Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du misstar dig rätt mycket om mitt tankesätt.
Fruktherrlig jord ej taga må min blod emot, 1085 Ej strålig ether, om jag nånsin sviker dig, Och dig forråder, räddande mitt eget lif.
I mordet deltog jag, -- och vill ej neka det, Till allt jag rådde, för hvars skull du straffad blir, Och derför måste jag med dig och henne dö.
1090 Ty henne, som jag sjelf mig valde ut till brud, Som maka jag anser; hvad eljes sade jag, Till Delphis-landet kommen, och Phokensers stad.
Jag, som förrän olyckan inföll, var en vän, Om jag din vän ej vore i olyckans stund? 1095 Så får ej ske; men detta ock mig nära rör.
Och eftersom vi måste dö, samplägom nu, Att Menelaos undfår sin beskärda del.
Min vän, ack, att jag såge det, och doge se'n!
Hörsamma mig, och dröj ännu med svärdets bruk! 1100
Jag gerna dröjer, blott jag hämnas fienden.
Var tyst! till qvinnor hyser jag ej mycken lit.
Räds ej för dessa! ty väninnor äro de.
Vi dräpe Helena, Menelaos till bitter harm.
Hur då? -- jag redo är, blott det kan prydligt ske. 1105
Vi slakte henne; hon hos dig är undangömd.
Visst är hon det, och re'n åt sig förseglar allt.
Oh, icke än! -- Hon döden sjelf till fästman har.
Hvi ej? hon har beskydd utaf barbarerna.
Af hvilka? ty bland Phrygers folk jag ingen räds. 1110
Af speglars och essensers riksförvaltare.
Hon alltså hämtat med sig idel Troiskt bjefs?
Ett ringa kyffe ju för henne Hellas var.
De slafvars slägte mot de fries intet är.
Är detta gjordt, jag vägrar ej, att tvefaldt dö. 1115
Och jag minsann ej heller, blott jag hämnas dig.
Förklara saken och fullborda, som du sagt.
Vi gå ditin, kantänka för att döda oss.
Detder förstår jag, men jag resten ej förstår.
För henne briste vi i ångstens klagrop ut. 1120
Så att hon gråter, innerst i sitt hjerta glad.
Oss ock skall unnas sådan fröjd, som henne då.
Hur skole vi föröfrigt strida ut vår strid?
Vi bäre hemligt svärd inunder kappan gömdt.
För drängarna hvad undergång bereds förut? 1125
Vi stänge dem, en här, en der, i slottet in.
Och den, som icke tiger, måste slås ihjäl.
Och sedan röjer saken sjelf, hvad göras bör.
Helena dräpas! hemligheten vet jag nu.
Javäl! men hör också, hur vackert är mitt råd. 1130
Ty om emot en välanständig qvinnas bröst Vi stötte svärdet, vore mordet nidingsdåd.
Nu lider hon sitt straff af hela Hellas' folk, Hvars fäder hon har nedergjort, och barn förödt, Hvars flickor hon beröfvat deras fästemän. 1135 Det blir nu jubel; eld åt gudar tändes upp Af dem, som önska dig och mig mång ärekrans.
För det vi gjöto ut den slema qvinnans blod.
Ej sedan mer du kallas modermördare, Men, fri från sådant, tillhör dig ett bättre namn, 1140 Helenas, mångdräparinnans, baneman benämnd.
Ej bör -- ej bör gå Menelaos nånsin väl, Enär din fader föll, och du och syster din.
Och moder -- -- -- tyst! det passar ej, att tala om.
Din borg ej ege han, som med Agamemnons lans 1145 Sin maka vann.
Ja, längre jag ej lefva vill, Om jag mot henne icke drar mitt blanka svärd.
Men om oss icke lyckas dräpa Helena, Så tände vi på slottet eld, och brinne upp.
Och oss för ettdera ej äran undgå skall, 1150 Att vackert räddas, eller också vackert dö.
