Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
unga kvinnan från att gifva sitt lynne fritt händerna vifta genom det öppna fönstret, och han viftar en munter helsning tillbaka.
vägen vakade hon ängsligt öfver, att ingen- ting från barnens eller hennes sida skulle in- verka störande på stämningsmänniskan, som nu satt småsj ungande midt emot henne i vagnen med det minsta barnet på sitt knä.
Men öfver himlens skyar, öfver vägens vattenpussar, öfver mötande promenerande, öfver andras skäHande hundar, förskrämda, bräkande får eller grymtande grisar hade hon ju lika litet makt, som hon hade öfver tu- sen andra saker, hvilka i en blink kunde framkalla ett skärande missljud från det ostämda, vanvårdade strängaspelet i makens själ.
Man anar — om man ej vet det — att denne man är, på sitt sätt, mera redlös än sitt lilla förskrämda barn, ty han kan, hvil- ket ögonblick som helst, hemfalla åt råhetens och brutalitetens dämoner och då säga eller göra saker, hvilka han sedan i tysthet ång- rar, och vid minnet af hvilka hans själstill- stånd än ytterligare förvärras.
Men om det kan djupt uppröra hjärtat att se en man hemfallen åt misstämningens hemskt gycklande andar cch lemnad utan hjälp af henne, som är hans rätta, hans enda jordiska hjälparinna, så är det däremot rent af harm- lopp ute i världen.
Det är ofta blott veder- börande ungdoms närmaste omgifning, som vet, att en redlös själ bor i den korrekta sällskapsmänniskan, eller att denna yngling och jungfru med mogenhetsbetyget i fickan äro att likna vid lätta skyar, drifvande för hvarje vind.
Detta förklarar det sakförhållande, att mången ung man och kvinna, » som skött sig bra » på underordnade platser samt varit älsk- värda mot personer, hvilkas goda omdöme de önskat vinna, framträda som fullfjädrade stämningsmänniskor i samma stund, som de
komma att intaga en befallande ställning öf- ver flere eller färre medmänniskor.
Tygeln är borta, den ouppfostrade män- niskan är då lika oberäknelig i sin fram- fart som en farkost utan styre ute på stor- migt haf.
Ä r det då underligt, om en sådan redlös själ slutligen går under i lifvets bränningar?
Öfverordnade kunna låta bedraga sig af sina underlydandes foglighet; umgängeskret- sen kan möjligen taga den korrekta sällskaps- tonen hos ynglingen och flickan för liktydig med en välstämd själ; men den trolofnings- tid skall vara bra kort, och kontrahenterna måste sällan ha träffats i rent hvardagslag, om anlagen för omotiverade misstämningar ej skola tydligt nog framskymta, om de fin- nas hos någon af dem.
De allra flesta fästmör eller fästmän, som bundit sig vid en dylik ostämd själ, märka nogsamt de sorgliga anlagen, men lugna sig med det vanliga talesättet: » Det går bort, då man blir gift. » Detta talesätt tages vanligen ytligt och löst samt blir följaktligen tomt.
Men rätt uppfattadt innebär det ett löfte och en för- vissning om den uppfostrande makt, som fin- nes i ett kristligt äktenskap, där den ene stöder, leder, styrker och hjälper den andre, utan allt rätthafveri.
Men för att ett dylikt uppfostringsverk, det må nu afse mannen eller hustrun, skall kunna lyckas, gäller det först och främst, att den uppfostrande parten har fått sin egen själ rätt stämd af honom, som danat hvarje människas väsen till att stå i samklang med sin skapare.
Detta måste på fullaste allvar bli målet för all uppfostran, om vi skola hoppas att rädda vår ungdom från det förfärliga ödet att utbildas till redlösa stämningsmänniskor, prisgifna åt lifvets hemskaste dämoner: för- tviflan och vansinne.
Annu några ord om drottning Margherita.
är jag fann sista numret af Idun prydt med drottningens af Italien poträtt, kom jag sä lifligt ihåg henne själf, sådan jag såg henne ett par gånger i fjor nere i Horn.
