Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det Ur visserligen ofelbart, att ransakning understundom kan och bör anställas före den tidpunkt, hvilken genom nyssberörde Förordning blifvit förelagd såsom den yttersta för målets företagande; men det är också af erfarenheten bestyrkt, huruledes sådane förberedande åtgärder mången gång erfordras, att någon väsendtlig afkortning å tiden antingen icke blefve verkställbar, eller ock åtminstone skulle medföra stora olägenheter.
För bedömande häraf, må man ihogkomma: att Domaren på landet kan under flere veckors tid vara sysselsatt med förrättande af ordinarie Ting i annat Härad, än der ransakningen skall hållas; att rapporter kunna på en gång inkomma om häktande af flere brottslingar, hvilka skola undergå ransakning vid serskilda, ofta från livarand raaflägsna Tingsställen inom Domsagan; att Hämnden skall hinna kallas och inställa sig; att åklagaren behöfver tid att höra sig om efter bevisning samt inkalla vittnen, -och ofta är föranlåten att på stället, der brottet skett, sanda upplysningar, sk vida icke
Domstolens sammanträde skalk aflöpa fruktlöst, och således ransakningen, som, derest erforderliga förberedelser egt rum, kunnat å första Tinget afslutas, i saknad deraf komma att uppskjutas till annat Ting, hvilket skulle leda både till förlängning af den häktades fängel > selid, och, vid långväga fångtransporter, till betydligt ökad kostnad lör Stats-Verket, utöfver hvad nu eger rum.
Jemväl i städerna inträffar b«- 8 Lag-XJ 1 skottets Bet.
Nio 33. hofvet af rådrum för vittnens och upplysningars införskaffande, ehuru i mindre nion, och någon rubbning uti hvad för Stadsdomstol finnes stadgadt synes för öfrigt icke vara af Motionairen åsyftad.
Beträffande åter andra fråganj eller huruvida den häktade, under afbidan af ransakning, hör afsändas lill Länsfängelset, eller i Häradshäktet bevakas; så förekommer emot förslaget: att Häradshäktena ofta äro ganska bristfälliga, och, på många orter, ej ega någon tillräcklig dervid anställd bevakningspersonal; att bevakningen, som vanligen livilar å Länsman, Fjerdingsman, eller Häradstjenare, kan för bemälde personer, i anseende lill en del af dessa häktens osäkra beskaffenhet och det derigenom ökade bebofvet afen oafbruten tillsyn, vara omöjlig att under en längre tid fullgöra, eller åtminstone falla sig alltför betungande, serdeles om mångå brottslingar, till ex. ett större tjufband, derstädes på en gång sammanträffa; att tjenlige anstalter till fångarnes förseende med föda, läkarevård, i händelse af sjukdom, samt andra förnödenheter jemväl ofta derstädes saknas; samt slutligen att den häktades rätt påkallar säkerhetsmått och controler, som under nuvarande förhållanden vid Häradshäktena endast ofullkomligt kunde iakttagas.
I följd häraf får Utskottet vördsamt tillkännagifva: det Utskottet finnér sig icke böra hvarken i ena eller andra afseendet motionen understödja.
