Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men denna Nämnd skulle efter min tanka icke vara permanent utan för hvarje tillfälle särskildt nämnas af Konungen, som, då han enligt sin höga rätt tillsätter alla ordinarie
DomareEmbeten, så högre som lägre, med samma rätt bör förordna denna Jury; och då i alla andra, äfven de vigtigaste saker, då frågan är om medborgares ära, lif, och egendom, Domrarnes antal i Öfver-Rätt är bestämdt till
Sju, synes mig äfven detta antal vara tillräckligt till omförmälte
Nämnds utgörande, hvilken borde bestå af en eller två Prester, tre Lagfarne samt två eller tre andre för lärdom och medborglig dygd kände män, och deras beslut stadgas genom fleste rösterne, hvarigenom icke allenast allmänna Lagens föreskrift bibehålies, utan ock undvikes den efter min tanka onödiga vidlöftighet samt det hinder och uppehåll, som nödvändigt skulle förorsakas genom ett större antal personers sammankallande på ett ställe, de der vid samma tid kunde vara spridde på olika orter och således icke utan kostnad och besvär infinna sig.
Jag tycker mig äfven förese mycken svårighet möta, att kunna förmå ett större antal personer att på flere år åtaga sig en sådan befattning.
Vid det föreslagne Eds-Formulairet kan jag ej undgå att anmärka, att oaktadt den stora förtjenst det äger 340 Riksdagen 1812. i anseende till tankar och uttryck, skulle likväl må hända betänklighet möta för dess antagande, endast derföre, att det afviker ifrån det vanliga i Lag föreskrifne, som vid Domstolarne måste följas.
Hvar rättsinnig
Domare erfar ej utan bekymmer den lättsinnighet, som råder hos många och kanske de fleste som kallas till Edgång.
Jag fruktar, att den obetänksamme, underrättad om detta nya Eds-Formulaire, kunde deraf taga sig anledning till den föreställning, att det gamla vid
Domstolarne nyttjade vore mindre bindande och förpligtande.
För män, som kunde komma i fråga att kallas till den föreslagne Nämnden, lärer aldraminst någon vidsträcktare Edsförhindelse behöfva föreslås.
Jag har förut yttrat min tanka, när och i hvilka fall den föreslagne Nämndens eller Juryns befattning skulle kunna anses nyttig, och jag får nu något närmare förklara min mening.
När Domstolen, der målet är instäm dt, hört vederparten och denne sig förklarat; så har Domstolen redan tillräcklig grund för sitt bedömmande, hvad antingen den anklagade Skriften är till sitt innehåll eller sin åsyftning tydlig och bestämd, eller om framställningssättet ger anledning till olika tydning och tillämpning.
I förra fallet bör Domaren, utan uppehåll och utan att behöfva höra Nämnden, fortfara med saken och densamma med laga slut afhjelpa.
I senare händelsen åter, eller ock om båda Parterne det yrka och påstå, må Domstolen öfverlemna den åtalade Skriften till Nämnden, som i föreskrifven ordning bör pröfva och sig utlåta: om Skriften är brottslig; och om så är: under hvad rubrik af brott dess innehåll rättast bör kunna hänföras.
Ty utan den senare frågans besvarande skulle Domstolen, oaktadt
Skriften är förklarad brottslig, likväl sättas i villrådighet, huru den rätteligen bör tillämpa Lagen.
Att, som Constitutions-Utskottets Betänkande innehåller, Nämnden skulle med Ja eller Nej besvara blott den frågan: om Skriften är brottslig efter den § i Lagen, som klaganden citerat, och hvarefter han påstår brottet böra anses, finner jag för min del icke göra tillfyllest till nödig upplysning för Lagens tillämpning.
Hvad till exempel en Actor eller en förolämpad enskild person kan anse angå icke mindre än heder och ära, kan Nämnden pröfva väl icke röra äran, efter den egentliga definition derå, som Lagen bestämmer; men det kan likväl befinnas vara för - Bilaga F till Mern.
