Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan det sista borgerliga krigets slut har kvinnan icke visat något in- tresse för allmänna angelägenheter.
Om vissa damer hafva för vana att infinna sig i las tribunas del Congreso, så ar det endast för nöjes skull, för att se och ses.
En af mina vänner, hvars åsikter äro allt utom reaktionära, beklagade för nigon
tid sedan, att den spanska kvinnan saknade ett ideal; jag tänkte därvid, att det ar omöjligt för henne att hafva något: hennes forna ideal har icke respekterats och ett nytt har icke erbjudits.
Spanjorerna finna sig ansikte mot ansikte inför en pinsam dualism.
I intet annat land, möjligen med undantag af Japan, ar hangifvenheten för sociala nyheter s5 stor som i Spanien och reformerna hafva varit lika plötsliga som radikala; men på samma gång kanna spanjorerna så intensivt starkt makten af traditionens förtroilning, att de alitid atervanda till det gamla såsom en trolös make till sin trogna hustru.
I allt hvad som rör kvinnan ar traditionens makt öfver spanjoren starkast, ty den ar så att saga rotad i den semitiska naturen.
Frin span- jorens synpunkt kan och bör allt förändras) endast k l mnan ' skall förblifva sig lik, fix som polstjärnan.
Fraga den mest liberala man i Spanien, hvilka egenskaper han fordrar af sitt kvinnliga ideal, och ' han skall gifva er en malning ganska litet skiljaktig från den Fray Luis de Leon gifvit i La Perfecta Casada eller Juan Luis Vives i La Institution de la Mujer Cristiana, såvida han ej går an längre tillbaka i tiden och finner sitt ideal i bibelns höga kvinna.
P5 samma ging han drager upp denna stränga silhuett och fordrar af kvinnan en filosofs och en angels egenskaper i förening, vill han satta henne i glasskåp och med tillhjälp af okunnigheten hålla henne borta från all beröring med den yttre världen.
En af mina bekanta, som tillbringar hela sitt lif midt i de politiska brän- ningarna, stämplar som ett stort fel och gör sig löjlig öfver hvarje yttring af politiskt intresse f r h hinnor.
Och hvad beträffar vetande, finnas minga som äro af samma asilit som en viss fader, hvilken, tillfrågad af sin dotter om Ryssland lag i norr, helt vresigt svarade: %Goda kvinnor behöfka ej ha reda på sådana sakera.
Jag upprepar, att det sociala afstindet mellan könen ar större nu an det var i det gamla Spanien, ty mannen har vun- nit rättigheter och fått privilegier, som kvinnan icke äger.
Om tv; personer befinna sig på samma punkt, men den ena går framåt under det den andra stannar kvar, så blir den senare lika mycket efter, som den förra g i r framit.
Hvarje ny vinning, som mannen gör p i den sociala frihetens falt, f&amp;- djupar den moraliska klyfta, som skiljer mannen från kvinnan och gör hennes lifsuppgift mera passiv och tvifvelaktig.
Rat-
tighet till undervisning, religiös frihet, tillträde till allmanna förhandlingar, rösträtt) hela det parlamentariska systemet tjänar till att vinna styrka åt männen men icke åt kvinnorna.
Ingen kvinna i Spanien, allt .ifrån tronen ända ner, äger det minsta politiska inflytande och i andra hänseenden ar den kvinnliga intelligensen endast en svag reflex af det starkare könets.
För att bevisa sanningen af detta påstående ar det till- fyllest att endast skärskåda kvinnans religiösa s&amp;dpunkt.
Jag har tillförene sagt, att i mitt fosterland mannen langt ifrån att önska, att kvinnan skulle kanna .och tanka som han, strafvar för att hon skall lefva ett i moraliskt och intellektuellt hänseende underlägset) från hans vidt skildt lif.
Jag nekar icke, att den spanska kvinnan af instinkt ar troende, men denna instinkt vidmakthalles också på ett förträffligt satt af den lag, som mannen dekreterat, och hvarigenom de ha rättighet att vara deister, ateister, skeptiker eller materialister, men deras döttrar, systrar, hustrur och mödrar måste vara katoliker ratt och slatt och ingenting annat.
Jag erinrar mig, att i en landsortsstad ett antal fritänkare utlyste ett meeting, vid hvilket en professor och republikan presiderade, och han tillkannagaf, att afven kvinnor ägde tillträde.
Då han efter mötets slut tillfrågades, hvarför han icke medfört sin hustru, utropade han i helig rys- ning: Min hustru?
