Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Vi äro här, » så slu- tade han sin redogörelse, » för att väcka det all- männa intresset o c h såväl m i n hustru s o m j a g äro alltjämt villiga att tala vid meetings o c h re- ligiösa sammankomster.
Det skall alltid vara en glädje för oss att höra ifrån vänner till den ar- meniska saken under vår adress: 83 Shrewsbury Road, R o m f o r d Road, Forest Gate, E. » Man inser lätt, att prof. Thoumalan o c h de 65,000 evangeliska kristna, s o m han represente- rar, ej få förblandas m e d den stora massan af det armeniska folket, hvilken till följd af sekel- långt förtryck hunnit utveckla en del mindre vackra egenskaper o c h till en viss grad själf framkallat det ö d e, s o m nu drabbat den.
O m nu, såsom man har själ att hoppas, en ljusare framtid börjat gry för A r m é n i e n, så glädja vi oss däråt särskildt vid tanken på dessa våra fjärran trosbröder, hvilka i likhet m e d L u c y Thoumalan och hennes make lidit så m y c k e t för Kristi sak.
Incognito,.
Innehållsförteeknin g. Louise Hammarström; af — r — r.
— Jeanne d ' Are; poem af Ivar Sköld.
— Ett jubelår; af Ave.
N:R 22 LÖRDAGEN (597).
PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: IDUN KR.
5: - ... &gt; 5: - IDUNS MODETIDN.
&gt; 3: - IDA REDAKTÖR 18 MARS OCH UTGIFVARE: FRITHIOF HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
UTGIFNINGSDAGAR: DEN HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
BYRÅ O C H EXPEDITION: KLARA S.
KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALL- DELES SÄRSKILDT FÖRMÅNL.
WIKNER.
» Kvinnans lif är kärlek. » PONTUS W I K N E R.
Ä R JAG på mångas uppmaning bad professorskan Wikner att få gifva Iduns läsare hennes lefnadsteckning, visade hon en helt förundrad, att ej säga förfärad uppsyn.
» Men kära, hvad har väl jag utfört i värl- den, som skulle kunna berättiga mig till ett slikt, blott storheter tillkommande framdra- gande inför allmänheten? » Så ungefär var ordalydelsen i hennes all- varliga invändning, eller om man så vill protest.
Huru invändningen och protesten bemöttes, hör inte hit.
Faktum är, att vi nu ha henne här, den blida, fasta, ödmjuka och kraftfulla, kärleksrika och omutliga lilla kvinna, hvilken under sjutton års tid som Pontus Wikners maka stod vid hans sida, maka i detta ords skönaste bemärkelse, då ordet innefattar ma- kens förtrogna vän, oumbärliga kamrat och goda, milda hemtomte.
H v e m kan säga, hvil- ken betydelse en sådan maka äger för skal- den, diktaren, huru hon, som gör honom lifvet » ljnft och icke ledt » i alla hans lifsdagar, för honom är som den stärkande, rogifvande at- REDAKTIONSSEKR.
mosfär, i hvilken hans ande förmår lefva och utveckla sig i högsta kraft och skönhet.
Eu sådan maka var Ida Wikner för sin man, Pontus Wikner, att han på sin dödsbädd med innerlig tacksamhet sade: » Vårt äktenskap har varit ett välsignadt äktenskap, » och var det väl samstämmigheten i deras väsen, som gjorde, att äfven hon kunde betyga: » Emellan oss har aldrig fallit ett ondt eller kärlekslöst ord. » Detta äktenskap var ej ingånget på lösa grunder.
Med fullt hopp och förvissning o m lycka skref Pontus Wikner o m sig och sin blifvande hustru kort före bröllopet: » Jag vet, att Gud skall vara med oss i vårt äktenskap, att han vill det, och jag vet äfven, att han skall gifva mig nåd att blifva en rättskaffens make.
Huru outsägligt lycklig och fridfull känner j a g mig ej i vissheten om allt detta! » Mer än en gång yttrade han också, att ingen kvinna på jorden kunde ha passat honom bättre till hustru än hon, som » Gud gifvit honom ».
