Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i i n t r ä d a i gymnastiksalen, f ö r kväl- den sysslat m e d k l ä d s ö m o c h andra hus- len m ö b l e r a d till sällskapsrum.
I grup- l i g a arbeten.
D å v i befinna o s s i e n f ö r k o k k o n s t e n per v i d b o r d e n sitta små o c h stora flic- k o r ifrigt sysselsatta m e d sina handarbe- så intresserad t i d s o m vår, m å d e t kan- ten.
E n o c h annan m a m m a eller f ö r sa- ske förlåtas m i g, att j a g från d e n poeti- k e n intresserade damer ha tagit plats ska försvarsfesten f ö r er direkt u p p i k ö - D e t är f ö r l a g d t till tredje vånin- b l a n d d e små.
Missionssånger klinga, ket.
bref från skyddslingarna i d e fjärran g e n o c h inrättadt f ö r ändamålet.
H ä r landen uppläsas, o c h o r d f ö r a n d e n, kyrko- få d e u n g a d a m e r n a först o c h främst herde E.
Österman, eller n å g o n a n n a n lära passa u p p sig själfva, tvätta golf, för tillfället närvarande missionär, håller h a n d d u k a r, g r y t o r, m e d ett o r d g ö r a rent, h v a d d e b e g a g n a.
D e få l a g a frukost ett k o r t f ö r e d r a g.
o c h m i d d a g till f r ö k e n R u d e b e c k s stora V å r o c h j u l anordnas försäljningar af de i allmänhet m y c k e t praktiska arbe- hushåll, b a k a o c h, d å kursen v a n l i g e n tena o c h leksaker f ö r f ä r d i g a d e af små- slutar nära j u l e n, g ö r a tillrustningar f ö r denna.
K a s s a n skötes i tur o c h o r d n i n g, flickorna.
D e t v a r ett g o d t o m e n f ö r skolan, att o c h utgifterna beräknas n o g a.
A l l a in- den i n v i g d e s af e n missionär, t y f å sko- k ö p ske u n d e r lärarinnans ledning, o c h få själfva bära h e m d e t k ö p t a, lor i vårt land t o r d e så i n g r i p a i o c h flickorna fisktorget s o m andra ställen.
sk ö r d a frukterna a f missionsarbetet s o m såväl från denna.
R e s a n d e missionärer, in- o c h utländske, ha ofta sitt stamhåll h o s f r ö k e n R u d e - b e c k o c h u p p t r ä d a d å v i d andaktsstun- derna eller hålla ett o c h annat, v a n l i g e n m y c k e t intressant f ö r e d r a g o m land o c h folk, hvarest d e verka.
Så v i d g a s r e d a n i späd ålder b l i c k e n ut öfver m ä n s k l i g h e t e n, m e n o m n å g o n m e d a n l e d n i n g däraf tror, att barnen blifva så fjärrskådande, att d e icke k u n n a Kursen unga af slutas m e d en supé, där d e » sitt kokvett församlingen visa med ståtlig välfägnad och mat. » Till d e n n a i n b j u d a s deras föräldrar, skolans f o r n a elever, n å g o n eller några klasser, samt v ä n n e r o c h g y n n a r e.
Flic- korna, i k l ä d d a p r y d l i g a f ö r k l ä d e n o c h n ä p n a små m ö s s o r, t a g a e m o t o c h servera.
V i d dessa supéer b j u d e s m a n lika fri- k o s t i g t p å andlig s o m l e k a m l i g spis.
U n g - d o m a r utföra d e t ena musik- eller sång- numret, deklamationsstycket (svenskt o c h utländskt), bygdemålsberättelsen o c h före- d r a g e t efter det andra, tills måltiden blir färdig.
D e n börjar ined ett rikligt för- sedt s m ö r g å s b o r d, d ä r särskildt d e m å n g a o c h l y c k a d e b r ö d s o r t e r n a vinna erkän- nande.
Öfriga rätter äro så smakfullt u p p l a g d a, att m a n drar i betänkande att störa h a r m o n i e n i dessa illusoriska blom- sterbuketter, hämtade ur köksträdgården.
