Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utlåtande- N:o 97. rote, men af ofrimans frälsehemman endast tvänne, samt grundräntan i öfrigt uti Vikarnes fögderier utgjorde 27 sk. b:ko mera. än på hvarje utsockne frälsehemman, sä ansäge motionärerna billigheten fordra, att ett missförhållande, som nu egt rum i 112 år, omsider klefve rätta dt-, och att förthy sagde hemmansinnehafvare blefve äter insatte uti de gamla rättigheterna, att, i stället för rusttjenst, utgifva allenast odelshalfva uppbördsel, hvilken sednare afgift vore proportionerad efter hemmanens godhet; i följd hvaraf de föreslagit att beskattningsförhällandena rörande de s. k. ofrimans frälsehemmannen inom Bohus län, mätte blifva ordnade så, att hemmanen för framtiden blifva befriade frän erläggande af rusttjenstbevillning, samt att, i följd deraf, Rikets Ständer mätte vid utfärdandet af ny bevillningsförordnings-stadga, att ifrågavarande hemman icke äro inbegripne bland utsockne frälsehemman, om rusttjenstbevillning hvarför 2:dra art.
22 g i gällande bevillningsförordning innefattar föreskrifter.
Af Kongl. Brefvet den 20 April 160.'! samt öfriga till Utskottet ingifna ämnet rörande handlingar, har Utskottet inhemtat, att, då i Bohus län frälsehemman öfvergått till ofrälse man, hvilken såsom sådan ansågs icke kunna utgöra det hemmanet ålagda rusttjenstbesväret, så länge detsamma skulle genom personlig tjenst utgöras, en särskild afgift i stället blifvit dessa hemman pålagd, som under benämning af odelshalfva uppbördsel med 24 öre silfvermynt för hvarje tunna landskyld eller hvaije lispund smörränta ännu frän hemmanen utgår, och således till storleken bestämmes efter hemmanens beskaffenhet.
Enär emellertid under tidernas lopp och vid ininskadt penningevärde samma afgift befanns icke längre tillfullo motsvara rusttjenstbesväret, föranledde detta missförhållande, då är 1685 bätsmanskontrakt med länet upprättades, att endast tvänne mantal af ifrågavarande hemman lades till en rote. under det att al öfriga rotering underkastade hemman 3:ne mantal sammanslogos till hvarje rote, sä att rustningsbesväret blef hälften drygare för ofrimans frälsehemman, än för de öfriga.
Att äfven denna ofrimans frälsehemman ålagda högre beskattning tillkommit såsom ersättning till Kronan för den rusttjenst berörda hemman ansågos icke kunna utgöra, ädagalägges ej mindre af förberörde Kongl.
Bref, än genom flere af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet och Kongl.
Kammar-Kollegium gifna utslag och utlåtanden, äfvensom andra punkten af det med länet upprättade bätsmanskontrakt, samt länets räkenskaper, deruti inom de särskilda fögderierna, odelshalfva uppbördsel i allmänhet tydligen angiIves. såsom ;’i stället för rusttjensten^ utgående.
Dessutom befinnas de ofrimans frälsehemman, sorn äro belägna i Norr- och Sunnervikens fögderier, vara påförde särskild förhöjning i mantalsräntan, nemligen i Sunnerviken halfva s. k. hjolpevcden, utgörande l daler IG öre, samt i Norrviken såväl nämnde 1 daler 16 öre, som äfven halfva skrifvareorten G öre, allt silfvermynt, hvilken förhöjning i grundräntan pålagts frälsehemman i dessa fögderier, dä desamma öfvergått i ofrälsemans ego.
Oaktadt dessa förhållanden hafva icke destomindrc, sedan vid 1747 års riksdag i stället för personlig rusttjenst, den s. k. rusttjenstbevillningen blifvit antagen, samtlige ofrimans frälsehemman äfven blifvit påförde denna afgift.
