Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Löjtnanten, Filosofie-magistern Adolf Törnsten i Norrköping förestås, måtte, "såsom i 49 § af nya Skolstadgan antydes, af Kongl. Majit blifva godkänd såsom med offentligt högre Elementar-läroverk jemförlig; men denna jemförlighet utsträckt icke blott derhän, att läroanstalten finge dimittera ynglingar till Akademien, utan äfven derhän, alt tre af de vid skolan tjenstgörande lärarne må, om de äro Magistrar, få tillgodonjuta samma tjensleårsberäkning, som om de undervisade 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 114. i offentligt läroverk”; hvaremot läroanstalten dels skulle vara underkastad de kontroller, Kongl. Maj:t billigtvis funne för godt i nåder stadga, dels ej finge till den begärda tjensteårsberäkningen föreslå andra personer, än som af Stiftets Domkapitel erkändes såsom ”fullt qvalificerade”, men nuvarande föreståndaren deremot ega att, under nyssnämnde vilkor, antaga äfvensom afskeda lärare.
Till stöd för motionen har hufvudsakligen åberopats: l:o. svårigheten att för skolan anskaffa och bibehålla duglige lärare, då desse för framtiden förlorade de år, som under tjenstgöring vid skolan användes; 2:o. skolans nytta och behöflighet, bestyrkta genom antalet af dess elever, hvilket, enligt motionen bilagd förteckning, höstterminen 1856 uppgått till 99; 3:o. omfånget af de kurser, som. enligt jemväl bifogad uppgift, vid skolan genomgås och hvilka ”icke blott vore jemföriiga med, utan i flera afseenden öfverstigande dem, som vid de offentliga läroverken föredragas”.
Utskottet får, i anledning häraf, upplysa, att Löjtnanten Törnsten sjelf till Kongl. Maj:t ingått med underdånig ansökning om enahanda förmåner för ifrågavarande läroverk, hvilka i motionen omförmälas, samt att denna ansökning, så vidt den åsyftat rättighet till tjensteårsberäkning för vissa vid läroverket anställde lärare, genom nådigt beslut den 20 Februari innevarande år, på anförda skäl, förklarats icke hafva kunnat bifallas, men deremot i den del, som afsåg läroanstaltens godkännande såsom jemförlig med offentligt högre Elemenlar-läroverk, komnie att framdeles pröfvas i sammanhang med andra ansökningar utaf enahanda beskaffenhet; vid hvilket förhållande, och då förevarande fråga i allt fall är af så enskild beskaffenhet, alt Rikets Ständer icke torde lämpligen böra dermed laga befattning, Utskottet får vördsamlingen hemställa, alt motionen må lemnäs utan afseende.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 29 Sept. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i fråga, om rättighet för skolorna inom Lunds Stift alt dimittera elever till universiteten.
Uti en inom Vällofl. Borgare-Ståndet väckt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet remitterad motion har Herr S.
Trägårdh yrkat att, då Kongl. Maj:ts den Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 115. 5 14 Augusti 1856 utfärdade nådiga stadga för Elementar-läroverken antydde, att dimission frän läroverk till akademien endast finge ega rum från de högre läroverken, men rättighet till sådan dimission vore genom äldre Kongl. Bref tillförsäkrad samtliga skolorna inom Lunds Stift, ulan afseende på dessa läroverks högre eller lägre rang, Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla att samtliga skolorna inom Lunds
Stift må vid föreuämnda deras åldriga rättighet varda bibehållne samt lärokurserna vid dessa skolor vinna den för ändamålet nödiga utvidgning.
Utskottet får, i anledning häraf, anföra, att som frågan om verkan och giltigheten af de i motionen om förmälda Kongl. Bref befinnes vara af den enskilda beskaffenhet, att den icke lämpligen torde kunna utgöra föremål för Rikets Ständers pröfning, samt det är vederbörande öppet att hos Kongl. Majit göra den underdåniga framställning i ämnet, hvartill fog må förefinnas, Utskottet anser sig böra hemställa, att någon åtgärd i anledning af motionen éj inä af Rikets Ständer vidtagas.
