Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under sädane förhållanden och då straffet för efterapning och förfalskning af Bankens sedlar står i sammanhang med de flera straff-gradationer, som äro bestämda för utprångling af efterapade eller förfalskade Banco-sedlar, hvaruti motionen icke gifver behörighet att någon ändring föreslå, i händelse sådan ändring skulle pröfvas ändamålsenlig, anse Utskotten sig icke kunna tillstyrka att, genom ett serskildt påbuds utfärdande om mildring i straffet för efterapning och förfalskning af Banco-sedlar, göra detta för allmänna säkerheten farliga brott mindre afskräckande, än det hittills varit.
Utskotten tillstyrka alltså vördsamt, att motionen måtte förfalla.
Reserva tioner: Af Herr Friherre A. Cederström: ”Under en lid, då upplysning och en allmännare spridd bildning allt mer och mer inverkar på samhällets behof af förbättrade politiska och ekonomiska lagar, och under det nuvarande criminal-lag allmänneligen öfverklagas såsom på inlel vis förenlig med de mildare åsigter, som i brottmåls-lagstiflning söka göra sig gällande, har del för mig varit oväntadt, att motionen om upphäfvandet af måhända det grymmaste och för menskliga känslan mest vidriga bestraffningssätt, sorn ännu qvarstår i vår lag, kunnat röna så mycket motstånd.
Hvilka äro då de skäl, hvilka man anser nog giltiga att fortfarande bibehålla hängning?
jo! Rikets Ständers Banks och allmänhetens säkerhet samt vådan aft, genom Banco- och Lag-Ulskotlens Tillåtande, N.-o 3. 5 borttagandet af delta straff, liksom locka till sedel-förfalskning, enär lättheten att på delta vis bedraga, alltid skulle utgöra ett retmedel för den lätt förledda, om ej en slräng bestraffning derifrån afskräcker.
Är då sedelförfalskning ett så gioft och för allmänna säkerheten farligt brott?
Är sedelförfalskaren eller efteraparen eller utprånglaren farligare för samhället, än den, som falskeligen brukar Konungens namn eller insegel sig till nytlo eller annan lill skada?
Eller är den, som förfalskar Bättens domböcker, tänkeböcker eller skrifter, eller Kronans räkenskaper och handlingar, som till allmän njtlo och rättelse äro?
Eller är den, som slår eller gjuter falskt mynt?
Eller är den, som prånglar ut del mynt, han vet falskt vara?
Nej! är efterapande och förfalskande af Bancosedlar lättare, än all annan förfalskning?
Nej, tvert om, bör den vara vida svårare till följd af de controller, som göra, att en falsk Bancosedel nästan alltid snart blir upptäckt.
Då således, som jag tror, aila dessa frågor af mig rättvisligen besvarats med nej, så lära härigenom äfven de skäl, som blifvit andragna för bibehållandet af hängning, vara tillräckligt vederlagda, enär ingen af ofvan uppräknade förbrytelser bestraffas med lifvets förlust.
Och om jag äfven skulle antaga, att lifsstraff vore lämpligt, rättvist och hehöfligt, för alt alhålla från sedelförfalskning, så fordrar dock tidehvarfvet, att ett mindre grymt och vidrigt straff än hängning må stadgas, helst detta, enligt min tro, bör räknas till de qvalificerade och pinsamma dödssätten.
Då 7 Cap. 1, 2 och 3 §§.
Missgernings-Balken stadgar fullt tillämplige, ehuru kanske nästan nog stränga, straff för dem, som förfalska eller utprångla Rikets mynt, så hade jag åtminstone haft anledning att förmoda, det de förenade Utskotten skolat motsätta sig att föreslå detta Capitels tillämpning å förfalskning af Bankens sedlar.
