Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
tiske bidrag af malere og inalerinder, der kjendte og elskede Lie og - ined undtagelse af smaa sommerrei ' ser oppe i landet.
- hans hustru og hans lijem fra den faelles udlandighed, og desuden med et par indlgg fra forf.
af faget, der virkede velgjörende solide blandt arnatö- rernes lettere gods.
Til sidst kom Nyt Tidskrift post festum med et Lie- nummer *), hvori et interview med Lie af Nordahl Rolfsn, fornöieligt, levende, indiscret, lid % paa graendsen af det plumpe - ag en liden artikel af Chr.
Collin - en liden perle - interessant, fin og skarpsindig, om Jona.s Lie og - YorcllarrzdsBuacle~z.
- Vi vi1 tillade os a t anbefale baade Garborgs bog og de to tidskrifter til Dagnys laesere.
I Samtide~zs festnummer var den mest opsigtvaekkende artikel af Jonas Lie selv og handler oin hans hustru.
Der bekrsfter, udreder og forklarer han, og det paa den elskvaerdigste, mest indtagende niaa.de, hustruens delagtighed i al hans äigtning, ikke alene som den ord- neiide, regulerende, beskjaeiende haand - det var igrunden en offent- lig liemmelighed - men ogsaa soin den medskabende aand.
Denne offentlige udtalelse af Lie -- der tillige ligesom sanktionerer og frier fra indiscretion et af de skjönneste kapitler i Garborgs bog - har givet hele Lies ophold her og alle fester for ham et eiendouimeligt praeg.
Ligeoverfor denne noble anerkjendelse kunde samfundet ikke haevde sig - ikke engang her i Cliristiania - som ret samfund af pebersvende, der.
ikke ser kvinden~.
Paa digterens egen anerkjen- delse fulgte alles anerkjendelse, og fester og hsdersbeviser har ikke vaeret henvend te til digtereu alene, men til Agterparet.
Hzm liar faaet sin rigelige andel af taler og sange.
- I studentersamfundet blev fru Lie endog baaret paa guldstol, rigtig nok af kvindelige studenter, til baade aengstelse og moro for Lie.
Mange - og i s a r kvinder - has fundet denne digterens afslören af vaerkstedets og samlivets hemineliiheder npaakravet og udelikat og har dadlet at frii Lie ikke liar anvendt sin indflytelse til a t hindre ham fra a t löfte hende og hendes stille virksomhed op paa en saa fremskudt plads - efterslaegten burde i det höieste faaet denne meddelelse som et post- hamt efterladenskab.
- Andre igjen - og det er ve1 de fleste - mener a t Lie ved saaledes paa seirens dag a t löfte sin hustru op til sig i höisaedet og anerkjende liende som kammerat, aandsfzlle, med- arbeider gjör mere for kvindernes - nei, for menneskenes sag end ved alle sine böger.
Han har gjort det lettere for en mand a t faa öie paa sin hustru, han har gjort det tiltalende for ham a t til- godegjöre sig hendes evner og medarbeide som et vardifnldt tillzg til sine evner og sit arbeide.
- Og sidst men ikke mindst, han viste red ') Nyt Tidskrift 1: ste heite november 1893.
17 sit exempel, a t ved a t gjöre det og ved a t anerkjende hende,,forringes han ikke selv, men voxer i anseelse, thi ved a t dele med hende h g - ger ' han hendes anseelse til sin egen og summen blever större end hans alene kiinde bleven.
, En berömmelig hustru kan ikke andet end öge min heder », siger en af de gamle sagahelte.
Lie synes a t ville.
holde sine l a n d s m ~ n d dette udsag ' n for öie og gjöre dem det til- talende - og det kan trznges uagtet eller maaske netop fordi vi befinder os.
i en kvinde-emancipationens tid.
Jonas Lie er niaaske den folkekjaereste af vore digtere og for- fattere.