Y:o 115.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 29 Sept. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utsträckt fraktningsrätl öfver Kalmar sund Jör personer, boende emellan färjeplatserna Röhälla och Fröbygårda på Olands vestra kust.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Riksdagsfullmäktige!! E. J. Rudberg från Kalmar län anmärkt, att Kongl. Majlis Befallningshafvande i samma län den 6 Juli 1821 stadgat eli vite af 10 R:dr B:ko för den, som, boende mellan färjeplatserna Röhälla 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 115. och Fröbygårda, öfverförde till Kalmar andra, än sig sjelf, sitt husfolk och en eller annan af sina grannar jemte egna kreatur och varor, hvilket vite blifvit genom Kongl.
Majlis nådiga resolution den 13 Juli 1824 i nåder faststäldt.
I fråga om varutransport hade detta stadgande tillämpats så, att vitet ålagts särskildt för hvarje gång någon förbrutit sig, i följd hvaraf åtskilliga personer blifvit dömde alt böta ganska betydliga belopp eller att vid bristande tillgång aftjena böterne med fängelse.
De emellan nämnde färjeplatser boende personer hade jemväi genom berörde vitesförbud hindrats att komma i åtnjutande af den uti Kongl.
Resolutionerna den 29 Juni 1752, den 20 November 1766 och den 4 April 1789 allmogen tillförsäkrade seglationsfrihet å alla orter i riket för att på lämpligaste ställen afsätta sina varor och afkastningar af landtbruket, hvilken frihet genom Kongl.
Förordningen den 11 Februari 1832 om den så kallade landtmanna-seglationen samt Handels-Ordningen den 22 December 1846 blifvit ytterligare stadfäslad.
Ehuru omförmälte vitesförbud genom Kongl.
Resolutionen den 9 Februari 1855 blifvit upphäfdt i afseende å varutransporten, egde dock detsamma fortfarande tillämplighet i fråga om forsling af personer från Öland till Kalmar, och härigenom hade det orättvisa förhållandet uppstått, att en bonde finge lasta sin spanmål eller sina öfriga varor på hvilken båt han behagade, men tvingades tillika att sjelf färdas å den privilegierade färjan.
Det vore tydligt att folket ville sjelft medfölja de farkoster, å hvilka varorna förvarades, för alt öfver desamma hafva tillsyn.
Orättvisan uti att förmena dem, som bodde emellan ifrågavarande båda färjeplatser att obehindradt ombesörja transport af personer från Öland till Kalmar, ådagalades jemväl deraf, att hvem som helst, söder och norr om samma färjeplatser, vore till sådan transport fullt berättigad.
Det i följd häraf rådande missnöjet bland ortens invånare vore allmänt och delades troligen af alla, undantagandes dem, som innehade färjeplatserna, och de dervid anställde tjenstemän, hvilka hade sin räkning vid att processa med allmogen.
Grunden för förbudet vore att söka i den falska föreställningen att den fria konkurrensen skulle medföra osäkerhet vid transportfarten öfver Kalmar sund och att till betryggande af densamma erfordrades särskilde personer, som åtoge sig vissa skyldigheter samt underkastade sig kontroller; och för att härför lemna vederlag hade man icke tvekat att fråntaga den emellan ifrågavarande färjeplatser boende allmogen en af densamma frän urminnes tider innehafd och hvarje menniska tillförsäkrad naturlig rättighet att fritt och utan hinder af några, andra personer gifna, privilegier, bereda sig inkomster, jemte det man på samma gång betagit Ölands invånare rätt att, vid öfverfart till fasta landet, om biträde anlita den, som egde största förtroendet.
Utom den allmänna orättvisa, som monopoliet på transportfarten medförde, blefve den trafikerande allmogen dessutom ofta hindrad och uppehållen vid färjeplatserne emedan desammas innehafvare, hvilka merendels hade i kommission att uppköpa spanmål och andra varor, genom alt sä länge som möjligt fördröja öfverfarten, beredde sig tillfälle att lill billigaste pris tillhandla sig de medförda varorne, äfvensom afsältningen vid de dervarande gästgifveriet såmedelst ökades.
