Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det fattades blott, yttrade han en gång i professorernas samlingsrum, att man nu satte in i hörsalen fåtöljer med slummerkuddar, i det ena hörnet ställde en kamin och i det andra uppsatte en makartbukett och fyllde hela rummet med ett harems vällukter, så skulle väl » kjoltyget » nått sina önskningars mål.
Men då tackade han för sin del åtminstone för professuren.
Högmods- djäfvulen i den så kallade bildade kvinnovärlden är nog stark ändå.
Man skulle utrota den med eld och svärd och icke med konst ytterligare fo- dra den.
Knorres h a t mot kvinnosläktet var mycket gam- malt.
Det daterade sig från den tid, då han ännu var ung docent och begick den dårskapen att för- älska sig i den firade och eftersökta dottern till ett kommerseråd.
H o n log som en prinsessa åt hans kärlek, hånskrattade som en drottning åt hans frieri och gifte sig därpå med en löjtnant.
Då hade han fått nog af det evigt kvinnliga.
Och nu på gamla dagar skulle h a n sysselsätta sig med dessa innehållslösa käril, dessa » lysande och frä- sande naturens knalleffekter » och öppna för dem vetenskapens allvarliga tempel?
Det var en odräg- lig tanke.
Det föreföll honom som en komedi, ett vanhelgande, som en straffvärd förbrytelse mot vetenskapens majestät.
Denna dag bragte den gamle kvinnohataren ännu mer förargelse.
Då han kom hem, medde- lade honom hans tjänare Frans, som han nu i tio år haft hos sig och som hans bror, en godsägare i Timringen, rekommenderat honom såsom brand- försäkrad mot allt hvad fruntimmer hette, att h a n till hösten tänkte gifta sig.
» Gifta sig, » skrek Knorre, » människa, har ni blifvit galen?
Vet ni, hvad det vill säga att gifta sig?
Jo, det är att låta T7.vfv&gt;q fin H / FoT » ocila smida sig fast vid en klippa och hvarje dag låta hacka ut lefvern på sig. » it » Ja, men det står nu inte att ändra, » sade Frans och hängde sorgset hufvudet.
» Står det icke att ändra?
Ja så, packa er då i väg, så skall jag söka mig en annan förståndigare människa. » Frans bad att få stanna öfver sommaren, och Knorre brummade slutligen sitt bifall.
Därpå tog han af sig rocken, satte sig i soffhörnet och fick fatt i en bok, som låg framför honom.
Det var en kokbok.
Han hade köpt den för några dagar sedan och studerade ifrigt i den för att kunna ut- öfva en viss kontroll i den restaurant, där han åt middag.
Den sista mayonnaisesåsen förargade honom äfven i dag.
Nu fick han reda på dess riktiga sammansättning och föresatte sig att hålla en ordentlig föreläsning för värdinnan för hennes infama, feta slask.
Han höll just på med att uppskrifva såsens sär- skilda beståndsdelar i sin anteckningsbok, då det ringde och Frans lämnade honom ett kort med namnet: Luise Schmidt.
Knorre kastade genast bort kortet: han var icke att träffa och öfver huf- vud taget aldrig hemma för kvinnliga besökande.
Men då öppnades den på glänt stående dörren helt och hållet, och framför honom stod fröken Luise Schmidt, brunetten från föreläsningen, och sade, i det hon flyttade på parasollen mellan sina fingrar: » Herr professor, på detta konventionella sätt låter jag icke afvisa mig.
Säg blott ärligt ifrån, om jag kommer lägligt, eller om ni önskar att j a g skall komma tillbaka en annan dag eller vid annan tid.
Er föreläsning i dag för mig till er.
Ni har sannerligen ej skonat oss i den, men i våra dagar, då man tycker om att bortfläkta all- varsamma saker med spetsnäsdukar, fulla af eau de mille fleurs, är det en sann njutning att höra kraftiga, j a till och med grofva ord. » Professorn satt orörlig i soffhörnet med kok- boken i sin hand och stirrade på den talande, utan att säga ett ord.