Min hustru ar icke fritänkare, Gud vare lofvad!
Jag skulle vara den sista att beklaga den religiösa känslan hos kvinnorna - om blott mannen hade den ocksa.
Himlen må veta att de behöfva den!
Men jag vill framhålla det in- konsekventa, oärliga och för kvinnan förödmjukande uti detta band som af mannen pilagts henne genom förbudet att gå utom trons barrier.
Mannen betraktar sig sjalf som ett högre vasen, som äger ratt att skaka af sig hvarje band och inrätta sitt lif efter sin egen elastiska moral, men då han icke som den despotiske och svartsjuke afrikanen numera kan placera en neger med dolk i gördeln att vakta hustrun, gifver han henne i stallet en högre vaktare: Gud.
Sålunda ar Gud för den spanska kvinnan vaktaren öfver äktenskapets helgd, hvil- ket erbjuder den fördelen att om mannen söker förströelse och nöjen utomhus, vaktaren blir en tröstare och rådgifvare, som smeker den sargade sjalen, helar med ljuflig balsam och vänder den bort från den väg, som leder till fördarf.
Daraf förklaras att ingen spanjor - undantagen äro så få, att daraf regeln starkes - vill se de kvinnliga medlemmarna af sin familj bryta med den religion, som de uppfostrats uti.
Det finnes man, som icke biktat på trettio b, men som skulle finna det anstötligt, om deras hustrur underlitit att uppfylla denna ' kyrkans föreskrift sista påskhtigtiden.
Och denna öm- tålighet vaxer i samma man som den stärkes af sonlig kärlek.
Ingen tviflare kan undgå att erfara vissa känslor vid håg- komsten af sin barndom och då han erinrar sig de lärdomar som hans moder en gång gaf honom.
Att icke af sin moder hafva mottagit den första religionsundervisningen betraktas nästan lika förödmjukande som att ej veta hvem ens fader var, och att säga till en man, att hans moder saknade religion, ar en förolämpning föga mindre an att anklaga henne för akten- skapsbrott.
Ur denna dualism i mannens åskådning uppstå ytterligt egendomliga motsatser mellan spanska politikers offentliga och enskilda lif.
Under det att de offentligen uppträda som nyhets- makare, ja till och med nedrifva allt, uppresa de inom hemmen altaren åt traditionen och deltaga i utöfvandet af familjens religionsbruk.
Estanislao Figueras, en gång republikens presi- dent, läste dagligen bönerna vid radbandet med sin hustru.
Hos Emilio Castelar, en annan president och afven demokrat, serverades aldrig under fastedagar kött, så länge hans syster Concha lefde.
Med Castelars förmåga att försköna allt för- klarade han det på ett ytterligt fint och poetiskt sätt nMin syster
De katolska religionsbruk, som min syster ålägger mig, varma mitt hjärtan.
Ingen faster ringaste uppmärksamhet vid att medan kvia- norna åhöra massan, männen vänta dem utanför, stödda mot portalens pelare, och att vid sådana kyrkliga akter som tnidzfios, novenas eller comumbnes utom prästen endast kvinnor och någon carkt äro narvarande, ty detta ar så vanligt och upp- repas oupphörligen.
Mannen hafva s i oinskränkt ofvedåtit åt kvinnorna det religiösa faltet, att prasterna nödgats uppfinna ett knep för att skaffa sig ett manligt auditorium.
Detta sker genom tilikannagifvande om föreläsningar eller konferenser, som röra
sig om djupa vetenskapliga, moraliska eller filosofiska ämnen,.
hvaruti kvinnor icke kunna taga del.
Den manliga fåfangan.
kittlas har på sin allra ömtåligaste punkt - den intellektuella .. exklusivitetens - kyrkan ar öfverfylld, och ehuru det som serveras på intet satt ar öfverlagset vanliga genomsnitts-artiklar.
i tidningarna, så ar framgången gifven genom det delikata.
annonse.ringssattet: aEndast för man D.
Jag skyndar att tillägga, att ehuru mannen öfverlamna det.
religiösa området åt kvinnorna, s i tillita de dem dock icke att regera oinskränkt dar.
Att tanka fritt ar dem förbjudet, men religiös extas eller mystiska grubblerier få ej heller finnas.
Bakom extasen ser fadern, brodern eller mannen själasörjarens svarta skugga afteckna sig och det är en fival om makten sa mycket mer fruktansvärd som han ar i besittning af den pre- stige som ett rent och heligt lif gifver och darjamte af en bild-.
ning oftast öfverlagsen lekmannens, åtminstone beträffande moral.
och teologi.
