Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till förekommande af denna olägenhet har Nils Månsson yrkat, att lumpsamlingen i hvarje härad eller district borde öfverlemnas åt någon dertill utsedd beskedlig och pålitlig man, som vore villig att åtaga sig en sådan befattning.
Med Motionairen och Nils Månsson hafva sig förenat Peter Pehrsson Peter Jönsson och Anders Pålsson från Jönköpings Län, Eric Pehrsson från Gefleborgs Län och Gustaf Gustafsson från Södermanland, hvilken senare yttrat sig i enahanda syftning, som Nils Månsson.
Dessa förslag hafva Utskotten i öfvervägande tagit, och 1:0 hvad angår förslaget, att Allmogen från Dalarne och Wermland måtte förpligtas att, vid sina kringvandringar för att söka arbetsförtjenst, uttaga serskildt Prestbevis om frejd och arbetsskicklighet; så enärl Prestbevis, enligt i, 2 och 6 §§. i Kongl.
Kungörelsen den 18 Maji 1824, ieke gäller såsom förpassning för vanfrejdade personer och lösdrifvare, hvilka endast Konungens Befallningshafvande eger att förpassa, samt det för öfrigt, uti irsta mom. af Kongl. Påbudet den 28 October 1812, finnes uttryckligen stadgadt, att Prestbevis för alla, som tillhöra arbetande classen, skall innehålla intyg om kunskap och frejd, hvilka föreskrifter, om de behörigen iakttagas, torde vaya för ändamålet tillfyllestgörande, anse Utskotten Herr Adlerbergs ifrågavarande motion böra förfalla 2:0 i fråga om llandtverks-Gesällers, samt personers af arbetsclassen förpassande, derom Herr Vallej och Johannes Andersson yrkat serskilde bestämmelser och förbud, finnes, beträffande de senare, föreskrifvet i 2 §. af ofvanåberopade 1824 års Kongl.
Kungörelse, att de bland dem, som söka pass, böra med betyg, dem Konungens Befallningshafvande eger pröfva, visa ändamålet med deras tillämnade resa, hvilket stadgande så mycket mindre lärer böra vidare utsträckas, som hinder derigenom skulle uppkomma vid verkställighet af de skyldigheter, Konungens Befallningshafvande fått sig ålagde genom Kongl. Förordningen den 19 Junii sistlidet år, i afseende på försvarslösa personers förpassande, i ändamål att erhålla årstjenst eller näringsfång; och, hvad de förstnämnde angår, lärer, så länge Skråförfattningarne i deras nuvarande skick gälla till efterrättelse, och Gesäller således 4 Lag- samt Allm. Bese.- och Oeconomie-Utslottens Utlåtande JV:o S. äro berättigade att, utan inskränkning, bestämma tiden för deras vistande å en ort så kort de anse för sig nyttigt, samt aillyttning derifrån till en annan, när nyck eller obelåtenhet, eller andra mer eller mindre vigtiga orsaker dertill föranleda, något förbud mot deras vandringar inom Riket, ineddeladt i form af passförfattning, hvarken kunna eller böra utfärdas.
Ehuru de af Herr Lake gjorde framställningar tilläfventyrs må ega vigt i afseende på control å Gesällers sedlighet och uppförande under deras arbetstid, kunna Utskotten likväl deri icke linna något correctiv emot deras kringvandringar, enär det, äfven med antagande af Herr Lakes förslag, icke emot Skrå-författningarne kan förvägras en för bättre eller sämre uppförande och arbetsskicklighet utmärkt Gesäll, att, när arbetstideu på ett ställe är förfluten, söka sin utkomst på annat håll.
Utskotten anse sig alltså sakna gällande skäl, att tillstyrka bifall till Herr Valleys och Johannes Anderssons ifrågavarande motioner. 3:o Genom Kongl.
Kungörelsen den 9 Januarii 1822, är ett allmänt förbud utfärdadt för Smideshandlare, med flera, att i ändamål af smidesvarors försäljning kringresa i landsorterna, hvilket förbud, enligt 6 §. i högstberörde Kungörelse, icke i något fall får utsträckas till Allmogen, som hädanefter såsom hittills eger rätt att med sina egna handaslöjder till hvad ort som helst inom Riket sig begifva och dem försälja.