Då likväl majoriteten inom Utskotten beslutat att afstyrka motionen, så återstår för mig blott att emot detta beslut mig reservera.” Af Prosten Säve: ”Ehuru med ringa utsigt att åstadkomma ändring i Högloflige Banco- och Lag-Utskottens fattade beslut, tillåter jag mig likväl alt här i korthet redogöra för min från majoritetens afvikande åsigt.
Skulle äfven tiden ej än vara inne för eLL totalt upphäfvande af det i moraliskt och religiöst afseende förkastliga dödsstraffet, så synes åtminstone en inskränkning deraf böra ske till de mer sällsynta och svårare fall, då Lagen fordrar lif för lif.
Att dödsstraffet, det o3gtadt, qvarstår i allmänna Lagens stadgande äfven för andra fall och serskildt för de tjufnader, som i Missgernings-Balkens 42 Gap. 2 §• uppräknas, bevisar väl ej dess ändamålsenlighet, hvarken för dessa eller för den ännu svårare förbrytelse, om 6 Banco~ och L/ig-Utskollens Utlåtande, N.-o 3. hvilken bär egentligen är fråga.
Väl erkänner jag, alt efterapning eller förfalskning af Bankens sedlar är ett brott af vådligaste art för allmän säkefhet, men ett sådant förhållande inträffar äfven med andra brott, vid hvilka en gradation af straffet, lämpad efter uppsåtets beskaffenhet, det stulnas varde eller äfven iteration af brottet, blifvit i Lagen afsedd.
Hvem skall väl, med sken af rättvisa, bestraffa förfalskaren af en Banco-Trea eller plåtsedel hårdare, än den person, som genom inbrott i annans hus stört hemfriden, röfvat penningar eller egendom till flere tusende Riksdalers värde, och, i den ofta förutsedda händelsen af motstånd, varit beredd alt möta våld med våld.
Brottets objectiva beskaffenhet kan således ej iner i förra fallet -än i det senare rättfärdiga Lagens grymhet.
Högiofliga
Utskotten hafva såsom vidare skäl anfort, att åtalen rörande förfalskning af Bankens sedlar under senare år ingalunda minskats.
Om detta beklagliga förhållande, som likväl af Justitiae-Stals-Ministerns sisla embets-berätlelse icke till fullo bekräftas, vore ett obestridt factum, så skulle deraf blott följa, att retelsen till sedelförfalskning ännu fortvarar, men ingalunda att den terrorism i vår lagstiftning, som i Banco-sedlarnes påskrift: — — — skall varda hängd, ger sig tillkänna, vore det tjenligasle medlet till dess undanrödjande.
Att dödsstraffet skulle vara det mest afskräckande, är åtminstone högst problematiskt, och lemnade man åt brottslingen sjelf frihet att välja mellan dödsstraff och fängelse-straff på lifstid, så skulle troligen mången gifva det förra företrädet framför det senare.
Dock måste, efter den nyare tidens upplystare och mer uldildade straff-lheori, ändamålet med hvarje straff vara, ej blott att förekomma brott, ulan äfven att förbättra brottslingen.
Det är den stora, den betydelsefulla, rigtningen af straff-lagarne, betragtade från en ej blott philantropisk, utan christlig synpunkt.
Förbiser eller åsidosätter lagstiftaren detta högre mål, så ställer han sig med all sin lagkunskap, all sin verkliga eller förmenta omsorg om samhällets yttre välfärd, likväl utom Christendomens anda, som dock är Statens hjerta och lif.
Ur denna synpunkt har jag understöd!
Ceder ströms, Anders, förslag, mot hvilket inga vigligare skäl tala, än de, som här blifvit vederlagda.
Ty hvad den omständigheten angår, att straffet för förfalskning af Bankens sedlar står i sammanhang med flere straff-gradationer för delagtighet i brottet, om hvilkas omjemnkning motion ej blifvit vackt; så anser jag Lag-Utskottet oförhindradt att, med anledning af Friherre Thure Cederströins vid motionen gjorda tillägg, taga ofvannämnde straff-bestämmelser under förnyad pröfning, på det att öfverensstämmelse mellan den nu Banco- och Lag-Utskottens Ullålande, IV.-o 3. 7 åsyftade lag förändringen- och alla dermed sammanhängande lagrnm må åsladkommas.
