Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
skulle bli gladare, nöjdare i en sådan om- Lifförsäkringsidén vinner för hvarje dag allt öfrigt till den utförliga illustrerade anmä- större terräng i vårt land.
Om dess nytta har gifning, och att kroppens hälsa rent af lan, som i ett särskildt fyrasidigt blad blifvit taladt, skrifvet och bevisadt så mycket, främjas af sådana förhållanden har jag haft medföljer detta nummer, och hvars inne- att ämnet i den vägen torde vara uttömdt.
Men tillfälle med egna ögon iakttaga.
Strax håll ej minst torde intressera de unga man har likväl hittills föga fäst uppmärksamhe- utanför Göteborg ligger ett litet hem för ten vid, att äfven kvinnan här nar en ej bety- själfva.
delselös mission att fylla.
lungsotspatienter, det är fullkomligt privat, Lifförsäkringen är ett förträffligt sätt för den är skänkt af enskild person och äges af unge mannen att vid sitt inträde i lifvet skaffa enskild.
Att klimatet i Göteborg ej är det sig ett själfförvärfvadt stöd; den medför för den Som våra läsarinnor torde bästa är väl tyvärr odisputabelt, och man mognade mannens familj en förvissning, att ar- skulle väl tycka, att det vore föga lämpligt modet icke med familjeföi sörjarens frånfälle minnas stiger öfver hemmets tröskel; den är vidare vid att bjuda sådana sjuka, för hvilka luften borde vara den egentliga medicinen, på utlofvade Idun vid början af denna årgång » en hvarje tillfälle i lifvet, då det är fråga om eko- nomiska förhållanden, af en betydelse, som ej nog Göteborgs rökiga och dammiga atmosfär.
serie rums-interiörer för både större och mindre kan framhållas.
Och då för närvarande allt flere Ett faktum är emellertid, att många, som anspråk, åtföljda af belysande text och afsedda vägar öppna sig för den unga kvinnan till själf- kommit till det där lilla hemmet, gått ut att vara till hjälp vid möbleringen och inred- förvärf, bör hon äga samma motiv och intresse som mannen för lifförsäkring.
därifrån med återvunnen hälsa, och andra, ningen af ett hem. » Denna plan sattes också Det är ock tydligt, att kvinnan mer än man som ej fullt varit så lyckliga, ha mycket inledningsvis i verket genom de uppsatser om tillförene insett är skickad att såsom ageat ägna förbättrats.
Hur är det organiseradt, detta » Konsten att möblera sitt hem:, som inflöto i ett sig åt försäkringsväsendet.
Är hon öfvertygad lilla lungsotssanatorium?
Jo, som ett hem, par af för-årets nummer.
Tyvärr uppstod emel- om sin plikt att vid hvarje tillfälle för sina när- det blir korteligen svaret.
Ingenting får lertid snart ett afbrott.
De fackmän, med hvilka maste framhålla lifförsäkringsidéns nytta och be- tydelse, ja, då kan hon ej heller underlåta att in- tyda på inrättning, rummen äro ej möble- Idun gjort aftal om denna series utarbetande, för sina vänner och bekanta påpeka densamma, blefvo så helt upptagna för årets stora utställ- rade med den stela likformighet, som är då är hon ju redan att betrakta såsom en tjä- genomgående hos alla våra stora anstalter, ning, att ingen tid blef dem öfrig, och äfven nare åt denna idé, och då bör hon ej heller för- man sitter kring det gemensamma arbets- Iduns utrymme anlitades af alla utställningsar- neka sig arbetarens välförtjänta lön.
Hvad som föranledt undertecknad till dessa bordet, man samlas kring aftonlampan, man tiklarna mer än vanligt strängt.
reflektioner är en annons, som återfinnes i Iduns lefver » en familie ».
Människor ha i allmän- Som vi emellertid ej äro de, som pläga bryta senaste nummer.
