Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Ut skollen s Utlåtande, N.-o 284 Dessa anmärkningar hafva Utskotten tagit under öfvervägande; och hvad angår den i första punkten yttrade mening, att någon författning rörande hemmans-klyfning och jord-afsöndt ing icke vore behöflig, enär det vöre livar och eris naturliga rätt att fritt upplåta större och mindre del af siri egendom, endast med iakttagande af Statens säkerhet för den af jorden utgående räntan; så finna Utskotten de anförda skälen för en författnings obehöflighet i sjelfva verket bevisa alldeles motsatsen deraf.
Utskotten behöfva ej erinra, att begreppet om samhälle förutsätter uppoffring eller inskränkning af naturliga rättigheter, och att man således inom sam hållet icke kan beropa sig på oinskränkt naturlig rätt, utan så vida den står tillsamman med allmän nytta.
Man har i den gjorda anmärkningen erkänt Statens säkerhet för den af jorden utgående räntan vara ett vilkor för utöf— •vandet af den naturliga rällen alt fritt upplåta större eller mindre del af sin jordegendom.
En inskränkning af den naturliga rätten, för Statens skuld, är således i delta fall medgifven..
Men på hvad sätt skall Statens säkerhet i nämnde hänseende iakttagas, om ej genom en Lag, som utstakar de gränsor, inom hvilka den enskilde lår fritt röra sig, utan fruktan att förnärma Statens rätt.
Sjelfva det i anmärkningen erkända vilkoret, förutsätter således en lagstiftning: huru då kunna, på samma gång vilkoret medgifves, yrka obehöflighelen af en författning i ämnet?
Men, utom det alt sådant innebär en uppenbar motsägelse, måtte Utskotten anse högst olämpligt alt, på sätt yrkadt blifvit, hos Kongl. Majit göra underdånig framställning om obehöflighet af en författning, hvilken redan förefinnes och hvaraf hehofvet är i sakens natur grundadt, samt af lagstifningen längesedan erkändt.
Utskotten kunna således icke den gjorda anmärkningen godkänna,, nian måste på här anförde grunder hemställa, att densamma måtte lemnäs nian afseende.
Då det ansetts olämpligt och hardt när omöjligt att bestämma en viss del af hemman såsom den minsta, hvartill klyfning utan föregången undersökning må tillåtas, torde Utskotten böra här närmare utveckla de skäl, hvilka ledi Uiskolten att, i likhet roed Committerade, hvilka haft sig uppdraget att utarbeta det nu under granskning varande författnings-förslaget, antagandet af en sådan bestämmelse tillstyrka.
Kongl, förordningen den 1 g
December 1827, angående grunderna och vilkoren för hemmans klyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman, föranleddes af ett temligen allmänt insedt behof och en deraf följande, högt uttalad önskan, att hemmansklyfningen och jordafsöndringen mätte genom en serskild författning ordnas på ettsätt, som .fös - Lag--samt Allm. Besv.- ock Ehon.-V(skottens Utlåtande, N.-o 28. säkrade den tillväxande folkmängden om utvägar till sjelfständig bosättning, och på samma gång, genom hämmande af klyvningens öfverdrift, betryggade samhället för en farlig förökning, af fatligklassen.
Man trodde sig kunna uppnå del. dubbla ändamålet, å ena sidan genom meddelad tillåtelse att klyfva till hvad hemmantal som helst, och, å den andra, genom dervid fristadt vilkor af besutenhet, hvilket begrepp i författningen bestämdes.
Erfarenheten har emedlertid visat, det missbruken af hemmans-klyfning icke dess mindre fortgått, och anställde undersökningar hafva ådagalagt, att författningen icke blifvit efterlefvad.
Detta förhållande syntes Utskotten häntyda på någon inom sjelfva författningen liggande grundorsak, och Utskotten trodde sig finna den deruti, att något minimum ej blifvit bestämdt för tillåten klyfning af hemman, utan föregången undersökning om besulenheten, äfvensom att ej finnes förordnadt, af hvilken och på hvad sätt sådan undersökning bör ske.
Det är klart, att så länge något minimum af hemmanlal ej är bestämdt, der besulenheten förutsattes- såsom gifven, undersökning derom måste ske vid alla bemmansklyfningar utan undantag, besutenhelen må vara huru obestridlig och påtaglig som helst.
