Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nödvändigheten af en sådan afslutnings- kurs i utlandet kan knappt bestridas, både därför att undervisningskonsten i sångfacket där slår högre än hos oss, och än mer emedan den för in- tryck mottagliga eleven i kontinentens storstäder har vida rikligare till- fällen än här att åhöra prestationer, som äro vär- defulla och ägnade att utgöra en vägledning för det unga sinnet.
Före afresan från Stockholm anordnade hr Saloman en enskild upp- visning, hvarvid hans begåfvade elev hade till- fälle att inför en utvald krets af fackmän och kännare ådagalägga re- sultatet af sina studier.
Man var efter åhörandet af sångerskans prestatio- ner öfverens om, att man här hade att göra ej blott med en rik mu- sikalisk begåfning och en redan nu aktnings-
IDUN 34 L ä r dig t ä n k a fritt, s o m Allt vankelmod i själen du f ö d d e s fri: är slafveri.
1893 A f a l l t h v a d m a n på h u n d r a d e år d i g l ä r d e, V a r intet m e r a värdt än ditt eget värde.
f. bjudande teknik utan äfven med en stämma af ovanlig volym och skönhet.
Röstens djup predestinerade sångerskan för altfacket.
Paris valdes till uppehållsort, och den fortsatta handledningen i sångens svåra konst anförtroddes åt madame Marchesi, som ut- bildat sångerskor från alla land och skapat sig ett af de bäst klingande namnen på detta område.
Sånglärarinnan blef genast, berättade Post- tidningens korrespondent, så intagen af den praktfulla stämman och dess noggranna ut- bildning, att hon befriade sin nya elev från den serie förberedande öfningar, hon eljes plägar ålägga alla sina elever.
H o n förespådde fröken S. äfven en lysande scenisk framtid, hvilken spådom säkerligen också hade gått i uppfyllelse, om hennes sceniska bana ej i förtid afbrutits, såsom ofvan nämndes.
Hos madame Marchesi stannade den unga sven- skan i två år, 1 8 8 3 — 8 5.
Under dessa år syntes tid efter annan i de svenska tidningarna meddelanden från Pa- ris om de vackra och snabba framsteg, den unga sångerskan gjorde, och om den upp- märksamhet, hon väckte vid elevuppvisnin- garna.
Slutligen uppträdde hon, berättades det, i april 1885, offentligt vid en konsert i Salle Flaxland.
Denna konsert var anordnad af en broder till skådespelerskan Ristori, och den finaste publiken i världsstaden var där talrikt representerad.
A f så mycket större betydelse var det bifall, hon här eröfrade och som berättades hafva varit lika kraftigt som enhälligt, så att hon måste omtaga alla sina tre nummer.
Den franska tidningen Paris- Rome innehöll en smickrande uppsats om sångerskan och förklarade bl.
a., att hon sjöng » på ett mästerligt sätt ».
Det dröjde därför ej länge, innan vår lands- maninna erhöll engagement.
Genom bemed- ling af den ansedda sånglärarinnan Della Valli i Milano erhöll hon hedrande anbud från en teaterdirektör, som skulle gifva före- ställningar å teatern i Bergamo.
Italiens då förnämsta musiktidning II Trovatore, hvars representant hört sångerskan i en krets af framstående auktoriteter i Milano, yttrade om henne vid denna tid: » V i hafva i Milano en ny konstnärinna, Viola Lavinia (det var hennes artistnamn), mezzosopran och kontraalt samt utrustad med de skönaste röstmedel och en ovanlig talang.
Hennes repertoar utgöres af operorna Lucre- zia Borgia (Orsini), Trovatore (Azucena), Lin- da (Pierotto), Ballo in maschera (Ulrica), Marta (Nancy), Gioconda (den blinda), Rigo- letto (Maddalena).
H o n har studerat för madame Marchesi, som lämnat teatrarna det största antalet goda sångerskor. » Äfven andra italienska tidningar framhöllo Viola Lavinias » utmärkta egenskaper med hänsyn till stämma och intelligens » och före- spådde henne den största framgång å til- jorna.