Förtjent af alla qvinnors hat till verlden kom Hon, Tyndariden, som satt fläck på eget kön!
Ack, intet bättre finns, än tillförlitlig vän, Ej rikedom, ej välde; alltid folket är 1155 Ett noll, uti jemförelse med ädel vän!
Ty du var upphofsmannen till Aigisthos' död, Du uti farans stunder vid min sida stod.
Nu åter ger du mig på fienderna hämd, Och sviker ej.
Dock slutar jag ditt pris; förty 1160 Tungt faller sig, att öfverhopas med beröm.
Men då jag nu mitt lif tillspillo måste ge, Jag fienderna näpsa vill, och sedan dö, Att jag må dem föröda, som ha mig förrådt, Att de må sucka, som olyckelig mig gjort. 1165 Jag är ju Agamemnons son, som, Hellas' drott Enhälligt vald, ej sjelfgjord, egde mellertid Ett majestät från gud, som jag ej skända skall Igenom slafviskt dödssätt; nej, på fri mans vis Jag lemnar lifvet, se'n jag
Menelaos qväst. 1170
Ty blott ett enda mål vi hunne, vore väl, -- Om oförmodad räddning vederfores oss, -- Det att ej dö, men döda; se, det önskar jag.
Ty det jag önskar, ljufligt är: att ur min mund
Förnöja sinnet kostnadsfritt med vingadt prat. 1175
Jag, broder, tror mig äfven finna härruti
För dig ett räddningsmedel, mig, och Pylades.
Du menar visst en guds försyn; hvar finna den?
Jag vet att vishet i ditt hjerta innebor.
Hör mig alltså, och hitåt sänd uppmärksamhet! 1180
Säg ut! -- -- Det godas uppsåt har ock sitt behag.
Du känner dottren utaf Helena; ej sannt?
Hermione, uppfostrad af min mor; jag vet.
Just hon till Klytaimnestras grafvård gången är.
I hvad beråd? hvad bygger du derpå för hopp? 1185
Hon tömmer gjuteoffer för vår moders skull.
Och hvad gemenskap med min räddning har detder?
Som gisslan tagen henne, när hon kommer dän.
Hvad räddningsmedel finns deri väl för oss tre?
När Helena är dräpt, om Menelaos då 1190 Dig hotar, honom eller mig, som äro ett, Säg, att du ärnar slå Hermione ihjäl, Och draget svärd du höje öfver jungfruns hals.
Om nu dig skonar, icke önskande dess död, Drott Menelaos, då han ser sin makas blod, 1195
Låt fadren få behålla jungfruns unge lif!
Men om han ej kan styra sinnets häftighet, Och hotar, drabba då med svärdet jungfruns hals!
Förty jag menar, fastän först han synes bål, Så hejdar han sitt sinne småningom; han är 1200 Ej modig eller djerf.
Och deruti för oss Jag finner räddningsmedlet: nu jag talar ut.
Ack du, som karlahjerta på din andel fått, Och dock en kropp, bland fagra qvinnor priset värd, Att lefva mer förtjenar, än att dödad bli. 1205 Skall, Pylades, du stackars man väl miste gå
Om sådan qvinna, eller dela prislig bädd?
O, att hon följde till Phokensers stad med mig!
I sköna bröllopssånger der hon firades!
Vid hvilka tider kommer hem Hermione? 1210 Att, liksom allt du eljes sagt på bästa vis, Vi, om det lyckas, fånge nidingsfaders valp.
Jag menar hon är slottet ganska nära nu; Ty sjelfva tiden sammanstämmer deruti.
Rätt så! men, syster Elektra, qvarstanna du 1215 Framför vår boning, och gif akt på jungfruns steg!
Och vakta, att ej någon, förrän mordet skett, En bundsförvandt måhända, eller fadrens bror, Må in i huset träda; utan gif du ljud, Och bulta uppå dörren, eller skrik ditin. 1220 Vi mellertid gå in, och till den sista strid Vi båda väpne våra händer med ett svärd, Min Pylades!
