Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han ger så befallning, att alla flickor i hela landet skola komma fram till kungs-gården och försöka skon; men den passar icke till någon fot.
»I spiseln sitter jungfrun som skon går på.
I spiseln sitter jungfrun som skon går på.»
Prinsen går så in i köket, finner den lilla Kråknäbba-pelsen, och tar henne till gemål.
På sjelfva bröllopps-dagen går styf-dottern ned på ängen, för att se till sin svarte oxe.
»om du nu vill tjena mig igen, så tag ett svärd och hugg mig i tre stycken!»
Ja, den lilla gjorde som han bad, ehuru det gick henne hårdt till sinnes.
Nu rann der upp en fager unger prins, som varit förtrollad, och aldrig kunnat bli man igen om ej flickan hulpit honom.
Derefter stod Kråknäbba-pelsens bröllopp, och det med sådan ståt, att det räcker än i denna dag.
En ytterligare öfverlemning ifrån ~Upland~, kallad Kråkskinns-Maja, förtäljer om en elak drottning, som hade två egna döttrar och en styf-dotter.
När så jungfrurna blifvit vuxna, kom der bud ifrån grann-konungen att de skulle komma till hans gård, emedan han aktade få en af dem till gemål åt sin son.
Då gåfvo drottning-döttrarne sin styf-syster en sömn-dryck, emedan de voro afundsjuka på hennes stora skönhet, och foro så ifrån henne.
Men när den lilla vaknade, gaf hon sig att springa efter, och lopp vägen fram det fortaste hon förmådde.
Vid nu drottningens döttrar kommo farande i sin präktiga karm, fingo de se hvar ett litet äple trillade utåt marken, och ropade ideligen: »hu! hu! jag fryser.»
Då hade de ingen ömkan med det lilla äplet, utan tillsade köresvennen att gifva det en smäll med piskan till väg-kost.
Derefter foro de åt sin led; och äplet rullade vägen fram och mötte styf-dottern.
Men hon gjorde inte som de andra gjort, utan stadnade genast, upptog det ifrån marken, och värmde det vid sin barm.
Då sade äplet:
»vänta tills du kommer i nöd, så vill jag göra dig lika godt igen.»
Något derefter kom ett litet ~päron~ trillandes utåt vägen, och mötte de tre jungfrurna, och nu aflopp allt på samma sätt.
Likaledes ock med ett ~plommon~, som rullade framåt och ropade att det frös; drottningens döttrar gåfvo det en pisk-smäll, men den lilla värmde det vid sin barm.
Drottningens döttrar kommo så omsider fram till kungs-gården, och undfingos med gästabud och mycken heders-bevisning; men den lilla sökte sig herberge i en liten stuga jemte vägen.
Der klädde hon sig i ett gammal pels, som var gjord af bara kråk-skinn, med en hufva för ansigtet, och vandrade så upp till kungs-gården och fick tjenst i köket.
Men hof-folket gäckades öfver hennes underliga utseende, och kallade henne på spe för Kråkskinns-Maja.
När nu söndagen kom och allt folket hade farit till kyrkan, tog styf-dottern fram sitt äple, och önskade sig en skrud af bara silfver.
Derefter sade hon:
»Ljust för mig, mörkt efter mig, och ingen ser hvart jag far!»
Hon for så till kyrkan, och satte sig emellan sina half-systrar.
Men de kände icke igen henne, och den unge prinsen vardt så intagen af hennes skönhet, att han aldrig kunde vända sina ögon till något annat.
Andra söndagen aflopp allt på samma sätt; styf-dottern tog fram sitt päron, önskade sig en skrud af bara guld, och for sedan till kyrkan.
Tredje söndagen tog hon fram sitt plommon, och klädde sig i en drägt af bara ädel-stenar.
Vid hon nu skulle skynda ut ur kyrkan, lopp den unge prinsen efter henne, så att hon tappade sin ena gull-sko.
Men prinsen tog upp den lilla skon, och lät utgå ett påbud, att ingen annan skulle blifva hans gemål, än den till hvars fot gull-skon passade.