Daraf följer att af alla kyrkobruk, som kvinnorna utöfva, ar den ofta upprepade bikten det som mest vacker- mannens afundsjuka och misstänksamhet och som understundom förorsakar verkliga husliga krig.
Det finnes i Spanien stader, i synnerhet i Vizcaya och Andalucia, dar jesuiternas inflytande är så stort, att hela familjer styras från biktstolen.
Man kan.
knappast föreställa sig den oro och det .bekymmer som detta.
inflytande ingifva männen eller de elaka och illvilliga insinua-.
tioner, med hvilka de söka beröfva jesuiterna herraväldet öfver- Itvinnans själ.
Och det oaktadt veta de gifta mannen och alla, som hafva makten öfver kvinnan, mer an val att biktfadern ar for dem ingalunda en fiende utan en van.
Knappast torde det intraffa- att biktfadern rader kvinnan att protestera, kampa, frigöra sig utan att underkasta sig, ge vika och lyda.
Endast i mycket sällsynta fall, då tron kan anses i fara, erinrar biktfadern den ångrande om att hon hvarken förspiller eller räddar sin sjal i sainlefnad med sin man och att sjalen icke säljer sig genom äktenskaps ingående.
Trots all försiktighet och måttfullhet.
från biktfädernas sida kan jag betyga, att mannen icke med blida ögon se det täta biktandet eller en brinnande andakt.
Hvad de önska att se hos livinnan ar ljum tro - en val afpassad.
fromhet.
Och kvinnan har helt fogligt slagit in p2 denna vag: hon låter icke hänföra sig hvarken i t ena eller andra hållet ..
Man kan icke tala om den spanska kvinnan utan att skilja mellan de olika sociala klasser i hvilka hon ar delad.
Aristo- kratien, medelklassen och den egentliga stads- eller landt- befolkningen förete skiljaktiga typer, ehuru de alltid erbjuda likheter, som hänvisa på ett gemensamt ursprung.
Då jag börjar med aristokratiens kvinnor, framträder först den kungliga familjen, som ar ett verkligt gyneceum, emedan - den består af fyra eller fem kvinnor och ett barn.
Icke alla äro spanskor: drottningen ar österrikiska och infantinnan Paz genom sitt giftermål naturaliserad bayerska; men drottningen- farmodern, mera kand under namnet Isabel II, bär en s; mycket mera utpräglad nationel stämpel.
Sorglös och häftig, god- hjärtad och full af upptåg, utdelande ynnestbevis med fulla händer, vanlig mot hela världen, ersättande de stora bristerna i uppfostran och vetande genom vaken intelligens, är drottning Isabel en oförfalskad spansk typ (historien må döma hennes politiska lifsgärning, jag talar endast om hennes karakter); hon a r hvad Taine skulle saga, en rrepresentativ typ.
för icke fa spanskor af en förgången generation.
Hennes dotter, infan- tinnan Isabel, greflrinna af Girgenti, förnekar lika litet sitt spanska ursprung.
Vanlig i sätt och tal, liflig och verksam, fri från all etikett, beslutsam och öppenhjärtig, uppträder hon på genuint spanskt satt, utan kantigheter eller pjunk, utan minsta skymt af pryderi.
Hvad som skiljer henne från den klass af spanska kvinnor som hon naturligen tillhör, ar ett manligt oberoende, böjelse för sport och kroppsöfningar, som mera kännetecknar den anglosaxiska rasen.
Ingen kan förneka infantinnan Isabel utpräglad individualitet, hvilket gör henne mycket sympatisk och närmar henne till renässansens kvinnor.
Infantinnan Paz eger en utbildad smak, hon malar och skrifver vers, men har icke gifvit &amp; got prof p5 verkligt artistiska anlag.
Infantinnan Eulalia, elegant och ståtlig, har ingenting särskildt utmärkande framför de damer som pryda balsalongerna och tjusa genom skönhet.
Efter den kungliga familjen komma de damer som tillhöra aristokratien s h a l p5 grund af börd som till följd af sina mans farska militära eller politiska dater.
Dessa haka det sämsta rykte af alla Spaniens kvinnor.
Jag skall bevisa att detta rykte
saknar grund, men jag måste icke desto mindre erkänna att det existerar.
