Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men kom man med någon fråga, som rörde hennes sista stora intresse - hennes biografi öfver Fredrika ' Brenier - då var all tröttliet m.ed ens soni bortblåst.
Det s&amp;g u t som om hon koncentrerat hela hterstoden af siil lifskraft kring d+ta axbete.
En af hennes varmaste önskningar med afseende därpå v a r att f&amp; genomgi % detsamma med en af de representanter för en yngre generation, hvilkss onidö.me hon skattade högt.
Denna önskan.
kom pk nyåret till ~~ppfyllelse under läsaftnar, som för hvarje g&amp;ng gladde och uppfriskade henne.
De kunde dock ej &amp; terlcoinma tillrticldigt ofta, för att mm skulle hiniia genonig&amp; allt det skriha.
Hon gjorde da1: för snart app planen a t t tinder juni fortsatta dem p&amp; Ströin; och allt fogade sig s % att hon i detta .fall lsnncle f&amp; sin vilja fram.
12 jnni, en mild härlig so~nmaraftoii, kom hon dit iit.
De följande tv&amp; veckorna ligga för ininiiet i en p&amp; samma g&amp;ng l j ~ i s och.
.vem.oclig dager.
Hvarje dag gick ~ ~ klar p p och varin och tycktes medföra något litet framsteg.
Då förmiddags- solen stod högt, gick den gamla från sina rum p&amp; nedra botten öfver veranclan, där rullstolen väntade titaiiför dörren.
Dar- ifrh11 styrdes färden itm med den doftande barrskog~sluttning~ som begränsar parken., ned i sol.gasset vid viken.
Var dagen * *,
het, stannade man högre upp i skuggan, där fåglarna kvittrade, clar pyrolan doftade i gräset och liiften var niiittad d barr- hngor.
S t ~ u d t a l s sl~rA.I~.liaiide eller l~sxiiaiide till tidiiiiigariies berättelser, st~~~icltals halfsliimrniide?
njijt den gamla Iiär som- marens lifsföi~iya~iile härlighet.
u e n basta stunden p&amp; dagen var dock Iiisstiiiiilen efter den tidiga middagen.
DR samlacies, rmligeii iite iiiiiler tratten vid gårilen, den lilla lirets, soin iinder \ - inteni Ilurjat genoiiigk Fredrika Bremer-biografien, för att fortsatta damed.
&gt;Ian laste och diskuterade, författarinnan fralnkastaile sjalf inangeii auniiirkning och upplifiades synbarligeii, d&amp; lioii s i g intresset i allas blickar.
Ofta berättade Iion iiAgon iipplysaiirle mekdot och deltog utan att rniiih iilgon trötthet i de Iifliga sam- sl~r ", soni anknöto sig till det liista.
Ännu den 26 jiuii, dit vädret blif&amp; griitt och kyligt och liisiiingen niaiste hållas inomlms, följde Ii (iii den med kanske B II II^ större intresse a11 vanligt .. Setlaii vid efterniiddagxka.ffet och en längre stiind därefter satt Iioii och spriika (1e med eii äldre medlem af gå.rdens sommarkoloni pk ett satt, soni llafde dl oro för den imerkan, te1iil&gt;eratiirfiir8ncZriiigen kiinde med- fört.
Hon iittr~clite sin gllailje öfier att liafva kominit till Ström, talade om hur bra.
hon trifdes och hur glid kon vaim a t t det arbete, som lag henne SH mycket om lijartat, nu var s&amp; iiiira afslutadt.
' Det tyckes ha legat en aniiigsfull bety- delse i de ord, hon niider ~ i i i t e n i yttrat: * ?lär detta.
ar slnt är jag fiirdig~.
Föga tänkte dock lienlies omgifiiiiig, att dc!
vänliga, förtröstanshlla ord, soin hoii denna krall talade, skulle bli hennes sista.
Under ile gAngna fjortoii dagarim liade Iioii med sina vaniier geiioiiightt allt det.
fiiriligskrifii~ af l) ioI2; rutieii.
Det siig ut soin oiii yjiili (20iiieii Iiiiiiiiat lieiiiie tleiinw tid oantastad för att seilaii ined a5 nycke et stijiw Iiiiftigliet böyjjn sitt, för- störelscverk.
Seiiare clelen af natten blef orolig.
