hit upp kommer jag aldrig mer. » Det snöar.
Glanskis betäcker trottoarerna; gaslågorna lysa bleka bakom butikernas skylt- fönster.
Vinden piskar ansiktet som med nå- lar.
De få passerande ila förbi, inbyltade upp till ögonen.
På herrskapsekipagen klatscha pälsbrämade kuskar med all fart på hästarne och alla människor storma fram så fort för att skydda sig för den isande blåsten, att de två fattiglapparne ej ens hinna frampressa de enda orden — » en slant! » A f de många, som arbetat för kvinnofrågans lösning, har ingen praktiskt och positivt fört den framåt såsom Svensén.
Något torde väl berott på den gynnsamma tidpunkten, men detta faktum kan ej förringa Svenséns förtjänst, hans nit i arbetet och hans intresse för sin sak.
Detta arbete saknade ingalunda sina törnen: stickord och speglosor från motståndare eller från dem, som ansågo dylika ämnen alltför obetydliga.
Dess mer må hans minne aktas och hedras, och säkert skola ej ens hans forne motståndare draga sig undan, då det nu gäller att gifva detta minne en fast och varaktig form genom en vård på den nitiske kvinnokämpens graf.
Skulle några af Iduns läsarinnor med ett aldrig så litet bidrag till detta minnesmärke vilja hedra den värme förkämpen för deras kön, så kan anteckning ske å Iduns byrå, där i detta syfte ock en lista finnes framlagd.
L. Viciorin.
, _^sllii3 fibns SMEH IS Fnnd .ÅS axuvc • JC.
ASIS .Ilijrienfii ahaacIguDri ISJIOVM IB ZIDTI M •; ia ila ^ f ö K Q ilq löHsb KrävnS I .BmrnUB gilbvlod - flin BbriJsiifim gniriiliila SR.SII I ti;!
- 70 [sq snhhno filaiöla anfi / tainncm Tis, nobnnH- ~ \ T i - n f p p V L C i.
111 Sedan de en god stund fåfängt bidat, drar den gamla kvinnan mannen med sig.
En skä- rande hosta söndersliter hennes bröst, men hon hejdar sig ej, utan leder honom fram efter välkända gator.
Snart dyker Seines svarta fåra fram ur den täta snöyran, likt en jätte- lik katafalk infattad mellan höga lanternor med gyllene sken.
Mannen har begripit; han viker tillbaka, som hästen stegrar sig vid afgrundens rand, och rosslar: » Nej, nej! » » Hvarför ej, » frågar hon och omslingrar ho- nom med sina armar, » det vore ju så fort öfver.
Hur skönt skulle vi icke sofva denna natt, min gubbe! » » Hu, jag fryser, » säger han och gör allt fortfarande motstånd, medan hans tänder klappra mot hvarandra.
Och han upprepar meka- niskt, med stirrande ögon, en tanke, som plötsligt tyckes upplysa mörkret inom honom: » Nej, nej, icke så, » ropar han med ett hest skratt, som klingar håligt i hans bröst.
» I dag skola vi skratta, min kära gumma!
V i skola ha en lustig begrafningsfest. » • — — Det fryser på så skarpt, att man!
- löi 319 is nsathaeaiv fiabnijrl Hb labfiisllådiöl III måst inställa byggnadsarbetena, och detta är Af Georges de Peyrebrune.
äfven fallet i Passy, där bangården på den i - BB iBTfiö » ris^ilby,) nam tejllr / d Jod Janne ioj ena sidan kransas af villor.
Störda i sin ro Ofvers.
for Idun.
abylad sjsmnigi .na auad * s; foi vbo uarf Jejbyw e fröso förfärligt i sin vindskammare i sjätte våningen, som låg så nära under ^ *] _ taket, att snön på takpannorna liksom tryckte på deras skuldror.
Mannen sade: » Om vi skulle gä ut? » Hans hustru, som åren och kölden gjort loj, svarade: » Hvarför det?