Men deLta leder, serdeles i orter, der klyfningar i mängd förekomma, till ett onödigt och drygt besvär, betungande ej; mindre för dem, som skola förrätta, än dera. sorn skola bekosta undersökningen; och lagar, hvilka genom sina egna föreskrifter göra verkställigheten oskäligt betungande och svår, kunna ej påräkna att blifva åtlydde.
Att författningen icke bestämmer, hvilken det egentligen åligger att undersökning om besulenheten förrätta, kan åter knappt undgå att hafva till följd, det ingen anser sig pligtig dertill, och Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skjuter saken ifrån sig till Häradshöfding, likasom denne tillbaka, båda under förmenande alt ärendet dem icke tillkommer.
Äfven måste medges, att i orter, der hemmansklyfningar ofta och i talrik mängd förekomma, hvarken Häradshöfding eller Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skulle kunna, järnte siria öfriga åligganden, medhinna dessa förrättningar; genom hvilket allt författningen gifvit likasom en undskyllan för den uraktlåtenhet, sorn blifvit ådagalagd i dess efterlefnad.
Dessa brister i författningen funno Utskotten afhjelpta genom det af Commitlerade föreslagna antagandet af en norm för tillåtlig klyfning utan föregången undersökning om besulenheten, samt förslaget alt åt Socken-nämnd uppdraga sådan undersöknings förrättande, der klyfning under den fastställda normen förekomme.
Utskotten kunde således icke annat än i Committerades berörde förslag obetingadt instämma.
Men då ett minimum antages för klyfning af hemman, utan föregången undersökning och serskild tillåtelse, foijer af 6 'Lag- samt Allm. Besv.- och 'Ekon.-Ulskotlens’Utaltaride, N;o 28. sigsjelft, ;>! t detta minimum också måste blien viss del af hemman, ett visst hemmantal.
Dssulom då de (hsta utskylder oell allmänna besvär utgöras efter hemmantalet, och en motsvarande andel i dessa utskjlder och besvär mäste åtfölja deli utklufna delen, innebär delta jemväl en nödvändighet, att besutenhet mäste motsvara något hemmantal.
Då man klandrat förfatlningsföi slaget i delina del, synes man följaktligen icke håfva gjort sig rött reda för föi hållandena och förbisett den bestämda skillnad, förslaget gör emellan klyfning, af hemman, sorn alltid fordrar besutenhet, och afsöndring af joni eller annan lägenhet; hvarvid helt andra grunder äro stadgade.
Att bestämma det hemmantal., sorn i allmänhet må anses uttrycka besutenhet, finna Utskotten ingalunda, såsom man velat påstå, underkasladt en Öfverdrifven svårighet, serdeles om, på sätt Utskotten hemställt, en sådan bestämmelse för hvarje ort serskildt uppgöres.
De ifrån Läns-Comiteerna och Läns-Styrelserna i afseende derpå inkomne uppgifter gifva till och med tillräcklig anledning att, på sätt Commilterade äfven föreslagit, antaga ett för hela Riket gällande allmänt stadgande i denna del; och då Utskotten i sitt afgifna Betänkande trodde sig hafva ådagalagt den varsamhet, som Utskotten alltid ansett böra iakttagas vid utfärdandet af ekonomiska författningar, serdeles då de skola gälla för liela Riket, hoppades Utskotten vinna Rikets Ständers odelade bifall.
Deri gjorda anmärkningen har också ej förmått rubba Utskottens åsigt af saken, och Utskotten vidhålla således sitt i denna fråga redan gifne tillstyrkande.
Emedlertid böra Utskotten icke lemna obemäldt det förslag, som i sammanhang med anmärkningen blifvit gjordt, att lägga taxeringsvärdet till grund för bestämmandet af det minimum, som vid hemmansklyfning må anses lemna full besutenhet.
Utskotten mäste beklaga det missöde lör fa ttningsförslaget rönt alt icke rätt förstås, ty från annat än missförstånd kunna Utskotten icke härleda ifrandet mot hemmantalets läggande lill grund och norm för besutenhet, då förslaget något sådant icke innehåller.
Af stadgandena i 1 och 2 §§. af 1 Cap. är det eljest, såsom Udskotten synes, klart, att icke hemmantalet blifvit lagdt lill grund eller utgör norm för besutenhet, utan snarare tvärt om, enär besutenhet kan ega rum vid långt olika hemmantal, och klyfning är tillåten lill hvad hemmantal som helst, endast med vilkor af besutenhet, d. v. s. att åbo kan af sin hemmansdel i medelmåttiga år påräkna bergning och jemväl deraf utgöra de med hemmansdelen förenade utskylder, hvartill erfordras, alt ett hushåll af fyra arbetsföra personer må kunna af ägornas afkastning underhållas; hvilket sälev des är den egentliga normen för besutenhet.