De båda makarna voro jämnåriga, födda samma år, 1837, han i maj, hon i augusti, men ej förrän elfva år efter den i ungdomen ingångna förlofningen kunde Wikner realisera sin dröm o m att i eget bo få hemföra sin brud.
Eklatering, lysning och bröllop skedde då i ett slag.
Hans Ida vistades vid den tiden hos sin gifta syster på det sköna Slät- tenne vid norska gränsen, hvarest också bröl- lopet firades.
Om brudens, den nyblifna hustruns, före- gående är att säga, det hon tillbringade sina barnaår i Göteborg, där fadern, sjökapten Wein- berg, då ägde sitt hem.
I detta hem växte Ida och hennes äldre syster upp, under för den djupt känsliga lilla flickan rätt tyn- gande förhållanden, då faderns yrke höll denne borta från hemmet och modern under många år led af en tärande sjukdom, hvilken till sist förde henne i grafven och lämnade Ida moderlös vid nio års ålder.
Redan året därpå följde mannen sin hustru.
Den lilla stod nu ensam i världen, fader- och moderlös, och hon slöt sig nu till nämnda syster m e d den varma kärlek, som följt lifvet igenom.
De båda systrarna nödgades dock skiljas, då de fingo sin undervisning vid olika skolor.
Ida k o m nu till den då för tiden i Göteborg välkända flickpension, som förestods af mam- sell Lesche.
Efter en kortare tids vistelse där öfverflyttades hon som helpensionär till Brödra- föreningens skola i Göteborg, hvars allvarliga, nästan manligt fostrande undervisningsmetod gaf den bestämda prägel af ödmjukt, inåt- vändt tålamod och mild själf behärskning, som hos Ida Wikner utgör det förhärskande draget.
Vid knappt sjutton års ålder lämnade hon IDUNS KUNGL.
den, som hon själf betygar, förträffliga läro- anstalten och tillträdde då den plats som guvernant hos hennes släktingar Weinbergs i Värmland, hvilken hon behöll, tills hon, tvänne år innan hon gifte sig, kom till sin ofvan- nämnda syster.
Rörande är att erfara, under hvilka anspråks- lösa förhållanden de båda makarna redde sitt lilla bo i Upsala.
Pontus Wikner ägde då inga bestämda inkomster, utan belöpte sig hans tillgångar till de ovissa summor, som hans kolle- gier i filosofi och hans författareverksamhet kunde inbringa.
Stor glädje beredde honom där- för det honom julen 1871 tilldelade Carl Johans- priset, utgörande det » betydande tillägget af 4 5 0 kronor på hans inkomstkonto ».
Gamle Nordberg, Pontus Wikners mycket originelle fosterfader, skänkte honom till hans bosättning tusen kronor, ehuru, som Wikner skrifver, » han icke tycker om, att jag gifter mig, utan vill att j a g skall lefva ogift lifvet igenom, liksom han.
Också grep mig denna hans godhet så, att j a g grät som ett barn och tänkte inom mig, att det kommer ofvanifrån. » Med ofvannämnda summa grundades bo- sättningen och ordnades det lilla hemmet.
I n o m de små, både låga och vinda rummen, med den anspråkslösa hyran af trehundra- fyrtio kronor blefvo dock lyckan och trefnaden bofasta och det ekonomiska beståndet tycktes ej lida vidare afbräck, trots den ökning i per- sonal, som bereddes hushållet, genom att Wik- ner tog till sig en ung brorson, åt hvilken han stått fadder, och därtill öppnade sitt hem på vid gafvel för sin gamla fattiga moder, för hvilken den nyblifna makan äfven blef den ömmaste, mest uppoffrande dotter, tills den gamla, tre år efter sedan hon vunnit ett hem hos barnen, där slutade sina dagar.
Under dessa första år kommo » gossarne ».