Utskottet har i afseende härå inhemtat af jordaboken för år 1852, att-i länets samtliga fögderier linnes 105} mantal ofrimans frälselu ninian, derutaf pä Sunnervikens fögderi belöpa 27 } samt pä Norrvikens 28 J mantal; af länets verifikationsbok för samma år, att med undantag af 4} mantal inom Inlands fögderi, som utan angifven orsak finnas förbigångna, samtliga dessa ofrimans frälsehemman blifvit pålagda odelshalfva uppbördsel med ett sammanlagdt belopp af 121 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 97. 9 R.dr 20 sk. 6 rst.; samt af från Kanimar-kollegii arkiv meddelad uppgift på den rusttjenstbevillning, sorn är 1852 af länet utgått: att samtlige der nefintlige ofriinans frälsehemman, blifvit påförde sådan bevillning dels i Risings härad såsom insockne med I R:dr 29 sk. 6 rst,, dels i de öfriga fögderierna såsom utsdckne-frälsc med 3 R:dr 11 sk. per mantal, hvilken skiljaktighet i beräkningssättet dock finnes i sednare årens räkenskaper för länet rättad, sä att alla hemman ansetts för utsockne.
Af handlingarne inhemtas föröfrigt, att de i kronoräkenskapen förekommande skiljaktigheter, i afseende å omförmälde olrimans fräl a 'hemman lill en del uppkommit deraf, att, under det roteringen, som är 1085 blifvit genom kontrakt, bestämd, alltsedan orubbad qvarstått, hemmanens natur deremot fortfarande ansetts rörlig, sä att när ett frälsehemman öfvergätt i ofrälse mans hand, detsamma ansetts förlora sin natur af rent frälse och fördenskull påförts odelshalfva uppbördseln, och ä andra sidan, när det äter ölvergått i frälsemans ego, återförts till sådant frälse och sålunda befriats frän sistnämnda afgift.
Ett annat förhållande förekommer deremot med hemman, som törst efter är 1690 öfvergätt frän rent frälse till ofrimans frälse.
Tillkomna sedan roteringen för- länet blifvit fastställd, liro de nemligen ej tryckta af den högre rotering, sorn ansågs erforderlig, för att, tillsammans med odelsskatten. fullt motsvara rusttjenstbesväret, hvadan de icke kunna anses tillhöra samma klass af frälsehemman, som egentliga ofrimans hemman. — Beträffande beloppet, hvarmed, i händelse af bifall till motionen, Kronans ingäld kumle komma att minskas, har genom företedda räkenskapsutdrag blifvit styrkt, att för de 105 j mantal ofrimans hemman, sorn utgöra odelshalfva uppbördsel, rusttjenstbevillning år 1852 utgått med tillsammans 337 R:dr 21 sk. 9 rst. b:ko för hela länet; att den lör 111 ofrimans hemman i Sunnervikens och Norrvikens fögderier påförda tillökning i mantalsränta!), nemligen halfva hjelpveden, samt särskildt i Norrvikens fögderi halfva skrifvarcorten, utgjort, pä grund af 1749 ärs jordeboks (orändringsextrakt. tillhopa endast 18 daler 11 öre silfvermynt, sorn icke undergå förvandling: och att odelshalfva uppbördseln för de olrimans hemman, sorn icke hafva högre rotering än andra roteringsskyldige hemman, kan. enär hemmantalet allenast utgör 1 f mantal och afgiften omvexlar frän 24 öre till 3 daler 24 öre silfvermynt inalles utgöra högst 3 R:dr 21 sk. b:ko.
Genom åberopade handlingar anser Utskottet det vara tillförlitligen ådagalagdt, att de om ofrimans frälsehemman i Bohus län gällande stadganden i flere hänseenden skiljaktigt blifvit tillämpade.