Vi ha det inte bättre på gatan. » i i i iöl iiåmioi Men den gamle mannen, som ännu var lef- nadskry, envisades: » Man kunde i alla fall gå in på järnvägsstationen för att värma sig af dessa arbeten, ha beboarne för en tid läm- nat sina lägenheter.
De äro väl stängda, men genom trädgårdarne lätt tillgängliga.
Kort före midnatt ströko två skuggor om- kring ett af dessa öfvergifna hus.
De gingo så långsamt, så utmattade af hunger och köld, de båda gamla, att de knappast syntes röra sig.
Nu knarrade en dörr, som, utan tvifvel murken, gifvit efter för en lätt stöt, och djup tystnad låg åter öfver det tjocka snötäcket.
De olyckliga befunno sig på eu gård, och mannen, som kände vägen, gick fram emot
30 byggningen, följd af sin hustru, som hotade att kväfvas af hostan.
Så klirrade en krossad ruta, det var allt.
Mannen, som stigit in genom fönstret, syn- tes åter på tröskeln till en dörr, där hustrun väntade honom.
Båda stego in och bommade för ingången.
De smögo sig till köket, tände en lampa och sågo sig omkring.
De sökte hvar- ken skafferiet eller källaren, men väl platsen för veden.
Kvinnan rafsade samman kolen i Bin söndertrasade kjol, mannen belastade sig med ved, och ända till randen fyllde de spiseln i matsalen därmed.
Ändtligen skulle de kunna värma sigl O, denna kosteliga värme, som så småning- om spred sigl Hon grät af glädje öfver den, oeh han skrattade.
Hopkrupen framför eld- staden, hvars murar hon smekte med sina händer, mumlade den gamla kvinnan: » Hur ljufligt varmt det är! » Men han svarade: » Skada, att man inte har något att tugga på, annars skulle vi ha haft ett härligt kalas. » Hon snyftade.
» Bah, » fortfor han skämtande, » den som sofver, han äter.
Sätt dig bredvid mig, min kära gumma! » Han drog en länstol till närheten af elden, hjälpte henne att sätta sig bekvämt däri och kysste henne rörd på pannan.
Hon log, redan hälft i sömn, oeh hviskade: » Min Gud, hur skönt det är! » » Inte sant? » sade han.
» Vi moja oss som millionärer.
Men jag skall också ha mig en stol bredvid din.
Du tillåter väl, gumma? » Hon mumlade, nästan somnad: » Ja, bred- vid mig, mycket, mycket nära, som.
» » Som förr, när vi ännu voro unga, när man ännu kunde arbeta och åt hvarje dag.
Hur vi älskade hvarandra då! » Hon stammade: » Men nu äro vi gamla.
Hur fort den goda tiden gick öfver!
Jag är så hungrig, » tillade hon sakta.
» Så sof dä, » svarade han.
Men hon fortfor: » Finns då här alls intet att äta eller dricka? » » Men, min gumma, vi äro väl ändå inte några tjufvarj ... Väck inga onda tankar hos mig.
Äfven jag är hungrig.
min Gud, du vet, hur hungrig jag är! » Och han lutade sin öppna mun mot elden, som ville han dric- ka den framströmmande värmen.
Då skalf hela hans kropp, men hustrun hade somnat djupt in.
» Ändtligen, » sade han.
Och nu reste han sig långsamt och gick med lätta steg genom rummet.
Det var väl stängdt, och tunga gar- diner hängde för dörrar oeh fönster.
Så gick han tillbaka till spiseln och drog spjället för; en tjock, frän rök vältrade fram, utbredde sig långsamt och fyllde rummet.
Och den olyck- lige lutade sig åter tillbaka i sin länstol, bred- de ut sina lumpor på den med gyllene arabe- sker sirade purpursammeten och lutade sig nära intill sin sofvande hustru, som han be- traktade med eu stelnad, hård blick.
