Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dramatiska teatern framförde i mandags inför fullsatt salong sin första nyhet för detta spelar: » Mariana », dram i fyra akter af José Echegaray.
Den geniale spanjoren häfdade äfven i detta verk sitt rykte som dramatiker; karaktärernas skarpa utmejsling, handlingens oblidkeliga konsekvens och den tragiska upplösningens gripande patos förenade sig att, som oftast i Echegarays dramer, akt för akt stegra åskådarnes medkänsla allt in- till slutet.
Nekas kan visserligen icke, att de två första akterna ledo af en del longörer, hvilka ytter- ligare underströkos genom det på premieren allt för långsamma och tunga spelet, men i den mån styckets konflikter tillspetsade sig, eldades äfven de medspelande, och efter den skakande slutakten torde få af de närvarande ha undgått att känna sig djupt gripna af författarens och de agerandes förenade konst.
Främst beror styckets verkan af den ytterst fordringsfulla titelrollen, och fru Seelig-Lundberg lade obestridligen i denna en ny och vacker seger till tidigare vunna.
Hr Palme spelade med myc- ken värme den tragiske älskarens roll, om än hans veka temperament icke alltid mäktade fullt gifva illusion åt lidelsens sydländska fullblodighet.
Hr Hillbergs till det yttre kalla, men innerst vul- kaniskt passionerade don Pablo gafs med nobel måttfullhet, och hr Fredrikson förlänade en hjärte- vinnande innerlighet åt den stackars sönderslitna Marianas faderlige vän.
Synnerligen rolig och förträfflig var hr Personne i en biroll, men vis- serligen icke en liten, den vurmigt narraktige och pratsjuke arkeologen.
När spelet efter några före- ställningar helt säkert allt igenom vunnit i fart och äfven mellanakterna, som på premieren voro allt för långa, förkortats, torde » Mariana » äga stora betingelser att bli ett reportoarstycke.
SJdra teatern har nu äfven fått sitt skrattpro- gram, som med framgång torde kunna upptaga täflan med Vasateaterns » Niobe ».
Carrés fars » Doktor Jojo », som nu går för fulla hus kväll efter kväll däruppe på Söders höjder, är nämligen obestridligen ett af de kvickaste och mest under- hällande bland de franska lustspel, som förts fram på sista åren.
Sin nationalitet röjer det visser- ligen lika mycket genom sin brist på pryderi som genom sin kvickhet, men man har knappast hjärta att harmas åt det ibland något vågade i situatio- nerna, under det man så grundligt genomskakas af det välgörande skrattet.
Utförandet är ock på de flesta händer förträffligt; hr Hirsch som styc- kets » hjälte » skämmer icke bort ett godt skämt, som vi alla veta, och fru Chrisliernsson, hr R. Wag- ner, hr och fru Lambert, fröken Lindién m. fl.
af teaterns bästa krafter understödja framgångs- fullt hans bemödanden.
På operasångaren C. F. Lundquists af- skedskonsert om tisdag vilja vi ännu en gång fästa uppmärksamheten.
Torsdagen den 11 dennes gifver fröken Sigrid Lindberg konsert med biträde af flere förmågor, och dagen därpå konserterar den framstående pia- nisten fru Margareta Stern, hvilken ännu säkert är i lifligt minne från sitt föregående uppträdande härstädes.
Ytterligare gifves konsert fredagen den 19 den- nes af den välkända och uppburna sångerskan fru Dagmar Sterky, hvars tillbakaträdande från vår k. operascen väckt allmänt beklagande.
Hon bi- trädes vid konserten af frkn Sigrid Carlheim-Gyl- lensköld samt hrr Tor Aulin och Oskar Lejdström.
Flugorna.
f årsolen baddade så v a r m t mot de hvita hus- väggarna; fönster stodo öppna i alla vå- ningarna på ett af de vackraste husen, för att släppa in den friska luften — men också för att släppa ut flugorna, hvilka för länge sedan kvicknat vid af värmen och solskenet, ja, somliga af dem påstodo till och med att de aldrig sofvit.