Och denna svek henne icke, då hon våren 188G beträdde scenen i Pierottos parti.
Hon firade en stor triumf, och de milanesiska tidnin- gar, som hade representanter i Bergamo, slö- sade på Lavinia de varmaste loford, hvilka vid den tiden aftrycktes i svenska tidningar.
Viola Lavinia uppträdde därefter å flere italienska scener och rönte det amplaste er- kännande.
Det skulle föra för långt att anföra en bråkdel af hvad de mest betydel- sefulla italienska tidningar yttrade om henne.
Här må blott som prof meddelas ett par ra- der ur musiktidningen La lira, som utkom- mer i R o m, Neapel och Padua och som bl.
a. skref: » En verklig triumf firade fröken Viola Lavinia, en ung svenska, lika vacker som hon är förträfflig sångerska, elev af Marchesi.
V i kunna utan fara för att misstaga oss förespå henne en den mest lysande framtid.
Hon är en uppgående stjärna, som snart skall nå zenith af sin bana. » Om beskaffenheten af hennes stämma må anföras, hvad en milanotidning därom yttrade, som skrifver: » Ehuru Viola Lavinia nyligen börjat sin bana, har den unga damen förstått att visa sig vara en konstnärinna af verklig förtjänst och därjämte i besittning af en den skönaste stämma af en harmonisk och vek klangfärg.
Denna stämma är en af dessa sammetslena, jämna och lätt utströmmande, som så bra lämpa sig för de största svårigheter i bel-canto- facket.
— — » Den unga svenskans konstnärsbana, som började under så gynsamma anspicier, och det i sångens rätta hemland, skulle emellertid blifva af helt kort varaktighet.
Den ovanliga framgång, den unga sånger- skan rönt, jämte den omständigheten, att hon var utländska, hade öppnat de förnämsta sa- longers dörrar för henne.
H o n lärde här känna flere framstående personer, hvilka skulle kunnat blifva henne till stor nytta på hennes artistbana.
Men hon träffade här också den man, som skulle blifva orsaken till, att denna afbröts redan i sin början.
Det var en ung framstående officer vid namn Bertetti, som eröfrat hennes hjärta, och med hvilken hon efter ett års vistelse i Italien ingick äkten- skap 1887.
Nu nödgades sångerkan lämna scenen, ty i Italien är det ej tillåtet för officerarnes fruar att tillhöra teatern, och därmed var den korta, men framgångsrika konstnärsperio- den för henne afslutad.
I sitt angenäma hem i Turin, dit hennes man för närvarande är kommenderad, finner hon nu en ersättning för de triumfer, som så många kompetente domare förutspått henne, och som hon redan hade börjat skörda.
I enskilda kretsar och vid privata konserter för välgörande ändamål låter hon dock fortfarande sin stämma ljuda och har då alltid att påräkna en tacksam åhörareskara.
Hon har under de senaste åren ett par gånger besökt sitt fädernesland och befinner sig just i dessa dagar här.
Härunder har hon i Södertelje och Norrköping under titeln » musikälskarinna » undantagsvis uppträdt vid några af en hennes släkting anordnade kon- serter.
Det behöfver knappt nämnas, att framgången var stor, som bevis hvarpå må anföras, att Norrk.
i slutet af janu- ari om henne bl.
a. yttrade: » En mer ungdomlig, kraftig samt om god skola vitt- nande röst torde man icke så ofta hafva hört härstädes. » JiOLMGREN I Stockholm har sångerskan denna gång endast sjungit å en enskild soaré hos en framstående person och inför ett stort antal medlemmar af allra högsta sociteten.
Den, som skrifver detta, anser de i det föregående anförda omdömena om sångerskan ej öfverdrifna, enär han haft tillfälle att kon- stetera deras riktighet såväl vid den första uppvisningen för 10 år sedan som äfven se- nare i enskilda kretsar.
Offentligen har fru Bertetti aldrig uppträdt i Stockholm.
