Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit, med afseende af hvad sålunda förekommit, funnit godt hos Rikets Ständer föreslå, att ofvanberörda Kronan tillhöriga jord i staden Halmstad måtte varda lill staden upplåten för uppförande af ny byggnad för dervarande elementarläroverk.
Vid öfvervägande häraf och efter tagen kännedom af de lill detta ärende hörande handlingar jemte karta, hafva Rikets Ständer funnit skäligt lill denna E. K.
Majits nådiga framställning lemna bifall.
Expeditions-Uts hattets Förslag till underd.
Skrifvelse, A :o 79. 39 Hso *9.
Preslc-Slåndet den 11 — — Borgare Ståndet den 11 — — Bonde-Ståndet den 11 — — Rikets Ständers underdåniga Skrijvelse, angående eftergift af Kronans rätt till dana-arf efter enkan Anna Maria Lundgren till förmån för fölkskolebyggnaden i Hudiksvalls stad.
(Slats-Utskoltels Utlåtande N:o 74.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit hemsläldl, att eli efter den 21 Juni 1857 i staden Hudiksvall aflidna enkan Anna Maria Lundgren, född Bergström, fallet dana-arf, stort 127 R:dr 44 sk. 5 rst.
Banko eller i Riksmynt 191 R:dr 89 öre, inålle få tillfalla nämnde stad och användas såsom bidrag lill Iblkskolebyggnaden derstädes; till stöd för hvilken anhållan blifvit anlördt, hurusom nämnda byggnad under de sistförflutna åren blifvit af staden uppförd med en kostnad af omkring 23,000 R:dr, deraf en del ännu vore obetald, hvartill komme alt skolhusets fullständiga inredning loge ytterligare uppoffringar i anspråk.
Af de handlingar, hvilka funnits vid förevarande framställning fogade, hafva Rikets Ständer inhemlat, att, sedan enkan Lundgren ofvannämnde dag aflidit i staden Hudiksvall, hvars församling hon jemväl tillhört, så, och efter del, i anledning af hennes frånfälle utan kända arfvingar, kungörelser derom i allmänna tidningarne varit tre gånger införda, hade, det oaktadt, någon arfvinge icke i behörig tid eller sedermera sig anmält: och var den behållna qvarlålenskapen i boet, enligt bouppteckning den 11 Juli 1857, B:ko 127 R:dr 44 sk. 5 rst.
1 betraktande af de stora kostnader, staden Hudiksvall, enligt hvad upplyst blifvit, åtagit sig för åstadkommande af den för samhället vigtiga angelägenheten, nemligen uppförandet af ett ändamålsenligt lärohus för folkskolan, till lättnad i hvilka kostnader ifrågavarande dana-arlsmedel komme att utgöra allenast ett högst ringa bidrag, hafva Rikets Ständer lör sin del funnit skäligt medgifva, att den Kronan tillkommande rätt till qvarlålenskapen efter enkan Anna Maria Lundgren må lill Hudiksvalls stad öfverlåtas för att användas såsom bidrag till folkskolebygguaden derstädes.
Hvilket Rikets Ständer skolat härmed i underdånighet anmäla; framhärdande etc.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 186 Expeditions-Utskoite/s Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 80. 1 \:<> §0.
(Jppläst och goiikändt hos Ridd. och Adeln den 41 April 1863.
Presle-Slåndei den H — — Borgare-Ståndet den 11 — — Bonde-Ståndet den il — — Rikets Ständers underduniga Skrifvelse, angående eftergift af Kronans rätt till dana-arf efter aflidna hustru Johanna Catharina Grenqvist, till förmån för fattighusbyggnaden i Waxholms stad.
(Stats-Utskottets Utlåtande N:o 75.) S. A. K.