Stockholm den 8 April i834« Reservationer: i:o af Herr Holm, med hvilken Herr Prosten Mittag och RiksdagsFullmägtige Jöns Persson från Malmöhus Län och Johannes Andersson från Calmar Län sig förenat: ”Ifrån det af Utskottet fattade beslut är jag i så måtto skiljaktig, att jag, för min del, tror ett så beskaffadt stadgande vara både lämpligt, nödigt och nyttigt: att, då personer, hvilka äro boende och kände i orten, arresteras för brott, hvarå urbota bestraffning efter brottets beskaffenhet icke följer, böra de icke till Länshäktet förpassas, utan i stället förvaras antingen i Häradshäktet eller, om detsamma ej finnes dertill tjenligt, på annat sätt, under Kronobetjeningens ansvarighet och emot ersättning af Statsmedlen för dertill erforderlige kostnader; samt att Kronobetjent bör, jemte det han inberättar förhållandet till Konungens Befall nings - Lag-JJtskottets Ber, N-.o 33, 9 ningsliafvande, genast efter arresteringen derom göra anmälan hos vederbörande Domhafvande, som, i händelse hinder icke möter af andre förut -utsatte enrbelsförrättmngar eller annat laga förfall, har att skyndsamt företaga ransakningen å urtima Ting, äfvensom alt
Domhafvande» bör, i händelse ransakningen måste till annat utsättande Ting uppskjutas, med fäsladt afseende å den tilltalades egenskaper, brottets beskaffenhet och Häradshäktets mer eller mindre tjenlighet såsom förvaringsrum, jemte andre sig företeende omständigheter, förordna, huruvida den tilltalade må i Häradshäktet afbida ransakningens fortsättning eller för sådant ändamål lill Länshäktet förpassas*” ”Jag anser det öfverflödigt, alt utveckla motiverne till denna min serskilda mening, emedan de ligga i öppen dag för hvar och en, som inser olägenheterna och kostnaden för Staten af långväga fångtransporter samt vådan, dels för den i brottet ännu-icke hemmastadde, utan ofta af behof eller lättsinne felande ny begynnar en, att sammanföras med personer, för hvilka brottet öfvergått till vana, och dels för samhället, att, genom delta sammanförande, brottslingars antal förökas;” och 2:0 af Herr Cederborg: ”Motionens goda syftemål erkännes af alla, men ehuru de under discussionen anförde hinder för verkställigheten äfven neka mig att understödja den i hela sin vidd, kan jag icke lemna den utan allt afseende, utan förenar mig med hvad Herr Holm uti sin reservation föreslagit, hvarigenom de öfverklagade olägenheterna af på landet häktade personers ovilkorliga insändande till Länshäkten, åtminstone till någon del förekommas.
För alt i väsendtligare mon kunna afhjelpa dessa olägenheter erfordrades, att i hvarje Domsaga bör finnas en af Häradshöfdingen föreslagen och af Kongl. Hof-Rätten förordnad Supleant, som, enär Domhafvanden vöre sysselsatt i det ena Häradet, borde handlägga de bröttin ålsransakningar, som förekomma i det andra, utan att behöfva anmäla detta eller andra laga hinder i Kongl. Hof-Rätten och afvakta en tillförordnad vicarie, hvilken omgång ej är förenlig med den skyndsamhet, hvarmed brott böra ransakas, och ofta medför ökad kostnad för Kronan då vicarier förordnas, som bo aflägse från Domsagan.
Bihang till R, St, Fröt. i834. 7 Sami. 1 Af del. 2 5:te Häftet, J# Lag-Vt ikottets Bet, Nia 39.
Jag inser val, att motionen icke direct föranleder till denna åtgärd, men anser mig, i sammanhang dermed, och såsom en utväd att vinna det af Motiona iren afsedda ändamål, böra yttra denna min Öfvertygelse lill det afseende, som derå kan fästas.” STOCKHOLM,, 1*34; hot J. A. Walu*'** Lag-XStikotutt Bet fJ:o 34.
Arlom till Exp. Utsk d. 17 April kl. 6 m.
Betänkande , öfver Riksdags-Fullmägtigen frän Stockholms Län Nils Insulins motion, angående meddelande af föreskrift, d levart egor sjelf spillingar skola ned gräf vas.
Uti memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottet re*> milterat, har Riksdags-Fullmägtigen Nils Insulin från Stockholms Län, på upptagne grunder, hvilka Ulskotlet likväl finnér vara af den för ämnfet främmande beskaffenhet, att de ej förtjena anföras, framställt det yrkande, Mit genom en lag måtte stadgas, å hvars egor sjelf spillingars döda kroppar skola nedgräfvas; — men då svårigheter hittills icke mött för dylika kroppars jordande, hvartill företrädesvis plägat användas Kronojord, derest sådan ej varit alltför aflägsen, samt det ej vöre lämpligt, att i detta hänseende någoh allmän föreskrift meddela, tillstyrker Utskottet yördsamligeH: att motionen måtte lemnäs utan uppmärksamhet.
