Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ven, och öringen dem de lyckliga barnens Och nar så dagen gryr och fåglarne vakna, varma tack, för det de icke glömde dem, då skola vi jollra, äfven vi, och svärma.
när sommaren kom till oss alla! » — — Ty vi veta, att håren skola hvitna en dag, Au revoir — små kolonister!
Vi vänta vi känna, att lifvet är kort och kort dess som- snart sändebud därutifrån, att allt.
står marlycka.
godt till, och att ni riktigt kommit bofast i ordning vid stranden af Edeboviken.
Men ack, jag är ensam, och du är blott ett Transport från sista redovisningen: 1065: 95; ny- influtna medel: Anna Nilsson, Alingsås 3: —; A.
S. 1: 30; A., Sundsvall 3: —; Tre pren.
i Höör 5: —; A. Herbst 2: —; Gamla och unga arbetare, Gyttorp 8: 20; C. O. 1: —; Lundberg, Borås 5: —; » Dalarö » 5: —; Ethis 2: —; H — a 0: 50; Sussi, Lindköping 1: 50; Två små systrar, Forsmark 5: —; A. B — n, Alingsås 1: —; A. N — n, d:o 0:75; M. B — dt, d:0 1: —; I. P — z, d:o 1: —; A. F — n, d:0 0: 50; H. A — n, d:o 1: —; Ingeborg 1: —; Mia T — st 2: —; Alv.
Ljungcrantz 1: —; A., Kinna 3: —; Alma O., Alafors 10: —; 22 Helgar- öbor 5: —; L.
N. m.
fl., Motala verkstad 5: —; Peck, Karlstad 1: 50; Lille Frans 5: —; Läsare af Elfdrottningen 10: —; Elsa 2: —; Husby lä- rareförening, Dalarne 10: —; Sigtunavandrare 3: 15; Tamsen 2: 50; Intresserade i Robertsholm 7; 50; Arstad poststpl 0: 50; A.
2: —; A.
L., Ljusdal 5: —; Gerda S — m, Helsing- borg 8: 23; ågnes, Tackarp 4r.
—; Iris 1; —; Summa kr.
1203: 08.
En kvinnosjäl utan blomma utan doft.
fromhet är som en E. Marlitt.
^lag ofl tankebarn, du underliga, sorgsna flicka!
Du föddes af försommarens vind, då den smög in till mina dammiga folianter.
Du föd- des af den, och du flyr med den.
Min första lärarinna.
Ett minne af a lle flesta af oss minnas säkert, hvilken W&gt; kritisk dag det var i ens lif, då man första gången fördes från hemmet till skolan.
Oaktadt man med en viss förväntan och längtan emotsåg det nya och märkvärdiga, som skulle börja, var denna färväntan dock tämligen bäfvande och 1 ' ängtan till en gan- ska stor del blandad med förskräckelse.
Det var dock ett medvetande af, att det från denna dag var slut med ens gyllne fri- het, och att hemmets sorglösa oeh glada lif
d u skulle utbytas mot skolans stränga och bestämdt organiserade tidsindelning.
Jag var endast sex år, då jag af min mor fördes upp för att presenteras för förestånda- rinnan i den skola, hvari jag skulle intagas.
Då vi kommo, var det lektion.
Det herskade, Bom jag tyckte, en hemsk, högtidlig tystnad i trappuppgången, där alla flickornas kläder hängde på de långa klädhängarne.
En gam- mal jungfru, som var anställd som ett slags portvakterska i skolan, öppnade för oss.
Hon var hvithårig och hade en hvit mössa på hufvudet, stor i växten och grof i målet.
Jag kastade en misstänksam och forskande blick &gt;å denna Cerberus och såg förmodligen täm- igen upprörd ut, ty hon böjde sig ned emot mig och sade med sin vänliga basröst: » Här i skolan är ingen rädd, här äro alla glada! » Jag har ett dunkelt minne af, att jag blott fastade foga tro till hennes ord, hvilka jag snarare ansåg som en snara, som skulle draga mig ned till min snart förstående, säkra undergång.
