Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Linderoth dagen efter bröllopet öppnade fönsterluckorna till sin egen verkstad, yttrade han med gladt m o d: » Nu börja vi vårt ar- bete, och Gud gifve att det ginge oss väl. » 1894 Handling bättre är än ordprål, Mäktigare är än högmod.
1 H. W. Longfellow.
H e m m e t var inredt på enklaste vis, och lefnadssättet ställdes- därefter.
» Vi ha icke råd att hålla särskild verkmästare, » sade man- nen, » det hoppas jag du Betty åtar dig a t t vara. » Och den unga frun åtog sig detta och förblef sin mans trogna medarbeterska i yr- ket, så länge han lefdc.
Efter tolf års sträf- samt arbete företog fru Linderoth sin första utländska studieresa år 1856.
H o n var då 34 år gammal.
F ä r d e n ställdes först till världs- staden vid Seinens strantL H ä r stannade hon flere m å n a d e r och lyckades få tillträde till de förnämsta urfabrikerna.
F r å n P a r i s begaf hon sig till Schveisi och flere andra orter, kända för urtillverkning.
F r å n denna färd återvände hon till hemmet, riktad med nya idéer, dem hon framgångsrikt tillämpade i den alltmer ut- vidgade affären.
Genom för mycket stillasittande började emellertid hennes hälsa blifva vacklande, hvar- för hennes läkare föreskref ett mera rörligt lefnadssätt och framför allt motion i fria luf- ten.
N u skulle man k u n n a föreställa sig, att man finge se den burgna borgarfrun taga sina spatserturer i hufvudstadens vackra promenad- platser.
Men detta sätt att skaffa sig nödig- motion låg icke för fru B e t t y s kynne.
Bättre visste hon hvad tiden var värd.
Linde- rothska firman hade vunnit en betydande kund- krets inom hufvudstadens finare societet, hvil- kas klockor den skötte och regelmässigt drog upp.
D e t t a arbete åtog sig nu fru Linderoth personligen.
Och h ä r m e d började för henne ett i sanning rörligt lif.
Hvarje dag, i fult och vackert väder, promenerade hon från den ena familjen till den andra och drog u p p deras klockor, praktiskt tillämpande den gamla regeln, att hvarje hederligt arbete adlar människan.
H o n vann ock härvid två viktiga fördelar: H o n fick en för sin hälsa tillräcklig motion och förlorade ingenting af den för henne alltid dyr- bara tiden.
S n a r t blef hon ock fullkomligt frisk, och den upplifvande rörelsen i fria luften blef henne så kär, att hon fortsatte sina vandringar för klockuppdragning ända till 1884, således i nära ett fjärdedels sekel.
Till m a k a r n e s k u n d k r e t s hörde i första rum- met änkedrottning Josefina, prinsessan Eugenie och slutligen äfven vår n u regerande konung, som en dag genom sin hofmarskalk lät säga fru L.
, att » hon var kallad till hans maje- stäts u r m a k a r e ».
Ä n k e d r o t t n i n g Josefina vi- sade ock fru Linderoth vid flere tillfällen sin synnerliga ynnest och bevågenhet.
D e t torde vara allmänt bekant, att Linde- rothska firman levererat uren till de flesta sta- tionshusen å Sveriges järnvägar, men hvad som däremot icke torde vara lika bekant, det är, att fru Betty Linderoth härvid personligen ut- fört en stor del af det mekaniska arbetet.
P å hvarje järnvägsstation, där man pä urtaflan ser n a m n e t Linderoth, h a r hon sålunda upprest åt sig en minnesvård, hvilken på sitt tysta, men vältaliga språk tillhviskar den resande: » Tag vara på tiden! » O a k t a d t egen anspråkslöshet h a r fru L i n d e - roth icke s a k n a t sitt arbetes h e d r a n d e erkän- nande, äfven i yttre utmärkelser.
S å erhöll hon 1862 i London mention lionorable för af henne förfärdigade delar till kronometrar ni.