Stockholm dron 16 April 1834- N:o 35.
Ankom till Exp. Utsk. d. 17 April, ki 6 e. m.
Betänkande , öfver Herr Grefve Otto August Cronhjehns samt Herr (Vilhelm Fredric
Dalmans motioner, om rättighet att å Fideicomissegendom upptaga län, motsvarande en tredjedel af egendomsvärdet.
Ridderskapet och Adeln hafva, under den 3 sist!.
Mars, blifvit till Lag-Utskottet remitterade tvänne serskilde af ofvannämnrde Motionairer afgifne anföranden, deri Herr Grefve Cronhjelm,, utgående från den synpunkt, att ej någon jordegare borde af tvångsband i eganderätten vara hindrad från företag till egendomens odling och förbättring, och under förutsättning, att hypo-* tkeksföreningar här i landet komma till stånd, föreslagit, att det må vara innehafvare af fideicomitterad jord, som kan visa, antingen att han å samma egendom, samt till dess förbättring, nedlagt f6idagskostnader , eller- oök att, genom dylika kostnader, ett sådant ändamål kan vinnas, tillåtet, ätt^ Bihang till R.
Prot, 1334. 7 Sami. 1 Afd. 'i 1 Lttg-Utskattets Bi t.
A':« 35-. till en tredjedel af fideicomissets wirde, i hypotheksföreningen ingå, och der län upptaga, under vilkor af lånets amortering, på sätt föreningens stadgar kunna medgifva, och under förbindelse för den Hof-Rätt, under hvars jurisdiction fideicomisset är beläget, att tillse, det blifvande fideicommissariers rätt genom Jideicommissets för skin g ring icke lider; och Herr
Dalman yttrat sig anse det böra blifva en allmän rättighet att, till någon viss del, beläna fideicömniissegeiidomar, för att icke utestänga dessa från en mången gång alltför behöflig utväg alt deltaga i de hypotheksföreningaf, som troddes komma alt till landets båtnad bilda sig, eller vunnen stadga i myntvärdet; hvarföre och då dagliga erfarenheten visade, att Re» geringsmaglen ganska olla besvärades med ansökningar om undantagstillåtelser att få beläna sådane egendomar, och alt dessa tillåtelser vanligtvis meddelades, Molronairen trodde det vaia vida lämpligare, om lagstiftaren »tadgade, såsom fällighet för alla fideicommissinnehafvai e utan undantag, att till högst en tredjedel af taxeringsvärdet få beläna fideicommissegendom; till stöd hvarföre Herr Dalman ytterligare andragit, att det ej sällan hände, alt en tillträdare af den betydligaste fideicommissegendom befunne sig i största förlägenhet i anseende till bristande föi lagscapilal, hvilket utgjorde hufvudvilkoret för att med någon industriel förkofran drifva hvad slags större rörelse sorn helst, således äfven ett vidsträcktare jordbruk; alt maj» äfven borde ihogkomma den fördel, som för hypotheksinrättningarne uppstod deraf, alt de kunde såsom delegare påräkna omförmälde innehafvare af betydlig egendom inom nästan hvarje province; och att det vöre vigtigt att undanrödja alla uti våra lagar befintliga hinder emot väl ordnade creditföreniugars bildande.