D o c k, så m y c k e t andlig näring behöf- ver sitt u n d e r l a g af materiell, o c h s o m rätterna ä r o lika g o d a s o m vackert prydda, liknar b o r d e t snart ett afspeladt schack- bräde.
D e n angenäma, lärorika aftonen slutar med gemensam bön.
N i h a r nu, så att säga, sett fröken R u d e b e c k s skola i dess offentliga lif, åter- står att se henne själf m o t h e m m e t s bak- grund.
D e t t a b o r d e j u d o c k vara frid- lyst, m e n äfven h ä r lefver h o n f ö r an- dra o c h tänker h o n först o c h främst på de m å n g a h o n under sitt tak bereder hem o c h trefnad; o c h f ö r alla, s o m söka hen- ne, h a r h o n tid o c h d e l t a g a n d e; få t o r d e o c k s å d e vara, hvilka från e n stund i hennes lilla kabinett ej m e d f ö r a n å g o t ovanskligt intryck.
H i t, o m g i f v e n af olje- målningar, porträtter o c h m i n n e n af alla slag, drar h o n sig s t u n d o m tillbaka, me- dan därute i salongen lärarinnorna o c h de små g l a d a i n a c k o r d e r i n g a r n a läsa, s p r a - ka o c h arbeta.
L a m p a n lyser så klar ner pä d e vänliga ansiktena o c h u t öfver det ' stora rummet, hvilket också d e t b ä r tal- rika spår af t a c k s a m m a lärjungar.
Så lefver o c h verkar e n kvinna, hvars d a g börjar m e d b ö n o c h därför får sluta m e d välsignelse.
E n stockholmsbild.
If^Jfustkviillon m ö r k iuM S k a n s e n s ned öfver V å r d k a s e n nejden Där på klipplikt står finpälsad badad i och i skänker färg.
tornad ren, g l i m m a r böljesvall.
m ö r k D u n g e n m e d Se, i hur berg.
och skon.
snöskrud öfver sänker bchornad, hufvud ofvan Svanen fram fjällens nyckfullt Gråsälens käckt tänds fantastisk en stenhög sig s i m m a r kristall.
sagor f l a m m a n s fylles.
IDUN 1893 Höstlöfvet rikt förgylles, d r o p p e n blir klar juvel.
Skuggan sitt trollnät breder villsamt i gräs och snår.
Ljuset d o c k ärligt leder vandrarn på rätta spår.
Till någon vrå hittar man i tjällen vägen lätt: BRASAN är tänd på hällen, bordet står högtidsklädt.
Skådlysten h o p här vankar.
G Å M A vill hvar o c h en hänsofvet sekels tankar granska vid härdens sken.
Tankar, hvars friska anda lefver i enkla bruk, tankar, hvars bildprakt randa väggskåp, kista och Stugan d o c k alltid s v ä r m a n d e håg Ut man duk.
blifver för trång.
sig snart begifver, lockad af glam o c h Sång, s o m det sång.
fosterländska sinnet vill värma opp, h ö g s t ä m d a, klara, svenska toner af kraft och Vägar att l » 1 i öppnas oss hopp.
förströdde härs o c h tvärs.
» Knallen » k o m m e r s a r, o c h » Jödde » sjunger en rolig vers.
Barnet af höga norden, lappflickan, trind o c h r o d o c k a o c k är här för en sund, vorden flyktig stund.
Sällsamt d e s s anlet unga ler uti kullors ring.
Flätorna bruna gunga, tofsarne svaja M å n n e ej, då tröttad på hon trånad ilar till de lugna Hän till den sommarn hvilar kåtans fäll, tanken m e d hän kring.
fjäll.
ljusa, KORTA i norrskensland.
H e m m a är bäst, fast borta är också bra ibland.
Höstkvällen m ö r k sig ned sänker öfver S k a n s e n s berg.
Vårdkasen tänds och nejden fantastisk skänker färg.