Lifförsäkringsbolaget Svecia, het stor skräck för allt som bär namn, heder våra löften, ha vi ej ett ögonblick släppt tanken som i dessa dagar börjat sin verksamhet, annon- och värdighet af sjukhus, och de tacka Gud på äfven dettas infriande, så mycket mindre som serar där efter kvinnliga agenter och erbjuder när de väl slippa u t; de som komma till vi äro öfvertygade, att en artikelserie af ofvan därigenom sysselsättning med däraf härliytande inkomst åt fruntimmer.
I dessa tider, då tid- detta hem tacka Gud att de kommit dit, angifna art skulle blifva af stort intresse och ningarnas annonsafdelningar öfverflöda af fram- de känna, att de äro ej på ett sjukhus, utan gagn för vår läsekrets.
För året blef det emel- ställningar från plats- och arbetssökande kvin- i ett sjukhem, och man mottages därför lertid för sent att hinna genomföra densamma.
nor, hvilka erbjuda sig att för otroligt billig er- också vid inträdet där af glada, nöjda an- Vi ha nu glädjen meddela, att vi i dagarne lyc- sättning åtaga sig till och med ganska mödo- samma värf, tyckes det som om ett erbjudande leten.
Ja, idealet för ett lungsotssanatorium kats träffa uppgörelse med en af de finaste kän- sådant som det nu åsyftade borde vinna an- skulle j a g vilja kalla denna lilla fristad: nare på detta område i vårt land, amanuensen klang och väcka vederbörlig uppmärksamhet.
där äro endast elfva patienter (kvinnor) vid Nationalmuseum och sekreteraren i Svenska slöjd- De många män, som i närvarande stund äro under en examinerad sjuksköterskas vård föreningen d:r E.
G. Folcker, att han under år sysselsatta med lifförsäkringsanskaffning, kunna understundom göra sig synnerligen goda inkom- hon är mor för dem, hon samlar dem om- 1898 skall upptaga och utföra denna idé i Idun.
Det torde ej heller vara mera omöjligt för kring sig, hon är hufvudet i familjen.
Dessa artiklar om en kvinna att deltaga i detta arbete och förtjäna ett eller annat tusen kronor om året på anskaffan- » K o n s t e n a t t m ö b l e r a s i t t h e m » A c k, om vi kunde få några sådana hem för de af lifförsäkringar.
Under hvilka förhållanden våra lungsiktige!
Men det blir så mycket dy- komma att illustreras med bilder från smak- som helst borde ett duktigt fruntimmer på den- rare, invändes genast.
Ja, detta är ett betänk- fullt och praktiskt anordnade svenska, specielt na verksamhet under lediga stunder kunna för- tjäna åtskilliga hundratal, då såsom vi förut på- ligt men, men kanske ändå ej så betänk- stockholmska hem samt med af framstående fack- pekat kundkretsen är att söka, bland familjemed- ligt som man föreställer sig.
Låt oss få män särskildt ordnade interiörer.
Hänsyn kom- lemmarne och den närmaste omgifningen.
mindre byggnader, men så mycket enklare!
mer att tagas både till stadsvåningens och landt- Intresserad.
Låt oss slippa att se dessa granna, palats- hemmets skilda förutsättningar liksom ock till * P r e j a m a g a s i n e t, Sybehörs- och Modeaffär.
L a g - e r s t r ö m, — - Specialitet: G a r n e r i n g s a r t i k l a r till k l ä d n i n g a r och S t o c k h o l m.
kappor.
IDUN 394 I aftonstund.
Dår ute regnet på rutan » skvatt » och nordan drog hvass förbi — jag satt och svettades, trött och matt, och böjde verba på mi.
Men sist vid grammatikans eviga sarg jag varåt helt led — jag varåt sur och arg, — och når för galet det blef — i en vrå jag slängde boken och tänkte som så: nu är det, min milde, nog för i dag!
— Så fick jag i stället i Idun tag — Jag låste — mitt missmod på stunden dog och hjärtat så sprittande ungdomligt slog, och öfver var ledsnaden på en gång, — J 9 gjorde riktiga fröjdesprång (figurllgt taladt).