Hm liar slaaet an de dybeste strzenge i vore hjerter, vore minder, vort fölelsesliv, ikke ved a t gaa forbi, inen ved a t gribe dybt ned i vort daglige slid og sleb, fiskerens, sömandens, forretnings- mandens, hiismoderens og nioderens, ' adle det ved sin medfölelse, finde menneskehjertet, som banker og vaander sig derunder.
Ikke lidet har det bidraget til Lies popularitet a t han liar lioldt siiie böger fri for politik og religion, fri for moderne sandselighed og - oagtet det knudrede og vanskelige sprog - fri for moderniteter og subjektive eiendoninieligheder i orthografieii.
Oin det sensuelle udtaler lian sig saaledes i intw~iewet med Rolfsen: ~Natiirligvis ved jeg som mand- folk om alle de ting.
Natiirligvis har jeg erfaring.
Naturligvis kunde jeg skrive om det, hvis jeg vilde.
Naturligvis vilde jeg, hvis det var nödvendigt.
Men jeg har ikke fiindet det nödvendigt o g desiiden liar jeg vceret af den mening, a t man skulde kjempe mod disse ting i siii fantasi,.
* Det religionslöse hos Lie har Garborg ofret en ypperlig udkedning, skarp, klar, f ölgerigtig, i sin bog om Lie.
I s1 sin ypperliglied trcenger den dog ' det koi.rektiv, som Chr.
Collin *) giver det +ed a t freniholde og paavise ganske enkelt og naturligt og varmt, a t det er et 11111 i Lies virkeligliedssands a t han legger saa lidet b r a t paa folkets religiöse liv.
Det var deres tillid til den over- naturlige bistand, deres patriarkalske og barnlige gudsforhold, som gav dem tryghedeii i deres utrygge liv.
Et tilsvarende forbeliold tror vi der kan gjöres mod Garborgs udredning for de dannede klassers ved- kommende i de tider, Garborg taler om.
Det religiöse og ism- da det religionslöse er aldrig saa gjennemsigtjgt, saa afsluttet, saa opgjort.
Der *) I den forhen nzvnte a,fhaiidling om Lic og Nordlmdsbaeden.
er aybder, og der er gaader og problemer, som altid paany vaelder op fra dybfit.
E n digter kan lade vaere a t behandle dem, han kan have ret i og ret til a t lade dem ligge, men derrned er de i sig selv ikke af- skaff et.
For politikens vedkominende liar Garborg gjort det modsatte.
Han har slet ikke respekteret Lies - vi havde n s r sagt harmlöslied og neutralitet i politisk henseende.
Han har tvertirnod holdt ikke blot patrz ' oien - derfor kunde vi kun vzre ham taknemelig - men politi7; waz Lie frem paa en inaade, som, mildest talt, man vaekke forundring, og ligesom rykker Lie ud af hans dimeiisioner og flytter ud maerkepaelerne for hans begraendsning og i s a r for hans indflydelse.
Thi vistnok er det sandt, a t Lie har gjort det Garborg siger, sagt det Garborg siger a t han har sagt, men det Bar ingen raekkeridde Iiart, ingen straenge i nationen har vibreret derred, ingen steinninger, langt mindre begivenheder har forandret sig derved.
Lie har raeret politi- ker og venstremand ganske vist, men hans udvikling betinges ikke af, gaar ikke jawnsides med, indvirker ikke paa landets politiske udvikling saadan soin Wergelands og Björnsons.
I dette forhold ligger paa engang Lies eiendommelighed og hans begraendsning.
Han er elskvserdig, Ingen slaaen paa inderlig, folkekjsr, men han er ingen 7~3 ' rdi~g.
skjolde kan gjöre ham dertil.
I hans elskelige begarelse, i lians privatlivs kampe, nederlag, soning og opreisning gjennem digterkaldet ligger hans genis historie og hans magt.
Lie skrev vers alt som ganske ung og blev anseet for a t have Den pen liden aare ».
Men saa blev han dog jurist og forretnings- mand og mente, som han selv skal hare sagt, D i forretningerne a t Iiave fundet den egentlige poesi^.
Det viste sig imidlertid a t forret- ninger ikke er poesi.
Det blev til knald og fald med for~etningerne og faldet var stort - baade for hain og for andre.