Ty du rill dela mödorna.
Ack, fader, som den svarta nattens hus bebor, Din son Orestes kallar dig till bundsförvandt 1225 I nödens stund; ty för din skull jag lider slikt Helt oförskylldt, och är utaf din bror förrådd.
Fast rätt jag gjort.
Hans maka nu jag fånga vill, Och slå ihjäl: i sådant värf mitt bistånd var!
O fader, kom! om du förnimmer under jord 1230 En bön från barnen, dem, för din skull, hotar död.
O du, min faders bundsförvandt, min bön också, Drott Agamemnon, hör, och rädda dina barn!
Min mor jag dräpte.
Samma svärd vidrörde jag.
Jag det bjöd, och röjde undan hvar betänklighet. 1235
Dig att hämnas, fader!
Aldrig dig jag heller svek.
Du dina barn skall rädda, när all skymf du hör.
Jag tårar offra vill åt dig.
Jag klageljud.
Nu hören upp, och till saken vändom oss!
Ty om förbannelser framtränga under jord, 1240
Han hör oss.
Men du, åltfar Zeus, och hög Dike, God framgång skänken honom, mig, och henne ock!
Ty för tre vänner finnes blott en dom, en rätt, Att allesamman lefva, eller alla dö.
J, Mykenska väninnor, | Stroph 1245 Som ypperst Argeiers Pelasgerland bebon!
Hvi ropar du oss, vördnadsvärda? dig ännu
Den titeln räddad är i Danaiders stad.
Er ställen der uppå stråkvägen somlige, Och somlige på stigen här, som borgens vakt! 1250
I hvad mening ordar du så?
Svara mig, goda!
Mig griper fruktan, att någon vid borgen står, Och kräfver hämd på hämd
För blod, som kommer att gjutas. 1255
HALFKHOREN.
Gån hädan! skyndom oss!
Jag denna väg.
Mot solens uppgång, aktsamt bevaka vill.
Och denna, som mot hennes nedgång förer, jag.
Åt alla sidor vänd nu dina ögons blick, Först ditåt härifrån, och se'n åt annat håll! 1260
Vi göre, som du sagt.
Med välfvande ögonlock | Motstr.
Sen kring öfverallt, och lockarna stryken urväg!
Hvem är han, som spökar på gatan der, landt- Junkaren, som kring palatset smyger sig?
Det är med oss förbi, väninnor! -- Strax För fienden de dolda svärdsman röjer han.
Räds ej! ty tom, min vän, Är gatan, fast du ej tror.
Kan jag ej lita mer på dig? 1270 Gif gladlig underrättelse.
Om framför borggården allt är tomt.
Allt från det hållet stilla är, se för dig, du!
Ty ibland Danaider ingen menska nalkas oss.
Af oss tag samma budskap: allt är tyst! 1275
Välan, nu lägger jag örat till dörrn!
Hvi dröjen J derinne, i godan ro Att slakta offret? -- -- -- hvi?
De mig ej höra; ack, olyckliga qvinna, jag!
Visst deras svärd, mot hennes fägring, mist sin egg. 1280 Ibland Argeierna kanske Beväpnad man framstörtar, Och hastar med undsättning Till detta vårt palats. -- -- -- Gen bättre akt! -- att blunda är ej tid; 1285 Men koxen hitåt somlige, och andre dit!
Jag vandrar, och vandrar, Och glor öfverallt.
HELENA (derinne.)
Ack, de Pelasgers Argos, hur nedrigt jag föröds!
Nu hörden J? de lägga re'n vid mordet hand.
1290 Det qvidandet var Helenas: så gissar jag.
O Zeus', o Zeus' eviga makt.
Kom mina vänner ändtligen till bistånd!