— Hvad var det då, du undrar kanslte, som intog mig så, som satte mig liksom i. eld och lågor?
Min hjärtans vån, det var Iduns frågor!
Säg kunde jag annat än solljus bli?
Det var etwas anders än verba på mi!
a Där frågades allt under himmel och jord af snälla, vetgiriga själar i nord.
En ville så gärna en reform få weg — en ville lära att koka knäck — en grundade djupt och tungt i sitt sinne huriedes hon skulle bli af med en finne — en tr ' östlös fästman så innerligt bad få veta med allra snaraste, hvad han skulle göra, ty fästmön hans gick inåt med tårna — så ' n sorg ej fanns!
En ville ödmjukt fråga allen, hur hundar läras att gå på två ben — en sörjde sin röda näsas elände — en sporde något om » världens änden — en grubblade riktigt allvarligt på, hur lifveis gåta, hon skulle förstå — en ville så gärna få vacker hy, så där ungefår å la rosensky — hoad » norrbagge » kommer af, undrade en, samt huru man tvättar en ljuslake ren.
Jag satt där; som brusande, susande vågor de strömmade öfver mig, Iduns frågor ... Där ute regnet på rutan » skvatt » och nordan drog hvass förbi — Jag låste och låste till senan natt — — och glömde verba på mi.
En suenk kvinna.
Augusta på Isa, o c h Isa p å A u g u s t a, o c h Ellen på Isa ... » Hvad är Augusta? » utropade Isa, och " hon skall få svar.
Augusta är en kvinna med sundt förnuft och praktiskt sinne.
Hon har alldeles rätt i sin pro- test mot Isas luftigt fantastiska idéer.
Hvad skall det nu också tjäna till, min kära Isa, att gå omkring i stugorna och leta upp gamla skåp, för att sedan sätta på dem litet grannlåt och kunna ståta med dem i er matsal?
Låt ni skå- pen stå där de stodo förut — i stugorna.
De voro där helt visst till oändligt mycket större nytta, och säkert tänker husmodern många gån- ger om dagen med saknad på sitt förvaringsrum för hvarjehanda, på sitt gamla enkla skåp, som hon dock afstod, bestucken af det klingande guldet.
Och, utom skåpet, fanns det så mycket annat, som jag ej precis kan tycka om i er blifvande våning.
Men jag vill ej bli långrandig.
Jag skall en- dast tala om för er, hvad min man sade.
Jo, ser ni Isa, jag frågade honom: &gt;Hvenis man ville du helst vara, Isas eller Augustas? » Och vet ni, hvad han svarade?
— Jo: ^Ellen lilla, om jag ej hade dig, skulle jag bestämdt vilja ha Augusta till min gumma.
Hon är nog en liten förnöjsam och duktig husmor. » Om en stund tillade han tankfullt: » Det vore nog bäst om Isa ginge ensam i sin våning.
Vi karlar äro litet rädda för fruntim- mer, som så där vårdslöst handskas med stora skåp, stora stolar och — stora ord. » Ellen.
De trestora hufvudvillkoren för lif vets lycka äro: något att göra, något att älska och något att hoppas.
TA.
jMedlidan.de.
» l a g vill ej ha medlidande, jag vill ha uppmuntran, » sade en gång en af lifvet ganska omildt behandlad kvinna, som med hjältemod kämpade mot bekymrens och motgångarnas stormbyar.
» Medlidan- det stinger mig, det förlamar min kraft och beröfvar mig modet och själftilliten. » Då man hör sådana ord, vore man ej färdig att om denna » den kristligaste af alla dygder » utbrista: » Huru är du så af himmelen fallen, du klara morgonstjärna? » Om man betänker ordets rätta innebörd, hvad kan i själfva verket vara skönare, upphöjdare, ädlare, än att den ena män- niskan tar sådan del i den andras motgång oeh lidande, att hon därvid erfar smärta, lider med f Men ett sådant upprikigt och varmt deltagande var det med all sanno- likhet e j, som den omtalade kvinnan åsyf- tade m e d sina ord, af en sann sympati hade hon ej kunnat känna sig sårad och förödmjukad.