Dengang var det a t Lie - som Garborg udtrykker det - Dopdagede det krinde- lige höisind, som er noget ganske andet end mandens ridderlighed, og a t han i sin hustru fandt en stötte og en tröster, der holdt modet oppe i liam og hjalp ham a t finde tilbage til og faa tillid til sin digt.ergave.
Og med hendes udsagn: d e t t e er stortn og med Björn- sons anbefaling til Hegel aat bogen vilde flyve som en niaage ud over norden2 kom saa den Fremsynte ud.
Siden har Lie vaxet digeer og kun digter og har erobret for sin digtning altid nyt terrain og et större og mere hengivent publikum.
Det er dog langtfra a t de bittre erfaringer i l h e t s praktiske skole har varet tabt for ' harn eller har sat liam tilbage som forfatter.
Tveitom.
Og dette anerkjendes ogsaa nu villigen.
Han havde nu l a r t a t kjende forretninger og forretningslivet - so111 han i s i n barn- dom pB Tromsö liavde laxt a t kjende sölivet - .ved aktiv deltagelse,.
personlig erfaring, og dette er komriiet Iians digtning ganske ander- ledes tilgode end om lian liavde anirendt den tid til a t ~dclanw sig til digter.
Og isaer: hans samvittighed har havt dette store neder- lag at brydes ined, al den ulykke, soni lian havde bragt over sig selv og andre a t sone.
- A t han betragter sit vark soin en sasdan so- ning, det udtalte han paa en gribende maade i den skjönne tak han henvendte til sine landsmaend paa den store fest for h m i Logen - en tak, der var som et bud fra den skjzre, smeitefyldte sanivittiglied, der skabte hans mestervark Onde .Magter, og tillige et biid fra den hjertevsrme og den beskedenhed, der privat har vundet ham ligesaa mange venner - forholdsvis - soni hans böger har viiiidet.ham hengivne og taknemlige laesere.
bidrog til a t give festklangen for Lie dybde og fylde, at ' den ikke blot gjaldt fortiden.
Man vidste ' at han kom varin og tiaet fra arbeidet med den bog, som han selv i sin tak kaldte ~ s i livs t betydeligste arbeide, - hvad ve1 forresten enliver digter tror om sit sidste vark.
- Man vidste a t den skiilde hedde Niobe og a t den, hvad iiavnet ogsaa fortaeller, henter sit stof fra den rigeste, den iiud- tömmeligste af alle kilder: Modersorg - altsainmen ting, der maatte spaende forventningen.
Bogen er siden kommet og er ve1 l a s t af alle, baade i Sverige ' og her.
Hos os har den h w d e t sig som den betydeligste af de i aar ndkomne böger.
Björnson og Ibsen er tause i aar, Kjellalid er forstummet, da er Lie sikker paa den förste plads - foruden at lian - endog sainmen nied Ibsen, Björnson og Kjelland - har ~ s i eget t omraade, livor liano, som Ibsen telegraferede til hani paa födselsdagen, Ber den ubestridte og ubestridelige stormesters.
M .. S. '
Krycke-Britta.
J a g kastade boken ifrån mig, egentligen borde jag gjort det långt förut, nu kunde jag gärna sitta dar och förarga mig öfver hvad jag last.
P å 899 sidor hade jag endast fått se lifvet från en sida, och det var skuggsidan.
~ ö r f a f t a r e n var pessimist.
Det var ett riktigt duskväder, hvarken tö eller vinter, dock mest lutande &amp; t det senare, ty vinden strök skarpt förbi och hade då ocli då ett gr af snökorn med sig.
Vinden var som bly, de fina, kala björk- grenarne slokade modlöst mot snön, som var prickig efter sista regn- vädret, en ruggig kraka gick på drifvan och hackade, hon såg ut som hon frös.
Sannerligen det var niigen luft, som kunde blåsa friskhet i hågen, men ut ' inåste jag.
Och jag trotsade snöslasket med mina bot- tiner och gick byvägen framåt ända till kyrkan, d#r jag stannade midt framför porten, inte för att se något nytt, n&amp;j då, bara för att se på det gamla vanliga.