Men han tänkte icke tillbaka på det lif, som han skulle lämna.
Han föreställde sig i sitt inre, hvilken uppsyn villans ägare skulle göra, då de en vacker dag komme hem oeh funne de stelnade, förfärliga liken.
Det skulle helt sä- kert härma dem och störa deras aptit i denna koketta sal, där silfverservisen glänste bakom buffetens spegelrutor.
Och han tänkte sig, huru han skulle göra sin ursäkt, stryka af sin mössa och säga: » Förlåt, mitt goda herrskap; men när man vill dö och inte hemma har, hvad därtill kräfves, så får man väl lof att låna, eller hur?
Vi ha brutit oss in hos er, IDUN 3892 det är sant, men det skedde i den goda af- sikten att befria det ärade herrskapet, som inte bekymrade sig om oss, från två onyttiga va- relser, hvilkas blotta åsyn är oangenäm i en så vacker och rik stad, där hela världen dan- sar, leker, skrattar och roar sig.
Hvarför finns det ingen afgrund, i hvilken alla männi- skor, som sakna bröd, kunde få störta sig?
Det är en brist hos en god regering.
Man skulle ge dem en sista tallrik soppa och s å.
krasch!
Det vore den sista utvägen.
Sof godt, min gumma, min enda kära!
Det är vår sista natt.
Hur vacker var du ej vid tjugu år!
— Minns du det ännu?
Det var om våren, när äppelträden blommade.
fäl- ten.
den gröna skogen.
Hjälp, jag kväfs!
Du gode Gud, hvarhelst du finns.
och ser ned på oss.
» du det med, » och så kan det pågå, tills all förmåga att tåla är slut.
Vi hade sett ett barn, hvars enda förlustelse- ämne var den lilla hunden; vi hafva också sett gamla ensamma fruntimmer, hvilkas behof att bredvid sig se någon lefvande varelse blifvit fylldt af en stackars hund.
Vi medgifva, att sistnämnda slag af hundar icke förefallit oss synnerligen be- hagligt, och o m den ensliga gamla blifvit knarrig och trumpen, därför att lifvet farit illa med henne, har hennes dagliga sällskap så tämligen modelle- rat sitt lynne efter hennes.
Han är misstrogen emot folk, som hon är det, och hennes antipatier blifva också hans.
Bjäbbar den lille hunden mot oss, då vi möta h o n o m o c h hans ägarinna, visar han med sitt uppförande, att han i oss finner misstänkt folk, så är den saken hjälpt med litet humor, ty saken låter väl se sig från en lustig sida.
Om Bob eller Tusse gör oss den eller den förtreten, behöfva vi icke taga detta så seriöst, allra minst hafva vi rätt att från ett enstaka drag komma med allmänna slutled- ningar.
Den fräna röken steg oeh Den omsvepte de båda gamla, något, men så blefvo tysta.
Nu i hand med halföppna munnar, le mot änglarne.
Sven Nilsson berättar i sina Dagboksantecknin- gar från en resa 1819, huru han, efter att ha fått vada i land från en usel båt, sökte o c h fick tak öfver hufvudet under sin sista natt i Norge.
Själf låg han på en träbänk, hans roddare på golfvet.
» Det var märkvärdigt, » fortfar den berömde natur- forskaren, » att se, hur min hund vid delta till- fälle mot all vana betedde sig.
Han tyckte san- nolikt, att jag kunde vara i fara i en så vild trakt, ensam, blott orogifven af dessa främmande karlar; ty så snart j a g hade lagt mig, kröp han upp o c h lade sig vid mitt hufvud o c h blef liggande där hela natten med vidöppna ögon, skarpt fästa på min omgifning. » Vid sådana tillfällen kan man få klart för sig den enorma anslutning hunden har till människan.