Sällskapslifvets offerväsen, JÉSKällskapslifvets offerväsen — uttrycket leder måhända redan genom sin disharmoni- ska klang till misstanken om ett gallsjukt attentat mot en samhällsmakt, som på det stora hela sprider både nytta och nöje i vår tillvaro och i viss mån kan betraktas som en gradmätare på vår sociala civilisation, en kulturens blomma.
Dock kan det konven- tionella umgängeslifvet med sina högt upp- drifna pretentioner på den yttre, glänsande formen lätt blifva en tusenhöfdad Moloch, som slukar dem som af ett eller annat skäl måste egna honom sin dyrkan.
En ung man t. ex. » i verken » är som be kant ganska eftersökt och exploiterad för di- verse ändamål i societetsvärlden — åtmin- stone som en icke oäfven dekoration.
V i antaga — i enlighet med eu gunås så visst alltför ofta bestyrkt verklighet — att han har små medel och inga anhöriga att hylla sig till.
Därför mottager han med erkänn- samt sinne inbjudning till middag, soaré eller bal hos någon familj, hvars bekantskap han lyckats göra.
Han känner sig sålunda både hedrad och tacksam, att någon velat » taga hand » om honom i hans enslighet och rycka honom in i ett välgörande, odlande och — med all säkerhet — praktiskt rekommende- rande familjeumgänge.
Men uppriktigt sagdt vållar honom inviten därjämte åtskilliga be- kymmer af ekonomisk beskaffenhet.
Han har alltså introducerats i en mondän familj, och det gäller att representera sig väl.
Han har tilläfventyrs inbjudits till en födelse- dagstillställning för husets dotter och kan na- turligtvis icke gärna komma helt och hållet tomhändt, fastän frun i huset senast i för- bindligt lätt ton sagt åt honom: » Gör nu inga omständigheter för besöket, herr notarie, utan kom bara rätt och slätt, som ni vore hemma här — vi äro en liten krets förtrogna. » Un- gefär så där har hon sagt till alla de öfriga inbjudna med samma förbindligt lätta ton och kanske med ett det allra välvilligaste tillägg: » Men jag blir riktigt ond, om hr X.
såsom förra gången kommer med några öfverrask- ningar » - — ett tillägg, som illustreradt af en varnande pekfingerrörelse, nästan manar till olydnad.
Det där » rätt och slätt » blir alltså för skams skull i lindrigaste fall en förhållande- vis dyrbar blombukett, och si!
den blir huld- rikt mottagen som en helt naturlig hyllnings- gärd af särdeles vanlig art, ty alla de andra kavaljererna medföra också åtminstone blom- buketter, mer eller mindre kostsamma.
Skulle den uppvaktande inskränkt sig att blott raedbringa sitt eget angenäma sällskap utan något reelt attribut i afytterlig form, kan det hända, att i trots af värdinnans vän- skapliga hotelse han i tysthet betecknats så- som mindre belefvad och uppmärksam och att förbindelsen med familjen upphört, hvilket trots allt kunnat vara ett streck i räkningen för honom, alldenstund man ogärna förlorar en inflytelserik bekantskap.
Till erkännande af den protektion, han åt- njuter, ser han sig äfven manad att då och då visa sin uppmärksamhet i form af teater- och konsertbiljetter, och då familjens samtliga medlemmar hugnat honom med att mottaga den lilla hyllningen, visar han ånyo sin tack- samhet genom att t. ex. se dem på supé, naturligtvis på en bättre restaurant.
Låt vara att dylikt kanske ej påkommer så ofta, men det blir dock tillräckligt ofta och för hvarje 307 gång med så pass stora personliga uppoffrin- gar, att dessa inom kort måste synas honom ej stå i rimlig proportion till den lätthet, hvarmed vederbörande kunna delgifva honom förmånen af sitt familjeumgänge.