Nu hade emellertid en liten svärm af flugor sam- manträffat på den allmänna stora promenadplat- sen, takrännan, där de gingo och solade sig — man skulle väl göra en utflykt för att njuta af våren!
Och så gjorde de bekantskap och talade om väderleken, som alltid har en stor betydelse, både för människorna, flugorna och konversatio nen.
Man fröjdades åt vårens återkomst och kom M c i r S c i l c i KökniiyiK * I * V « A 223 w M i A v w Garanteras utmärkt fo Pris kr.
öfverens om att den kyliga väderleken alltid har ett menligt inflytande på hälsan och lifligheten, helst hos en fluga.
Därpå begynte något hvar att göra små skildringar från sin omgifning, under det att man behagligt strök bakbenen öfver vin- garna — hvilket var ett fint umgängessätt inom flugvärlden.
Flugan från andra våningen berättade, hur hon hvarje morgon frukosterade med änkefriherrinnan, hvilket var så mycket mer anmärkningsvärda som hon var den enda varelse, hvilken denna » heder vederfors.
Visserligen hade betjänten sökt jaga bort flugan, ty de båda afskydde hvarandra.
men hon visste att behålla sin plats — ja, hon hade till och med haft den triumfen att behålla den längre, än han kunnat behålla sin, ty hon var kvickare i vändningarna än han, och till och med mindre påflugen.
» Och minst kunde jag tåla ho- nom, när ban gick med håfven, » tillade hon.
Hon beskref friherrinnans antika sockerskål, den hon noggrannt undersökt både utan och innan, och hon kände till hennes favoritsockerbröd.
» Ty vi flugor äro alltid vänner af den goda smaken, » menade hon.
» Socker är lika sött öfverallt, » förklarade nu flugan från vindsvåningen, som också ville ha ett ord med i laget, — » vare sig det ligger i en skål af glas eller en af silfver; ytan hetyder så litet, när innehållet är lika godt.
Jag har erfarenhet, ty vi dricka alltid kaffe tre, fyra gånger om da- gen däruppe hos den gamla frun och hennes dotter, som är sömmerska, » tillade hon, » men så ätes där heller inte mycket annat. » » Det är ett stort misstag, att allt socker är lika söttl » inföll nu kryddboflugan från bottenvåningen med viktig ton.
» Jag är kännare — jag har af profvat alla slag af socker i butiken och skulle kunna säga kunderna, hvilket som är bäst, mycket bättre än hvad handelsbiträdena kunna göra.
Men bevars!
När man inte blir tillfrågad, tiger man.
— — Ja, när man lefver sitt lif nere i en butik, då lär man känna världen med dess bedrägerier och faror!
Vore jag inte så snabbvingad, och hade jag inte den försiktigheten att alltid känna mig för, skulle jag för länge sedan ha råkat hla ut.
Det är visst godt att kunna föra ett bekym- merlöst lif i fråga om bostad och vivre, men man måste se upp och vara skarpsynt, när man fått flugögon.
Jag har till och med hört sägas, » till- lade hon i lägre, högtidligare ton, » att där lär finnas flugpappert En stackars sorglös varelses tillvaro kan bli förgiftad af mindre! » Professorns fluga från första våningen ryckte på vingarna och började tala om » en högre flykt ».
Hon surrade ju kring hans arbetslampa för hvarje afton och visste bäst, hur hans ljus lyste.
Hon kände till alla de böcker, som funnos både på hyllorna och skrifbordet; hon hade till och med gått igenom hans ännu icke fullt färdiga manu skript — hon, före någon a n n a n!
— och prickat i mariginalen.
Professorn kände sig en gång rent af ha myror i hufvudet, då det bara var hon, som på skämt satt sig på hans höga, kala panna; men han förstod sig inte på skämt, den allvarlige professorn.