Ä r 1889 kallades hon till hedersledamot af Stockholms urmakaresocietet och år 1892 till hedersledamot af Sveriges urmakareföre- ning.
Bland de föremål, som voro afsedda att sän- das till fjolårets världsutställning i Chicago, och hvilka en tid voro exponerade å härva- rande börs, fanns äfven en pendyl, i alla de- taljer tillverkad af fru Linderoth.
Detta mä- sterverk af den framstående konstnärinnan kom dock aldrig till Chicago, utan stannade hos sonen, såsom ett dyrbart minne af en äl- skad moders yrkesskicklighet.
Den 25 april 1871 blef fru Linderoth änka, då sonen öfvertog firman, i hvilkens affär fru Linderoth dock fortfarande tog en verksam del ända till 1884.
Sedan dess h a r hon dra- git sig undan affären och lefver ett lugnt pri- vatlif under sin lefnads afton, i gladt medve- tande att hon under sin verksamhets långa dag gjort en rik insats i nittonde århundra-; dets industriella lif samt därvid varit en god föresyn för sina arbetare.
P å hennes hedersdag, då hon kunde fira minnet af Linderothska firmans femtioåriga tillvaro, blefvo ock flere af dess arbetare ihåg- komna med kungliga sällskapet P r o patrias medaljer för trohet och flit.
Till yttermera belysning af fru Linderoths uppfattning af kvinnans berättigande att del- taga i de s. k. manliga yrkena må vi tillägga, att hon under sin verksamhetstid inlärde icke mindre ån åtta unga flickor det yrke hon själf med så mycken framgång idkat.
De fyllde ock alla väl sin plats, e h u r u de sedermera såsom gifta öfvergått till andra verksamhetsfält.
F r u B e t t y Linderoth bär sina 72 år med heder och synes ännu vid full vigör, vittnande om a t t ett ihållande arbete icke blott » befor- drar hälsa och välstånd », utan äfven är äg- nadt att förtaga hvarje spår af den så ofta omtalade lifsledan, hvilken utan tvifvel icke så litet h a r sin källa i ett sysslolöst, impro- duktivt grubblande öfver lättaste sättet att till- fredsställa en högt uppdrifven njutningslystnad.
S. Godsefs fru.
M&amp;llan herrgålns tak och Daggar i W sommardagen solljum står.
r Bisurr hörs från hvita håggar, rosendoft från parken går.
Katten snor på kökets trappa.
Vindans slappa ben han glor på, medan häst i stallet gnäggar och en flnk i häcken slår.
Allt i dåjligt sommarväder solar sig idylliskt ju.
Skrider dock i sorgekläder gårdens folk för backen nu Lakanliångda fönster kalla
I DU N 1894 Ull det stängda rum dem alla, där emellan fyra bräder hvilar godsets bleka fru.
Ett ord till hemmen af M a r i a Nyström.
(Slut fr. förra numret.)
Nyckeln nåtts i dörrn.
Vrid sakta!
Se — i kistan — hvit och vän som en fé bland skogens trän ljuft hon sofcerf Och betrakta: handen tar i kronan, kransen, • som hon bar i bröllopsdansen.
Fast hon ej att vissna hän kunnat myrtenbladen vakta.
Vaxljus lysa bleka dragen.
Kristusbild från altarbord signar tyst, och upp står slagen bibeln med ett tröstrikt ord.
Granar sprida, bort i skummet, dofter blida genom rummet.
Och i dörrn står sommardagen, hvilande kring grönklädd jord.
Öfver folkets hufvun står den — folket, som här tyst ser på, packadt ut på trappan, gården: godsets äldre, godsets små.
Gammal, krokig torpargumma synes brokig näsduk tumma.
Torparn sjålf med handen klår den envist våta öaonvrå.
Riktigt öfvergifcet gråter unga morän, frisk och röd.
Barnet hon från armen låter se, hur deras fru är död.
Pojkar lyfta sig på tårna, ej i år na till att snyfta: tänka på att sup och bröd till begrafningsdan stå åter.