Dalallmogen kringvandrat endast för att sälja egna slöjdealster., har dea handlat i öfverensstämmelse med en rättighet, som är densamma liksom all annan allmoge medgifven, ej mindre i nämnde Kungörelse, än i Kongl. Resolutionerna af 1727 och 1734.
Har den åter öfverskrida denna rättighet, är sådant ett missbruk, som medelst laga åtal kunnat och bort rättas, och på grund af hvad nu är anmärkt, anse Utskotten den af Herr Cederborg gjorde framställning icke böra föranleda till någon åtgärd. 4:o I afseende på hvad Johannes Andersson föreslagit om meddelande af föreskrift för personer af arbetsclassen, att icke afvika från närmaste väg till orten, dit de ämna sig, anse Utskotten sig endast böra hänvisa till 8 och 9 §§. i Kongl. Kungörelsen den 18 Maji 1824, der nödiga stadganden i detta fall finnas upptagne; liksom, i fråga om förbud mot utgifvande af pass för handel med köpmanna varor å landet, något annat stadgande icke lärer erfordras, än det förbud mot dylik handel, som 6 Cap. 1 §.
HandelsBalken innehåller.
Lag- samt Allm. Besv.- och Oeconomie-Utskoit.ens Utlåtande N:o 8.
5 Beträffande de af Johannes Andersson så kallade Vallackare, så enär icke något skäl förefinnes alt behandla personer af detta yrke annorlunda än andra medlemmar af arbets-elassen, samt Kongl. Kungörelsen den 18 Maji 1824, om hvars noggranna iakttagande serskild
Nådig befallning' är meddelad i Kongl. Circulairet den i3 Februarii i83o, lemnar Konungens Befallningshafvande tillräcklig myndighet, att förekomma deras olagliga kringvandringar, finna Utskolten några serskilda inskränkningar i afseende på förpassnings meddelande för bemälde så kallade Vallackare, hvarken af behofvet påkallade, eller med rättvisa förenlige.
Den af Johannes Andersson äfven framställda önskan, att Konungens Befallningshafvande» rättighet, att åt vissa pålitlige, förståndige och bofaste män öfverlemna utdelning af pass på serskilde ställen inom Länen, måtte upphöra, anse Utskotten så mycket mindre förtjena afseende, som detta ändamålsenliga stadgande bereder beqvämlighet för aflägse från Landshöfdingesätet boende invånare, hvilka eljest voro nödsakade, att antingen företaga serskild resa för anskaffande af pass, eller ock genom Ombud besörja derom, hvilket skulle föranleda besvär eller onödige utgifter. 5:o Om än Utskotten icke fullkomligt kunna dela Nils Månssons och Gustaf Gustafssons mening, att personer af högst tvätydig frejd vanligtvis begagnas såsom Lumpsamlare, lärer likväl icke kunna motsägas, att de, som egna sig åt detta yrke, icke sällan äro sådane, som genom eget förvållande, fylleri, oduglighet, o. s. v., kommit på obestånd.
Vid valet af dyl ike handtlangare, torde behörig uppmärksamhet hos vederbörande Pappersbruksidkare stundom blifvit åsidosatt, och då i öfrigt lättja, fylleri och oduglighet icke egentligen medföra vanfrejd, lärer det icke vara sällsynt, att personer, som gjort sig skyldige härtill, undfå bevis om oklandrad frejd.
Genom ett derpå grundadt lumpsamlarepass erhåller en sådan, eller tilläfventyrs en ännu sämre qvalificerad person rättighet, att i flere
Län kringstryka under förevändning alt sköta sitt yrke, fastän lumpsamlingen stundom torde vara endast läckemantel för helt andra afsigter.
Det förderfliga inflytande ett dylikt lefnadssätt utöfvar på honom sjelf och de olägenheter deraf tillskyndas Allmänheten, synas innefatta tillräckliga skäl för önskan om förändring i det nu begagnade sättet för insamling af lumpor.
Någon hufvudsaklig förbättring deri har icke åstadkommits genom Stadgandet i Kongl. Brefvet den 20 Januarii 1824, derigenom det är ålagdt Konungens Befallningshafvande, att årligen uppmana Pappersbruksidkare, att genom Commissionairer i orterna verkställa berörde insamling.
