Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr årligen , till och med året efter nästpåföljande Riksdag, vara lör det dermed afsedda ändamål tillräckligt, och, hvad detsammas fördelning beträffar, få Utskotten hemställa, att behofvet af understöd må utgöra enda fördelningsgrunden.
Angående de i 5 §. föreslagne stadganden, har blifvit anmärkt, att Ut- (§ 5.) skottens förslag i 1 morn., om skol-lärare- och klockare-befattningarnes sammanslående, icke borde såsom en allmänt gällande föreskrift antagas , utan förändras i enlighet med hvad Kongl. Mdj:ts aflåtna Nådiga Proposition uti ämnet innehåller, eller alt de ifrågavarande befattningarne finge, der sk ske kunde, och församlingen det önskade, förenas; hvilken förändring ansetts så mycket nödigare, som en person ganska väl kunde vara en duglig och skicklig lärare, utan alt innehafva de för klockaretjenstens bestridande nödige kunskaper och natur-anlag; att det vore obilligt, att den klockare, som redan hade i årlig lön 4° T:r eller derutöfver, skulle ulan någon tillökning bestrida alla en folk-lärares åligganden; att förslaget, angående val till skol-lärare, om det antoges, tilläfventyrs ej skulle medföra säkerhet, att den skickligaste blef vald, men deremot öppna en bana för lycksökeri och partiskhet; hvarföre lärarne ansetts böra tillsättas af Skol-Directionen; och har uppmärksamheten blifvit fästad jemväl derå, att lag för klockares tillsättande redan finnes, och att derföre afseende å denna lag borde fästas, då nu fråga uppstått om tillsättande af skol-lärare, som borde tillika vara klockare.
Vid denna §. har dessutom erinrats, alt då Utskotten meddelat förslag om lärares tillsättande, Utskotten äfven bordt föreslå det sätt,_på hvilket oduglige lärare kunde från sina tjensler skiljas.
Genom den ännu till större delen gällande Kyrko Ordningen af den 3 Sept. i686 stadgades, bland annat, såsom en skyldighet för klockaren att vara ”boklärd” och kunna sjunga och skrifva, så att han deruti kunde undervisa församlingens ungdom, äfvensom uti Presterskapets
Privilegier af såväl den r Oct. 1760, som den 16 Oct. 1723, Biskoparne och SuperIntendenterne anbefalldes alt hafva ett noga inseende deröfver, att vid klockares antagande alldeles förhölles efter Kyrko-lagen, så att dertill inga 20 Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoitens Utlåtande, T?:o 128. andre personer kommo, än sådane, som kunde brukas till att lära ungdomen i socknarne läsa och skrifva.
Redan i dessa Författningar finnas sålunda föreskrifter, åsyftande klockare- och skol-lärare-tjensternes förenande hos en person; och det stadgande, . som Utskotten föreslagit, är alltså ej nytt, utan endast ett upplif-vande af ett gammalt och ganska ändamålsenligt lagbud.
Då Utskotten, för att bereda en skälig och ändamålsenlig förhöjning i skol-lärare-lönernes ringa belopp, meddelade förslaget uti 1 mom. af förevarande § 5, ansågo de ifrågavarande befattningars förening böra verkställas på alla de ställen , der så ske kunde, likväl endast efter församlingarnes hörande och såvida ej serskilda förhållanden eller omständigheter föreningen hindrade; men trodde deremot icke, att frågan borde helt och hållet öfverlemnas till församlingarnes godtycke, helst detta mångenstädes endast skulle föranleda tili split och oenighet,, och derigenom aflägsna eller alldeles motverka syftemålet.
Utskotten tillstyrka, i anseende härtill, att de emot detta moment gjorde anmärkningar matte förfalla.
Hvad serskildt beträffar den erinran, att en person ganska väl kunde vara en duglig och skicklig lärare, utan alt innehafva de för klockaretjenstens bestridande nödige natur-anlag; så få Utskotten genmäla, dels att sådant torde höra till de fall, der det må slå vederbörande Embetsmyndigheter öppet att bevilja undanlag från allmänna föreskrifter, såvida serdeles vigtiga skäl göra sådant undantag behöflig t, dels att , i händelse en lärare skulle sakna det natur-anlag, nemligen förmågan att sjunga, derå hänsyftning blifvit gjord, det ej kunde blifva för honom alltför svårt, att anskaffa en annan person, sorn, efter vedeiböi ligt godkännande, finge fullgöra denna del af hans befattning.