Än i döden hon dem gläder, godsets moderliga fru.
Lefvande hon gaf dem kläder, godt kalas hon ger dem nu.
Unga, gamla förr den blida visste samla till sin sida — unga, gamla hon ännu samlar mellan fyra bräder.
Nu en hand om nyckeln tager.
Dörren stänges.
Alla gå.
friska luften djupt man drager.
Hör, i häcken finkar slå!
Husens väggar solen bränner.
Doft från håggar stark man känner.
Herrgåln är så ljus och fager — men den ler i sorg ändå.
Fredrik 179 Nycander.
Vänjas barnen att använda hela sommaren uteslutande till lek och sysslolöshet, skall denna vana sedan följa dem långt in i mannaåldern och sålunda en fjärdedel af människans bästa arbetstid bortslösas.
Det är nog äfven de syss- lolöst tillbringade skolferierna, som här h e m m a skapat behofvet af länga semestrar inom snart sagdt alla verksamhetsområden, hvilka väcka de stora kulturfolkens förundran.
Företages ej någon särskild ferieutflykt, få barnen tillbringa sina ferier efter eget godtfinnan- de, och då r å k a de ut för en än större fara, den att » slå d a n k », och det torde k n a p p a s t för barnen finnas någonting ohälsosammare.
Det lättjefulla hängandet på stolarna, de planlösa promenaderna längs gatorna, det med ett ord sagdt ingalunda ovanliga, att de halfvuxna bar- nen icke veta, hvarmed de skola » fördrifva t i d e n », är för dem y t t e r s t skadligt.
Redan uttrycket » fördrifva tiden » innebär det osunda i ett sådant tillvägagående.
B a r n e n böra så använda sin tid i allvar som lek, att tiden aldrig synes dem för lång.
D e t är blott drö- naren och lättingen, som hafva behof att döda tiden.
E t t lättjefulllt dagdrifvarelif innebär all- varliga vådor för barnen.
Det ej blott gör dem tröga och loja, men den af ingen nyttig och god verksamhet fängslade fantasin h a r fritt spelrum att slå in på farliga, osunda vägar.
De kamrater, som under ett sådant dagdrifva- relif påträffas, äro gemenligen ej heller af bästa slag och bidraga i sin mån ej så litet att locka in på oriktig stråt.
Af vikt är därför att ungdomen äfven un- der sommaren har sig något regelbundet arbete förelagdt, naturligtvis bör dock detta ej fordra alltför mycket stillasittande och ändå lämna någon tid för lek och rekreation.
Som exem- pel må här gifvas några små anvisningar till feriearbete.
Det " är alldeles på sin plats, att barnen böra hjälpa till i h e m m e t och främst af allt, att de lära att hjälpa sig själfva: a t t bädda sin säng, borsta sina kläder och skodon, förse sig med tvättvatten o. s. v. K u n n a föräldrarne än för tillfället till h e m m e t s disposition ställa flere tjänare, kan dock hända att i en framtid så icke blir fallet, ty ingen är herre öfver ödet och ingen vet, h u r u barnets framtid kan ge- stalta sig.
F e r i e r n a äro äfven den lämpligaste tiden för flickorna att under moderns ledning invigas i hushållsmysterierna, en ledning vida naturligare och mångsidigare än en hushålls- skola kan gifva.
D e t t a arbete för h e m m e t har äfven en annan betydelse än blott den att vänja b a r n e t vid regelbunden verksamhet, det gifver b a r n e t en känsla af större samhörighet med detta hem och gör det dubbelt kärt.
E n för både gossar och flickor hälsosam och för sinnet bildande sysselsättning är trädgårds- arbetet.
Börjande från den enkla planteringen af en b ä r b u s k e och sedan utvidgande sig till köksväxtodling och konstmässiga blomsteran- läggningar, väcker det intresse för det nyttiga och sköna samt alstrar omtanke och uthållig- het.
D e t går ej an att vara vårdslös vid trädgårdsskötsel; en försummad sättning för- stör de präktigaste växter, ett kvarglömdt ogräs förkväfver den späda plantan.