Men kyrkan var målerisk ined sin trappforniigt stigande fasad, sina sinå spetsb %gsfönster och sin klockstapel vid sidan.
Kyrkogården var lika gammaldags, inga monument, inga häckar, inga förnämt afdelade grafstallen.
Här och livar höjde sig kullarne, sparsamt betecknade af ett litet träkors eller en flat 1iä11, på hvilken den sinntsiga snön hopat sig.
Det såg s i armt, s i tomt, s % i sanning dödt ut.
Saknaden fann här ingen urna att gråta öfver, smärtan ingen igos att breda öfver sina törnen.
Hvnd säger jag, .fanns där ingen iiiinnesbloiniiia?
P å de sinå tufviga grafvarne lago ju konst- gjorda kransar, hvars bjärta pappersrosor lyste lång vag.
Säkerligen lika varnia uttryck för saknaden som den finaste inarrnor och de yp- pigaste drifhiisalster, ja, säkerligen.
J a g giek vidare och stannade nu inte förrän jag kom till Krycke-Brittas stuga.
Far några mhnader sen, då det låga torftaket blommade, då fliiderbusken knoppades och katten satt och slickade solsken pk tröskeln, ritade jag af stugan i min skissbok.
Skisserna misslyckades, men hvad jag vann p % försöken, var bekantskapen ined Krycke-Britta.
Hon hörde till gamla världens folk ocli uppfattade lifvet ungefär som en svårlärd lexa, som ingen gick rätt igenom utan att få bra med pisk.
Men hon var - oaktadt denna uppfattning - ingen '
pessimist, visst inte, hon var kristen, men en kristen, som bar sitt kors med klar panna och leende min.
J a g kände inte till hennes lefnadsliistoria, men när jag flydde un- dan duskväder och melankoli in i hennes lilla varma stuga och hal- sades af hennes fryntliga välkommen, fick jag en plötslig lust att vanda upp och ner på hennes kors eller leta ut hennes lifs saga, för att tala i den romantiska stilen.
Det gick minsann inte i första taget.
Gamla Britta .skulle först berätta en olycksliandelse med grisen och sen blef det ett långt trassel om ii11 och strumpgarn.
Men under en paus sköt jag fram foten och stannade rocklijulet för henne.
, Satt bort snurran, Britta, och tala om nigot roligt », bad jag,, jag har haft så ledsanit i dag!, » Hvad dkw, sporde hon liapet, amin lilla fröken, hvad då?, J a g ville inte erkänna att ' jag suttit och läst mig till mina sor- ger, därför bara suckade jag.
s J a, ja, livar och en har sitt,.
sade Iion ocli satte bort spinn- rocken.
Liksom för att ge mig litet uppmuntran bar Iion fram det stora, gfviga, geranietradet och satte det inidt framför mig:, Tag en liten kvist ocli gnugga mellan fingrarne, det luktar så g o d t ~.
Sen slog hon sig ner p8 banken, drog ett nappatag ur ullsäcken och började karda.
wDu kan då aldrig vara utan arbete,, anniarkte jag.
, Det ä r inte mycket ined mitt arbete nu för tiden,, svarade hon, » nien man koinmer inte ur vanan, i alla fall gör det mer till än i f r h Någon liten ' styfver kan det ju alltid bli,.
, Styfverii, styfvern, ja, det ar lifvets hela strafvan)), utbrast jag och ryckte.
opp den hvitbrokige katten, soin lag ocli kilrade på ull- sacken och spann med halfslutna ögon.
, Nej, låt kattstackarn vara.
.H&amp;, fröken, lifvets hela sträfvan f %r det inte vara. », Får.
livad gör det livad det far, när det ändå inte kan vara a.iinorlunda.
Men låt iiu den saken vara.
Tala om något roligt, Britta., några lieinska trollsagner eller skramme-gåtor eller.
ja; hvad galenskaper som helst.
tiink efter!