Pli iiiorgoneii orhtle Iioii ej iller tala och 1Ag s m i t i] iiiftig fdwi-.
Den tillkallade liilcweii föi.lrl,zi.adc., a t t Iion ti-iiaiits iif ett vil~ls;; iiiit iiifliieiis: t- anfall och a t t det \ - als fani för liing-iiiflz~riiiiiatioii.
NLI följ de et.t dygn, liraroiidei den iiiatta lifsliignii iiinsoni fliiintade i firtäsai~de feber, ömsom s,jönk i ytterlig afinattning.
E n blick eller en smekning rö,jde niigon ging, a t t den sjiilra
hade medvetande af sin omgifning, och det var tydligt a t t hon på kväl1en; den 26 kände igen en af sina brorsdöttrar, som skyndat till hennes sjukbädd.
E j ett ord kom dock öfver hennes läppar, Vid t t i d e n den 27 blefvo de niss så hastiga andedragen allt långsammare, det blef längre emellan dem, tills de slutli- gen utan någon synbar kamp och vånda, upphörde.
Den rika anden hade lätt och nästan omärkligt löst sina band.
Mecl bäfvande röst hviskade en af de kringstående: » Salige äro de döda, som i Herranom dö.
De skola hvila sig ifrån sitt arbete; t y deras gärningar följe dem efter,.
Dagen hade varit mulen och gr %, men nu föll ett vall- ligt solljus in öfver dödsbädden.
Och senare på aftonen strålade himlen därutanför i guld och purpur af den praktfullaste sol- Två dagar därefter drog ett sorgetåg u t i det bländande solskenet fr&amp;n gården vid Ström.
Blornsterprydt af kärleks- fiilla händer, höljdt af hvita rosor, h i l k a för S. L-d allt- sedan ungdomen haft en särskild betydelse, fördes därifrån stoftet af Ilenile, som nu sof dödens sömn.
I Södertelje lyftes kistan ombord på en där väntande ångslup, som skulle föra den till Stockholm.
Så många af de narmaste som kunde det, voro med soin hedersvakt kring kistan.
E n af ' den dödas äldsta vänner mötte vid hamnen med blommor.
Det blef en vacker f ' ärd.
Bhten gled fram i solljus öfver det l ~ ~ g vattnet, na den blida malarnaturen hade sitt allra blidaste tycke.
Med sina doftande kransarr ' stod ek-kistan ljus och hög i fören som i ett kapell af unga granar.
Det var ingen bitter- het, blott en stilla, giipande ' högticllig stäiiining öfver denna sorgefard.
I den lugna soinmaraftonen närmade sig baten allt mera Stockholin, skådeplatsen för den dödas rika verksamhet linder svua.na år.
Den gled genom slussen, där nigra få hennes vänner, som vetat af fiircrden., mötte med blommor.
Den gled fram öfver saltsj öiiiloppet ~mder södra bergen, där hennes gamla hem högst uppe på klippan lkg med bladcande rutor i afton- solen.
Så svängde den af förbi Kastellholmen inåt varfvet, dar nhgra matroser stodo redo a t t bära kistttn till kapellet på den stilla lummiga Varfskyrkogården, dar den bortghgnas make förut hvilade.
* O B.
Sophie Adlerspnrrcs stoft Den 2 juli p&amp; middagen till den sista hvilan.
Under t o n e n a.
af eii sosgiriarwli, spelat1 af Flottaiis miisikkir, neclsaiiktes i g r a f h i den 1) 2oiiisterliöljtl,?
: ~ kistaii, 1i~arpIU r i k a minneskransar i i ~ d l a g t s, j.
l) lot,t af nnfiir- ~7andter och ~7änner iitan af Sreriges kriiinor af ' lltt saiiiliiills- lager, främst bland dem landets drottning.
A t t vid Sopliie Adlersparres b a r representanter tif lieiiiies eget kön s k d e t ö l k s I i ~ a d hon mrit fiir den sw11 ' llia h - i ~ i i i i i i ~.
v a r en l i k a naturlig, som viirnit kiiiicl aktiiiiigs- och tac1is: iiii- hetsgard R t Iiennes rniiiue.