Jag dräpes, Menelaos! och till hjelp ej hastar du.
Nedhuggen, dräpen och döden, -- 1295 Dubbla, treeggiga svädet Lyftadt i hand, -- Henne, som fader Svek, och gemål, och så många Bland Hellenerna ödde, 1300 Dräpna vid floden med svärd, Der tårar med tårar sig mängde, Mängde för jerneskotten, Vid Skamandros' hvirflar.
St. stilla, stilla! -- nu ett ljud förnummo vi 1305 Af någon som kring kongabergen störtar fram.
Midtunder sjelfva mordet, J vänner, kom Hermione; o, låtom oss nu tysta bli!
Ty rakt hon länder, störtande i gillrets garn.
Ett kostligt byte varder vårt, ifall hon grips. 1310 Stån derför stilla nu igen med lugnad blick, Och med en min, som röjer intet af hvad sker!
Jag ock vill välfva mina ögon skarpt omkring, Liksom jag icke visste, hvad derinne görs. (till Hermione)
Min jungfru, kommer du från Klyteimnestras graf. 1315 Som du bekransat, och med gjuteoffer prydt?
Den döda jag försonat har, och kommer hit, Re'n fjerran från palatset skrämd utaf de rop, Som jag derinnanföre hörde höja sig.
Oss anstå suckar mycket väl.
O, var beskedlig, och låt höra hvad förspörjs!
Mig och Orestes detta land till döden dömmt.
Visst icke er, som ären mine slägtingar.
Så är beslutet; -- och vi lyde nödens lag.
Kanske fördenskull skriet uti borgen hörs? 1325
Bönfallande inför Helenas fot så ropar han.
Hvem då? -- -- Jag intet vet, om du ej säger mig.
Stackars Orestes, för eget lif, och mitt jemväl.
Med skäl då ljuder eder borg af klagerop.
Ja, hvarför eljes skulle man väl skria så?
1330 Kom med ditin, och dela bön med vännerna, Gör knäfall för din mor, den öfverlyckliga, Att Menelaos ej må se oss mördade.
Men du, som fostrats i min moders armar upp, Vår ofärd lindra, och mot oss barmhertig var! 1335 Kom nu med mig till vigtigt värf!
Jag går förut; Ty du får oss all räddnings ende utväg är.
Nåväl jag drisigt träder med min fot ditin!
Och räddens, hvad på mig beror!
I borgen här, Svärdprydde männer, tagen J ej rofvet fatt?
HERMIONE (inträdande.)
Ve mig! och hvilka skådar jag?
Här tigas bör; Ty oss till räddning, och ej dig, du lände hit.
Ta'n fatt! ta'n fatt! och när ni uppå flickans hals Laggt sfvärdet, biden, tills att Menelaos ser, Hur, när han råkat ut för rätta män, och ej 1345 De Phryggers pack, han lider hvad de slema höfs. (till Khoren.)
Se så, väninnor, väcken buller nu.
Buller och oljud
Framför palatset, att det mord, som der begås, Ej väcka må stor fruktan bland Argeierne, 1350
Så att de skulle skynda till kongens borg, Förrn ögonskenligt jag har sett Helenas kropp, Blodsölad, död, i salen liggande, Åtmistone fått bud derom af tärnorna!
Ty somt af saken känner jag, och somt ej visst. 1355
Medrätta gudars hämd
Har drabbat Helena, Ty hon med tårar hela Hellas uppfyllde, Igenom fördömde Idaiern Paris, som bragte Hellas till Ilios. 1360 St.
Låset bör jag smälla uti kongens borg!
Nu någon Phrygier kommer ut derinnifrån.
Af hvilken vi få höra hvad som förehafs.
PHRYGIERN.
Argeiers svärd och döden jag flydde, På mina fremlinga skor, 1365 Utöfver sänggemakets cedergolf, Genom
Doriska pelarhvalf, Hitut! hitut! ack himmel, ack himmel!