Hon hade nära nog blifvit ett tviste- frö mellan professorn och professorskan, hvilken sistnämnda ville påstå att hon, flugan, icke fanns till I Men det hade hon tyckt gå för långt och därför satt sig midt på professorskans näsa — ja, det var väl något näsvist, det måste erkännas, men hvad kan man inte stundom ta sig till för att göra sig bemärkt här i v ä r l d e n!
Det är mycket som folk inte känner till, men som en fluga får reda på!
Ingen kan väl som hon bli vittne till husliga scener, enskilda öfver- läggningar och viktiga förtroenden — det är verk- ligen en lycka, såväl för den enskilde som hela världen, att flugorna äro så tystlåtna.
Nu tog friherrinnans fluga ledningen af samta- let och började tala om societetslifvet.
Hon hade varit med, hon!
Och hon hade också haft sin andel af bråket till den stora balen i mars, fest- an ingen trodde att hon varit där.
Hon hade till och med hållit på att bli ihjälslagen af en damborste, innan allt blef i ordning i den stora våningen.
Men också hvilka salonger!
Hon tyckte om glans och förgyllning, hon också, och det var just när hon höll på att ta närmare kännedom om familjeporträtterna, som man hade fått se henne.
» Oskadlig som en fluga », säger man j u; men icke dess mindre hade hon blifvit förföljd och jagad utan ro.
Ja, det är ett jäktande, när man vill » vara med! » det hade hon hört friherr- innan själf säga.
Emellertid hade hon under hela festen haft sin plats i ett af de stora draperierna som var väfdt hos » Handarbetets vänner », — hon kunde hela mönstret utantill och hon tyckte myc ket om bottenfärgen,, ty den var så mörk, att Aon inte syntes.
Hvita gardiner hade hon däremot i in K?
- ««Ä " JK ?iS !rl 1 £f T ?- h W 5 endast • 25 n r hnt.
Finnes hos TMV._ AU™
IDUN 324 aldrig tyckt riktigt om; de äro så genomskinliga och farliga.
Hon trodde bestämdt, att unga fröken delade hennes smak, ty denna sökte sig gärna in i hörnet med den lilla bekväma soffan, som till hälften doldes af det tunga draperiet — där hade hon suttit, fröken nämligen, men hon, flugan också, under en half vals den aftonen, tillsam- mans med den ståtlige gardeslöjtnanten, hvilken flugan förut hört säga att den unga fröken var utomordentligt söt.
Det var nu en åsikt, som flu- gan inte alldeles kucde dela, ty hon för sin del föredrog i detta fall mycket den stora tårtan, på hvilken hon haft sin plats under hela supén.
Hon visste till och med fullkomligt säkert, att den var sötare; ty för att göra en jämförelse hade hon just i det förutnämnda ögonblicket flugit fram och kysst den unga flickan på de friska, röda läp- parna.
— — Men då skulle man sett hvad han, löjtnanten, fick för en afundsjuk min!
Och flugan blef genast bortschasad.
Ty tre — det är alltid en för mycket!
Och då blir » den tredje » bort- jagad! » » Ja, man kan bli afundad fastän man bara är en förbisedd och föraktad liten fluga, » instämde sömmerskeflugan.
Ty hon hade, aftonen före den nämnda balen, suttit uppe tillika med sömmer- skan, som höll på att fästa de sista rosetterna på frökens rosafärgade sidenklädning, och hade då hört den lilla sömmerskan önska: » Ack, den som nu vore en fluga och finge se på därnere pä festen i morgon kväll! » » Vi flugor äga många företräden, » inföll en an- nan fluga, som tagit in hos den unga poeten, hvil- ken bebodde en dublett i en annan del af vinds våningen.
» Jag har hört honom önska sig vara riktigt bevingad, » sade hon.