Att i stället för densamma Lag- samt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskoltens Utlåtande, TV:o 28. 7 antaga eli; visst taxeringsvärde till norm , anse Utskotten alldeles olämpligt, ej blott derföre alt taxeringsvärdet, såsom för hvarje år föränderligt, icke ger någon fast beräkningsgrund, och alt (let är i högsta grad ojemnt, så alt på ena stället der taxeringsvärdet är lågt, det bestämda minimum kan motsvara en hemmansdel, hvarå flere åboar kunna häfva sin utkomst, - under det alt på ett annat ställe, der taxeringsvärdet är högt, åbo å den utklufna delen icke alls kan deraf hafva sin bergning; utan ock derföre, att, genom antagandet af en sådan norm, den största svårighet och villervalla skulle uppkomma i Kronans räkenskaper, i följd ar de i oändlighet olika och besynnerliga bråk af hemmantal, sorn ovilkorligen skulle derigenom vid klyfningar uppstå.
Utskotten kunna således icke frånträda sitt förra Betänkande rörande denna ■ hufvud fråga.
I afseende på 3:dje anmärknings-punkten, hvari blifvit yrkadt, att Konungens Befallningshafvande icke måtte hafva någon befattning med hemmansklyxningen, utan besutenbelen undersökas och bedömas af SockneNärond, få Utskotten fästa uppmärksamheten derpå, att hvad man velat genom anmärkningen ernå, redan finnes i författningsförslaget stadgadt.
Enligt förslaget eger Konungens Befallningshafvande intet alt skaffa med hemma nsklvfn ingen , och 8 §• 1 Gap. föreskrifver inrättandet af Sockne-Nämnd, hvars befattning der utförligen bestämmes. - Hvad Utskotten hemställt rörande Konungens Befallningshafvandes tillgörande vid bestämmande för hvarje ort af det minsta hemmantal, hvartill klyfning utan föregången undersökning och serskild tillåtelse må ega rum, har naturligtvis afseende på författningens stiftande, icke på dess tillämpande; och torde något vidare yttrande' i1 anledning af denna punkt icke erfordras.
Hvad åter beträffar de anmärkningar, sorn blifvit riktade mot Utskottens tillstyrkande i 8 §. 5 morn.: att klagan öfver Nämndens beslut må, i händelse lösnings-anspråk väckes, ega rum, , äfven då klyfning blifvit af Nämnden tillstyrkt, hvilket ansetts tillintetgöra hela ändamålet med Nämnden, förnärma delegares naturliga rätt att icke beröfvas sin egendom, samt bereda fördelar åt den rike på den fattiges bekostnad; så synas dessa anmärkningar egentligen bero på förutsättningen, alt Nämnden är en Jury, hvilket Utskotten icke kunna erkänna.
Vöre Nämnden alt anse lika med en Jury, så skulle dess beslut naturligtvis vara utan appell, antingen den till- eller afstyrkle klyfningen; men nu medgifves, att, i händelse Nämndens utlåtande är afstyrkande, det må kunna underkastas domstols pröfning, hvaraf ovilkorligen följer, att Nämnden icke kan hafva egenskapen af em.Jury.
Sjelfva författningen gifver ej heller ringaste anledning till en ;S samt Allm. JBcsv.- och Ekon.-Vtskoltens Utlåtande, 7V:o 28. rsådan förutsättning.
SA viii liela uppställningen sorn sjelfva uttrycken i Sovisa tvärt om , att Nämndens ändamål icke är att utöfva någon slags domsrätt, utan endast att undersöka och bedöma besulenhelen, samt meddela "utlåtande" deröfver med "till- eller "af styrkande’ af klyfniugen.
Inrättningen, i fall den nödvändigt skall förliknas med någon annan, är således närmast jemförlig med en förliknings-commission.
Nöjas vederbörande åt dess utlåtande, så träder det i verkställighet, likasom hvar och en annan enskilde emellan träffad förening, och det blir ingen tvist utaf; nöjas de åter icke, så mäste domaren slita de stridiga anspråken, och saken går lill rättegång, hvarvid det laller af sig sjelft, att den med förlittninge-commissionens eller Nämndens utlåtande missnöjde måste bli kärande.