Om man härförulom toge i betraktande alla de öfriga olägenheter ifrågavarande monopolium medförde, såsom, bland annat, att de farkoster, som begagnades vid transporter, blefvo utan förbättring och att en mängd deraf föranledda åtal ofta hårdt drabbade en och annan bland befolkningen, vore det, enligt motionärens förmenande, uppenbart för en hvar att samma monopolium, såvidt med personaltrafiken afsåges ortens invånares resor, icke borde bibehållas, hvadan motionären föreslagit: ”att Rikets Höglofl.
Ständer mätte i underdånig skrifvelse till Kongl.
Majit anhålla det
Han i Nåder täcktes förklara de emellan färjeplatserne Röhälla och Fröbygårda boende personer berättigade att mellan Öland och Kalmar samt fasta lan - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande 1S:0 415. 7 det fortskaffa varor med deras egare eller personer af Ölands allmoge och Kongl.
Brefvet af den 13 Juli 1824 i den delen upphäfdt”.
Utskottet, som tagit denna motion i öfvervägande, har inhemtat: att Rikets Ständer uti skrifvelse den 1 Mars 1851, af anförda skäl, i underdånighet anhållit det Kongl. Maj:t täcktes låta anbefalla undersökning, huruvida de då befintliga anstalter för färj ningens bestridande emellan Öland och Kalmar voro af beskaffenhet att uppfylla det med dem äfsedda ändamål, äfvensom att Kongl. Maj:t, efter det en sådan undersökning blifvit hållen, måtte i Nåder vidtaga de åtgärder, som af omständigheterna kunde päkallas; att Kongl. Majlis
Befallningshafvande i Kalmar län, öfver berörde framställning hörd, i anledning deraf den 8 Januari 1853 afgifvit underdånigt yttrande, hvari Kongl. Mnj:ts Befallningshafvande, med förmälan om de förmåner och det skvdd emot intrång, som genom särskilda sladganden förunnats innehafvarne af färjeplatserne Röhälla, Färjestaden och Fröbygårda samt de skyldigheter, hvilka dem deremot ålågo, bland annat, hvarom nu ej är fråga, anfört, alt enär, under vanliga förhållanden, eller dä vattnet ej vore isbelagdt. kommunikationen emellan Öland och Kalmar icke kunde tillvägabringas annorlunda än genom båtfart öfver sundet, samt, med undantag af de jemförelsevis få af öns innevånare, som bebodde kuststräckan midtför Kalmar, den stora pluralitet, som hade sina hemvist aflägset belägna från lämpliga öfverlöt tsslällen, ej sjelf kunde besörja öfverfarten, det således för mängden af Ölands befolkning vore af stor vigt, alt vid förefallande behof få när som helst färdas öfver sundet med andras båtar; att, så framt denna öfverfart skulle ske på eli sätt, som medförde allmän belåtenhet, erfordrades att den trafikerande ej behölde färdas en öfverflödigt lång landsväg för att komma lill ett lämpligt och beqvämt öfverfartsställe, samt att han med säkerhet kunde emotse att der blifva skyndsamt betjenad med god och säker farkost jemte skicklige och pålitlige båtförare, allt emot en billig, en gång för alla bestämd, betalning, utan att det finge bero på båtegaren att vägra öfverfarten eller derför föreskrifva vilkor, som voro för trafiken betungande; att uppfyllandet af dessa fordringar icke kunde påräknas derest farten öfver sundet gjordes helt och hållet beroende af den enskilda omtankan eller öfverlemnades ål fri konkurrens, emedan, om än genom en sådan fri och obegränsad täflan flera lämpliga färjeplatser skulle uppslå, det likväl å andra sidan vore obestridligt, alt mångfaldiga olägenheter kunde uppkomma genom ututölningen af den makt, som i sådant fall måste vara larjeplatsegaren obetagen att, eller godtfinnande, tillåta eller hindra öfverfarten, oskäligt höja fordringarne på båtlega eller andra algifter, eller bruka väld och mannamån ; att vid detta förhållande och då transporten öfver sundet af personer, poster och varor för Kongl. Maj:ts och Kronans räkning icke heller lämpligen finge vara beroende af det enskildta godtycket, det syntes vara uppenbart alt allmän belåtenhet i detta afseende icke kunde ernås annorlunda än genom Statens mellankomst medelst ordnade färjeplatser,