Lag-Utskottet, sorn tagit dessa ämnen i öfvervägande, får härmedelst vördsamt tillkännagifva; att då fideicommissegendom icke synes böra få helänas i annat ändamål, än för densammas iståudsältande och förbättring, och delta ändamål också utgjort förnämsta skälet, när Kongl. Majit hittills, jemlikt Kongl. Förordningen den 3 April 1810, bifallit gjorda ansökningar att få inteckna fuleicommiss, i hvilka händelser hehofvet af lån alltid varit i laga ordning utred t, samt utlåtanden och förklaringar varit infordrade från éj mindre vederbörande
Domstolar, än äfven de personer, hvilka kunde anses, i en mer och mindre aflägsen succession, berättigade att af fideiconimissen komma i besittning, äfvensom i tillstånds-resolutionerne plägat meddelas sådane, efter olika omständigheter lämpade föreskrifter, sorn åsyftat att, i möjligaste måtto, bevara blifvande fideicommissariers fördel; men utfärdande af en lag, som, på sätt Herr Dalman föreslagit, utan undantag och vilkor, medgåfve fideicommissegendoms intecknande, och hvil - Lag-Xi c skottets Bet. JV; o 36. ken lag ofelbart ofta lomme alt medföra skuldsättning deraf, vid sådan# tillfällen, då något behof eller någon fördel af lånet för egendomen ej kun» de ens åberopas, efter Utskottets mening, skulle innebära ett förnärmande, af deras rätt, hvilka för det närvarande hafva anspråk att blifva efterträdare lill fideicommiss, eller äro hvad man kallar prassumtive fideicommissarier; samt, vid de förhållanden åter, dem Herr Grefve
Cronhjelms motion omförmäler såsom vilkor för den af honom föreslagna belåningsrätten, och hvilka tyckas påkalla en föregående pröfning uti hvarje serskildt fall, i likhet med hvad förut eger rum, den åsyftade tillåtelsen alt upptaga inteeknadt lån redan nu kan vinnas genom ansökning hos Kongl. Majrt, i så vidsträckt måtto nemligen, som med fideicommissets båtnad finnes öfverensstämmande; tror Utskottet sii ej böra ä någondera af dessa motioner tillstyrka bifall.
Slockholm den l6
April 1834- N:o 36.
Ankom lill Exp.-TJtsk. elen 17 April kl. 6 e. I».
Betänkande, i anledning af Herr Friherre Ludvig Boijes /notion, om utfärdande af en lag rörande utländsk mans rätt att i Sverige sig nedsätta samt härstädes förvärfva naturalisation.
Herr Friherre Ludvig Boije har, uti ett af Ridderskapet och Adeln tHl Lag-Utskottet remitteradt anförande, gjort den framställning, hurusom, med minne af de fördelar, sorn i fordna tider tillfallit vårt fädernesland, derigenom, att utländske män hit inflyttat, hvilka dels genom kunskaper och personliga förtjenster och dels genom medförde capital bidragit till våra näringars uppkomst och befrämjande, man icke kunde undgå alt finna den brist i vår lagstiftning, som vållade, all Sverige nu mera vore tillslutet för det fria inträde , som andra nationer voro angelägne att lemna åt all utländsk förtjenst.
Majit egde väl magt alt tillåta utländske män att sig här i Riket bosätta; men detta tillstånd åtföljdes derföre icke af alla de rättigheter, som tillhöra infödd Svensk man; och Herr Friherren ansåg sig af sådan orsak böra föreslå, att en allmän lag måtte antagas och utfärdas, af innehåll: att hvarje utländsk man, som vill sig här i Riket nedsätta fch är försedd med bevis om god frejd, md, utan serskddt tillstånd, va~ 4 Leg-Vhkmets Ett.
N\o 36. ra dertill berättigad, samt att hvarje sädan man, som här i landet varit bosatt i fem år, må anses derigenom hafva förvärfvat naturalisation, samt alltså berättigad, att tillgodonjuta alla de förmoner , som infödd Svensk man lagligen tillkomma. -«
Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; men emedan förra delen af Herr Friherre Boijes förslag, eller angående rättighet lör utländsk man att sig här i Riket nedsätta, efter Utskottets förmenande, innefattar ett sådant ämne, hvilket egentligen utgör föremål, icke för den allmänna civil-lagen, utan för ordnings- eller police-stadgar, de der kunna behöfva lämpas efter olika förhållanden, på olika tider och orter, och i hvilken fråga det synes ankomma på Kongl.
