Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men, ehvad mig gick emot, så l i t jag aldrig nagon inirka det, s9 n3gon sig, att det gjorde mig ondt, och talade inte heller om det för nigon nlenniska hrarken för niorfar eller inonnor, utan nilr dc fragadc mig, honi mig gick hemma, sade jag, -.
- - att allt gick det mig.
SS bet jag i mig, hvad jag hade i mitt sinne, och sang alltid: mille min sorger dein trider jag igiinder min fot, ju mera jag nu sörjer ju -- mera g&amp; mig ctnoh.
- Jag var sa mycket ung och lell kun&lt;le så viil skicka mig i min sorg och s3vdl dölja det, som s8 I i h i t och tungt lag i mitt hjerta, att det har mast brista i mig, men jag dansade och sprang Alt för ett, som en galen get ocli lät intet b~konuna mig, ty jag hade ett s9dant in- bundet sinne, att jag ingen iiimniska ville I h ' s e, hvxl mig gick emot, och att jag aktde det.
Jag satt mingen g5ng s5 hjertelig lie- dröfvad, att mitt hjerta initte brista, n3r jag kom i hug all min förra olycka och sedan min korta lycka och nu Ster min nya olycka.
När jag kom i min siing, och alla de andra lago och sof \ .o, då betalte jag med mina arma ögon allt det mig hade gatt emot, och för att jag hade gladt mig om dagen, så @ t jag om niitterna.
Ingen riste att jag grat ulan min piga.
Henne klagadc jag min nöd för, och för ingen annan än den samma pigan, soni jag hade med mig frhi niiii mormor, och hoii var all min tröst.
Men i oktober htcf Gertrud sjuk, och fick ej sionno.
qrsr.
SS maste jag mista min goda piga, antingen jag ville eller inte, - och fick ingen a n m igen, utan nihte lita p5 inin stylmors pigor.
S3 vet Gud, hiiru rigtigt det gick till för mig; n u hon skiille kliida 113 mig eller laga nagot 91 mig, sa fick hon aninilra sysslor till att göra, och tinder tiden fick jag v31 g9 fran den ena och till den an- dra och Iiedja, att de ville h t a i en ii51 119 mig eller hatta ett kliile St mig, och fick: inda ingen till att göra det.
Men s8 lange min mormor var i Stockholm, Iiit jag göra allt i hennes hus, irien dess emellan gick det galet nog för mig.
Jag hade ingen, den jag kunde klaga för, utan Gud allena, och Han gal mig ett godt t~laiiiocl.
- - det jag ock n i t hjerteligen bad Honom om.
- Jag I~lef så blek och mager, och ingen riste hvnd mig fattades, men eljest hade jag dem vill, som buro tidenderna fram och aktade med all flit efter mig, hvad jag tog mig fire bide iiatt ocli dag, t).
-- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
72 jag 1 % i min slyfmoders fönnnk,i och der lago hennes pigor inne med, SS att jag ingenting i denna verlden fick tala eller göra, det d e r, SS fick hon \ .eta, alt jag sii mycket grät.
icke sade min r v ~ ~ t o och Hon sade det för min goda viin fm Ebba I.eijonhufn1~1, som alltid var pS min sida, och hade hon mig för, hvarföre jag ggnt om nät- terna, om jag tyckte, min styfmor var mig allt för from.
Men jag sade, att hon var god nog, och jag grät inte annat än hfier niin stora olycka, att jag så bittig har m h t mista min mor.
S 3 r jag konitner henne i hug, eller jag ser ', huru det gSr dem, som nior ha emot mig, som ingen har, 55 ar det mig ontöjligt, utan jag m h t e hemligt grata deröfver, och har fhr den skull aldrig velat grhta itppen- ban, att jag icke skulle göra n9gon förtret med att jag s3 gr$t, det jag inte kunde ändr?
DS svarade mig fm Ebba och andra flere, att det inte var sant, att jag grät eRer min s. mor, ty jag har VU hunnit till u t gr&amp; ut i d e i z gr, som hon varit död; y \, ar min g r i t inte deraf, utan af blott infödd arghet och ondska, den soni .d stor var hos mig, att hon kj var SS Istt till att k13 ur mitt elaka hufvud och sinne.