N e j, hvad hon lik sensitivan ryckte till för, var den vrångbild af med- lidandet, som med orätt annekterat dettas namn och som består i en flyktig rörelse öfver nästans vidrigheter och som tar sig uttryck i ett beklagande med ord, ofta lika taktlöst som betydelselöst.
Denna ytliga medkänsla, detta billiga beklagande äro vi människor och i synnerhet vi kvinnor så snara med, så benägna att i slösande fri- kostighet utan någon som helst återhållsam- het skänka hvarandra.
Går det någon af våra vänner eller be- kanta väl, fröjdas vi sparsamt, röner någon af dem en liten trimf, tiga vi så gärna ihjäl den eller gratulera vi sötsurt; men vänder sig lyckan, blir framgången förbytt i nederlag, bums äro vi färdiga med vårt öfversvallande » medlidande », och öfver våra läppar halka så lätt de mången gång må- hända mera sårande än tröstande orden: Stackars vän!
Så synd om de stackars människorna!
Analysera vi vårt inre, skola vi, för så vidt vi vilja sanningen, ej kunna undgå att upptäcka en mindre ädel, åtminstone ej oblandadt ren bevekelsegrund till den känsla, för hvilken anförda ord äro ett tit- tryck.
Innerst i vårt väsen sitter högmo- dets demon, förgiftande våra känslor och tankar, äfven dem, som göra anspråk på att vara de bästa och linaste.
Bakom det skenfagra deltagandet döljer sig så gärna, vi vilja ej påstå alltid medvetet och reflek- teradt, men icke därför mindre verkligt, en högfärdig glädje öfver att man ej själf är lik, ej har det så uselt som denna stackars nästa.
Från sin piedestal af samhällsställ- ning, förmögenhet, familjelycka ser man ned på den, som mist eller kanske aldrig ägt dessa förmåner, och stolt i känslan af sin egen höghet, skänker man den olyckliga sitt beklagande.
Och just på grund af att medlidandet sålunda gif ves » de haut en bas » sårar och förödmjukar det, äfven utan att vara direkt ämnadt att såra och föröd- mjuka.
Böra vi då alls icke fråga efter med- människors nöd och sorger?
Medgifves att vårt medlidande kan vara ganska skröpligt, både ytligt och bemängdt med en god por- tion högmod, men en viss känslighet, en nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af H U L T M A N S Bland 1897 smula människokärlek röjer det dock.
Är då likgiltigheten att föredraga?
Ja, nästan så.
Låt den olyckliga vara i fred, o m du ej kan skänka honom något annat än det slags deltagande, vi här talat om.
Men det finns ett ännu bättre, ett högre, ett fullkomligare än att blott icke såra med ett påtrugadt medlidande, och det är att låta detta ord gälla för hvad det verkligen vill gälla och omsätta det i handling.
Sätt din egen axel under nästans börda — du kom- mer då i jämnbredd med honom — och hjälp honom så bära!
Gråt m e d den som gråter, lid med den som lider och — det hör äfven hit, om det ock kan tyckas icke göra det — gläds med den, mot hvilken lyckans sol åter börjar skina!
Och hör du något godt, något glädjande och berömmande om den, som är nära att digna under mödorna, säg honom det och gif honom sålunda det upp- muntringens ord, han så väl behöfver!
O m det skulle gälla! ...
J alla öfriga land utom i Sverige bär kvinnan som tecken på att hon har böjt knä vid Hy- mens altare endast en ring.
I Norge och Dan- mark är denna alltid, liksom här, af slätt guld.
Men i andra länder, som t. ex. England, är den ofta prydd med stenar och pärlor, mer eller mindre dyrbara, beroende på tillgångarna.