SA iiedlades efter joidfaatiiiiigs akten 116. grafven af en k~iiilig medlem af Fredrika-Brmnw- Förbundets styrelse &amp; d nigra vasma ord och iiiider djup rörelse en 1agei; lrrans med 1m-d i de sveiiska fasgema sfisom ren gud af ttaobsamhet f r i n Precl1ikti-Iii~iiier-Fiir1) 111i (let och genom detta f r h svenska kr ii in or^^.
1 d&amp; korta tal, som l i ~ r nedan återgifves, gaf diirpii ordf. i fureningeii Hand.
Viinner, f r u A n n a Wallenberg, e t t iittr-yck A t de~inzt förenings saknad och tacl~sainliet.
Å Föreningen Handarbetats lTIinners vëpnr.
yttrade tal ned- ' 15i,g,aer jag vid f riherrim m Sophie Adlersprros graf dmna krans, såsom en @ id af tacksamhet at denna förenings stiftmima, ty det var friherrinnan Adlersparre, som föiy e~ ds!
ar sedan tog initiativet till dess stifta.ude, det Hr hon soin rarit orsnken t-il1 dess iipldconist och mycket bidragit till dess vidaro utveckling.
A l t t aiiclra afvon offrat tid och krafter därför förringar icke hennes föl-tjänst, ölrar don tviixtorn, da detta förhallande ' ar ett bciis pil hemee iniirkvijrdiga förmåga att viiija sin hjiilp, att an~iiiiih de mest dugande krafter och att entusiasmera andra för sina iGer.
Tack vnre jiist, iioiiiia föriiiKga har hon ntriittnt s5 iiiyckct g: .oclt och iiyttigt, sh 1uyckr.t verkligt stort i l.
- h g n Fkhi iiigm., iiicri f minfiir allt ligger htvili~s sN idtnga.
ii föstjiinst cliiiriti, att lioii fiir (len s \ .ciislin k ~ i i ~ i a Iwre~lt miijlighetes till sjiilj7tjiilp och darigenom till iiioralisld och olionoiliiskt oberoende.
Om lrvinnor diiför i dag raga iiMnla sin tacksamliet till hennt?, innan det jordiska af Iiennes rik9 ~) eraoiiliglit ?t f i k nllt.ic1 giji~l~iws undan cleras bliclcm, hör iuaii ej föriintlrx sig cliiriifvcli '.
315 cliil4 ' iir det 1~on.ventionella för en, adng triitla tilllaka för l~ehofwt~ att iippet uttala, hvad inan djupt och r,mt Iiiiiiiici '.
Hnf diirför tack, Sophia iidlerspai~e, fur hrncl (111 iiinlit och verkat för oss alla, liaf tack för hrad di1 velat, livad du t: ilat, lirad du skrihit, hvad du sitt ut och grundat för dina medsystrar h *!
Innan jag slutar, ' måste jag dock säga ännu ett ord om det t o m i m d u, ltimnar .och som i sanning blir s v h t att fyll %, om din öhwliigsna, intelligens, soin dock dlticl vm fardig att offra sig s; jSilf i d m t e för auctrn, om ditt fidIa, rika lljiw: ta, som s&amp; varmt slog for frcri; ftslrriclnnicle och utveclclin.g, om din malcalösa idérikedom, som stiincligt sådde nya nts %don, och om den sa~m.sd, som djupt kki ' i~nes xf m h g a, som följa ditt minile, en salcn.ad, som sent skall ~ipphöra.
&amp; !en - för att med n&amp;goa föriin.clring l&amp;ua en stor slidcls orcl - » oj med Idagan slrdl ditt minne h a s, ej lild den, som g&amp; och smwt slcall glönznzas, s&amp; slrdl fosterlandets lcvinmr dig begrlita, som en fram- afton grliter dagg om sommarn; fiill utaf förho~~pnings£nllri, tidsclrömm och med ' blicken tand mot inorgonrodnm af den nya dag, som du har anat, som ' du verkat för och som dn planlagt)).
Plecl clessa orcl, Iivilka äro a t t betrali.ta som en.
genldang nf ' l~vacl som im~eiist kterljöcl i alla cle n.arvaran.cles sinnen, och hvari säkerligen, ej blott Sophie Acllersparres mhlga persoiiliga viinner och bkqnclrare, wtaii alla t ä d aiicle och vm.iilh; j artade nian och lcvii~ilor i hela vis ' t laiicl helt och.finllt skola iast&amp;i-izinlz, afsluta vi clei~art korta skilclring af ett rikt och iiclelt] .if.
