Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stundom spritter han opp ur sömnen med drottning Philippas namn på sina läppar.
Då förmår jag inte längre vara inne hos honom.
Hvarje ord han i yrseln talar tränger uddhvast in i mitt hjerta och jag lider mer än han!
Qvinlig svaghet!
Jag fick nyss bref från Köpenhamn.
Mina anhängares antal ökas dagligen; men ett annat parti vill hafva hertig Bogis-
91 laus till Eriks efterträdare och man tror till och med att Erik sjelf är för honom.
Saken står på det yttersta.
Kommer kungen tillbaka till Danmark, äro både du och jag förlorade; man börjar redan genomskåda mina planer.
Med ett ord, kungen får aldrig återvända till Köpenhamn! CECILIA.
Jag förstår dig inte; men ditt ansigte är vanstäldt och dina ögon brinna som eld.
Du sade, att kulor och pilar flyga genom fönstret derborta.
Om man händelsevis ställer sig der, -- kan man lätt träffas deraf -- hvad är naturligare! kungen vill från detta fönster åskåda striden -- (fattar Cecilias hand) från detta fönster, förstår du? ingenting ovanligt deri! CECILIA.
Du blir förfärlig! hvarföre skall kungen ställa sig vid detta fönster och utsätta sig för faran att -- BENGT PODEBUSK.
Om en timma är slottet intaget af Svenskarne.
På en vink af mig öppnas norra slottsporten och de intränga derigenom.
Och kungen?
Jag och du begifva oss ombord på ett skepp, som väntar vid södra bergen och der vi äro i säkerhet jemte vårt folk och de dyrbarheter vi taga med oss.
Allt är uppgjordt mellan Carl Knutson och mig.
Han har förstått mig och jag honom.
CECILIA (med stigande ångest), Och kungen!
Kungen! (leder Cicilia åt sidan) måste dö! CECILIA.
Heliga Guds moder, nu förstår jag dig!
92 BENGT PODEBUSK.
I detta ögonblick återstår för mig allt eller intet, antingen hufvud med krona, eller kropp utan hufvud -- tronen eller bilan!
Brölloppet på Ulfåsa
BRÖLLOPPET PÅ ULFÅSA.
SKÅDESPEL I FYRA AKTER.
SVENSKT ORIGINAL AF
F. HEDBERG. _____
Uppfördt på Kgl. Stora Theatern första gången d. 1 April 1865.
STOCHOLM, HÖRBERGSKA BOKTRYCKERIET, 1865.
FRU ELISE HWASSER, Sigrid den fagras snillrika och älskliga framställarinna,
tillegnas detta arbete, till hvars framgång hon så rikligt bidragit,
vördnadsfullt och tacksamt af FÖRFATTAREN.
Personer: BIRGER JARL till Bjelbo.
MECHTHILD, hans gemål.
BENGT LAGMAN, hans broder.
HÄRVED BOSON, jarlens höfvitsman.
KNUT ALGOTSON, riddare.
INGRID, hans husfru.
SIGRID, deras dotter.
MAGNHILD, hans husfru, jarlens syster.
BOTVID, prior i Wreta.
SUNE, Bengts skrifvare.
INGA, hans dotter.
KOL TYNNESON, Bengts stallare.
BJÖRN, Knuts gamle väpnare.
RIDDARE. TÄRNOR.
SMÅSVENNER.
KNECKTAR. ALLMOGE. ______
Handlingen föregår i Östergöthland, dels på Bjelbo, dels på och omkring Ulfåsa.
Tiden 1261.
Dagligstugan på Knut Algotsons gård, med väggar af timmer och tak med grofva tvärbjelkar.
Till venster en med klumpiga sniderier utsirad trappa, leder en dörr vid tredje kulissen leder till Sigrids kammare.
Utefter hela loftet löper ett alnshögt
dande till ett öfver venstra långsidan utbyggdt loft,
bröstvärn med samma sniderier som på trappan.
Under loftet på venstra väggen ett fönster med små rutor.
Till höger en stor spisel med en flammande brasa.
I fonden utgångsdörr, som då den öppnas
visar en förstugusvale, samt derutanför gården.
Midt för spiseln ett stort bord; omkring bordet låga bänkar, samt midt för åskådaren en högsätes-stol med Vapen på väggarne.
utskuren karm.
Till höger, bortom spiseln, sidodörr.