Majit, alt i administrativ väg vidtaga de Författningar, sorn det af Motibnairen antydda vigliga ändamål, kan finnas påkalla; samt, hvad beträffar förslagets senare del, eller att den utländning, som här i landet varit bosatt under en tid af fem år, skulle ega att tillgodonjuta alla de förmoner, som infödd Svensk man lagligen tillkomma, detsamma icke lärer kunna bifallas, innan, ändring föregått af 28 5. i Regerings-Formen, finner Utskottet sig hvarken böra eller ega att med dess tillstyrkande motionen beledsaga.
Stockholm den 16 April 1834- N:o 37.
UtsV. den 17 April II. 6 e. i», Betänkande , öfver Herr Friherre Lars Stjernstedts och RiksdagtFullmägtigen Herr S. J. kVijkmans motioner, om borttagande af dödsstraffet för stöld ur bref, som ej är o under Postinrättningens eller anruin allmän vård.
Uti serskilde till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Wällofl. Borgare-Ståndet ingifne och derifrån till Lag-Utskottet remitterade memorial har blifvit anfördt; af Herr Friherre Lars Stjernstedt,, huruledes i Kongl. Förordningen den 5 Mars 1746 det stadgande meddelas, ”att den, som olofligen bryter tipp annans bref och derutur tager penningar, Bankens eller andras sed. lar, som för penningar gälla, eller annat penningevärde, samt således stöld begår, bör dödsstraff undergå och varda hängd;” hvarefter genom Kongl. Lng-Vtskottets Bet. Zf. Brefvet den 23 April 1752 blifvit föreskrifvet, ”att, vid fråga om stöld utur bref, snatteribot ej eger rum, ulan bör den, som olofligen uppbryter andras bref och derutur tager penningar, mycket eller litet, derföre dömas alt undergå dödsstraff;” äfvensom medelst Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1784 är vordet förklaradt, ”att utaf det, som genom Kongl. Förordningen den 20 Januarii 1779, angående ändring af åtskilliga allmänna Lagens rum, fr stadgadt, ej får dragas någon följd i anseende till deras straff, som uppbryta andras bref och derutur stjäla penningar, utan skola, vid afgörandet af dylika mål, Kongl.
Förordningen den 5 Mars 1746 och Kongl.
Brefvet den a3 April 1752 tjena till efterrättelse.”
Förordningen den 5 Mars 1746 inhemtades, att den som på omförmälde sätt föröfvadc stöld, ansetts ej mindre straffbar, än den, som uppdyrkar, uppbryter eller på något våldsamt eller listigt sätt öppnar skåp, kista eller skrin, för hvilket senare brott, genom Kongl. Förordningen den 20 December 1745, ovilkorligen stadgades dödsstraff, genom hängning, samt att dett» vore grunden till omförmälde straffbestämmelse för stöld utur bref.
Men Förordningen af år 1745 hade längesedan blifvit upphäfven, äfvensom dödsstraff för annan itererad eller qvnlilicerad stöld, i följd af mildare principer i lagstiftningen, blifvit i de liesta fall afskaffadt; • och ännu qvai’sto«l likväl Förordningen den 5 Mars 1746, som, ehuru groft än det brott vore, hvilket den afsåge, likväl syntes, vid jemförelse med de för andra stölder stadgade straffbestämmelser, utsätta svårare straff än på ifrågavarande stöld i allmänhet följa borde; för hvilken mening
Motionaircn hemtade ytterligare styrka af den omständigheten, att Kongl. Majrt i senare tider alltid behagat lili dylika mål den brottslige till lifvet benåda.
Af dessa skäl, och under förmodan, alt behofvet af en förändrad lagstiftning i förevarande ämne länge varit insed t, föreslog Motionairen, att, med upphäfvande af Kongl.