Han hade ett egendomligt sätt att skaffa sig efterhängsna personer från bal- sen.
Han lät dem tala och tala, utan att af- bryta dem, utan att komma dem till mötes, utan att med det riktiga ordet upphjälpa en oklar eller halffärdig tanke.
Han lät dem hållas, tills de talat ut och andtrutna stodo framför honom; då hade han dem helt och hållet i sin hand.
Eller också lät h a n plågoandarna fortsätta » in absur- dum », utan att göra dem uppmärksamma på deras tokenskaper, tills de invecklat sig i ett sådant virrvarr af fraser, önskningar, antaganden och påståenden, att en utredning icke mer var möjlig och de besökande alldeles tillintetgjorda aftågade.
Väl ute, voro de alldeles rasande, icke på sig själfva, hvilket varit förklarligt, utan på profes- sorn och hans grofhet.
Detta enkla förfaringssätt syntes honom nu gent- emot fröken Schmidt det enda riktiga.
Han lät henne tala.
Men då hon berättade, att det varit henne omöjligt att lugna sina medsystrars harm, att de alla beslutit att icke mera besöka profes- sorns föreläsningar, sprang Knorre upp och ut- ropade gladt öfverraskad: » Är det sant?
En bättre underrättelse kunde ni då icke gifva mig.
Den hemlighetsfulla vasen gjorde således verkan.
Men ni, hvad vill ni då, fröken Schmidt? » » Jag?
Jag skall lugnt komma tillbaka, herr pro- fessor, och fortfarande åhöra edra föreläsningar. » » Det kan ni inte, det vågar ni inte, det förbju- der er kårandan. » » Kåranda!
Något sådant finns icke bland oss fruntimmer.
Äfven jag är i viss bemärkelse kvinno- hatare.
Jag känner mitt kön alldeles för väl.
Om någon gemensamhetskänsla funnes kvinnor emel- lan, skulle icke några omkomma i elände och andra fråssa i öfverflöd.
J a g gifver er i grund och botten fullkomligt rätt, vi äro ett sorgligt släkte.
Det finns bland oss de enfaldigaste varel ser, men också åtskilliga förståndiga, det finns bland oss de lataste människor, men äfven många flitiga.
Då j a g på promenaden ser en fru åka förbi, ser hur hon sitter där tillbakalutad med halfslutna ögon, dum, slö och med näsan i vä- dret låter de arbetsamma människorna passera förbi såsom oangenäma drömbilder, då har jag alltid lust att hoppa upp i vagnen, taga henne i skuldrorna, skaka henne och skrika henne midt i ansiktet: Sof icke, du lata drönare, arbeta, arbeta för dina hungrande medsystrar!
Vi ha viktigare saker att uträtta än att sträcka oss på siden- kuddar och se uttråkade ut!
Ni h a r rätt, herr professor, vi kvinnor äro i grunden ett fåfängt, ytligt, njulningslystet släkte.
På gator, promena- der, på sportfälten, på förlustelseställen, i buti- kerna vimlar det af lustvandrande, blott på njut- ning betänkta unga och gamla kvinnor.
De sitta i konsertsalarne den ena bredvid den andra med (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
Vid un- d p r s n k n i T i t r af h n n r l o l e k o m i Q t A n W n n n o n or » l i n t i m fnllnntt K. A. Nyclahl &amp; C:0
340 1894 I U U IN en så viktig min, som om på deras närvaro många tusendens lycka berodde.
I hela skaror stå de framför modemagasinens fönster, men framför bok- lådorna ser man inga.
De fylla våra teatrar från ofvan till nedan och nedsätta konsten, i det de kritiklöst gifva sitt bifall åt de frivolaste saker.
De sväfva omkring i balsalar och på basarer och förringa den dygd, som kallas välgörenhet, till tomt prål.
