Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från den sednare skådar man rakt ned i Binger-loch, ser Ehrenfels och det midtöfver liggande Rheinstein, till höger de berg, der Assmanshäusern vexer, och ett stycke af Rheins lopp i den djupa bädd, som vid
Bingerloch tar sin början, blickar något till venster in i Nahe-dalen, med Drususbryggan och det trefliga Bingen.
Denna utsigt är icke vidsträckt, men målande och romantisk.
Förflyttar man sig nu till templet (det lag först i min väg), så kan man, för att med ens öfverraskas af en den förra alldeles motsatt anblick, gå igenom skogen.
Men äfven det har sina behag, att åtfölja skogsbrynet och småningom se den nya utsigten utveckla sig.
Från det ganska nätta templet, en vanlig, halfantik rotunda af träd, ser man den numera 1800 till 2000 fot breda Rhein, med mångfaldiga grönskande öar, majestätiskt böja sig genom det rika landskapet; till venster (på flodens högra strand)
Rheingau’s vingårdsfält, i sakta vågor hvälfvande sig öfver de låga kullarna, de talrika småstädernas och byarnas slott och kojor, hvitskimrande mellan löfrika träd, och vägarnes i mångfaldiga krökningar framslingrande alleer; till höger skymmes landet till en del af en höjd, som från
Bingen småningom uppstiger åt sydost och på sin spets bär Rochus-kapellet; men framom detta kan blicken sväfva fritt ikring de, ehuru ej så väl som flodens högra strand lottade, dock ännu rika fälten, öfver hvilka ytterst i fonden tornen från Mainz höja sig.
Sällan skall man på ett så kort afstånd finna sådana kontraster, som här mellan utsigten från Rossel och den från templet.
På förra stället en vild natur, en vresig brusande flod, inträngd mellan höga berg, och på dessa ruiner, ruiner af röfvarnästen; på det sednare floden lugn, famnad af stränder, som i fruktbarhet knappt ega sin like, bebodda af tusendetal fredliga, arbetsamma, lyckliga invånare.
En sjukligt känslosam själ må prisa den förra.
Min håg ledde mig åter tillbaka till den sednare, och tiden var mig der korrt, tills den sjunkande solen manade att säga den farväl.
Detta farväl gäller äfven alla de skönaste utsigter vid Rhein.
Ty ehuru prisadt
Rheingau är, och ehuru skönt det visade sig från Niederwald, så har en promenad genom detsamma intet lockande; kanske presenterar det sig mera intagande från floden.
Och uppom
Mainz bestå de låga stränderne till det mesta af enformiga videbevuxna ängar.
Jag gick nu från Niederwald samma väg, jag uppstigit, i en omväg förbi vingårdar, hvilka gifva den herrliga Rüdesheimern; ty nu, då drufvorna voro mogna, var det ej tillåtet att gå igenom dem.
En god dryck af deras produkt uppfriskade mig i byn, och jag vandrade derefter till Geisenheim, äfven en berömd vinort, dit jag ankom vid fullt mörker.
Följande dagen förde vägen genom de tätt vid hvarandra liggande byarne och städerna, och äfven deremellan inskränktes utsigten af kullar eller af murar, som omgåfvo de, större egendomsegare tillhöriga, bättre vinbergen och de stora trädgårdarne, så att hvarken floden kunde ses eller trakten öfverskådas.
Knappt kunde jag på några punkter beskåda Johannisberg, som thronar på spetsen af en kulle, i midten af landskapet, och hvarifrån detta helt och hållet kan öfverskådas.
En brunn med inskriften «Markbrunnen», tätt vid vägen, öfverraskade mig med sitt namn och med en högst välkommen dryck godt vatten.
Der bredvid vexer Markobrunnervinet.
I Elfeld, en nära belägen liten stad, kunde på värdshusen ingen Markobrunner fås.
I förtreten höll jag tillgodo med «Rüdesheimer 1834» och satte mig ned vid stranden för att invänta ångfartyget.