KNUT ALGOTSON, INGRID, SIGRID, BENGT, (Vid ridåns uppgång sitter Knut i högsätes-stolen, hållande i handen ett gammalt svärd som han skurar.
Ingrid till höger om honom på bänken, vid sin slända.
Björn, skurande en gammal rostig hjelm, sitter vid nedersta bordsändan åt spiseln till, och Inga, också spinnande, bredvid honom.
Sigrid sitter blyg, med hennes slända obegagnad.
Bengt, klädd som väpnare, står till de han ett svar.)
BJÖRN och INGA.
nedslagna ögon, till venster om fadren, och framför henne ligger venster om Sigrid, i orolig och afvaktande ställning, som väntaKNUT
Nå vid S:t Erik! det var stor en nyhet! --
blick ömsom på Sigrid och Bengt).
(med förvånad och vredgad
Guds död! har då mitt gamla vapenmärke
6 Så djupt i dyn försänkts, att slik en junker, Som än ej sporrar fått på hälarne, Sig vågar hit att gilja till min dotter?
Om ej du räddat hennes lif och ära, Jag ut på dörren flux dig kastade, Du djerfve sälle! BENGT.
En simpel väpnare?
Vid sankte Knut!
Herr riddare, och hören lugnt mig an!
Stillen eder harm,
Jag räddat jungfru Sigrid från att föras Af stigmän bort, förliden, då hon gick Att hjelp och tröst en stackars stafkarl skänka
Som djupt i skogen gömt sin bittra nöd; Men icke fordrar jag nu som betalning
För denna mannapligt emot den svaga, Jag eger i den hulda jungfruns rodnad,
Er dotters hand! -- En bättre böneman
I hennes blyga blick, mot jorden sänkt, Der nu hon sitter, ljuf i sin förvirring,
Och i den tår som svalkar kindens brand, Och kanske ångrar att hon skänkt sin tro Åt simpel väpnare som namn ej eger...
Men, vid S:t Erik! namnlös kan eröfra Sig namn och rykte; simpel väpnare
Kan ock en dag få bära riddarkedja!
Och gifven J mig henne, lofvar jag
Vid Gud och helgonen, att länge ej
Det töfva skall, förr'n jag är henne värdig!
KNUT (strängt till Sigrid).
När blef det sed att ungmö skänker bort
Sin tro och lofven, fader sin ohördan?
BENGT
(leende).
När det blef sed?
Jo herre, samma dag
Som yngling känslor fick och ungmö fägring,
7 Och samma dag som ungmös kind fick rodnad, Och ynglings längtan sökte sig ett mål; -- Och slutligen, just uppå samma dag KNUT.
Som åldring glömde att han sjelf så gjorde!
Djerft är ditt tal, och att med fadren gäckas Är sättet ej att vinna dottrens hand! -- Men nog derom; jag tål nog vid ett skämt
När tiden läglig är till muntert glam; -- Om tio döttrar, giftasvuxna, sute
Och kan väl ock med samma mynt det gälda, Men så är det ej nu! -- Jag säger nej! -- Invid min härd, jag sade nej ändå:
Nu har jag endast en -- och tiofaldigt INGRID
Som svar dig derför drabbar fadrens nej!
Men, käre make! (skyggt).
Här är det jag, och icke någon annan, Som talar, tänker, råder och beslutar!
Hm! låter stort!
BJÖRN (mumlar i skägget).
KNUT
Kära hustru, tyst!
(kärft).
(barskt till honom).
BJÖRN.
Till hjelmen här, -- han gammal är och gnäller När man skall skura'n!
Hå kors, jag talar
Och håll din mund, till dess dig någon spörjer!
Skura sakta då,
8 Nåväl, herr riddare! ej annat svar Än nej, J hafven att mig gifva?
KNUT. BENGT.
Och eder dotter?
Så godt hon kan; en annan gång hon skänker Sitt hjerta ej åt förste, bäste junker BENGT
Hon får trösta sig
Som kommer smilande i hennes vag.
Ej smilande! som ärlig man jag kom.
Som sådan fån J också vända åter!
Men om Bengt Lagman sjelf för mig vill gilja?
Jag känner icke eder lagman Bengt, BENGT. KNUT. BENGT.
(stolt).
Och gifver böfvelen den bönemannen!
Men han är broder dock till Bjelbojarlen, Den mägtigaste man i Svea land!
Väl att du derom minde mig, min junker:
Här är jag lika väldig Jarl som han!