Sålunda har rusttjenstbevillning blifvit dessa hemman påförd, e!;uru de Heste, jemte odelshalfva uppbördseln, varit underkastade den för icke rustande ofriinans hemman bestämda högre rotering, hvarjemte de i norra delen af länet belägne sä beskaffade hemman, utöfver nämnde skatt och högre rotering, , ålagts en tillökning i inantalsräntan, som i öfriga delar af länet icke eger rum.
A andra sidan förekommer äter att ofrimans hemman dock endast till ringa hemmantal icke utgöra högre rotering; men, jemte rusttjenst-bevinning, erlägga odelshalfva uppbördseln i stället för rusttjensten.
Alldenstund likväl ofrimans frälsehemman, sorn genom odelshalfva uppbördseln och högre rotering friköpt sig frän rusttjensten, synas icke hafva bort hänföras till sädanc frälsehemman, som, enligt bevillnings-stadgan, ärounderkastade rusttjenstbevillning, och hvad tillökningen i mantalsränta!) tor en del olrimans hemman angår, laglig grund till denna olika behandling synes icke hafva förekommit, samt de ofrimans hemman, hvilka icke draga högre rotering, såsom i sjelfva verket, hänförlige til! utsockne Bih. till R.
Prof, 1859 & 1860.
4 Sami, 1 Afd. 2 Band.
4 Helft , 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 98. frälsehemman oell således fortfarande underkastade rusttjenst-bevillning, deremot ega giltigt anspråk att från odelshalfva uppbörd sein vara befriade, anser sig Utskottet, med hänsigt jemväl till angelägenheten att åstadkomma reda och likstämmighet i uppbördsräkenskapen, böra tillstyrka. att Rikets Ständer måtte genom! underdånig Skrifvelse hos Kongl. Majit hemställa att, derest vid den närmare utredning af frågan, som torde böra af vederbörande embetsmvndighefer verkställas, något hinder i berörde eller annat hänseende icke linnes möta, Kongl. Majit täcktes till vederbörligt iakttagande meddela nådig förklaring, hvarigenom sålunda åsyftad rättelse, i de 0111 ofrimans frälsehemman gällande författningars tillämpning tor framtiden må vinnas.
Stockholm den l
Maj 1860. .M O».
Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Maj 1860, kl. 2 e. m.
Majlis nådiga Proposition angående förkortning af den tid, hvarå Kronans egendomar utarrenderas. (I. A.) Enligt hvad högstberörda nådiga Proposition, införd under M:o 68 i lista Samlingen af Hillänget till Riks-Ständen.s protokoll vid innevarande riksdag, innehåller, hade, i fråga örn ilen tid, på hvilken Kronans egendomar lämpligast borde till arrende upplåtas, olika äsigter under den förflutna tiden gjort sig gällande.
Sä blef tiden för kungsgårdars utarrendering, genom särskilda Kongl.
Bref under förra århundradet, bestämd den 4 April 1728 till 10 ä 12 är, den 4 Maj 1739 till 12 å 15 är, den 12 April 1748 till högst 50 och minst 15 ä 12 är samt den 13 Au gusti 1766 till 15 är, hvilken sistnämnda föreskrift likväl vänn föga tillämpning, enär Kronans flesta egendomar voro eller blefvo, enligt särskilda beslut dels af Kongl. Majit och dels af Rikets Ständer, upplåtna pä längre tids arrenden; och slutligen fastställdes arrendetiden, genom den ännu gällande Kongl. Kungörelsen den 17 December 1799, till tretio är.
Det såsom skäl för detta stadgande åberopade ändamålet, att ”en arrendator må kunna draga nytta af sina uppodlingar och förbättringar”, innefattade visserligen väsendtliga fördelar icke blott för arrendatorn, sorn derigenom för en mansålder sage sig och sina rättsinnehafvare betryggade vid åtnjutandet af den arrén - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 98.