Emellertid gingo vi uppför trappan oeh fördes in i föreståndarinnans enskilda rum.
Det var ett stort, ljust rum med många blom- mor i fönstret, taflor på väggarne och med en prägel af ovanlig frisket och renhet.
Där stod hon, den fruktade!
Min mor sade nå- gra ord till henne, hvarpå hon svarade, och jag begagnade ögonblicket till att taga mig en stark titt på henne.
f Förmodligen såg jag också vid detta till- fälle mycket dyster och betänklig ut, ty hon skrattade åt mig och sade med en klar, väl- ljudande röst: » Ja, jag är inte så farlig, som jag ser ut! » Jag smålog, ty jag tyckte egentligen, hon icke alls såg farlig ut.
Hon var den gån- gen tjugufem, tjugusex år, af medelstorlek eller snarare något därunder.
Hon hade all- deles slätt, svart hår, som var kammadt ned öfver tinningarne och i nacken samladt i loc- kar öfver en kam.
Hennes ansiktsfärg var blek, hvari de stora, bruna ögonen sågo för- underligt klara och lefvande ut.
Näsan var oregelbunden, munnen rätt stor, men med för- tjusande tänder.
Hon gick mycket rak, nä- stan litet bakåtböjd, och hade temligen stora, men alldeles ovanligt vackra händer, — ett par italienska händer; hennes far var näm- ligen italienare, och som liten hade hon med modern, som då var enka, med sina sy- skon flyttat från Livorno till Köpenhamn.
Hvad som också vittnade om hennes syd- ländska ursprung, var rösten, en klar, fyllig altröst, som kom rakt ifrån bröstet och alls icke liknade de danska talstämmorna, som för det mesta sitta i halsen och endast komma ut till hälften.
Ja, nu var det värsta öfverståndet, och nästa dag skulle jag börja skolan.
Hade jag första gången gått långsamt och tvekande dit, så dröjde det icke länge, förrän jag skyn- dade mig iväg med längtansfulla steg.
Ja, jag minns till och med, att en dag en allde- les främmande herre kom fram till mig och sade: » Jag har nog sett, hur du bär dig åt, min lilla flicka.
Om morgonen, när du går till skolan, springer du af alla krafter, men om middagen, när du går hem, drar du be- nen efter dig! » Saken var verkligen den, att skolan — hennes skola — för oss alla barn, som gingo däri, var det bästa vi visste.
Där föregick allt, som var intressant och fängslande, där sattes alla våra bästa känslor i rörelse, och under alla de timmar, vi tillbragte där, her- skade där en stämning af glädje, nästan af festlighet öfver tillvaron.
Om man nu skulle jämföra denna skola med en modern flickskola, är jag tämligen säker på, att man måste erkänna, att ele- verna i en fri, modern skola lära sig en hel mängd mera och inhemta åtskilligt mycket grundligare och omfattande kuskaper, än hvad som var tillfället i min skola.
Det finns ju snart ingen gräns för alla de ämnen, som nutidens unga damer studera, och lära de dem grundligt och bra, är ju däremot ingenting att invända.
Däremot tror jag icke, att eleverna i D å g o n af de skolor, jag sedan har lärt känna, medföra ett minne i lifvet om en så oblandad glädje, som det min första skola har efterlemnat hos alla, som började lifvet där.
Om vi icke lärde oss så mycket af hvarje ämne, att vi blefvo trötta och öfveransträngda däraf, lärde vi oss att älska lärdomen ocb studierna.
Vår lärarinnas personlighet satte sin prä- gel på hela undervisningen, och denna per- sonlighet var en af de få jag har kännt, som man gladt och fritt kunde beundra.
Hos henne fanns intet pedanteri.
Hon hade ett märkvärdigt öppet öga för de olika barnens natur och karaktärer och behandlade hvar och en på ett särskildt sätt, utan att någon- sin visa sig orättvis mot eller partisk för nå- gon.