Då, på sätt ofvan är nämndt, klockarnäs skyldighet att vara lärare i försa tillingarne redan är i lag påbuden, lärer det oek icke kanna anses obilligt, att den klockare, sorn åtnjuter en lön af tunnor spanmål eller derutöfver, skall åläggas fullgörandet af samma skyldighet, utan förhöjning i löne», helst sådant ieke kan ifrågakomma förr, än efter nuvarande inne* hafvarnes afgång.
Beträffande sättet för skol-Iärarnes tillsättning, få Utskotten erinra, att det förslag derom, som Utskotten i slutet af §. afg-ifvit, rörer endast de lärare-platser, sorn till en början icke blifva med klockare-tjensterne förenade; hvaremot
Utskotten för de fall, då lärarna böra tillika vara klockare, tillstyrkt, att Rikets Höglo fl. Ständer måtte hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla, att ett Reglemente, till ledning oell efterrättelse vid sådane Stats- samt Allm, Besv.- och Ekon.-Vt skottens Utlåtande, N.-o 128. 21 förliållanden, mätte utfärdas.
De häremot gjorde anmärkningar hafva icke föranledt
Utskotten att uti förslaget göra annan ändring, än att förra delen af ifrågavarande mom. erhåller denna lydelse: alt Rikets Ständer hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla, att, i afseende på den Författning, som Utskotten förmoda komma att angående folkskolorne utfärdas, Kongl.
Majit täcktes vidtaga nödige åtgärder, till undanrödjande af de hinder, som nu gällande Kyrkolag och öfrige
Författningar innebära för ifrågavarande tjensters ändamålsenliga förening.
I afseende å ofvanberörde erinran, att
Utskotten måtte föreslå sättet för oskicklige och oduglige skol-lärares afskedsnde och skiljande från deras lärare-befattningar, komma Utskotten att vid 16 §. sig utlåta.
Mot Utskottens hemställan i 6 §. rörande bildandet af pensioner för (§ 6.) afskedstagande utt jente skollärare, har blifvit in vändt, alt beloppet af de löner, dem Utskotten föreslagit, vore så ringa, att dessa ej medgåfve det afdrag, som för pensioners bildande vore af nöden, och att således det icke skulle vara lämpligt att af dessa löner för sagde ändamål göra afdrag? hvarjemte det förslag blifvit framstäldt, att Staten måtte pensionera eller underhålla gamle och orkeslöse lärare; och har dessutom erinrats, att Utskotten förbisett ej mindre rättvisan deraf, alt pensionerne för lärarne borde vara lika stora å alla ställen, dels ock att lärarnes efterlefvande enkor borde tillgodonjuta nådår.
Utskotten kunna icke bestrida rigtigheten af den gjorda anmärkningen, att de föreslagna lärare-lönerne endast äro beräknade att förskaffa innehafvarne de oundgängligaste lefnadsbehofven, och att de derföre i de flesta fall ej torde lemna något öfverskott derutöfver, och således ej eller böra minskas med ett afdrag, lill bildande af en fond för afskedstagande skollärares pensionering, som skulle ofta nog göra det till den tjenstgörande skolläraren anslagne lönebelopp otillräckligt.
Ått kasta ifrågavarande uttjente lärares underhål på Staten, och derigenom öka dess utgifter med en ny, icke så obetydlig post, synes icke eller vara rätt, helst Staten kan anses hafva uppfyllt sin pligt, då den understödjer församlingarne med bidrag till lärarnes aflöning, der sådant af behofvet påkallas.
Och då det i allmänhet antages vara försa mlingarnes egen skyldighet att draga försorg om sine fattige, och tacksamheten företrädesvis bjuder, att de böra underhålla sina uttjente och orkeslöse lärare, som användt tid och krafter till det uppväxande slägte
Is undervisning i nyttiga kunskaper, 22 Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ul skot tens UtlåtandeN.o 128. (§ 7 ) torde ingen serskild åtgärd i detta afseende böra föreskrifvas; hvarföre Utskotten hemställa, alt denna §. måtte ur fö slaget utgå.