Denna min olika åsigt underställer jag vördsamt de Höglofhga Riks-Ståudens mogna beprötvande.”
Uti denna reservation förenade sig Riksdags-Fullmägtigen Zetterberg.
Af Borgmästaren Ekholm: ”Emot de sammansatta Utskottens förslag att, med afstyrkande af bifall till Friherre Cederströms motion, Bibehålla det i 1747 års
Förordning stadgade stränga straff af lifvets förlust medelst hängning, för efterapande af Bankens sedlar, föranlåles jag reservera mig på följande skäl.
För det första anser jag för min del denna fråga endast hafva bordt af Lag-Utskottet behandlas, emedan den åsyftar förändring i en gällande Civii-Lag, hvarutinnan, likasom i alla likartade frågor, jag förmenar Baneo-Utskottet, om det kan an!ag,as vid behandlingen böra hafva uteslutande afseende på Bankens fördel, icke mer än andra parter böra hafva rätt att sig utlåta.
Beträffande dernäst sjelfva hufvudsaken, så lärer ingen kunna bestrida, det straffet för förfalskning, efterapande och utprångling af Bankens sedlar, icke slår i något afpassadt förhållande till straffet för de icke mindre eftertänkliga och till allmän våda ledande förfalskningar, som kunna ega rum med Privat-Bankers och enskildes invisningar eller reverser, hvilka i mångå provinser nästan hafva utträngt Bancosedlarne och för hvilka förbrytelser det är ännu svårare att taga sig till vara.
Då man tillika besinnar, att straffet för förfalskande af mynt och utprångling, enligt 1734 års Lag i 7 Cap.
Missgernings-Balken, på långt när icke var så öfverdrifvet strängt, som det sedermera blifvit, anser jag straffet för förfalskning m. m. af Banco-sedlar, hvilka* enligt 72 §.
Regerings-Formen, äro att betragta och böra erkännas såsom Rikets mynt, böra återföras i likhet med de i detta 7 Cap. omförmälde straff-bestämmelser, hvilka, i min tanka, skola vara tillräckligt afskräckande att afhålla en hvar, som vid brottets påtänkande kunde komma att taga ansvars-följderna i beräkning, från begåendet deraf.
Stränga och barbariska lagar förfela alltid den helsosamma verkan, man deraf väntar sig, och föranleda fastmera lill Öfverträdelser samt trots af Lag och dess deraf härledda vanmagt.
Man begynner numera att icke utan tillfredsställande skäl ifrågasätta rättmätigheten af dödsstraffs användande, som åtminstone icke från annan än criminal-polilikens synpunkt kan försvaras.
Må man då åtminstone, så sparsamt som möjligt, använda detta heroiska straffmedel, samt omsider upphöra att i fintrycket på Banco-sedlarne använda ett hot, som hittills visat 8 Banco- och Lag-Utskottens Utlåtande, IV.o 3. sig så föga verksamt och endast vittnar om en hämndlust i lagstiftningen, hvilken icke kan inför menskligheten försvaras.” Af Riksdagsfullmägtigen Dahllöf: ”Nogsamt inseende och erkännande min oerfarenhet, utbeder jag mig benäget undseende, då jag nu går att i få ord redogöra för motiven till min i denna sak med Höglofliga Utskottens majoritet olika öfvertygelse.
I de flesta civiliserade Stater har redan lång tid mycket omtvistats, huruvida man egde moralisk rättighet att ens tillämpa dödsstraffet äfven för de grofsta och förfärligaste brott.