hvilkas innehafvare voro förbundna att vid alia möjliga tillfällen, under bestämda kontroller, bestrida öfverfärjningen emot vissa lågt beräknade afgifter, allt på sätt förut egt rum; att hvad beträffade den häraf föranledda frågan huruvida, med bibehållande af dylika färjeplatser, det borde vara äfven andra vid kusten emellan ifrågavarande färjeplatser boende båtegare obetaget att emot betalning föra menniskor och varor öfver sundet, så syntes väl någon billighet lala för inrymmandet af en sådan rättighet, men då omständigheterne togos närmare i betraktande, insåges lätt att här inträffade ett af de många fall då den enskiltes vinst måste stå tillbaka för det allmännas båtnad, enär de publika färjeplatserne icke skulle såsom sådane kunna ega bestånd eller fortfara att vara underkastade nödige bestämmelser lill de trafikerandes säkerhet och beqvämlighet, så vida det blefve närboende båtegare öppet lemnadt att med färjeplatsinnehafvarne täfla om förtjensten, en 8 Allmänna Besvärs- och Ek o nomi-Vis hottets Betänkande N:o Ii b. täflan, hvilken utan tvifvel skulle göra sig gällande företrädesvis vid de tillfällen då väder och vind voro för öfverfarten gynnande, uien uteblifva under sådana årstider och omständigheter då öfverfärjningen vore mera än vanligt svår, samt att det således syntes hafva haft giltiga skäl för sig att färjeplatserne blifvit förunnade det skydd emot obehörigt intrång, som de åtnjöto och hvars bibehållande alltså tillstyrktes; — att Kongl. Majit sedermera genom Nådigt Bref lill Dess Befallningshafvande i ofvannämnde län den 16 D ecember 1853, beträffande hvad sålunda blifvit anfördt, förklarat att derigenom vore tillfyllest ädagalagdt icke allenast vådan deraf att kommunikationen emellan Olands ifrågavarande kuststräcka och Kalmar stad lemnades fri och utan några bestämmelser för vinnande af de trafikerandes säkerhet och beqvämlighet, utan ock vigten deraf att färjeplatserne fin:ge åtnjuta erforderligt skydd emot obehörigt intrång; — att vidare Bonde-ståndet vid sistlorllnina Riksmöte till Kongl. Majit ingått med underdånig anhållan, alt det till skydd för omförmälde färjeplatser stadgade vitesförbud måtte i
Nåder förklaras hafva afseende endast å båtfarten från sjelfva färjeplatserne och de emellan dem boende strandägare berättigas all från egna stränder öfverföra sig sjeifve och andre personer jemte medbatvande kreatur och varor, äfvensom för öfrigt komma i åtnjutande af samma fri- och rättigheter, som enligt allmänt gällande lagar och författningar lillkoinmo såväl
Rikets undersåter i allmänhet sorn hvarje annan å Öland boende strandegare, hvilken underdåniga framställning åtföljts af två särskilda underdåniga ansökningar i enahanda syftning af dels ett större antal hemmansinnehafvare å Öland, dels ock åtskilbge i staden Kalmar bosatte handtverkare och näringsidkare; men att, efter det Kongl. Majlis
Befallningshafvande i Kalmar län, å nyo hörd, under åberopande af dess ofvanberörde yttrande af den 8 Januari 1853, afstyrkt bifall lill berörda anhållan, Kongl. Majit, enligt Nådigt Bref till Dess bemälde Befallningshafvande af den 9 Februari 1855 meddelat att, vid betraktande af innehållet utaf Kongl.