Till tidsfördrif, för omväxligs skull eller af nyfikenhet tränga de sig in i kyrkorna — våra så kallade bildade fruar och fröknar finner man öfverallt, blott icke där, bvarest man i tyst- het kan i arbeta eller uträtta något ordentligt.
Ni har rätt, för de flesta af vårt kön är lifvet en stor kotiljong, för hvilken de uppfostras och af hvilken de vänta möjligast många, omväxlande turer.
Hvilken fasansvärd olycka, om då någon gång en tur går bort.
Sådana kvinnor vilja firas som den hemlighetsfulla vasen i sagan.
Och där- till kommer den stora gruppen af själftilhäckliga, ofelbara, fariseiska och trängbröstade hvardags- kvinnor.
Det är riktigt, herr professor, kvinnan är sin egen bittraste fiende, och därför kommer jag till er, emedan jag vill erhålla ett öppet, är- ligt råd.
Ni är, — förlåt att jag säger det, — en något grofkornig herre, men desto mera är jag öfvertygad om, att ni skall säga mig sanningen. » Professorn sökte i rummet efter sin rock, men F r a n s hade tagit den med sig ut.
Fröken Schmidt bad honom att icke göra sig något besvär för hennes skull, och såförblefhan då i skjortärmarne.
Hon satte sig pä hans vink och fortsatte därpå: » Jag måste nu grundligt arbeta och studera.
Jag har visserligen alltid arbetat i skolan, på se- minariet, i utlandet, i Oxford och i Paris, där jag erhöll betyg som » agrégée de l ' université ».
Men mitt arbete var mera en penningväxlares, som tager emot och lämnar ut mynt, utan att fråga efter, hvarifrån de komma eller hur de uppstått.
Med hela mitt vetande rör jag mig, för att säga san- ningen, på en gungfly.
Det är ett obehagligt läge.
Mig fattas en fast grund för mina språk- och lite- raturstudier, och denna kan jag blott förskaffa mig vid ett tyskt universitet.
Jag hyser stort förtro- ende till er, herr professor.
Kanske ni vill vara nog god och säga mig, hur jag på bästa sätt skall nå mitt syfte. » Professorn funderade en stund och yttrade där- på, i det han med handen for öfver sitt stubbiga här: » Lämna ni vetenskapen i fred och lef på edra räntor. » Luise skrattade: » Om jag vore så lycklig att ha några räntor, då sutte jag ej här, herr professor.
För mig är kvinnofrågan icke en fåfängans fråga, utan en magfråga.
Min far var geheimeråd. » Knorre afbröt henne barskt: » Såå, och ingen löjtnant infann sig ändå? » » Jag förstår er inte. » » Jaså, kan ni icke förstå det heller. » Han gjorde ett uppehåll och frågade därpå: » Hvarför sörja icke edra bröder för er? » » Jag har blott haft en bror.
Han förde som student ett gladt lif och gick slutligen alldeles under, sedan han bragt min mor i grafven och förslösat all vår egendom.
Jag är fattig som en kyrkråtta.
J a g vill icke göra min far någon före- bråelse, men våra fäder sörja för sina söner och utgifva för den dummaste och mest bortkomne det sista öret, men öfverlämna sina döttrars öde åt slumpen.
Säg, herr professor, skulle icke vi stac kars ämbetsmannadöttrar gå under, om vi alla vore sådana, som den indiska sagan skildrar oss?
Nej, något innehåll hafva vi dock, om icke ett andligt, så dock moraliskt, som är nödvändigt för att kunna hålla oss uppe. » Hon teg.
Efter en stund frågade professorn: » Har ni inga anförvandter? » » Nej, och om jag hade några, skulle jag anse det skamligt att låta uppehålla mig af en släkting, som själf kanske har att sörja för hustru och barn.
De flickor, som haka sTg fast vid den räddnings- plankan, äro dubbelt beklagansvärda.
De förstöra sitt lifs mål och äro med eller utan sin vetskap ofta skuld till slitningar och olyckor inom familjer och för det uppväxande släktet.