Första gången var det i bild, hon visade sig för mig.
I en af senatens salar hängde deras majestäters porträtter, två stora dukar, dem jag för öfrigt påminde mig ha sett på världsutställningen i Paris 1878, där de intogo hedersplatserna i Italiens utställning.
På detta porträtt visade sig drottningen i fulla glansen af sin ungdom och skönhet — som det heter.
— Ung, ståtlig, vackert växt, klädd i silfverbrokad, guld och juveler, en prydnad för tronen bredvid den lille oansenlige, allvar- samme kuDg Umberto med de rynkade ögon- brynen och de skräckinjagande, väldiga musta- scherna.
Sedan såg jag henne vid ett besök i Mon- teverdis atelier vjd Piazza Indipendenza.
Den ansedde skulptören hade allegoriserat henne som Italia, en förtjusande bild, enkel och stor i hållning och i uttrycket lika mycken höghet, fri från all uppstyltning, som mjukt behag och elegans.
Ansiktet var ej precis realistiskt por- trättlikt, men likväl så likt i det stora hela, att man ej kunde misstaga sig på hvem Ita- lia var.
Vid riksdagens öppnande en solig december- dag såg iag en skymt af henne, då hon åkte upp i en vagn af guld och glas för att de- korera tronen.
Och ett par dagar senare kom hon åkande — mindre ostentativt — på Monte Pincio under promenadtimmen.
Konun- gen körde, drottningen satt bredvid honom och hjälpte honom att helsa sina trogne underså- tar eller låt oss säga medborgare, ty kung Umberto har själf sagt, att han ingenting an- nat är än den främste ämbetsmannen blan- ett fritt folk.
Kungen satt, allvarsam som vanligt, med bart hufvud, hatten i handen, de hvita mustascherna yfvigare än någonsin, ögo- nen rullande omkring, så att en hvar af de helsande skulle få en liten blick, men likväl ingen bli öfverkörd.
Drottningen åter log och säg glad och vänlig ut.
Skönheten var ej densamma som på porträttet i senaten, men blickens och leendets älsklighet hade åren ej tagit ifrån henne, ej heller elegansen i sätt och i klädsel.
Drottning Margherita är ju be- römd, äfven för att hon klär sig bättre än nå- gon annan af jordens kvinnor.
På Theatro Dramatico — där man för öf- rigt gaf endast operor på den tiden — kom hon in, då uvertyren var i full gång.
Orke- stern tystnade ögonblickligen och stämde så upp någon slags folksång.
Publiken reste sig, och så smattrade en applåd, så lifiig och ihål- lande, att själfva Eleonora Duse — Italiens Sarah Bernhardt — kunde varit belåten med den.
Drottningen smålog åt den glada väl- komsthelsningen, viftade med sin näsduk och satte sig.
Och så började orkestern uverty- ren om igen från början.
Drottningen synes ofta på teatern.
I fjor vintras blef ett lustspel efter första föreställ- ningen förbjudet såsom omoraliskt.
Opposi- tionstidningarna skyndade ögonblickligen att framhålla, att drottning Margherita hade bevi- stat premieren till slutet och syn- och hörb är- ligen haft mycket roligt åt stycket.
För öfrigt är hon oppositionens gunstling lika mycket som de lojales.
Crispis stora motparti höll henne räkning därför, att hon alltid be- mötte honom med så pass stor köld, som det gick an för drottningen gent emot det fria folkets näst främste ämbetsman, och äfven därför att hon i det längsta vägrade att mot- taga signora Crispi på hofvet — Crispis äk- tenskapliga förhållanden ha varit litet trassliga.
Men Crispis vänner kunde ej annat än hålla henne räkning för, att hon ej försökte intrigera emot honom.
Lojal liksom konungen.
Lojal äfven i fråga om religionen.
Många anse henne bigott och tro, att hon ej skulle önska något lifligare än att sluta fred med påfven och kunna fara och helsa på fången i Vatikanen.