Den familj, i hvars hägn han upptagits, är möjligtvis ens icke mer fordrande än fler- talet välburgna, solida familjer och den ex- travagerar ingalunda i lyx och öfverflöd, men den är så invand i de traditionella formerna för en viss stereotypt fixerad, artig och en smula slösaktig etikett, att den förlorat blic- ken för den möjliga skillnaden i dess egen och dess gästvänners ekonomiska villkor, lik- som den äfven helt tanklöst skär alla de se- nares öfver en kam.
Den reflekterar ej öfver de olika möjligheterna, den tager blott emot och anser så godt som att den unge mannen blott gjort en gentlemans plikt.
Och dock är det ömsesidiga förhållandet af utbyte här så illa afvägdt som möjligt.
Hvad som för dessa förmögna människor med redan stadgad samhällsposition är en småsak, som därtill bidrager till deras eget nöje, kräfver i valuta af deras unge obemedlade umgän- gesvän en förskottering på nästa kvartalslön, en finansoperation af kvistigaste och ofta mest förödmjukande slag, lösningen af ett det trass- ligaste kassaproblem, med hvilket han först går i land kanske tack vare procentaren eller ännu värre hjälpmedel.
Man kan då säga, att han bör ha modet afstå från ett depensivt umgängeslif.
Men då afsäger han sig måhända vissa praktiska fördelar — åtminstone sådana i exspektans — förutom det att han afsäger sig det välbe- höfliga behaget och den obestridliga nyttan af bildadt familjeumgänge.
Han skulle måhända kunna säga rent ut, hurudan hans ställning är, och att haD på grund af denna esomoftast nödgas bryta med en dyrbar etikett samt med sin öppna bekän- nelse kanske strax vinna en godsint familje- moders hjärta och fortfarande ha sin ställ- ning betryggad under enklare former.
Men därmed har blott ett enstaka exempel lyckligt statuerats, han har kanske icke lika stor tur på andra håll, där man är mera för- slafvad under konvenansens s. k. fordringar, och i alla händelser stå bakom honom legio- ner likalottade, som icke skola vedervåga ex- perimentet.
Nej, reformen bör gå ofvanifråu och nedåt, icke tvärtom.
Sällskaps- och familjelifvet har dock gent emot honom suveränitetsställningen, det är så att säga en social institution, och han är blott den enskilte personen, individen, som får foga sig.
Det är familjelifvet, som bör göra början genom att reformera sig själft till flärdlösare innehåll och förenklade former.
Därmed åstadkommes en stor ömsesidig vin- ning, i det att klyftan af all på olikställig- het grundad förkonstling försvinner.
Familje- lifvet kan då äfven utöfva ett sedligt upp- fostrarekall gent emot sina recipienter, som ej längre äro blotta dekorationer i lyxens tjänst, utan förtroendefulla vänner, som ej köpa äran och förmånen ruinerande dyrt och därför äfven äro så mycket tacksammare och pålitligare vänner, de där känna ett moraliskt stöd i umgänget.
Julen särskildt är en högtid, som bereder mången af familjerna » beskyddad » ung man stora bryderier.
» A c k, » utbrister husets magnifika fru helt moderligt, » inte kunna vi låta den snälle kan didat Y.
på en sådan dag som denna » — d e t är julafton — » sitta ensam hemma eller, hvad värre är, tillbringa sin tid på värdshuset! »
I D U N 308 Det sista säges med en liten salvelsefull suck, och det är icke osannolikt, att kandidaten vid minnet af förra julaftonens omkostnader också suckar en smula, då han icke gärna vare sig kan eller vill undandraga sig bjud- ningen.
De » enkla gåfvor », med hvilka han infin- ner sig och hvilka såsom nästan obligata presenter med lugn vänlighet mottagas — och försvinna i den stora högen af andra, ha ko- stat honom de otroligaste ansträngningar af börsen eller uppfinningsförmågan.
Möjligen vedergälles han med några artiga » åh, så för- tjusande! » — » se, det var ju riktigt vackert! » — » herr Y.
är då alldeles för gentil! » etc. i tonen af en skäligen matt entusiasm, ty man är ju så van vid gåfvor, det är så många, som umgås i huset och naturligtvis ge pre- senter vid aUa möjliga tillfällen.