P å landet kan ungdomen gärna deltaga i lättare j o r d b r u k s a r b e t e; äfven rödjandet af nå- gon skogsdunge, jämnandet af en väg o. dyl. är allt arbeten, hvilka lämpa sig väl för ung- domen och vanligen äfven snärt mycket intres- sera dem.
Men hvad barnen än må företaga sig, bör man tillse, att de arbeta med någon plan och verkligen föra arbetet till slut.
Ej t. ex. plocka några stenar här i dag och där i morgon, tälja blott för att få spånor, sköta mjölkkammaren i dag och lämna den i morgon, plantera blommor, utan att vårda dem.
F ö r de små barnen spelar arbetet själffallet en * mycket liten roll, men frågan gäller här hufvudsakligen den vuxnare skolungdomen, 10 — 1 8 åringarna.
V a n a n vid själföfvervinning och p l i k t u p p - fyllelse blir den sedan en god hjälp så väl under skoltiden som längre fram i lifvet, och det, som för lättingen och den njutningslystne förefaller som en tung arbetsbörda, blir för den arbetsvana knappast a n n a t än ett nöje.
• — Men äfven direkt måste skolans intressen under sommaren tillgodoses, om öfveransträngning skall u n d v i k a s.
F r å n månget håll h a r framhållits det olämp- liga uti att ferierna så mycket koncentrerats, då de fördelade oftare skulle bereda barnen en kortare, men oftare återkommande, gagne- ligare rekreation.
Men om äfven, med hänsyn till vår k o r t a sommar, man funnit nödigt att förlägga större delen af ferierna till denna tid, kan dock en god del af ledigheten magasineras för att fördelas under skoltiden.
E n eller par timmar dagligen under ferierna an- vända till repetition af det under läsåret inhäm- tade, särskildt i läroämnen, hvari eleven vet sig vara svag, underhålla kunskaperna och sätta b a r n e t i tillfälle att vara temligen fritt från lexläsning under höstrepetitionerna, då öfver- gåogen från sommarens frihet till skolans tvång kännes tung nog.
Om eleverna i regeln under sommarmånaderna genomginge föregående års kurs, kunde äfven de tidsödande höstrepeti- tionerna till någon del undvikas eller hastigare undangöras, hvarigenom en forcering (med ty åtföljande öfveransträngning) för att hinna ige- nom den fastställda kursen ej ifrågakomme.
E n sådan sommarrepetition ställer sig trefli- gare för de äldre eleverna, om för dem beredes tillfälle att tillsammans med i närheten boende k a m r a t e r hålla gemensamma repetitionstim- mar.
D e t t a sporrar intresset och väcker mera lif i läsningen.
Vid anordnandet af dessa sommarstudier är det af vikt a t t vissa a r b e t s t i m m a r dagligen, två högst tre, b e s t ä m m a s, hvilka ej utan trängande nödvändighet få försummas.
Sin stora betydelse för det stundande läse- året har ferieläsningen däri att intresset för skolstudierna hålles vaket, under det i motsatt fall sommarens sysselsättningar sä intaga bar- nets t a n k a r, att en god del af terminen förgår, innan det åter lyckas samla dem för skolan och dess fordringar.
T Sålunda skola hemmen genom ett lämpligt feriearbete uppöfva barnens arbetsförmåga och genom korta repetitioner af skolkursen för dem underlätta öfvergången från ledigheten till skol- arbetet och således bevara dem för en öfver- ansträngning, skenbart beroende af » kolgången, men k a n s k e mest förorsakad af föräldrarnes egen håglöshet eller klemighet.
— Men äfven vid den egentliga rekreationen, d. v. s. nöjet och leken, måste föräldrarne söka bevara barnen för öfvörretning och n e r - vositet.
De redan förut omnämnda med öfver- drifven lyx anordnade sena baltillställningarna förstår nog hvarje förnuftig människa att för- döma, så att de kunna lämnas å sido, men annai är det med b a r n e t s lektyr och dess lust att hänga med näsan öfver berättelseboken vid roiueta ledighet.