Hon förstod, att barn ha svårt för att sitta stilla, att de nästan alla föredraga lek- platsen framför skolbänken, att allt, som är tvång, plågar dem, och att det gäller att lära dem älska sin plikt oeh få dem att förstå, att det icke är en besvärlig börda att nödgas arbeta, utan en lycka.
Det fanns icke ett barn i skolan, som fruktade henne, och dock lydde vi henne alla ögonblickligen, ty vi älskade henne och för- stodo, att allt hvad hon ville, var till vårt eget bästa.
Hon berättade mig en gång un- der senare år, att då jag gick i skolans för- sta klass och ännu var en mycket liten flicka, var det en dag mycket varmt.
Som man kanske vet, är läsåret i Danmark mycket längre än hos oss och går långt in på som- maren.
Jag hade suttit alldeles stilla som de andra, men plötsligt uppgaf jag ett högt skrik.
» Nu har jag suttit tyst så länge, att jag verkligen måste ge mig luft, » upplyste jag henne.
Naturligtvis fick jag en tillrättavisning, men att den var mild och vänlig, kan jag döma däraf, att jag icke har riDgaste minne om saken.
D å min lärarinna berättade mig det många år efteråt, skrattade hon, så att hon fick tårar i ögonen.
Hon hade så väl för- stått mina känslor.
En annan sommardag var klassen mycket orolig.
Oaktadt all tillsägelser var det en viss dämpad otålighet öfver oss alla små.
Plötsligt såg hon på oss, vår kloka lära- rinna: » Hör! » sade hon, » det skulle vara roligt att veta, hvilken af er som kan skrika högst; — börja nu! » V i uppstämde ett härskri, som varade ett par minuter, och därefter kände vi oss så utmattade, att vi utan minsta ansträngning förhöllo oss lugna resten af timmen.
Ibland kunde det hända, att hon, någon vår- eller sommardag, plötsligt slog igen bo- ken och sade: » Två timmars lof!
Nu gå vi ut och leka! » I ett ögonblick hade vi alla ytterplaggen på, och med henne i spet- sen begåfvo vi oss till » marmorkyrkans ruiner ».
Den stora marmorkyrkan, som nu är upp- byggd i Köpenhamn, befann sig den tiden i förfallet tillstånd.
Första gången kyrkobygg- naden var börjad, räckte nämligen pengarne icke till, och hela byggnadsarbetet afstannade.
Det växte gräs på den stora platsen, där kyrkskeppet skulle uppföras, små rönnträd, buskar och klängväxter öfverallt på trapp- uppgångar och i fönsteröppningar, så att det hela snarare liknade en af de verkliga kyrko- ruinerna i Visby än ett halffärdigt monument i en hufvudstad.
Detta ställe hade för oss, barn, en under- lig tilldragningskraft.
Det var så olikt allt annat.
Det var en stilla, sagolik plats midt i hufvudstadens vimmel, och intet ställe kunde jämföras med detta för att leka » röfvare och fastagare » eller » kurragömma ».
Vår lära- rinna var alltid med i lekarne, och de för- siggingo med allt det dramatiska lif, som den egendomliga ruinen gaf anledning till.
Ibland hade någon af småflickorna frön med sig, som de strödde i jorden, och vi roade oss med att se, hur mycket det hunnit växa, när vi kommo igen nästa gång.
Det var i syn- nerhet en liten flicka, som gjorde stor effekt med att så senap, som efter ett par veckor hade vuxit upp till ett stort träd.
När solen sken ned på alla de ofullbor- dade hvalfven och pelarne och man låg gömd som en » röfvare » för att öfverfalla eller satt med klappande hjärta för att passa på ögon- blicket att rusa fram och slå » dunk » för sig själf, föreföll hela situationen i högsta grad spännande och betydelsefull.
På midsommaraftonen, måndagen den 23 dennes, hållas Iduns byrå och ex- pedition stängda.