Madrids befolkning, som dag ut och dag in ser dussintals damer, alltid de samma, i bländande toaletter passera i lysande eliipager, medelklassen eller landtbon, som från parterren på Teatro Real betraktar dessa samma af juveler gnistrande damer som med nakna armar och skuldror luta sig i logernas fåtöljer, medelklassen som girigt slukar tidningarnas a fashionable news 1) eller ~échos mondainsa och håller rakning på spetsarnas mängd och sammets-släpets meter-tal, som hör vissa namn ständigt upprepas i oupplösligt samband med skönhet, rikedom och lycka, som dagligen stinges af afundens gadd - tror så lätt, att dessa damer alla äro Cleopatror eller Julior, ständigt be- redda att dricka pärlor upplösta i vin och att hängifva sig den ena dagen åt en Cxsar, den andra åt någon af tjurfakt- ningsbanans toreadorer.
Jag liar funnit - och denna iakt- tagelse är ingalunda allmän - att de åskådare, af hvilka de högre klasserna alltid äro omgifna, den nyfikna hopen, som alltid ar på utkik och färdig att nagelfara deras obetydligaste handlingar, uteslutande agnar sin uppmärksamhet åt dessa klas- sers kvinnor - icke män.
Kvinnan ar för dem personifikatio- nen af Idassens alla både laster och dygder, antingen detta nu beror på den olika moral som gäller för de olika könen eller darpå att hopen föreställer sig, att allting ar tillåtligt för inän eller att den lyx, som utvecklas och vacker afund, icke framsticker så ohöljd hos mannen som hos kvinnorna - allt nog, det faktum ar obestridligt, att förtalets pil, alla anklagelser mot de högre klasserna, riktas mot kvinnorna.
Att aristokraten ar en lätting, slösare, slapp, lattfirdig, utan lifsmil, lefver i okunnighet och maklighet, att han lik narren i den beryktade satiren endast skroderar om tjurar och hastar, att han ar till ingen nytta hvarken för sitt land eller för civilisationens sak - det förvanar ingen.
Men det som leder oss ratt i fördärfvet a r ryktet om att markisinnan " X har en .liaison » eller att hon ringat ur sitt kladningslif två centimeter till.
Den, som icke tillhör den högre societeten eller icke äger den sällsynta egenskapen att vara nöjd med lifvets förhållanden, anser som verkliga brott en hel del fullkomligt likgiltiga saker som aristokratiens damer göra, antingen därför att deras ställ- ning krafver det, eller för att utfylla tomheten i sin tillvaro,
eller för att följa modets lagar.
Folket och förnämligast den mindre bemedlade medelklassen, dar den allmänna opinionen formas, kan icke fatta annat an att den kvinna ar en förtappad varelse, som årligen slösar tusentals duros på kläder och juveler, som åker i ekipage ii la Daumont, som frukosterar med cham- pagne och manzanilla, som ödslar i kladningsslap och knappar in på kladningslifvet, som parfymerar vadderingen i sin klädning, som nyttjar silkesstrumpor midt på dagen, som dinerar i öfver- flöd och som efter intaget kaffe tänder en turkisk cigarett.
Allt detta ar för spanjoren tecken pä höjden af sedligt för- därf och af hvarje detalj i ett sådant lic som kommer till hans kännedom, sluter han till ett lif i djupaste förnedring och an- tager att sådant är alla kvinnors lif, som tillhöra le grand monde.
Det kan icke nekas, att några finnas, som lefva ett sådant ytligt lif, att alla deras tankar koncentreras på toalett, nöjen och lappri.
Men innan vi döma, om grunden härtill ar att söka i bristen på omdöme eller i lastbarhet, ar det nödvändigt att se efter, om mannen, af hvilka kvinnan mottager moraliska impulser, gifver henne några bättre föredömen.
Jag tvekar icke att påsta, att så icke är förhållandet och att aristokratiens man gör sig lika mycket och mera skyldig till ytlighet och lättsinne an dess kvinna.
Då kvinnan lefver i flard, förslösar sin tid mellan modisten och harfrisören, spelar hon endast den roll hon fått sig gifven: att vara ett prydnadsföremål.
Man brukar saga, att i Spanien endast tvä yrken sta öppna för kvinnan, bodförestånderska och drottning; därtill kan numera laggas telegrafist och telefonist.
För mannen däremot äro alla vägar öppna och om aristokratiens manliga individer skulle efterstrafva inflytande på landets öden och vilja taga ledningen i detta ords basta betydelse, skulle ingen hindra dem, men alla skänka dem sitt bifall.