Under anförande, hurusom de fattiges antal i Waxholm på sednare liden ökats så betydligt, att uppförandet af ett nytt fattighus derstädes vore af behofvet påkalladt, samt att härtill icke funnes andra medel än dels elt belopp af omkring 1,200 R:dr R:mt, som samlats genom frivilliga bidrag af personer inom staden och dess närmaste omgifning, dels ock den summa af omkring 1,500 R:dr samma mynt, som enligt ett af fru Mugge upprättadt testamente borde för ändamålet användas, har hos Rikets Ständer framställning skett, att, enär dessa medel vore för ändamålet alldeles olillräckliga, Rikets Ständer, med anledning deraf att år 1859 i Waxholm afiidit Fiskareborgaren Grenqvists hustru Johanna Catharina Grenqvist, född Isberg, utan att efterlemna några kända arfvingar, i följd hvaraf hennes qvarlåtenskap, något öfver 250 R:dr Rant, skulle såsom dana-arf tillfalla Kongl. Maj:t och Kronan, mätte anslå berörda dana-arf till bidrag för uppförande af ifrågakomna fattighusbyggnad i Waxholm.^
Af ett vid denna framställning uti behörigen styrkt afskrift fogadt instrument öfver den efter hustru Grenqvist deu 6 Augusti 1860 förrättade arfsutredning hafva Rikets Ständer, bland annat, inhemtal: ali hustru Grenqvist den 14 Juli 1859 aflidit utan att efterlemna barn eller kände arfvingar; att i anledning deraf kungörelser om dödsfallet blifvit i Post- och Inrikes Tidningar införde den l9 September samt den 10 och 27 Oktober sistnämnda år, med föreläggande för hustru Grenqvists närmaste slägtingar alt inom natt och år göra sina ärlsanspråk gällande; samt alt, det oaktadt, någon arfvinge sig icke anmält, hvadan boets behållna qvarlåtenskap, 565 R:dr 32 öre, sålunda fördelats, att efterlefvande mannen, Fiskareborgaren Carl Grenqvist bekommit i fördel 28 R:dr 26 öre samt i giftorätt 268 R:dr 53 öre, eller tillhopa 296 R:dr 79 Bi/i. lill R.
1802 $ 1863. 10 Sami. 1 A/d. 5 Häft. 1 2 Expeditions-Ulskotlets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 81. öre, hvarjemte en ined giftorätten lika samma, eller 268 R:dr 53 öre R:mt afsatts för de arfvingar, som möjligen kunde sig anmäla, eller för Kongl.
Majit och Kronan, derest fråga om dana-arf uppstode.
Med fästadt afseende ej mindre å det ringa belopp, hvartill berörda dana-arfsmedel uppgå, än älven å det välgörande ändamål, hvarför desamma blifvit begärda, hafva Rikets Ständer lör sin del funnit skäligt medgifva, att den Kronan tillkommande rätt till qvarlåtenskapen efter hustru Grenqvist må lill Waxholms stad öfverlåtas, för att användas såsom bidrag till den ifrågaställa fallighus-bvggnaden derstädes; hvilket Rikets Ständer lå hos E. K, Majit härmed i underdånighet anmäla; och framhärda Rikets Ständer etc.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den il April 1863.
Preste Ståndet den 11 — — Borgare-Ståndet den 11 — — Bonde-Ståndet den 11 — — Rikets Sländers underdåniga Skri/velse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående föreslagen utvidgning af Uplands regementes mötesplats Polacksbacken.
(Stals-Ulskoltets Utlåtande N:o 76.) S. A. K.
Majit den 25 November sistlidet år till Rikets Ständer aflåten nådig Proposition hufvudsakligen innehåller, har Chefsembetet vid Uplands regemente, uti ett genom Generalbefälhafvaren i 4;de mililär-distriklel till E. K.
Majit in— gifvet memorial, — jemte förmälan ali, sedan laga skifte med Upsala stads och åtskillig annan derintill gränsande jord blifvit faslstäldt, Kronan dervid erhållit, bland annat, ett läll af 39 tunnland, stötande till nämnda regementes mötesplats, Polacksbacken, hvilket fält, bestående af lös sandjord, vore af så svag beskaffenhet, att detsamma, enligt meddelad uppgift, endast med svårighet och till särdeles ringa pris kunnat utarrenderas, hvaremot detsamma, med en torr jordmån och lindrigt sluttande läge, skulle eli er ganska obetydligt planeringsarbete utgöra ett förträffligt exercisfält, — i underdånighet anhållit, att mötesplatsen Polacksbacken mätte få med ifrågavarande Expeditions- U
Is hottets förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 81. 3 fält utvidgas; varande härvid af Chefsembelet an förd t, ali behofvet af mötesplatsens utvidgning, visserligen till någon ringa del minskadt genom den från kronoparken Åsen erdigl Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 24 Oktober 1855 erhållna areal af 8 tunnland 13£ kappland, deremot vore i vida större mån ökadt i följd af den beljdligare styrka, som numera samtidigt ölvas sedan andra klassens beväring skall excerceras under regementsmötet; hvarjemte ej borde förbises, alt de skarpskytle-aldelningar inom Upsala stad, studerande vid Upsala akademi samt angränsande härader, hvilka afdelningars antal torde årligen ökas, ej bade annat exercisfält än omlÖrmälda mötesplats. E. K.