Mot det förslag, sorn Utskotten meddelat uti r har blifvit anmärkt: all det vore orätt och betänkligt, samt dessutom för mycket ingripande i enskildes förhållanden, alt genom tvångsmedel söka förmå hvarje samhälisindivid alt inhemta ett visst kunsk psmålt; att det föreslagna minimum af kunskaper, som det borde åligga en hvar att inhemta, vore alltför stort, serdeles för dem, hvilkas föräldrar voro fattiga och ej bade råd eller lägenhet att bekosta barnens undervisning i skolan, hvarföre också det yrkande blifvit väckt, att lör de barn, som erhölle undervisning å församlingarnes egen bekostnad, minimi-fo'dringarne af kunskaper måtte nedsättas; att qvinnan icke hade behof af det kunskapsmålt, som mannen, och att således nedsättning uti det föreslagna minimum borde för henne ega rum.
Med anledning af dessa anmärkningar, hafva Utskotten funnit sig föranlåtne att närmare, än som redan skett, utveckla de grunder, med afseende å hvilka Utskotten afgifvit de i denna §. förslagne stadganden.
Redan för öfver ett hundrade år sedan ansågs folkbildningen vara af den vigt, att
Regeringen deråt egnade en synnerlig uppmärksamhet, och uti ofta förnyade stadganden anbefalldes föräldrar och förmyndare alt undervisa deras harn och myndlingar uli christendomen samt ali läsa uti bok; hvarjemte vederbörande försläridigades alt noga tillse, det sådant verkställdes.
Äfven då hade man likväl insett, att föiäldra-undervisningen ej kunde öfverallt vara tillräcklig och uti Kongl. Majrts Resolution uppå Presleiskapels Besvär af den 22 Oclober 1^23, föreskrifves: att, om föräldrarne ej sjelfve kunde undervisa barnen, som deras åliggande vore, så skulle de vara förbundne att hålla dem hos skolmästaren eller klockaren i Socknen, eller hvarest lägenhet dertill funnes; att, om någon af ondska eller utan laga ursäkt sådant eftersatte, skulle han första och andra gången varnas, och sedan plikta 3 mark silfvermynt till socknens fattige barns undervisning, och icke dess mindre vara skyldig att sätta barnet att läsa i hok; alt ingen annan ursäkt till befrielse från vitet finge galli, än högsta fattigdom, samt att i sådant fall Kongl. Maj:t förmodade, att socknen till ett så vigtigt ändamål skulle något sammanskjuta, så fiamt ej sådane utfattige föräldrars barn kunde få något understöd af det, som eljest till socknens fattige samlades.
Det var således redan vid nämnde tid insedt och erkändt, att Slaten hade skyldighet alt vaka öfver de ungas undervisning och tillse, att den på ett mot ändamålet svarande sätt besörjdts, samt vidtaga tvångsåtgärder, der sådant Stais- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottens Utlåtande, IV.o 128. 23 befanns nödigt, hvarföre också, enligt, nyss åberopade stadganden, foräldrarne voro ovilkorligen förbundne att låta meddela sina barn ett visst kunskapsmått, visserligen ringa, men för den liden kanske icke mindre, än det nu föreslagna minimum utgör, i förhållande till närvarande tid och dess fordringar.
Utom det, att det uti denna §. införda stadgande icke är nytt, utan tvertom i sin grund har häfden för sig, eger det visserligen också andra ännu vigligare grunder att stödja sig på.
Om det nemligen är Statens skyldighet att tillse och vaka deröfver, att dess ändamål uppnås, så måste det också vara Statens rättighet att vidtaga derför tjenliga åtgärder.
Skulle okunnigheten obehindradt få skaffa sig tillfälle att fritt undantränga kunskaper och bildning, eller till och roed, om endast ett stillastående i afseende på dessa finge ega rum, så måste otvifvelaktigt samhällets högre ändamål förfelas, så vida detta förutsätter en jemnt fordskridande högre utveckling.
Derföre är det icke allenast Statens skyldighet att befrämja folkundervisningen, utan den måste äfven hafva en motsvarande rättighet, att af hvar och en bland sina medlemmar fordra det mått af kunskaper, förutan hvilket denne icke kan inse och uppfylla sina pligter såsom medborgare.
Utskotten hafva ansett det föreslagna minimum af kunskaper vara nödvändigt för hvarje person, icke derföre, att det i sig sjelf må anses för tillräckligt och innefattande alla nödiga insigter, utan derföre, att det omfattar de färdigheter och förberedande kunskaper, som sätta hvar och en i stånd att sedermera på egen hand utvidga sina insigter, så vidt håg, själsförmögenheter samt lefuadsförhåHanden medgifva.