I flere länder har ock denna, sedan förgångna barbariska tidehvarf sig härledande, omenskliga bestraffning nästan helt och hållet upphört, och är på god väg att inom kort alldeles undanrödjas, såsom oförenlig med vår tids milda och hyfsade seder.
Jag tror derföre, att äfven inom vårt kära fädernesland
Liden nu vore inne att i detta afseende taga ett steg framföre, och att man således åtminstone borde upphäfva dödsstraffet för sedelförfalskning, samt i stället stadga något annat, mera menskligt, t. ex. schavott och fästning eller dylikt; och detta så mycket heldre, som man ingalunda torde få taga för afgjordt, att brott af förenämnde eller annan beskaffenhet skola förminskas genom tillämpandet af alltför mycket draconiska Lagar; jag tror det åtminstone icke, och erfarenheten har lill och med ofta bevisat motsatsen; men hvad som synes mig antagligare är, alt i samma mon en högre och mera allmän bildning gör sig gällande, i samma mon torde äfven alltid uppstå mera ädla och menniskan mera värdiga bevekelsegrunder, som afhålla från brotten, än endast frugtan för sjelfva det materiella straffet.
.På dessa grunder anhåller jag få reservera mig mot det beslut, Ilöglofliga Utskotten fattat, att tillstyrka bibehållandet af dödsstraffet för sedlars eftergörande eller förfalskning.”
Och hafva jemväl vice Talmannen Pehr Ericsson och Riksdagsfullmägtigen Zweigbergk mot detta Utlåtande sig reserverat.
N:a 4.
Banco- och Lag-Utskottens Betänkande, IV:o 4' 9 N:o 4.
Ant. till Exp. Utsk. den i5 Augusti, kl. io f. ra.
Betänkande> i anledning af väckta frågor} dels om upphäfvande af nu gällande stadgande , att 3:dje uppbudet icke må meddelas å i Banken pantsatt fastighet förr än lånet blifvit slutbetaldt eller omsatt; dels ock om åläggande för Banken att till vederbörande
Uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet afgifvet och till Utskotten remitteradt memorial, har Lars Bengtsson från Malmöhus Län, — jemte framställning af de olägenheter och kostnader, som köpare af egendomar, hvilka äro pantsatte eller intecknade till säkerhetför lån i Banken, Upsala AcademieCassa, med flere allmänna Inrättningar, tillskyndas genom nu gällande föreskrifter, att tredje uppbudet å sådana egendomar icke må beviljas, innan köparen hos Domaren företett bevis, att han derstädes sitt köp anmält och antingen betalt lånet eller om omsättning deraf öfverenshommit, an fört, att då inteckning, enligt 9 Cap. 2 §.
Jorda-Baiken, egde bättre rätt, än ett senare skeende köp eller skifte, syntes föreskriften om en sådan åtgärd, för Bankens eller den långifvande Inrättningens säkerhet icke vara nödig, hvadan motionären fann sig föranlåten föreslå, att de derom gällande föreskrifter måtte varda upphäfna.
Öfver denna motion, så vidt den angår det, genom Kongl. Brefvet den 5 Februari 1768 och Svea Hof-Rälts Universal den ig Mars samma år, meddeldte stadgande, att tredje uppbudet å fast egendom, deruti Banken eger inteckning, icke må meddelas förr, än lånet blifvit inbetaldt eller -omsatt, har Bankens Commissariat med infordradt Utlåtande inkommit; oell dervid dels förmält, huruledes Banco-Fullmägtige, vid anhållan hos Kongl. Maj:t om ett sådant stadgande, såsom skäl derför åberopat, ”att mycken oreda och hinder förorsakades i räntans eller procentens indrffvande, derigenom att Domstolar och Magistrater, oagtadt Bankens erhållna inteckning hos viss man eller låntagare, beviljade uppbud och lagfart å Bih. tilt R.