Så lycklig var den blifvande modern vid tan- ken på den gåfva, som då skulle blifva henne gifven, att hon allt som oftast i ensamhet tvingades ner på knä i tack och bön och väl- signelse för den älskade lille, den af bägge föräldrarne med så outsäglig glädje emottagne förstfödde.
Med samma kärleksmått, samma varma böner och välsignelser hälsades den andre sonen, när denne, efter endast ett års mellanrum, gjorde sitt inträde i världen och i det hem, hvarest lyckan nu syntes de båda föräldrarne fullständig, där makan och modern delade sig och dock gaf sig helt på hemmets alla områden och där den nu strängt upptagne läraren, skalden och tänkaren stän- digt hade ett varmt skyddadt arbetshörn, där han under det kärleksfullaste hjärtliga samlif inom familjen och med barnen vann den sin- nets harmoni, den själens trygga hvila, som
— 2 — IDUN 1 8 9 9.
för iutelligensmänniskan är för mer än hvad stora yttre förmåner förmå skänka.
I Upsala sällskapslif voro de båda makarna gärna sedda gäster.
På slottet, hos landshöf- dingen grefve Hamiltons, omfattades de med den hjärtligaste vänskap.
De kungliga prinsarne, för hvilka Wikner var lärare, visade honom den mest otvätydiga sympati, och under de enkla, glada festerna på » slottet » sökte de gärna Wikners sällskap.
V i d hans frånfälle visade de också, genom af djup saknad och varmaste deltagande vittnande skrifvelser till den efter- lefvande makan, att de hade den värme, för- stående ungdomens vän i ädelt minne.
Blott sparsamt kunde " Wikner ägna sig åt det sällskapslif, som öfverallt stod till buds.
Inga stora festligheter ägde heller rum i deras, efter " Wikners tillträde af en lärarebefattning vid Upsala högre allm.
läroverk, till det bättre ändrade bostad.
Men kommo gäster till hem- met, kände de genast hela dess hjärtevär- mande inflytande och voro med ens som barn i huset, där nog törhända de yttre förhållan- dena hade framstått mera lysande, o m ej de båda makarna haft en verklig fasa för all skaldsättning och ovisst byggande på framtida inkomster.
Med trons och intelligensens fri- modighet kämpade de sig fram genom de ekonomiska svårigheter, som j u stundom uppstodo, allt efter som fordringarna växte när gossarnas uppfostran kräfde allt mera.
Dock torde kampen på detta område, o m den ock ej verkade nedtyngande i ett hem, där så mycken tro och glad förtröstan, så mycken harmoni voro bofasta, ha varit förnämsta an- ledningen till, att Wikner hösten 1884 följde uppmaningen att söka en professur i filosofi vid Kristiania universitet.
Eedau i november erhöll han utnämningen och ångrade aldrig sitt dock under stor tvekan fattade beslut att lämna sitt fädernesland och — hvad som mer än mycket annat där låg honom o m hjärtat — sin så högt älskade upsaliensiska ungdoms- krets.
De båda makarna lefde dock outsägligt lyck- liga dagar äfven i det nya fäderneslandet, där de af alla, med hvilka de kommo i beröring, omfattades med varmaste välvilja.
Deras varma, i vackraste mening barnsliga och djupt anspråkslösa väsen tilltalades måhända också mer af den hurtiga, ungdomliga gemytlighet, som präglar Kristianiaprofessorerna, » då, » som " Wikner hälft på skämt själf yttrar om sig, » jag nog aldrig kommer att kunna höja mig till den vishet och världskännedom, som höf- ves en svensk professor. » Det enda klagomål Wikner anför emot sin tillvaro i Norges huf- vudstad är bristen på svenska kakelugnar; oset från landets sedvanliga kaminer plågade honom mycket och var måhända en bidra- gande orsak till utvecklandet af den sjukdom, som så snart skulle upplösa de lyckliga ma- karnas äktenskap.
Men äfven här kämpar hans » trogna Ida » en kamp emot förstörelsen.
Beslutsamt låter hon i hemmet uppsätta en svensk kakelugn.