Sedan skylde hon mig för annat m e n, att jag grät, och sade dertill: Din grat kommer en god del dernf, att Cmiism * ska11 draga bort, nten det är en Elfang sorg för dig, ty du skall aldrig fa honom.
Gud vare mitt vittne, att jag jagar SS oskyldig, att jag aldrig grat af ondska eller för nagondera sak, som hon skylte mig för.
-- - När jag sig, att jag intet vann eller uträttade med min myckna grit, mera Xn att jag förderfiade mina goda ögon, s9 hefalde jag Gud alltihop och @ f mig ratt väl tillfreds med allt, h v d Gud ville lägga mig ~ d, -- samt var förakrad i mitt hjerta och sjal, att Han visst i sinom tid skulle gifva mig gladje och hvad mig gjordes behof, och kastade jag fördenskull all min omsorg pil Honom; och sökte jag nu i dessa mina unga och veden.lrdiga Sr till att kunna skicka mig b h l e i mot- och m e d g h g och till att lata mig nöja och \ r3 tillfreds med Guds vilja.
Anno 1644, skulle, till iöljd af ficndtlighetcrni mot Danmark, Gustaf Ilorn dnga ned Lt dinska gränsen.
Hans familj rdljde honom till Jönköping.
dit de anlände den 23 jan.
Familjen qvdcmnidcs der.
iilr Gustaf Horn for att i \ ' er namo mönstra sim trupper.
I Jönköping vistades ocksl Agnctas moster, Karin Oxcnslicrnn, gift, &amp; om ofvan niimdi II, med Johm Jcspenon Cmos, en af drl- tagacne i kriget.
Del var sviim veckor iör A et., ty styfmodern och mostern dmgo siillan jemt.
och Bickan kom .emellan tvTeldar .. Mostcm var missnöjd, om systerdolt- ern ej besökte henne, och stylmodren mirsthkte henne oskyldigt i11 gZ med sqsillcr till sin moster.
Agneta valde dock af tv8 onda ting det soni s) ntes henne minst ondr och blef hemma Stflmodern gjorde Apeln mbga förehr3clrcr, - - - Det är första &amp; g e n detta namn namns i anteckningarne.
Lars Jesper son Cruus f. 1614.
Hon deltog sedm i danska kriget 1643-45.
73 sade, att hon var s i biiterligt ond, i t 1 hennes make inte fans.
och i t 1 Agneta var d oaktsnm.
att hon tappade bort hvnd hon fick.
men Agneta mente, att .det v i r ondi till nit tnppn hori., ty hon fick aldrig n8got af slyfinoilrrn, inte nlgot .d stort till linkliir, rom stick i mitt ö&amp;m .. Agneta bcklngndu, ntl hon voril en rldnn narr, nit hon ej ta it mur, " tir hon kunde f5 n.
~ W ty nu voru alla sds elaks klutaruc.
utslitna, s!
att hon Ag ut som .den fattige sk&amp;rlub .. Styfinodern beklogide sig öfver Agnetn fdr alla och ifsen för fru Karin.
En dax, n i r jag kom till moster Karin, l~egynte hon om morgo- nen till att baniia mig intill aftonen.
Hon for s5 ut niot mig, att jag icke skulle vara ratten vard, och kallade mig alla d e oncla namn, som hon viste, och sadc till mig: ett s5dant ettert onilt as och af- skrap, som dit iIS r dit ~ o r e icke ~ 3 r d till att Iclva sedm till att vara född a l shlaiin dygdiga &lt;ich fromma löriildrar, som dina voro.
NBr det blir folk af dig ditt slökel), s$ bli riiiiia gamla skor nya.
Hon satic, att jag aldrig vore vnrd den styfinor, soiii jag hade, utan jag sktillc h a k a en som fladde mig hvar dag, som fm Eliha gjorde, n i r jag rar hos henne.
Mycket annat sade hon i t mig, det mig bet s5 hårdt i mitt hjerta, att det har inest Inustit.
Ehrad hon sade, s5 kunde hon inte banna mig shida, att jag s w - utan jag teg rarle henne ett or11 pi allt hvml hon sade i t mig och grat, att jag har n i k t blifm rlcrrid och bad Gud s3 innerligen i mitt hjerta, att Han då en g h g ville se pi min stora jeninirr och - el9ndhet och göra 1lerp5 en anda, p5 hrad s3tt Honom tacktes.