Denna uppmanings förvandlande till bestämd föreskrift är hvad Nils Månssoti och Gustaf 6 Lag- samt Allm. Besa.- och Oeeonomie-Utskotteris Utlåtande N:o 8.
Gustafsson önskat, och då någon verklig förlust genom en sådan förändring icke synes kunna tillskyndas Pappersverksegare, hafva Utskotten icke tvekat, att understödja motionen, samt i följd deraf föreslå: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla , det täcktes Kongl. Maj:t, med upphäfvalide af den Pappersbruksidkare hittills medgifne rättighet att, till lumpors insamlande, begagna personer, som ega kringresa i landsorteme, i Nåder förordna, att innehaf vare af djlika verk skola i de orter, der de låta verkställa berörde insamling , antaga på flere serskilde ställen, och, sä vidt möjligt är, inom hvarje socken, Commissionairer, som emot en af Pappersbruksidkaren, iförhållande till lumpornes beskaffenhet, fastställd betalning, emottaga de lumpor, kringboende invånare kunna hafva att aflåta, och hvilket bör frän Predikstolarne i Länets Kyrkor kungöras.
Hvilket dock till Rikets Ständers bepröfvande vördsamt öfverlemnas.
Ledamöters serskilda mening bifogas.
Stockholm den 18 Junii 1834- Heservation af Herr Grefve Horn: ”Det beslut Utskotten i 5:te punkten af ofvanstående Betänkande fattat, innehåller, efter min tanka, en allt för långt drifven inskränkning i Pappersbruksidkares rätt.
Då alla andra Fabriksidkare ega, utan något slags hinder, upphandla rudimaterier för sina näringar, synes rättvisan fodra, att icke något serskildt tvång bör åläggas förstnämnde Bruksegare.
Papperstillverkningen bör snarare uppmuntras, än genom onödiga prohibitiv-åtgärder tillbakaträngas.
Till de senare hörer onekligen Utskottens ifrågavarande beslut.
En rudimaterie af sådan beskaffenhet som lumpor hör med minsta möjliga kostnad kunna anskaffas, så vida någon vinst af förädlingen skall kunna påräknas.
Att Pappersbruksegare skall uteslutande gagna till Commissionairer endast sådane, som inom hvarje socken voro boende, skall säkert medföra kostnader, vida öfverstigande varans värde och utgifterne derföre, enligt nu gällande Författningar, och således äfven leda till den följd att papper ansenligt höjes i pris samt medföra skada för Bruksidkaren.
Man har, såsom skäl för förändringen, åberopat de olägenheter, som tillskyndas allmänheten af kringstrykande Lumpsamlare, men dervid för - Lag- samt Allm. Besv.- och Oeconomie-Utslottens Utlåtande N:o 8. 7 Lisett alt, om Landshöfdingarne behörigen iakttaga de, angående pass för dylika personer, meddelade föreskrifter; måste dessa olägenheter, der de finnas, försvinna.
Häruti instämde Herr Hessle, med tillägg, att han ansåg Utskottens förslag desto hellre olämpligt och rattsstridigt, som, utom det samma inskränkte Pappersbruksegares frihet, att på hvad sätt de sjelfve funno tjenligast, öfver hela landet uppköpa råämnen för deras tillverkningar, lades hinder i vägen för fria medborgare, alt egna deras verksamhet åt ett arbete, hvilket icke kunde hänföras till någon brottslighet, icke heller ingriper i andras bättre rätt, och således ej lagligen bör någon förbjudas.
Härmed förenade sig Herr von Strussenfelt samt Herrar Holm och Hök. STOCKHOLM, Kongl.
Ordens-Boktryckeriet, i834- Uay stutt Allm, Besv, och Oecoh. TJisk, Vdätande N,o~g i N:o g. Ank. till Exp. Utsk, ilen 9 Julli.
Utlåtande, öfver väckta motioner, cm skyldighet för Presterskåpet , att bekosta husesyner, oeconomiska besigtningar och landtmäteri-arfvode för Prestebohl, Till Allmänna Besvärs- och OeconomieUtskottet liar Heder värela BondeStåndet remitterat två dit ingitue Memorial, t:o af Erik Svanberg från VesterNorrland, sorn yrkat, att, då livar och en bör vidkännas alla omkostnader för den egendom, han till eiri nytta får begagna, samt boställsinnehafvare i allmänhet, på grund häraf, ega en dylik skyldighet, så borde äfven innehafvare af prestebohl gjelfve betala de kostnader, som föranledas af huse-, byggnads-och odlingssy ner, jemte andra oeconomiska förrättningar af enahanda beskaffenhet.