11 derade egendomens genom odlingar och god skötsel ökade afkastning, utan äfven medelbart för Staten, genom den förkofran af dess egendom, hvartill arrendatorn genom den längre besittningstiden vunne tillfälle och uppmuntran.
För det allmänna utgjorde det äfven i statsekonomiskt hänseende en vinst att ett ej obetydligt antal medborgare, som förvalta Statens fasta egendomar, deraf funne utkomst, trefnad och tillfredsställelse för sig och sin omgifning, på samma gång som egendomarne blefvo väl skotta, odlade och bebygda.
I denna syftning, och till förekommade af en sådan uppstegring af arrenden, som kunde undergräfva arrendatorernas ekonomiska bestånd, blef, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, den ytterligare förmån genom Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847 medgifven arrendatorer af Kungs- och Kungs-ladugärdar samt andra Kronolägenheter, att vid dessas derefter skeende utarrendering, det ärliga arrendet ej linge uppgå utöfver ett maximum, som Kongl.
Kammar-kollegium, pä de lokala myndigheternas förslag, egde att bestämma med hänseende icke blott till hvarje lägenhets beskaffenhet enligt kartor, cgobeskrifningar m. m.. utan äfven till beloppet af de för andra egendomar i orten utgående arrenden, hvilka med arrendatorns utkomst och egendomens behöriga skötsel ansäges förenliga; och, när en Kronolägenhets förre innehafvare densamma väl brukat, tillförsäkrade samma kungörelse honom eller, i händelse han vore med döden afgången, hans hustru eller barn, optionsrätt att öfvertaga lägenheten pä förlängdt arrende mot den fastställda maxiini-summan jemte öfriga vilkor enligt författningarne; hvaremot, dä optionsrätten icke begagnades och arrendet följaktligen blefve föremål tor täflan pä auktion, denna täflan kunde utöfver det såsom maximum bestämda årsarrendet, sträckas till erläggande af en obegränsad och någon gäng, efter hvad erfarenheten visat, ganska betydlig kontant städja, att vid tillträdet pä en gäng erläggas.
Att den förmän, som genom dessa, nu i tolf år tillämpade föreskrifter kommit redan antagne kronoarrendatorer, framför andre spekulanter, till godo, vore af ganska väsendtligt värde, och att de grunder, efter hvilka vederbörande myndigheter vid nya utarrenderingar bestämde arrendenas högsta tillåtna årsbelopp icke vore af beskaffenhet att förringa de fördel ir för arrendatorn, som genom 1847 ärs författning afsägos, vore på det tillförlitligaste ädagalagdt derigenom, att vid de flesta nya kronoarrenden, som efter denna författnings utfärdande afslutats, de förra arrendatorerne begagnat optionsrätten och underkastat sig den förhöjning i arrendeafgiften, som, till följd af egendomens förbättrade tillstånd, möjligen kunnat ega rum, hellre än att söka tillvinna sig arrendets fortsättning mot lägre ärsafgift vid en öppen auktion, der förre innehafvaren dock alltid skulle framför sina medtäflare ega den fördelen att, såsom redan boende pä stället, ej behöfva vid sitt anbud beräkna flyttnings-, bosättnings- och åtskilliga andra kostnader, för anskaffande af inventarier m. m.
Ofta nog hade det till och med inträffat, att arrendator, hvilken sålunda, med begagnande af sin optionsrätt fått arrendet förlängdt, derefter öfverlätit detsamma ät annan persön mot betydlig mellangift, utgörande en lämplig mätare pä Kronans förlust af den städja, som i annat fall skulle kunnat vid arrendeauktion utfästas.
Under det Konung och Ständer sålunda till förmån för arrendatorerne och utan några motsvarande förbindelser ä deras sida afstätt den vinst för Staten, sorn en fri täflan om arrendena skulle erbjuda, hade det allt mera visat sig, att den ofvannämnde, nu 60-äriga författningen, som bestämmer kronoarrendens varaktighet till 30 år, icke stöde tillsammans med Kronans rätt att af sina fastigheter bekomma en, i förhållande till deras värde, skälig och tillbörlig inkomst.