Nej, herr pro- fessor, så länge jag kan arbeta, vill jag förtjäna mitt bröd själf. » » Det är mycket vackert.
Men tror ni, att ni med er opruduktiva, d. v. s. i pekuniärt afseende för närvarande alldeles ofruktbara vetenskap kan förtjäna ert bröd?
Det lärda proletariatet är redan tillräckligt stort; vill ni ännu mer föröka det? » » Jag studerar för att under den nuvarande stora yrkesläflan lättare kunna erhålla en fast plats vid + Bidrag mottagas med +!
+ Linge.
6 E n dag, som känns så lång och trist, Mitt första möts med fröjd förvisst.
I sorgens och bekymrens da ' r Mitt andra bördan med dig bar.
Mitt tredje skall en motsats bli Till hög, om å kör bort ett i.
Mitt fjärde ugnen vara plär, När brödet riktigt fulljäst är.
Mitt femte är en trädsort, som Bär grönska hela året om.
Mitt hela är ett vackert drag, Som fordrar aktning, ger behag.
7 + + 8 i 9 10 11 12 13 14 Och orden som utaf mig fås, Helt lätta äro de, förstås.
Det som hvar flicka vara bör.
Hvad som till goda tonen hör.
Ett plagg som hör till herrkostym.
Och, plus otrop, ett slags parfym.
Ett husdjur och ett skogens rå, Så stolta, vackra, båda två.
En dryck, helt svalkande och god, Som lugnar af ett hetsigt blod.
Hur blifver den, som saknar lif?
För mången omtyckt tidsfördrif.
Skomakaren min herre är, Och stona mig han just ej plär.
Ett faktum hittills oförklarligt, Så mystiskt, men ändå allvarligt.
Mig alla gärna ville äga, Med guldvikt man mig kunde väga.
Det som de unga gärna taga.
En kraftig näring för de svaga.
Hvad som man får af drufvans saft, Och hvad som fordrar mod och kraft.
Margit i Finland.
+ 15 10 17 18 19 + + + + + + + + + + (Slut i nästa n:r.)
Fredagen den 24 augusti 1888.
Ingen &gt;ösnumnierför sälj ning!
Träffas å byrån kl. 9 — 10 ocb 4 — 5.
B i d a och f ö r s a k a, k r ä n k a s djupt och g l ö m m a och om h i m l a r d r ö m m a Utgfifning-stid: hvarje helgfri fredag.
Sista numret i hvarje månad innehåller en fullständig mode-o. mönstertidning.
Prenumeration sker: I landsorten: å postan stal tema.
under nöd och v a k a: B l o t t en m o r och m a k a k a n den k a l k e n t ö m m a.
Mal ' insh ' öm.
den liksom omslöt Karin med en varm, två stora kraftfulla menniskor, som dan- strålande glans, så snart blott hennes eget sade så utomordentligt väl.
Karin märkte hjerta öppnade sig den allra minsta smula.
ej, att de nästan dansade allena, men Ro- T e c k n i n g af Ave.
» Ja, det är ju det högsta beröm Uno kan bert såg det med en känsla af obeskriflig (Forts.) tilldela en dam, » skrattade hon, » men jag fröjd öfver den dystra, tillbakadragna flic- arin stod ännu med halsduken i han- visste ej, hur du skulle upptaga det, » skrat- kans lilla triumf, och han svängde henne den, då den med henne jemnåriga tade hon.
» Nå, du kommer ned då?
Det ännu ett par hvarf, sedan blott hon och Ina, varm, glad och ifrig, for in i var snällt! » Och sjungande sprang Ina ned han voro det enda dansande paret.
Men då de stannade och hon såg sig vara ett för trappan.
föremål för hela sällskapets uppmärksam- Karin tog på sig ett par andra skor; det » Du skulle väl inte vilja vara snäll och het, ryckte hon sig lös med en tvär, kan- skedde blott af ett slags samvetsgranhet, komma ned och duka bordet; Stina är så.
Men hvad i all verlden är det ty de tycktes göra den lilla nätta foten tig rörelse och skyndade in i matsalen, der för en brandflagg du har der?