H. Suennens G.
S. sdng om (Dargif Pienge.
£S&gt;å fom jungfru JlTargit pienge, Som är bygöens fagraste mö; Då fom sol öfper pång od} pänge © d} pisor t baggens snö.
Då fom glitter od) ljus öfper stigen, ©dj f / tmlen par6t stor odj ptö, ©ef) bet sjöng så förunöerligen 3 öoftanöe liö.
Då log jungfru Iltargit pienge, ©d; ftn&amp;en » aröt tunt od; rö6: " 3ag bafper pantat 6ig länge, JTCin v ä n i lust od; nö6!
3ag pisste 6u sfulle pinnas — Det fyopp fyar jag alortg mist, 2ltt öu sfulle nås af en fpinnas " Kärlef till sist.
" 3ag sörjöe så bitterliga, Här i fpällens öåranöe öoft 3ag såg 6ig ur 6ansen stiga Cill famntag i fyögaloft.
Här jag såg 6ig pi6 tärnornas si6a 3 sfämtan6e älsfogsrus, Då fyafper jag gråtit så ti6a 3 nätternas ljus.
" 3ag pisste 6ocf, att omstöer Du sfulle fomma igen.
Xiu är 6u till sena ti6er Xllin allra ljufpaste pän.
Så fäster 6ig XTTargit pienge !Tie6 ring af gul6 så rö6, Pisst sfall 6en bin6a 6ig länge 3 lust od?
i nö6. "
Då fysste jag ZTIargit pienge På finaste jungfrufinö — Det sjöng i pilarnes bänge
IDUN 1893 ©dj ©dj ©d} Den t likens sorlanöe ltnö.
älfpen log od?
lefte talöc för säf od; fust fagra syn, som smefte 2 T t m lönliga lust.
Hu btnöer jag sr&gt;ärö vxb stöa ©dj sfrufcar brynja å barm — XXu » ill jag på allrar strt&amp;a, P å all » ar pröfpa min arm; Paroer fonungars » cöerltfe, Som intet fan stå emot, ©d) lägger mitt fonungartfe $öv färestans fot.
Jtuoif jStrfjmabut.
^&gt; Diskretion.
Tllästai) alla människor föra ordet diskretion Jt? / på tungan, men icke alla tyckas ha ett riktigt begrepp om hvad ordet betyder.
Det uppfattas olika af nästan hvar och en, som använder det, och ej sällan måste uttryc- ket tjäna till att bemantla fel, som man vill låta framstå som förtjänster.
Diskretion kallas det, om man är frånstötande, kall, utan ett deltagande ord, utan en vänlig fråga efter an- dras intressen.
Huru annorlunda är däremot ej umgänget mellan människor med bildning och hjärta.
Dessa veta, hvad diskretion vill säga, just därför att de kunna sätta sig i andras ställe.
Men hvad är då egentligen diskretion, denna vida mantel, som så bekvämt omhöljer oss och likväl, allt efter sättet hvarpå vi bära den, kan låta oss synas sä frånstötande eller till- dragande?
Det latinska uttrycket betyder: » Hvad som är fullkomligt afsöndradt » — och den, som är diskret, vet att med riktig takt skilja på, hvad som hör till nästans område och hvad som hör till hans eget, och skall aldrig i ' tal eller handling öfverskrida denna gräns.
Här är ej något utfrågande efter fa- milj- och förmögenhetsförhållanden tänkbart, intet förhör öfver det förflutna, hvarvid den andre sitter som på sträckbänk, ehuru han kanske ej på grund af sin underordnade ställ- ning kan undvika frågaren.
Här kan ej före- komma någon oönskad förtrolighet, intet med- delande om saker, som vi kanske hellre icke vilja veta, eller som åtminstone äro oss lik- giltiga.
Diskretion är takt, d. v. s. känslan af, huru mycket välvilja och förtroende vi kunna vänta af andra, och huru mycket intresse vi kunna påräkna för egen del.
Den diskrete skall ej utan tillåtelse läsa ett främmande, om än öppet liggande bref, emedan andras egen- dom är för honom fullkomligt afsöndrad, d. v. s. helig.