Med en fremmandes irring.
(till Khoren.)
Ve! hvart flyr jag, J qvinnor, 1370 Gråa ethern igenom, Eller hafvet, som Okeanos, Tjurhufvut, i famnen sluter, Och välfver sig jorden omkring?
du slaf hos Helena, Idaiske karl! 1375
Ilios, Ilios, ve mig, ve!
Du sköskokiga Phrygiens stad, Idas heliga klippa, Hur jag beklagar din undergång, I sorgeligt, sorgeligt qväde 1380 Med fremmande ljud!
Igenom fågelborna skönögat, Svanvingade, fagra Ledas dotter, SkamHelena, SkamHelena, det stolte, 1385 Apolloniske Pergamos Djefvul, du föll, O ve; Beklageligt, beklageligt!
Arma Dardania, du Ganymedes', Zeusälsklingens, riddarborg! 1390
Säg ut beatämdt allt hvad derinne föregår; Ty dessförinnan fattar jag ej meningen!
Ajjemini, jemini vid furstedöd Barbarerne säga -- -- aj, aj, Med Asias tungmål, när kongablod 1395 Varder på marken gjutet Af Aïdes' stålsvärd ut. -- -- -- I slottet kommo, att jag allt må säga dig Hellenske lejon, äkta tvillingsbröder två.
Härförarn sjelf man kallade den enes far, 1400 Den andre son till Strophios, en illsinnt man, Just som Odysseus, uti all sin tystnad dolsk, Mot vänner trofast, och till modet oförskräckt, I härnad insigtsfull, en mordisk orm.
Tvi hans välbetänkta lugn, 1405 Den våldsverkarens!
In de trädde nu, och satte sig Vid qvinnans stol, som krypskytten Paris Bortröfvat, ögat flödande
Af tårar, ödmjuksfullt, 1410 En på den ena, andre på den andra sidan, Väpnade männer två.
Och bönfallande armar om knä't De slogo, de slogo på Helena nu; Upp sprungo då, skyndsamt sprungo 1415 De Phrygiske knektar; den ene Tillsporde den andre, förskräckt:
"Är svek här åfärde?"
Somliga syntes ej så; För andra det tycktes, att gillrets 1420 Garn kring Tyndaros' dotter Försåtligen snodde den Modermördande ormen.
Hvar var du då? -- kanske af skrämsel undanflydd?
På Phrygiske slafvars Phrygiska vis, 1425 Vid Helenas, Helenas lockar, Jag sod då, och svalka -- svalka
Med grann solfjäder på kinden gjöt, Uppå Barbarers vis.
Sjelf linet ifrån sin slända hon 1430 Med fingren tvinnade, Och garnet på golfvet fälla lät.
Af Phrygiskt byte till grafven en pryd- nad önskande väfva af lia.
Ett purpurne täcke, 1435 Skänk åt Klytaimnestra.
Tilltalade nu Orestes Lakainska qvinnan; "dotter af Zeus, Tag hitåt med foten ett steg, Uppstigen ur länstoln, 1440 Till Pelops' din åltfadrens plats, Vid urgammal härd, Att du må höra mina ord!"
Nu för han, nu för han henne, som följ- de, utan att ana, hvad skulle ske. 1445 Medhjelparen annat företog, Den sleme Phokensaren, strax:
"Gån J urvägen ej, städs sleme Phrygier?"
Och en han stängde här, en annan der; Uti häststallen somliga, 1450 I festgemaken somliga, och somliga Båd' här och der, aflägsnande
Så långt som möjligt alla från sin fru.
Hvad hände sedan efter detta vidare?
Idaiska moder, moder, 1455 Mäktiga, mäktiga! -- Ve De blodiga mord, lagstridiga brott, Som jag set, som jag sett I förstars palats!
Inunder purpurmantelns dunkel drogo de 1460 Med händren svärden fram, Och välfde hit och dit Sitt öga, om tillstädes någon fanns.