Utskottens tillstyrkande i stället att, såsom man påstått., tillintetgöra Nämndens ändamål, står följaktligen i fullkomlig öfverenssämmelse dermed, och Utskotten mäste fortfarande anse det förhållande rätts vidrigt., alt en af parterne skulle vara betagen rättigheten att få sina anspråk pröfvade af domstol.
Men, utom det att sådant icke kan stå tillsammans med allmänna rättsgrunder, och utom orimligheten att Nämndens omdöme skulle vara ofelbart, då den tillstyrker, men icke då den afstyrker klyfning, gifves det tillika en i andra förhållanden grundad nödvändighet, att, om Nämnden tillstyrkt klyfning, frågan likväl måste kunna i ett fall komma under domstols pröfning.
Det är en redan i Allmänna Lagen \i Cap.
Ärfda-Balken arfvinge medgifven rätt att lösa del i sätesgård eller annan jord , ”som ej kan veil delas eller klyfvas”j och 6 §. 1 Cap. af 1827 års Förordning om hemmansklyfning och jord-afsöndi ing, med hvilken g §.
1 Cap. af föreva rande författningsförslag instämmer, har gifvit denna rätt en utsträckning, hvarigenom den fått likhet med i stad gällande nabo-och viderboende-rält.
Som emedlertid lösningsanspråk är en rättsfråga, hvilken enligt sin natur tillhör domstol, har Nämnden, i öfverensstämmelse med sin af Utskotten här ofvan angilna caracter, ingenting dermed att befatta, och it §.
1 Cap. af förfaltningsförslaget bestämmer uttryckligen, att den skall af TLiradsRält upptagas och afgöras.
Det är således klart, att, så snart lösningsanspråk väckes, frågan, huruvida klyfning får ske eller icke, måste ankomma på domstols afgörande, dervid utlåtandet öfver besulenheten blir föremål för pröfning, ehuru klyfningen icke ensamt deraf bestämmes, enär det låter länka sig, att den utklyfvande delen , i anseende till hemmanets godhet, medförer besutenhet, men jorden likväl icke låter väl dela sig, vare sig att olägliga och många skiften derigenom skulle uppkomma , eller den större La"- samt Ålim. Besv.- och Ekon.-Utsköttens Utlåtande, 2V:o 28.
9 Större delegaren lida annat intrång och men af en å utbrutne delen varande åbo, i hvilket fall hans lösningsrätt måste anses lika grundad , som i händelse besutenhet icke eger rum.
Klagan öfver Nämndens utlåtande rörande besutenheten mäste alltså kunna vid domstol förås, älven då klyfningen blifvit tillstyrkt, men, till följe af sakens natur, endast i sammanhang med väckt lösningsanspråk, emedan eljest ingen befogenhet lill klagan finnes.
Utskotten hafva nämnt befogenhet, och det torde, då endast den, hvilken äskat klyfning, förmenas halva rättigheter, som kunna genom Nämndens utlåtande förnärmas, hvadan lian ensam bor kunna deröfver anställa klagan , vara nödigt att närmare belysa förhållandet dermed , helst man derjemte talat om hvar och ens naturliga rätt att ej beröfvas sin egendom, likasom skulle Utskotten hafva i deras Betänkande tillstyrkt ingenting mindre än ett våldförande af egande-rätten.
Utskotten föreställa sig att, det inedgifves vara en naturlig rätt alt icke al annan lida intrång eller men inom sitt ego-område, samt att denna rätt är lika helig som deri, att ej beröfvas sin egendom.
Om emedlertid vid klyfning af hemman delegare skulle lida ett sådant intrång, lärer det ej kunna nekas, det hans naturliga rätt derigenom förnärmas.
Men är detta obestridligt, så lärer hans rätt lill klagan öfver ett dylikt förnärmande icke heller kunna bestridas; och om delegare har, utom nämnde naturliga rätt, en annan i borgerlig lag gifven, hvilken äfvenledes genom Nämndens utlåtande förnärmas , måste han i än högre grad tillerkännas befogenhet att deröfver anställa klagan.
Detta inträffar på delegare, sorn med bestridande af klyfning, yrkar sin i lag gifna rätt till lösen.
Han kan nemligen vid klyfning knappt undgå att tillskyndas intrång och men, vare sig genom väg öfver egorna och annan servitut, eller genom det ohägn i öfrigt, som kan nästan förutsättas af granne, hvilken besitter så liten jord, att bergning icke kan deraf påräknas för ett talrikare hushåll, än sorn, vid bedömandet af besutenheten, tages enligt författningen i beräkning.