Men in- gen i den välburgna familjen besinnar, att allt detta stått honom både nu — och i efter- räkningar så dyrt, att nöjet af hans jul redan på förhand är mer malörtsblandadt, än det finns socker på gröten och konfekt i granen.
Och då han går hem till sitt igen, skall han till på köpet kanske följas af denna familjs lyckliga själfmedvetande att ha på » en sådan dag som denna » förljufvat en stackars enslings stunder.
Drager man de yttersta konsekvenserna ur de oegentligheter, som vi här tagit oss fri- heten öfverklaga, skall man i många fall komma fram till resultat, hvilka mer än något annat borde väcka tanken på en reaktion till enkelhet i sed och bruk inom umgängesvärl- den.
Det forcerade sällskapslifvet med sin lyx och sitt öfverdåd är utan tvifvel ytterst upphofvet till mångens förfelade existens och slutliga undergång.
För att bestrida omkost- naderna för en » värdig » själfrepresentation, för att kunna &gt;lefva med » och » i enlighet med sitt stånd » — eller vanligen med det som en gång tankes förvärfvadt — räcka för mången slutligen ej de vanliga förtviflade, men ännu ärliga resurserna till, och då få omhänderlämnade kassor, hazardspelets chancer eller kanske växlar med oäkta namn garan- tera hjälpen.
Hur mången af denna » jeunesse dorée », som till det yttre så bekymmerslös fladdrar kring i nöjets hvirfvelvindar, som rekryterar marskalkskapet vid festerna, som strör, lika mycket presenter som artigheter rundt om sig, som korteligen blifvit en oumbärlighet för det umgängeslif, hvilket kräfver mer än det ger — hur mången har ej slutat sin dagslände- saga i elände, hur mången skall ej fortfarande göra det!
Lyft en smula på förlåten och spörj!
— Svar: » För högt lif — för dyrt umgänge — ingen, som varnade i tid — skuld — ruin — förskingring — undergång! » — Och en dryg anpart i skulden får sannerligen vårt moderna, jäktande, ytliga och tanklöst anspråksfulla sällskapslif taga på sig, det är visst och sant.
Detta vrånglif erbjuder äfven en prof karta på allt hvad lösliga och olyckliga äktenskaps- förbindelser heter.
Då dessa ingås under for- merna af ett det allra ytligaste umgänge, lära kontrahenterna merendels hvarken känna hvar- andras karaktärer eller materiella förutsätt- ningar, och följden blir, att de ofta stå be- dragna båda två på båda delarne.
Vare detta, hvad vi för denna gång velat ha sagdt om sällskapslifvets offerväsen.
1893 Fyra hundra kronor åt Eugeniahemmet.
Den 20 dennes utgick tiden för våra läsar- innors omröstning angående utdelandet af de fyrahundra kronor, hvilka redaktionen anslagit till något af tre välgörande ändamål, närmare angifna i n:r 33 och 35 af Idun.
Vid öfver- räknandet af de afgifna rösterna befanns, att Eugeniahemmet erhållit de flesta eller i det närmaste hälften af dem samtliga.
Som af nedanstående kvitto framgår har sum- man omedelbart öfverlämnats till den veder- börande anstalten: Af herr Friih.
Hellberg har Styrelsen för sällskapet Eugeniahemmet denna dag emottagit ett belopp af kr.
fyrahundra, utgörande gåfva från tidningen Idun, som härmed erkännes.
G. Richert Skattmästare.
Af de öfriga rösterna fördelade sig ett fler- tal på de två andra angifna ändamålen: Sven- ska kvinnoföreningen för fosterlandets försvar och Fredrika Bremer-förbundets sjukkassa.
Många röstade emellertid för andra ändamål än de uppgifna, däribland flere för Iduns skol- lofskoloni.
En lista, undertecknad af ej min- dre än 57 bland Iduns prenumeranter, förordade varmt, att summan ansloges som bidrag till en Allmän pensionsfond för Sveriges sjuksköterskor.