En diskret människa skall hvarken pladdra om de hemligheter hans vänner an- förtrott honom eller låna ut de böcker, han själf fätt låna.
Diskreta människor sko !a ej göra någon anmärkning öfver vår klädsel, skola ej säga oss, hur illa eller bra vi se ut, och ej fråga efter vår ålder.
De sätta sig icke bredvid oss, om vi önska vara ensamma med en vän, med vår fästman eller fästmö, och ännu mindre begagna de utan vår tillåtelse oss tillhöriga saker, såsom det hände några af mina vänner, att de vid en bjudning hos grannarne fingo äta på sin egen servis, som: s:&gt; deras jungfru, dem ovetandes, lånat ut åt grannens.
Diskretion är en finkänslighet, som kan vara medfödd, men som äfven kan läras.
Den hör till bildningen, liksom ett godt gehör bör till musiken.
Diskretion torde korteligen kunna sammanfattas i tänkespråket: Allt hvad I viljen människorna skola göra eder, det gören I ock dem.
— CQ$gD — Ö f v e r f l ö d i g.
En berättelse för från Idun af Hust Rivieran Moest.
» H o n var icke svår att vinna, h o n hade älskat h o n o m från första ögonblicket, den dagen då j a g förde dem t i l l s a m m a n s.
Föräldrarne däremot hade betänkligheter, de voro rädda, att Ernsts s j u k d o m ej var fullkomligt häfd, och de sökte öfvertala sin dotter att afstå från h o n o m.
M e n det ville hon inte, inte på några villkor, sjuk eller frisk, det var d e t s a m m a!
Det enda de utverkade var, att de unga skulle vänta ett år m e d bröllopet, så att man kunde vara riktigt säker på, att förbättrin- gen ej varit skenbar.
Det var heller inte något lätt år!
Ernst h a d e alltid förut varit m y c k e t oför- siktig, nu slog h a n o m och blef till den ytterli- gaste grad rädd och försiktig o m sin hälsa.
Det behöfdes endast, att h a n s f ä s t m ö s a d e: » G ö r det för min skull », för att han genast skulle göra det.
Det hade j a g aldrig fått h o n o m till.
Det är en egendomlig känsla att se, hur en sådan där liten, f r ä m m a n d e flicka, m a n knappt känt några måna- der, får ett allt större och större inflytande öfver någon, för hvilken m a n varit allt, s o m m a n skött och vårdat i nära trettio år.
» Ernst talade ofta o m för mig, hur mycket A g nes höll af mig, hur h o n var fästad vid mig, j a g märkte det aldrig.
Han h e m ö d a d e sig vara sig alldeles lik emot mig, och j a g försökte tro, att jag kunde bli d e t s a m m a för h o n o m s o m förut, att det i själfva verket endast » var en till, s o m älskade och s k ä m d e bort h o n o m », s o m han bru- kade säga.
Ja, för h o n o m!
Han var så fullkom- ligt lycklig m e d h e n n e!
M e n inte för mig.
Han var så fullkomligt lycklig — utan m i g!
» Han intalade mig, att jag naturligtvis skulle bo h o s dem, j a, j a g hade väl egentligen aldrig tänkt mig något annat, aldrig drömt mig möjligheten, att Ernst och j a g inte skulle vara t i l l s a m m a n s!
Han fick henne att säga några vänliga ord, s o m h o n naturligtvis inte k u n d e m e n a: m a n brukar j u i allmänhet inte a n s e det för en s å stor lycka att ha sin s v ä r m o r b o e n d e i huset, och hvarför skulle j u s t h o n utgöra ett u n d a n t a g?
N ä r det emeller- tid blef bestämdt, att bröllopet skulle äga rum på våren, beslöt j a g mig för att tillbringa s o m m a r e n i Sverige.
Jag ville inte störa d e m den första ti den.
Jag borde tagit steget fullt ut o c h förklarat, att j a g på inga vilkor ville slå mig ner h o s dem, m e n j a g kunde icke, det var mig alldeles o m ö j - ligt att lefva utan Ernst.