» Trollsiigner och skrarninegåtor 2, upprepade Iion; 2 asch, då talar jag hellre o111 nggot, som ar sannt.8 reali is in, återigen realismw, tänkte jag, men jag sade leende, vhla om livad du vill, jag hör redan på!
; o.
~ H v a d skulle fröken säga, i fall jag talte om hin egen historia?
frågade hon och trillade kardan tankfullt af ocli &amp; n mellan sina grofva händer.
.Jag skulle saga, att du hittade på det rätta&gt;, utbrast jag road.
, Så trefligt, .elden sprakar, katten spinner, vinden sl %r mot rutan och så börjas historien.
det var en gång för längesen, när jag var 17 år.
&gt;Vi gå mycket längre tillbaks&gt;, sade Britta leende, &gt;mycket längre., - Och när hon grundat en stund, började hon berätta lång- samt, allvarligt:.
: i: &lt;: &gt;Vid ktta års ålder blef jag fader- och moderlös och hade så intet annat stöd i världen än en bror.
TTi hade varit många syskon, men de hade dött undan, så att endast den äldste och yngsta voro kvar.
Min bror blef, som naturligt var, min förmyndare; hvad ri ägde var gården, den.
var skuldfri och god och hade gatt från far till son så långt man kunde minnas.
Och Lars hängde nu så fast vid den gamla torfvan, att han inte kunde slappa ifrån sig det rin- gaste strå.
På den tiden ärfde ju sönerna &amp; ubbelt, men han gillade inte den lagen, han nöjde sig inte med mindre än allt.
Nå ja, det hettes ju att han skulle uppfostra mig .. Hvar och en har sitt sätt, och p i den tiden krusades det så lagom med barnungar.
*) Det var i de dar gamla tiderna, innan enskiftet kommit till stånd.
Alla byns kreatur betade på " ellmanningen ", som de kallade den gemensamma betesmarken, och bror min satte mig till vallhjon och tog betalt för att jag så godt som sprang andan ur halsen på mig efter alla byns fHr.
Åh, jag mins hur jag frös under de kalla, slaskiga höstdagarne ocli hur min enda önskan, mitt enda hopp var, a t t det måtte bli frost, så att falren inte sknlle kunna g&amp; ute.
Hon vet nog, fröken, hur man kan äta i de där åren, jag var ute i luf- ten f r h morgon till kväll och hade matlust, sk a t t jag kunde bita mig i fingrarne, men valltösen skulle förstås aldrig ha annat an hrad de andra ratade.
svålar, brödkanter, soppskvättar.
katten och jag, vi fingo alltid äta efteråt, vi.
På den tiden var det också annorlunda, det fanns intet valsthd, de talte om rika bönder, men de lefde sämre an torpare lefva nu.
Oblandadt rågbröd var endast synligt vid högtiderna, i hvardagslag strök man potatismos på hafrebröd och kallade det för: " potatis-.
*) Denna skildring har jag delvis fltt frin en gumma i Vestergötland.
, - mörgås ".
Och korf hade de, som gjordes genom syringen och hangde och torkade.
i taket året öfver.
Nar den bröts blef det både rök och small och livad den smakade, så inte var det godt.
Det basta man liade var mjölketåren.
Den fick man inte så ntpinad och blå som nu, ty dar funnos inga mejerier att slanka ihop grädden till.
- Åh, fröken - bon har aldrig vetat hvad det vill saga a t t ha riktigt ledsaiiit.
J a g liade del i gården, nien kastades å t sidan soin en trasa.
Hvad det.
led gifte sig bror min ined en bonddotter ut- socknes ifrån, och nar de så fingo barn, blef det min lott att kånka med dem bad '.
natt och dag.
J a g kunde ha burit rygg&amp; af mig utan att riågon sagt sa mycket som: ' Tack ska du ha! '
Det finnes människor,.
som kunna vaxa fast vid oket, så a t t de knappt känna., livar det sitter, men jag var ej af den sorten.
Nar jag var 18 år reste jag på nacken och sade till bror inin, att jag ville ut i världen och tjäna mitt bröd.