Prot. 1840. 6 Sami. 2 A/d. aulra Haft. 2 10 Banco- och Lag-Utskottens Betänkande, N.-o 4- Bankens panter, då de under hand såldes, utan att Banken förr, än kortare eller längre efteråt, finge kunskap om köpet och den nye egaren”; dels ock anmärkt, att, utom oreda och hinder, skulle, genom upphäfvande af berörde stadgande, stundom för Banken tilläfventyrs kunna uppkomma betydliga förluster, enär, under de 28 år, sorn vanligen åtgå till liqvid af ett faslighets-lån, Bankens panter, isynnerhet uti de mindre släderne, kunna betydligt falla i värde, så att de, vid skeende försäljning, icke uppgå till beloppet af Bankens fordran; i hvilket fall det för Banken blefve nödigt att hålla sig till gäldenärens person och öfriga egendom; men om den pantsatta fastigheten kommit i annan egares hand och denne icke, genom utgifven omsättnings-revers till Banken, iklädt sig skulden, stöde han icke i ansvarighet för lånet längre, än så vidt fastigheten dertill räckte och derförinnan kunde förre egaren eller låntagaren redan vara död elier på obestånd; hvadan Commissariatet tillstyrkt afslag å ifrågastälde motion; och hade Banco-Fullmägtige deruti jemväl sig förenat.
Till Banco-Utskottet har ock blifvit remitterad en af Petter Pehrsson från Calmar Län, inom Hedervärda Bonde-Ståndet framställd motion, att då andra allmänna Verk och Inrättningar hafva sig ålagdt att årligen tillsända vederbörande
Domare förteckningar öfver egande inteckningar, på det alt Domrane må kunna tillse, alt tredje uppbudet icke meddelas på i köp gångne egendomar, som för dessa Verks och Inrättningars ford t ingar äro intecknade, innan skulderne blifvit betalde eller lånen på nye egaren omsatte; men endast Rikets Ständers Bank vore från en sådan skyldighet frikallad, det måtte Banken, som eger det största antal inteckningar och följagtligen, genom ett förbiseende vid föreskriftens iagttagande, mest äfventyrade, jemväl tillförbindas att årligen till vederbörande
Domare afsända så beskaffade förteckningar; — och som denna motion, derå BancoFullmägtige och Commissariatet afstyrkt bifall, af Banco-Utskottet ansetts böra gemensamt med Lag-Utskottet behandlas, hafva de förenade Utskotten, i sammanhang med ofvanberörde af Lars Bengtsson väckta, foislag, denna fråga till pröfning förehaft.
Beträffande för6t förslaget om upphäfvande af föreskriften, alt tredje uppbudet icke må meddelas å köp af fastigheter, som äro för lån hos Banken pantsatte, förrän lånet blifvit guldet eller å köparens namn omsatt; så hafva Utskotten fästat uppmärksamhet derå, att, enligt nu gällande grunder för utlåning från Banken mot inteckning af fast egendom, afseende uteslutande göres å pantens beskaffenhet och ograverade värde samt att icke några sådana omständigheter med pantén eller lånesökanden förefinnas, som Banco- och Lag-Utskottens Betankandej N-'0 4- 11 kunna förringa Bankens företrädes-rätt till betalning utur den pantförskrif11a fastigheten, utan att lånesökandens större eller mindre vederhäftighet för öfrigt tages i betragtande, hvadan ock lån mot sådan pant, till Bankens betryggande mot förluster, icke meddelas till högre belopp, än som motsvarar en inskränktare del af fastighetens taxerings-värde.
— Den för lånet erhållna inteckning lemnar jemväl säkerhet i panten framför både dem, som genom köp eller skifte den sig tillegna vilja, äfvensom framför de förbindelser, hvarföre köparen eljest kan vara ansvarig, så att samma säkerhet, sorn ligger till grund för lånets beviljande, förblifver för Banken oförändrad qvar, ehvad ombyten, som med pantens innehafvare kunna inträffa, antingen Banken förr eller senare om förändringarne dermed erhåller kännedom.