Det förhållandet, att aristokratiens damer uteslutande till- bringa sitt lif i lyx och flard, ar emellertid icke så allmänt, som man tror.
Många lefva ett tillbakadraget lif, många agna sitt lif at hemmet och barnens uppfostran, många helga sina timmar åt välgörenhet och fromma gärningar och de finnas, som visa ett berömvardt intresse för vetenskap, konst och literatur, ja, för jordbruk och industri.
De sista äro visser- ligen undantag, men det skulle vara orätt att icke med beröm
omnämna markisinnan de Casa-Lorings liteera talang eller hertiginnan Angela de Medinacelis fruktbringande verksamhet, hvars exempel för öfrigt det vore önskligt att många nian af hennes klass följde.
Det har icke varit aristokratiens män, utan kvinnor, som visat intresse för den nationella strömning inom poesien, hvars förnämsta representant Zorilla ar; det har icke varit männen, utan kvinnorna, som först uppskattade vår frajdade Menéndez y Pelayo.
Kand ar den stora begåfningen hos alla damer tillhörande hertigliga familjen Rivas, och mar- kisen de Sotomayors sköna dotter gaf bevis på sin uppskatt- ning af intelligensen, då hon gaf företräde åt Cánovas del Castillo framför en lysande rad af fullblods-pretendenter.
Jag skall icke tillåta mig att anföra särskilda exempel, för att icke såra dem, som jag möjligen skulle komma att förbigå, men jag hoppas, att grefvinnan de Superunda må förlåta mig, att jag endast nämner hennes namn för att erinra om skärpan i hennes förstånd och allvaret i hennes lif.
Jag, som tusen gånger upptradt till försvar för stora varl- dens damer mot dess belackare, som, jag ar förvissad därom, aldrig sett en enda på nara håll, har hänvisat till statistiken, då jag icke sett annan utväg att öfverbevisa dessa själfgjorda stränga anklagare.
Jag har uppmanat dem att uppgifva namnen på dessa illa beryktade damer - som, jag upprepar det, de icke personligen kände - och jag erbjöd mig att i utbyte namna namn på damer af oomtvistadt felfritt rykte, hvilka tillhörde sferen för mina personliga bekanta.
» Ni inser val^, fortfor jag, oatt om aristokratiens damer i sjalfva verket .äro så fördarfvade och liopplösa, som ni anser, det bör vara lätt för er att bevisa det genom angifvande af namn. » Min motståndare nämnde då ett halft dussin, evigt samma oför- .änderliga halfdussin, som ständigt ger stoff åt skandalen, samma halfdussin, hvars rykte trängtn ut i provinserna och troligen äfven utom landets gränser.
A andra sidan anförde jag hela familjer, hundratals damer, ja, jag tog fram Gaia O#ciaZ, dar förteckning öfver adeln återfinnes, och uppmanade moralisten att med ett tecken utmärka de sliyldiga.
Han var icke i stand .att ' fylla dussinet.
Men, huru ar det möjligt att bortrensa en så starkt rotad fördom?
Huru kunna bekämpa en sådan åsikt, som förfäktas af en viss dam i en af våra landsorter, hvilken, då hon läste
i jag vet ej hvilken tidning, att aristokratiens damer prydde sina balskor med juveler, utropade, att ingen kvinna kunde vara hederlig, som brukade juveler på fötterna, och att dessa.
damers män borde stänga in dem p5 tukthus?
Till denna sammansvärjning mot damernas af aristokratien goda namn och rykte hafva romanen och teatern i hög grad bidragit.
Vare sig nu att publiken ar road af eller kittlas af målningen af lasten hos de högre klasserna, eller att den för- dom, hvarom jag talat, äfven förefinnes hos författarne, det faktum står fast, att hertiginnor, markisinnor och grefvinnor i romaner och dramatiska arbeten äro inkarnationer af fördarf och uselhet.
Det är icke så länge sedan en af våra förnämsta romanförfattare, Pereda, utgaf en sedeskildring från de högre kretsarne under titel La MomGZveu, där stora världens äldre och yngre damer begå de oerhördaste saker.
Jag tror, att Pereda, som är en afgjord fiende till hufvudstadslifvet, tagit inflytande af hvad jag vill kalla, provins-legendena.
Om för- fattaren hade haft någon beröring med den värld han skildrar, skulle målningen blifvit mera sann och han skulle icke skildrat undantagen som regel.