Men en dylik visit tillåter ej po- litiken.
Nu få deras majestäter nöja sig med att från Kvirinalens fönster blicka öfver sta- den bort till Vatikanen, som reser sig, grå och förnäm, bredvid Peterskyrkans blåa jätte- kupol.
Kung Umberto är populär, därför att han är så orädd — en man i hvarje tum — och därför att han aldrig sökt maka åt lagen, som bestämmer hans ställning och hans makt.
Drottning Margherita blef folkets afgud, därför att hon var italienska och vacker och oemot- ståndlig — därför att folket kännt, att hon al- drig behöft förställa sig, då hon närmat sig sina medborgare.
Monteverdi gaf folkets käns- b r ett vackert uttryck, då han gaf hennes drag åt sin » Italia ».
G-g N.
H ä r jag skall dö.
Svar till Daniel Fallström.
Med anledning af hans poem i mr 56.
* år jag skall dö, jag bedja vill, Att blott en enda af de små, Som här jag sökt att göra Må tacksam Hvad jag i lifvet ljufvast Var hjärtats inre, stilla All jordisk godt, oid min dödsbädd kårlek stå.
fann frid; tärde blott Och skänkte oro, kval och strid.
Ack, lif och död år ' mer ån dikt; Ej tror du, som du sjöng det nyss, Att dödsminuten får sin helga Igenom oren kvinnokyss ?- Märk, För skaldens gåfva år af ädla syften fick Gud, du den.
Betänk, att hvarje orent ljud Liksom ett eko går igen.
Förr n da skall dö, så bed om syn På mänskoandens Det finns Där ideal — ej hår, sök i det land, lifvets källa brusar sval.
Och i den källan släck din törst, Så skall din ande spänstig bli, Och du skall dikta verkligt Förutan all skönt disharmoni.
Homo Sum.
Vidare vilja vi bedja våra ärade läsarinnor hafva godheten att till dem af sina bekanta, som varit bortresta under sommaren och så- lunda ej kunnat prenumerera på julikvartalet, meddela, att delta ännu kan erhållas komplett.
Hon har icke glömt det.
Holländsk skiss af J.
ublande, skrattande, sprungo de öfver dy- nerna, de adertonåriga flickorna och yng- lingarne.
Barnskorna hade de vuxit ur, men lifvets allvar hade ännu ej mött dem.
Ej längre knoppar, ej heller ännu blommor, jagade de i språng, under lek och löjen, med spänstiga steg, med strålande ögon och kinder, öfver de Katwykschska dynerna.
Harmoniskt sammansmälte de olika rösterna till en ungdomlig sång, full af friskhet och kraft, som skallande klingade öfver de glö- dande sandvågorna, hvilka af harm att ej längre vara så fria som hafvets böljor förtogo dessa utsikten till stad och by.
Solen strålade ned på de ströfvande.
Vinden suckade af kärlek.
Tvänne kommo efter de andra.
En » han » och en » hon ».
Hade de med afsikt skilt sig från de öfriga?
O, n e j!
Uppsökte de hvarandra?
Älskade de hvarandra?
Måhända!
De talade föga, tänkte ej mycket.
Båda förnummo en främmande känsla, som de ej förstodo.
Då deras ögon möttes, rodnade hon, han blef blek.
De kände hvarandra först sedan få dagar, dock tycktes det dem vara mycket längre.
De gingo sida vid sida, men gåfvo hvarandra icke armen.
» I morgon lemnar jag staden och landet, » sade han efter en paus.
» Det vet jag, » svarade hon sakta.
Åter tego de.
» I morgon tar jag mig plats, » sade hon.
» Det vet jag, » svarade han.
De tego och suckade omvexlande.
* * * V i d denna samma strand — många stor- mar draga öfver den evigt unge gudens panna, som vi kalla jord; hafvets vågor äro hans hår, floderna hans fingrar, sjöarne hans ögon, ber- gen dana hans ben, i hans inelfvor finnas kost- liga stenar, ur hvarje por i hans jättehud upp- stiga underverk, med hvilka han söker locka sin älskade, den sköna Luna, att gifva honom en enda kyss, medan hon sväfvar med honom genom världsrymden och egnar honom en kär- lek utan lidelse — vid denna samma strand sluta de sig till sina kamrater.