Majlis och Rikets Krigs-kollegium, som blifvit i frågan bordt, bade uti angifvet underdånigt utlåtande sig yttrat; och enär, på sätt Chefsembelet antydt, under sednare åren omständigheter inträffat, hvilka oafvisligen påkallade ett större utrymme för vapenöfningarue å Polacksbacken, samt vid del förhållande att, efter afräkning af den plats, som upploges af lägret, den egentliga exercisplatsen utgjorde blott 33 tunnland L4 kappland, hvilket område ingalunda kunde anses tillräckligt för en styrka af mer än 2,000 man, som numera på en gång underginge vapenöfning, bade
Kollegium ansett fullt skäl vara för banden att, — dä ett tillfälle nu yppade sig att ytterligare få Polacksbacken, ulan särskild kostnad för Kronan, utvidgad med den af Chefsembelet föreslagna, E. K. Majit och Kronan genom laga skifte tillförsäkrade, vid norra gränsen mölesfältel tillstötande jordrymd af 39 tunnland, — man icke lemnade eli sådant tillfälle obegagnadt, hvadan Kollegium tillstyrkt nådigt bifall till Chefsembetets härutinnan gjorda underdåniga framställning.
Härefter hade jemväl E. K.
Majits och Rikets Rammar-kollegium, med öfverlemnande af underdåniga yttranden i ämnet af Upsala stads Magistrat och Borgerskapets Äldste samt E. K. Maj:ls Befallningshafvande i Upsala län, hvilka icke halt något att erinra mot Chefsembetets framställning, afgifvit underdånigt utlåtande i frågan och, efter meddelade upplysningar rörande ifrågavarande lägenhets areal och natur samt de lägenheten åliggande skatter och besvär, ansett att, om än de derå belöpande, Kronan behållna boskapspenningar och bålsmans-vakans-afgift, i händelse lägenheten komme att utläggas lill exercisfältet, kunde eftergifvas, regementsbefälel dock borde ansvara för kronotionde!] deraf, äfvensom för kommunalulskjlder och stängselskyldighet; Och har E. K.
Majit, på grund af hvad Chefsembelet vid Uplands regemente och Krigs-kollegium härvid anfört och upplyst, ansett den föreslagna utvidgningen af regementets mötesplats Polacksbacken vara af verkligt behof påkallad, och då tillfälle dertill sig nu erhjöde utan någon synnerlig uppoffring å Statens sida, i nåder föreslagit Rikets Ständer, att för berörda ändamål måtte få användas den ilVågaställda, Kronan tillhöriga marken, 39 tunnland 4,3 kappland, motsvarande 219 qvadratrefvar 15 qvadratstänger, med vilkor att de för denna jordrymd nu utgående allmänna utskvlder eller besvär genom Krigs-kollegium i vanlig ordning ersättas.
Efter lagen kännedom af de till denna fråga hörande handlingar hafva Rikets Ständer, med afseende å de i den nådiga Propositionen anförda förhållanden, funnit skäligt bifalla hvad E. K.
Majit i berörda hänseende behagat i nåder föreslå.
Hvilket, till besvarande af den nådiga Propositionen, Rikets Ständer fä hos E. K.
Majit i underdånighet anmäla; framhärdande Rikets Ständer etc.
4 E asped/iions-Utsk otte ts Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 8%.
K:o 82.
Uppläst och godkänd! hos Kidd. och Adeln den 11 April 1863.
Preste-Ståndet den 11 — — Borgare-Ståndet den 11 — — Bonde-Ståndel den n — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående Jörändring i föreskrifterna rörande ogift qvinnas myndighet.
(Lag-Utskoltels Betänkande N:o 28.) S. A. K.
Frågan, huruvida ogift qvinna borde af lagen tillerkännas rätt att, efter uppnådd viss ålder, vara myndig, hade ofta ulgjort föremål för Rikets Ständers öfveriäggningar, innan Kongl. Förordningen den 15 Juni 1858 utfärdades.
Den väckles redan vid 1810 års riksmöte och förnyades vid de flesta af de derpå följande, utan att finna sin lösning.