" En hufvudsak. "
(Ur » Hemmet och Samhället ».)
$|$ngen tror, hur mycket till och med de Js * * förnuftigaste människor äro bundna af bruket, ej blott såsom en vana, den man nä- stan omedvetet följer, utan såsom något lik- tydigt med anständighet, det passande, ja det enda hederliga och tillåtna.
Ännu mer var det fallet i forna dagar.
Såsom blott ett exempel må anföras, att den tid man gick i alongeperuker skulle den, som vågat visa sig i kortklippt hår, blifvit utskrattad, ja utvisad från hvarje hyggligt sällskap.
Liksom hos Simson styrkan satt i håret, så sutto, kan man säga, människovärdet, aktningen och an- ständigheten då i peruken.
Nu ha vi förlorat peruken, utan att dock, så skola vi åtminstone hoppas, någon enda af våra moraliska egenskaper strukit med på kuppen.
Och vi känna oss alldeles förträff- ligt till mods i den hufvudprydnad, naturen beskärt oss, antingen den utgöres af månsken, adonislockar, pannlugg eller stripigt bondhår.
V i smickra oss, förstås, med att det är min- dre viktigt, hur hufvudet ser ut utvändigt, blott allt står väl till inom bords.
Och hvilken är den man, som ej tror sig vara ett snille?
Kvinnorna ha ej haft lika lätt att komma på det klara med sin hufvudfråga.
Modet, det allsmäktiga, obevekliga modet har gång
efter annan ruffsat dem i håret, dragit det än framåt oeh än bakåt, än uppåt och än nedåt, pudrat och brännt det, och när det fått det riktigt utslitet, har det staplat hela torn af döda och lefvande människors hår däröf- ver.
Och så har modet nu hållit på allt från Faraos tider; man har nämligen i de gamla egyptiska grafvarna funnit både lös- hår och med guldtråd fastade löständer.
Emellertid har i våra dagar oppsitionen, som ej lemnar något i fred, hur gammalt och ärevördigt det än är, vändt sig äfven mot damernas håruppfästningar.
Den har gjort det från tre anfallspunkter — • helsans, be- kvämlighetens och den goda smakens, ja äf- ven ännu från en fjärde — frihetens.
Och vi förena oss i allo med oppositionen.
Bruket att bära långt hår, som fästes upp på hjässan, med eller utan tillägg af löshår, är skadligt för helsan, emedan det hettar på hufvudet, oeh det dess mer, ju rikare hår- växten är.
V i känna mer än ett fruntimmer, hos hvilket det framkallar en beständig huf- vudvärk, hvilken försvunnit, så snart de låtit klippa af det långa håret.
Förr, då damerna, likt skönheterna i ett turkiskt harem, ej ansågo sig hafva någon högre lifsuppgift än att smycka sig, skapel- sens herrar till behag, betydde det föga, om toalettbestyren togo någon timme mer eller mindre af dagen i anspråk.
Tiden hann dock mer än nog till att sitta och långledas.
Men då det gäller att studera eller arbeta för sin personliga, fria existens, är tiden dyr- bar, och hvarje onödigt bortkastad timme är en stöld från arbetet eller hvilan.
Att bära långt hår blir då ej blott en fara för helsan, utan äfven en dyr lyx.
För en hvar, som vill taga vara på tiden, är nödvändigheten att sitta och bråka med att fästa upp sitt hår efter modets och konstens reglor ett af de svåraste och onödigaste tålamodsprof, och ju knappare tiden är utmätt, dess svårare blir profvet.
Den goda smaken åter protesterar på det bestämdaste mot alla håruppfästningar, hvilka göra hufvudet större och förstöra renheten och skönheten af dess form.
Genom hår- uppsättningen blir dessutom propotionen mel- lan hufvudet och kroppen förstördt, och det hela får ett missbildadt, idiotaktigt drag.