Jag håller af m i n a an- dra barn också, m e n j a g har varit så mycket skild från dem.
Han h a d e alltid behöft mig mest, och därför har h a n väl också blifvit mig kärast.
Jag afgudade h o n o m, och m a n får inga afgudar ha!
Således lofvade j a g h o n o m att k o m m a till dem i R o m tidigt på hösten, och så reste jag.
Jag längtade efter h o n o m, så j a g blef sjuk, m e n när j a g skref till h o n o m, n ä m n d e j a g inte ett ord d ä r o m, det är j a g glad för, så det var inte af medlidande, han bad mig k o m m a.
Han trodde helt enkelt, att det skulle gå för sig, att vi alla skulle känna o s s s å glada och lyckliga tillsam- mans.
Just i dag en må- n a d sedan kom j a g till R o m.
D e togo emot mig vid stationen, h a n säg så frisk och lycklig ut, och så stolt öfver sin hustru och deras v a c k r a h e m.
Hon försökte vara vänlig och visa sig riktigt kär- leksfull m o t mig, m e n j a g såg nog, att h o n var svartsjuk på m i g; h o n tyckte inte o m, att j a g gjorde det ringaste för Ernst, h o n ville göra allt själf, och hon var rädd, att j a g skulle få ett allt för stort inflytande på h o n o m, kanske därför att hon sett, hur oändligt m y c k e t vi förut varit för hvarandra.
Jag intalade mig, att del var helt na- turligt, att hon inte tyckte o m mig, det kunde ej v a r a s å a n g e n ä m t att ha en g a m m a l g u m m a b o s sig i huset, när m a n är nygift, m e n j a g försökte verkligen att v a r a s å litet besvärlig s o m möjligt.
Jag undvek också att vara e n s a m m e d Ernst för att inte reta henne.
Han kom emellertid upp till mig på mitt rum hvar dag och satt h o s mig, m e n det föreföll mig på en gång, s o m o m vi ingenting h a d e att säga hvarandra; han satt tyst och nic- kade till mig, och j a g s m å l o g åt h o n o m, m e n vi h a d e, s o m sagdt, ingenting att säga hvarandra.
Jag märkte, att han satt och l y s s n a d e efter hen- nes steg, och j a g förstod, att han längtade efter henne.
Jag b a d h o n o m gå till henne, inte l ä m n a sin hustru e n s a m, och då kom det öfver h o n o m en känsla, af att han f ö r s u m m a d e henne, och det be- höfdes ingen vidare u p p m a n i n g.
Jag vill inte säga, att h o n v a r ovänlig m o t mig, visst icke, m e n ogrannlaga; j a g fick inte uträtta den m i n s t a lilla s m å s a k för h o n o m, utan att h o n genast s a d e: » Det skall j a g göra, inte skall m a m m a ha besvär med det. » L i k s o m j a g inte gjort det och tusen andra mycket svårare saker, innan h a n ens anat, att h o n fanns till i världen.
Det v a r nog inte lätt för h o n o m heller, h a n var rädd att stöta henne, om h a n tog e m o t det ringaste af mig.
En dag, då det regnade och var kallt, sade han, att h a n inte skulle ha något e m o t en äggtoddy.
Jag gick ut för att laga till den, s o m h a n tyckte om att ha den och var v a n v i d.
N ä r j a g fått äg- get färdigvispadt, gick j a g in m e d det i h a n s r u m, där h a n satt och skref.
H o n var naturligtvis där, det var h o n alltid, och j u s t s o m j a g kom inom d ö r r e n,.
räckte h o n h o n o m ett glas.
Jag såg ge- nast, att det var m y c k e t för m y c k e t socker i tod- dyn och att den var m y c k e t för lite vispad.
Men han tog det i alla fall, h a n, s o m brukade vara så noga, och påstod, att j a g skulle dricka ut det an- dra glaset, det j a g gjort i ordning, det skulle göra mig godt, det var ett riktigt t o d d y v ä d e r!