Förordningen den 5 Mars 1/fG , och de i ofvan åberopade Kongl. Bref, till följe deraf, gi fne föreskrifter , — så vidt de afsåge stöld utur bref, som icke äro å Post-Contor eller under annan allmän säkerhet inlemnade, i hvilket sistnämnde fall den förut varande straffbestämmelsen, af skäl, sorn Motionairen ej trodde sig behöfva andraga, äfven hädanefter ansågs böra bibehållas, — det måtte stadgas , att den, som olofligen uppbryter andras bref, hvilka icke äro å Post-Contor eller under annan allmän vård inlemnade, och derutur täger penningar eller penningevärde, skall undergå det straff, som, för annan stöld med inbrott finnes i Lag utsatt; och af Herr S.
J. fVijkman, alt, ehuru det ännu möjligen vore för tidigt alt hos oss väcka den i andra länders lagstiflningsförsök så mycket omtvistade frågan, om icke dödsstraff borde helt och hullet afskaffas, t*r - g Log-Unkotntt Bi* N:o 371 <Sfc det likväl vara hö» tid att, åtminstone småningom, utplåna de lagbod, ion med dödsstraff belägga jemförelsevis lindrigare förbrytelser; ty alt låta dessa dödsstraff paradera i lagens bokstaf och sätta Konungen i nödvändighet, att alltid med dess benådningsrätt afvärja den ändamålslösl blodtörstiga lagens grymhet, kunde ej undgå att i allmänhet ådraga lagen förakt och väcka misstroende äfven till de föieskrifler, med hvilka den forlforc att hafva fullt allvar.
Denna allmänna anmärkning ansåg Molionairen inträffa på ofvanberörde Kongl. Förordning den 5 Mars 174^» hvilken lag han väl förmodade böra tilis vidare qvarstå i afseende å bref, som kommit och Sto under allmänna postinrättningens vård, i anseende lill det serskilda interesse, som samhället och mensklig helen fästade vid denna vigtiga inrättning, men ej böra tillämpas på alla möjliga bref, alla pappeislappar, som förses med lack och utanskrift, Herr Wijkman trodde icke, att raan vore berättigad till mera skydd för sin egendom, då man omlindade den med papper, än då man förvarade den inom bastanta lås, eller att den, som uppbryter och stjäl utur ett bref, hvilket ej är under Postcontors vård, begår ett svårare brott, än den, som uppbryter och stjäl ur en med mångdubbla lås försedd låda eller skrin.
Sådan trodde han ej eller lagens mening hafva varit; ty då, genom Kongl. Brefvet den 23 April 1752, uppå gjord förfrågan i ämnet, den förklaring meddelades, att snatteribot icke egde runi efter 1746 års Förordning, så anfördes såsom det förnämsta skälet härföre, "att den, som bryter upp annans bref och derutur stjäl penningar eller penningevärde, derigenom beginge tvänne grofva brott, nemligen först en så beskaffad stöld, och sedan förbröt sig emot Kongl. Förordningen den 10 Julii i645, som i 10 §. förmår, att den, som på Posthuset olofligen uttager andras bref och dem undansticker, borde exemplaritcr straffas; hvadan det syntes ovedersägligt, att 1746 års Förordning endast hade afseende på sådane bref, angående hvilka äfven 1645 års Förordning kunde tillämpas; och att således äfven en förklaring af 174Ö års Förordning borde vara för ändamålet tillräcklig.
Men då Konung och Ständer lika lätt kunde åstadkomma en lagförändring, som en lagförklaring, funne Motionairen, som ansåg ifrågavarande brott, allt efter de dermed förenade omständigheter, böra hänföras under olika Lagstadganden, såsom 4° Gap. Missgernings-Balken, 12 Cap. 3 §. sista Mom.