Under denna väntan kunna vi tänka något på vinodlingen och vindrickningen vid Rhein.
Vinodlingen är alltid ett mödosamt arbete, erfordrande både skicklighet, trägen omtanka och möda.
Men isynnerhet på hela sträckan från Bonn till Bingen, der vingårdarne ofta ligga högt uppe i bergsskrefvorna, är arbetet ansträngande.
Den grund, hvarpå vinet vexer, är lerskiffer och kiselskiffer, med mellanliggande lerarter.
I Rheingau har hela dalen denna grund, och man ser derföre här vingårdar på jemna fältet eller på låga, sakta sluttande kullar.
På andra ställen måste man i korgar bära jord upp på skifferbergen och uppföra långa murar, trappformigt öfver hvarandra, för att hålla den qvar.
Rheingau är så väl lottadt, att skörden der sällan helt och hållet slår felt, men någon rätt god skörd har man vid
Rhein icke haft sedan år 1834, ehuru äfven den af 1835 går an.
1822 är dock detta århundrades bästa vinår.
I allmänhet räknar man ej god skörd oftare, än hvart 3:e eller 5:te år.
En sådan måste betäcka de små vinodlarnes behof för de föregående åren.
De stå alltid efter med sin kredit, måste taga förskott af vinhandlaren och ofta på förhand ackordera bort årets afkastning, som sålunda, äfven i goda år, icke alltid betalar sig väl.
Detta förhållande och den ojemna förtjensten gör, att vinodlaren merendels lefver knappt och fattigt.
Visst hör man herremännen klaga öfver, att bonden låter förtjensten från de goda åren gå upp i ett gladt lif samt äfven deremellan lefver på krogen.
Men andra sade mig, att detta är ett blott sätt att tala hos vinhandlarne, hvilka dugtigt preja den arma vingårdsmannen.
Sjelf såg jag aldrig någon af arbetsklassen rusig, och på värdshus lefde de vid torrt bröd och en tår vin, synbarligen för att äta, ej för att dricka.
Huru man skall bära sig åt, för att få dricka äkta godt Rhenskt vin vid Rhein, är icke lätt att säga.
Värdshusvärdarne förstå der, som annorstädes, att sköta tratten.
Man sade, att på ångbåtarne kompaniet sjelft besörjde om vinerna, samt att dessa derföre alltid voro pålitliga.
Douquet’ska värdshuset i Niederlahnstein och «Weisses Ross» i Bingen berömmas äfven för goda viner.
Men en butelj god Rüdesheimer, Hochheimer, Assmanshäuser o. s. v. kostar der vanligen 1 Thaler Preussiskt
Dock får man öfver allt rätt godt vin för 16 à 20 Sr.
Rgs. buteljen.
Vid middagsmåltider i de större värdshusen är man alltid säker att i det allmänt begagnade bordsvinet hafva ett ganska drickbart vin.
Man hade rådt mig att gå in i de hus, der en tallruska var fästad vid knuten eller porten, för att få godt och billigt vin.
Ty det är vanligt, att ett hus, der ett vinfat uppslås, förvandlas till vinhandel och värdshus, tilldess blott en mindre del af fatet återstår för eget behof; och detta ges tillkänna genom en tallruska såsom skylt.
Jag gjorde ett par försök, utan serdeles lycka.
På ett ställe kostade ett stort dricksglas endast 3 sk., ehuru vinet åtminstone var otadeligt.
De förnämsta vinbergen egas af rikt folk, af furstliga och grefliga personer o. s. v., och deras källrar äro vanligen oåtkomliga.
Har en bonde något bättre vin, så har han aldrig råd att hemma öppna något fat deraf, utan han säljer det orördt, under det han utminuterar och sjelf förbrukar endast det sämre vinet.
Deraf kommer det också, att man sällan på ort och ställe får något godt vin.
Rhein frambringar röda viner i mängd, hvilka i norden äro föga kända.
Af dessa är den bekanta Assmanshäusern det ädlaste.
Somliga äro mycket hetsiga, t. ex.