Nen då svarade han: ' Jaså, det ar tacken därför att jag Iiatt dig så länge, nar da duger något till, så ger du dig härifrin.
Meh det finns, gud ske lof, lag och rätt till ocli jag ar din förmyndare '.
Och så böjde jag på nacken igen och stannade dar kvar Hr efter hr, ja, hela min basta ungdom.
; ^ Hon teg, fastande blicken på ån, som låg dar inidt framför fönstret, kall grådaskig, med en rad vattniga fotspår i snön.
~ B r i t t a, hur kunde di1 utliarda !~ ' utbrast jag.
, Uthärda ».
upprepade hon, sliå, jag liade det ej värre an mången annan.
Var, Herre har många barn och mhnga ris.
J a g behöfde väl, e t t af de värsta, sved det något, ' så lärde jag mig åt- minstone att veta Iiut och inte klaga på helt skinn.
- När jag blef bort emot 30 år, kunde dock ingen tvinga mig längre, utsii jag gick min egen vag.
Men Lars, som inte godvilligt släppte ifrån sig en olönt tjänare, kastade efter mig det glåpordet: ' Ja, nu ar du inte annat an bondpiga, förr var du bonddotter '.
Det gjorde inig ingenting livad jag kallades för, jag visste bast hvad jag haft att mista.
Aldrig i min lefnadsdag har jag kannt mig .så nöjd och lätt som när jag läinnade fadernegården.
Men nar någon tid gått om, lydde jag råd ocli försökte göra m-in arfslott gällande.
På den tiden var man omyndig hela sitt lif, men man hade ju sitt förnuft och kunde skilja på rätt och orätt.
Men då jag kom till bror min i det ärendet, storskrattade han och sade: ' Tror du inte det kostade något att föda och kläda dig tills.
du blef tjugusju &amp; r.
Du har ätit och druckit opp ditt arf för län- gesen, kläderna har jag gett dig af pur barmhärtighet '.
J a g var stum öfver denna utgång.
Sönerna, som redan voro lknga och uppvuxna, sutto därinne och stötte småflinande på hvar- andra, men min svägerska knyckte pk sig och sade: ' Dar ser du, Lars, det ä r tacken.
hur var det han sa ', räfven, om de röda bun- darne '?
Jo, det sade jag henne midt i synen uta.n att blinka: ' Släkten är värst '.
Och jag tillade vidare: ' Du, så väl som bror min, vet, hur jag ' haft det och folk vet det och Gud vet det.
J a g har gått här och slitit och arbetat och varit till hjälp och icke till tunga.
Viljen I vara rättvisa, s % veten I nog, a t t jag kunde ha mer att fordra an min arfslott '.
' Stäm mig då ', sade Lars, ' vi f % val se hvem som vinner '.
Sedan kostade jag inte ett ord på honom vidare, men jag följde ett nytt r %d och gick till presten och klagade min nöd.
, Till prestenw.
upprepade jag, shvad skulle det tjäna till ' i ' ~ J a, det kan hon gärna fråga.
en sådan prest till, en riktig mammons träl.
När jag talat ut, sade han säfligt: ' Förhåller det sig s %som du säger, så kan duströsta dig med a t t det ä r bättre att lidas orätt an göra orätt.
Vår Herre har val nhgot för dig med.
Dess- utom - detta lifvet ä r inte allt '.
Det var nog vackert sagdt, och hade jag bara ej retat att han var så snål och liknöjd för allt, som ej liörde till detta lifvet, hade det kanske gjort annat intryck.
Nu svarade jag retsamt: ' Det ar nog godt och väl, herr prost, men jag lär inte koinina in i himmel- riket därför, att Lars tagit min arfslott! '
Och s % gjorde jag ett gnppande och gick, utan att frliga vidare efter hvarken hans r %d eller hans tröst.
: i:: i: e J a g var nu så ensam på jorden, som hade jag spruckit ur en sten, ingen frågade sannerligen efter antingen jag lefde eller dog, än mindre om jag hade roligt eller ledsamt.
Sk, har man bara hiilss och friskt mod, har man nog af.