En förlofvad norska sado en gång till mig: » Jag vill hafva min norske ' Gut ', men jag vill gifta mig på svenskt manér. » Förvånad sporde jag hvad hon menade härmed.
Svaret blef: » Jag vill hafva två släta guldringar på vänstra han- dens ringfinger, de två ringarne äro så ' kledelige ' ».
Och det är om dessa » kledelige » ringar vi nu skola språka en stund.
Det guld vi bära på vår hand, hvilket stort pemiingevärde äger det icke I Huru skulle vi ej med det, visserligen ej en och en, men i massa, kunna trolla fram millio- ner, om det gällde vårt lands försvar, vår frihet i Norden.
Gifve dock Gud den dagen aldrig komme, då de millionerna behöfva anlitas!
I slutet på 1810-talet, då Sverige var nära att dragas in uti det krig, som flammade emellan vårt broderland Danmark å ena sidan samt Preus- sen och Österrike å den andra, räknade en per- son ut, huru många synliga, men ofruktbara mil- lioner, som det fattiga Sverige ba~ på sina hän- der.
Vi skola se till, hvilken storartad penningc- grufva han såmedels fann landet äga.
Den person, hvars uppgifter jag här meddelar, antog, att af Sveriges inbyggare, som då upp- gingo till omkring 3 millioner, åminstone 158,000 par begagnade 3 guldringar pr par således 474,000 ringar, hvar och en på 1 dukat (5 rdr banco efter landets dåvarande mynt).
Detta represen- terade ett värde af 2 millioner 370,000 rdr banco för endast förlofnings- och vigselringar.
Huru stor skulle ej summan blifva nu, när invånar- nes antal så betydligt förstorats, meii kanske guldvärdet är mindre än då, det känner jag ej.
Vidare antogs, att ett dubbelt så stort kapital fanns hos landets inbyggare i form af extra ringar och nipper utgörande omkring 7 millioner rdr.
banco i omyntadt guld.
Lades härtill en lika stor summa för omyntadt silfver, så fick man ett litet kapital af endast de ädla metaller, som ej voro i den allmänna rörelsen, uppgående till 14 millioner rdr.
banco.
Summeras nu härtill värdet af öfriga verkliga lyxartiklar, antog vår räknemästare att dessa lågt beräknadt gingo löst på 6 millioner.
Såle- des hela beloppet af det befintliga, men ändock döda kapitalet: 20 millioner rdr banco, utom värdet af förlofnings och vigselringarne.
K a n t a n på detta kapital blefve, om det vore i rörelse, pr.
år efter 5° / 1 million och för hela det sista århundradet 100 millioner.
— — — Med dessa rader har jag velat väcka tanken på, hvad vi äga att lägga på fäderneslandets altare, om det skulle gälla!
Ett ringa offer emot det, som vi ju måste gifva i krigets och farans stund, offret af våra älskadqs lif och blod.
CACAO 0 Redan 1888 mtygaae prof Joh.
Lang i Lund, att Huiimans Cacao v^r fullt lika med van Houtens Cacao.
IDUN 1897 U p n o t i s b o k e n.
I går, t o r s d a g e n d e n 9 n o v e m b e r voro jämnt tio år gångna, sedan det första profnummret af Idun utsändes.
Detta m e d - följde nämligen Stockholms Dagblads hela upplaga för den 9 november 1887.
I dagar- ne före jul utgafs därpå ett andra prof num- mer af Idun, som äfven det spreds som bibangsblad till olika hufvudstadstidningar.
Då vi i vårt julnummer för året, som redan i nästa vecka kommer våra prenumeranter tillhanda, i ord och bild ägnat tioårsmin- net en något utförligare behandling, inskrän- ka vi oss i dag till detta korta påpekande.
Kvinnoklubbens tioårsfest ägde rum forli- den lördagsafton och hade talrikt samlat både förutvarande och nuvarande medlemmar.
Det rådde en angenäm och glad stämning redan från böljan.
Programmet inleddes med en prolog, som, författad af fröken Charlotte Bandelin, både skämtsamt och allvarligt berörde kvinnans ställ- ning i samhället.