Den ekonomiska lagstiftningen öppnade dock alltmer nya banor för qvinnans verksamhet, och den af 1810 års Ständer Konungen lillstadda rätt att förklara ogift qvinna myndig togs alltmer i anspråk.
Den omgång och de kostnader, som likväl voro förenade med sökande af Konungens dispens, föranledde derföre Rikets år 1854 församlade Ständer alt för sin del besluta en författning, enligt hvilken ogift qvinna, som lylli 30 är och ville blifva myndig, egde alt derom göra ansökning hos domstol; Och, ehuru Kongl.
Sig icke kunna meddela sanktion å detta Rikets Ständers beslut, fann Kongl.
Majit dock deri en anledning att vid följande riksmöte till Rikets Ständer adala nådig Proposition i ämnet, hvari Kongl. Majit förklarade denna fråga ”utgöra en af dessa samhällsfrågor, som, en gång väckta, icke kunde tillbakavisas", samt föreslog ovilkorlig myndighet för ogift qvinna, som fyllt tjugufem år.
Skilnaden emellan delta förslag och den af föregående Sländer beslutade författning var således ganska väsendtlig, och Rikets
Ständer tvekade ock att på en gång taga steget så fullt ut, som Kongl. Majit föreslagit.
Följden af Rikets Ständers öfveriäggningar blef derföre ett förmedlingsförslag, enligt hvilket ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, väl vöre berättigad att sig och sin egendom sjelf råda och förestå, dock med vilkor, att hon hos den domstol, hvarunder hon i förniyndaremål lydde, först gjorde anmälan alt hon myndigheten sjelf utöfva ville.
Detta Rikets Ständers beslut vann ock Kongl.
Majlis nådiga sanktion och promulgerades som lag genom 1858 års ofvannämnda förordning.
Huruvida frågan härigenom erhållit en tillfredsställande lösning, har dock blifvit ifrågasatt; och har af sådan anledning blifvit hos Rikets nu församlade Ständer före - Exj) c di tio n s - lits kolti' Is Fiirs/ay till under d. Skrifvelse, .\:o 82. 5 slaget, att ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, måtte vara myndig, utan någon så beskaffad anmälan, som Förordningen af år 1858 föreskrifver.
En sådan anmälan har nemligen ansetts numera öfverflödig och ledande till åtskilliga förvecklingar, hvarjemte den kostnad, som derigenom uppstode, ofta vore för mindre bemedlade qvinnor ganska kännbar, helst dä de hade sin bostad på långt afstånd från den Rätt, der nämnda anmälan borde ske.
Den fråga, som sålunda underställts Rikets Ständers pröfning, eger väl icke samma principiela betydelse nu, som den hade år 1858, då det gällde att bryta en sedan uråldriga tider med vår lagstiftning införlifvad grundsats och, med undanrödjande af det absoluta förbudet i detta hänseende, göra den tjugufemåriga qvinnans myndighet beroende endast af hennes egen uttalade vilja.
Men att borttagandet af den formalitet, som 1858 års författning uppställt, likväl är af siu praktiska vigt, har redan blifvit af erfarenheten bevisadt.
Det ligger ock i sakens natur, ali det friare deltagande i borgerliga yrken, som näringslagstiltningen medgaf qvinnan, skulle utöfva ett allt mägtigare inflytande så väl på rigtningen af hennes uppfostran och första bildning, som på hennes sednare utveckling, och att, i följd deraf, ett allt större antal qvinnor skulle för hvarje är linna med sin fördel öfverensstämmande att sjelfva utöfva myndigheten.
De förflutna årens erfarenhet torde ej heller hafva ådagalagdt någon våda af den qvinnan genom gällande lagstiftning lemnade frihet, utan tvärtom bekräftat den vid lagens antagande gjorda anmärkning, att i qvinnans natur läge en till räddhåga gränsande försigtighet i ekonomiska angelägenheter, som gjorde att lion mera sällan än mannen utsatte sig för förluster i företag eller för vådliga spekulationer, äfvensom en större idoghet och sparsamhet, hvarigenom det en gång förvärfvade så mycket snarare bevarades och förökades.
Men vid dessa förhållanden är ock den formalitet, som gällande lag uppställer för myndighetens inträdande, redan förkastlig ur teoretisk synpunkt, och då den derjemte stundom kan vara förenad med jemförelsevis kännbara kostnader, synes den böra försvinna, så mycket heldre som, redan vid lagens antagande af Rikets Ständer, erkändes att ”den innefattade en lämplig öfvergång från det dåvarande absoluta förbudet lill den ovilkorliga frihet, som del Kongl, förslaget sökte införa.'’