Tärnor och jungfrur, så många det var i hela riket, skulle nu fara till kungs-gården och passa skon.
I sådan akt sattes de bakom ett förhänge, och räckte fram foten, hvar i sin ordning; men alltid var gull-skon för liten, ända tills Kråkskinns-Maja kom.
Nu fick prinsen brådtom att rycka undan täckelset; men se, då var det icke längre Kråkskinns-Maja, utan en fager prinsessa, klädd i bara ädel-stenar.
Drottningens döttrar fingo så resa hem med skammen; men prinsen höll sitt bröllopp med den lilla styf-dottern.
Det fick hon för hon var beskedlig.
Se’n var det slut.
De Två Skrinen.
Följande utländska uppteckningar af denna saga äro oss bekanta:
Se ~Feen-Märchen~, Braunschweig 1801, ss. 1 och följ., »Die belohnte Freigebigkeit». -- B.
Se GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. I, N:o 24, ss. 155-158, »Frau Holle» [öfversatt på Svenska i REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1837, ss. 50-53, »Fru Hulla», samt i ~Tolf underbara Sagor~, Stockh. 1842, ss. 35-41.
»Fru Holle»]; jfr.
GRIMM, anf. arb., III, ss. 42-46. -- C.
I en kort och nyare form hos BÜSCHING, ~Wöchentliche Nachrichten für Freunde der Geschichte~ &c. ~des Mittelalters~, Th. IV, Breslau 1819, ss. 150-153, »Lohn und Strafe». -- D.
Se STÖBER, ~Elsässisches Volksbüchlein~, Strassburg 1842, ss. 113-116, »Die zwei Stiefschwesterlein». -- E.
Se BECHSTEIN, ~Deutsches Märchenbuch~, Leipzig 1845, ss. 62-64, »Die Goldmaria und die Pechmaria». -- F.
Se anf. arb., ss. 179-180, »Fippchen Fäppchen». -- G.
Se anf. arb., ss. 219-221, »Der garten im Brunnen». -- H.
Se FIRMENICH, ~Germaniens Völkerstimmen~, Th. II, Berlin 1846, s. 45, »E Stickelche». -- I.
Se anf. arb., ss. 224-226, »Das Mährchen vom Beenelangmann Beenelangbart». -- K.
Uti förkortad och christlig form hos KUHN u.
SCHWARTZ, ~Norddeutsche Sagen, Märchen und Gebräuche~, Leipzig 1848, ss. 335-6, »Das Mädchen im Paradies».
Det var en gång en käring, som var både gammal och elak, såsom Gudnå’s väl det kan hända.
Hon hade två döttrar, en egen dotter och en styf-dotter.
De voro så olika som natt och dag; ty käring-dottern bråddes i allt på sin moder, deremot var styf-dottern ett riktigt läke-blad, så innerligt god och beskedlig, att hon inte gjorde en mask för när.
Härigenom blef hon mycket älskad af alla, utom bara af sin elaka styf-moder och styf-syster.
Men de gjorde henne all förtret de någonsin kunde, och ju längre det led desto värre blef det, så att de omsider begynte lägga råd, huru de skulle alldeles öda och förgöra henne.
Till att nu få sak med den lilla, så god och beskedlig som hon alltid var, lät käringen en dag kalla sina döttrar, och satte dem att spinna på brunns-karet; men den hvars tråd först gick af, skulle ha till straff att bli kastad i brunnen.
Ja, flickorna gjorde som deras mor befallt; de togo sina spinnrockar, satte sig på brunnskaret, och började sin gerning.
Likväl hade käringen icke delat jemnt emellan dem; ty när hennes egen dotter fick spinna tågor af finaste lin, skulle styf-dottern spinna skäkte-fall, och ändock skulle begge draga lika granna trådar.
Också gick det som man kunde vänta; huru den lilla än måtte akta sig, brast likväl hennes tråd först.
Genast var käringen tillreds, grep henne vid fötterna, och kastade henne hufvudstupa ned i brunnen, ehuru hon bad för sig, så det kunnat röra en sten till medömkan.