Tänker du ännu mindre än de förra, och sedan hon Ina börjat duka bordet.
granskat sitt utseende och återtagit sin » Det är ett karaktäristiskt utseende på klä ' ut dig? » » Det är din mammas konfirmationsgåfva lugna, högdragna min, gick hon ned till det den der flickan, » sade prostinnans syster, friherrinnan S., genom lorgnetten mönst- till sin guddotter, Karna Olsdotter, ser du glada sällskapet.
rande Karins sätt att dansa.
» Det ligger Dansen, en polka, var i full gång i den ju.
— Befaller hon, att jag skall biträda dertill utrymda salongen, och just som Karin ett uttryck af så äkta glädje i hennes dans, pigan? » » Förlåt!
Mamma befaller ingenting; jag ville glida förbi paren för att komma in i att man rent glömmer, hur tvär och dyster trodde du skulle velat hjelpa mig en smula.
matsalen, grep Robert henne om lifvet och hon eljes ser ut.
Hon skulle vara vacker, — Nu skall jag skicka upp Stina och säga med ett: » Du slipper icke undan längre! » om hon vore glad och liflig.
— Hurudan är hon egentligen? » frågade hon, sedan till, när det är serveradt. » Der låg harm drog han henne in i hvirfveln.
Hon gjorde ej något motstånd, ty hon dansen slutat och Karin lemnat salongen.
och otålighet i tonen, när hon tillade: » Gud » En underlig sammansättning af högmod, vet, hvarför du vill bo hos oss, då du ej hade hela aftonen känt en brinnande läng- kan tåla någon af oss, hvarken mamma, tan att få dansa med honom; men hvarje sjelfviskhet, anspråkslöshet, snålhet och fri- gång han närmade sig, för att bjuda upp kostighet, af rastlöst arbetsbegär och den mig eller Robert? » Frågan förbryllade Karin, och hon mum- henne, kom misstanken, alt det blott var största maklighet, jag någonsin sett, » sva- lade något om, att hon skulle komma ned en skyldighet, han ville afbörda sig, och rade prostinnan.
och duka, blott hon fått på sig ett par an- så försvann hon.
Och hon vägrade att » Det var sannerligen en brokig mosaik! » dra skor; de hon bar voro något för dansa med andra, emedan hon hyste den skrattade friherrinnan.
» Håller den färgen, föreställning, att hon skulle komma alt på du, Robert? » tillade hon tviflande, vänd korta.
» Då undrar jag minsann icke på, att något sätt göra sig löjlig, om hon i hans till festens hjelte, som obemärkt af modern, du ej ville dansa, ty ingen ting är värre närvaro vågade sig upp att dansa med nå- närmat sig dennas stol.
än för korta skor!
Robert ville springa gon annan.
Prostinnan fattade eld vid denna något och hemta dig » Nu flögo alla griller bort, och som om gäckande vädjan.
» Jag tror ej Robert kan hon plötsligt blifvit befriad från en tung kalla det annat än sjelfviskhet, högmod och » Robert? » » Ja, tror du ej han vet hur väl du dan- last, flög hon, förd af Roberts kraftiga arm, maklighet — girighet att förtiga — att hon sar, fast han aldrig sett det sjelf.
Min fri- genom salen.
Leende såg han ned på hen- här ej rör så mycket som ett finger för att herrlige kusin Uno har förklarat honom, att nes nu så solljusa ansigte, men hon såg ej hjelpa oss med de husliga göromålen, men upp; det var som om hon dansade i en deremot flere gånger har försökt att få göra du dansar som — som » öfversäll dröm, högt öfver allt jordiskt.
finare arbeten, broderier och sådant, för » En kapplöpningshäst, kanske. » Karin tinade upp mot sin vilja genom Det ena paret efter det andra drog sig butiker.
Men man har naturligtvis afvisat Inas glädje, som var så stor oeh äkta, att in under ljuskronan för att beundra dessa henne; här är i staden en storflock fattiga Utan lifsmål.