Dels hade nemli - 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 98. gen stadgandet 0111 den langa arrendetiden förlorat en del af sin grund derigenom, att odlaren numera, till följd af förbättrade jordbruksmethoder, kunde för nedlagda mödor och kostnader påräkna snabbare godtgörelse än torr varit fallet, dels föranledde ökade penningetillgångar och lättade kommunikationer, med flere samverkande orsaker, dertill, att fastighetsvärdena i allmänhet stiga hastigare nu, än förr; att det vid början af en 30-årig arrendetid åtagna arrende utgjorde emot slutet af denna tid en vida ringare procent af egendomens afkastning, och att Kronan således lede förlust genom sina fastigheters bortarrenderande på en sådan alltför lång tid, hvilken följaktligen, frän synpunkten af ett skäligt intresse för Statens inkomster, påkallade någon inskränkning till närmare likhet äfven med hvad i arrendealtal mellan enskilda personer i allmänhet betingades: och det vore, på nu anförda skäl. för Kronan önskligt och angeläget att äfven kunna, något oftare än hittills komma i tillfälle till betingande af de högre arrenden, till hvilka egendomarnes förbättring och stegrade fastighetsvärden kunde föranleda.
Väl kunde hvarje dylik förändring möta någon betänklighet i den föreställning, som under detta ärendes handläggning hos Kongl.
Kammar-kollegium jemväl blifvit uttalad, att, synnerligast i afseende pä byggnads-skyldigheten, för hvilket onus någon ersättning hvarken af Staten eller efterträdare erhölles, arrendatorn borde, af omtanka för egen och de sinas trefnad och beqvämlighet, finna sig föranlåten att derå använda vida mera flit och uppoffring, när arrendetiden vore 30 år, och hvad som gjordes kunde antagas komma honom till gagn under hela hans lifstid, än om arrendetiden vore kortare, då hans intresse för åbyggnad enias beskaffenhet naturligtvis minskades i samma män han vid egendomen hade en kortare framtid för sig och följaktligen vore mindre betänkt pä att finna trefnad i gärdens beboende, än vinst af dess afkastning.
Afven kunde det befaras, att arrendatorns håg för egendomens uppodling komme att genom arrendetidens förkortning minskas och förlamas.
Men emot dessa betänkligheter och emot den meningen att stadga i arrendeförhållandena skulle vinnas genom den länga besittningstiden, talade det genom mångfaldiga exempel kända förhållandet, att arrenderätten till kronogods under de trettio åren ofta, mot större eller mindre mellangifter, ginge ur hand i liand, till föga båtnad för Staten, hvars myndigheter likväl saknade laglig anledning att vägra fastställelse ä dylika öfverlåtelser.
Och dä för öfrigt den ofvannämnda optionsrätten, som genom de för dess tillgodonjutande föreskrifna vilkor, innebure en eggelse för arrendatorn att väl bebygga och häfda den arrenderade jorden, tillika medförde utsigten till en framtida besittning, som icke begränsades till någon viss tidrymd, utan kunde, genom upprepade förnyelser af arrendet, utsträckas tili en aflägsen framtid, ansåge Kongl. Majrt den befarade stridigheten emellan Statens och en arrendators intressen för fastigheternas vård och bebyggande icke vara att motse eller utgöra giltigt skäl emot arrendetidens inskränkning.
För bestämmande af hvad i sådant hänseende borde utgöra en lämplig tidrymd, kunde ledning hemtas af de nyare statistiska beräkningar, som, efter Länsstyrelsernas till Kongl. Stats-kontoret lemnade uppgifter, skett öfver skördens förhållanden i riket under de fyratio åren 1815—1854.