— Men hvad den bo- staden för öfrigt angick, så var flugan inte nöjd med den — hon tänkte Hytta.
Han, poeten, åt sina mål ute — om han för resten åt några alls, hvilket flugan inte visste, och hon kunde inte lefva af bara cigarrer, fastän hon hört att cigarrbulikens ägare därnere gjorde det; tvärtom var det just cigarr- röken hon afskydde och den skulle väl slutligen komma att jaga henne ur huset.
Hade hon inte tagit sig fast där för vintern, skulle hon inte ens ha stannat så länge.
Nej, hon kunde inte finna, att det där var något poetiskt lif.
Det " var bara Redigeras af Sophie IAnge.
En landtbo är jag.
Uti staden En ful figur jag skulle göra, Jag bland palatsen, hela raden, Totaleffekten skulle störa Och säkert bli en kvistig fråga, Så för de höga som de låga.
Kusiner har jag nog därinne, Som äro sirliga och sköna, De lefva än uti mitt minne Från tider då vi, ännu gröna, Tillsammans hade stunder ljufva På barndomshemmets lugna tufva.
Men nu kantänka de ej vilja Om landets fröjder mera tala, På äng och åker de ej skilja, Ej värda ens en rutten spala.
JJarväl kusiner!
Jag er lämnar Åt edert värde.
Och publiken Nu säkert anar att jag ämnar Mig själf utställa åt kritiken.
Mitt stackars jag.
Hur skall jag kunna Behag för edra ögon finna?
Men om blott tid ni vill mig unna, Jag skall terränger för er vinna, Och hvad för fäfot eljes ligger, Jag värna skall, om ni mig tigger; Och får för ondsint tjur ni springa, Ty s å d a D t händer ju ej sällan, Sä skall er tjänare, Eå ringa, Snart bringa besten uti fällan, Me ' ns ni helt lugnt kan retirera Och med er klyftighet briljera.
Ja, sådan är jag i det hela, Men vill ock gärna för er alla På mina ringa krafter dela Och för er fot i stycken falla.
Hvad jag af hyllning ville ge dig, Om jag dig kände.
Hvad man plär Benämna den som ej är redig.
Ett namn för den ej snillrik är.
En färgton som uti november En ruskdag brukar bjuda på, Och hvad som sedan i december Med slutadt värf till ro får gå.
Hvar bondens blick med glädje stannar, När rågen hvitnar där till skörd.
Hvad flickan blir, när mamma bannar.
Hvad lätt af » vätan » blir förstörd.
Ett hinder utaf blad och grenar, Tätt sammanfogadt i din väg.
Hvad frodas uppå äng och renar Vid sommartid?
— vet du, så säg.
Ett vackert grönt effektfullt bryter, Mot bottenfårg af annan sort, Men matmor det ändå förtryter, Och köksan får det taga bort.
E n runa som på bragd kan tyda, Men ock på råhet och skandal.
Hvem bör sin husbond ' s order lyda?
Hvad går igen i sång som tal?
En man som väl kan ödmjuk vara, Men ständigt dock sitt hufvud bär Högt öfver mängden.
Hvem får fara Från ort till ort?
— En möbel kär.
Hvad som för mången först fick värde När det till sist förloradt blef.
Hvad Pål af domaren begärde, Då han blef fälld för underslef.
Och nu jag sparat har det bästa, Ty det vill flyta ofvanpå, Och det förutan kan din nästa En god kopp kaffe knappast få.
9) 10) 11) 12) 13) 14) 15) angränsande hus.
» De tycka, att vi äro för oroliga af oss — men jag försäkrar att det finns många människor, som göra lika mycket väsen för ingen- ting. » » Och hvad de äro inbilska! » inföll en annan.
» Häromdagen var jag på cirkus — men det var då rakt ingenting att se deras akrobater.