Slutligen kommer friheten och säger, att det långa håret, hvars skötsel ger så mycket omak och är så hinderlig för den, som sät- ter värde på tiden, är en kvarlefva från slaf- veriets dagar, ett tecken på kvinnans träl- dom, då hennes tid förflöt utan arbete och allvar, i småaktigt sysslande med otaliga små- bestyr, bland hvilka prydandet af hennes kropp intog den förnämsta platsen.
Och huru osnyggt är det ej att hopa på sitt hufvud en massa hår, som samlar i sig damm och transpirationsprodukter och sitter tätt hoplagdt hela dagen.
Emellertid är nu det långa, upplagda hå- rets välde svårt hotadt.
Revolutionen bör- jar, såsom rätt är, från ungdomen.
Hvart man går, ser man unga, käcka kvinnohuf- vuden afteckna sin vackra form, utan att de fina, ädla konturerna förstöras och döljas af hoplagda hårmassor.
Det ligger ett omiss- känneligt drag af frihet och människovärde häri, af ungdomlig kraft i förening med skönhet.
Det är icke länge sedan till det kvinliga idealet såsom en alldelet väsentlig egenskap hörde » drömmande, blyga, barnsligt frågande ögon », och ännu ser man dem gå igen i en hel mängd poesier och noveller.
Idealkvin- | nan skulle sitta i drömmar om en okänd, men anad kärlekslycka, och känna alls in- genting om lifvet.
Såsom ram kring denna bild passa de » svallande lockars guld » all- deles förträffligt, och en ned öfver ryggen hängande tjock fläta elier en konstig hårupp- sättning gjorde äfven god tjänst, då lockarna började komma ur modet.
Men nu duger detta ideal ej mer; det har ej längre sin tillämpning på kvinnor, som studerat i ett lyceum eller vid ett polytek- niskt institut.
D e hafva minsann ej haft tid att sitta och drömma, och meningen med de- ras arbete har sannerligen ej varit att gifva dem ett okunnigt frågande uttryck i ögonen.
Till det kvinliga idealet hör nu arbete, va- ken håg, kunskap och själf hjälp — och mot allt detta strider det på det bestämdaste att sitta långa stunder framför spegeln och anlita kammarjungfruns hjälp för att bli » klädd i håret », på ett sätt som är absolut skadligt för både det goda lynnet och för helsan.
» Håret växer långt för flickor, men så växer ej förståndet », säger ett finskt ordspråk, och skalder och romanförfattare hafva ända till senaste tid stått bra nog nära samma uppfattning.
Det långa, lockiga, flätade el- ler konstrikt uppsatta håret har varit liksom en symbol för den okunnighet, den hjärtats och viljans enfald, den blyghet, hjälplöshet och svaghet, hvilka hittills ansetts som kvin- nans högsta prydnad.
Men det stämmer föga med verksamhetshågen, arbetsifvern, själfständigheten och kraften hos det nya släktet.
Det är sannt, att en lång, välskött hårfläta gör intryck af helsa, lifskraft och växtlighet hos den organism, som frambringar den, och att den sålunda ger osökt föreställning om hurtighet och raskhet.
I unga år, då hela organismen är stadd i utbildning, kan därför en präktig fläta stå i harmoni med det hela.
Den kan också på sätt och vis vittna om den tidigare ungdomens frihet från lifvets mångahanda bekymmer, emedan, då dessa taga människan i anspråk, hon ej längre har nå- gon tid öfrigt att odla och underhålla en så hinderlig prydnad.
Äfven beror det i många fall på individen, huruvida det ena eller an- dra passar bättre ur skönhetssynpunkt.
Utan att frångå, hvad ofvan uttalats som regel, må därför, de klenmodiga till tröst, tilläggas, att det ej är meningen att i hår- väg uniformera kvinnokönet, utan blott yrka på, att i hvarje omständighet i lifvet samma princip gör sig gällande: att finna den mest tilltalande formen såsom uttryck för det mest förnuftiga.
Hvad som är det mest förnuf- i ett fall, kan vara det minst förnuftiga i ett annat, och hvad som är vackert under vissa omständigheter, är fult under andra.