Vårt stockholmslif är visserligen icke ägnadt att låta hundens alla goda sidor fram- träda, men äfven här göra sig de bästa af dem gällande, såsom hans rörande trohet, hans tack- samhet och tålighet.
Och hvilken vet, hur många inbrott och öfverfall han här årligen förekommer, hvarom förbrytares bekännelser nog kunde bära vittne?
Men hvad vore t. ex. lappen utan hund, och låtom oss själfva befinna oss i mark och vil- lande skog, där vi hafva så mycken hjälp af hun- den, o c h man skall icke motsäga oss, då vi på- stå, att hans betydelse för människan är rent af ett supplement, som så ansluter sig till vår natur, äfven i dess högre afdelningar, att det gör h o n o m värd att kallas en vår vän.
Unnom de små i samhället och i hemmen, de fattiga och sjuka en sådan vän!
steg som sofvo som alltjämt.
rosslade de hand ville de Misskända vänner.
En ropandes röst * os vår hederlige skomakare såg jag en dag ett litet inackorderadt barn af det slaget, som icke får lära känna sina fäder.
Den lilla hade ingen lekkamrat, icke en gång någon enda tarflig leksak, där hon satt ensam för sig själf på golfvet.
Då öppnades dörren, o c h en li- ten pigg och treflig hund kom inrusande och sprang genast fram till den lilla.
Jag återtager mina o r d: den lilla flickan hade verkligen en enda lekkam- rat och, s o m det syntes, en, som var snäll och tillgifven.
Det var ett nöje att se de två tillsam- mans, huru Max lät misshandla sig af sin oför- ståndiga kamrat, som ryckte honom i öronen, drog honom i svansen m. m., korteligen fördrog en behandling, som han bestämdt icke skulle tålt af någon annan.
Jag erinrade mig hafva sett dylikt förut: fall, då hunden uppenbarligen förstått, att det dels icke var illa menadt, då man handskades skäligen illa med honom, dels berodde på barns- lig brist på eftertanke.
Max o c h den lilla voro vänner, som förstodo hvarandra.
Men en dag, strax pä nyåret, mötte j a g mästarn med Max i koppel.
» Jag skall till vefrinären med Max, » upplyste han.
» Är Max sjuk, » frågade jag.
» Nej, men jag har ej råd att ha honom längre, de hafva satt upp hundskatten till 15 kronor. » Det var så.
Nu, i en tid af arbetslöshet och dyrhet, har ett fåtal män, som, hvilka deras in- sikter för öfrigt än äro, antagligen icke rätt be- sinnat, att det gifves folk, för hvilka fem kronor är en riktig summa, o c b att det finnes de, för hvilka en hund är deras enda sällskap, utgifvit en ukas af mycket nedslående innehåll.
Den Stock- holmsbo, som icke har hjärta att skilja sig från sin kanske trognaste vän, skall därför plikta med en i hans ställning måhända rätt betydlig summa.
» Hunden är människans största eröfring på jor- den, » för att anföra en icke så alldeles förkastlig auktoritet, Buffon; han står i pietetens tjänst, så att förhållandet till hunden visserligen är ett för- hållande till ett djur, men ett djur, som icke nå- got annat, hos hvilket man tydligen spårar an- satser till moralitet, till hjärta o c h kärlek.
Huru mycket kan ock icke » bara en femma » betyda för den, som på öret har uträknadt, hvad som skall räcka i månader, och för hvilken den opåräknade utgiften har en särskildt rubbande och hushålls- schemat förstörande makt.
» Tål du det, så tål * Vi ha ej velat neka den » ropandes röst » att söka skaffa sig gehör i våra spalter, då den nog torde uttala, hvad många i tysthet känt; men vi kunna ej undgå att för vår del reservera oss en smula till förmån för hrr stadsfullmäktige, som nog också haft hvad man kallar sina » randiga skäl o c h rutiga orsaker » för hundskattens höjande.