Vid sådant förhållande och då den omständighet, att införandet och bibehållandet af nu gällande föreskrifter om villkoren för meddelandet af tredje uppbudet å försåld fastighet, deri Banken eger inteckning, skulle tjena till förekommande af oreda och hinder i låne-rörelsens bevakande, icke kan anses vara af det inflytande och den vigt, att icke desamma vida öfvervägas af de kostnader och besvär, som berörde undantags stadgande från Lag i allmänhet medförer för köpare af sådana fasta egendomar, och hvarigenom de fördelar Rikets Ständer med inrättningen af fastighets-belåningen i Banken velat åt fastighets-egare bereda, i sin mon förringas, anse Utskotten sig böra hos Rikets Ständer hemställa, att Kongl.
Brefvet den 5 Februari 1768, kungjordt genom Svea Hof-Rätls Universal den p
Mars samma år, hvarigenom stadgas, att 3:dje uppbudet å inköpt fast egendom, som finnes vara in tecknad för lån från Banken, icke må meddelas, innan köparen hos Domaren styrkt, att lånet antingen blifvit betaldt eller å köparens namn omsatt, måtte till all kraft och verkan upphäfvas; Och som, i händelse Rikets Ständer bifalla denna Utskottens hemställan, ändamålet med Petter Pehrssons motion, att förteckningar öfver Bankens inteckningar årligen måtte tillsändas vederbörande Domare, derigenom undanrödjes, hafva Utskotten funnit Petter Pehrssons omförmälde motion må förfalla.
Stockholm den 18 Augusti 1840. 12 Banco- och Tag-Utskottens Betänkande j N:o 4- Reservationer: Af Herr von RöökjG”Sammansätta Banco-och Lag-Utskottens Betänkande, som understödjer till bifall Riksdagsmannen Lars Bengtssons från Malmöhus
Län motion, angående upphäfvande af den ännu gällande författning, att tredje uppbudet icke hör beviljas å fastigheter i stad och på landet, som försålts och äro intecknade för upptagna lån i Rikets Ständers Bank, innan Banken tillåtit köparen att i sitt namn få omsätta lånen, och af styrker bifall till Riksdagsmannen Petter Pehrssons från Calmar
Län motion, att Rikets Ständers Bank borde, i likhet med andra Låneverk, enligt 1820 års Kongl. Förordning, årligen underrätta
Domstolarne i städer och på landet om de inteckningar, som Rikets Ständers Bank eger för dersammastädes upptagne lån, har jag hufvudsakligen godkänt och åberopar de skäl dertill, som Högloft.
Utskotten hafva anfört; men emedan Högloft.
Utskotten icke fästat uppmärksamhet vid mitt förslag om sättet att hädanefter lemna Rikets Ständers Bank underrättelse, rörande ombyte af egare till sådane fastigheter, som äro inlecknade för upptagne Banco-lån, nemligen; ”att då nytt köp sker af på dylikt sätt graverad faslighet och köparen anmäler sig till lagfarls erhållande, honom af Domstolen måtte föreskrifva^ att, innan andra uppbudet beviljas, bevisligen styrka, att det nya köpet blifvit anmält uti Rikets Ständers Bank,” hvarefter det må ankomma på Banken att antingen uppsäga återstående lånesumman till inbetalning, eller ock att, på nya egarens ansökning derom, låta lånet och inteckningen fortfara utan hinder af lagfartens fullbordande; så öfverlemnar jag vördsamt till Rikets Högloft.