Dessa beräkningar utvisade att, i allmänhet taget, nära hvart annat är skulle vara medelmåttigt, något mer än hvart ijerde godt, mer än hvart femte under medelmåttan, hvart nionde gifva missväxt och hvart tjugondeförsta svag äring.
Under tjugo år borde således kunna förväntas omkring tio medelmåttiga och feni goda är, tre till fyra år med skörd under medelmåttan och ett till två svaga eller missväxtår.
Stats-Utskottets Utlåtande N:o 09.
Då, i följd häraf, en tjuguårig arrendetid syntes i de flesta hänseenden billigt förena Kronans och arrendatorernas ömsesidiga fördelar, har Kongl. Majit. i nåder föreslagit, att. med ändring af Kongl. Kungörelsen den 17 December 1799, tiden för utarrendering af Kronans egendomar mätte framgent blifva till tjugo är inskränkt, hvarigenom äfven den förmån för Kronan skulle ernås, att, i händelse någon hennes egendom behöfver annorlunda, än hittills skett, disponeras, sådant kunde inom en jemförelsevis kortare tid låta sig göra.
Stats-Utskottet, till hvars behandling förevarande nådiga framställning blifvit remitterad, har, efter erhällen kännedom af de frågan rörande handlingar, med afseende å hvad här ofvan blifvit anfördt, funnit sig böra hemställa, att Rikets Ständer mätte bifalla hvad Kongl.
Maj: t i o ivan bertin le hänseende täckts i nåder föreslå.
Stockholm den I Maj 1860. JW »SK Alik. till Exp. Utsk, den 5 Maj 1860, kl. 2 e. m.
IIhitande. i anledning a/ värkt motion, angående- a/stående af jord lill Marstrands stad och dess Elementar-läroverk.
Uti en hos Borgare-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion har Herr Widel!, Gustaf, anfört, hurusom Kongl.
Majit och Kronan, för att utvidga och förstärka Carlstens fästningsverk, tid efter annan, under det befästningsarbetena alltifrån är 1834 fortsatts ä Marstrands-ön, af enskilda personer inköpt hus och tomter i nämnde stad och dessutom utvidgat fästningens område ät alla sidor af ön.
Dessa befästningsarbeten syntes nu vara nära sin fullbordan, hvadan de platser, som varit nödiga för materialbodar, upplag af byggnadsämnen, m. m., icke längre vore för sådant ändamål behöfliga.
Skäl förefunnes ock till den förmodan, att sednare tiders uppfinningar inom krigskonsten förminskat fästningens betydelse och värde.
Staden hade emellertid, särdeles under de sistförflutna tio åren tilltagit i folkmängd, byggnader, handel och rörelse.
För det stora antal badgäster, som hvarje sommar besökte staden, hade stora platser, som i äldre tider varit använde till byggnadstomter, nu blifvit anslagne till promenader och prydda med trädplanteringar.
I följd häraf hade bristen på utrymme ä den lilla ön, hvarå staden vore anlagd, blifvit sä stor, att man nödgades genom särdeles kostsamma utfyllningar i hafvet bereda plats och byggnadsgrund för det nya badhuset.
Ett ökadt* antal sunda och välbelägna boningar för det tilltagande antalet badgäster erfordrades, men tjenliga byggnadsplatser saknades och kunde icke till något pris érhållas.
Stadens 14 Stats-Utakottets Utlåtande N:o 99. gamla skolhus, beläget ä en träng och fuktig tomt vid foten af ett berg, beliöfde ock utvidgas samt förflyttas till en rymligare och sundare plats, med utrymme för gymnastikbyggnad och lekplan, men någon sadan plats funnes ej, om icke pä Kronans vidsträckta tomter i norra delen af staden.
Kunde plats der kostnadsfritt erhällas, sä blefvc det möjligt för staden att åtaga sig en betungande byggnads-skyldighet, som eljest enligt skolstadgan ej åläge städerna och hvartill stiftets byggnadskassa icke kunde lemna något bidrag eller statsanslag under närvarande förhållanden begäras.