Då kan jag bra mycket bättre gå i taket; och om man skulle be dem promenera uppför en glasruta, finge man väl se! » » En gång, » berättade ännu en annan, » har jag räddat huset, där jag bodde, från eld och brand.
Jag stack sonen i huset så skarpt på pannan, att han vaknade och fann att han somnat ifrån lju- set om kvällen; och hade det fått brinna ned, hade lågan ovillkorligt antändt tidningen, som låg bredvid på bordet.
Men han förstod aldrig, att det var jag, som väckt honom, utan hade i stället så när slagit till mig i hastigheten.
Nej, han till skref det bara » sin goda tur » — den får då he- dern för allting!
Men om människorna bara ville se, hur stora verkningar » småsakerna » ofta kunna åstadkomma här i lifvet, så skulle de inte vara så högfärdiga! » — — Men — hvad var detta?
I &gt; e d a g e n d e n 13 s e p t e m b e r 1889.
B y r å: Kla.vsLbergsga.taji 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (— 10 stafvelser).
Tidningen kostar TTtg-ifningrstid: P r e n u m e r a t i o n sker Redaktör o c h utgifvare: hvarje helgfri fredag.
T landsorten: å postanstalterna.
Infaller helgdag på fredagen, ut- I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postarvodet inberäknadt.
Laster och dygder de dödliges söner blandade i bröstet bära; Om qvinnans värde.
Tre artiklar af Irma von 2:dra å r g.
TrollBorostyåni.
I. j&lt;|§ö|könhet är qvinnans mission;.
under J$ä$ andra betingelser existerar hon ej.
Utan denna kostbara gåfva försvinner hon ur den verld, i hvilken man älskar, » säger en fransk författare, E de Neufville.
» Qvin- nan är skapad för att behaga mannen, » påstår Jean Jacques.
Arthur Sehopenhauer förklarar, att » den gamla qvinnan är af- skyvärd », och ännu en annan skriftställare yttrar, att » ej åren, utan utseendet bestäm- mer en q vinnas ålder ».
Från den rubrik, jag gifvit dessa rader, och från sammanställningen af dessa skilda uttalanden af mer eller mindre berömda män, hvilka alla uppskatta qvinnans värde efter hennes förmåga att uppväcka man- nens välbehag, alltså efter hennes skönhet och ungdom — från allt detta kanske I, mina ärade läsarinnor, dragen den slutsat- sen, att jag här ämnar göra eder uppmärk- samma på de » garanterade verkningarna » af något kosmetiskt medel, hvars bruk ända in i sen ålder förlänar skönhetens och ung- domens tjusningskraft.
Med tungt hjerta måste jag bekänna, att jag ej känner mig vuxen en slik uppgift.
Jag vet om de rykt- baraste skönhetsmedel intet med större viss- het att säga, än hvad de tidningsannonser förtälja, som utbasuna deras fenomenala verkningar.
På sin höjd kunde jag vara i tillfälle — om jag vore elak — att berätta eder några rätt fatala fall, som sammanhänga med an- vändandet af en del kram, afsedt att på artificiell väg ersätta bristande naturliga behag: huru t. ex. fru von X. i en tekon- selj plötsligt tappade ett af sina skönt båg- gifves tidningen näst föreg.
postens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren ingen fins så felfri, att ej fläck han har, ingen så usel, att han till intet dtiger.
tecknade ögonbryn i koppen, och hur frö- ken Y., då hon pröfvade ett nytt hårfärg- ningsmedel, till sin fasa såg håret glänsa i skönaste spenatgrönt i stället för i guld- gult o. s. v., o. s. v. Som sagdt — ett elexir, som låter en synas skönare och yngre, än man verkligen är, känner jag ej.
Men förvisso känner jag ett, som beröfver ålderdomen dess skar- paste och plågsammaste törnen.
Dock här- om längre fram.
Nu först en fråga I — Hvarför blifva då ungdom och skönhet hos det qvinliga slägtet så högt skattade?