Men hvarför gifven J mig ej er dotter?
9 Helt säkert egen J ett hemligt skäl Till edert afslag?
Jag här dig säga vill, min käcke junker, Att ej för väld du mig beskylla må! (stiger upp)
Så det är, och det
Ser du, den man som nu framför dig står
I grofvan vadmal, lutad, arm och bräcklig, Var en gång rik på kraft och magt som få; Och bjöd utöfver många hundra män, Och stolta söner, glada framtidslöften
Och hade gods och gull och slott och gårdar, Om glans och heder för hans gamla ätt!
Folkungaättens stolte hufvudman,
Då kom en man, han hette Birger Månson, Och ville slå inunder sig allt välde,
All makt, all rikedom i Svea land! -- Men han var mera stark och slug vi, Så randades den dag vid Herrevad
Jag satte mig till motvärn, jag som andra; Och derför vann med list och våld han seger!
Som såg bland oss det bittra nederlaget, Såg all Folkungaättens spridda makt
Af blod besudlad, röfvas ifrån tusen, Jag stridde manliga, och mina söner
Att sättas stark uppå en endas hjessa! -- Som unga björnar slogos vid min sida,
Och föllo, kämpande ännu i döden! -- Ifrån min sista strid, mer arm än den
Och flygtig sonlös, sårad, drog jag hädan
Som släpar fram från gård till gård sin nöd, När gästfri stuga han mot qvällen når; Men jag har intet hopp att mättad se Allt från den dagen invid Herrevad,
Ty han har hopp om mättnad från sin hunger
Den hämdelust som lågar i mitt hjerta Hvars blod må falla tungt på Jarlens hufvud!
10 När skall det minnets fläckar plånas ut?
I månget år har nu jag sutit här KNUT BENGT
(lifligt).
I torftig stuga, seende min dotter --
Allt hvad jag öfrigt har af fyra barn -- Uppvexa herrligt till en fager jungfru, Och lydig faders bud, tills nu i dag.
Och icke fager blott, men vän och höfvisk, Hvem var väl fader och kan undra på Se'n inga söner mer jag har på jord?
Att i mitt sinne jag på henne hoppats, En dag, så tänkte jag, en riddersman Och så skall hon oss höja ur vårt fall
Skall föra henne till sin gård som brud, Och gifva framtid åt den sjunkna slägten, Och hämna mig på Jarlen och hans ätt
I det hon fostrar söner som en dag
Åt Jarlens ättlingar tillreda mäkta
Ett blodigt Herrevad till hämd för vårt.
-- Nu kommer du, en simpel väpnare Hos lagman Bengt, min dödsfiendes broder, Så ung till vett som han är ung till år, Och räddar dotter min och stjäl dess hjerta
Och störtar så min framtidsdröm i grus!
Så hör nu här din dom:
När riddare
Du blir, och eger gods och gård och makt Och kan mig lofva hämd på Bjelbojarlen, Kom åter då, och Sigrid blifver din!
Är det ert sista ord?
Det är mitt sista.
Och svärjen J derpå?
11 KNUT.
Hvad gagnar det?
BENGT. KNUT.
Nåväl, jag svär det vid S:t Knut!
Så varen tröst, skön jungfru!
Väpnaren
Skall blifva riddare; den arme svennen Skall vinna gods och gård och makt och ära; Och innan vår med sommar byter skrud Skall Sigrid fagra vara väpnarns brud! (går hastigt genom fonden.)
DE FÖRRE (utom BENGT).
Vor' han så stor på jorden, som han är I orden, junkern, stode du väl brud
I morgon, tredska flicka! -- Men jag hoppas
Det dröja skall förr'n hit han återkommer, Den stolte fattiglappen, väpnaren!
Det finns ej skick och skam hos unga nu KNUT BENGT
(till Sigrid).
För tiden!
Tacka månde jag min ungdom, Då var det... skäms du inte, gamle Björn, Ler du din herre midt i synen, gubbe?
Jag tänkte på en viss herr riddar Knut J känden väl ej riddarn, J, herr Knut?
Som tog sig hustru mot sin faders vilja; --
12 Tyst, gråskägg!
Alla ha'n J satt er samman
Att vara bönemän för väpnarpojken, Har fångat eder alla i sitt nät; -- Är fästad i den lösa fjärilns garn!
KNUT. KNUT.
Som, vete böfveln hur han bar sig åt, Ja, till och med min välbetänkta hustru
Han räddade min dotters lif, minns det!