Som ett sl~~tackorcl i deii e1111lzil 11-1.inness&amp;iigen bifoga vi eizclast föl- j mde, af eii - ilara anförvmclt till den bortgi,iigna författade verser, billca utclelades vid grafven: P$ H e l g e m m en s o ~ n m a M a g DB huita Jiosors r i k e d o m I p a ~ k och tl ' adgd2~l stod i blom, Du d ~ o g d i t t f ö ~ ~ s t a a n d e d n g.
I huita 2yoso; .s r i k e d o m Y i 12u d i g badda, stum och kall.
Ditt uäzf &amp; P fyldt.
d.in d a g ä r all, Du g d t t - d i n plats bland oss st&amp; * t o m.
S M e n h u a d d u verkat lefua skall.
Det s k a l l gd fl * am, d d d u dr s t c f t S d rnildt so222 h u i t a rosom doft, S d starkt son2 flodens l u g n a suall.
B l a d uid blad till marken sakta sudfu&amp; Höstens luft är genomskinligt klar.
Men igenom hual ?je f i b e ~ bäfuar Yemodsfull en fldga utan mar.
Död ar sonzmarn.
K~ansande den döde All naturen grdter Balders öde.
Yemod st unga f Agor sakta d al a ' kring öppnad g13ut.
Lika höstens Sorgens sprdk ur tusen bröst de tala Med sin gyllne, dunkel~Oda skrift.
Död är skalden, i h u a ~ s diktnings u; %or Suallet röjdes d12 af stora frdg0.r.
1v D8d är tankal~en, huars blick i natten Sökte idealens ljusa värld, - Lifuets källspdng: euighetens batten, Mdlet för de12 ldnga ökenfaildJ Sonz, i led med mänsklighetens adel Utan fluktan stlled och u t a n tadel. '
Det uar gloPian onnkrng hans snille, Det uar hemligheten ' af hans makt.
l$j h a n drömde blott, h a n ädelt ville, Det har glansen kring hans panna lagt.
All natu12en grdter Balders öde; Gr&amp;, dusuenskafolk, dinstoledöde!
sigrid xei janhufvud,.
Mina Forsell.
- Den 12 sistlidne juli niedde1ad.e tidniiigarna i ett telegrani från Marstrand, att fröken Mina Forsell ej iner tillhörde de lefvandes antal - lioii hade onikonmit under segling.
Underriittelsen on1 att Mina Forsell var död kom så ovantad och så tovart, att inan hade svhrt att fatta dess sanning.
Man hoppades på en iilöjlig iiamnför- viixling.
Några af hennes vanner begif VO sig ' upp p i Fredrika-Bre- mer-Förbundets byra för att fb visshet - och visshet fick man dar mycket snart, utan att behöfva göra några frågor.
Tystnad och för- stainniiig var liar rådande, man såg endast allvarliga, bekymrade ansikten bland de arbetande; den plikttrogna, arbetsdugliga, af alla afliållna 1 \ Iiiia Forsell var borta.
Då BIina % ' orsel1 i lllarstrand einottagit underrattelsen o111 frii Adlersparres död, skref hon till en vaii i Stockholm bland aniiat föl- jande: %Du vet, att jag ej ar for offentliga ärebetygelser, men vid detta tillfälle lcaniier jag S&amp; afgjordt, att den tacksaiiilietssliiild, livari vi alla stå till henne, bör gifva sig luft på något offentligt satt,.
Hvad Mina Forsell Iiär sade, var uttryck för något af livad Iion innerst kande.
Yttre iitinai.kelser, B off e n t l i b ärebetygelser P voro henne inot- bjudande.
Det ar niistaii imder It8nslan af att göra något, soin skulle lia inissliagat den Bortganglia, som vi liar söka teckna ngkgra drag af hennes personlighet, sadaii den lefver i minnet bland hennes vamer.
Nen det ar äfven känslor af taclrsainliet, soiu inåste gifva sig luft.
&amp; Iiiia Forsell var född i Nora i juni inånad 1850.
Hon bibehöll under hela lifvet prägeln af att tillhöra en bergslagsslakt.
Maii märkte tydligen, att lion ej fatt sina första intryck i en stor stads bullrande lif; det låg något lugnt och » samladtn öfver hela hennes vasen.
Under deu stela, något kärfva ytan glödde dock varma känslor.