Likt fargaltar ifrån ber- gen, inför qvinnan trädande, 1465 De sade:
"du måste dö!
Du måste dö! -- Din sleme make dräper dig, Som sin egen broders son I Argos åt döden förrådde."
Hon skriade, skriade: ve mig, ve! 1470 Hon stack den mjella armen i sin barm.
Och drabbade hufvut med jemmerslag, Och med flyende fot på gyllne sandalen Ett steg hon tog, hon tog.
I dess lockar Fingrarna störte Orestes, 1475 På Mykeniske skon framträdd, Och böjande nacken mot venstra skuldran, Han ernade halsen drabba
Med blixtrande svärdet.
Hvar voro Phrygerne i huset då, till hjelp? 1480
Vid hennes nödrop, dörrar och dörrposter vi Med stafvar stötte ut, der vi förvarades, Och hastade till hjelp, en hän och dädan en, Med stenar den, en annan med en lans, En hållande i händerna utdraget svärd. 1485 Tillmötes oss kom Pylades, Okufvelig, sådan -- sådan, Som Phrygiske Hektor, eller treplymad Aias, Hvilken jag såg, jag såg i Priamos' kongaborg.
Vi drabbade samman med svärden strax, 1490 Och påstund, påstund röjde nu Vi Phryger, hur mycket i Ares' strid Underlägsne vi äre Helleniska härn.
En griper till flygten; död ligger en ann; Den ene är sårad; den andre bönfaller 1495
Om räddning från döden, Och vi stucko oss undan i mörkret; De döde stupade, ock döende, ock lågo der.
Ack, stackars Hermione inträdde nu Till det blodiga nederlag 1500 Af sin moder, som henne osäll födt.
Anrusande, som thyrsoslöse Bakkhantinnor, De henne likt en lejonvalp med händren Rykte till sig, och åter emot Zeus' dotter Vände sig, för att mörda. 1505
Men ur gemaket hon redan Och kongaborgen förstvunnit, -- O Zeus, och Jord, och Dag och Natt! -- Anten genom trolleri Eller Magers konstleri, 1510 Eller gudars snatteri.
Hvad sedan hände, jag ej vet, Ty på ilande fot jag genast mig smög derfrån.
Mångsuckiga qval, mångsuckiga 1515 Menelaos härdade ut, För att bringa från Troia Onyttiga Helena hem.
Uppå det ena nya följer nu det andra strax:
Ty svärdbeväpnad framför borgen skådar jag Orestes med förtviflans steg ankommande. 1520
Hvar är mannen, som ur borgen undansmög sig glafven min?
Drott, jag dig tillfotafaller, helsande på Phrygers vis.
Ej i Ilios vi äre, äre på Argeïsk mark.
Lifvet för den kloke allstäds mera ljuft än döden är.
Skrek du ej på Menelaos, att han skulle skynda hit? 1525
Dig jag färdig är att bistå; ty du är det mera värd.
Menar du då, att medrätta Tyndareiska dottren draps?
Om hon haft tredubbla halsar, hon medrätta mistat dem.
Rädslan smickrar från din tunga; hjertat tänker icke så.
Hvarför ej? hon ödde Hellas och allt Phrygiernas folk. 1530
Svär, -- ty eljes jag dig dödar -- att du icke smickrar mig!
Vid mitt lif jag det bedyrar; och då svär jag visst ej men.
Var för alla Phryger jernet ock i Troia så en skräck?
Bort med svärdet! mig så nära hiskligt blixtrar det af blod.
Räds du, att i sten förvandlas, liksom såge du Gorgo? 1535
Dö jag räds; men allsej känner hufvudet utaf Gorgo.
Slaf, hvi fruktar du för döden, som från ofärd räddar dig?
Hvarje menska, -- äfven slafven, glades att Guds dager se.
Riktigt sagdt! ditt vett dig räddar; gå i borgen åter in!