Tidningen utkommer i hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista numret I flickor och fruar, som behöfva allt sådant arbete. » » Hvarmed fördrifver hon då tiden? » » Åh, hon läser massor af böcker, tror jag, lagar, stickar och syr åt sig sjelf.
För öfrigt har hon fyra stora kistor fulla med linne, duktyg, sängkläder — allt hvad hon behöfver i fall hon gifter sig, så hon saklöst kan drifva bort sin tid. » » Nu gör ju lilla mamma sin nyss så bro- kiga mosaik om till en helt svart yta.
Jag tror, att Karin fortares af verksamhetsbegär; hon har ju ända till sitt tjuguandra år fört ett arbetsamt lif tillsammans med en rask, driftig mor, och nu —.
» » Nu gitter hon ej ens på bykdagar sjelf städa sitt rum, ännu mindre på annat sätt hjelpa Stina, » högg hans mor in.
» Du skulle kanske ej försökt att göra henne Lill er tjenarinna. » » Just det, tant, » inföll Robert lifiigt.
» Hon märkte afsigten och blef förstämd, ty der ligger något friboret i hela hennes väsen, fast än hon är så fången i misstro- ende mot andra och af tankar på sig sjelf.
— Nå, nu öppnas paradisets portar!
Bordet är dukadt! » » Tack, tack, Karin!
Du förstår då att ordna ett festbord lika så bra som du dan- sar! » sade han med uppriktig beundran, un- der det han följde henne till baka in i mat- salerr för att beskåda bordet.
Han var glad öfver att på detta sätt slippa från att höra moderns skarpa omdöme öfver en person, som, genom att välja sitt hem hos dem, så frikostigt bidrog till familjens underhåll.
» Ja, är det icke vackert?
Och det är Karins förtjenst; hon har både anskaffat blommorna, ordnat dem i skålarne och be- stält de utsökt vackra tårtorna. » Ina var glädjestrålande, när hon berättade brodern detta.
» Ja, Karin, det är, som jag trott, du borde bli —.
» » Hushållerska, tycker du väl? » afbröt hon med en uppsvallning af sitt gamla miss- troende.
» Jag tror att du också skulle duga till en sådan vigtig befattning, » svarade han lugnt och sökte fånga hennes blick, som undvek att möta hans.
» Men det var egent- ligen ändå något mera, jag tänkte på.
Du skulle säkert bli en förträfflig hustru. » Han sade detta helt enkelt och allvar- samt med blicken allt jemt fästad på hennes ansigte.
Hon spratt lindrigt till, såg hastigt upp och mötte hans forskande öga.
Hennes instinkt sade henne, att det var läkaren, som - sökte utforska henne och med en af återhållen vrede skälfvande röst kom svaret: » Har du kanske någon ruinerad kamrat eller vän att bjuda ut?
Jag har redan hedrats med tio ä tolf olika anbud att få betala förrucklade herrars skulder med min förmögenhet, och de ha alla haft den stora godheten att vilja taga mig med i köpet.
Fem af desse affärsmän ha aldrig sett mig, så du behöfver ej genera dig, i fall du fått uppdrag att köpslå — — » Utbrottet kom så häftigt och oväntadt, att han första ögonblicket förlorade fatt- ningen, och en uppstigande vrede hotade att få makt med honom.
Men när hon så plötsligt teg och han såg in i hennes nu våldsamt upprörda ansigte, segrade läkaren öfver den förolämpade mannen, och med ett allvarligt: » Vi talas vid om detta sedan månaden meddelar en fullständig mode- och mÖnsterttdnlng.
— Uppgtf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sal er- kära Karin », lemnade han henne för att underrätta modern att supén var färdig.
Ina hade ej hört ordvexlingen, utan kom nu röd och ifrig från köket, företrädd af Stina, som bar in steken.
Karin hade lagt handen på låset till en liten sidodörr, som förde till en större garde- rob, genom hvilken hon kunde komma ut i förstugan och så uppför trappan till sitt rum.