I n n e o c h ute, |P8Lrr och fru X — s våning strålade i rik ei » (fc elektrisk belysning, valsens toner ljödo hänförande och berusande, och par efter par dansade lätt fram öfver det bonade golfvet.
Supén var serverad, vinerna hade flödat i rikt mått, och stämningen var synnerligen animerad.
Oaktadt den långt framskridna tiden — klockan hade redan slagit två —, kände de unga ej nå- gon trötthet.
Det enda som besvärade dem, var den starka värmen, och innan kotiljongen skulle begynna, måste man därför lufta något i salen.
Fönstren slogos således upp; det här- ligaste månsken belyste den snöhvita gatan, där släde efter släde stod färdig att hemföra de balbesökande.
Därute besvärades man ej af värme.
Tem- peraturen hade där nedgått tilll — 17 gr.; och både kuskar och hästar fröso grundligt.
De förre kröpo stundom in i täckslädarne, stundom gingo de rundt omkring desamma, stampande med fötterna oeh slående med armarne för att därigenom söka i någon mån bibehålla kropps- värmen.
Men hästarne?
Ja, de måste stå stilla, skälfvande af köld i hvarje led.
Bättre hade för dem varit att med sina slädar tillryggalägga en eller annan mil än att stå här timme efter timme och frysa.
Kuskarne sågo med längtansfulla blickar upp
till de upplysta fönstren: skulle då dansen aldrig taga slut?
Skola vi stå här ännu en timma, få vi väl influensa allesamman.
Ack, den som ändå hade en kopp varmt kaffe eller ett glas punsch att värma sig med, suckade de.
Men därefter fingo de sucka förgäfves.
Ingen tänkte på vare sig kuskar eller hästar; därtill hade man i danssalen alltför angenämt.
Kotiljongen pågick som lifligast; den var för- tjusande rolig, dekorationer ochblommor utdelades i öfverflöd.
— Kotiljongen var slut, men icke kunde man därför sluta dansen.
» Älskade mamma! » bad äldsta dottern i huset, » vi få väl ännu en vals? » — » Men mitt barn, slädarne hafva redan väntat mer än en timme, och hvad tror du, hyrkuskarne skola säga därom? » — » Åh, mamma, därför få de ju hederligt betaldt.
Alla herrarne omringade mig nyss oeh bådo, att vi för all del skulle få ännu en vals.
Kära snälla mamma, det har du väl icke hjärta » tt neka oss. » Nej, naturligtvis hade hon icke det, hon var ju en så öm moder, och det var så roligt att se ungdomens glädje.
— Slutligen serverades kaffet, och de unga skulle under tiden något svalka sig efter dansen, på det de ej måtte under hemfärden förkyla sig i de kalla slädarne och få influensa, som ju härjade så förskräckligt, att man hvarje dag fick läsa i tidningarna om vänner och bekanta, som dukat under för densamma.
Ändtligen var balen slut och gästerna kommo ner, insvepta i varma pälsplagg.
Man uppsteg i täckslädarna, icke ett enda vänligt ord ytt- rades till kuskar och hästar; de förre fingo hederligt med drickspengar, och detta vore ju för dem tillräckligt.
Om de genom förkylning under den långa väntan ådragit sig lifsfarliga sjuk- domar, som kunde komma att lägga en eller annan af dem i grafven, därpå tänkte ingen, än mindre på de vid sådana förhållanden möj- ligen värnlösa änkor och faderlösa barn, som dyrt fingo umgälla balgästernas tanklöshet, att icke säga hjärtlöshet.
J. V. Små » skrikhalsar ».
våras vistades jag uti en läkarefamilj, där hemmet nyligen blifvit välsignadt med en liten efterlängtad dotter.
Hvad som där ådrog sig min uppmärksamhet, var det sätt, hvarpå den lilla uppfostrades.
Jag säger uppfostrades, ty uppfostran måste nog redan i vaggan taga sin början för att sedan fort- sättas år efter år, till dess ynglingen eller jungfrun träder ur föräldrahemmet för att sedan låta sig fostras af tiden, som ofta ty- värr brukar vara en hård tuktare.