Du ej dräper mig? 1540
Ack, du sagt ett vackert ord!
Dock vi vilje oss besinna.
Det var icke vackert sagdt.
Dåre är du, om du menar, att jag blodar halsen din; Ty du varken är en kvinna, eller räknas du bland män; Men att du ej måtte höja nödrop, jag ur borgen kom, Ty on Argos skri förnimmer, väckes det påstunden opp. 1545 Att med klingan Menelaos möta, jag allsicke räds; Komme han, med blonda lockar öfver axeln prunkande!
Ty om han Argeier medför hit till denna kongaborg, Helena att hämnas, om han icke mig förskona vill, Samt min syster, och Pylades, som med mig utföre allt, 1550
Skall han skåda få sin dotters och sin makes tvenne lik.
O ve, hvad olyckslott!
I nytt elände, nytt förskräckligt, Genom Atreiderna störtad är vår kongeborg.
Hvad göre vi? förkunne vi till staden det? 1555 Eller tige vi stilla?
HALVKHOREN.
Vänninor; säkrast detta är.
Se, framför palatset, se, den hvirflande rök, Som genom ethern sig höjer, förklarar allt!
De facklor tända, för att bränna kongens borg, Den Tantaleiska; ej de afstå ifrån mord. 1560
Slutet bestämmer Gud för oss mänskor, Slutet, huru han vill.
Och väldiga hämdemakters kraft
Har drabbat kongaborgen med blod För det slå Myrtilos stätten ur vagnastoln. 1565
Der jag varsnar Menelaos, närmad till vår kongaborg Skyndesamt: han visst förnummit hvad derinne föregår.
Skynden er derför att skjuta reglar strax för dörrarna, Atreus' ättlingar derinne!
Bjesse är den lycklige Emot den som ofärd drabbat: såsom dig, Orestes nu. 1570
Jag kommit hit, förnimmande missdåd och våld
Af tvenne lejon; männer dem ej kallar jag.
Ty jag försporde, att min äkta hälft väl ej Är mördad, men försvunnen dock, ur allas syn, Ett lösligt prat förnimmande, som, illa skrämd, 1575 En viss androg hos mig; men modermördarens Är detta verk: isanning vardt att skratta åt.
Man öppne huset!
Tjenarne befaller jag
Instöta dörrn, att jag åtminstone min dotter må Befria ur de blodbestänkte männers våld, 1580 Och att jag må min arma stackars maka få Tillbaka, på hvars lik med egna händer se'n Jag ärnar dräpa dem, som mördat min gemål.
ORESTES (på taket.)
Hör på du, kom med händren ej vid detta lås! -- Dig, Menelaos, menar jag, af fräckhet stinn, -- 1585 Ty eljes sönderkrossar jag din hufvudskål
Med murken bit ur taket, fordom mästarverk.
För din enträgenhet är dörren stängd med bom, Som nog dig hindra skall, att våldsamt tränga in.
Hvad är åfärde nu?
jag skådar facklors sken, 1590 Och dessa män, på bergens tak förskansade, Och svärdet hotande min egen dotters hals.
Vill du mig spörja? eller vill du höra mig?
Brott och brott
PERSONER MAURICE, dramatisk författare.
JEANNE, hans väninna.
MARION, deras dotter, 5 år.
ADOLPHE, Målare, Artist.
HENRIETTE, hans väninna.
MADAME CATHÉRINE. ABBÉN.
EMILE, Arbetare, Jeanne's bror.
SCENERIET.
Crêmeriet.
Auberge des Adrets.
Boulogneskogen.
Luxembourgträdgården.
Öfre cypressallén på kyrkogården Montparnasse i Paris.
Man ser i fonden grafkapell och stenkors med inskriptionen O crux!
Ave Spes unica! samt den murgrönsklädda qvarnruinen. sterprydd graf, och mumlar böner.