» Denna idé med kakelugnen, » skrifver " Wikner, » var en af Idas bästa, ehuru hon ofta haft mildt värmande tankar; när brasan såsom just i detta ögonblick fladdrar i kakelugnen (något fritt uttryckt, ty det är strax tid att skjuta spjället), kan jag nästan tro mig vara i mitt älskade Sverige. » Börande är att höra den ångest han erfor att förlora denna Ida, när hon under hans sista lefnadsår angripes af en sjukdom, om hvars utgång läkaren är oviss.
" Wikner skrif- ver i sin dagbok: » Ida sämre, Herre hjälp 1 Hon har vårdat mig som en ögonsten.
H o n är mig det dyrbaraste och oumbärligaste som jorden bär.
Gud belöne henne för all hennes kärlek till mig! » Hans glädje och djupt kända och uttalade tack till den Herre, som räddade hennes lif och återgaf henne till make och söner, yttrar sig med gripande innerlighet.
Ä n d a in i det sista, knäböjande vid hans sida med hans hand sluten i sin, förmådde hon, när hon såg, att döden redan närmat sig, med stilla röst i hel själflörglömmelse läsa hans älsklingspsalm 221.
Det är betecknande för Ida Wikner, att man i en lefnadsteckning har svårt att individua- lisera och särskilja hennes lif ifrån mannens.
Hon är dock en kvinna med fasta, själfstän- diga åsikter.
Hennes söners uppfostran bär kanske mest vittne därom; men hon äger den äkta kvinnliga storheten, förmågan af att i själfförglömmelse till de sina ge af sin egen på djup gudsfruktan grundade skatt af tåla- mod, styrka, förtröstan, ej så mycket i ord och lärdom som ej mer genom exemplet af sin egen vandel.
Också är hon af sina båda nu vuxna söner omfattad med en vördnad och kärlek, som torde komma få mödrar till del.
Och väl för- står man, att Ida Wikners make i sitt om- döme om kvinnonaturen kommit till hvad här of van af honom är yttradt: » Kvinnans lif är kärlek. » L A U R A FTTINGHOFF.
RANNSAKNING.
N Ä R DIN MAN en afton kommer och säger, att han blir ute till kvällen, nog känner du då något af vemod vid tanken på, att han går ifrån dig.
Såvida du älskar honom och gör det på det vanliga själfviska viset, så att du ej rätt kan skilja på, hvad som är din kärlek till honom eller hvad du fordrar skall vara hans till dig.
— • Men inte får han veta din barnslighet, ty ni må vara huru lyckliga som helst, medge, att så långt ha ni dock ej kommit, att ni på vid gafvel slå upp det innersta för hvarandra.
Det var det du drömde så vackert om, att så skulle ni ha det.
— Det riktigt svider inom dig, då han går.
Kanske komma där till och med några tårar nu, då du får vara dig själf, och kanske något af — ja, något som bara är aflägset släkt med bitter- het.
Han finner det så naturligt att gå och lämna dig hemma.
O m du i stället skulle gått!
Ä h, inte får du tänka något sådant.
Är det hans fel?
Nej, det är hans rättighet, så gjorde hans far före honom, och så göra alla hans kamrater nu.
Och inte tyckte hans mamma illa vara för det, och inte skulle du vilja säga för din bästa vän, att det kändes något.
Men är ditt hjärta så ondt då, eller sätter du upp kraf, som möjligen kan till- komma din dotter, men ej dig?
Kanske båda delarna.
Men tillika — känner du icke en frihet af att tankarna få löpa så vida, du blir dig själf så, som du ej annars är, och gör upp räken- skapen m e d ditt inre, som så sällan, sällan blir af, då ni sitta tillsammans.
Hur har det varit dessa år, icke har du varit helt lycklig?
Dock borde du ha kunnat det.
Inga svåra pröfningar ha mött er, och du har din mans kärlek och han har din, efter hvad ni säga hvarandra.
Ja, nog har han din alltid, kanske har han den för helt.
Do har väl egentligen ej funnits till för någon annan än för honom och edra två små flickor.
Och det har ej varit dig n o g!