Nar jag iute srnrade, s8 hade hon inte mera till att s %ga, och s i miste hon om aftonen viinda igen.
N i r hon hade lyklat sin ii %a för mig, steg jag opp och biid henne fara v31 och Lxknde henne för god v: llpl3gning, som jag hadc filt hos henne.
Jag tiiikte i mitt siiiiie, visst skall det 1) 5de regna och snöys förrin jag kommer igen, det jag ock höll ord, ty jag gick icke dit niera, ehuru v81 vi lago i en byggning.
NN.
jag kom heni, s i var det inte battre fdr mig der, men sa brukade hon inte heller nitin p3 mig u t m satt och iörtalte hade mig och allt mitt m&amp;ierne - och har jag mycket hellre sett, att jag hade suttit midt p3 Vettem p8 isen.
- - Sa var ilet inte nog med detta Iamiet för mig, iitan Gud skulle r3nda mig 51iiP en större p13ga eller hvem det var, soiii sande iiiig den elake Erik Spnwe * p5 halsen.
Jag ville ingalunda hafva honom, och var han niig d mycket emot, att jag hellre s5g skam an hononi; var den menniskan mig till d stori besvar, att jag Erik Sp&lt;rrrr Lnrroa f. 1624, Kammajunknre, slntligen president i 4bo Ilofrätt.
L 167t I ett bre fr. Erik Oxenrticrnn till Agi~etn.
Reval den 20 dcc.
16q6 (Eriksbergs Arkiv) kallar Erik honom .den lesbite Sparre.
och frear, om Agne- tinn tir allt jenit likn niissnöjd med gubhci sin.
I satama bref kligir hm öfvor, nit ej Agneta eller hrnnrr viinncr skrifver till honom, nien jng vet vtil, tillligger hm, satt IYttjnn tir den planet, som regerar i Eder jungfruk
- inte kan siiga.
- J a g led s å mycket for hans skull, eiter jag inte kunde hringa öfver iniit samvete att b l i k a k r a t honom, och H a n skref mig all- lell ville da, att jag skulle siga honom ja.
- tid tiU, och jag svarade honom aldrig.
Jag tog aldrig ens i hans bref utan bad min styfmor behalla bade karl och bref.
- Iiom Den r6 maj dmg Iloms familj frän Jönköping ned a Iiillind, der Gustaf v i t med mrmen; vid Hilmnid vom dc mycket niin den fiendtligi hdren.
Vi kunde grant se, hiim de spelade med stycken fran staden p i de våra, och tyckte jag, att d e t gick rStt lustigt, m e n de andra voro mycket r i d d a.
Min styfmor och hetnies systrar griito och iöllo ~ i b knX och begynte till att Iiiiil, men jag l o g i t dem och tyckte, d e t var inte tid n u till a t t grata, nar de så lustigt sköto och slogo 113 pukor.
Nu skulle jag vara glad m e d dem, som d glada im.
Ju inera de sköto ju lustigare tyckte mig d e t rara, och lat jag inte skr %mma mig m e d d e t första larmet, som kom 119, utan jag lagade.
att jag kunde f 8 se huni d e t gick a n; d e t var min glidje.
Agnetn berattir nu vidlyftigt, huru elden bröt ut.
den 28 aug., n i r hög- qvarteret var i SkrTflinge, och huru hon höll p i rit blifva innebränd, derföre att hon v m a111 för modig och blott slog ii.
Denna tog dock snart öf- verhinden, och Agneta blcf med stor nöd rllddsd af Kapten M ur Stake.
som stog mig i mina tvi hlrlocknr och dmg mig ut., men hennes hund brann up?
Agneta gömde sig redan under ett ilpplelrXd, och det mr en stor uppstan- de se, d l hon vnr M m n n e n.
CnsiPf Horn letade i hela iågret, och Staken r i r förtviflad.
Först niir elden mr slut, kröp hon fram.
Sedan Ilgo de i 14 d i tlt m t k l d a t k.
Danska haren I&amp; midt emot och när det sköts, trillade kulorna .in i tältet till oss-.
Encr u t sedan vistiu en tid i Landskrona, d3 Agnets fick en styfbmr, rom dock snart dog.
for hon med fadem till Engclholm, der de Ifven Ilgo midl emot den danska hiren.