Den skymt af glädje, hon känt, var nu begrafven under en storm af orediga tankar och känslor, bland hvilka hon kan- ske för första gången kände en bitter före- bråelse öfver att ha varit orättvis mot någon.
Hon ville draga sig undan för att ostördt få hängifva sig åt sjelfplågeriets dämoniskt lockande qval, hvilka på ett egendomligt sätt uppblandades med vemodiga kärleks- drömmar.
» Vid desserten kommer Robert att hålla ett tal; du skall få se, att det blir präktigt, » pratade Ina utan att märka Karins afsigt att gå ut.
» Han kommer visst att äfven vidröra en särdeles mystisk —.
Ja, mam- ma, nu komma vi!
Hjelp mig att få upp båda dörrarna, Karin!
Och så ut, för att bli högtidligt förda till bordet!
Du skall få se, att kusin Uno annammar dig! » Hon drog Karin med sig in till de öfriga damerna i förmaket, der de flockat sig under väntan på att bli af herrarne införda till bordet.
Ina hade spått rätt.
Baron Uno bugade sig högtidligt för Karin.
Hon såg det lik- som genom ett flor och hon lade meka- niskt sin arm i hans.
En tanke, blott en upptog helt oeh hållet hennes själ: Hvad skulle Robert tala om?
Hvad menade Ina?
Lyckligtvis tyckte baron Uno mycket om att höra sin egen stämma och var fullkom- ligt belåten med de enstafviga ord, som Karin bestod honom, samt med den, som det tycktes, oaflåtliga uppmärksamhet, med hvilken hon följde hans lifliga beskrifning öfver den senaste kapplöpningen, vid hvilken bans » Zelia » eröfrat högsta priset.
Efter en i hennes tycke oändligt lång tid klingade ändtligen Robert på sitt vinglas och steg upp.
» Hvad skall han tala om, herr baron? » frågade Karin så tvärt och häftigt, att hennes granne hoppade till på stolen.
Ack, om hvad som helst; om universitetet, sträfvan, menniskokärlek, fram- tid och allt, som klingar vackert.
Skola vi kanske afbryta vårt samtal och höra på? » sade baronen.
» Kunna vi ej stiga upp?
Ljusen från armstaken göra ondt i ögonen? » » Nej, det går ej an, tant har ej gifvit tecken; men se, här ligger ju er präktiga solfjäder.
Tillåt mig! » Han slog upp den stora solfjädern och räckte henne den samma.
Nu var hennes ansigte doldt för alla utom för honom, men han var ej skarpsynt, det visste hon.
Andlös lyssnade hon till talet, som i början hade en viss humoristisk anstrykning.
Detta lugnade henne och solfjädern sjönk så små- ningom ned i hennes knä.
Men plötsligt fick den sonora stämman en varmare klang, och i gripande ord tolkade talaren sin tack- samhet mot den okände välgörare, som allt sedan hans faders död, samma år Robert tog med.
examen, hvarje qvartal sändt honom en summa, tillräcklig för att kunna studera bekymmerfritt och utan att nödgas göra skulder eller betunga sin mor, som ej utan stora försakelser skulle kunnat bistå honom.
» Jag har lydt den okändes önskan », fort- satte Robert, » att ej efterforska hvem han är och ej under studietiden för någon utom för min mor omtala saken.
Men nu, då jag står vid målet, färdig att börja en sjelf- ständig verksamhet, är det blott mitt hjertas varma maning jag lyder, då jag i denna krets af slägtingar och barndomsvänner ut- talar min innerliga tacksamhet mot den ädle okände och ber Gud välsigna honom och alla dem han älskar!
Och så till slut ber jag er, mina vänner, förena er med mig oeh bringa honom ett trefaldt lefve: Han lefve!
Hurra! » Kraftiga hurrarop och handklappningar ljödo genom salen; sjelfva baron Uno täck- tes hurra, dock med ett reserveradt små- leende.