Så bestäldt, vände de tillbaka i stugan, både mor och dotter, och gladdes att de nu ändteligen blifvit af med den lilla, som så länge varit dem till förargelse.
Men »det är inte allt öde som ärnas», och så var det här, ty när styf-dottern sjönk till botten i brunnen, öppnade sig jorden under henne, så att hon kom till en fager äng, hvarest gräset grodde och träden löfvades alldeles som i öfre verlden, fastän der icke sken någon sol på himlen såsom här.
Då tänkte hon vid sig sjelf: »stackare jag, hvad skall jag nu ta mig för?
Inte törs jag vända om till min elaka styf-moder, och inte har jag någon annan i verlden att hylla mig till.
Jag må så godt gå fram, och se hvad råd jag kan finna.»
Dermed aftorkade hon sina tårar, och begynte vandra öfver ängen.
Som hon nu gått ett stycke, kom hon först till en gammal ~gärdes-gård~; han var söndrig och murken, så att hank och stör knappt hängde ihop, och trindorna voro allt öfvervuxna med »gubba-skägg».
Då bad gärds-gården:
»kära jungfru lilla, gör inte illa åt mig, stackars gärds-gård, som är så gammal och murken!» ’Nej’, sade flickan, ’det skall jag visst inte göra.
Var bara inte rädd!’
Hon steg så öfver gärdes-gården, men trådde så lätt och varligt, att ingenting bröts eller rubbades ifrån sitt ställe.
Derefter fortsatte hon sin vandring.
Men gärds-gården strök sig om sitt mossiga skägg, tittade vänligt efter henne, och önskade den beskedliga flickan att det måtte gå henne väl i verlden.
När hon så färdats än ett stycke, kom hon till en ~bak-ugn~ som stod jemte vägen; han var full med varmt, nygräddad bröd, den ena kakan hvitare än den andra, och grisslan låg tillreds utanför ugns-munnen.
Då bad ugnen:
»kära jungfru lilla, gör inte illa åt mig, stackars bak-ugn!
Ät så mycket du nå’nsin vill; men tag intet med dig, utan skjut in det öfriga!»
Ja, flickan bad honom inte vara rädd, hon skulle visst inte göra honom skada.
Dermed fattade hon grisslan, öppnade ugns-luckan; tog ut en varm, nygräddad kaka, och begynte äta; men när hon ätit så mycket henne lysste, sköt hon in det öfriga, stängde igen ugns-dörren, och lade kak-spaden åter på sitt ställe.
Sedan fortsatte hon sin vandring som förut.
Men ugnen såg vänligt efter henne, och önskade den beskedliga flickan att det måtte gå henne väl i verlden.
Det led så åter en stund, och den lilla kom till en ko som gick och betade i grön-gräset; kon bar en stäfva på hornet, och hennes jufver var så stinnt, att man väl kunde se det var länge sedan hon blef mjölkad.
Då bad kon:
»kära jungfru lilla, gör inte illa åt mig, stackars ko!
Mjölka mig, och drick så mycket du vill; men spill intet på marken.
Slå sedan det öfriga på mina klöfvar, och häng byttan på mina horn!» Ja, flickan tackade, och bad kon inte vara rädd, hon skulle visst icke göra henne någon skada.
Dermed fattade hon stäfvan och begynte mjölka, och när hon mjölkat, drack hon så mycket hon ville, slog så det öfriga på kons klöfvar, och hängde byttan tillbaka på hornet, alldeles som kon bedt henne.
Sedan gick hon vidare stigen fram.
Men kon bligade vänligt efter henne, råmade gladt, och önskade att det måtte gå den beskedliga flickan väl i verlden.
När den lilla nu åter färdats ett stycke, kom hon till ett stort ~äple-träd~, som bar den skönaste frukt, men var så öfverhöljdt med äplen, att grenarne böjde sig ända ned till marken.
Då bad trädet:
»kära jungfru lilla, gör inte illa åt mig, stackars apel!