Emeller- tid b ö j d e f %ltsjukdomcn mm, och morför5ldnrnc hlefvo mycket orolign f6r Agncti.
blormodern ville ack gcrnn ha hem Apeln.
cner hon ej hnde nu n@n j u n ni.
hos si af hvilken hon kunde ha .m.
Fndem tyckte dock det var sv n skiljnr frk henne, och till och med styfmodem mistade ogcrni hennes glada d l l r h p.
Sjelf ville Agoch pB inga vilkor lcmnn krigssMdcplat- ren, der hon fann det helt lustigt.
Hon hlef dock tvungen dcrtill och lemnade si karrtt.
Engelholm den tz nov.
äiföljd af wi sckreterarhastrnr.
Resm v m dock förenad med m h g a bnridighctcr.
Vid La holm skenade bLltimc, och hon hnde sa nar fnllit i strömmen, d l de no inte # t igen hcnne, &amp; om hon sjelf sIger, förrän i ~ l u k a r e b, men tack vare f n e k t i m ~ s raskhet hlef hon d d a d.
Vid W e s t d s gick kardtcn dnder.
och hon m&amp;tc fara i handkärra; Mrst den 9 dec.
kom hon till Stockholm.
Sedm vistades Agneta ett l r hos monöriildrarne.
.L&amp; dem liinge ldva mig fattig bwn till hugnads, tilliigger hon.
Anno 2645 i september manad kom min morbror Erik h e m M n Frankrike.
Jng 1w mycket glad d e r i t, ty vi höllo trifflig mycket af hvar- andra och gladdes bada af allt &amp; t hjerta, an vi fingo se hvarandra m e d hälsan o c h hifvet.
Han var mig mycket nyttig p i den tiden, eiter jag iör ingen annan tordes klnga min sorg än för honom.
Han trö- stade mig ailtid o c h gaf mig goda rad, huru jag skulle b-a mig i t.
när d e t kom allt för tungt pS mig, bad mig, att jag skulle göra, som jag alltid har gjort, vara tålig och bida; Gud skall v51 hjelpa dig.
Emellertid kommo föfildnrne ifrln danska krigel.
I) e rtnde i fru Ebbar och togo flickan till sig.
De1 v m henne till större pl ga Xn nkonrin, ty hon hade blifvit Ofucrtilad af fru Ebba - somt med oda ord och somt med andm att iill hiilflen lofm Erik Cpirrc sin hand; hon u %gadc icke s i g o nej ulan hänskst saken iill fadern.
f ' hur Ville jag mycket hellre niista iiiitt htifvtid, 311 jag ville vigas vid honom, och 1151 jag YSg honon) hos nialra, som inidt för inina ögon gjorde giick af hononi, triikte jag i initt sinne: Herre Gud, hvad skall du göra nied den der hasenberger, s i led var han för mina ögon.
Jag tordes lell inte en lang tid tala om det, nicn dla kunde \ .ä1 .w.
att jag inte kunde lida honom.
- Satte jag mig i sinnet, att ingen inenniska, hrem det ock vore hmrken skulle kunna locka eller trufva mig der till, helst dS min morfar och morbror de höllo mig .ryggen fri,.
t de ville inte gerna, att det Jag vm nu mina 1 6 h, s9 att jag nu d g o t SA nar skulle ske.
sjelf kunde niiirka och dönma, hurudm den kärleken var, soin koiii af en hjertelig oskryinmd kärlek, eller oni kärleken mera var för an- d n orsaker, ty jag v u inte YS enfaldig, att jag inte bSde kmde se och viste, att han mera .nskade mig derföre, att han mente till att M pungen full mecl mig och till att komma sig fram för min skull, än för den stora kärlek den han drog till mig, som var tom och ringa nog; rfct hans s / &amp; tinfar ock läto mig för&amp;, att när han skulle i 3 mig, s3 3 först, fl8 sedan.
skulle Iinn lösa sin fars hus in der$ ..
Jag svarade: f Sade fm Ebba en gSng St mig: .Du skall inte haka Cruus, titm han skail hafva en httig jungfru, och dti skall Iijelpa en fattig karl i m- dclll .. - - - - - SS gjorde allt s5dant niig iniiii galnare och ledare vid ho- rioiii (Sparnen), och i synnerhet eiier dc ville bjuda till att först locka mig dertill, och sedan, när det inte tog t; ig, ville de trufva mig, det jag icke gerna lät göra, kosta mig livad det kunde.