Det kunde hvilken annan gjort
Som hade råkat vara när den trakten
Der jungfrun gick och svärmade i skog! -- Guds död!
Uti min ungdom satt en mö Den hela dagen still i jungfruburen Vid sländan, eller sömmande i silke
Och rödan guld sin slägts och sina fränders
På sjukeplägning uti traktens kojor
Hugstora bragder; -- nu hon springer kring
Och möter stigmän, frälsas ifrån dem Af simpla väpnare hos pennehjeltar
Som denne lagman Skägglös, kommen nyss Till gamla Ulfåsa, att männer styra.
Ej har jag honom sett, men mötte jag
Den bålde herren, visst med flatan af BJÖRN.
Mitt gamla svärd jag honom jog på flygten!
Det sägs han låter ej så lätt sig jaga!
Det säger Sune, skrifvarn!
13 Godt vittnesbörd!
Den är ju ock en mes! -- Vid alla helgon! det är synd och skam Att Jarlen sätter öfver Östergöthland
Den stora slägten skall försörjas ju KNUT.
Till lagman sådan pojke! -- Men, förstås, På lands och folks bekostnad!
Kung är sonen, Den äldste brodern bisp i Linköping, Den andre lagman öfver Westergöthland, Herr Peders efterträdare! -- Guds död!
Det är ett hyggligt regemente!
Och så den här, nyss kommen utur skolan,
Se, Sigrid gråter; har du ej ett ord KNUT
Till tröst åt flickan i den bittra stunden?
Hvad? gråter hon?
Då är hon ej mitt barn!
Ty i min slägt var det ej sed att gråta
När pligt och ära säga nej, om ock (sträft).
Enfaldigt jungfruhjerta klappar tungt SIGRID
Och vill sitt ömma ja i vågskål'n lägga! sina tårar, säger nu stolt och till det yttre lugn).
(som under hans tal torkat
Jag gråter ej, -- jag är ditt barn, min fader.
Kom närmre, får jag se. (ser skarpt på henne). (afsides med fast uttryck).
Jag skall ej gråta.
SIGRID
Här är jag, fader!
(högt, i det hon ställer sig framför honom:)
14 Upp med hufvu't, flicka! SIGRID KNUT.
Och se mig rakt i ögonen!
Så der?
(försöker att le). (betraktar henne länge och
lägger sedan sin hand på hennes hufvud, sägande mera mildt).
Du stänger tåren in i ögonvrån, Fastän den vill på kinden fram, -- rätt så!
Att den som perla sitter der och skiner, Det kan jag lida; ty en stannad tår Bevisar viljekraft, -- en tår som rinner
Må vara barns och svaga qvinnors tröst; Men du skall vara stark, min Sigrid, du Skall ensam mig ersätta trenne söner
Och vara mig en blidan dotter dock! -- SIGRID.
Betänk det väl och bär med kraft ditt öde!
Det vill jag, fader!
Aldrig från i dag
Skall du se tårar fukta mina kinder! --
Det som har varit gaf jag nyss sin gärd, Som talar högt uti mitt unga hjerta, KNUT.
Nu vill jag söka qväfva känslans stämma
Och lyssna blott till din och pligtens röst.
Så tala höfves det en adlig jungfru! -- Skänk nu din far en bräddfull bägare Af skummigt öl, som du med friska läppar Kredensar sjelf -- och så, ej ord härom!
Strax, fader!
Inga, följ mig du dit ned I källaren att tappa ölet upp; SIGRID.
15 Med svickan måste man försigtigt handskas, Ty ölet gäser herrligt! INGA
(tar en brinnande sticka från spiseln).
Jag vill lysa!
Ja, det är mörkt der nere som i grafven!
Min arma jungfru!
INGA
SIGRID (tager från väggen en kanna).
(i det de gå).
Du får ej ömka mig, jag vill ej gråta! (de gå genom fonden.)
INGRID. BJÖRN.
Min Sigrid är en herrlig jungfru dock!
Du var för hård likväl emot den arma.
Den som man älskar agar man också! BJÖRN KNUT. INGRID. KNUT
Tyst, min Inga-lill:
(ser efter dem).
Nå i det fallet älsken J er dotter KNUT
en stigande förtrytelse, bryter ut).
(som hela tiden kämpat med
Som sjelfva böfveln, det är visst och sannt!
Hvad pratar du?