Plocka af mina mogna äplen, och ät så mycket du vill; men tag intet med dig.
Stöd så under mina qvistar, och gräf ned det öfriga vid min rot!» ’Tack,’ sade flickan, ’det skall jag visst göra.
Dermed begynte hon plocka af de mogna äplena, och när hon plockat, åt hon så mycket hon ville, stödde så under qvistarne, och gräfde ned det öfriga vid roten.
Sedan fortsatte hon sin färd.
Men apeln nickade med sina gröna löf, såg vänligt efter henne, och önskade den beskedliga flickan att det måtte gå henne väl i verlden.
Som det nu led på aftonen, kom den lilla till en grind, hvarest det satt en gammal, gammal gumma och hvilade sig emot grind-stolpen.
Då gick hon genast fram, och helsade:
»god qväll, kära mor!» Gumman svarade: ’god qväll igen!
Hvad är du för en, som kommer och helsar så vackert?’ »Jo,» sade flickan, »jag är inte annat än ett fattigt styf-barn, som gifvit mig ut i verlden för att söka tjenst.» Gumman återtog: ’då kan du rätt sätta dig en stund och löska mig, me’ns vi talas vid.’
Ja, styf-dottern gjorde som hon bad, satte sig på marken, tog den gamlas hufvud på sitt knä, och löskade henne.
När så det var gjordt, sade gumman:
’tack skall du ha, att du inte höll dig för god att löska mig, stackars gamla käring!
Nu vill jag i stället säga dig hvar du kan få tjenst.
Var bara alltid lika beskedlig, så går det dig väl i verlden!’
Dermed visade hon henne vägen, gaf henne många goda råd, och så skildes de ifrån hvarandra.
Men flickan fortsatte sin led rätt fram, och kom till en stor, stor gård; der hon gick in och blef antagen till ladugårds-piga, alldeles som den gamla sagt henne.
Andra morgonen, första tid dager var ljus, skulle den lilla begynna sin tjenst.
Hon gick så först till ladu-gården, för att ’otte-syssla’.
Som hon nu kom in i fä-huset, gjorde hon inte såsom många andra pigor, skrek och hojtade och bannades, utan klappade korna på ryggen, talade så innerligen vackert till dem, och sade: »stackars mina små kor!
Ni ären väl svultna och hungriga?
Vänta, skall jag gifva eder äta.»
Dermed hemtade hon hö och halm ur ladan, och svepte, och strödde, och gaf otte-foder, och lagade om dem på allt sätt.
När så det var gjordt, tog hon mjölke-stolen och satte sig att mjölka.
Men då voro korna lika beskedliga emot henne igen.
Så snart hon kom till dem, råmade de af glädje; ingen sparkade ut mjölken ur stäfvan, eller gjorde henne eljest någon förtret, utan de voro stillsamma och spaka som lamm.
Det var så en riktig lust att se huru den lilla skötte sina sysslor, och korna trifdes under hennes hand, och blefvo feta och hulliga, så att der på gården aldrig fanns mera med mjölk eller vackrare fä, hvarken förr eller sedan.
När flickan nu hade ansat om sina kor, och mjölkat, och silat, och samlat mjölken i mjölk-spannen, kom der en hel skara kattor, både stora och små, omkring henne, och jamade så ifrigt:
»Gif oss lite mjölk!
Gif oss lite mjölk!»
Då var hon lika beskedlig emot kattorna, som hon förut var emot korna; och hvarken snäste dem eller slog dem, såsom mången annan hade gjort, utan strök dem på ryggen, talade vackert till dem, och sade: »stackare mina små kattor!
Ni ären väl svultna och törstiga?
Vänta, skall jag gifva eder dricka.»
Dermed tog hon spannen, och öste mjölk åt dem i katt-skålen.
Men alla kattorna samlade sig omkring henne, och ströko sig emot hennes knän, och krökte ryggen, och spunno helt förnöjda, så det var just en glädje att se, huru de hyllade sig till den lilla ladugårds-pigan.
Sedan otte-sysslorna nu väl voro lyktade, skulle styf-dottern på logen och rissla korn.