Jag tyckte det gick mig sjclf mest och narniast an, och när alla andra gingo deri- f&amp;, s9 rar jag lell bunden vid siken 2) att hlifva derhos, antingen det var ondt eller godt, ty det var icke hastebyte.
Jag nmdtte \ .äl se mig före, hvrm jag lolohade mig &amp; t, och att det in8ttr v a en dtla~i, att mitt siiiiie och hans kunde komma öfvcrens, och det gjorde icke dennes sinne och mitt, ty det var som dag och.
Min h. f. gaf mig i n d i fjorton dagars tid till att Iietänka mig.
Eniellertid talte jag med niiii iiiorl) mr, och h m gaf niig det rSdet, att jag skulle Siga kott iiej, sa slapl~ jag.
Sedan gingo vi up1~ p i slottet till en dans.
och 112 Sl~arrcii skiille dansa, s3 stulo de bort hans sviirtls balja s3 han dans; i (le med bara \ .irjan, och a113 logo 31 honom och sade St niig: S n i i i riitt godn vän, se huru de göra narr af din iästeman.
- - - - - - - - - - - - - - - - -
76 Det förtröt mig sa, att jag har mest spruckit, ty jag ma bekönna, jag var en jungfru, som var temligen stor i mitt sinne och d ' p i inina varor, att den som ville h a h dem, han skulle inte lata göra narr af Och i samma stunden kom han och Iijöd mig i dans, sig.
och jag \ .ille inte g3 med honom utan bad skam ga d ned hononi, niir han sa Iher göra narr af sig, ty j %.
var icke sinnad till att g3.
mcd en tocken som han var.
Ikr$ svarade han: Jag tiinker I Sr galen, och jag karade: det iir en af oss b5da, men gör Er ingen sorg, I ska aldrig f3 den sorgen till att hilla den galna.
Kom s i en annan, den jag strax gick med, men jag thktc: iiter han detta i sig.
Tter 1) rottningen fragade honom: kunnen I han l upp mer.
- lida, att en annan dansar med Er htntiiiö.
och med Er vill hon icke ilansa?
Han gick till min styfmor och fragade henne, om jag \ ar klok i afton eller hurudan jag var.
Shr vi drogo helii 0111 natten.
begynte niin styfnior till att berömma den andra, som jag dansat med, tocken \ .acker karl det var, men jag iniirkte strax orid, ty jag var dein för kiok, s i ile kunde j Iiira ut mig, utan hrail jag tiinkte, si teg jag med.
Men det gick allt lit p&amp; att de skulle htira, hvad jag höll af honom, detföre svarade jag: CS.
hxit sate har jag sett Brr, och gatt om, utan att se p3 den, och inte hm jag dcnnn giingen talt så mycket med honom, att jag om honom kan s5ga mycket.
Einel- lertid &amp; g jag inte min fistinan.
Efter nagn dagnr sade min styfmor: hvad tyckten I om den I dansaden med på slottet, var han icke en vacker karl?
Jag svarade, ja, k. m. han gick viii till, men hade han varit en soldat, sS rore han \ .al till mer behag, men efter han inte iir det, aktar jag honom inte, och hon svarade mig: Er fiistman ar ingen soldat, och I in3n icke Unkn till att f9 taga d g o n annan ?in honom.
I miste sla soldaten ur Ert hiifviid, ty det iir f3finga tankar; i l a blir intet af.
Jag svarade, det har ingen fist oss Mda, och gick ut i f r h henne.
Nar jag kom ut, sutto pigorna och taltes vid, att min h. f. skulle till Tyskland till armen, och sade i t mig, att ii l3 br6llopp, innan vi draga bort, men jag sade, det skall aldrig ske, utan jag vill 3 mig en braf soldat p i draga med min h. f. och se, hrar jag kan i min arm.
Da svarade mig en gammal hustni, som var hos min mor: hrar sedan rillen I göra af fastemannen, I hafven har hemma; menen I, att han s9 slapper Er?
I) erp3 jag svarade: den ger jag fanen; haken hin hile hm fast oss bhda, och ä~ ingen rem s8 hardt tillknytt oss emellan, att jag icke mycket Iiitt kan lösa upp den.