Nahe-vinerna.
Ingelheimer, Wachenheimer, Heidesheimer, Horchheimer äro ganska goda röda viner, isynnerhet det sistnämnda.
En nordbo smaka, tror jag, de röda vinerna öfverhufvud bättre, än de hvita af sämre eller medelsort; ty dessa innehålla för mycken syra.
Dricker man både rödt och hvitt, så lär det vara nödigt att ihågkomma följande:
«Roth’ auf weiss’ macht heiss;
Weiss’ auf roth’ macht todt.»
För öfrigt bör märkas, att äfven de bättre vinerna hafva flera underafdelningar, beroende af några alnars åtskilnad mellan de ställen af berget, på hvilka de vuxit; t. ex.
Rüdesheimer-Berg, Rüdesheimer-Hinterhaus och Rüdesheimer; Johannisberger-Schloss och Johannisberger-Klaus; Hochheim-Dom-Dechanei och Hochheimer o. s. v.
Jemte Johannisberger anses det nära till vexande Steinberger för det bästa vin.
Af det förra fås på stället bästa sort för ungefär 7 rdr b:ko pr butelj.
Dock har af Steinberger sålts ett käril, på 560 buteljer, för 6105 fl. rh., hvilket gör nära 11 rdr b:ko pr butelj.
Vingårdarne äro icke så vackra, som en nordbo föreställer sig dem.
På de branta bergväggarne äro de dock pittoreska.
Men jemnare liggande och större fält se litet sterila ut genom de grofva käppar, som understöda rankorna.
Dessas grönska är också för mörk eller grå skimrande, för att vara vacker.
De sättas i linjer på 3 qvarters afstånd från hvarandra samt 5 à 6 qvarter mellan hvarje linje.
Till vintern nedböjas de under tyngd, långsåt marken, och käpparne tjena dem till betäckning; stundom täckas de äfven med ris eller halm.
Sköna äro vanligen de rankor, som uppdragas vid husen och fästas vid dessas väggar.
En sådan klär en hel vägg med grönska och bär frukt på alla grenar, medan de i vingårdarna omsorgsfullt befrias från sidoskott och endast nederst på rankan hafva drufklasar.
Vinprässningen har intet serdeles lockande att åse.
En balja med små hål i bottnen ställes öfver ett stort kar, och en pojke klifver uti densamma för att trampa sönder drufvorna.
Det sker vanligen med bara fötterna, stundom med enkom för detta ändamål gjorda stöflor.
Endast de sålunda krossade och uttrampade drufvorna läggas under vinprässen; men det vin, som nu fås, är alltid sämre och blandas ej med det uttrampade vinet, äfvensom genom prässningen vinnes en desto mindre qvantitet, ju mognare och bättre lyckade drufvorna för året äro.
Det färska vinet är surt, tjockt som välling och odrickbart.
Först efter ett år har grumset fullkomligen satt sig, och faten aftappas.
Folket vid Rhein är i allmänhet artigt och välvilligt.
Hos den arbetande bonden träffar man ofta en yttre bildning, som flerstädes i Tyskland icke står att finna.
Qvinnorna syntes stundom litet tillgjorda af idel savoir vivre, isynnerhet i tal och svar.
Äfven den mängd af dagdrifvare, som det stora antalet af resande genom lätta men rundeliga förtjenster närer i städerna, är åtminstone icke pockande och ohöflig, I de många småstäderna får man oupphörligt besvara helsningar, isynnerhet om man mötes af skolungdomen, då hvar och en af de hundrade stadnar för att bocka eller niga.
Husen i byarne voro ofta både utvändigt och invändigt skrala.
Hvarje tredje eller femte hus var vanligen en Gast- eller Wein-wirthschaft.
Äfvenså sågos icke så få manspersoner, lediga och arbetslösa, fördrifva sin dag.
Det förra kan väl förklaras genom den lifliga trafiken af resande både på floden och dess stränder.
Det sednare kanske deraf att vinskörden nu var nära, och arbetet i vinbergen för ögonblicket ej nödigt.