Väl skämtade och skrattade de med, dock ej så högljudt.
Väl talade de, men ej så myc- ket.
Det drog ut så länge, tills den stora sol- lyktan togs ned och doppades i hafvet för att rengöras till följande dag, och himlahvalfvets små nattlampor vordo tända.
Sällskapet gick par om par, sjungande, hemåt.
Hon och han voro åter — tillfälligtvis?
— de sista.
# * * Hennes arm låg nu i hans, han lutade sin skuldra mot hennes.
Medan de gingo där fram efter takten af den framför dem tonande sån- gen, sade han med klappande hjärta: » Jag var så tyst i dag, då allt påminde mig om min förlorade lycka.
Jag älskade en flicka, hon älskade mig.
Jag svor henne trohet.
hon bröt sin ed. » Efter en stund sade hon bäfvande, med dämpad stämma: » Jag älskade en ung man, han älskade mig.
Jag svor honom trohet — han bröt sin ed. » Efter en lång tystnad sade han: » Jag är ensam i världen.
Mitt hjärta trang- tar efter kärlek.
I morgon reser jag allena till Indien, jag, som hade hoppats att kunna begifva mig dit med en kär, liten hustru. » Därefter sade hon, och hennes röst skälfde: » Jag lefver hos min styfmor, som ej kan L.
W e s t e r b e r g s S m u l t r o n - T v å l lida mig.
Lifvet skulle bli mig outhärdligt.
Jag hoppades att vid en älskande makes sida få sträfva att skapa honom och mig ett hem, fylldfc af solljus och poesi.
Nu går jag i tjänst hos främlingar. » De lutade sig så innerligt till hvarandra, som om deras hjärtan ville växa samman.
I djupa tankar vandrade de öfver dynens sand- slätt.
Tystnad omgaf dem.
Han bröt den.
» Till en början, sedan min älskade tagits ifrån mig, trodde jag ej, att jag skulle kunna uthärda lifvet.
Nu, aftonen före min resa » — hans stämma stockade sig i strupen — » nu, när det är för sent, ack, oåterkalleligen för sent, tror jag mig ha funnit.
hvad jag sökte. » Han hörde, hur hon sökte undertrycka en snyftning, och de stannade.
Månen blickade fram mellan molnen.
Hvad frågade han efter månen?
Han såg-in i två ögon, fulla af tå- rar.
Han kände hennes andedräkt smeka sin kind.
Han anade, att en själ smäktade efter kärlek.
Hon hejdade honom ej.
* * * Dä de kommo till hennes hem — ack, allt för snabbt!
— - sade han hastigt: » I morgon måste jag resa.
Men jag kommer mycket snart tillbaka.
Glöm det ej. » Hon sänkte sin blick djupt i hans, tryckte med sina späda fingrar hårdt hans hand och hviskade: » Jag skall icke glömma det. » * * * Nära tio år ha flytt hän.
Det var marknad.
Skämtande, jublande drogo gammal och ung, fattig och rik genom Haags salustånd.
Förnöjelsen tog sig uttryck i banala visor, i fadt sladder.
I det nittonde århundradet är glädjens hosianna ett hedniskt larm af pipor, trianglar och trummor.
Allt hvad upptänkas kan af smaklöshet och färg- prål måste tagas till lockmedel för att vinna mängden.
Molnhöljd skådade himmelen ned på för- vildningen.
Han, tio år äldre, återkommen till sitt fä- dernesland, flydde det allmänna larmet och sökte ensamheten i den evigt sköna » Bosch ».
Våren var ifrigt i färd med att smycka de kala stammarne och grenarne med nya blad.
En gestalt kommer honom till mötes under träden.
Han ser.
bleknar.
igenkänner henne.
Äfven hon igenkänner honom.
Sakta trycker hon den henne räckta handen.