(ser på honom förvånad).
16 Att det är synd och skam BJÖRN.
Af fader att behandla så sitt barn! -- J sen, herr riddare, hur sedesamt, Hur stilla sörjande hon sväljer tåren J tron väl det är lätt att slita ur
Och hafven hjerta dock att bannas så!
Sitt unga hjerta jungfruns första tycke
Som deladt är utaf en ädel sven?
-- Som J afvisaden, är mera värd Ty, J mån säga hvad J viljen, väpnarn
Än mången riddare med gyllne kedja, KNUT
Och aldrig glömmer hon den ungersven!
Är nu den långa litanian slut?
Nej, ännu ej! BJÖRN
(barskt). (likaså). (ond).
Förrän min vrede börjar gäsa öfver!
Hå, ingen rädder här!
Hvad sade du?
BJÖRN
Guds kors! så tala fort,
(likaså). (hotande).
(trotsigt).
Jag sade:
Ingen rädder här!
Tyst, Björn!
Nej! låt du honom tala!
Jag vill se
17 Hur pass den gynnaren kan glömma sig Emot sin herre.
Sig mot sin herre, när han sanning talar ? -- Då tiger jag!
Jaså, tjenarn glömmer
Det var ditt bästa råd!
Jaså, J tron att jag ej vågar tala?
(slår svärdet i bordet).
Då skall jag taga bladet ifrån munnen Och säga eder hvad J gången för! J sitten här och möglen i ert gamla, Ert orättvisa hat mot Bjelbojarlen
Som är en stor man, säga hvad J viljen; -- Och lika hätsk J ären mot hans broder
Den ädle lagman, som J icke kännen,
Men lasten dock, och som, fast ung till år, Har på den korta tid han lagman varit, Och derför att nu väpnaren var stadd
Sig älskad gjort, och fruktad i vår bygd. -- Uti Bengt Lagmans bröd -- så glömden J Att edert barn han räddat från ett öde Som värre var än döden sjelf: att, skändad, Från stigmäns kula sändas till ert hem
Och blifva så ifrån er fröjd, en fasa
För sig och för de sina; -- och J visten Och genom sina ridderliga later
På dörren räddaren som med sin bragd Eröfrat jungfruns hjerta; -- är det tack
Och riddarsed, så ger jag böfvelen
Det ena som det andra och är hellre En fattig väpnare, om ock hos eder, Än jag vill bära riddarsporrarne
Och kallas enkors och de svagas stridsman!
18 För alla helgons skull: tyst, gamle Björn!
Nej, hustru, låt den lede satan tala; Han är rätt lustelig att höra på!
BJÖRN. KNUT INGRID.
(söker beherrska sig).
Jag talar om jag vill; -- nu tiger jag.
Nu har jag sagt min mening, dermed punkt!
Och nu så vill jag också säga min:
Du är en skamlös, gammal niding du!
Med förlof, men nu saden J en lögn, Ty någon niding har jag aldrig varit; KNUT. BJÖRN
(reser sig upp)
Men om J tröttnat på mig, kan jag gå!
Ja gå för böfvelen!
Kom dotter, kom!
nu kör man oss på dörren!
(går mot fonden der han möter Sigrid och Inga)
Det skall ej töfva!...
(stiger upp).
SIGRID och INGA(med ölet).
Hvad vill det säga, gamle Björn?
19 BJÖRN.
Byrackan Sanning kastas ut som vanligt
För det hon ej vill sloka svans och krypa Kom Inga! ...
Tills hon kan köpa sig en knähundsplats! -- SIGRID.
Ur bägarn här och klinga med min fader!
Med riddarn?
Tag först en dryck likväl (motvilligt).
Som vet så litet hafva tand för tunga?
Och dricken båda två för gamla tider!
Se fader, se hur ölet skummar högt.
(sätter bägarn för fadren) SIGRID.
Jag klinga med den der
(föraktligt).
Rätt mustigt ser det ut i bägarn der!
KNUT (ser begärligt derpå).
honom med halft våld åter fram till bordet).
Sätt nu dig här, min gamle Björn! (sakta)
(fattar Björns arm och för
För min skull! (likaså). (han sätter sig).
För er skull?
20 räckt henne, och sätter den framför Björn).
Nu talar fader om SIGRID
(fyller en bägare som Inga
Den tiden då med Björn till strid han drog Mot Esterna, och då han, illa sårad, KNUT
Af Björn till skeppet bars och räddad blef! (glömsk af vreden, höjer bägarn).