Vid hon så stod och risslade kom en stor skara sparfvar flygandes ute på gården, hoppade allt närmare och närmare, satte sig på log-tröskeln, och qvittrade så ideligen:
»Gif oss lite korn!
Gif oss lite korn!»
Då gjorde hon inte såsom mången annan, skrämde sparfvarne och hyssjade bort dem, utan talade vänligt till dem, och sade:
»stackare mina små sparfvar, som sitten ute hela dagen och faren illa!
Kan tro ni ären svultna och hungriga.
Vänta, skolen J få litet mat.»
Dermed tog hon en handfull korn utur sädes-dråsen, och strödde på marken.
Men sparfvarne till att hoppa omkring henne, och plocka, och flaxa med vingarne; och qvittrade och voro så glada, just som om de velat tacka den lilla, att hon var god emot dem.
Så gick det en tid bortåt, den ena dagen efter den andra, och ehvad flickan företog sig hade hon alltid god framgång.
Då hände sig en dag, att käringen som rådde öfver gården lät kalla henne inför sig.
Ja, styf-dottern gick, och sporde hvad hennes matmoder hade att befalla.
»Jo,» sade käringen, »jag har märkt att du sköter dina kor och gör dina andra sysslor mig till nöjes; derföre vill jag äfven se hvad mera du kan och förstår.
Här har du ett såll.
Nu må det bli ditt första prof, att du skall gå till källan och hemta sållet väl fullt med vatten; men du får inte spilla en enda droppe på vägen.»
Flickan hade så ingen annan råd än att lyda, hon tog derföre sållet, gick till källan, och begynte ösa; men huru ideligen hon öste sållet fullt, rann vattnet alltid straxt ut igen.
Som hon nu såg att hon inte kunde fullgöra sin matmoders uppdrag, blef hon högeligen bedröfvad, och satte sig vid källan och grät.
I detsamma fick hon se hvarest alla de små sparfvarne kommo farande som en sky, och slogo ned i den gröna pilen tätt öfver henne; och sedan hvar enda liten sparf till att qvittra och skrika, den ene gällare än den andre:
»Aska och sålla, så håller det i!
Aska och sålla, så håller det i!»
Nu tyckte flickan sig väl kunna förstå, att de små sparfvarne ville råda henne huru hon skulle göra.
Hon lopp derföre genast bort, och hemtade aska, och lade öfver bottnen i sållet, och se, nu kunde hon bära det fullt med vatten, utan att spilla en enda droppe.
Så bestäldt, vandrade hon upp till gården, men sparfvarne flögo gladeligen sina färde.
Som hon nu kom inför sin matmoder och bar sållet fullt med vatten, blef käringen öfvermåttan förundrad, och sporde:
»hvem har lärt dig det?
Aldrig trodde jag du kunde så mycket.»
Men den lilla sade ingenting, utan teg; ty hon ville inte röja sina små vänner.
Någon tid derefter lät käringen åter kalla ladugårds-pigan inför sig, och sade:
»jag vill nu föresätta dig ett annat prof.
Här har du tvänne garn, det ena hvitt, det andra svart.
Nu skall du gå till elfven, och tvätta det hvita garnet tills det blir svart och det svarta garnet tills det blir hvitt; men allt skall vara färdigt i afton när sol rinner ned.»
Ja, flickan hade ingen annan råd än att lyda, utan tog garnen, gick till elf-stranden, och begynte tvätta så fliteligen; men huru hon tvättade och tvättade, blef det hvita garnet hvitt och det svarta svart, alldeles som förut.
När hon nu såg att hon inte kunde fullgöra sin matmoders uppdrag, vardt hon högeligen bedröfvad, och satte sig på stranden och grät.
Då kom hela fogel-svärmen åter flygande som en sky, och slog ned i björkarne vid elfven; och alla små sparfvarne till att qvittra och skrika, hvar ifrån sin qvist, den ene gällare än den andre:
»Tag det svarta, Håll dig åt öster!