Dessa omständigheter, hvilka motionären ansett vara allmänt kända, har föranledt honom föreslå, att Rikets Ständer ville för sin del medgifva, dels att de i Marstrand belägna, Kongl. Maj.t och Kronan tillhöriga, hus och tomter, hvilka Kongl. Maj: t vid nådig pröfning icke ansäge nödvändiga för bcfästningarne och försvaret, måtte till det pris, som kunde pröfvas skäligt, med full eganderätt upplåtas och försäljas till staden Marstrand eller till enskilde personer; dels ock att ä Kronans tomter i norra delen af staden en tjenlig plats af minst 2,500 qvadratalnar mätte, innan en sådan försäljning skedde, undantagas samt kostnadsfritt och för alltid upplåtas till tomt för elcmentar-läroverkets skolhus med dertill hörande boställsbyggnader och gårdsutrymme.
Stats-Utskottet har tagit detta ärende i öfvervägande och finner, med afseende å hvad motionären anfört, skäligt tillstyrka att Rikets Ständer, i nära öfverensstämmelse med deras vid nästlidne riksdag fattade beslut, i afseende å upplåtelse af jord till Landskrona stad, måtte besluta att, derest Kongl. Maj:t, efter nådig pröfning örn och i hvad mån ifrågavarande hus och tomter kunna för försvarsverket vara nödvändiga och sedan vid ärendets ytterligare utredning sig visat, att behofvet af mark dels för beredande af nödigt utrymme för Marstrands stad, dels ock för utvidgning och ombyggnad af dervarande elementar-läroverk med dertill hörande byggnader ej kan på annat sätt lämpligen afhjelpa?, skulle finna skäl att i nåder medgifva, det nämnde hus och tomter finge, på sätt motionären föreslagit, upplåtas.
Rikets Ständer, i sådant fall, äfven för sin del dertill lemna bifall; och torde, derest denna hemställan af Rikets Ständer gillas, underdånig skrifvelse härom böra aflåtas.
Stockholm den 1 Maj 1860. Stats-Utskottets Utlåtande N:o 106. 15 ,jW lOO. Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Maj 1860, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckte motioner angående förut varande arréndutorerr företrädesrätt vid förnyad utarrendering af boställshemman.
I detta ämne hafva tvänne inom Bonde-Ståndet väckte motioner blifvit till Stats-Utskottet ofverlemnade.
Den ena. framställd af Riksdags-fullmägtigen Anders Versson frän Malmöhus län, innehåller det förslag, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att förut varande arrendatorer mä, vid förnyad utarrendering af alla slags boställs- och löningshemman, åtnjuta företrädesrätt till arrendet deraf.
Den andra, hvilken blifvit väckt af Riksdags-fullmägtigen Anders Jonsson frän Skaraborgs län, innefattar förslag derom, att den optionsrätt, sorn, enligt Kongl.
Förordningen den 17 Juli 1847, tillkommer arrendatorer af de till Statsverket indragne och derefter utarrenderade boställen, mätte utsträckas äfven till arrendatorer af indragne militie-boställcn.
Båda motionärerne hafva såsom skäl för dessa förslag anfört, att, om än Staten genom en förlängd arrendetid beredt arrendatorer af ifrågavarande boställen någon ersättning för de kostnader, de under den första arrendetiden ä ifrågavarande egendomar nedlade, nämnde arrendatorer likväl helt och hållet saknade säkerhet för tillgodonjutande af frukten utaf det arbete och de kostnader, sorn vid slutet af arrendetiden nedlades å bostället, hvilket hade till följd att arrendatorerne under sistnämnde tid sökte bereda sig den högsta möjliga inkomst af jorden, hvilken derigenom utsöges, så att boställenas framtida afkastning i väsendtlig män förminskades.