Tiggare såg man ganska få, ehuru eljest tiggeriet i Tyskland följer med katolicismen.
I städerna håller man om söndagarna full marknad.
Både salubodar och värdshus stå hela dagen öppna.
Förrän man kommer till Mainz, passerar man Bieberich, en liten vacker stad, med ett vackert slott, der hertigen af Nassau ofta residerar.
Det ligger tätt invid stranden, har den skönsta utsigt och är bygdt af en rödaktig sandsten, som ej ser illa ut.
Denna sten brytes vid Neckar, uppom Heidelberg.
Äfven i Mainz finnas slott och kyrkor, t. ex. dômen, byggda af denna stenart.
Mainz föreföll vid en ruskig dag tråkigt nog.
Dômen är en sammansättning af mångfaldig stil, men stor och imponerande.
Frauenlobs graf i densamma är en påminnelse för vår tids damer, huru våra sångare, som intet annat veta att tala om, än deras varma hjerta, deras ögons strålar, lockars glans, o. s. v., borde äras, nemligen bäras till grafven af de sköna händer, som de mindre kysst än besjungit.
Vinet kunde dock lämpligare hällas i de arma poeterna, medan de lefva, än slösas bort på deras graf, såsom på Frauenlobs, ty då finnes ej mera någon bot för den vattusot, hvaraf de kanske lidit.
– Kyrkan är för öfrigt uppfylld af biskopliga grafvårdar.
Prelaterna se i afbildning samtligen rätt verldsliga ut.
Såsom prof på katolska altarprydnaders beskaffenhet må här anföras: ett krucifix, öfver hvilket en påfve med krona, äpple och spira thronar.
En madonna, som bjuder barnet en svällande drufklase.
Vittnande om presterligt öfvermod var en gammal tafla, föreställande en biskop mellan tvenne kejsare, hvilkas kröning han förrättat.
Dessa voro i bredd med biskopen små pojkar, och han sträckte händerna öfver dem, som om han ämnat taga dem i lufven.
– Theatern är en skön byggnad, och på platsen framför den står Gutenbergs, genom afbildningar kända, staty15 af Thorwaldsen.
Om tvenne gamla slott och stadens öfriga kyrkor är ej något att säga.
Inom citadellet finnes ett lågt torn, en minnesvård öfver Drusus, uppfördt af hans legioner.
Invånarnes antal i Mainz är 31,000.
Staden tillhör Hessen-Darmstadt, men har såsom förbundsfästning en besättning af 8000 man, Österrikare och Preussare.
Kontrasten emellan dessa båda länders krigare är märklig.
Preussarne äro ungt, vackert och rödbrusigt folk i nätta uniformer; Österrikarne äro deremot bleka och förfallna, hafva långa och låga uniformshattar eller jemnrunda tschakåer, med en vinkelrätt utstående skärm, snäfva byxor och kängor, samt se både löjliga och ömkliga ut.
Man anser dem också, ehuru detta i afseende å Österrikarne i allmänhet är fördom, för enfaldigare än landets barn.
Såsom prof berättas, att en Österrikare, som stod på Rheinbryggan, frågade en förbigående, i det han pekade på floden: «huru kallar ni den der?»
Förvånad svarade den tillfrågade: «det är ju Rhein, vet jag.» – «Jaså,» genmälte Österrikaren, «hos oss kallar man honom Donau.»
Likasom Köln med Deutz, och Koblenz med Ehrenbreitstein, så förenas äfven Mainz med det på högra
Nunc, quidquid veteres sapiunt sapiuntque recentes,
Non sibi, sed populis omnibus id sapiunt.»
Skada att ej Cicero fått fälla sitt omdöme öfver den! stranden belägna Cassel eller Castell genom en flottbrygga.
Dylika finnas äfven vid Düsseldorff och Strassburg.
Under Romarnes tid fanns vid Mainz en stenbro, uppbyggd, som det tros, af Trajanus.
Sednare uppförde Karl den Store en trädbro på 28 stenpelare.