Vid 18 &amp; rs blder sökte och vann Mina Forsell inträde vid Högre Lararinne-Semiiiariet, Hoii blef dar en fi ' amst&amp;eiide laqunge och en
' afhålleii och aktad kanirat.
Då hoii 1871 läiniiatle seiiiiriaiiet fick hoii anställning vid en flickskola i Göteborg.
Efter några %r iiicttog hou, jämte fröken Hulda ~ ~ l l e n b i l den ~ a, s. k. Risbergska skolan i Ombro och blef dess ena föreståudarinna.
På denna plats arbetade lion iiiider en följd af kr, stjidse bemödande sig oin att fiira skolan frainit i en god och siiiid riktning.
Hiirii stora förtjanster Jliiia Forsell an iiedlade soni skolföreståndarinna, tro vi dock, a t t skolzn icke va7 dct oinritde, dlir hennes begkfning gjorde sig bast gällande.
K: tiiskt.
var det just kaiis- lan liaraf - jainte åtslrilliga yttre omstiindiqheter - som kom lieune att lämna skolverksamlieten i Orebro och att SIG sig ned i Rtockholin.
H ä r fann hon snart verksa~nlietsfiilt, ilgr lieiines heglifnilig och stora dugligliet kommo till heders.
Ender en stor del af den tid, som lek- tor Linder var liufvudredaktör för Sorilisk Faiiiiljebok, hade fröken Forsell anställning på redaktionsbyrRn ocli iitiniirkte sig d2 genoii1 den synnerliga omsorg, plikttrohet, flit och skickligliet, livarined hon utförde den viktiga uppgift, soiii anförtroddes liennt.
Knder de senare %ren af sitt lif agnade sig Mina Forsell mer ocli Iiler %t det allin8nnas tjänst.
S&amp; var lion vid sin död inedlem af Adolf Fredriks fiirsainlings skolråd.
Genoiii sina pedagogiska insikter och sitt mogna oindöiiia hade lloii de bästa förutsättningar för att blifva cii dugaii&amp;: skolr8ds- ledamot; då därtill lägges det vasina intresse ocli deii tid 11011 ägnade sitt nya arbete - framför allt geiioiii flitiga besiik i fiirsamliiigens skolor - så var det ej underligt, att hoii blef en högt varderad ledamot af det skolråd, som lion tillhörde.
, hjlsom sekreterare i iijss- nämnda församlings skyddsföreniug hade det livakats lienne a t t bringa en reda och ordning i sättet a t t arbeta, soin ej iiog kan prisas af dem.
ined livilka lion samarbetat.
Jle soiii si !i skoltr fortsiitta arbetet iitaii Miiia Forsell förklara, att.
~lieiiiies fiirlnst M r KI * ocrsIittlig~~.
Det gick Mina Forsell s$, som det g&amp;r de Atista ni ' ltt~tsdiigligu rnaiiiiiskor; äro de en gång auppt5ckta!, si hlifra tlc iifvciliopniie iiied göromhl.
För henne ställde sig likviil sakeii i ett fall lyckligare lin för mängden af arbetaiide kviniior; lioii var ekonomiskt oberoende, så a t t hon aldrig behö fde arbeta för si t t uppeliiille.
Ned idel frikostighet skänkte lion därföre bort sitt arbetes giild %t deiii, som bäst Leliöfde det.
Under flere å r var Mina Forsell iuedleni af styrelseii för r.
U ven- ska Larariniiornas Pensionsförening; iiiider de sista Breii viis lioii dess ordförande.
Den som liaft föriniineii att: rsbeta tillsaiiiinaiis ined Mina Forsell i denna styrelse skall sent förgiita den Iiiimaiiitet, förenad med den största noggrannhet, soin iitiiiiirkte henne p&amp; denna post.
Hennes för en kvinna ovanliga insikter i ekonon~iska frigor gjorde henne äfven iner a13 vanligt passande för detta förtroendeuppdrag.
Det var dock Freclrika-Breiner-Förb~i~idet, som kom i Bti~j~itsin.ile af hnfvodparten af de gåfvor, hvilka Trickte till för så många om- råden.
Mina Porsell var en varm van af de åsikter Förbundet satt pk sitt prograin och ägnade diirföre största delen af sin tid och sina krafter åt arbetet för dess intressen.