Så hette det bland annat: 396 ter.
Sin sista tjänst innehade hon i trettiofyra år intill sin död och erhöll för några år sedan patriotiska sällskapets medalj för långvarig och trogen tjänst.
Hon gjorde sålunda fullt skäl för den vackra, men anspråkslösa titeln trotjänarinna, som eljes föga passar för vår tids tjänstefolk.
Bland de många vackra dragen i hennes ka- raktär var också det, att hon var sparsam.
Hon klädde sig snyggt, men enkelt och var rädd för att utgifva ett enda öre till sådant, som kunde få namn af lyx.
Därför kunde hon ock några veckor före sin död förordna att, sedan hon lagt sina ögon tillsammans, skulle hennes vänner och kamrater af hennes efterlämnade tillgångar er- hålla hvar och en sm minnesgåfva.
Sålunda fingo några 100 kr., andra 50 och andra åter 10 o. s. v. Dessutom innehöll hennes testamente att till förmån för de små elända och vanlytta vid Eugeniahemmet skulle öfverlämnas 1,500 kr.
Hennes bouppteckning visade en tillgång af Öfver 4,000 kr,, allt hopspardt på tjänarinnelöner.
till text ur Goethes dikt Harzreise im AVinter », en dyster och melankolisk tonmålning för altsolo, manskör och orkester, i hvilken fru Linden på ett ypperligt sätt utförde altsolot.
Konserten var fulltaligt besökt, och bland de närvarande märktes konungen, kronprinsen och hertiginnan af Dalarne.
Hr Richard Andersson gifver i dag fredag en musikafton i Vetenskapsakademien med sina pri- vatelever.
* Ottefåglar.
E n midvinterskiss för Idun af Torkel Fröken Hulda Lundins slöjdkurs för ut- Berg.
bildande af handarbetslärarinnor afslöts för höst- terminen sistlidne torsdag i Klara folkskola.
I kursen hafva deltagit 39 elever.
Nästa kurs börjar, enligt annons i dagens nummer, den 7 nästkommande februari.
Men på torsdagsmorgonen gick allt på tok.
Först slog Rut väckaruret i golfvet, så glaset sa smack, se ' n bröt Disa af tro- tjänarkammen i sin motsträfviga man, och till sist pöste teköket kokhett vatten öfver » För all den krankhet, mänskligheten tär, smörassietten.
Men värst af allt var den all hjärtats nöd, all fattigdom, all kvidan, gnagande tanken på Lindgrens bal.
man söker hjälp och man alltmer oss lär, Teater och.
att hjälpen komma bör från kvinnosidan.
» De dansa kanske ännu som bäst. » Ja, kvinnan, kvinnan, hon skall vara allt, » Tala inte om det. » Fröken Tora Hwass ' första musiksoirée för sä- skall vara jordens märg och must och salt ».
songen gafs i måndags kväll å Vetenskapsakade- » Jag undrar just, hvem Sven dansat Efter prologen följde violinnummer af fröken miens hörsal och bevistades af en talrik och kotiljongen med. » Rut såg ut som en martyr.
Edgren och pianonummer af fröken Valborg intresserad publik, bland hvilken främst märk- » Jag skulle inte vilja vara i Göstas klä- Aulin.
Så sjöng fröken Gustafson några sånger tes hertiginnan af Dalarne, af gammaltkonsertgif- af Peterson-Berger, och slutligen uppfördes ett varinnans speciella beskyddarinna och — elev.
Pro- der, o m han dansat en enda polka. » Disas af en klubbmedlem, professorskan M.
Asp, för- grammets hufvudnummer utgjordes af J. Brahms ton ljöd hotfull.
fattadt dramatiskt skämt, Clio.