Jag tïnker aldrig taga mig annan man Tn en soldat.
I&gt;8 sade hon, jag skall klaga p3 Er för frun.
om I talen locke der; menen I, att inte alla veta, att I g (iren det för Cmusens skull, och det veten I aldrig går an.
Löp - - - -- -
7i för herrn med, sade jag, och fur hvem I vill; s9 visst soin Gud Icf- vcr, skdl jag aldrig vigas vid Erik Sparre, .och vill jag heldre dö; men om det blir med Criiuscn eller en annan soldat, s9 iir det lika och kommer Er inte rid, men s9 mycket som I vet, ilen andre vill jag inte haka, ty jag vill ingen h a f a, som 19m göra narr af sig.
lifiringcn slirang strax iipl~ och in till iniii styfmor och sade: nu vill jiiiigfrun öfvergifva Erik Sl~arre och vill h a f h ni soliiat, hvar hon ock tager honom, och sade alla inina ord för min mor.
IX svarade iniii o r: j tro I mig, att CNUSCII ligger henne i sinnet, iiii sedan hon hönle, att han lefrle, kanske att de Iiafvn n9got heiiiligt sig emellan.
Nu vill hon iifvqifva ilen andra, men det g i henne inte an; lika hvad hon svsr, hnrken skall hon (3 öIvergif \ .a den hiir eller skall fi den andra;.
NRr niin far kom, s5 sade hon för honom strax det saniiiia, och sa kom det i ljuset, det jag i tv9 Sr hade dragits iiicd.
SS kom iiiiii h. far till niig och fdgade iiiig.
om ilet vm saniit, au jag ville ukergifva honom (Sparren).
och i19 sraradc jag: ja, jag kan icke 15ngrc dölja utan iii5ste Iiekiiniin sanningen, au jag aldrig har haft i initt sinne till att ega ' honom, och det jag IiYrtill har mast 13th mig Iichaga, har jag iii3at: giort af en barnslig ri (ldh5ga.
Jag Iinr inte torts siiga 1711 Kl~lia I.eijoiiliiifviid emot.
t).
hon har l i d c öfxrmlat och skriiint mig SS, att jag har betlt henne svara, hvatl hon ville.
Men iiii niir jag kommit till bilme förstånd och ser hononi hos andra, och det i synnerhet, att haii liter göra narr d sig, det jag tycker skulle vara allt fiir srirt for mig.
Jag bad min h. fru i a11 ödmjukhet för Giids skull Grskona mig f r h Iiouoiii, s9 ville jag soiii en ödmjuk dotter, det jag ock var skyldig att göra, lyda min h. h r sa laiige jag lefile, iiien i detta bad jag före.
att inin h. far ville lala mig rada, efter det ock gick inig mest och n,niut an.
119 I~lel iiiiii h. far mycket ond p3 iiiig, och IirSgailc mig, hvem som var orsaken ~Icrtill, att jag ville öf \ wgifva Sparren.
och att den s&lt;im gjorde narr al honom, haii vore viil sjelf en större narr.
Jag skulle inte 19ta irra inig, utan hrni ville .ïndtligeii, att jag skulle Iiafva honom, oiii jag r i k eller inte; efter han var en s9 from man, att hen icke Ejordc ii9gon inenni- ska emot, s$ holipades han visst, att han (Sliarren) skulle Iilifvn froni emot mig; jag svmade der] i9, att hvad det kom vid, att han var s i froni iiiot anilra, s9 r5dde haii intet om rnanga, och att den soin iir allt för god emot andra, s8 iir han v5rst emot (leii, han mest r9dcr uiii.
Urssiitom kunde jag inte Iiringa öfvur mitt sinne att sig3 honom ja ' ocli ett gndt ord.
Min Ii.
h r fr9g:; ide iiiig dock, h !ail det i115ttc vnci för en soldat, som mig s9 mycket I9g p3 sinnet, efter jag hade sagt.
att jag ville öfvcrgifva Iioiioin fur en solilats skull, och s d c iintligcn,
78 att det rott vii1 Cniusen, men skulle jag icke billa mig iii, att jag nagonsin skulle honom eller nagon, som jag hiirefter gerna ville - derpi jag sva- hafva, efter jag icke ville hafva den h *, - rade, au hrad den sol&amp;ten vidkommer, .så har det varit min n&amp;, och har jag, d snnnt som jag lefver, icke till det.ringzste ment Cruusen denned.