Häraf inses också lätt, hvarföre icke något annat undantag från ifrågavarande föreskrift bör medgifvas, än det en serdeles trög fattningsförmåga eller bristande naturanlag göra nödvändigt; och detta alidia minst för fattige, på församlingarnes bekostnad undervisning åtnjutande, barn.
Förmögnare föräldrar inse nog sjelfve tillräckligt fördelen af att låta sina barn inhemta kunskaper, för att ej låta förebråelsen för försummelse i detta afseende komma sig till last.
Men de fattige foräldrarne, ofta tillika sjelfva de okunnigaste, inse antingen icke kunskapers nytta och nödvändighet, eller är o de alltför liknöjda, eller af bekymmer om lifsbergningen för mycket upptagne, för att tänka pä något annat, än den närvarande stundens behof; och de barn, sorn sakna föräldrar, eller åtminstone föräldravård, skola de redan ifrån början vara bestämda alt stanna på en lägre bildningsgrad, än alla de öfrige?
Skall den yttersta grad af torftighet ännu mera förbittras, derigenom, att de alltifrån barndomen 24 Siats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Utlåtande, iV.-o 128. fördömas att deruti qvarstanna, enär man beröfvar dem ett af de kraftigaste medel alt derur befria sig, nemligen kunskapen ?
— Ingen i förhand bestämd skilnad emellan rik och fattig i afseende på kunskaper må fördenskullföreskrifvas.
Det ligger nog i alla fall tillräckligt många hinder i vägen för den sednares utbildning, hvilka ingen kan alldeles undanrödja, och hvillka endast en uppåt sträfvande själ, genom fortsatta ansträngningar, förmår öfvervinna.
Ei eller kunna Utskotten godkänna den föreslagna skillnaden i minimum af kunskaper för man och qvinna, och den yrkade nedsättning i kunskaps-måttet för den senare.
Någon giltig grund för delta yrkande hafva Utskotten icke kunnat igenfinna, helst qvinnan, om hon skall rätt uppfylla sina pligter såsom moder och husmoder, icke mindre har behof af själsodling, än mannen.
I den husliga kretsen är det hon, som lägger handen vid barnens undervisning och som meddelar dem de intryck och begrepp, hvilka gifva deras späda själar sin första rigtning och oftast under liela lefnaden bibehållas.
På det att dessa begrepp må blifva rigliga och sanna, är det så mycket angelägnare , att lion ej saknar nödig bildning.
Ser man in uti allmogens lefnadsföi hållanden, skall man dessutom erfara , att det i allmänhet är egentligast modren, som uppfostrar barnen, och l uppehåller den husliga ordningen, äfvensom att på hennes skicklighet och förmåga både det husliga välståndet och det uppväxande slägtets uppfostran till största delen bero. C§ 8.)
De mot 8 §. gjorde anmärkningar innefatta hufvudsakligen den mening, att den utaf Utskotten föreslagne ålder, då skolgångsskyldigheten borde vidtaga, är alltför tidig.
Dtds skulle nemligen barnen vid denna ålder vanligen ej vara i stånd att, der vägen vore lång, besöka Skolan dagligen , dels skulle deras förstånd och själsförmögenheter vid denna lid vanligen ej hunnit blifva så ulveckladq, att de kunde besöka Skolan med samma gagn, som vid äldre år.
Dessutom har man anmärkt, att tiden från det barnen slutat skolgången och till dess de började läsningen , för begående af H. H. Nattvard, oftast skulle komma att utgöra flere år, derunder barnen säkerligen skulle förglömma det de under spädare åren inhemtat.
Till bemötande af dessa anmärkningar, få Utskotten anföra, att då barn vid 7 å g års ålder, i afseende på själsförmögenheterne , vanligtvis redan hunnit den utveckling, att de böra sysselsättas med inhemtande af de för lifvet angelägnaste och nyttigaste kunskaper, det icke synes rådligt alt låta på slumpen bero, huruvida denna vigliga lärotid rätt begagnas eller icke.
•Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ut skottens Utlåtande, lV;o 128. 25 Det är temligen allmänt erkändt, att barnen vid spädare år hafva ganska lätt för att lära läsa i bok och utantill, vida lättare, än i en mera framskriden ålder, och att således denna ålder företrädesvis bor användas just till inhemtande af de första kunskaperne.
Men lika gifvet är det ock , att inånga mindre omtänksamma föräldrar tillåta barnen i det längsta följa sin egen lust, hvilken drager dem till allt annat snarare, än till boken, hvadan för mångå sådane barn den uppskjutna begynnelsen af skolgången blifver detsamma, som en frihet att undertiden göra ingenting.
När då sent omsider den i det längsta fördröjda skolgången måste begynna, är sjelfsvåldet, håglösheten och dagdrifveriet redan alltför djupt inrotadt, och framstegen i kunskapen blifva sena, mödosamma samt ej sällan alldeles omärkliga.
Svårigheten för barn af spädare ålder att besöka en aflägsnare skola under deri strängare årstiden, är här af en underordnad vigt, emedan den till någon del kan häfvas genom tillåtelsen att besöka skolan endast vissa dagar i veckan och använda mellandagarne lill öfverläsning af lexor hemma.
Äfven är det i allmänhet af vigt för allmogens barn, serdeles för de fatligares, att de få inhämta de oundgängliga bok-kunskaperne så tidigt sorn möjligt, emedan föräldrarnes ställning och behof gör det för dem alldeles oumbärligt att, så snart ske kan, begagna deras arbetskraft, för att öfva dem i deras blifvande egentliga lefnadsyrke och tillika vinna någon, om än aldrig så liten , lättnad i sina egna närings-omsorger.
Man har visserligen anmärkt, att om barnen tidigt sluta med sin skolgång, de äfven snart skulle glömma hvad de i skolan lärt; och torde redan blifva i behof att börja på nytt, när de böra beredas till Nattvarden.
Men det är icke så lätt, att glömma det, som i barna-åren en gång blifvit rigligt inlärdt, och de årliga husförhören gifva presterskapet det bästa tillfälle att vaka öfver dessa kunskapers bibehållande och ständiga uppfriskande.
Dessutom hafva Utskotten uti de nedanföre föreslagna Söndags-skolorna sökt bereda ett tillfälle till tätare pröfning af kunskaps-tillståndet hos dem, hvilka, efter att hafva redovisat för det föreskrifna kunskapsmåttet, ur skolan utgått, äfvensom till en fortsatt undervisning i hvad de redan lärt och ytterligare behöfva lära.
Utskotten få således afstyrka allt uppskof med skolgångens början utöfver den faststälda åldern af 7 å g år.
I afseende å g §. hafva icke andra anmärkningar blifvit gjorda, än så- q.) dana, sorn åsyftat att åt församlingarne inrymma större frihet vid de ambulatoriska skolornas inrättande, än som enligt denna §. är medgifven; men då de deruti förekommande stadganden, såvidt Utskotten kunna finna, Båt. till R.
Prot. 1840 och 1841• 4 Sami. 2 Afd. 27:de Haft. 4 26 Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens UtlåtandeN.-o 128. icke lägga några hinder i vägen för församlingarne att inrätta de flyttande skolorna på ändamålsenligt och för hvarje ort passande sätt, hafva Utskotten icke funnit någon förändring uti denna § böra ega rum.
C§ J0.)
Vidkommande härefter § 10, så har man ansett minimum afkunskaps mått böra vara lika för barn i städer och på landet, hvadan det yrkande blifvit framstäldt, att Utskottens förslag om ett större kunskaps-mått för barn i städerne, än på landet, måtte utgå.
Ehuru Utskotten med det i slutet af §. införda stadgande åsyftat, att göra skolgångens längre fortfarande nödvändigt för barn i städerne, hvilka hafva vida lättare att besöka skolan och det största behof att begagna den , ej blott för att lära nyttiga kunskaper, utan äfven för att i det längsta undvika den förderfliga undervisning, som under ett sysslolöst lif på galorna inhämtas, så medgifva Utskotten dock gerna, att ingen inre grund finnes att af dem fordra ett förhöjd t minimum af kunskaper, emot det, som för barn på landsbygden är'föreskrifvet, hvarföre Utskotten tillstyrka, att delta stadgande må utgå. (§ 11.)
Mot förslaget i 11 §. har blifvit invändt, att man ej borde meddela skolbarnen den tillämpande christendoms-undervisningen under den föga framskridna ålder, då barnen besöka skolan.