Damerna blifva ej mycket bättre be- handlade af en annan författare af mycken förtjänst, jesuiter- patern Coloma; men hos honom förklarar kaftanen vissa stränga omdömen om baler, lustpartier, toaletter och nöjen i allmän- het, som uteslutande tillhöra aristokratien.
Den uppfostran, som gifves adelns döttrar, ar enligt min åsikt behäftad med två fel.
Den ar ytlig och utländsk.
Ytlig, därför att den icke äger en fast grund, endast flyter ofvanps; utländsk, emedan skolor, lärarinnor, sällskapsdamer, barnpigor och ammor, allt måste komma från Frankrike, Tyskland eller.
England för att vara elegant och korrekt.
På detta sätt för- lorar för hvarje dag kvinnan mer och mer nationelt skaplynne och individualitet.
Aldrig inträder jag i en salong eller en budoir utan att instinktmässigt mina blickar söka den bok, som i rikt praktband ligger p s bordet eller kaminkransen.
Nio gånger af tio är denna en fransk roman i den starkt kryddade genren, Ohnet, Cherbuliez eller Feuillet; sällan en religiös eller historisk bok; aldrig en spansk roman, ty för gommar, vana vid franska bonbons serverade i sammets- kapslar, är spansk föda simpel.
Damer skom hertiginnan af Benavente, som med intresse och välvilja följer vår moderna
literaturutveckling, eller såsom hertiginnan af Mandas, soxn läst och begrundat arbeten i geologi och historia, äro alct- ningsvarda undantag.
En kvinna, hvars stallning medgifver henne mycken ledig-.
het från skötandet af sitt val ordnade hus, som icke längre lefver inspärrad och afskild såsom i XV1II: e århundradet, hvars.
hus kan ramla öfver henne, som vi bruka saga, emedan mannen ofvergifvit det och söker sysselsättning och nöjen annorstädes, är utan tvifvel i behof af en stor portion andlig öfverlagsen- het för att icke gå upp uti visiter, promenader, baler och opera, för att icke rikta alla sina tankar på modets växlingar, för att blifva stark och tänkande.
Mången gång ar det man- nens fzfanga, som drifver henne till extravaganser och ostenta-.
tivt uppträdande, om det icke ar hans likgiltighet eller från- varo från hemmet, som nödgar henne att söka glömska och retelser.
Allt detta ar förmildrande omständigheter, som böra tagas med i rakningen af dem, som af kvinnan fordra felfri- '.
het och lidelsefrihet, och böra val beaktas af hvar och en, som studerar manniskonaturen.
Den spanska adelns damer äro vackra och ståtliga, men den nationela skönhetstypen blir allt sällsyntare.
Kvinnan af ' medellängd, smart och välformad, med mjuka rörelser och stolt gång, med svarta, uttrycksfulla ögon och långa ögon-.
fransar, med blekröda lappar, mörk hy och ramsvart har, lämnar småningom rum för den starkt köttfärgade b1onda.t~~:.
som har kallas Rubelis-typen.
Det ar godt om blondiner i Madrid, men sanningen att säga: mánga äro blonda endast genom konst.
En annan typ, kanske mera antik, ar afven förhärskande inom aristokratien; det ar den ljusletta, anemiska, med ovalt ansikte och starkt spotskt framskjutande under-.
lapp, sådan man återfinner typen hos de stora målarne Pantoja och Velázquez.
Ehuru icke skön är denna typ mycket di --.
stingerad.
Man har trott, att Lozojas vatten och därmed samman- hängande ombyte af luft liar åstadkommit förändringen i Madrid- damernas utseende, därigenom att det gifvit dem mera friskhet.
och rundning.
För mig synes det tydligt, att försvinnandet.
af det nationelt karakteristiska har till väsentlig del sin orsak uti klädedräktens förändring, antagandet af moder, skapade för andra raser, vidt skilda från vår, som om de än passa dem
- val, vanställa oss.
Den spanska kvinnan hade funnit formen för sin klädedräkt i modet på Carlos n ': s tid: den korta sidenkjolen, den låga skon och framför allt den mystiska, yppiga, poetiska, svarta eller hvita mantillan äro utan all jam- - förelse de lyckligast valda attributer för en kvinnotyp, som mera utmärker sig genom grace an genom verklig skönhet.
Det nu harskande modet med grofva tyger och glanslösa firger, långods från mankönet, af engelskt fabrikat, langa kappor och waterproofs, dubbelbottnade, breda skodon ock framför allt den franska kapott-hatten, ar fullkomligt tillintet- * görande for den spanska skönheten.