Om h m 9r lcfmtle eller död, det vet jag inte, och gör det mig vid denna tiden ratt lika, och har jag 5nnu icke sett nagon, den jag r9tt fullkomligt vill göra till herre öfver mig.
Bad jag for den skull, att m. h. f. intc ville fatta de misstankar till mig, att det sker hvarken för hans eller någon annnns skull utan hlott derföre, an jag aldrig kan tvinga mitt sinne till att hlifva kar at honom.
J a g f d p d c, om det icke skulle wra m. h. f. en stor sorg att se mig v.ua bunden rid den jag har en hjertlig leda till, ty vill jag gerna se, att m. h. t har goda r: &amp; mer, inen inte med min egen odr3gliga .avedervilrdighet.
Hoppas jag, att ingen skall vara 1 % tokig, att man föfartanker h. f. der- före, utan jag vill mga allt på mig.
Men hvad det vidkommer, att jag aldrig skulle f3 den, jag sjelf behagade, s9 vill jag gema lata mig nöja dermed och bli ogift, d länge jag ' lefver, ty till att bli hos den, jag - inte gema vill hafva, s9 I b g e jag lef \ .er, det gör jag inte.
- Min h. far sade, I&gt;et3nk dig i natt och efter han %r hiir, s3 lat dig icke märka, att du icke vill hafva honom.
Jag s v d e derp8, att det iir allt redan betiinkt, och kommer inga andra tankar i mitt huftud, och till att st3lla mig emot honom är mig omöjligt.
Hade jag redan s9 halft öfvertalat niin h. far, men ini mbs, som alltid \ lir mig emot, bad min h. iär, att han icke skulle lata mig rada.
När jag kom ut och satte mig till att sy, och Slmreii satte sig hos mig, bad jag honom för Guds skull, att han icke ville se på mig, utan Mn mig, ty jag kan icke lida Er hos mig, och tog jag en hel slef med vax, som stod och sjöd p9 elden, och kastade efter honom, och hans handskar, som han fick mig, kastade jag i elden.
Min morbror log s8 hjertelig, och den andra (Sparren) gick till min f. mor och frågade henne, om jag var m n d e eller inte.
Hon smrade, Gud vet hvem som g91 9t henne, men sen sade hon honom hela händelsen.
Han gick derined bort och kom aldrig mer till mig.
Han a n d e bide den ena och den andra till mig, men det var allt lika godt, och stod fru Ebba mig utur viset h h d t emot, ty hon var min största pliga, som hon alltid har varit, allt i i i jag lag i lindan.
Fru Ebba brydde henne för Cruoien.
sade dejemte, alt ban hade en iiislmö, r3 hon kunde intc 1I1 honom.
Jag svor, att han aldrig var i mitt sinne, och paste jag rätt äfven så litet 119 honom som 118 nigon annan.
Jag vet, Gud som alltid d j t för mig, - - - - ~
79 han gcr inig v31 ock rn god man, ' och blir jag inte gift, s9 blir jag inte knekt.
- - Hon saJc dertill i t mig, att om jag s9 skulle öfvergifva Sparren, skulle en nian betiinka sig till att I~egara mig, och h m och en skiille h5lla mig för en ISttfirdig och ostadig jungfm, som icke haller 119got ord, titan vispar först med den a i a och s9 med en annan.
Ilerför I) ad hon min Ii.
h r, att han inte sktille vnra ironi och I b t ~ mig rada, iitm han sknlle nians svara h w l han ville, s i skiille jag \ .$l I9ta mig nuja, om jag ville eller inte, ty det står intc r31, att en jungfru skall veta, hvem hon vill haka.
DerpS sva- rade jag, att hvad det vidkommer, att alla skiille b l l a mig Iittfbdirdig, var jag icke r r ty jag hade ett godt samvete, att Iirarkeii han sjelf (Sparren) eller iiSgon annan iirlig inrnniskn kan nicd sk31 siiga mig nSgon Iättfirdighet efter, ty ingenting 3r mig karare an min - H ö k jag det för en störrc 1ittfirdighet, om jag lofvarle 3ra.