Att i otid begynna härmed vöre antingen att trötta med lärdomar, som icke rätt kunde uppfattas, eller ock att bortnöta i förväg den lefvande känslan för det heliga.
Denna undervisnings uppfattande förutsatte ett mognadt förstånd och ett i det andliga lifvet inblickande hjerta.
I anseende härtill och då nu förberedelse uti religions-kunskapen, som borde uti skolan inhämtas, alltför väl kan och bör meddelas af skol-lärarne sjelfve, har det af Utskotten tillstyrkte åliggande för presterskapet, att å vissa tider besöka Skolan , ansetts böra utbytas mot en föreskrift, att, jemte en allmän öfversigt öfver bela skolan, i synnerhet med nit och omsorg fästa uppmärksamheten vid christendomslärarnes rätta och grundliga meddelande, Derförutan har äfven blifvit anmärkt, att presterskapet skulle vara af egna tjenste-åligganden förhindradt att uppfylla föreskrifterne uti denna §.
I anledning häraf få Utskotten endast åberopa de grunder för sin hemställan, som i denna §. redan blifvit anförda, och Utskotten vidblifva, med afseende derå, sitt gjorde tillstyrkande, att det måtte åligga vederbörande presterskap att meddela barnen undervisning i religion, serdeles så vidt den afser dess tillämpning på hjerta och lefverne.
Men emedan presterskapets öfrige embets-åligganden torde lägga hinder i vägenjJför så täta Slats- samt Allm. Best).- och Ekon.-Ulsköttens Utlåtande, N.o 128. 27 besök i de ambulatoriske skolorne, som i Belänkandet blifvit föreslagne, serdeles der dessa skolor äro mera aflägse; så anse Utskotten förslaget i denna del böra förändras sålunda, att presterskapet för ifrågavarande ändamål bör infinna sig i de fasta skolorna minst en gång i hvarje vecka, och i de ambulatoriska så ofta tjensteåligganden och öfrige förhållanden det medgifva.
Vexelundervisnings-methoden har väl ansetts vara den mest passande rc j 2 > för vissa orter , serdeles såsom ett correctiv emot en öfverhandtagande osedlighet och okunnighet!
Men den har deremot blifvit hållen för mindre gagnelig och föga användbar å mera glest bebodda trakter, der barnen ej dagligen eller ock endast på kortare tider kunde besöka skolan; hvaremot det föreslagits, att en sådan läro-method måtte följas, som mera skärpte omdömet och befordrade sjelfverksamhet och eftertanka.
Dessa anmärkningar hafva ej föranledt Utskotten att föreslå någon förändring uti förevarande §. af Betänkandet, så mycket mindre, som
Utskotten i sitt förslag uttryckligen medgifvit modificationer, hvartill läroämnenas beskaffenhet kan föranleda.
Utskotten få härefter anföra de anmärkningar, som blifvit mot i3 §. j3.) framställda, nemligen att det icke vore tjenligt eller rätt, eller ledande till ändamålet, att meddela skolbarnen belöningar;- att, om sådane likväl ansågos böra ega rum, såsom en uppmuntran, böcker ej borde dertill utväljas, utan fast heldre sådane saker, som äro för barnasinnet mera lockande och begärlige; att det af Utskotten föreslagne stadgandet, det hvarje husbonde borde ansvara, att dess tjenstehjons och stat-torpares barn ej blefve i saknad af det underhåll, som utgjorde vilkoret för möjligheten att af skolundervisningen sig begagna, vore så mycket mera olämpligt, som detta stadgande skulle hafva till följd, att det för fattige föräldrar med flere barn skulle blifva förenadt med största svårighet att erhålla någon förmonlig tjenst; att, beträffande det tvång, som Utskotten tillstyrkt, för befordran af skolgångsskyldighetens iagttagande, de derom gifna föreskrifterne borde ur förslaget utgå, och endast varningar och föreställningar användas; ty dels skulle
Staten ej ega rättighet att använda de föreslagne tvångsmedlen, dels skulle tillämpningen deraf medföra så stora obehagligheter och stridigheter, att det onda häraf öfvervägde den fördel, som Utskotten med föreskrifterne härom åsyftat; hvaremot å en annan sida yrkats, att, utom de utsatte tvångs-medlen, äfven böter borde användas.