Nej, ty du har en gång vetat, att du är skyldig att ge något af dig själf åt hvarje människa, som kommer i din väg.
D u har glömt, att vi alla äro systrar och bröder.
D u har inte frågat efter ens, o m bland dina » vänner » fanns någon, hvilkens hjärta blödde.
Och de fattiga, ej har du gett dem af glädje att få ge.
— Hvad har du gjort under alla dessa år?
Jo, du har öfvergifvit din första kärlek, Honom, som höll på att få ditt unga, varma hjärta.
Honom, till hvilken du b a d: » O, gif mig ett enda af alla dina människobarn, och jag vill gifva Dig honom tillbaka. » Han gaf dig » denna e n d e ».
Och den lyckan har du ej kunnat bära.
I världslig äflan har du tappat bort dig själf, långt mindre då kunnat draga honom därifrån.
Den, som en gång skådat klart, hurudant lifvet är, kan dragas med i vimlet, men till- fredsställa henne på djupet kan det e j.
För henne hägrar alltjämt hvad hon den där gån- gen såg.
O, Herre tag mig tillbaka och tag honom med!
BINGA HVAD DEN VINDEN GAMLA BERÄTTADE ELBE.
FÖR FURAN.
» X T Å H Å, J A G Ä R T R Ö T T, » suckade vin- X X den, i det han slog ihop sina slaknande vingar och sjönk ned på sitt hviloläger under den gamla furans täta grenhvalf.
Det gick en susning genom trädet och en röst hördes hviska: » Berätta!
Tälj mig, hvad i dag du sett och uträttat, jag lyssnar. » » Minnes du de två unga på Sätergården, de, som snart skulle blifvit ett par? » frågade vinden.
» Ja, dem känner jag väl, » svarade den gamla furan, » d e äro ofta här.
Ibland smekas de och le, men oftast äro de ovänner.
Kanske komma de hit i morgon.
Jag håller af dem båda och längtar efter dem. » » De komma aldrig hit mer, de skola aldrig mer sitta på den mjuka mossan vid din rot.
De äro borta för alltid, » sade vinden högtidligt.
» Borta för alltid!
Hvar finnas de, hvar?
Nå- got har hän dt dem, berätta mig allt! » hviska- de trädet.
» Så hör då, » återtog vinden, » hur det kan gå, då kortsynta människobarn ej vilja låta varna sig.
af dem, som äro starkare och visare än de.
Jag har i dag uppbjudit alla mina krafter för att rädda dessa två, men förgäfves var allt, hvad jag gjorde.
Hör nu, d ö m se- dan själf!
Eftermiddagssolen sken så vänligt öfver Sä- tergården, och jag dansade muntert kring knutarna.
Ibland kikade jag in genom fönstren eller kom en dörr att springa upp.
Vid ett af fönstren i matsalen satt hon — flickan — och sydde.
Han — fästmannen — stod bredvid och tycktes be henne om något.
Jag tryckte mig tätt till rutan och hörde honom då säga: » Nå, Lisbeth, låt nu ändtligen bli m e d att sitta och prata med den där dumma kudden, och följ i stället med mig ut och g å!
Hur ofta skall jag be dig o m en sak, innan du behagar göra mig till viljes? » » Så ofta du har lust.
Hvarför skall jag alltid rätta mig efter dig?
Låt mig vara i fred, Alexander I » » Nu är lillan riktigt ur humör, då hon kallar mig helt högtidligt Alexander.
Jag afvaktar med spänning det ögonblick, då du börjar kalla mig vid efternamn.
' Älskade Ekeroth ', eller ' gif mig en kyss, min egen Ekeroth ', låter det inte bra poetiskt? » Han böjde sig fram mot flickan med ögonen fulla af skalk- aktighet.
IDUN 1899 — 3 — Hon svarade ej ett ord, bara sydde af alla krafter, men jag såg, att det ryckte kring hennes mun.
» Elisabeth, sluta! » Intet svar.