De långa, blonda loekarne pryda henne ej mer, utan kröna, uppfästa, det af tankar böjda hufvudet.
Ögonen glänsa mattare.
Kindernas friska färg är blekt.
» Känner ni igen mig? » frågade han; Hon log trött.
» Hur lefver världen med eder? » Hon rycker på axlarna och frågar: » Inte sannt, ni är ju gift? » » Ja, sedan åtta år. » » Mår er fru bra? » » Åh, utmärkt! » » Och.
barn? » » Tre präktiga små.
Jag väntar just min hustru och mina barn, som varit på ett besök utåt landet.
Jag känner mig så ensam. » » Det kan jag förstå. » » Hvad har ni nu för er? » » Jag är ännu alltjämt främmandes tjänare. » rekommenderas för sin a n g e n ä m a och naturliga smultronlukt och sina utsökta ingredienser såsom en den finaste toilette-tvål; rekommenderas särskildt för den finare toiletten Tillverkas endast hos Plötsligt frågar han oförberedt, leende åt sitt infall: » Säg, minns ni möjligen ännu.
vår af- tonpromenad på de Katwykschska dynerna? » En skugga drog öfver hennes ansikte, en tär glänste; hon arbetade att undertrycka ett förtviflans skri, när hon till afsked svarade: » Jag har icke glömt det! » Smånotiser från kvinnovärlden.
Staden San José har besökts af miss Selma Söderberg från San Fransisco.
Hon skulle söka att bland amerikaner väcka intresse för den svenska handslöjden och dess metod som allmänt läroämne samt med det samma se, huru vida upprättandet af en svensk privatskola skulle kunna uppmuntras.
Fröken Söderberg rönte mycket tillmötesgående.
Metoden har redan införts i flere af österns skolor, vitt- nande o m svenskarnes öfverlägsenhet i denna bildningsgren, yttrar en brefskrifvare till en svensk- amerikansk tidning.
Line Luplan f.
En af kvinnosakens var- maste förkämpar, fru pastorskan Line Luplan, afled den 11 dennes på diakonisstiftelsen i Köpen- hamn.
Fru Luplan har spelat en betydande roll i de senare årens danska kvinnosaksagitation.
Fastän hon var en äldre kvinna, kämpade h o n med ung- domlig ifver för sin sak både i tal och skrift.
Särskildt var hon intresserad för frågan o m kvinnors rösträtt.
Alla de eftergifter, som så små- ningom gjordes åt kvinnosaken, voro för henne små och betydelselösa, så länge kvinnan ej i rösträttsfrågan var likställd med mannen.
Det var också på fru Luplans initiativ den danska kvinno- rösträttsföreningen kom till stånd.
Fröken Hanna Kindbom, dotter tilll stadsfiskalen J.
P. Kindbom i Kalmar, genomgick under åren 1889 och 1890 dels å lasarettet i Kalmar, dels å Sab- batsbergs sjukhus och Karolinska institutet i Stockholm föreskrifna kurser i anatomi och kirurgi för fältskärsexamen, men var för ung (18 år) för att få taga densamma.
Hon afreste för den skull den 20 oktober förlidet år till Amerika.
Sedan hon därstädes bosatt sig i Campello, en förstad till Brookton, nära Boston, har hon för någon tid sedan af myndigheterna därstädes, efter företeende af sina betyg, fått tillåtelse att vara praktiserande läkare med rättighet att utfärda dödsattester och att bära titel doktor.
De trenne Arnoldsons-föreställ- ningarna hafva nu gått af stapeln.
Vid den första och tredje uppfördes » Mignon&gt;, vid den andra » Tra- viata ».
Både som Mignon och Violetta hade fru Arnokison-Fischhof tillfälle lägga i dagen sina ovanligt framstående egenskaper som dramatisk sångerska, hvarjämte hon i konsten att använda en i sig själf ej stor röst, så att den på samma gång förmår göra sig fullt gällande o c h hörbar i den största operasalong och dock bibehålla sitt välljud, framstår som ett efterföljansvärdt exem- pel för de allra flesta sångerskor.