Detta är lika sannt som enkelt, och inga- lunda blott ett hårklyfveri.
Kvinnans starka sida är fördragsamhet.
Det är af henne mannen lär uthållighet och verk- ligt hjältemod.
J. Proudhon.
Vill man lära känna en tids eller en orts sedliga eller osedliga tillstånd, skall man blott gifva akt på kvinnan.
Som kvinnan är, så är samhället.
Soherr.
» Kvinnan är svag »; nej, hon är ödmjuk, hon är Gud långt närmare än mannen.
f n artikel om kalfstek?
hör jag er, älskvärda läsarinnor, med förskräckelse utropa.
Ja, mina kära läsarinnor, jag har för af- sikt att hålla ett föredrag om kalfstek, detta köksvärldens styfbarn, som, ehuru alldeles oskyl- digt, varit orsaken till så många husliga strider och så många restaurantbesök.
» Hvad skola vi ha till middag i dag, min vän? » frågar den unge äkte mannen, i det han, glad öf- ver att ha utstått dagens mödor, träder inom dörren.
» Kalfstek, käre Hans. » Den käre Hans tiger förskräckt.
Det är 20 gra- der varmt i skuggan, och han beräknar, att han måste äta uppvärmd stek åtminstone 4 gånger till Det är söndag och ett härligt vårväder.
Fadern, som hela veckan igenom varit bunden på konto- ret, har med sina kära småttingar på morgonen företagit en tur i det gröna.
Muntert hade det lilla sällskapet tumlat om, och varma, trötta och uthungrade, men glada, komma de hem igen vid middagstiden.
» Hvad få vi för mat i dag? » ropa alla förvänt- ningsfnllt.
» Kalfstek! » löd svaret.
Allmän tystnad och långa ansikten; flere ha redan förlorat all matlust.
Kringbjudas vid ett bordsällskap kalfstek och fågel på samma gång, söker man undgå den först- nämnda och välja fågel.
Kalfstek har nu för ti- den blott värde på restauranterna, där den till stamkundernas förtviflan alltid finnes som stå- ende rätt.
Och ändå är kalfstek en sund, välsmakande, för sjuka och barn alldeles oumbärlig stek, som hvarje husmoder äfven är litet svag för.
Och detta af goda skäl, ty den lemnar alltid en re- spektabel stek, som pryder hvilket bord som helst.
Dessvärre ha herrarne en afgjord fördom mot den, och den uppväxande manliga ungdomen, som na- turligtvis lägger an på att ha samma smak som fäderna, äfven om den inte har det, bidrager till att denna i hög grad sunda stek mer och mer försvinner från matschemat.
Detta förhållande har emellertid en berättigad orsak, som vi till husmödrarnas gagn en gång vilja närmare undersöka.
Först och främst är det den stora öfversvämningen af s. k- billigt kalf- kött i städerna.
Detta unga kalfkött är alldeles förkastligt, och det är en falsk sparsamhet att köpa däraf, ty utom det att det är saft- och kraf- löst, betalar man med det förment billiga priset mera skinn, ben och oätbart tillbehör än verkligt kött.
Den, som i detta fall har fördel af det » bil- liga » inköpet, är uppenbart säljaren, som för en dålig vara får ett jämförelsevis godt pris och en rask afsättning.
En god kalfstek kan man blott få af en stor, fast fjärding af ett välgödt, tillräckligt vuxet djur.
Behandlas en sådan fjärding med tillbörlig om- sorg, bör den kunna tillfredställa den största läc- kergom.
Sannt är, att en så stor stek i små fa- miljer, särskildt under sommartiden, kan vålla hufvudbry, då den icke håller sig länge, om den ej gärna är sedd på bordet flere gånger efter hvar- andra.
Men i de flesta fall kan man alltid finna på någon råd.
Många husmödrar begagna sig af den utvägen att köpa en stor fjärding (ju större den är, desto mera välsmakande är köttet) till- sammans med någon bekant.