Af den förra skall man ännu kunna se lemningar under vattnet.
På andra ställen vid Rhein, såsom vid Bonn, Neuwied m. fl., har man så kallade flygande bryggor.
Dessa bestå af tvenne vid hvarandra fogade större båtar, med gemensamt däck, hvilka medelst ett tillräckligt långt tåg äro ankrade på den punkt i floden, der strömmen är starkast, hvilken ej alltid inträffar med midten af densamma.
Tåget uppbäres af 6, 7 à 8 smärre båtar, vid hvilkas främre del det är fästadt, så att äfven de vid bryggans svängningar vända sig snedt mot strömmen.
Uppå sjelfva bryggan, eller färjan, löper tåget öfver en slags 8 à 9 alnar hög port, på hvars tvärbalk det fritt slingrar åt den sida, som för tillfället vetter uppåt strömmen, så att tåget alltid på den sidan har sitt fäste.
När nu färjan skjutes ut, så bär det naturligtvis af med god fart, tills tåget ligger i linje med strömdraget.
Men emedan den af tvenne styren alltid hålles i en åt förn trubbig vinkel mot strömdraget, så drifves den dels af den en gång vunna farten, dels af den vinkel strömmen gör mot dess sida, åter upp till den motsatta stranden.
Resan ifrån Mainz till Mannheim har intet att bjuda uppå.
Den, som ej skyr en litet högre kostnad och en tidsspillan af två à tre dagar, skulle göra illa, om han ej i stället valde vägen öfver
Frankfurt och genom den berömda «Bergstrasse» till Heidelberg.
Jernvägen mellan Mainz och Frankfurt gör resan mellan dessa städer till en lustfärd af ¾ timme.
På en dylik kan man äfven komma till Wiesbaden inom 15 minuter.
Det första man nu har att betrakta, då man, i stället för att susa af på jernbanan, med ångfartyget går uppför floden, är mynningen af Mayn, som genast ofvanom Mainz faller ut i Rhein.
Man ser på Mayns högra strand de berg, kring hvilkas fot Hochheimern vexer.
För öfrigt ser man blott dess smutsiga vatten sticka af mot Rheins klarare.
Så är äfven fallet med Mosel och Nahe, hvilken sednares vatten har ett nästan gulbrunt utseende.
Stränderna antaga nu snart den skepnad, de fortfara att hafva ända till Mannheim, äro låga, utgöra flacka ängar, med några buskar här och der.
Längre bort framskymta äfven så glest spridda byar.
Redan vid Bingen upphörde preussiska området äfven på venstra stranden, och det Darmstadtska vidtog, medan högra stranden ända till Bieberich ännu tillhör Nassau.
Men här befinner man sig med båda händer i storhertigdömet Darmstadt.
Den fula trakten bär på venstra stranden, der bergen stundom skjuta fram, den goda Niersteiner-drufvan och kort derefter en gammal riksstad, Oppenheim.
Till höger kan man se det tre mil aflägsna Darmstadt och längre bort Odenwalds berg, öfver dem alla Melibokus, som glänste i aftonsolen.
Det var ändock något vackert, men man är bortskämd och orättvis, sedan man varit med från Bonn till Bingen.
Nu lemnar man floden och far – dock ej på torra landet med ångbåten, utan – genom en bred kanal, som här genomskär landet mellan en stor krökning, hvilken Bhein gör åt öster.
Kanalen gräfdes från 1827 till 1829.
Hvarföre det skedde, vet jag ej, men denna förändring är orsak till, att man endast på afstånd ser «die Schwedensäule», en stenpelare med ett lejon, som står här till minne af Svenskarnes Rhein-öfvergång den 7 Dec. 1631.
Man passerar Gernsheim, med en flygande brygga, der passagerare till Darmstadt stiga af och inpackas i tillreds stående omnibus.
Sedan bli utsigterna mörka, ty solen har redan gått ned.