Uti denna framställning hafva Jan Bengtsson och Olof Dahlberg från VesterNorrland, med flere, sig förenat; 2:0 af Peter Andersson och Bengt Gudmundsson från Halland, hvilka, på enahanda skäl som Erik Svanberg anfört, yrkat, att, med befrielse för Kyrkorne och Socknemeuighelerne från alla omkostnader vid landtmäterier och egotvister, deri prestebohl, klockaregårdar och stomhemman ega del, innehafvarne af sådane hemman matte förpligtas att så beskaffade omkostnader bestrida.
Detta mål, som OeconomieUtskottet ansett böra gemensamt med Lagutskottet behandlas, hafva Utskotten tagit i öfvervägande; och hvad först angår yrkad skyldighet för preslerskapet alt betala arfvode för husesyner, hafva Utskotten bort erinra, att vid af- och tillträdeshusesyner, hvilka af Häradshöfding med Nämnd å prestebohl förrättas, skall arfvode der det eger rum, enligt g §. i Kongl».
Resolutionen på Presterskapets besvär den 7 Julii 1702, af tillträdaren betalas, hvadan något vidare stadgande härom icke lärer erfordras.
Hvad beträffar de af Svanberg så kallade byggnadssyner, hvarmed lärer förstås oeconomiska besigtningar, så, enär dessa synas hufvudsakligen åsyfta control på boställsinnehafvare!!, han icke må eftersätta sina Bih. till R.
Fröt. i837f. 7 Sami 2 A/d, 1 \:de Häftet, a Lag- samt Allm.
Utlåtande lV:o io - skyldigheter, i afseende på husens behöriga vidmaglhållande, och det icke vore lämpligt ålägga honom sjelf alt betala en dylik control, samt dertill kommer, att utgifterne för oeconomisk besigtning, belöpande sig till ett obetydligt belopp, endast hvart femte år utgå, anse Utskotten någon förändring i de härom uti 9 af Kongl. Kungörelsen den 28 Maji i83o gifne föreskrifter icke böra ega rum.
I afseende på odiingssyner, hvilka icke i annan händelse Jära företagas, än då boställsinnehafvare vill verkställa någon större odling af oländig mark, med anspråk på vissa frihetsår, anse Utskotten sig böra anmärka, att dessa förrättningar äro enskilda angelägenheter, hvilkas bekostande boställsinnehafvare!! så mycket hellre måste sjelf vidkännas, som icke någon Lag eller Författning berättigar honom, att dermed belasta Ky rkoCassan eller Församlingen.
Utskotten tillstyrka alltså, att Erik Svanbergs motion md förf alla.
Hvad slutligen vidkommer Peter Andersjons och Bengt Gudmundssons yrkande, att innehafvare af ecclesiaslik-lägenheter mätte liliförbindas betala kostnaderne för Landtmäteriförrättningar och egotvister; så, enär Presterskapet enligt 5 i års privilegier af ålder åtnjutit den för mon, att Kyrkan eller Socknen skall vidkännas alla utgifter af ifrågavarande beskaffenhet, hvilken förmon uti 24 §• af Kongl.
Landtmäteri-förordningen den 20 November 1766 och uti alla sedermera utkomne Landlmäteriförfattningar blifvit bibehållen, samt icke något gällande skäl för dess upphörande är vordet framställd t, anse Utskotten sig böra tillstyrka, att Peter Anderssons och Bengt Gudmundssons motion ma, förfalla.
Stockholm den 9 Julii 1834* N:o 10. fAuk. till Exp. Utsk den 9 Julli.
Utlåtandey i anledning af väckta motioner, om nedsättning, ändring eller förklaring af Kongl. Maj:ts förnyade Nådiga Taxa pä Expeditionslösen} den i5 Maji 1821.
Uti detta tynne hafva till Allmänna Besvärs* och Oeconomie-Ut - Lag- samt Allm.