Vi kunna nu mycket väl förstå, att hennes röst verkligen kan räcka till för utlandets ofantligt mycket större ope- rasalonger.
Hennes sångmetod med den regelbund- naste, nästan omärkbara andhemtning är ock den förträffligaste man kan lära känna.
I koloraturen besegrar fru A. likaledes alla svårigheter.
Dril- larne flyta med en lätthet och afrundning, som ej lemnar något öfrigt att önska.
Då härtill kommer, dels att hennes stämma är alltigenom sympatisk och välljudande samt textuttalet det tydligaste man kan önska, dels ock att h o n förfogar öfver ung- dom o c h skönhet, är det ingalunda underligt, att hennes framgång öfVerallt är gifven, och att hon för närvarande räknas som den kanske mest lof- vande stjärnan på sångkonstens himmel.
En god del af hennes styrka ligger dock i hennes ovan- liga förmåga att i dramatiskt hänseende gifva lif åt de karaktärer, hon har att framställa.
I detta afseende står hon säkerligen öfver de flesta.
Att fru Arnoldson-Fischhof vid dessa föreställ- ningar skördat bifall o c h blommor i oändlighet, L.
W e s t e r b e r g s T e k n i s k a F a b r i k, Gefle- Filial: Österlånggatan N:r 2 8, Stockholm.
behöfva vi väl knappast framhålla.
Det faller af sig själft.
I båda operorna har hon ock på ett synnerligen förtjänstfullt sätt biståtts af sina med- spelande; i » Mignon » särskildt af fröken Karlsohn samt hrr Ödmann och Nygren, af hvilka båda den förstnämndes härliga stämma tyckes klinga bättre än någonsin; samt i » Traviata » likaledes af hrr Ödmann och Lundqvist.
— Orkestern under direk- tör Nordquists egen ledning har likaledes stor heder af dessa föreställningar.
Att alla, s o m nu haft tillfälle få njuta af fru A.-F:s nobla och tilltalande sång, lifligt önska henne välkommen åter, är gifvet, Vi instämma däri ock af hjärtat.
• K.
Dramatiska teatern, s o m under såväl förra som innevarande vecka nästan hvarje afton för fulla och goda hus gifvit Blumenthals roliga » Dubbel- spel », är redan färdig med ännu ett nytt program — » En varning » och » Stulen lycka » —, s o m gif- ves första gången i afton.
Vasateatern, å hvilken fortfarande lustspelet » Adam och Eva » utöfvar god dragningskraft, har under inöfning » Den sköna Helena » i Frans Hedbergs bearbetning, sådan den gafs å Dramatiska teatern 1866.
Heleflas roll kommer att utföras af fröken Gerda Grönberg.
(Forts.) I e korta stunder hon sof, drömde hon o m h o n o m, de ljufvaste namn och kärleksful- laste ord gaf hon h o n o m — och så kom i. uppvaknandet med all sin bitterhet.
Han var icke där, allt hade varit en villa, den stackars sångaren var bunden vid sin plats, han kunde ej komma till sitt kämpande barn.
» Bara j a g kommer upp, reser jag genast, det är orätt att vara så långt skilda, det kunde j u hända honom något illa, medan jag är borta. » » Förrän det blir varmt, får ni icke resa, » sade doktorn, — » det vore döden, » sade han sakta till oss.
Det var fåfängt, — hon kom upp, och hvarje tanke vände sig kring hemresan.
Hou bönföll doktorn, madame och oss alla.
All den bråd- skande oro, som den svårt sjuka lägger i dagen, framträdde allt mera hos henne, rädslan att icke hinna, medan tid är.
Och så skulle hon då resa.
Tåget skulle gå tidigt på morgonen.
Vi voro alla uppe för att bjuda farväl åt vår sångfågel.
Vi kände alla tyd- ligt, att det gällde för lifvet, att en kort, men ren leinadsdag led mot sin afton, och därför var af- skedet så tungt och så allvarligt.