F r å n s e d t det ohälsosamma i stillasittandet, öfvergå sågböckerna blott alltför lätt till r o m a n e r och vid den rådande öfversväm-
i D U N 180 ningen af för ungdomen allt annat än hälsosam lektyr, är det ej en så lätt sak att öfvervaka, att endast det goda k o m m e r i barnets hand, och skulle föräldrarne blott alltid k u n n a få reda på, hvad deras barn läsa, skulle de säkert ofta finna, att del m e r än skolan är orsaken till barnets nervositet och däraf följande svaghet.
— Ä n n u en sak försvagar kanske ofta nog bar- net af den bildade klassen — det är brist på föda.
Af vanan att sträcka u t dagen långt in} &gt;å natten blir ett försenadt uppstigande en na- turlig följd, och då kan det hända att barnen, då ingen vakar däröfver, gå till skolan, utan att hafva förtärt något eller kanske blott en kopp kaffe med eller utan » dopp ».
E t t sådant tillvägagående nedsätter dock b a r n e t s arbetsför- måga betydligt, och det har svårt att under de tidigare lektionstimmarna u p p m ä r k s a m t följa med, och följden blir afmattning.
— Det vore således orätt att ensamt skylla på skolorna, då det blir fråga om nutidsungdo- mens klena krafter; men väl är att hoppas, a t t då man nn här och hvar börjar varsna faran, såväl skola som hem gemensamt skola arbeta på att afhjälpa bristerna och åter fostra ett kraftigt och arbetsdugligt släkte.
Ett tack för god Vakt böra de s v e n s k a k v i n n o r n a med allt skäl i d e s s a d a g a r u t t a l a till d e n n i t i s k a Dam- komitén för d e r a s d e l t a g a n d e i C h i c a g o u t - s t ä l l n i n g e n i fjol, h v i l k e n n u u p p h ö r t m e d sin v e r k s a m h e t, sedan alla utställnings- f ö r e m å l e n ä r o till u l s t ä l l a r n e å t e r s ä n d a s a m t l i k v i d u p p g j o r d för i C h i c a g o s å l d a föremål.
Vid den afslutande samman- komst, som här om dagen ägde r u m å k o m i t é n s byrå, l ä m n a d e s en öfversikt af k o m i t é n s arbete, af h v i l k e n framgick att detta o m f a t t a t en t i d r y m d af m e r ä n två år.
På v å r e n 1 8 9 2 efter förberedande öfverläggningar organiserades komitén un- d e r fru H. Olivecronas l e d n i n g i 12 sektio- n e r, för o l i k a o m r å d e n a f k v i n n a n s v e r k - samhet, såsom undervisning, litteratur, k o n s t, y r k e n, v ä l g ö r e n h e t, s j u k v å r d in.
fl., h v a r j ä m t e ett v e r k s t ä l l a n d e u t s k o t t till- sattes.
F r u Olivecrona afsade sig emeller- tid r e d a n u n d e r 1 8 9 2 o r d f ö r a n d e s k a p e t, h v a r e f t e r d å v a r a n d e v i c e o r d f ö r a n d e n, fru Ellen Ankarsvärd, åtog sig d e t s a m m a, som h o n till s l u t e t i n n e h a f t o c h s k ö t t m e d oförtröltadt nit.
K o m i t é n h a r stått u n d e r drottningens beskydd.
R e s u l t a t e t af det s a m f ä l d a a r b e t e t v i s a d e sig dels i den s v e n s k a u t s t ä l l n i n g e n i » W o m a n ' s Building » i Chicago, dels i omfattande statistiska uppgifter samlade från h e l a riket, o r d n a d e och i t r y c k ut- gifna i två p u b l i k a t i o n e r; en bibliografi öfver s v e n s k a författarinnor h a r äfven ge- n o m k o m i t é n s försorg blifvit u t a r b e t a d o c h offentliggjord.