» Håhå, jaja, » suckade den unge herrn, i det han slog sig ned på en pall vid flickans fötter och lutade hufvudet mot kanten af hennes sy- bord samt slöt ögonen.
Jag tog mig nu en sväng- om i trädgården och parken och återvände därpå till min förra plats.
Han satt fortfarande m e d tillslutna ögon, men.
en rynkning mellan ögonbrynen förrådde, att han ej njöt sömnens hvila och frid.
Hon hade låtit arbetet sjunka, och i de bru- na, skimrande ögonen lästes tydligt en önskan, som väl lydde så här: A c k, om han ändå ville tala!
Allt var dock tyst.
Nu lutar hon sig öfver honom och hviskar: » Ekeroth! » Han småler, men öppnar ej ögonen.
Hon hviskar åter: » Förlåt mig, älskade Ekeroth!
Får jag följa med dig ut och promenera? » Då vaknar han till lif.
Flyger upp, breder ut armarna för att fånga henne, men äfven hon har rest sig och glider skrattande undan.
Han jagar henne rundt kring det stora mat- salsbordet, men råkar snafva öfver en matta, hon begagnar sig af försprånget och rusar hufvudstupa ut i förstugan.
Jag hvirflar huset rundt och stannar nu utanför förstugufönstret.
Han står där ensam, hon däremot tycks vara alldeles försvunnen.
Men se, så tjock och fyllig den stora päl- sen därborta ser ut!
Den unge herrn smyger sig bort till det misstänkta föremålet, säger så plötsligt: » O m man skulle klä ' sig i päls i d a g!
» Därpå slår han båda armarna omkring päl- sen och lyfter den högt upp i luften.
En sådan päls!
Ur det lurfviga björnskinnet tittar ett förtjusande flickhufvud fram och en klar stämma ropar: » Alli, otäcka pojke, släpp mig, hör du!
O, sötaste Alli! » Nu satte han henne upp på en hög byrå, som stod därute i förstugan, antog en förbluf- fad min, tog ett steg baklänges och utbrast: » Ah, var det d u!
» » Låt mig genast k o m m a n e d!
» H o n var nästan gråtfärdig.
» Ja, o m du lofvar att vara mycket snäll hela dagen, » sade han leende.
» Ja, ja, j a!
» » Och så ger du mig en kyss och säger än en gång förlåt! » Nu reste han sig påta, hon böjde sig ner och hviskade något i hans örä, som kom honom att rodna af glädje.
» Nu skall du få se, hur snäll jag skall bli, » ropar han gladt.
Han söker upp hennes galoscher och sät- ter dem själf på hennes små fötter, lyfter henne sedan ned, hjälper henne med kappan, lägger den mjuka, mörka skinnkragen kring hennes hals och sätter slutligen på henne den käcka, hvita matrosmössan.
Då hon blifvit färdigklädd, omfamnar han henne j u b l a n d e: » Min fästmö är den sötaste flicka i världen! » Hon gömmer sitt rodnande ansikte och hvi- skar, lutad mot hans bröst: » Men jag är j u så stygg och envis, det har du j u sagt mig så ofta. » » Har j a g?
Det kommer jag bestämdt aldrig att säga mer. » Han smeker hennes röda kind.
Nu kastade han i hast på sig rock och hatt, hvarpå de begåfvo sig i väg.
Jag dansade omkring dem, tog mig friheten att kyssa fram de rödaste rosor på flickans kinder och dra- ga helt litet i herrns mustascher.
D e gingo mot stranden, hafvets isväg blänkte framför dem, eftermiddagssolens strålar bröto sig mot ytan, gnistrande i silfver och guld.
» O, så härligt! » utropade den unga, » låt oss gå dit ut, rakt ut i solglansen! » Och han följde henne.
Jag ville varna dem, jag hade j u varit där- ute, jag visste ju, att långt ute gick hafvet öppet, jag visste, att de oroliga böljorna med okuflig makt sköto på isen, jag visste, att det stora isfältet när som helst kunde förvandlas till en vattenöken med små öar af isstycken, som skulle simma omkring, tills de snart nog krossades, remnade och sjönko i djupet.