Ständers pröfning och afgörande, om icke, sedan Lars Bengtssons från Malmöhus Län motion är al Högloflige Utskotten vorden giilad, och, i händelse Rikets Ständer bifalla Utskottens Betänkande, det af mig nu föreslagne kungörandet mätte föreskrifvas, som derjemte ingalunda bör anses vara hvarken förenadt med betydlig kostnad för köparen, eller serdeles besvärligt för domstolen, då denne sistnämnde, enligt äldre
Författningar och der embetsmanna-ordning är rådande, bör vara försedd med en serskild förteckning, eller så kallad rotel, på alla de egendomar uti städerne och på landet uti hvarje härad eller tingslag öfver de fastigheter, sorn äro intecknade för lån utur Rikets Ständers Bank, men är deremot ganska vigtigt för Banken att känna nye egaren till pantsatta egendomen, hvilken i och för sitt köp iklädt sig förre egarens betalnings-skyldig - Banco- och Lag-Utskottens Betänkande, N.o 4- 13 liet, och enär samma betalnings-förbindelse, enligt skuldebrefvets innehåll, ej allena sträcker sig till fastigheten, än äfven till gäldenärens öfriga egendom. ’^ Af Herr Rådman Gråå: ”Då för återbetalning af de lån, som Banken är skyldig att mot intecknings säkerhet meddela, åtgår en lid af 2$ år, och det för Banken är desto angelägnare att erhålla underrättelse om skeende lagfarter med der belånade fastigheter, som den personliga ansvarigheten för lånen icke nian serskildt åtagande på de nye egarne öfvergår, samt jag ingalunda vill anse ett sådant personligt ansvar utan ali betydenhet, då exempel icke saknas, alt i Banken pantsatt fastighet, i afseende på taxeringsvärdet varit så uppdrifven och under den långa lånetiden blifvit så försämrad, alt den, lill gäldande af Bankens fordran, befunnits o t i 1 Iräck - anser jag nu gällande förbud emot tredje uppbudets meddelande uppå i Banken belånad fastighet* innan lånet blifvit omsatt eller slutbetaldt, böra bibehållas; och som eli åläggande för Bunken att till vederbörande
Domare årligen aflemna förteckningar på Bankens intecknade fordringar, skulle, då desamma uppgå till det ansenliga antalet af nära Sex Tusende, medföra ett högst betydligt arbete, hvilket, enär det icke torde kunna verkställas af Bankens nuvarande tjenstemanna-personal, hvars tid är upptagen af andra bestämda göromål, skulle föranleda lill nye tjenslemäns anställande och aflönande, utan annan nytta, än Dömrarnes befriande från det sedan lång tid tillbaka dem åliggande besväret att efterse, huruvida uppbuden fastighet liäftar till Banken för intecknad gäld, hvilket besvär i icke ringa mon kan underlättas derigenom,. att Domrarne sjelfve hålla förteckningar öfver de fastigheter, hvarmed ett sådant förhållande eger rum, linner jag ingen anledning att bifalla Riksdags-fullmägtigen Petter Pehrssons vid senast förflutne arne
Riksmöten jemväl väckte, men då afslagne och nu åter förnyade motion.”
Uti denna reservation, så vidt den afser bibehållandet af nu gällande stadganden, rörande villkoren för meddelande af 3:dje uppbudet å egendomar, deruti Banken här inteckningar, förenade sig Herr Commissarien Stuart.
Emot beslutet hafva jemväl, sig reserverat Herr:
Friherre Stjernstedt, Herr Lector Bråkenhjelm, Herr Kammarherren Grefve Mörner, Rådmannen Gråå, Assessoren Lagergren,.
Kamereraren Geijer och Riksdags-fullmägtigen Pehr Paulsson./ Bih. till B- St.
Prot. i84°• 6 Sami. 2 Afd: 2,-dra Baft. 3 åar<©em?i!<©ftiw, TRYCKT HOS J. A. WALLDÉN, .18 4 0.
Banco- och Lag-Utslottens Utlåtande, N:o 5- I N:o 5.
Ank. till E*p. litsle, den i4 Januari, kl. ii F. ra.
Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottens Betänkande N:o 1, med förslag till Lag för enskilde Banker.