De medel, öfver h v i l k a k o m i t é n haft a t t f ö r f o g a, u p p g å till n ä r m a r e 1 2, 0 0 0 k r.
, och ha, då n å g r a b i d r a g från statens sida i c k e k u n n a t b e v i l j a s, e r h å l l i t s g e n o m gåf- vor, d ä r i b l a n d f r ä m s t från de k u n g l i g a, s a m t g e n o m en k o n s e r t i en enskild krets, en större u t s t ä l l n i n g och b a s a r å Börsen, en u t s t ä l l n i n g t i l l s a m m a n s m e d Slöjdför- e n i n g e n s a m t n u s e n a s t g e n o m en tom- bola.
F r å n A m e r i k a u t t a l a s det a m p l a s t e er- k ä n n a n d e af d e n s v e n s k a k v i n n o u t s t ä l l - n i n g e n, h v i l k e n för d e s t y r a n d e d a m e r n a 1894 i C h i c a g o u t g j o r d e f ö r e m å l för » ö f v e r r a s k - ning, tillfredsställelse och b e u n d r a n ».
Då därtill k o m m e r, att 44 pris utdelats bland de 60 k v i n n l i g a u t s t ä l l a r n e, torde komitén med all rätt förtjäna de s v e n s k a k v i n n o r - n a s e r k ä n s a m h e t och n u k u n n a l y c k ö n s k a s till e t t v ä l f ö r r ä t t a d t v ä r f.
» Spånastuga » i prostgården.
En ångermanländsk af Laura kulturbild Fttinghoff.
» f p i i u, men tänk, om båten hade drifvit ner ge- A l p j i nom forsen med isbitarna, » sade Karin förebrående.
Hon hade engång varit med om ett tillbud till något dylikt, då en åra gått af och de roende blott genom ett underverk blifvit räddade.
» Inte! '
Vi hade j u både åror och båtshake.
Det var nog bara bäst att komma upp öfver iskanten — skam te sågandes så skafde jag skinnet af bena, när jag skulle dra mig upp! » » Ja, då kan ni väl veta, att det slår sig rosen i det, » hväste Hes Brita, » och ni får sitta stilla hela sommaren. » » Inte; jag brukar aldrig ha någon ros jag. » » Ja det där var två sätt, det där, att färdas, » forskade Karin.
» Så vände Edin med båten.
Ja, sen &lt; ?i ' c / &lt;jagpå ån då och slog med yxan för mig för att se, hvar det bar.
Och sen råkte jag Tilländer opp på lands- vägen; han kom körandes i s [äde han förstås; han är nog så förnäm och » is » (orkar) inte gå, fast han har bara fjärdingsvägen till socken-Lappen. » » Hvad skulle han till socken-lappen, » sporde gummorna i korus.
» Han har ju mist » tämmingen » (unghästen), som han skulle snålas och sätta för nytröskverket.
Han sparkade, det gick sönder och skar tämmin- gen förderfvad; och det kan nog ingen flå och grafva ner den annat än lappen. » » Nej, det förstås, » sade de andra.
» Det skall då oturas för Tilländer för jämnan. » » Oturn skulle bestämdt vika bort, om han fick Anna Märta, » sade Karin skälmaktigt.
» Ja, jag känner väl, » fnyste Anders Larsmor, » nog har han grant hemma och åker till kyrkan i » sjubben » (sjubbskinspels) och har kalas för herrskapet, men nog slipper han Anna Märta. » » Nej, Anna Märta vet bättre hon.
Till hösten står Anna Märta brud, och brudgummen är Edin; därför rustar han upp storbyggningen och ger de gamla födoråd.
Det vet jag det, » skrattade Karin.
Gummorna sågo bifallande på henne och stämde in i munterheten.
» Annat slag!
Mamsell Karin tokas då för jäm- nan, » sade Anders Lars mor brydd.
» Det blir väl förr hon då, som står brud.
Men käre, ta inte nå ' n » sörlänning » *!