» Kunde du ej varna d e m?
Kunde du ej hjälpa dem till rätta, de stackars, svaga män- niskobarnen? » hviskade den gamla furan, i det hon slöt grenarna tätare samman öfver vinden, som hvilade vid hennes fot.
» Nej, » svarade vinden vredgad, » allt, hvad jag gjorde var förgäfves.
Först försökte jag tvinga dem att gå tillbaka, jag ställde mig framför dem, men de trängde på och vandrade oförtrutet vidare.
Då ilade jag ut till hafs och återvände med hela mängder af salta, fuk- tiga hafsångor, men tror du det hjälpte, att jag kastade dessa rakt i ansiktet på d e m!
Inte det minsta.
Jag dref härar af hafsfåglar att kretsa öfver deras hufvud, men de förstodo ingenting af allt detta, utan vandrade vidare, förblindade unga dårar som de voro.
Då jag såg, att jag intet kunde göra för dem, beslöt jag mig för att stanna i deras närhet, hvarför jag med långsamma vingslag sväfvade öfver dem.
Han talade o m deras nära förestående för- ening, målade deras framtida samlif i ljusaste färger och hade en hel del förslag att göra än om ett, än ett annat.
Hon motsade ho- nom ej en enda gång, det var, som om hans vilja helt och hållet blifvit hennes — in i min- sta detalj tycktes hon vilja rätta sig efter ho- nom.
Då hon nu lågt och mildt sade: » Visst har du rätt, Alli, det har du alltid.
Du är j u så klok ' och så god. » Då såg han på henne helt förundrad.
H o n var sig inte lik, hans lilla trotsiga flicka.
» Hur är det, » hviskade han, » hvad gör mitt lilla glada flickebarn så stilla? » Hennes ögon hvilade vid den sjunkande solen med en fuktig glans, då hon långsamt sade: » Jag känner mig så underlig.
Det är, som om jag just nu lärt mig förstå, hur g o d du är, mycket för god för mig.
Jag vet ju,, att jag ofta retar och sårar dig förfärligt, ja, jag är riktigt rysligt elak.
Hur kan du låta bli att hata m i g?
A c k, vet du, ibland då jag gjort dig ledsen, så afskyr jag mig själf och önskar, att någon ville slå mig riktigt ordentligt, ty det förtjänar jag. » » Tala inte så, min lilla flicka, » sade han vekt, » jag vet ju, att du har mig kär, och dessutom älskar jag dig just sådan du är. » Hon fortsatte, som om hon ej hört af brottet: » Jag förstår nu så väl, hvarför din mor ibland ser på oss med så oroliga blickar, du är j u hennes hj ärtebarn och hon lider kanske mer än du af mina många nycker och min retlighet.
Jag förstår också, hvarför alla mina vänner säga till mig, att vi inte passa för hvarandra, du och jag.
Du är för god, jag för dålig.
Men nu längtar jag att få visa dem alla, och dig i främsta rummet, hur kär jag håller dig.
Jag vill göra allt, hvad du önskar och allt hvad du begär af mig för att på något sätt visa min tacksamhet för din stora, öfverseende kärlek. » Ur stånd att få fram ett ord, slöt han den smidiga flickgestalten i sin famn och kysste henne, medan hans blick, full af ömhet och lycka, skådade in i hennes djupa, bruna ögon.
Det var en vacker syn att skåda dessa två unga, lyckliga varelser, som stodo här begjutna af aftonrodnadens sken.
Allt omkring dem var tyst, några måsar seglade ljudlöst öfver de- ras hufvuden.
Intet ljud från stranden trängde hit ut för att störa den högtidliga tystnaden Jag ilade åter ut till hafs, och då jag fått visshet, att mina aningar nu skulle besannas återvände jag hastigt till de två, som voro invigda åt döden.
De stodo i samma ställ ning, hon lutad tätt till honom, han med ar- men o m hennes lif.
I detta ögonblick hördes ett doft, olycks- bådande brak, rullande fram som en åska ur djupet.