Handels-Balken, 42 t^p. 3 och 5 §§:ne förstnämnde Balk, med flere lagrum, hvilka ej kunde på förhand uppgifvas, sig föranlåten hemställa om den förändring uti i/ fb års Kongl. Förordning, att den hädanefter endast må tillämpas, då tillgrepp begås utur bref, som redan blifvit inlemnade till allmänna posten, och infam de blifvit i behörig ordning derifrån uttagne.
Log VSt skot tets Ber.
I anledning häraf får Lag-Utskottet afgifva det yttrande, att, ehuru Kongl.
Förordningen den 5 Mars 1746 utmålker, alt grunden till det derigenom för stöld utur bref stadgade dödsstraff genom hängning varit, det omförmälda tjufnad ansetts jemförlig med inbrottsstöld utur skåp, kista, skrin m. m., för hvilken senare stöld bestraffningen då, enligt Kongl.
Förordningen den 20 December 174^, var hängning, men sedermera blifvit mildrad, Utskottet likväl finner de skäl tala lör en fortfarande sträng bestraffning af stohl utur bref, alt det för den allmänna rörelsen är utaf serdeles vigt, att man må kunna, med trygghet, i bref skicka penningar och angelägna documenter, samt att, enär pappersomslaget i delta hänseende icke förmår lemna någon erforderlig garanti, eller den säkerhet, som ett med lås försedt skrin eller dylikt, lagens slraffbot i stället bör ersätta hvad sorn brister; och emedan dessutom, efter Utskottets mening, om än stöld utur bref, sorn’är åt allmänna posten fövtrodt, ma anses vara af en något svårare caracter, än annan brefstöld, skiljaktigheten likväl icke synes vara så stor, alt. den må grundlägga ifrågavarande betydliga olikhet uti straffen, samt följaktligen den nu stadgade påföljden för stöld utur bref, som ej äro inlemnade å posten, icke sjuies böra förändras utan i sammanhang med straffbestämmelsen för de under postens vård lemnade bref, men molionerne ej föranleda till någon Lagförändring i afseende å dessa senare; hemställer, på dessa förenade skäl, Utsko'tet vördsamligen, att ofvanberörde motioner ej måtte bifallas.
Trenne Ledamöters serskilda yttranden bifogas.
Stockholm den 11 April 1834- Reservationer: 1:0 Af Herr Grefve Sparre: "Kongl. Förordningen den 5 Mars 17461 innehåller, alt enär den, hvilken clofligen uppbryter andras bref och derutur tager penningar, ej är mindre straffbar, än den, som inbrott föröfvar, hvilken åter, enligt då gällande Lag, skulle varda hängd, sfi blef genom nämnde Förordning stadgadt enahanda ansvar för förslberörde förbi ytelse.
Detta var således att bi inga påföljden för brefstöld i öfverensstämmelse med den för inbrottsstöld , men ej ett skärpande af Lagen i allmänhet.
Då sedermera dödsstraff för stöld med inbrott borttogs, blef det dock qvarstående för breftjufnad, dertill orsaken synes mig varit den, att tillgrepp af ett å posten inlemnadt bref med penningar vöre ett groft våldförande af den säkerhet, som med postinrättningen åsyftats, ett brott emot Stateu; 3 Lag-TJcsfottcts Bet.
N:o lj. ©eli af det i Kongl. Brefvet den 23 April 1762 åberopade motiv, att nemligen en breftjuf jemväl heginge en förbrytelse emot Kongl.
Förordningen den to Julii 1645, angående den som på Posthuset olofligen uttager andras bref och dem undansticker, visar sig ock tydligen, att straffbestämmelsen endast hade afseende å bref, sorn varit å Post-Contor inlemnadt.
Numera är likväl genom Kongl. Brefvet den 26 Maji 1827 bestämdt förklaradt, att ehvad penningebref varit å posten ingifvet eller icke, skall olofligt tillgrepp deraf straffas enligt 174Ö års Kongl. Förordning och 1752 års Kongl. Biel.