Dom säg att ny häradsskrif- varn ska ' vara tokig i mamsell Karin — han sitt ' på gästgifvargården om kvällarna, och dricker gör han och spelar kort och gantes (skämtar) med jäntorna och sjunger fula visor, gör han. » » Ah, mamsell Karin, som kan sjunga så grant, kan väl lära honom att sjunga vackra visor, hon, » invände Måns Persmor, i det hon böjde sig fram och flyttade garnet på rullen.
» Ja, huru vet hon, om han kan göra mamsell salig, » inföll mor Dordi; » Gud låter icke gäcka sig, när det gäller äktenskapet heller, kom ihåg det, mamsell Karin. » » Ja hon får inte öfverge ungprästen här, en så farligt behändig karl som h a n är, och en sådan väldig Herrans stridsman, » sade Anders Larsmor.
Karin satt tyst vid sin spinnrock, men med en liten trotsig höjning af sitt vackra hufvud.
» Ofvergifva — jag vet aldrig, att jag undergif vit mig honom, » sade hon litet otåligt.
» Käre, hon blir väl inte elak (missnöjd) på oss heller, men hon kan väl förstå, hvad folket i alla prostens socknar skulle säga, om en af prostmam- sellerna skulle gå och ta en töcken där sörlänning, som inte är präst heller, » predikade Dordi.
Morgonen började lida fram.
Prosten kom in och hälsade på sitt trohjärtade, vinnande sätt på * Sörlänningar kallas i Ångermanland alla de, som äro från Stockholm eller från trakten söder om Helsingland, och hvilka för en tjugu år sedan och där_, förut ej voro särdeles väl ansedde där- uppe.
de nu alla församlade spinnerskorna.
Rockarna voro smorda och riktigt i feststämning, de surrade icke högre än katten, men en ' rettio stycken som de voro på en gång i rörelse, så blef det nog ljud af ändå.
Därtill bidrog rasslandet af linet, som borstades framme vid spisen.
Det dämpade sorlet af röster, bland hvilka en och annan frisk, skäm- tande stämma med den skarpa, men till hjärtat gående brytningen skar igenom, en högljudd hvä- sande suck från Hes Brita, som på alla upptänk- liga sätt ville ådraga sig prostens uppmärksamhet — allt verkade på en gång bedöfvande och upp- lifvande.
Så blef det tyst, så när som från brasan som sprakade.
Prosten höll morgonbön, och så sjöngs koralen, fyrstämmigt.
Ladugårdsgreta hade kommit in, putsad och blanktvättad, men med en stark, he- derlig ladugårdslukt i följe.
Hon och mor Dordi samt Ingrid voro » fria » (skickliga) altar.
Torpar Jan Jansson, han med rödlätta ansiktet och snö- hvita håret, var väldig i basen och kunde ensam fylla sin stämma; stalldrängen och skomakar Janne sjöngo tenor, och de andra fyllde i här och där, som det kunde behöfvas för att få sången full och grann.
Efter melodien till » Var hälsad sköna morgon- stund » brusade genom det stora rummet psalmen: Men låt mig som ett ljusets barn se och undvika alla garn, som satan för mig ställer.
Ja, låt mig aldrig glömma bort, att lefnadstiden är så kort och likväl mycket gäller.
Det var kraft och malm i stämmorna, det var allvar och innerlighet i sången.
Så kom frukosten med den myckna maten.
Den röda salta laxen i saftiga skifvor, rensteken, get- osten och det hvita tunnbrödet, » käken » (spisbröd) och » tjockbrödet » (mjukt rågbröd).
Så arbete, kaffe, kaffe, mat och arbete dagen lång.
Härfvan skulle vara färdigspunnen och upp- hasplad innan kvällen.
Om inte alla voro i stånd till att spinna så fint och jämnt, att det dugde till varpgarn, så hade man väl ändå den hedern i sig att vilja få ihop en ordentlig » inslagshärfva ».
Det led mot kvällen.
Solen hade hunnit rundt om prostgården och log nu lika varm och välvil- lig in genom västerfönsterna som den på morgo nen lyst in från öster.