Under * soiri maren 1854 saininantriiffade för första gången p % en af slifvets saniiiiaiibiiiclriingsbai10~~ de båda kviiinor, hvilkas nainii i detta häfte iitinärkas inecl de svarta ko~seii: S. L-d Adlersparre och Mina Forsell.
E n af dem, son1 tecknat Esseldes minnesruna har ined skal frainhållit den alldeles sibskilda förmåga hon ägde a t t med säker instinkt utvälja medarbetare på de nya arbetsbanor, Iion var sysselsatt a t t bryta.
Det var ' soin bekant j.wt år 1884, som Esselde gick och bar på tanken af Freclrilca-Brenler-IFÖrbiindets Giftande.
Icke livar och en Ilade i den blyga och stela Mina Forsell tipptäckt clen kvinna, som skulle bli en af det nya förbiinclets stödjepelare.
Men Esselde gjorde denna iipptackt.
Under de tvh förstri, aren af Förbundets verksamhet var fröken Forsell dess bygltförest8ndariizna ocli det griindlaggande, organiserande arbetet a r I~iifvndsakligeii att betrakta so111 hennes verk.
Afven sedan Mina Forsell ijfverlainnat föreståiidariniians inakt- påliggande varf i andra Iiiiiider, fortfor lio~i a t t nled oförininskadt nit ocli intresse arbeta för Förbundets sak.
Så har hon tinder de 10 gångna åren varit medlem af ' Förbiiiidets styrelse och iiiider de sista åren afven af förvalti~iiigs~itskottet, livars fein inedleinmar Iiafva att iitreda ocli förbereda de löpande ärendena.
I bokltomitén, soiii har fått till iippgift a t t granska barn- ocli~iingdomslitteratni~, arbetade Mina Forsell med lif or11 lust.
Det l %g lienlie varmt om lijgrtat, a t t ungdoinen till iiöjeslasiiii1g endast skulle få det biista möjliga.
J a, huru kiinde ej liennes ögon stråla af friijcl, d 8 Iion vid Förbundets jul- utställning af barnböcker triiff ade några iöräldrar, som grnndligt gjorde sig iiiiderrättaile om böckernas iimeltK11.
Sjalf slrref hon inga recen- sioner eller kritiker öfver de inlämnade arbetena, men såsom sekrete- rare sainmanliöll ocli ordnade hon det liela.
Ocli vi som arbetade till- saininans med lienne, liurii lärde vi oss ej att för livarje.
å r iner och mer vardera och liålla af lienne.
Ocli hvilken rispekt hade vi ej f ö r henne I Man kände sig inför henne soiii en slarfvig skolflicka, oin inan p&amp; en öfverenskomineii dag ocli timme icke hade sitt arbete färdigt.
Denna makt, som Blina Forsell ägde öfver andra männislror, linde endast och alle- nast sin grund i hennes egen samvetsgrannhet.
D&amp; hon kände, hiiru arbetet började vaxa lieiiiie öfver huf vudet, aninalde Iion eii ghng i bokkoii~itéii att lioii äinnade af@ som sekreterare.
Det svar hon
fick var, att i s % fall afginge vi allesainmans - och is&amp; maste hon bli kvar.
På Förbiindets byrh afgjordes ingen fraga af vikt titan att nian först vädjade till Mina Forsells kloka, besinningsfiilla omdöme.
Hennes förrnaga att p&amp; samma gång hon såg en sak i stort, likväl intressera sig för dess detaljer, gjorde lienne till en s&amp; ovanligt god rådgipifvare.
Hon hörde till dessa sällsynta människor, som blifva ett stöd för sin omgif- ning; man kände sig alltid trygg, da man hade henne på sin sida.
Alla orättvisor voro Mina Forsell en styggelse.
Det var där- före en naturlig sak, att den sida af kvinnofrhgan, hvari man på det ena eller andra omrhdet fordrar nppliäfvandet af lagens eller sedens orättvisor, skulle varmt tilltala henne.
Men hennes rattskansla for- drade p % samma g h g, att kvinnan skulle göra sig ai8betsdiig1ilig for att kunna mottaga nyvunna rattigheter.
A t t den svenska kvinnan långt ifrhn uppnatt denna ~arbetsdnglighets stod klart för den, som var sk fordrande, framför allt d9 det gällde henne sjalf.