341 klenligt och skymfligt samt följaktligen straffbart, fast efter olika Lagens rum.
Skulle nu anklagaren, ehuru således verkligen förolämpad, sakna laglig upprättelse, blott derföre att han, efter sitt begrepp om tillmålets beskaffenhet och kanske sin ovana att tillämpa Lagen, i stämningen hänfört brottet under en origtig rubrik eller citerat en origtig §; så kunde han ej utan skäl klaga öfver förnekad rättvisa eller nödgas att åter instämma samma sak, för att vinna den upprättelse, som emot brottets beskaffenhet svarade.
Desse betänkligheter emot förslagets gillande hafva förekommit mig och de öfverlemnas till Vällofl.
Ståndets upplysta bedömmande.
Herr Lagmannen Landberg: Ibland Rikets GrundLagar är visserligen Förordningen om Tryckfriheten den del, hvars förändring uti större eller mindre mon allmännast väcker uppmärksamhet.
Den djupe, alltid lugne och i yttranden varsamme tänkaren; den lättsinnige, som hastigt och flyktigt fäller omdöme; den må hända förtryckte, som suckar, men sällan eller aldrig höjer sin klagan; den egenkäre och sjelfkloke, som lastar allt hvad han ej sjelf åstadkommit; den, hvars enskildte afsigter styra alla hans företag; den, som söker sig anledning att dold och okänd hämnas eD förment oförrätt; — alla desse hafva från olika synpuncter uppmärksamheten fästad och anse deras öde bero på resultatet af förevarande öfverläggningsämne.
Skiljdt från beroende af andre förbindelser, än dem Samhällsordningen kräfver, skall detta yttrande hafva till föremål, icke inskränkning i hvarje Svensk mans vundne rättighet att utan någre af den offenteliga Magten i förväg lagde hinder utgifva Skrifter, utan sättet att freda denna frihet ifrån missbruk.
Varaktigheten af en sann frihet kan endast bibehållas genom det sjelfsvåldet fängslas; men gränsen emellan frihet och sjelfsvåld lärer svårligen kunna uppgöras annorlunda än medelst i förhand satte hinder i utöfningen för både frihet och sjelfsvåld.
Lagstiftaren har visligen insett detta, men vid Tryckfrihetens första daning icke velat, att farhågan för de missbruk, som kunna inträffa, skulle hindra gången för Tryckfrihetens åsyftning: bevara allmänt lugn utan att återhålla allmän upplysning.
Likväl och då samma 342 Riksdagen 1812.
Lag, som gifver friheten, äfven bestraffar missbruken, påkallar blott och allenast vunnen erfarenhet
Lagens öfverseende till vinnande deraf, att anonymitetens slöja, gifven och tillegnad den rättsinnade, icke måtte blifva täckmantel för utöfvaren af missbrukad Tryckfrihet.
Det af Höglofl.
Constitutions-Utskottet föreslagne i Sverige nya rättegångssätt, hvarmedelst lagligheten af Böckers och Skrifters innehåll hädanefter skulle komma att pröfvas, icke af ordinarie Domstol, utan af en Jury eller Nämnd, bestående af icke mindre än 36 personer, hvilka alltid i Hufvudstaden skulle hålla deras Sessioner, synes mig medföra en vidlöftig omgång utan motsvarande förmon i afseende på det ändamål som sökes.
Då Tryckfrihets-Förordningen uti 1 § 5 Mom. innehåller, att Författare, ehvad han okänd vara vill eller ej, åligger att tillställa Boktryckaren en förseglad Sedel, innehållande hans namn och hemvist, med påskrifvet betyg om dessa uppgifters rigtighet af 2:ne utaf Boktryckaren väl kände män, hvilka åligger Författare-ansvar, i händelse Skriften inom laga tid åtalas skulle och Författarens namn och hemvist befunnes oriktigt uppgifna eller i Sedeln saknas; 7 Mom. af samma § stadgar, att ingen Boktryckare skall kunna ställas till ansvar för en Skrifts innehåll eller skrifart, undantagande i de fall då han underlåtit att med en sådan namnsedel sig förse; 5 § utvisar laga Domstol då fråga uppstår om Boktryckares, Förläggares eller Författares af en tryckt Skrift tilltalande eller hörande, äfvensom huru qvarstad å en utkommen Skrift må kunna läggas; torde utan rubbning af det hela en lättare utväg, än den Högloil.