Tag det svarta, Håll dig åt öster!»
Nu kunde flickan väl förstå, att foglarne åter ville hjelpa henne.
Hon gjorde fördenskull efter deras råd, tog det svarta garnet, gaf sig öster uppåt elfven och begynte tvätta, och se, nu hade hon icke så snart doppat garnet, som det på en gång blef hvitare än den hvitaste snö.
När så det var gjordt, tog hon det hvita garnet och skulle till att tvätta.
Då sjöngo foglarne åter igen:
»Håll dig åt vester!
Håll dig åt vester!»
Ja, den lilla gjorde som sagdt var, hon drog vester nedåt elfven och begynte tvätta, och se, nu gick det på samma sätt; hon hade icke så snart doppat garnet, som det på en gång blef svartare än svartaste kol. Derefter vandrade hon upp till gården, men sparfvarne flögo gladeligen sin väg.
Som hon nu kom inför sin mat-mor och hade begge garnen med sig, vardt käringen än mera förundrad, och sporde som förra gången:
Men den lilla teg; ty hon ville icke röja de små sparfvarne som hulpit henne.
Det led så ännu en tid bortåt, och käringen lät tredje resan kalla ladugårds-pigan inför sig.
Ja, den lilla gick, och frågade hvad hon hade att befalla.
»Jo,» sade matmodern, »jag vill föresätta dig än ett prof, och skall detta bli mitt sista.
Här har du de begge garnen som du tvättat.
Nu skall du väfva en väf; men på den får hvarken finnas tvist eller noppa, och allt skall vara färdigt tills i qväll när sol rinner ned.»
Flickan hade så ingen annan råd än att lyda, utan tog garnen och lagade till väf, och begynte bomma, och varpa, och svepa, och sölfva, och skeda, så flitigt, så flitigt; men garnet var skört och ojemnt, och bara ideligen brast i ett bristande, och ju längre hon höll på desto värre blef det.
Som hon nu såg att hon aldrig kunde fullgöra sin mat-mors uppdrag, vardt hon öfvermåttan bedröfvad, satte sig på väf-stolen, lutade hand, emot kind, och grät bitterligen.
I detsamma öppnades dörren, och alla kattorna, den ena efter den andra, kommo in, ströko sig emot hennes knän, och frågade hvarför hon var så ledsen. »Jo,» svarade den lilla, »jag må väl gråta och inte vara glad, min matmoder har befallt mig väfva en väf, och den väfven skall vara färdig tills i afton när sol går ned; men garnet är skört och ohålligt, så jag rädes det går illa med allt ihop.» ’Åh,’ sade kattorna, ’är det inte värre än det, så blir det väl någon råd.
Du har alltid varit god emot oss, nu vilja vi tjena dig igen.’
Dermed sprungo de alla på en gång upp i väf-stolen, och begynte väfva så snällt, så snällt; den ena trådde, den andra skyttlade, den tredje slog till, den fjerde lagade, den femte spände, den sjette rullade upp, den sjunde redde skälet; men flickan sjelf satte sig till spol-rocken och spolade, allt som kattorna väfde.
Det stod så icke länge om, förr än de hade väfven färdig, och den så utane tät och jemn och fin, att det aldrig kunnat vara bättre.
Sedan sprungo kattorna sin väg, och den lilla gick gladeligen upp till sin matmoder.
Men när käringen fick se väfven, vardt hon alldeles förundrad, och sporde som förut: »hvem har lärt dig det?
Aldrig trodde jag du kunde så mycket.» Styf-dottern svarade likväl ingenting, utan teg; ty hon ville icke röja de beskedliga kattorna som hulpit henne.
När nu året var till ända och den lilla tjenat ut sin tid, lagade hon sig att vända hem igen.
Hon gick så inför sin matmoder, och beddes orlof.
Käringen svarade att hon gerna det fick, ehuru nödigt de ville mista henne.
»Likväl,» sade hon, »eftersom du varit mig till nöjes i allting, vill jag äfven gifva dig någon lön för din trogna tjenst.