För dem, som lefde tillsammans med U n a Forsell, föll det tyd- ligen i ögonen, huru hon med livarje &amp; r gick framåt och utveck- lades allt rikare.
Hos henne voro sanningskärlek och redbarhet de förhärskande egenskaperna, de satte prägeln p&amp; hela hennes personligliet.
Dessa egenskaper voro de goda gåfvor hon f %tt till.
skänks, och soni lion väl vårdade - men hon lät dem icke blifva enarådande, s&amp; att hon blef en sträng ocl: hård natur.
Hon arbetade sig till förmhga att uppskatta och förstå, afven &amp; dana människor, som voro fullkomligt olika lienne själf och detta var för henne ingen lätt sak.
S i t. ex. lärde hon sig mer och mer, att det ej blott var lönlöst, utan ofta oförnuftigt och kärlekslöst att fordra af de i hennes tycke oberäkne- liga fantasimänniskorna, hvilkas starka sida var rikedomen pli idder, att de skulle arbeta på samma regelrätta sätt som hon själf.
%Vi äro alla människors var ett af hennes valspriik.
Liksom hon förvgrfvat ett klart och karleksfnllt förstaende, d; det gällde att bedöma andra människor, agde lion i ovanligt hög grad sjalfkännedom.
Hon inlat sig ej på ett arbete, sow stod i strid med hennes natur och beghfning - därföre utförde hon ocksa allt livad hon åtog sig på ett mönstergillt sätt.
Till de mangfrestande natnrerna hörde hon ej utan till deni, som veta att begränsa arten af sin verk- samhet.
Hon älskade af sjal och hjärta arbetet i och för sig, och detta var ock&amp; hennes egentliga lifseleinent, men hon kunde ocksh njuta af hvad lifveh hade att bjuda itf ädel vederkfickelse.
Skaldekonst och musik
265-. '
alskade hon varmt.
Allvar var grundtonen i Iiennes karakter, men där fanns därjämte ett bredt drag a f humor.
Hon uppskattade till- fullo ett godt skämt, och, den som hade något verkligt muntert a t t förtälja kiinde hos henne räkna på ett godt förstående.
I.den trängre vänkretsen kiinde hon vara glad och öppenhjärtig, eljest talade Iion sällan om det soin djupast rörde sig i hennes inre.
Den som en g h g vunnit Mina Forsells vänskap kónde vara viss på a t t äga den för alltid.
E n af Mina Forsells vanner liar sagt, satt kärlek till iennes under försakelse kämpande medmänniskor var ett utmärkande drag Iios liennes.
Och så var det i sanning; det var henne också en verklig glädje a t t kunna räcka en hjälpande Iiand, där Iijlilp beliöfdes, men därom gjorde Iion sig alltid först underriittad.
Helst ville hon sätta de nödlidande i stånd a t t gexom arbete hjlllpa sig sjalfva.
Under de senare åren drabbades Mina Forsell af flere smärt- samma förluster inom sin familj.
Så förlorade Iion kort efter livar- andra en bror och en liten brorsdotter; ht denna senare liade Iion ägnat de varmaste, moderliga kandor.
Efter dessa förluster låg det ofta något djupt vemodigt öfver Minas väsen, men ett sjukligt försiinkande i sin egen ' sorg var ej i öfverensstammelse med liennes karakter.
Mo- digt kämpade Iioii emot sorgen, och med glädje sågo liennes vanner, a t t lioii började itervinna jämnvikteii.
Hon visste också, hvar hon skulle hemta tröst i de tunga dagarne.
, Det är godt a t t vi hafva böneii)) yttrade hon till en vän.
Da Mina Forsell i juni inhnad detta kr liimnade Stockliolm, reste lioii först till Köpenliamn, egentligen för att besöka dess folkskolor, och sedan till &amp; !arstrand.
Hon älskade liafvet.
och var en orädd seglare.
Den 11 juli blåste det liårdt på vestkusten. '
Det var sista dagen Miiia liade a t t vistas vid sitt älskade Iiaf.
Redan kvällen förut liade Iion med sin vanliga Båtkarl kommit öfverens on1 en seglats, innan Iion skulle lämna Marstrand E t t par af hennes v %niier, som vor0 henne följaktiga till båten, och so111 ämnat följa med, afstodo, då de ej vor0 försedda med vattentäta ytterplagg.