Majlis Nådiga Bref den 16 December 1853 samt hvad uti berörda yttrande anförts, den ifrågavarande underdåniga framställningen endast föranledde det förklarande, att de om färjefarten emellan Öland och Kalmar gifna föreskrifter icke lade, hinder i vägen iör hvilka Svenska undersåter sorn helst, att, enligt 11 § i Handels-ordningen den 22 December 1846, emellan Ölands kust och fasta landet fortskaffa varor mot eller utan frakt.
På grund af hvad sålunda blifvit upplyst, och enär förevarande fråga nyligen två särskilda gånger varit underställd Kongl. Majits
Nådiga afgörande, samt det icke uppgifvits, att, efter det frågan sålunda varit under pröfning, några förändrade omständigheter eller förhållanden inträffat, hvilka kunde anses föranleda till ändring i de meddelade Nådiga besluten, anser Utskottet sig böra vördsamt tillstyrka, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Belänkande I\:o Ilo. 9 Reservation af Herr Friherre Alströmer, C. J. 0., som anförde: “Med kännedom om de egendomliga förhållanden, sorn tiga rum i afseende på färjfarten mellan Öland och Kalmar sami de svårighéler, som skulle mola för vidmakthållande derstädes af behörigen kontrollerade och för de trafikerande alltid tillgängliga kommunikalions-anstalter, derest det af motionären öfverklagade vitesförbud blefve upphäfdt ulan att i sammanhang dermed annan åtgärd vidtoges till betryggande af nuvarande eller i deras ställe inrättade kommunikations-anstalters bestånd, anser jag, som icke kan förbise olämpligheten af den inskränkning uti en del innevånares på Öland fri- och rättigheter, som genom berörde vitesförbud förorsakas, Utskottet hafva bordt hemställa, det Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om vidtagande af sådana åtgärder för ifrågavarande kommunikations-anslalters ordnande, att omförmälde vitesförbud må kunna upphäfvas, samt, om sådant icke låter sig göra utan bidrag från Statsverket, Kongl. Maj:t då läcktes till Rikets näst sammanträdande Ständer göra den framställning i ämnet, hvartill omständigheterna kunna föranleda.“
Häri instämde Herr Thomée och Riksdagsmannen Petter Jönsson från Jönköpings län.
Prol. 1856 & 1857. 8 Samt. 54- Haft. 2 STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857.
Allmänna Besvärs- oell Ekonomi-Utskotlets Betänkande N:o ll6. 1 Auli. till Exp.-Utsk. den 1 Okl. 18S7, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af ruckla motioner angående omarbetning eller ändring af Kongl. Stadgan för Rikets Allmänna Elementar-läroverk den 14 Augusti 1850 m. m.
Tili Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning hafva blifvit remitterade sex motioner, som angå ofvannämnda fråga, väckta, tre hos Högloflig^ Ridder skapet och Adeln, af Herr Cederschiöld, Guslaf Herr Hjerta, Lurs, och Herr Adelborg, Anders Otto, samt tre hos Vällofliga Borgare-ståndet af Herr J. fVahlström, Herr C. G. Rydin och Herr L. IV. Henschen.
Vid redogörelsen för de särskilda yrkanden, som i dessa motioner innefattas, kommer alt följas den ordning, hvari den ifrågavarande Stadgan är uppställd. l:o.