Dessutom kan Nämndens omdöme öfver besutenheten möjligen vara oriktigt, och då detta väsendtligen inverkar på delegares lösningsrätt, är det klart, att om delegare vill göra denna rätt gällande, han måste vara befogad att vid domstol öfverklaga Nämndens utlåtande, hvarigenom klyfning blifvit tillstyrkt.
Väcker han deremot icke lösningsanspråk, så har han ingen befogenhet till klagan.
Han har, i och med detsamma han ej begagnat den i lag medgifna utvägen att befria sig från intrånget af åbo å den ulklufna delen, underkastat sig det*.
7 Sami, 2 Afd. 8:de H/ift. 2 JO Zrtg- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskollens UtlåtandeN.-o 28. samma och klysningen kan då ej anses för honom förnärmande; den är då allenast ett afskiljande af ömsesidigt erkända ägovälden, likasom å andra sidan lösandet icke är ett beröfvande af egendom, utan ett för vissa samhällsändamål i lag föreskrifvet utbyte deraf.
A.Lt den tillstyrkta lösningsrätten skulle bereda förmoner åt den like på den mindre bemedlades bekostnad, kunna Utskotten icke fatta, då lösesumman motsvarar, kanske oftast öfverstiger hemmansdelens verkliga värde; och då man bestrider denna rätt, synes det Utskotten, sorn hade man förlorat ur sigte det med författningen afsedda ändamål att hindra jordens öfverdrifna styckning, för uppnående hvaraf denna lösningsrätt är ett oeftergifligt vilkor.
Den anmärkning, sorn blifvit riktad emot Utskottens hemställan vid 8 §., anse Utskotten sig hafva härigenom besvarat, såsom Utskotten hoppas, på ett tillfredsställande sätt, och hysa derjemte den föreställningen att hafva framlagt tillräckliga skäl, hvarföre Utskotten måste vidblifva deras uti Betänkandet härutinnan uttryckte mening.
I afseende slutligen: på de förespeglade vådorna af det i g §. föreslagna Bibehållandet af föreskriften uti 6 §. af 1827 års förordning, lå Utskotten förklara, det Utskotten icke finna någon grund för dylika farhågor.
Har hemmansdel ”långt för detta” blifvit utbruten, och dess innehafvare densamma sedermera utan någons betungande åbot, så lärer han efter Utskottens föreställning,, icke heller nu kunna derifrån vräkas, ehuru klyfningen skett ulan afseende å.
1827 års förordning; ty besutenhelen mäste val anses lika tillförlitligen styrkt genom det factiska beviset, att åbo af hemmansdelen hajt och har sin bergning, som någonsin af en Nämnds föregående omdöme, att åbo karn hafva sin utkomst deraf.
Utskotten äro således öfvertygade, att: de omförmälda tusentals familjerna komma att, lika "lugna” sorn tillförene,, qvarsitta å sina små hemmansdelar, helst det icke rimligtvis kan antagas, alt dem klandrade föreskriften skall hädanefter medföra andra verkningar, än den visat sig ega under dan tid af tretton år,, som densamma redan varit gällande.
Det må äfven kunna anföras såsom ett bevis för grundlösheten af de härutinnan yttrade farhågorna, alt BondeStåndet bifallit det föreslagna stadgandet, utan att afskräckas af föreställningen om några vådliga följder deraf — följder, hvilka naturligtvis skulle,, i fall de inträffade, drabba egentligen allmogen.
Fördelen af stadgandets bibehållande måste deremot erkännas, då sådane olöfligen ulklufne delar*,, hvilka icke medföra besutenhet, derigenom kunna med hemmanet återförenas; och är det på dessa grunder Utskotten finna sig nödsakade att afveta i denna del vidhålla det tillstyrkande, Utskotten förut afgifvih Lng- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ut skol tens Utlåtande, N:o 28.
H Sedan de tnoL förra Belänkandet gjorda anmärkningar sålunda blifvit besvarade, få Utskotlen anmäla, att vid den förnyade granskning af forfattningsl'01 slaget, sorn varit en följil af den erhållna återremissen, Utskotten funnit anledning alt i tvenne omständigheter förändra sitt förra tillstyrkande, nemligen vid 8 §. 7 mom. samt 12 §. af 1 Cap. i nämnde förslag.
Föreskriften i 8 §. 7 morn.: att vid fråga om meddelande af lagfart, åbobref eller inteckning sökanden skall, om hemmansdel är mindre än hvad för klyfning utan undersökning är medgifvet, styrka, när hemmansdelen blifvit utklufven, har synts Utskotten alltför allmännelig och vidsträckt.