Hvarför anstränga sig qvinnorna så högeli- gen att pryda sin yttre varelse med så myc- ket behag som möjligt?
Hvarför äro fula och bedagade ungmor mera ett föremål för spefull medlidsamhet än gamla och fula ungkarlar?
Hvarför kallar — som jag nyss framhöll — Sehopenhauer den gamla qvin- nan » afskyvärd »?
Svar: emedan den idén vunnit öfverhand, att mannen kommit till verlden för sin egen skull, men qvinnan ej för sin egen, utan för mannens skull.
En princip, som i vis- dom ungefär går upp mot den, hvilken Heine lägger i munnen på sin nyttighets- fanatiker, då han säger: » träden ha fått gröna blad, derför att grönt är välgörande för ögat ».
Då nu särskildt männen äro genomträngda af den öfvertygelsen, att den gode Guden anskaffat qvinnorna nätt upp endast till deras nytta och förnöjelse, så är det blott strängt konseqvent, som de be- trakta qvinnans fulhet som en större brist och en » gammal ungmö » — denna sam- hällets askunge — som en öfverflödig mö- bel, den der på sin höjd behandlas med någon hänsyn endast af dem bland hennes anförvandter, som en gång hoppas få ärfva henne.
Det faller ingen in att förebrå en gam- mal ungkarl, derför att han ej gift sig, ej grundat familj, eller att i umgängeslifvel visa honom mindre aktningsfull höflighet än en gift man af samma sociala ställning.
En gammal ungmö deremot betraktas som en person, den der förfelat sin lifsuppgift, och hon måste beständigt göra den erfa- renheten, att vida yngre, på den samhälle- liga rangordningen likstående, men gifta damer föredragas och — af både qvinnor och män — behandlas med större höflig- het.
Det är på tiden, att denna princip, som i qvinnan trampar all menniskorätt under fötterna, blir vederlagd.
Det är på tiden, att måttet för den aktning, som be- visas en qvinna, ej längre förblir det värde, hon representerar för mannen, utan hennes eget värde som sjelfständig medlem af samhället.
Man må icke söka svara mig, att orsa- ken, hvarför en » gammal ungmö » i regel får erfara så mycken ringaktning och ovän- lighet, hufvudsakligen ligger i de föga älsk- värda karaktärsegenskaper, hvilka typiskt låda vid denna species af damer.
Jag är ingalunda sentimental nog för att instämma i den panegyriska lofsång, hvilken Jean Paul i ett känslosamt ögonblick stämde upp.
Han säger: » en qvinna, som icke äktar någon man, förmäler sig dock van- ligen till sist med en dygd: ordning, kär- lek till nästan, fromhet och dylika.
Men de män, som ej gifta sig, ingå dock slut- ligen alltid förening med en oart, och i detta hänseende lefva de flesta ungkarlar i ett sannskyldigt månggifte. » Jag kan till min djupa ledsnad ej förneka, att min egen erfarenhet tyvärr ger stöd åt det allmänna omdömet om den fula bitterhet, intriglusta, trånghjertade sjelfviskhet m. m., som i ge- nomsnitt känneteckna artkaraktären hos
Idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfrl fredag och kottar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— detta slags varelser.
Men hvem bär då skulden, att dessa oälskvärda egenskaper så lätt och yppigt inveckla sig i den gamla ungmöns karaktär?
Ingen annan än det samhälle, som med fördomens hårdnacken- het utestänger qvinnan från snart sagdt alla arbetsområden, hvilka kunde gifva lif- vet ändamål och innehåll och så i någon mån hålla de qvinnor skadeslösa, hvilka förvägras äktenskapets och familjens lycka.
Huru skola dessa arma varelser med mild välvilja, med vänskapliga känslor och ett gladt leende kunna möta det samhälle, som utan skuld dömer dem till ett ofruktbart elände?
» Ett onyttigt lif är en förtidig död ».