Har man icke nå- gon sådan utväg, köper en omtänksam husmor en större kalfstek, endast när vädret är kyligt, eller dagen innan hon väntar ett större sällskap.
Tillagningen af steken sker på följande sätt: Först lossas skinnet omsorgsfullt från köttet, och sedan man äfven borttagit de öfverflödiga benen, tvättas den flådda steken väl i friskt vatten, men bör aldrig få ligga en längre stund i vattnet.
Den späckas därpå lätt och så djupt som möjligt med fint, rökt fläsk.
Nu brynes tillräckligt med smör lätt i stekpannan, den väl saltade steken lägges däri och stekes nu under oupphörlig påspädning, allt efter dess storlek, 2 — 2| timme.- Det är en malplacerad sparsamhet att vilja spara på smö- ret; blott då man använder godt smör, kan ma- gert kött som kalfkött bli välsmakande, liksom en vattnig sås är något ohyggligt, som kan skämma den bästa rätt.
Kort före serveringen tager man ifrån en del af såsen, som begagnas som sky till den sedermera kallt uppskurna steken.
Man bör likväl akta sig för att taga af fettet, som flyter ofvanpå, utan uteslutande af den bruna köttsaf- ten.
Därpå hällas några skedar god, tjock, sur grädde i grytan och kokas med såsen.
En på detta sätt tillagad stek med kraftig sås kan ser-
veras på hvilket bord som helst.
Användningen af stek, som blifvit öfver från middagsbordet, är ej heller så svår, som det kan synas.
En stark antipati råder mot uppvärmd stek och detta icke utan orsak, ty allt uppvärmdt smakar i regeln allt annat än aptitligt, emedan icke en enda ko- kerska — äfven om hon anser sig aldrig så full- komlig — och endast ett obetydligt fåtal husmöd- rar ha, hvad jag, i brist på bättre uttryck, vill kalla » piff » i smaken.
Såsen, såväl fett som sky, värmes; goda, icke för tunna skifvor stek läggas däri och värmas väl, men få ej koka.
Då upp- värmningen försiggått på detta sätt, kan man för- draga den en gång, men icke flere.
Använd kall, skares steken i tunna skifvor utan något hårdt eller brunt, och på hvarje skifva läg- ges litet brunt gelé, bildadt af den sås, man tagit af, innan grädden slagits i. Gräddsåsen kan näm- ligen icke användas efteråt; den smakar icke ren och ser ej aptitlig ut.
Har den omtänksamma husmodern dagen, innan hon skall ha middag eller supé, stekt en vacker kalfstek, kan hon äfven på samma gång laga sillsal- lat, hvartill då användas de stycken af steken, som måste skäras af, för att den skall se prydlig ut.
Likväl bör intet af det bruna användas till sillsallaten.
En välsmakande anrättning af öfverblifven kalf- stek lagas på följande sätt.
Man smörjer en pud- dingsform väl med smör, lägger ett hvarf stek i den, därpå små kryddade sardeller, kapris och champignoner, sedan åter ett hvarf stek, o. s. v. tills formen är fylld.
Öfverst strös stött bröd, litet parmesanost samt några några klimpar godt smör, hvarpå alltsammans gräddas en halftimme i ugnen.
Denna rätt, till hvilken serveras potatis, är utmärkt god.
På detta sätt skall man redan ha användt största delen af den stora steken och genom en angenäm omvexling och kraftig föda vinner man ett godt utbyte för de använda pen- garne.
Isynnerhet för barn är kalfstek helsosam, däre- mot de feta, starkt kryddade rätterna, som ofta förekomma på föräldrarnes bord, äro skadliga för deras magar.
Finns det ännu mera stek kvar, kan man använda den till en fin ragout, tillagad med soya, eller till färs, fin haché o. s. v. Hu- sets herre skall knappast ha någon aning om, att han äter af den ogärna sedda kalfsteken, sedan han väl utstått den första uppvärmningen.