Gå derföre upp på loftet, der finner du flera skrin.
Af dem får du taga hvilket du vill; men öppna det inte, förrän du har det der du vill hafva det.»
Ja, flickan tackade sin matmoder, såsom skäligt var, och gick uppför lofts-bron och öfver svalen in på loftet; men allt följde kattorna med, hela långa raden.
Som hon nu kom in, fick hon se hvarest der stodo många skrin på golfvet, ett rödt, ett gult, och ett blått, det ena grannare än det andra; men allra längst bort stod ett litet svart skrin.
Då visste hon i början icke hvilketdera hon skulle välja sig, ty alla syntes de henne vara alltför kostbara emot så ringa tjenst; men hennes tvekan varade inte länge, ty rätt i detsamma kommo alla kattorna omkring henne, och jamade, och bådo så ifrigt:
»Tag det svarta!
Tag det svarta!»
Flickan tog så det svarta skrinet, och tyckte sig ändock vara öfvermåttan väl lönad.
Derefter sade hon farväl åt sin matmoder, och åt korna och kattorna, och åt de små sparfvarne på gården, och var det en stor sorg när hon skulle skiljas ifrån dem alla.
Slutligen vandrade hon tillbaka samma väg som hon kommit, och är intet vidare förtäljdt om hennes färd, förrän hon kom till ängen.
Der öppnade sig jorden framför henne, så att hon kom åter upp i öfre verlden, och vid hon såg sig om, se, då var hon just der vi lemnade henne, vid brunnen i sin elaka styf-moders gård.
Som den lilla nu gick in i stugan, och tedde sig för käringen och hennes dotter, kan man tro der blef en uppståndelse.
Styf-modern vardt i början så illa vid, att hon hvarken kunde tala eller svara; ändteligen utbrast hon:
»ja så, du lefver ännu, din stygga unge!
Och jag, som tänkte du var död och låg i brunnen!
Men det var inte så väl heller.»
Flickan svarade att hon kom ifrån undre verlden, hvarest hon haft tjenst och fått det lilla svarta skrinet i års-lön, och sporde tillika, hvar hon kunde få en liten fläck att ställa det.
Men nu blef käringen alldeles förbittrad, dref ut henne ur stugan, och sade: »ja så, du menar vi skola ha rum i gården åt dig och ditt usla skräp?
Nej, packa dig ned i höns-huset, din tiggar-unge!
Det kan bli lagom för en sådan som du är.»
Ja, flickan lydde utan knot, och gick straxt ned i höns-huset; der skurade hon och fejade i hvar vrå, och ställde slutligen sitt lilla skrin som det kunde passa sig.
Nu ville hon omsider veta hvad der gömdes i skrinet, och öppnade så locket.
Men då minsann fick man se på annat; ty skrinet var alldeles fullt med guld och silfver, både bälten och ringar och allt hvad grannt det någonsin kan finnas, och guld-skenet flög upp i tak-åsen och utefter väggarne, så att höns-huset på en gång blef mycket grannare än den grannaste kunga-sal.
Härom lopp nu genast ett stort tal och rykte öfver hela bygden, och ifrån alla håll kommo der gående och farande, både grannar och främlingar, bara för att se den lilla styf-dottern och all hennes myckna rikedom.
Men nu först skall man tro att käringen och hennes dotter blefvo riktigt afundsjuka!
De kunde hvarken äta eller sofva, så harmsna voro de, och allt låg det styf-modern i hågen, huru hennes egen dotter skulle få det lika präktigt som den lilla hade fått.
Härpå grundade hon både natt och dag, och tycktes henne slutligen vara bäst, om äfven hennes dotter kunde komma till underjorden att tjena; »ty,» mente hon, »om min fattiga styf-dotter fick en sådan lön, hvad skall då inte min rätta dotter få?
Det blir väl ännu bättre och grannare på allt vis.» Ja, sagdt och gjordt.
Käringen satte sin dotter på brunns-karet att spinna skäktefall, och när tråden brast, skuffade hon henne i brunnen, liksom hon gjort med styf-dottern.