Constitutions-Utskottet ansett lämplig, kunna finnas för förbrytelsers utredande och bestraffning.
Mig synes, att när antingen Publique Actor eller enskild åklagare funnit sig befogad till anmärkning emot någon af Trycket utkommen Skrift, må honom vara öppet och på dess fria val ankomma att härmed antingen vända sig till
Domaren, eller ock att underställa den Comitée, som Riksens Ständer, enligt 108 § af RegeringsFormen, vid hvarje Riksdag böra förordna till Tryckfrihetens vård, de i Skriften anmärkte uttryckens halt och beskaffenhet.
N:o 3. 343
I det förra fallet fordras å åklagarens sida en bestämd angifvelse om brottslighet.
Denna angifvelse eller stämningsansökning leder först till Boktryckarens inkallande och hörande; och när denne är försedd med och ingifvit till Domstolen en riktig befunnen Namnsedel, skiljes han genast ifrån allt vidare svaromål i saken.
Domaren vid en genast anställande preliminaire pröfning, antingen att det ansvar som yrkas eller den anmärkte förbrytelsen är af urbota beskaffenhet, eller ock att åklagaren, ehuru ett så högt ansvar ej kan äga rum, likväl ej saknar all anledning till klagan, öppnas genast Namnsedeln af Domaren, som derefter utfärdar ordentlig stämning på den såmedelst upptäckte Författaren; hvarefter med Rättegången, summario processu, förfares på sätt Allmänna Lagen och Rättegångs-Balken föreskrifva.
I sednare fallet åter kan den, som genom någon från Trycket utkommen Skrift förmenar, sig vara förfördelad, särdeles i skymfande genom allusioner, allegorier, m. m. d., utan synnerlig omgång eller nya vidtagande anstalter erhålla ett oväldugt bedömmande af de Sex för lärdom och kunskap kände män, hvilka jemte Justitiae-Ombudsmannen utgöra Riksens Ständers TryckfrihetsComitée.
Då denne Comitée finner Skriften vara förfördelande, vare sig för enskild man, eller Rikets Embetsoch Tjenstemän i allmänhet, eller i annat afseende skadlig och innehålla missbruk af Tryckfriheten, meddelar Comitéen utlåtande deröfver till sökanden, som med föranledande af samma utlåtande äger hos Domaren anställa talan medelst skriftlig ansökning, att åtgärd till Författarens upptäckande och inkallande måtte vidtagas.
Domarens första åliggande blifver då att inkalla Boktryckaren.
När denne, försedd med rigtig Namnsedel, densamma till Domaren aflemnat, frikallas han från vidare svaromål.
Derefter öppnas Namnsedeln; Författaren, som derigenom blir känd, inkallas att göra åklagaren genmäle, och målet behandlas summario processu på sätt i förra fallet redan nämndt är.
Den preliminaire pröfningsrätt, som såmedelst skulle tilläggas Domaren och Tryckfrihets-Comiterade, är väl afvikande ifrån nu gällande Rättegångs-Ordning, som inställer allt bedömmande till dess den anklagade haft tillfälle sig förklara; men då afvikelser ifrån vanliga Rättegångsformen äfven af Höglofl. Constitutions-Utskot - 344 Riksdagen 1812. tet funnits nödige, synes mitt förslag härutinnan ej åsyfta hufvudsaklig skiljagtighet i annat än antalet af de personer, hvilka skola utreda och bedömma om brottslighet uti en tryckt Skrift förekommit.