Och s å skålade h a n o c h klingade m e d m i g!
» Men j a g kunde inte, inte o m det gällt mitt lif.
Jag ställde glaset ifrån mig o c h gick upp på mitt rum.
Jag hade sett den triumferande minen i hennes ansikte, inte en gång till det dugde j a g mera!
» Efter en stund kom Ernst upp till mig och frå- gade, o m j a g var ledsen på h o n o m; j a g måtte väl veta, hur mycket han höll af sin g a m l a m a m m a, s o m han aldrig kunde visa tillräcklig tacksamhet o c h kärlek.
Jag förstod väl, att han bara inte velat såra » lilla Nettan » (det var så han alltid kallade A g n e s) i sin husmoderliga stolthet.
» Ja, j a g förstod så väl, att h a n s hustru var svartsjuk på mig.
» Nå, är m a m m a då inte svartsjuk p å henne, » svarade han skrattande, » s å kan det gå j ä m t upp? » » O, den natten, s o m följde, o, de t a n k a r n e!
» S v a r t s j u k, svartsjuk, j a det var j a g.
Jag en g a m m a l m ä n n i s k a, svartsjuk på henne, därför att h o n gjorde min son lycklig, j a g, s o m inte bedt om, inte önskat något högre än att få se h o n o m lycklig!
Var det k ä r l e k?
N e j, egoism, e g o i s m!
Jag ville, att h a n skulle vara lycklig, m e n g e n o m mig, j a g kunde ej bära att ej vara allt för ho- nom, liksom en m o r kan vara allt, när hustrun kommer.
Jag hviskade oupphörligt, tills det ringde i m i n a öron, stroferna i den gamla, engelska vi- san: Min Min son, min son, tills dotter, min dotter, han fått sig ett c hela sitt Uf!
cif, » H a n hade fått sitt vif, och h a n var ej längre min.
Att den andra strofen i visan, den tröstande, skall gå i uppfyllelse på mig, s o m den första gjort, har j a g väl knappt rättighet att h o p p a s, j a g har f ö r s u m m a t m i n a döttrar, s å j a g har blifvit f r ä m m a n d e för d e m — s o m de för mig.
Men huru s o m helst, j a g m å s t e resa, blefve j a g kvar, skulle jag bara väcka oenighet, störa.
Älskade jag h o n o m, återstod det endast att l ä m n a dem till sin unga lycka, att låta henne ostörd få fylla min plats, s o m blifvit h e n n e s.
Jag försökte j ä m - föra min lott m e d a n d r a m ö d r a r s j a g känt, s o m fått l ä m n a sina söner i den mörka grafven i det f r ä m m a n d e landet och fått lefva lifvet ändå.
Jag kunde l ä m n a min son frisk och lycklig; m i n a djärfvas.te förhoppningar o m h a n s återställande hade gått i fullbordan, och j a g grät, s o m om hjär tat velat brista, därför att j a g var så otacksam, så afundsjuk!
» Jag sade ingenting till Ernst följande dag, j a g ville e j, att h a n skulle tro, att det var den till- fälliga lilla m i s s ä m j a n, s o m skilde o s s åt, det v a r det j u heller inte, det låg djupare ä n så, i m i n egoistiska, o t a c k s a m m a, svartsjuka n a t u r!
» M e n han ville inte släppa mig, inte höra talas om det.
» Kärleksfullare ord än dem han sade mig, tror jag aldrig en m o r hört från sin s o n.
Han trodde alltjämt, att vi skulle bli lyckliga t i l l s a m m a n s,
IDUN 36 bad mig bara försöka.
M e n mitt beslut v a r fat- tadt, j a g lät inte öfvertala mig.
H a n h a d e henne att bedja mig, h a n får h e n n e till h v a d s o m helst, och han fick h e n n e också till det!
» N e j, j a g vill inte vara orättvis m o t henne.
Jag m i n s t af alla bör u n d r a på, att h o n vill ha ho- n o m för sig själf, utan delning, helt och hållet för sig själf!