Men det är ock en annan omständighet, som, måhända gifver än mera stöd ål det nu framställda förslaget.
För den myndighet, som 1858 års förordning vilkorligt tillerkänner qvinnan, fordras nemligen att den der löreskrifna anmälan af henne skett ”vid den domstol, hvarunder hon i Jormyndaremål lyder."
Sker nu, hvilket lätt kan inträffa, en sådan anmälan vid obehörigt lörum, — och domaren, som emottager densamma, eger dervid ej pröfva sin kompetens, ulan hans förfarande inskränker sig lill den notarial-åtgärden alt i sitt protokoll inregistrera qvinnans anmälan, — så är qvinnan i sjelfva verket fortfarande omyndig, men kan, måhända sjelf bedragen på betydelsen af det protokolls-utdrag, hon erhållit, dermed jemväl bedraga andra till transaktioner, de der icke ega juridisk giltighet; Och har en sådan transaktion rört fäst egendom, är vådan så mycket större, enär verkningarna deraf kunna sträcka sig lill och med till en långt aflägsen framtid och sedan egendomen gått genom flera händer.
Val meddelar Kongl. Förordningen den 24 September 1861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, i dess lista § förut saknade föreskrifter angående forum i förmyndaremål; men huru än nämnda reglor uppställas, så kunna kompetenslvister i detta hänseende dock svårligen förekommas, synnerligen i det ganska vanliga fall, alt qvinnans fader uppgifves vara okänd eller sakna stadigt hemvist och qvinnans forum domicilii således skulle vara hennnes forum jemväl i förmyndaremål; ty ådagalägges det sedermera, att fadren icke varit okänd eller att han haft stadigt hemvist, så vore ock dermed ådagalagdt, att qvinnans forum domicilii icke 6 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 82. varit hennes rätta förmyndaredomslol.
Mot nu ifrågavarande förslag torde väl kunna framställas den anmärkning, att för ganska många qvinnor, synnerligen sådana, som äro i den samhällsställning att icke för sin bergning nödgas utöfva borgerlig näring, den åsyftade lagförändringen ingalunda vore önskvärd, utan tvärtom i vissa hänseenden menlig: men härvid bör dock erinras, att nämnda qvinnor väl icke kunna anses utgöra en pluralitet af den qvinliga befolkningen i riket och alt afseendel å dem således icke får utöfva någon afgörande vigt på denna lagstiftning, samt alt i allt läll kostnaden vid ett omvndighelsförklarande är för dem i allmänhet vida lättare ali bära, än kostnaden för en myndighets anmälan är för öfriga qvinnor.
Och i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts omförmälda, vid 1856—1858 årens riksmöte afgifna Proposition, hafva Rikets Ständer äfven i nedaninlagna förfallningsförsiag infört ett stadgande om ovilkorlig rätt för ogift qvinna att afsäga sig myndighetens utöfning, — ett stadgande, som, i enlighet med anmärkningar från Högste Domstolens sida, blef i nämnda Proposition intaget.
Det är ock i öfverensstämmelse med samma Proposition, sorn Rikets Ständer slutligen ansett en viss något rymlig tid böra bestämmas för författningens trädande i kraft; Och hafva Rikets Ständer alltså, i enlighet tued hvad nu blifvit anfördt, för sin del beslutat en så lydande författning angående ogift qvinnas rätt alt vid viss ålder vara myndig: ”Med upphäfvande af hvad Kongl.
Förordningen den 15 Juni 1858 innehåller derom, att ogift qvinna, som fyllt tjugufem år och vill myndigheten sjelf utöfva, skall derom göra anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, och, intill dess sådan anmälan skett, varda såsom omyndig ansedd, förordnas som följer: Ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, vare myndig alt sig och sin egendom sjelf råda och förestå.
Vill ogift qvinna, som ofvannämnda ålder uppnått, afsäga sig myndighetens utöfning: gore derom anmälan hos domstol; och varde hon af domstolen under förmyndare ställd.
Dessa stadgande!) träda i verksamhet från och med den 1 Januari 1865."
Rikets Ständer framhärda etc. Slockholm den 11 April 1863. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, J\:o 83. 7 N:o 83.