— Den tanke jag hyser, att denna preliminaire pröfning öfver en Skrifts innehåll, utan att Författaren haft tillfälle förklara dess åsyftning, icke bör anses stridande emot Författarens laglikmätige rätt, hemtar jag deraf, att
Täflingsskrifter öfver ett prisämne alltid bedömmas, utan att Författaren är tilllåtet att till namnet vara känd; och detta stadgande har mig veterligen aldrig blifvit klandradt.
I fall, som jag förmodar, Betänkandet skulle blifva återremitteradt till Utskottet, så hemställer jag, om icke Utskottet kunde få sig uppdragit att i sammanhang med de ämnen, Betänkandet innefattar, jemväl yttra sig i anledning af Kongl. Maj:ts afiåtne och till Utskottet redan förviste Nådiga Proposition rörande Tryckfriheten; och förbehåller jag mig att, sedan ett sådant utlåtande, innefattande Tryckfrihetsfrågan i sin hela omfattning, till Ståndet inkommit, få dervid göra de erinringar, till hvilka jag kan finna mig äga anledning.
Herr Lagmannen Landberg:
Lika med Herr Lagmannen och Yice Talmannen Sandberg får jag förklara, att Kongl. Maj:ts nyssberörde Nådiga Proposition icke varit eller kunnat utgöra föremål för mitt yttrande, då den af Ståndet förut blifvit förvist till Utskottets särskilda handläggning.
Herr Assessoren Arosenius gjorde samma förklarande.
Herr Stads-Majoren Westin:
Född och uppfödd i ett tidehvarf, som man i Sverige kallar frihetstiden, älskar jag borgerliga friheten och anser Tryckfriheten såsom den förres säkraste stöd.
Mitt begrep om frihet i både tryck och annat är ingalunda, att hvar och en må äga, under skydd af detta namn, att oförsynt angripa hvilken sorn hälst och ansvarslöst utöfva allt det sjelfsvåld, honom för godt synes.
Fortfarande missbruk af Tryckfriheten skall medföra hat och split emellan Samhällsmedlemmar, köld för Fäderneslandet och slutligen Tryckfrihetens egen undergång.
En värd Ledamot, Herr Assesso - Bilaga F till Mein. N:o 3. 345 ren Arosenius, har uppgifvit förslag till grundvalar för Tryckfrihetens bibehållande, som verkligen äga förtjenst.
Första Momentet af hans förslag, innefattande, att hvar och en, som vill utgifva
Dagblad, borde dertill söka särskildt tillstånd, kan jag likväl icke på annat sätt medgifva, än att till vinnande af ordning hvar och en Tidningsutgifvare väl bör anmäla sig hos Hof-Canzleren, men att det icke må stå i Hof-Canzlerens magt att tillståndet förvägra.
Sjette Momentet åter, hvilket syftar derhän, att utgifvare af Dagblad skola ansvara för hvarje deri införd artikel och förlora rättigheten att fortfara med sin tidning, i fall någon artikel blefve ansedd brottslig, finner jag mig alldeles icke kunna antaga.
De, som utgifva Dagblad, äro ofta icke sjelfve Författare, utan emottaga till införande andre Författares arbeten.
Projectets antagande hade i min tanka till följd, att hvarje Redacteur också måste blifva Censor och att den, som ej ägde insigt nog att bedömma insände Articlars halt och rätta syftning, icke skulle tilltro sig att desamma införa.
Jag ser ock sannerligen ej någon anledning, hvarföre en person, fastän han är Redacteur, bör ansvara för hvad en annan gör.
Blott i det fall, att Redactcuren icke kan framställa Författaren, eller åtminstone uppvisa hans Namnsedel, tror jag den förre böra stadna i ansvarsförbindelse.
Tillåten mig, mine Herrar, att få säga min enskilda tanka i frågan om Tryckfriheten; den är i få ord:
Tryckfriheten försäkras bäst genom tillåtelse för hvar man att utan hinder eller tillstånd Jåta trycka allt, hvad han i sitt omdöme finner tjenligt att communicera allmänheten, förenad med det äfventyr att vara ansvarig private, som han förorättar, och publiquen, hvars tranquilité han stör er.