Skål, gamle Björn! det var ett karlatag!
Som sen du gäldade vid skallet, fader, SIGRID
(till Knut).
Då Björn utaf sin namne krammades, BJÖRN
Och du med spjutet löste upp hans famntag.
Herr riddare! jag minns det som i går!
Skål, vapenbroder!
(gladt). (likaså).
(de stöta bägarne tillsammans och dricka.)
INGRID
Skål, min ädle herre!
(undertiden, i det hon omfamnar Sigrid).
Frid ger du andra, fastän fridlös sjelf?
Så, moder, botas sorgen!
(gladt).
(halfhögt till Björn, sedan han sett efter att ingen hör dem).
Hör Björn!
21 Herr riddare!
KNUT BJÖRN
(likaså). (tvekande).
Vår träta nyss ...
Så barsk J voren!
Du var stursk, du äfven!
Ja, böfveln vet... BJÖRN. KNUT.
Jag sväljde mitt med ölet.
Jag ock!
BJÖRN. KNUT.
Och tala aldrig mera om den saken!
Derpå vi taga än en klunk,
Får gå, jag plägar aldrig långsinnt vara!
(de stöta bägarne tillsammans och dricka i botten.) (leende till modren och Inga).
Seså! nu är den korta freden sluten!
INGRID. INGA.
I morgon drabba de nog åter samman.
Far är så häftig!
22 Min är icke bättre, KNUT SIGRID.
Men båda bottenärliga som guld!
Seså! nu går jag ut och ansar om (stiger upp).
De snaror som vi gillrat, gamle Björn,
För räf och mård och hare uti skogen!
Hvem vet, kanske vi fångat oss en stek, Kanske ett räfskinn ock till vinterbräm
Åt dotter min!
En räf i snaran, kunna två behöfvas KNUT
Jag följer med, ty sitter
Att ej man lurad af den skälmen står!
Farväl så länge! (till qvinnorna).
(muntert till Björn)
Så får du ensam ta'n!
Sitter der en hare BJÖRN
(de gå genom fonden.)
Stor tack för det!
(Inga sätter sig att spinna.
Ingrid fattar Sigrids hand och för henne fram på scenen.)
INGA.
Nu i förtroende ett ord, min dotter.
Jag hör dig, moder min!
(ömt).
23 INGRID.
Den unge väpnaren?
Är han dig kär, (lutar sig till henne).
Mer kär än lifvet!
Och skall du aldrig glömma honom af?
Nej, aldrig, aldrig! SIGRID.
Från lyckan af att kallas få hans brud, SIGRID.
Och kan afstå dock
Förutan att till döds din ungdom sörja?
Det är min faders bud, -- jag lyder det!
Men huru lyder du din faders bud?
Med smärta moder!
Lyda det med fröjd Går öfver mina grafter!
INGRID. SIGRID.
Ej heller af mitt barn.
Du lofva skall likväl din gamla moder, Som har i dig sin ålders enda tröst:
Du får ej sörja som förtviflan sörjer,
Men ett, min Sigrid
Det begär jag
Ty om den bleks, din rosenröda kind, Om dessa klara blickar skulle släckas
24 Och denna blomstrande gestalt förbytas
I trånsjuk hamn som irrar fridlös kring
Liksom en vålnad invid grafvens rand, Och lägga henne tröstlös uppå bår!
Det skulle krossa grymt din moders hjerta,
Hur skall jag sörja då?
Lär mig, o moder!
Som barnet sörjer: med ett stilla hopp
På bottnen utaf sorgens bittra kalk; Med löje uti tåren, fröjd i smärtan; INGRID.
Så som man sörjer en försvunnen vårdag, En vissnad blomma: glädjande sig åt Att mycket skönt det finnes än i lifvet, Fastän det skönaste försvann, liksom Ett flygtigt stjernskott inför själens öga! -- Så skall min Sigrid sörja denna dröm SIGRID.
Som verklighetens vaka omildt störde.
Ja moder, helgonen jag bedja skall INGRID.
Om kraft att sorgen bära som min moder!
Så är jag trygg!
Så kan ditt ungdomslif Bröts i sin knoppning af, och vissnade.
Ty, Sigrid, lifvets hela hemlighet, Den gåtans lösning som de vise söka Bland siffrors tal i kabbalistisk krets,
Än smyckas utaf mången fröjd, fast denna
I stjernors tecken, uti multna skrifter, Den ligger gömd uti de enkla orden: (hon går till höger.)