Men reflexioner å sido och till ämnet igen!
D e första tre veckorna hörde man ej mycket af den lilla, hon åt sina bestämda måltider och sof — ja, man kan nästan säga dygnet om.
Efter dessa tre veckor kom en annan period i den lillas lif, då hon gjorde natt till dag och så tvärtom, och det är på denna tid tid j a g syftar med min lilla uppsats.
Efter att hon flere nätter hade tröttat modren med sitt skrik, föreslogs, att hon skulle i sin vagn dragas in uti ett annat rum, som beboddes af en nära anhörig, och i hvilket rum jag hade min bostad.
Första natten tyckte j a g det var rent barbariskt att låta den lilla skrika timme efter timme, utan att ge henne mat eller försöka att gå med henne och på så sätt få henne att tystna; men som det var fadrens bestämda tillsägelse, att hon fick ligga och skrika, till dess att mattimmen var inne, må- ste vi uthärda.
Det är nu att anmärka, att det var ett friskt barn.
Man vänjer sig vid allt här i världen, så ock kan man bli van att höra små barn skrika, utan att vid minsta gny rycka upp dem ur vagnen, hvilket eljes brukar vara det van- liga.
Efter en helt kort tid blef barnet så snällt och sof nästan hela nätterna.
Till min stora glädje fick jag alltså rent praktiskt bevittna, att med fasthet och uthållighet denna metod tyckes i de allra flesta fall vara hållbar.
Barnen afvänjas äfven härigenom att under sin tillväxt nödvändigt hafva någon sittande vid sängen, för att de skola fås till sömn.
Därför vill jag tillråda eder, unga mödrar: skämmen ej bort edra små barn och tron ej, att de dö, om de skrika litet; » det vidgar deras lungor », sade en erfaren läkare.
Läggen sedan själfva hand vid deras skötsel, så framt I hafven krafter därtill, ty hvad I försaken för dem af sällskapslifvets behag, fån I igen genom inre tillfredsställelse att hafva uppfyllt de plikter, som försynen pålagt eder såsom mödrar.
Drottningen har under den senaste veckan lidit af opasslighet, dock utan feber.
Hon har i följd däraf under denna tid ej kunnat lämna sina enskilda rum.
Drottningen mottog i söndags afton den smärt- samma underrättelsen, att grefvinna Solms Rödel- heim, född grefvinna af Solms Laubach, aflidit i influensa i Assenheim nära Frankfurt a / M.
Vid den hädankallade var drottningen allt sedan de tidiga ungdomsåren fäst med de innerligaste vän- skapsband.
Grefvinnan gjorde ett längre besök i Stockholm i slutet af 1850-talet.
Hon efterlämnar make o c h sex barn.
Fru Emelie Flygare-Carléns hälsotill- stånd är fortfarande ytterst vacklande och ägnadt att inge de största farhågor.
Stundtals synes nå- gon förbättring inträda, men däremellan försjunker den gamla i en dödslik dvala.
Utgången är också mycket oviss.
tressant lektyr », » Blomsterförsäljerskan », » Lapp- flicka » (de båda sistnämnda inköpta af franska staten) m. fl.
Fröken Sidwall har äfven utfört åt- skilliga porträtt, mest af fruntimmer o c h barn.
Hon var typen för anspråkslöshet o c h oegen- nytta, färdig att glädja sig åt andras framgångar och åt allt, som hon fann vackert o c h ädelt, men aldrig i stånd att draga den fördel hon skulle kun- nat hafva af det stora anseende hon i Paris under sitt vistande där åtnjöt i vida konstnärskretsar.
Hennes vänner ha i henne förlorat en mild o c h älsklig väninna o c h hennes anhöriga en ö m dotter och syster.
Kvinlig orkesterdirigent.