Underkastad detta ansvar och denna risque, må hvar menniska trycka, hvad han behagar.
Ståndet beslöt att återremittera frågan till Constitutions-Utskottet, som af de gjorde anmärkningarne in extenso skulle erhålla del.
Ex Protocollo J. J.
Bergström. 346 Riksdagen 1812. 2.
Utdrag af Protocollet hållet hos Högvördiga Preste-Ståndet vid Urtima Bihsdagen i Örebro den 9 Junii 1812.
Med afseende deruppå, att Constitutions-Utskottet nu skall vara sysslosatt med de inom Riks-Stånden gjorde anmärkningar vid samma Utskotts, den 10 October 1810, afgifna Förslag till ändringar i Tryckfrihets-Lagen; och då, utom hvad redan i detta ämne inom Ståndet under föregående Plena blifvit anmärkt, flere af Ståndets Ledamöter anmält sig sinnade att emot berörde Förslag ytterligare anmärkningar afgifva, erinrade Herr ÄrkeBiskopen och Talmannen om nödvändigheten deraf, att Ståndet skyndsammeligen måtte aflemna alla de anmärkningar i detta ärende, hvartill det samma kan finna sig befogadt.
Doctor Hedrén yttrade:
Maj:ts Nådiga Proposition rörande Tryckfriheten, jag redan den 1 Junii haft äran inför Högvördigste Herr Ärke-Biskopen och Talmannen samt det Högv.
Ståndet yttra mina tankar i en vigtig punkt af detta ämne, anhåller jag i ödmjukhet att ytterligare och såsom en fortsättning deraf få tillägga de anmärkningar, dem, vid de 1810 års Riksdag af Högloft Constitutions-Utskottet afgifne Betänkanden öfver föreslagne ändringar i Grundlagarna, jag anser nödiga i afseende på Tryckfrihets-Lagen.
Högloft Constitutions-Utskottet har i det vid sistnämnde Riksdag till Riksens Ständer afgifne Memorial, rörande förändringar i Tryckfrihets-Förordningen, i synnerhet trott sig böra fästa uppmärksamheten vid tvänne punkter, nemligen Högsta Maktens rättighet till inseende öfver Dagblad och Periodiska Skrifter, samt möjligheten att vid rättegångar angående förbrytelser, hvilka ej befinnas vara urbota, finna en Part, som till straffet kunde bindas.
De i Kongl. Maj:ts nu afgifne Nådiga Proposition framstälde tvänne Momenter stå i direkt förhållande med samma frågor och böra således, vid granskningen af Utskottets öfriga föreställningar, hufvudsakligen komma under betraktande.
Då jag nu går att punktvis granska de af Utskottet vid Tryckfrihets-Lagen gjorda och till Ständerna hemstälda förändringar, har jag trott mig blifva minst tröttsam, då jag endast anmärker det, som i min tanka borde för - Bilaga F till Mern.
N:o 3. 347 ändras eller alldeles icke antagas; hvarmed jag äfven i ödmjukhet tillstyrker, att allt det öfriga må gillas och fastställas sådant det i Utskottets Memorial finnes föreslaget. 1 § 2 Mom. bör, i enlighet med Konungens Proposition och till förebyggande af undanflykter, heta »Periodiska Skrifter» i stället för Veckoskrifter. 1 § 4 Mom. mot slutet bör så förändras: »om HofCanzleren är på samma ställe, der Boktryckaren sig befinner». 1 § 5 Mom.
Efter orden »af Boktryckaren väl kände» föreslås: »i Sverige boende, bofaste och vederhäftige». 1 § 6 Mom.
Föreslås: »Periodiska Skrifter» i stället för Veckoskrifter. 1 § 7 Mom.
Ordet »icke» torde böra flyttas ned till näst framför »företer». 2 § 2 Mom.
Föreslås, att ordet »tydligen» går ut. 3 § 1 Mom. »Klart uttryckt», synes böra gå ut. 3 § 2 Mom.
Samma ord synas böra gå ut.