» M e n det kostade på mig att m ä r k a, att h o n v a r glad, när j a g l ä m n a d e R o m.
M a n vet j u, att världen hör de u n g a till, o c h att det är de gam- las lott att bli öfverflödiga, m e n det kostar ä n d å på, när m a n ser det för tydligt — — » Ja, och nu är j a g på väg h e m Jill Sverige för att bosätta mig d ä r; j a g for öfver rivieran för att h e l s a på en g a m m a l värdinna, vi b o d d e h o s, det året Ernst v a r s å sjuk — och återse de stäl- len, där j a g var s å — — — » H o n bet sig i läppen, o c h fru Berg visste ej, o m det outsagda ordet var lycklig eller olycklig.
» Inte tänkte j a g, när j a g började, att j a g skulle berätta h e l a den här historien, hela min historia för er, lilla v ä n!
Jag ä m n a d e bara tala o m, att min s o n blifvit frisk, och så gaf det ena ordet det andra.
Men j a g har från första stund känt mig dragen till er, och när j a g har sympati för någon, blir j a g öppenhjärtig, j a g s o m a n n a r s slu- ter allt i n o m i m i g!
» Det var snällt.
Jag märker på den där kys- sen, att ni också håller lite af mig.
M å vi råkas en gång i lifvet, gladare, lugnare än n u — och måtte ni få behålla den, ni har kär, det är min innerliga önskan.
G u d signe er! » Det var, s o m o m fru Berg skilts från en gam- m a l bepröfvad v ä n, när den högresta, litet fram- åtböjda gestalten l å n g s a m t gick fram under träd- gårdens palmer, mellan de yppiga rosenrabatterna.
H o n såg efter henne, tills h o n försvann b a k o m kaktusgruppen till vänster.
D å drog h o n en djup, snyftande suck och for så m e d h a n d e n öfver ögo- nen, för att hennes m a n ej skulle märka, att h o n gråtit.
Han ropade på h e n n e — — F l i c k o r n a s s k o l g å n g.
En f r å g a till Iduns l ä s a r i n n o r o c h l ä s a r e.
nför Iduns läsekrets her jag att fä uttala ett par små funderingar i en fråga, som bör intressera många af Sveriges såväl fäder som mödrar.
Saken är den, att jag har några stycken små flickor, som snart borde börja gå i sko- la.
Nu har jag gått i allt lugn och varit öf- vertygad om, att i vårt land allting vore så väl bestaldt, och att staten, som tar så bra betaldt af oss för rättigheten att få lefva un- der dess moderliga hägn, åtagit sig att upp- fostra våra döttrar lika väl som våra söner.
Jag trodde, att det också för flickor fanns icke blott folkskolor, utan äfven elementarskolor med sä pass stort understöd af staten, att skolafgiften kunde sättas något så när lågt.
Gossarne i rikets alla städer ha ju sin skol- gång gratis eller så godt som gratis — jag tänkte mig verkligen aldrig möjligheten af en så orättvis fördelning af moder Sveas ynnest, som att ej våra döttrar skulle ha samma rätt till uppfostran på statens bekostnad eller med statens hjälp, som våra söner finna helt och hållet själfklart att man ger dem.
Men den som blef flat, det var jag, när jag här om dagen fick se en samling prospekt från stockholmska flickskolor och fick ' se, till hvilka näpna summor vederbörande uppskatta värdet af den uppfostran, som där gifves.
Skämt å sido så tror jag gärna, att under- visningen är af bästa slag, är något helt annat än hvad som bjöds i de gamla pa- tenterade pensionerna, men så har också kost- naden stigit med fordringarna.
En termins- afgift af 1 0 0 — 1 5 0 kronor tycks man finna helt och hållet i sin ordning att en ung dams lycklige pappa skall komma ut med.
Jag 1893 träffade i går en dylik, s o m har tre trillingar sig något så när till den rätta vägen och skymta och ett par tusen kronors inkomst, och han målet och meningen något så när klart, får man upplyste mig o m, att den älskvärda trion ko- vara nöjd.