JEANNE En sorgklädd qvinna välklädd ligger på knä vid en blom-
går fram och åter som om hon väntade någon.
MARION på gången.
ABBÉN
leker med vissna blommor, som hon tager ur en skräphög
går längst bort i allén och läser sitt brevarium.
VAKTEN in; till Jeanne.
Hör nu, det är inte någon lekplats här.
JEANNE undergifvet.
måste vara här...
Jag går endast och väntar någon, som snart
BROTT OCH BROTT VAKTEN.
blommor...
Det är möjligt, men man får icke ta några
JEANNE till Marion.
Lägg bort blommorna, mitt barn! fram, helsas af Vakten.
morna, vakt?
Får icke barnet leka med de bortkastade blom-
af de bortkastade blommorna, emedan de anses medföra smittämnen -- om det så är sant eller ej. till Marion.
Reglementet förbjuder hvarje vidrörande äfven
heter Du min lilla vän?
I så fall återstår oss endast att lyda!
MARION.
Jag heter Marion.
ABBÉN.
Och din pappa, då?
MARION tiger och biter sig i fingret.
FÖRSTA AKTEN ABBÉN.
och jag pratade endast för att lugna den lilla.
Vakten har gått.
JEANNE.
Förlåt min fråga, fru; den var icke illa menad
önskade Ni ville säga något lugnande åt mig också, som är mycket orolig efter att ha gått och väntat här i två timmar.
Det förstod jag strax, ärevördige fader, och jag
skorna kunna plåga hvarandra.
O Crux, Ave Spes unica!
I två timmar, och på honom!
Tänk hvad men-
verallt?
Ja, hvad betyder det som står skrifvet här öf-
Det betyder: O kors! vårt enda hopp!
Är det vårt enda?
Vårt enda, säkra!
Jag tror snart Ni har rätt, min fader!
BROTT OCH BROTT ABBÉN.
Vågar jag fråga hvarför?
nan och barnet vänta två timmar på en kyrkogård, då är slutet icke långt borta.
Ni har redan gissat det.
När han låter qvin-
Och när han öfvergifvit Er, då...
Få vi gå i floden!
Åh nej, åh nej! JEANNE.
Jo jo! MARION.
Jag vill gå hem, mamma, för jag är hungrig.
straxt få gå.
Mitt älskade barn, litet tålamod till och vi ska
Ve, ve dem som kalla ondt godt och godt ondt!
FÖRSTA AKTEN JEANNE.
Hvad gör qvinnan der vid grafven?
Hon synes tala vid den döda.
Inte kan man väl det?
Hon tycks kunna det.
det är slut en gång?
Det skulle således icke vara slut på eländet när
Och det vet Ni icke?
Hvar får man veta det!
upplysning om den bekanta saken så sök mig i den Ni väntar?
När Ni nästa gång känner Er behöfva
Saint Germains Vår-Fru-Kapell. -- Der kommer visst
BROTT OCH BROTT JEANNE generad.
Det är inte han, men jag känner honom ändå...
ABBÉN till Marion.
Farväl lilla Marion!
Gud skydde dig!
Kysser barnet; går.
I Saint Germain des Prés!
EMILE in.
God dag, syster; hvad gör Du här?
Jag väntar Maurice.
EMILE.
boulevarden i frukostsällskap för en timme sedan.
-- God dag lilla Marion!
Kysser barnet.
Då får Du nog vänta, för jag såg honom på
Det var fruntimmer med?
Han är ju teaterförfattare och skall ha ny pjes fram
Ja, naturligtvis; men det får man icke tala på.
FÖRSTA AKTEN i denna qväll.
Sannolikt var det några af hans aktriser.
vara onödigt också; jag känner min plats som aräro öfver mig.
Nej; han vet inte hvem jag är, och det kan
betare och tycker inte om nedlåtenhet från dem som
Men om han lemnar oss på bar backe?
nog lof att föreställa mig.