Hvarjemte i stället för »Evangeliska Lärans sanning» föreslås: »Evangeliska Lärans sanningar», enligt hvad Högv.
Ståndets Committerade vid 1810 års Riksdag i Stockholm på goda skäl föreslagit. 3 § 3 Mom.
»Klart uttryckt» föreslås till borttagande.
Vid de här utsatte böter anmärkes, att de synas orätt proportionerade mot böterna i 4, 5, 6, 7 och fölfande paragrafer.
Då lastligt yttrande om Konungen, Drottningen eller Thronföljaren finnes belagdt med lifsstraff, så synes 100 R:drs böter vara för ringa näpst för gäckeri af Gudstjensten, Guds ord och Sacramenten, i synnerhet som smädliga uttryck om de öfriga Kongl. Personerna, om Riksens Ständer, om främmande Stater m. m. äfven äro fälda till samma plikt af 100 R:dr.
Ingen redlig Medborgare finnes, som icke vill, att Konungen, Konungahuset och Rikets lagstiftande makt hålles i ära; men Guds ord och våra heliga inrättningar böra ofelbart ega förstlingen af vår vördnad, och jag är förvissad, att aldrig någon Svensk Konung skall med välbehag se sig ställas framför dem.
Jag får derföre i ödmjukhet föreslå, att äfven här 1 Cap. 1 § Missgern.- Balken måtte gälla, der smädelse mot Guds heliga ord och Sacramenten tydligen är belagd med lifsstraff.
Här kan icke tillämpas förmildringen i de följande orden: »Sker thet obetänkt och af hastighet, bote 100 Daler»; 348 Riksdagen 1812. ty den som skrifver, har tid att betänka sig, förrän han sig yttrar. 3 § 9 Mom.
Föreslås, att ordet »tydligen» utgår. 3 §, slutmeningen.
Föreslås, att ordet »Domstolen» må bibehållas i stället för »Nämnden»; hvarvid jag får åberopa, hvad här nedan vid 5 § blifver anmärkt. 4 § 2 Mom.
Föreslås, såsom i min tanka tydligare: »Trenne timmar förrän något Dagblad eller Periodisk Skrift till försäljning eller till spridande på hvad annat sätt som hälst utgifves, skall deraf alltid ett Exemplar öfverlemnas, i Stockholm, till Hof-Canzleren och, i hvarje annat ort, till hans förordnade Ombud.
Detta bör ske kl. 6 om morgonen, så att utgifningen kan kl. 9 begynnas».
— Emot slutet föreslås: »Af alla andra Skrifter skall likaså ett Exemplar till Hof-Canzleren eller hans Ombud aflemnas dagen förrän de till försäljning eller spridande på hvad sätt som hälst utgifvas». 4 § 3 Mom.
Föreslås »Periodisk Skrift» i stället för Veckoskrift.
Föreslås likaså, att det ofta förekommande ordet »tydlig» må utgå.
Constitutions-Utskottet har vid redactionen af detta Moment gjort skillnad mellan Dagblad och Periodiska Skrifter, samt andra Skrifter, hvilken skillnad jag ock för min del både medgifver och yrkar.
Men jag kan ej inse, hvarföre Dagblad och Periodiska Skrifter skulle före utgifvandet af Hof-Canzleren indragas endast i det fall, då de vore menliga för politiska och ministeriella förhållanden; jag kan icke anse dem annat än till samma qvarstad förfallna, om de innehålla smädelser mot Konungen och Dess Hus, och ännu mera, emot Gud, hans Heliga ord och inrättningar.
Lika så litet inser jag skälet, hvarföre andra Skrifter skulle kunna inom viss tid efter utgifvandet med qvarstad beläggas, endast i några vissa fäll af brottslighet, som i 3, 4, 7, 12, 13 Mom. af 3 § bestämmas; och med förundran saknar jag de 1 och 2 Mom. af samma paragraf, som förbjuda hädelse mot Gud och förnekelse af den Evangeliska Läran.