Jag tackade Gud a t t jag fick reda mig på egen hand.
Någon riktig ro hade jag dock inte p&amp; mig, jag flyttade allt längre och längre från hembygden.
Det var precis, som det står i den gamla visan: ' mitt bröd det var smått sknret ocli kastat omkring världen '.
E n gång var jag likvisst p % ett ställe, där jag riktigt trifdes, jag tjänade där nigra å r och min matmor sade ibland: ' Jag vill inte
bli utaf med dig för mycket godt, det har varit en sidan märkvärdig tur med svinen allt se ' n du kom hit ' !&gt; sTur nied svinen !&gt;.
upprepade jag; Barma Britta.
Usch d %!
! » » Åh, hon pratar, jag tanker hon föraktar inte grisen, när han står och fraser gulstekt på bordet.
Nå, had.e ' jag tur i ett, s % hade jag otiu.
Sonen dar i huset fick mig kar och,.
, Så roligt, Brittaw, afbröt jag, &gt;så roligt!
B, Jo, vackert roligt, hur skulle det passat ihop, han en rik bond- son ocli jag en fattig tjänstepiga.
J a g förstlr bara inte, hur dkt någonsin kunde komma i lians sinn.
Han var ju hela nio %r yngre an jag.
Åh, hur jag ser honom fur mig, fast det är SH länge, länge- se ' n.
lian hade sådana blåa, blåa ögon och.
liar så krusigt, a t t det stod som en purr i pannan.
Och s5 var lian gladlätt och krokordig, vrängde bort allting, så att man fick skratta.
J a, det var annat an ungdomen nu för tiden. » BDU var kär i lionom ?~ afbröt jag igen.
Det for en skiftning öfver de skrumpna kinderna.
~ H v i l k e t jag nu var, s % aldrig hade jag en tanke på att bli gift med honom, och jag mexte rena allvaret, då jag sade: ' Tank inte pk mig, vi pass.a ihop soin socker och salt '.
Och detsamma sade jag till matmodren min.
Hon svarade: ' Du ar en Bra människa, Britta, jag litar,,på dig, du talar dig nog till rätta med hononi '.
Och hon tillade: ' Jag vill inte veta af att du går och flyttar för tocken småsaks skull.
J a g mister ingen så ogärna som dig! '
J a, hon tänkte på kreaturen, förstås.
Och jag talade mig till ratta nied honom.
' Hade jag varit ung och vacker som grannens Elsa ', sade jag bland annat, ' då hade det inte varit tu tal om saken '.
Grannens dotter visade jag lionom, och det var ocksh nHgot att visa.
Hon var s i ljusröd och vacker som.
en äppelblomnia, aderton år ocli lika glittande glad som lian.
Nar de komino tillsammans, talade de aldrig ett allvarligt ord, utan det var bara lek och löje.
' De äro som skapade för livarandra ', sade matmor.
Och lim brukade blinka till mig ocli smMe, då de unga siitto och gycklade.
hon tyckte det var roligt, förstås, ocli det skulle jag göra med.
Håja, ?iet var Bkde synd och skam, jag kände det, jag visste det, men något bittert grodde i min sjal och jag ville inte förkvafva det, utan lat det växa ocli vaxa tills det blef ett stort, skärande törne.
Nar jag visste att lians ögon och tankar följde mig sa villigt öfver- allt, när jag visste, att lian älskade och sörjde, då var jag modig
26 och stark, och kunde ' säga både honom och mig hvad som var ratt.
Xen nar det blef annorlunda - ja, just såsom jag velat, riktigt sar- gades jag invärtes dag för dag.
Inte syntes det utanpå mig, jag hade nog aldrig skrattat och pratat sasom jag gjorde den våren.
E n dag - jag minns .det som hade det varit i går - kom Elsa och bad mig satta en myrten å t henne.
Hon hade sett liur niin myrten frodades och växte ocli själf hade hon nu rakt ingen tur med bloniinor.
Hon bad mig sköta om den lilla plantan likaväl som hade det varit min egen, och det lofvade jag uppriktigt gärna.