I afseende å den del af Skol-stadgaris första kapitel, som angår läro ämnena och undervisningens fördelning, äro framställningar gjorda: a) af Herr fVahlström, som, efter alt hafva förmält det Författningen skulle hafva blifvit utfärdad ulan alt edarne lärare och vederbörliga myndigheter lemnats tillfälle att i frågan sig utlåta, i afseende å den deri föreskrifna läseordniug anmärkt: att denna ådagalade en ensidig öfverskatlning af den bildande k ra (teng hos språkstudier och dit hörande formela öfningar, med tillbakasättande af sakämnena, i det alt språkstudierna i allmänhet upptoge mycket mera än hälften af timantalet i veckan och alt de, som egnade sig åt studiet af de gamla språken, kömme att derå använda nära en tredjedel af hela lärotiden; att motionären, som ansåge antikens studium vara af högt värde och utgöra ett väsentligt moment i den högre medborgerliga bildningen samt i hög grad lämpa sig för utveckling af rätts- och samhälls-begreppen, dock funné lili Skolstadgan alltför hufvudsaklig vigt vara lagd på en hop exercitier och skrifveri, till och med i Grekiskan, så att uppmärksamheten droges från innehållet till frasen och kunskapen lätt försinade till ett tomt formväsende utan anda och innehåll; att den i förra Skol Bih. till R.
Brot. 1856 & 1857. 8 Sami. 35 Häft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 11 G. ordningen påbjudna undervisningen i moralfilosofi blifvit ur sednaste Författningen utesluten, äfvensom uppfostran beröfvats dess nationela karakter genom underlåtenheten att föreskrifva undervisning i landels författning; att årskurserna vore så högt tilltagna, ait deras behöriga änhemtande icke kunde ega rum utan öfveransträngning a! lärjungarnes själskrafter; att föreskriften det undervisningen i fremmande språk skulle börja med Franskan vore stridande mot nästan hela Svenska läroverkets åsigter och praxis; att försöket vore förut gjordt och misslyckadt vid s. k.
Hillska skolan å Barnängen och hade ännu mindre skäl för sig i de allmänna skolorna, hvarest mängden af lärjungar vore stadd i torftiga omständigheter och blott finge genomgå skolans lägsta grader, innan den måste sjelf söka förvärfva sitt bröd; att det vore båldt att skolan erbjöde sådane lärjungar graniålskunskaper, under det man undanhölle dem den kunskap, de bäst behöfde, hvartill så mycket mindre skäl förefunnes, sorn de förmögnare lärjungarne, hvilka hade tillfälle att genomgå hela skolan, icke vunno utan snarare förlorade genom ifrågavarande anordning ; ali, efter det Fransyska språket, icke mindre än tre nya språk under loppet af ett å två år förekomme, hvarigenom vid de unga år, lär— jungarne innehade, förbistring af språk och grammalikor åstadkommes; att man visserligen sökt afhjelpa denna olägenhet genom medgifvande af dispens från eli af de lefvande språken, men att klassen härigenom söndersplittrades, så att dess behöriga skötande blefve nära nog omöjligt; att undervisningen i historien, som behörigen börjades med Svenska historien, redan i fjerde klassen öfverginge till den allmänna, som skulle inhemtas under tre år med tre timmar i veckan, hvilket dock blefve overkställbar!, emedan denna undervisning vore för hög för lärjungarnes ålder ; att den Svenska historien i sjunde klassen återtoges, under det den allmänna för tre nya år alldeles iemnades å sido och till följd häraf bortglömdes; att det väl icke varit för mycket om ett så mäktigt moraliskt bildningsmedel som historien fåll sig anslagen lill repetition en ytterligare timme i veckan, i stället för den som 'bortkastades1* på att skrifva Grekiska; att vid anordningen af den matematiska undervisningen anakronismer företedde sig, dels deri att för de lärjungar, hvilka läsa klassiska språk, föreskrifvas Euclidis 11:le och 12:te böcker, utan alt tillåtelse meddelats att utbyta dessa mot annan lärobok i stereometri, ehuru dessa böcker, såsom skolstudium, objelpligen tillhörde ett förgånget tidehvarf, dels ock uti stadgandet att, i kursen för realisterne, läran om digniteter och rötter och om största gemensamma divisorn skall genomgås innan lärjungarne iärt sig ens upplösa den enklaste eqvation af första graden ; att dessutom i de matematiska kurserna' funnes många mindre, men ganska menligt verkande fel, såsom oj emid) elen af kurserna, t. ex. i andra och fjerde klasserna,