Utsh, Utlåtande i7;o 10, 3 skottet två lios Vällofl. Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet ingifne Memorial blifvit remitterade, nemligen: från Vällofl. BorgareStåndet, af Herr Commerce-Rådet Santesson, som, under förutsättning, af t lösen för gravationsbevis öfver stadsegendom i allmänhet, och serdeles hvad beträlFav mindre hus och tomter, liksom lösen för bevis, huruvida man innehar förmynderskap, vore för hög, yrkat nedsättning deri, samt att lika beräkningsgrund för lösen af gravationsbevis öfver en större och en mindre egendom icke må bibehållas, såsom stridande emot billighet och allt för mycket betungande för den fattige; hvarjemte Motionairen hemställt, om icke nu gällande Expeditions-Taxa borde öfverses och jemkning “ske i ofvanberörde afseende, samt dervid äfven tillses, huruvida nedsättning och ändring för öfrigt deri kan erfordras.
Uti den af Herr Santesson sålunda yttrade önskan har Herr Hahn sig förenat, och uppgifvit exempel på en händelse, då gravationsbevis i stad måst betalas med nära 60 Rdr, genom användande af sådan beräkningsgrund, att full lösen fordrats för hvarje numer, derå beviset lydde, efter Chartas-beskrifning på Stadens jord; hvarjemte Herr Hahn anmärkt såsom en o fullständighet, att nu gällande Taxa icke bestämmer, hvad arfvode Notarius Publicus bör åtnjuta för förrättningar, utom sitt embetsrum.
Från Hedervärda Bonde-Ståndet, af Riksdagsfullmägtigen Jacob Kihlblom, som yrkat: att Utslag i tvister, församlingar emellan, angående fattighjons underhållande?, böra vara frie från lösen, och denna afgift, sorn hittills skall blifvit affordrad, således hädanefter försvinna; att i anmärkningsmål från Kongl.
KammarBälten emot uppbördsman, dessa måtte befrias från utlösande af Kammar-Bältens Utslag; att i de fall då, såsom vid indrifvande af auetionsmedel på landet stundom skall inträffa, flere personer lagsökas i en skrift för serskilda fordringar, deröfver endast en Resolution angående dem alla meddelas, lösen icke må beräknas serskildt för hvarje sålunda lagsökt gäldenär, utan endast till det belopp, som för en sådan Resolution lagligen äger rum.
"Vid pröfning af dessa framställningar, som ansetts böra gemensamt af Lag- och Occonomie Utskotten behandlas, hafva Utskotten, i anledning af Herr Santes ons motion, bort upplysa, alt Rikets Höglofl.
Ständer vid i8a3 års Riksdag, uti Skrifvelse den 21 December nämnde år, hos 4 Lag- samt Allm.
Besv. och Ocean.
Utlåtande W.o 10.
M aj:t i underdånighet anhållit, bland annat, om öfverseende i allmänhet af nu gällande Expeditions-Taxa, dervid Kongl. Maj:t i Nåder torde tillse, om och i hvad moll det emellan Härads-Rålterne och öfrige
Domstolar samt Embets-Verk förut varande förhållande, i afseeude på Expeditionslösen, borde, genom jemkning i grunderne för samma lösens utgörande, varda återställdt, och hvarvid Nådig uppmärksamhet äfven torde fästas derå, att den nu stadgade lösen för gravationsbevis i städern» uti vissa fall vöre för hög och lämpligast syntes böra, på sätt för landet redan är stadgadt, gradueras efter lägenheternas olika beskaffenhet.
Under åberopande af desse med flere underdåniga framställningar, hafva Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag, uti skrifvelse den io September 1829, i underdånighet anhållit, att Kongl, Maj:t täcktes fästa Nådigt afseende å Riktis Ständers förut yttrade önskan, rörande Expeditions-Taxans öfverseende i allmänhet, samt åtskilliga i andra hänseenden nödige ansedde förklaringar och tillägg till nu gällande föreskrifter om Expeditionslösen.