Från Worms, på venstra stranden, ser man endast ljusen glimma och kan tänka på den ädle Luther, eller på det blott för ädelt ansedda
Liebfrauenmilch, som vexer här i närheten, i Liebfrauen-stiftets fordna klosterträdgård.
– Kort derpå färdas man mellan Rheinbaiern och Baden och är snart i en frihamn, vid Mannheim.
Om den staden kan den, som blott dröjt der en natt öfver, intet annat säga, än att den är regelbunden och synes välbyggd, hvilket alla menniskor veta förut, och att der ännu klockan 10 på förmiddagen ser tomt och tyst ut.
Schwaben; landet, seder och lefnadssätt, folkfester.
Jernbanan till Heidelberg var i olag, och resan dessa två mil skedde derföre i en diligens, nej icke i, utan på diligensen, på dess tak, i den så kallade imperialen, der jag genom byte skaffade mig en plats, i hopp att få något skåda.
Också såg jag, så långt jag ville, en slätt, platt som bordet, med åkrar, ängar och byar.
Neckar, den lockande Neckar, hvars namn ljuder som nektar, flyter här smutsig och obetydlig mellan likaså obetydliga stränder.
Hvem kan vid allt detta göra sig någon föreställning, som duger, om Neckardalen och Heidelberg.
På några obetydliga trädgårdar följer en lång, visst icke välbyggd gata.
Nej, detta kan ej vara Heidelberg, det täcka, romantiska, beprisade Heidelberg.
Nå, då vandra vi ut genom den motsatta stadsporten, på bryggan öfver Neckar, utåt vägen, som utgör början till «Bergstrasse».
Men ännu en blick på staden – den står qvar – nej det är icke den.
Här flyter floden tätt under Heiligenberg, vid hvars fot vi stå, omgifna af små täcka landthus.
Mellan dem vingårdar, som klänga uppför berget.
Der till venster blicka vi in i Neckardalen, som först här tager sin början, en trädgård, emellan hvars af röda äpplen brokiga träd floden kryper fram.
Framför oss, bakom den gamla, fasta bryggan, med dess bilder och torn, staden, hvars hus terassformigt höja sig öfver hvarandra, uppför Geisbergets fot, lemnande alla anspråk på en ståtlig och modern drägt, men i stället behagsjukt framblickande under trädens gröna slöja.
Öfver dem den herrliga, kolossala slottsruinen, äfven den omgifven af grönskande popplar och lindar, stundom välvilligt fostrande dem emellan sina väggar, för att under deras friska färgglans dölja de härjningens spår, dem tidens tand, i förening med eldens och menniskors raseri, gifvit dess fordom stolta murar.
Ofvanom denna ännu den gräs- och löf-beklädda Königsthuls branta resning, till 1500 fot öfver Neckar, och på dess spets ett torn, som blickar vida ut öfver
Rheindalen och långt inåt den trånga, men rikt smyckade stig, på hvilken den blygsammare Neckar framdansar.
Ja, det är dock Heidelberg!
Hvarje sak har tvenne sidor, och likaså Heidelberg.
Det kommer blott an uppå, hvilkendera man väljer, för att der göra sitt intåg.
Kommer man från Frankfurt och Darmstadt, så ser man staden från dess sköna sida, således från den rätta.
Har man deremot tråkat sig fram öfver slätten från Mannheim, så kommer man till staden med den orätta blicken, och ser den dessutom från den orätta sidan.
Det gamla slottet, nu den största och präktigaste ruin icke blott i Tyskland, utan i Europa, består af flera stora byggnader, af hvilka de förnämsta omsluta en rymlig borggård.
Ännu qvarstå dessas murar nästan oskadade efter den brand, som sednast 1764 förstörde slottet, sedan det efter trettiåra krigets och den fransyska generalen Melac’s ännu vildare förhärjningar, under Ludv. XIV:s krig, blifvit ånyo uppbygdt.
Ännu finnas äfven helt och hållet bibehållna rum uti en af dess flyglar, bland dem en stor sal, med åtskilliga antiqviteter, kallad riddarsalen.