Gör gladt din pligt, så blir du säll på jorden!
25 Sjette scenen.
INGA. dan, spinnande några ögonblick tyst; derpå återtager hon modrens ord).
"Gör gladt din pligt, så blir du säll på jorden!"
Det är då summan af all lifvets vishet?... O, huru kall och hård, hur glädjelös SIGRID
(sätter sig tankfull vid slän-
Den synes dock i stunder såsom denna! -- Men sörja dig som en försvunnen vårdag, Och fröjd och hopp uti mitt tysta, stilla Ja, ja! så vill jag sörja dig, min älskling! INGA
En vissnad blomma, du som kom med sol
Och obemärkta lif -- det är dock skönt! (lutar hufvudet mot handen, och låter sländan stanna.) och går fram till henne). (vänligt). (stiger upp från sitt arbete
Ack jungfru! om jag finge trösta eder!
Det får du gerna, Inga-lill!
Skall jag försöka?
Tälja er en saga?
Eller kanhända qväda er en visa,
En ljuf och sorglig, -- sådant stilla plär
Den bittra svedan uti eget hjerta!
Ja, sjung en sång helt sakta vid din slända, Så spinner jag och tänker och hör på.
sjunger:)
(sätter sig åter att spinna och
Och ungmön hon gick sig i fagraste lund Bland rosor och dejeliga blommor, Der mötte hon svennen i morgonens stund, Den lilla grön linden hon sörjer!
Brölloppet på Ulfåsa.
Nu reser jag bort, allrakärestan min, Från rosor och dejeliga blommor; Men aldrig i verlden går du ur mitt sinn! -- Den lilla grön linden hon sörjer!
Och jag stannar qvar allrakärasten min Bland rosor och dejeliga blommor, Och aldrig jag blifver en annans än din -- Den lilla grön linden hon sörjer.
Och ungersven föll uti hedningaland
Bland rosor och dejeliga blommor!
Men ungmön i klostret hon täljer sitt band.
Den lilla grön linden hon sörjer!
Christ' gifve dem båda en sällare ro Bland rosor och dejeliga blommor, När de ibland helgon i himlen få bo, Mens lilla grön
linden hon sörjer! (efter en paus).
Tack Inga, tack! -- Min smärtas svanesång
Det var.
Och då är ingen sorg på jorden tung! -- INGA.
I himlen träffas skiljda vänner,
Hvem lärde dig den sorgligt glada sången!
Den lärde Sune mig.
Hos lagman Bengt?
Den unge skrifvarn (suckar).
Ack ja!...
Du suckar, Inga?
Han kanske talt med dig om älskog?
Det har han jungfru, men se far har sagt
Att männer skola föra svärd, ej pennor, Och att han aldrig taga skall till måg En pennefäktare.
Så? också han?...
Ja, han tål skrifvarn lika litet som
Er fader, jungfru, tål den unge väpnarn! -- Och dock är Sune en så höfvisk sven
Som jag knappt mäktar fatta.
Och lärd och kunnig uti mången ting Att han kan skrifva, långa, långa blad Och läsa fermt i bok, och teckna af I bjerta färger hela skilderier
Tänken, jungfru,
Med rigtig munkeskrift!
Och räkna sedan
Af helgonen och heliga Guds moder Så som de stå i Wreta klosterkyrka!
En pennefäktare!
Och sådan man kan far dock hånfullt kalla SIGRID
Du ville trösta mig och är dock sjelf
Min Inga-lill!
(går till henne).
Fullt lika mycket i behof att tröstas! -- Men trygga dig, allt kan ju än gå väl.
Nej, det går aldrig väl!
Far är så envis Och häftig när det gäller frieri!
Han vill att jag skall taga långe Håkan
28 I stället; han som slagit har så många SIGRID.
Till döds i strid, -- men förr jag går i kloster.
Man måste lyda faders vilja, Inga!
Just derför suckar jag, ty far och mor De kunna dock ej se med våra ögon!
När vi oss gifta skola, icke de, SIGRID
Så borde vi väl ock få göra valet!
Du är en toka, Inga! -- Låt oss spinna!
(med en suck).
Tänk dock om väpnarn komme snart igen Som riddare! SIGRID. INGA.
(tyst, efter en paus).
Du pratar tok.