Vagnen körde fram.
Nu hördes furstinnan Sonjas steg i trap- pan, h o n kom in i resdräkt med en lätt resväska i handen och sade så lugnt, som o m det varit den enklaste sak i världen: » Nå Marina lilla, är du färdig nu, så kunna vi följas åt. » » Sonja, skall d u.
för min s k u l l.
, » rösten kväfdes af tårar.
Marina kastade sig i Sonjas armar och lutade hufvudet mot hennes bröst.
» Ämnar ni följa med till Italien? » utbrast frö- ken v o n Rathen.
» Det må j a g säga var uppoff- rande, både kostnad o c h besvär. » Sonjas ögon sköto blixtar.
» Tala icke o m en sådan bagatell!
Om vi skulle gå hela vägen eller rida på strutsar, då skulle det vara besvärligt och uppoffrande, men att åka b e - kvämt i en kupé och sofva hvar natt på hotell, däri finnes ingenting märkvärdigt. » Så lutade hon sig ned till Marina, o c h jag hörde henne sakta hviska: » Min egen älskling, trodde du j a g skulle låta dig fara ensam ut bland is o c h snö, » — och hon smekte sin sjuka vän, som o m hon hade varit ett litet svagt barn, medan ett outgrundligt djup af kärlek lyste ur hennes mörka ögon.
Det varade ett ögonblick, därefter var hon sig själf igen.
Hon gick nedför trappan, tittade i förbifarten in genom köksdörren till Katharine och sade lugnt: » Ni behöfver icke duka till frukosten åt mig, Katharine. » » Och du vill ännu icke följa mig, Sonja? » » Nej, Paul, j a g kan icke, vänta icke på mig. » » Så länge lifvets gnista icke slocknat, väntar jag på dig. » » Nej, res hem till Ryssland, där har du ditt allt, där gå dina dagar lätt och fort. » » Jag kan icke, Sonja, jag fryser. » » En ryss bland s n ö?
» » Sonja, det är icke min kropp, som fryser, utan mitt hjärta. » » Och därför värmer du dig vid de parisiska eld- brasorna. » » Grönländaren uppe i norden kör hunden, ty hästen trifves icke h o s honom. » » Du har rätt, Paul, huru ofta få vi icke lefva på surrogat. » Hon följde h o n o m med ögonen, så länge han syntes.
Så vände hon sig plötsligt o m.
N:r 37 (352) Fredagen den 14 september 1894.
Prenumerationspris pr ar: ldun ensam kr.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade p l a n s c h e r — • » I d u n s M o d e t, utan k o l.
p l ... » H y r »: 5: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr. Allm.
4: 3: telef.
P r e n u m e r a t i o n s k e r å alla post- anstalter i riket.
Redaktör och utgifvare: FRITHIOF H E L L B E R G.
: Charlotte född Y id denna tid bar åter namnet » Grundtvig » varit synligt i tid- ningarnas spalter och all- tid förenadt med den sak, som måhända mer än hans skrifna verk kan kallas hans andes och hans hjär- tas äkta barn: folkhög- skolesaken.
Långt efter det hans stora diktverk och vetenskapliga arbeten skola synas föråldrade, skall detta hans verk fort- lefva med ungdomsspän- stighet eller rättare med allt större och större man- nakraft.
Ty det är grundadt på en stor, evigt sann tanke: ungdomstiden, icke barn- domen, är den bästa fru- verklig omfattande upp- lysning — lifsupplysning.
Universitet, konstaka- demier, landtbruksinsti- tut m. fl.
anstalter sam- lade i sina salar unge män, som skulle ägna sig åt vissa yrken.
Men (irundtvig såg, att en ungdomsskola för hela folket vore af nöden, om detta folk skulle bli vär- digt den ställning det alltmera intog i fria sta- ters rad.
Han ville ska- pa en fri och ljus sam- lingsplats, där man kunde finna lefvande och sann bildning i förening med praktiskt gagnande yrkes- undervisning, och hvar- J. Nordling.