Att kärlekslöshet, ofördragsamhet och skade- glädje uppstå i sinnet hos dessa olyckliga, som framsläpa ett onyttigt och glädjelöst lif, är endast den naturliga konseqvensen af deras lefnadsställning, och man har skäl att förundra sig öfver, och det bär vittne om en synnerligen stor fond af hjertegod- het, att dock så många bland dem äro fria från dessa egenskaper.
Alla sysslolösa menniskor, vore de ock de mest välartade, gripas af en benägenhet att göra andra ondt, om ock endast för att med något ut- fylla sina dagar.
Fliten, den regelbundna verksamheten deremot upphöja till och med låga själar.
Såsom magneten blir sinnet stärkt af att bära stora bördor, under det sysslolösa andar, likt dolken som aldrig dra- gés ur slidan, till sist frätas sönder af rost.
Jag tror, att för en menniska ingen större olycka gifves än den att sakna en lifsupp- gift.
Och till denna själ och hjerta för- ödande olycka dömes flertalet af de qvin- nor, som ej gifta sig.
Mannen, som allt sedan tidernas begynnelse gent emot qvin- nan handlat i enlighet med grundsatsen: Vetat c ' est moi, har bestämt såväl sin egen som hennes ställning i staten efter godt- finnande, så som det för hans personliga fördel synts honom ändamålsenligast.
För sig sjelf har han reserverat den offentliga verksamheten, äreposterna, värdigheterna, utmärkelserna.
Åt qvinnan har han sagt: var vacker, älskvärd, behaglig, lär koka och sticka strumpor, bernöda dig att vinna en af oss till gemål.
Om det lyckas dig, då får du som belöning, för att du förestår hans hushåll som trogen och omsorgsfull värdinna, bära hans titel och namn o. s. v. Och qvinnorna — med dessa få undantag, som i alla tider, tyvärr förgäfves, kämpat för sin rätt — qvinnorna böjde hörsamt sina mer eller mindre förtjusande små huf- vuden, lärde sig rätt och slätt huslighetens pligter, pyntade ut sig likt små kattor, så prydligt som möjligt, och sträfvade att så fort kunde ske kapa åt sig » en svärson åt mamma ».
Att under en sådan tingens ord- ning gamla ungmor ses öfver axeln är fullt naturligt, då man alltid tänker sig om dem, att de icke voro vackra, behagliga och älsk- värda nog för att finna en man, som kände böjelse för dem.
Den tanken att en gam- mal ungmö ej » blifvit sittande » på äkten- skapsmarknaden, utan att hon låtit sina tillbedjare » bli stående », faller sällan någon in, då majoriteten af manliga och qvinliga tvåfotingar håller det för en ren omöjlighet att en flicka skulle kunna afslå ett.
något så när antagligt parti och föredraga att ensam vandra sin öde lefnadsstig framför att räcka handen åt en man, hvilken hen- nes hjerta icke tillhör.
T i d n i n g e n Innehåller n ä s t a n u t e s l u t a n d e o r l g i n a i b i d r a g.
— U p p g i f å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a er- Ett ord.
Af i Carmen Sylva.
an sade tydligt: mamma!
71 Mitt barn har: mamma!
sagt och skrattar och säger det åter för mina kyssars mag t.
Fullt tydligt: mamma!
— tänk blott det underbara ord!
Och åter och åter svarar, otaliga gånger spord.
Dock alltid, då för de andra helt stolt jag det visa vill, så tiger den dumma pysen helt egensinnigt still.
Då skratta de och mena, jag mig bedragit har; dock genast ljöd det m.ot mig, så fort jag ensam var — mig ensam, den största och jag — förr ' n hela liksom det vore hemlighet; jag kan icke hvila, verlden den vet!
V. Rosa.
l e n » För mycket blommor, som vanligt.
Den der af- skyvärda lukten kan pina lifvetaf en! » utropar herrn i huset, som just träder in.