Historiens gudinna pianokvartett g-moll, vid hvars utförande pro- Flickorna falsade en stund med feber- framförde hälsningar från de nio musernas klubb, fessor Neruda, konsertmästaren Zetterqvist och aktig brådska.
en nunna från Vadstena kloster talade som repre- hr A. Bergström lämnade sin värdefulla medver- » Men hvem stampar och lefver där ute i sentant för medeltidens kvinnoföreningar, och kan.
Det klassiska verket gjorde ett mäktigt in- till sist uppenbarade sig en » astral-kvinna » och tryck, särdeles det undersköna intermezzot.
tamburen? » Fru Lisen bjöd tystnad m e d förkunnade, hur det en gång kommer att gå till I öfrigt utfyllde fröken Hwass själf program- sitt höjda falsben.
i framtidens kvinnoklubbar.
Det hela väckte met med solonummer för piano.
Hon är dock » Det är väl aldrig Ljungner, som går mycken munterhet, och sedan följde den mate- utan tvifvel genom sin goda stilkänsla mera en riella delen af festen, supén.
Disa sträckte framstående ensemblespelerska än egentligen här och spankulerar ä n n u?
» Efter supén kommo bålar, och vid bålarna någon medryckande solist, då en viss torrhet i lyssnande fram halsen.
höllos tal både på vers och prosa af nuvarande exekutionen gärna kylande ställer sig mellan » Eller kanske det är Bragen, som kom- och forna klubbmedlemmar.
Och vid midnatts- verket och publiken.
Vissa delar af Schumanns mer för att tysta på oss i g e n?
» Det bör- tiden var den anspråkslösa, men lyckade fest- pianosonat g-moll fick hon dock rätt lyckligt fram, ligheten slut och deltagarinorna skildes åt i den och äfven i de stycken, där inspirationens låga jade spela och blänka i Ruts ögon.
glada och förtröstansfulla stämning, som medve- fladdrade blek, gjorde sig den solida, konstnär- » Den f N e j, nu måtte han väl få sitt tandet om en gemensam strafvan för en god idé ligt samvetsgranna tekniken dock alltid fördel- lystmäte af sömn, när han flyttat tre rum aktigt gällande.
skänker.
härifrån. » Filharmoniska sällskapet gaf i tisdags sin första I detsamma slogos dörrarna upp, och på Bosa Wall f. Änkan efter ' Dagens Nyheters abonnementskonsert för säsongen och utgången tröskeln stodo Gösta och Sven i baldräkt, kände grundläggare Rudolf Wall, fru Bosa Wall, af densamma bådar, hoppas vi, en god fortsätt- född Löwenström, har aflidit härstädes uti en ning.
Hr Stenhammar uppträdde för första gången med bröstet höljdt af kotiljongsdekorationer, ålder af 67 år.
Fru Wall var född den 5 febru- som dirigent inom sällskapet och visade sig äga med tindrande ögon och m e d rimfrost i ari 1830 i Visby och dotter af f. d. underlöjtnan- betydande förmåga som kör- och orkesterledare.
mustascherna.
ten Karl David Löwenström och hans maka Jo- Det bifall, som efter konsertens slut välförtjänt hanna Elisabet Hallberg.
Hon ingick 1852 äk Falsbenen föllo flickorna ur handen.
kom honom till del gällde nog lika mycket den tenskap med boktryckaren, sedermera hufvudre- » Där sitta de j u, de små ' pyttorna ', som lyckliga utgången af detta prof som hans förträff- daktören af » Dagens Nyheter » Axel Rudolf liga invigningskantat från utställningen, hvilken farbror brukar säga! » ropade Gösta så varmff * Mauritz Wall, hvilken som bekant afled 1893. afslutade programmet.
Denna kantat gjorde sig och så ifrigt, att han tog andan från Disa.
Under de senaste åren har änkefru Wall varit i konsertsalen ock betydligt bättre gällande än mycket sjuklig.
ute på utställningen.
Önskvärdt hade dock varit » Och arbetat ha de gjort, de små otte- Fru Wall sörjes närmast af döttrar och barn- om kören uppträdt något manstarkare.
Kanta- fåglarna, medan vi andra ha roat o s s!