Meningen lär dock ej vara, att Skrifter af så brottsligt innehåll skulle få utan qvarstad fritt kringspridas, icke heller att Dagblad och Periodiska Skrifter af samma beskaffenhet skulle vara undantagna från ett försigtighetsmått, som i andra afseenden blifvit visligen föreslaget.
Jag får derföre till Högvörd.
Ståndets behjertande vörd - Bilaga F till Mern.
349 samligen anmäla en sådan förändring i detta Morn., som sakens vigt fordrar.
I sådant afseende får jag ock i ödmjukhet föreslå följande redaction, hvarigenom äfven hela Momentet synes mig vinna både i tydlighet och enstämmighet: »Anser Hof-Canzleren eller dess Ombud något Dagblad eller Periodisk Skrift innebära förbrytelse emot något af de i 3 § uppräknade Momenter af denna Lag, äge han» etc. — »Anser Hof-Canzleren eller dess Omljud någon annan Skrift innebära förbrytelse emot något af de i 3 § uppräknade Momenter af denna Lag, åligge honom» etc.
Skulle åter i det ena eller andra fallet något Moment synas böra undantagas, så lärer dock intet undantag höra gälla för dem, som angå Religionen, eller de 3 första Momenterna, såsom med skäl stälda i främsta rummet.
Mot slutet föreslås äfven, att orden: »icke före utgifningen, men» må utgå.
Likaså föreslås, att det af Utskottet föreslagna tillägget måtte gå ut, såsom lätt ledande till undanflykter och missbruk. 4 § 4 Mom.
Det föreslagna tillägget »något framdeles tillgörande» synes onödigt. 4 § ö
Med anledning af Konungens Nådiga Proposition vågar jag här föreslå ett tillägg, som synes mig nödigt till skyddande af enskilda personer.
Det är billigt, att enskild man njuter sin talan till godo mot förolämparen.
Men det är ock billigt, att han icke ålägges kärandepligt, der han verkligen är svarande.
Den som i Skrift angriper någon är väl den egentliga käranden och borde aldrig kunna undgå samma bevisningsskyldighet, som alla andra tillhör i samma cas.
Han bör således framträda i dagen, ställa sin svarande Part ordentligen till rätta och utföra mot honom sin talan, och då han detta gör, borde han äfven i tryck få nyttja sin rättighet emot honom.
Jag ville derföre tillstyrka, att eho som i tryckta Skrifter angriper enskild man, skall ovilkorligen hårdt bestraffas, så framt han icke styrker, att han i laglig ordning honom inför rätta tilltalat och ännu mot honom sin sak förer, men, i fall han det gör, vara från ansvar befriad.
Skulle åter detta förslag ej antagas, synes mig Samhället böra skydda dem, som förolämpas af okända angripare, och således någon publik anstalt böra fogas till fredande af enskilta Medborgares heder mot falska smädelser, så vida de sjelfva ej vilja eller hafva tillfälle att uppsöka angriparen och skaffa 350 Riksdagen 1812. sig upprättelse; hvarom de först borde af den publika auktoriteten tillfrågas oell sig yttra. 4 § 11 Mom.
Lika med i 3 Mom. af denna paragraf föreslås äfven här, i stället för 4, 7, 9, 10 och 13 Mom. af 3 §: »något af de i 3 § uppräknade Momenter».
Sista punkten af detta Moment bör ofelbart undergå förändring; ty först kan Kongl.
Maj:t förbjuda Skriftens ingifvande, och då kan väl ej qvarstaden efter en månad upphöra.
Dessutom skulle det ofta medföra brydsamma följder, om Staten skulle ersätta Bokhandlaren förlusten, efter besvuren räkning.
Denna rättighet tillkommer ingen handlande; och lika litet, som allmänheten kan förbindas att afnäma andra köpmäns varor, kan ock Staten ansvara för förlusten på sådana böckers införsel, som inom dess område ej få nyttjas.
Staten synes mig gjort, hvad den varit skyldig, då den i Lagarne varnat och genom Embetsmän gifvit tillfälle till råd och upplysningar; att förtiga många andra skäl.