Detta ändamål, för hvilket ännu intet lär vara åtgjordt, är ock mycket behjärtansvärdt, och ehuru vi denna gång visserligen ej kunde bi- träda insändarinnornas önskan, hoppas vi dock i framtiden få tillfälle att på ett eller annat via stödja en idé, som onekligen är värd att främjas och att läggas alla svenska kvinnor varmt om hjärtat.
(Forts.) J lundande och med ett leende af exalterad njutning utförde han ett halsbrytande svårt stycke på sin guitarr, som han verkligen trakterade med en förvånande fär- dighet; hans långa benrangelsfingrar framkal- lade hela laviner af små spröda, hoppande to- ner, som tumlade om hvarandra, jagade hvar- andra, vältrade sig i ett vildt kaos, slogo kul- lerbytta och slutligen kreverade i några afslu- tande, starka arpeggiogrepp.
Alla folkskole- bäukarna sutto där med gapande munnar, och då virtuosen slutade med en elegant sväng af högra armen, slängde upp hästmanen och traf- vade tillbaka nedåt stora gången, bvöto alla flickungarna ut i ett fnissande, som om det varit ett riktigt komiskt pajasupptåg de be- vittnat.
Nu skulle Rosalba sjunga igen, men det lät vänta på sig.
Man hörde en tämligen hög- ljudd ordväxling bakom orgeln, och då de upp- retade rösterna småningom dogo bort, kom dan-!
sken fram, slog sig ner vid instrumentet och preludierade; sångerskan framträdde till läk- tarebalustraden, hvaröfver endast hennes lilla rnfsiga hufvud stack upp, och sjöng Gounods » Ave Maria » ined en sådan fart, att ackom- pagnatören blef ett långt stycke efter.
De återstående numren på programmet be- handlades tämligen summariskt, flere af dem öfverhoppades, och samtidigt med att vällings- klockorna i de närbelägna gårdarne ringde åtta, smattrade utgångsmarschen från orgelläk- taren, ett motiv ur Trubaduren, som omsvär- mades af diaboliskt fräsande löpniDgar och fioriturer, undan hvilka det andfådt försökte rädda sig ur den ena tonarten i den andra, tills slutligen det hela upplöste sig i Boulanger- marschen, som kom frambullrande med kanon- dunder och stridslarm, trampade alla andra motiv under fötterna och gjorde rent hus — äfven nere i kyrkan, där snart allt var tyst och tomt och endast dammkornen sväfvade upp och ned i de väldiga luftvågor, som orgeltita- nen satt i rörelse.
Sophus Halvorsen höll på att lägga tillsam- man sina notböcker, och fröken Rosalba satte på sig hatten framför den lilla spegeln öfver orgeln; då tilltalades de af ett ungt, okändt fruntimmer.
» Ursäkta, » sade hon litet förlägen, » jag är fru till kyrkoherden här i socknen.
har herrskapet funnit något rum för natten? » Dansken fixerade henne hastigt från hufvud till fot och svarade:.
&gt;Nei, desvaerre.
paa Hotellet ved Statio- nen var alle Vserelser optingede.
. » » Vi ha ett litet gästrum på prästgården, och om fröken vill hålla tillgodo.
men bara frö- ken; vi ha inte mer än ett rum till öfver- lopps.
» » Tusind Tak, Frue! » utbrast musikern, och Elsa hörde tydligt på hans ton, att hon be- friat honom från ett bekymmer.
Han skulle nog skaffa sig husrum i en af bondgårdaroe i närheten, förklarade han, för pengar får man allt.
och i morgon skulle han ha den äran att komma och hämta fröken Rosalba i präst- gården, de måste nödvändigt fara med tiotåget, ty i morgon afton konserterade de i grann- socknen.
Notpacken var nu färdig; fröken Rosalba tog den under armen och följde sin beskyd- darinna.
Då de voro i trappan, ropade herr Halvorsen efter dem: » Men for Guds Skyld, Frue, giv endelig Fr0ken torre Lagen, saa hun ikke blir hses til i Morgen Aften.