Presle-Ståndel den 11 — — Borgare-Ståndet den 11 — — Bonde-Ståndet den 11 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående inrättande af ytterligare ett Institut Jör döfstumma och ilinda.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 92.) S. A. K. Hos Bikets
Ständer har uppmärksamheten blifvit fästad å hehofvet att söka be. reda tillfälle (ill undervisning åt det stora antal döfstumma, för hvilket sådant tillfälle ännu fattades.
Vid 1855 års slut lunnos nemligen inom Sverige, enligt olficieia uppgifter, icke mindre än 608 barn under 15 år, som voro döfstumma, 201, af samma ålder, som voro blinda, samt 31, som på en gång voro döfstumma och blinda.
Huru stort antalet af dessa ol vek liga nu vore, kunde icke med säkerhet ännu uppgifvas; men ingen anledning vore för handen, alt förhållandet mellan dessa och hela folkmängden hade under tiden förändrats; utan kunde fastmer förmodas, att de förra förökats i samma mån som den sednare, och i så fall skulle antalet af döfstumma vid nämnda ålder, i förhållande lill landets hela folkmängd, vid sistlidet års slut utgjort 654, antalet af blinda 216 samt af dem, som på en gäng voro döfstumma och blinda, 33, eller tillsammans 903, och af dessa således sammanlagdt 687 döfstumma barn.
För vården af dessa många olyckliga hade Sverige gjort mindre, än hvad det bort göra, och mindre än hvad de flesta andra länder i Europa gjort.
Då t. ex. Norrige redan underhölle 4 undervisningsanstalter för döfstumma, dä Frankrike för mer än 10 år sedan hade omkring 70, Preussen 40, England 30 och Italien 20, så hade vi ännu blott en enda sådan anstalt, ehuru antalet af döfstumma vore i förhållande till hela folknummern icke större hos dem, än hos oss.
Att åter den anstalt, som vi hafva för vården om sådana vaidottade barn, vore för behofvet alldeles otillräcklig syntes uppenbarligen, när man betänkte, att vid densamma för närvarande icke funnes plats för mer än 100 döfstumma samt 40 blinda.
Detta visade sig äfven, när någon irielev-plats skulle tillsättas.
Vid sådana tillfällen anmäldes vanligen ett betydligt antal sökande lill erhållande af den lediga platsen; och äfven när någon plats efter betalande, elev blifvit ledig, skulle, enligt tillförlitlig underrättelse, det icke sällan inträffat, att sökanden blifvit öfverårig, innan den långt förut ingifna, hvilande ansökningen kunnat af Styrelsen till pröfning företagas.
Visserligen hade detta institut dels genom egna tillgångar, dels genom anslag af statsmedel nu 8 Expeditions-Utskottets Förslug till underd.
Skrifvelse, A’:o 83. kunnat företaga en icke obetydlig nybyggnad till utvidgande af vårdanstalten för de döfstumma, så att, när denna byggnad blefve för begagnande färdig, runi för omkring 50 nya elever möjligen kunde beredas; äfvensom för öfrigt dels inom Hjortheds församling i Calmar län nyligen börjat anläggas ett dylikt mindre institut, hvars framgång och bestånd dock vore belt och hållet beroende af frivilliga gåfvor och bidrag, dels en prestman inom Göteborgs stift under sednare åren, af egen drift och båg att vara sina nödställda medmenniskor till tjenst, företagit sig alt lemna några få döfstumma undervisning, dels ock en enskild man, för att bereda fast boplats åt dessa elever, hell nyligen inköpt och för ändamålet upplåtit en mindre hemmansdel i närheten af nämnde prestmans bostad; Men dessa lolvärda bemödanden vore likväl ingalunda för behofvet liHfyllestgörande.
Af de 687 döfstumma barn under femton år, som antagligen funnos i landet, kunde omkring 400 antagas vara mellan 8 och 15 år, eller inom den ålder, då de borde undervisas.
Om också i lyckligaste fall för 175 af dessa funnes plats i någon lämplig undervisningsanstalt, så återstode likväl 225, hvilka samhället icke borde lemna åt det bittra ödet, att uppvexa i okunnighet, beröfvade alla utvägar att komma i åtnjutande icke allenast af det andliga ljus, som ensamt förmår att rätt försona dem med deras olyckliga lott, utan äfven af den aldra nödvändigaste menskliga kunskap och bildning, hvarigenom de kunde komma i tillfälle att försörja sig sjelfva.