Det var fordom kurfurstarnes af Pfalz residens, och dessa täflade med hvarandra att utvidga och försköna det.
Till en stor del är det bygdt af den förr nämnda röda sandsten, som brytes här i närheten.
Stora anspråk på beqvämlighet gjorde dessa furstar i andra afseenden icke, ty vägen upp till det högt belägna slottet är ännu ganska trång och knaglig.
I en af dess källare, hvilka skola sträcka sig ända under staden, finnes det beryktade fatet, som rymmer 67,200 buteljer.
Nyligen bragte det några soldater af den här församlade förbundshärs-afdelningen olycka, derigenom att den ställning brast, som är uppförd kring detsamma.
Två personer, om jag mins rätt, blefvo dödade, flera skadade.
Bland kuriosa i närheten äro de forelldammar, en fisksäljare i Frankfurt här anlagt.
Vattnet fås ifrån en i sagan berömd källa «der Wolfsbrunnen.»
Sex dammar, uti hvilka fiskarne äro sorterade efter storleken, och mellan hvilka de årligen befordras, innehålla öfver 10 tusen foreller, de största till 8 à 12 Pfund, och i pris till 16 à 24 R:dr b:ko stycket.
Heidelberg har i det inre några större hus, såsom en kyrka, universitet, biblioteket, museum o. s. v., men öfver hufvud är dess inre obetydligt.
Antalet af innevånare är också blott 12,600.
Den är helt och hållet en universitetstad.
Studenternes antal utgjorde vinter-semestern 1840–41 614, hvaribland funnos 373 blifvande jurister, 59 kameralister och 140 medici.
Ty af universitetets sextio lärare tillhöra de flesta berömda namn dessa båda fakulteter.
I den juridiska äro Zachariæ och Mittermaier de förnämste, tillsammans med hvilka den aflidne Thibaut bildade ett triumvirat, som gjorde Heidelbergs juridiska fakultet till den första i Tyskland.
Isynnerhet genom den sistnämnda stod Heidelberg i detta afseende i opposition mot Berlin.
Thibaut, ehuru sjelf en heros i romerska lagfarenheten, yrkade nemligen ej lika ensidigt som Savigny dess absoluta giltighet såsom grundval för Tysklands rättstillstånd, utan inklinerade för den gamla germaniska lagstiftningen, hvars förnämsta sakförare i Tyskland nu lärer vara professor Wilda i Halle.
Sanguiniska sinnen vänta af denna egna riktning i det juridiska studium en reform icke blott för vetenskapen, utan för hela samhällsförfattningen.
Af de medicinska vetenskaperna blomstrar här isynnerhet kirurgien.
Tiedeman, Nägele, Puchelt, Chelius, äro alla berömda namn.
Den sistnämnde är dock en ung man, som i Heidelberg ännu icke njuter det stora anseende, han eger i vår nord, der man ser hans arbeten i hvarje yngre läkares bokskåp.
Förf. hade också tillfälle att erfara, att han, likasom en annan stor auktoritet hos oss, Kieser, var föga erkänd vid Österrikes universiteter, i Wien och Prag.
Bland Heidelbergs teologer står kanske den gamle Paulus ännu främst.
Ehuru öfver sjuttio år, är han allt lika rask arbetare, och oförsvagad i sina friare religiösa åsigter.
Ännu klockan 7 på qvällen satt han i sin vindskammare vid sitt Novum Testamentum, studerande vid lampsken och utan glasögon.
Mycket språksam, är han ögonblickligen färdig att kasta sig in på det ämne, som sysselsätter och alltid sysselsatt honom, skriftens utläggning.
Han tadlade den nyaste filosofien, som enligt hans utsago «brådstörtat att öfva sin klyftighet uppå dogmer, om hvilka de ej gjort sig försäkrade, huruvida de äro biblisk lära eller icke, t. ex. treenighetsläran.
I ett nu hade han anfört och kriticerat alla de ställen i nya testamentet, på hvilka man stödt denna dogm, men i hvilka han icke såg någon tillräcklig grund för densamma.