» » Hvarför kunde ni inte ha låtit herr Hal- vorsen själf ta hand om noterna? » frågade Elsa, då de gingo öfver kyrkogården; hon såg, att den väldiga bokpacken var mycket för tung för den lilla spensliga varelsen, hvars öfve.
kropp den drog alldeles sned.
r » Det gör han aldrig, » svarade fröken Ros- alba i föraktfull ton och med stark skånsk brytning, » den gamle gubbkraken orkar knap- past med sig själf.
Nej, det är alltid jag, som får bära noterna pä landsvägen.
ibland lig- ger kyrkan en half mil från stationen, och dä knakar det i ryggbastet, ska frun tro.
Från början löfte han naturligtvis, att jag alltid skulle få åka, men det har inte händt mer än de första veckorna, så länge vi uppehöllo oss i Skåne; han var väl rädd, att jag skulle bryta kontraktet och kvista hem till Malmö igen.
Men se ' n vi väl kom öfver skånska gränsen, har jag inte suttit i vagn oftare än någon barmhärtig själ har bjudit oss på åka. » Den lilla sångerskan lät ogen3radt tungan löpa, medan hon med raska steg följde kyrko-
IDUN 1893 herdefrun nedåt den långa allén, som ledde ned till prästgården.
Elsa betraktade henne från sidan med en hälft nyfiken, halfc delta- gande bliek och erbjöd sig att bära några af notböckerna.
Det hade fröken Rosalba ingen- ting emot; hon lämnade genast ifrån sig ett par af de tyngsta.
» Jaså, fröken är från Malmö? » frågade Elsa.
» Ja, det är visst det enda sanna ord, som står på programmet, » svarade den andra med ett hest och sprucket skratt.
» Jag heter egent- ligen Jenny Olsson, den andra grannlåten är bara mitt konstnärsnamn.
Den flickan, som reste med Halvorseu förra sommaren, hette Bolla Bjurström, och henne kallade han Cor- nelia Salviati.
gentilt skall det vara.
Hon blef osams med honom under turnén, och nu är hon gift med en gelbgjutare i Laholm. » » Jaså, herr Halvorsen har konserterat i flera år? » » Tror jag, det!
Han reser omkring hvar- enda sommar i Sverige, Norge, Danmark och Finland, alltid med olika flickor.
Det är in- gen, som står ut mer än ett år.
Om vintrarne ger han guitarrlektioner i Malmö och har en sångförening af folkskolebarn, som han ger andliga konserter med i en bönsal.
Det är bland de där flickorna han snokar upp sina stora sångkonstnärinnor, som hau sedan lefver på om somrarne.
För det är naturligtvis vi som ä ' kickbetet. » » Han ser fattig ut. » » Ja, nog är han fattig alltid, men kom inte och säg det åt honom!
Det är han alldeles för stolt att erkänna.
Ingen kan begripa hvad han lefver af om vintrarne; själf sa han en gång, att han äter noter.
För si musikgalen, det lär han ha varit i hela sitt lif.
Om som- rarne förtjänar han ju ganska stora pengar.
Som nu i kväll t. ex. hade vi ju öfver tretton kronor i kassan. » » Tycker ni det är mycket? » » Åhja, går väl an; ibland ha vi bara ett par kronor öfver, sedan vi ha betalt orgtram- paren och den som tar emot biljetterna.
Men det är ju också nästan våra enda afbrännin- gar — utom jär^ägsbiljetterna, förstås.
Han ställer nästan alltid så till, att vi få bo och äta gratis.
— Ja, så är det, förstås, min lön, tvåhundra kronor för sommaren, men den kno- ga vi nog ihop till; alla de andra flickorna ha fått ut sitt utan krångel, för ärlig det är han på sitt sätt.
Det värsta är med kläderna. » » Kläderna? » » Ja, mina kläder.
Han har förbundit sig att hålla mig med toaletter, så länge turnén varar.
Men si att fä honom till att köpa det allra minsta i den vägen, det är som att vilja ta ner sjustjärnorna.