Om t. ex. lagfart sökes å en hemmansdel, som understiger det för klyfning utan undersökning bestämda minimum, men hvilken sedan urminnes tid. baft egen åbo, kan det måhända vara för sökanden omöjligt alt styrka, när ilyfningen skett; och orri det än lyckas honom att med dryg kostnad och besvär åstadkomma en sådan bevisning, måste den likväl anses fullkomligen ändamålslös, då afsigten med stadgandet i detta mom. icke kan vara annan, än att, med hänseende till föreskrifterne i 6 §. 3 och 4 morn.-, tjena till ledning och controll för domaren vid beslutets meddelande, och verkan af dessa föreskrifter icke kan vara retroactiv, så att lagfarten vore förbjuden.
Utskotlen anse, synnerligen med afseende å denna omständighet, för ändamålet tillräckligt äfvensom i verkställigheten utan öfverdrifven svårighet, om sökanden åiägges styrka, huruvida hemmansdelen blifvit utktufven före eller efter utfärdandet af denna författning; och Utskotten hemställa således, att detta morn. mätte erhålla följande lydelse:
Dä lagfart eller åbobref sökes å hemmansdel, som är mindre, än hvad för klyfning utan undersökning är i 6 ff. 1 mom. medgifvet, eller ny åbo eller egare skall för sådan hemmansdel skattskrif vas, eller inteckning deri för skuld eller arrende begäres, vare sökanden skyldig styrka, huruvida hemmansdelen blifvit utklufven före eller efter utfärdandet af denna Vår Nådiga förordning och i sednare fallet jemväl förete det, beslut, som i afseende å klyf ningen blifvit meddeladt.
Hvad 12 §. beträffar, så var den i Committerades förslag, hvilket antog ett för hela Riket gällande minimum för klyfning af hemman utan undersökning och serskild, tillåtelse, ämnad att innebära ett correctiv emot denna allmänna bestämmelses möjliga olämplighet i någon serskild ort, och var då fullkomligen ändamålsenlig.
Nu deramot, då Utskotten hemställt att, efter ytterligare anställde undersökningar, serskilde bestämmelser för olika orter må i 6 §. införas i afseende på den minsta hemmansdel* hvartill klyf - 12 Lag- samt Allni. Besv.- och Ehon.-Viskottens Utlåtande, N-o 28. ning må ske utan föregången undersökning och serskild tillåtelse, lärer ifrågavarande 12 §. kunna anses öfverei flodig och Utskotten hemställa således att densamma må ur förfa 11 n ing sförsl a get helt och hållet utgå.
Utskotten, sorn vid sitt förra Betänkandes afgifvande , med anledning deraf alt det af Kongl. Majit lill Rikets Ständers pröfning öfverlemnade författningsförslaget var serskildt tryckt och i Riks-Slånden redan utdeldt, inskränkte sig till upptagande af allenast de delar af samma förslag, hvarå Utskotten funnit sig icke kunna tillstyrka bifall, få nu ifrågavarandeförslag till förnyad förordning angående grunde me och vilkor en för hemmansklyfning samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman, i sin helhet och sådant det blifvit af Utskotten tillstyrkt, härjemte till Rikets Ständer öfverlemna.
Stockholm den iq December r84o-.
Reservat i om Herr Friherre Lejonhufvud, Abraham, förklarade sig skiljaktig i ali»; delar, hvilka ej öfverensstämma med hans förut i ämnet yttrade åsigter..
FÖRSLAG till förnyad Förordning, angående grunderne och vilkor enför hemmansklyfning samt afsöndring af jord och andra lägenheter från hemman, 1 Gap. Om hemmansklyfning, § i Frälseskatte- och Kronoskatte-hemman, Krono- och Skatte-rusthåll samf de krono- eller andre publike hemman, som under stadgad åborätt äro upplåtne, få klyfvas till hvad hemmantal som helst, allenast en åbo i dea Htklufne delen är besuten.. La"- samt Ålim. Besv.- ocli Ekon.-Utskottens Utlåtande, N.o 28. 13 § 2.
Besuten kallas den åbo, som af sin Iiemmansdels afkastning i medelmåttiga år kan påräkna bergning oell jern väl deraf utgöra de med hemmansdelen förenade utskykler; oell thy erfordras till besutenhet under benämning hemman,, att lill hemmansdel finnas ägor af den vidd ocli godhet, att ett hushåll af fyra arbetsföra personer må kunna af egornas afkastning underhållas. § 3.