Då Rikets Ständer sålunda, vid tvänne föregående Riksdagar, redan vttrat sin underdåniga önskan om Expeditions-Taxans öfverseende i allmänhet, för beredande af de jemkningar och rättelser, som kunna pröfvas nödige, samt Rikets Ständer dervid serskildt hbmställt, att lösen för gravationsbevis öfver stadsegendom mätte nedsättas; Då, efter hvad Utskotten hafva sig bekant, Kongl. Maj:t härå fästat det Nådiga afseende, att en Comité erhållit befallning, att utarbeta och inkomma med underdånigt förslag tili en förnyad Taxa på Expeditionslösen hos samtlige Domstolar och Embetsmyndigher; Då den af Herr Santesson föreslagna beräkningsgrund för lösen af gravationsbevis (sladsegendomens högre eller lägre värde), desto mindre lärer kunna godkännas, som dels besväret med utfärdande af dylikt bevis är enahanda, ehvad egendomen är större eller mindre, och dels visshet om fastighetsvärdet stundom endast torde kunna erhållas genom utlösande af taxeringsbevis, hvilket åter skulle medföra en serskild onö-i dig kostnad; Då lösen lör bevis om innebafvande af förmynderskap icke öfverstiger den lämpliga ersättning, som derföre bör ega ruin, samt
Utskotten icke anse något ytterligare stadgande af nöden om arfvode för Notarius Publicus, än det som redan finnes; tillstyrka Utskotten Zm£- -tamt Allm;'Besv. och Occon, Utsfc.
Utlåtande N\o io 5 att de af'Herrar Santesson och Hahn gjorde framst ällnin~ gar må förfalla.
Deremot har det fästat Utskottens uppmärksamhet* att något maximibelopp, hvilket lösen för, gravationsbevis i stad icke finge öfverstiga,, i händelse bevis begäres öfver flera, under en egendom, förenade numer, ej finnes bestämdt, och att således den härom meddelade föreskrift för Domare på landet saknar motsvarighet rörande em hels- och tjenstemän i städerne; och då samma skäl, som grundat en dylik bestämning i ena händelsen, jemväl för den andra synas bör« medföra enahanda verkan, hafva Utskotten ansett sig böra vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte hos Kongl, Maj.t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl, Maj:t, vid utfärdande af en ny Expeditionstaxa, i IS åder tillse, att, pä sätt för landet är stadgadt, något visst belopp, hvilket kunde antagas till Tio Rdr B:co, varder bestämdt, deröfver ersättning för ett gravationsbevis öfver stadsegendom icke md stiga.
Beträffande åter Jac, Kihlbloms framställningar, så, då frihet från erläggande af Expeditionslösen genom ssrskihie Författningar är vorden beviljad Scrauhimer-Qrdens-Gillet, Acadernierne i Riket, Årmeeus PensionsCassa, Brandförsäkrings-Contoret i Stockholm och JNumer-Lotleriet; samt åtnjutande af enahanda förmon icke med billighet lärer böra förvägras faltigvårds-inråltningar, hvilka icke kunna betraktas annorlunda än som fromma stiftelser, ehvad deras rättegångar utföras af soeknemännen sjelfva eller af serskilde Direclioner; och då, i anmärkningsmål hos Kongl. Kammar-Bälten, upptäckte felaktigheter icke alltid kunna tillskrifvas uppbördsmannen, utan stundom torde böra lillräknas Taxerings-Comiteen eller den skatlskyidige; hafva Utskotten ansett sig brira vördsamt hemställa, att Rikets Ständer mätte hos Kongl, Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl, Maj:t täcktes i Nåder meddela föreskrift: 1:0 att fattigvårdsinrättning må i alla frågor, som angå skyldighet att underhålla och vår da fatiighjon, befrias från Expeditionslösens erläggande; 2:0 alt uppbördsman må, i sädane anmärkningsmål, deri 6 Lag- samt Allm.
ZJtsk. lian icke tilltalas för tjenstefel, vara befriad från lifgifvande af lösen för Utslag.
Hvad slutligen en Resolution sammanföras och dömas att betala hvar sin serskilda skuld, så, enär ett dylikt Expedilionssätt är afvikande från en laga Rättegångsordning, derigenom alt Domaren, eiler Embetsmyndigheten sammanblandar serskilda frågor, hvilket leder till den följd, att en svarande part, om lian vill erhålla del af utslag, måste utlösa det helt och hållet, fastän deri är upptaget hvarjehanda, sorn honom icke angår; samt härtill kommer, att Éxpeditions-Taxen icke, utan misstydning, lemnar anledning till annan grund för lösens beräknande än arkens antal i Resolutionen, anse Utsko'- ten det anmärkta beräkningssättet, efter antal af personer, innefatta ett missbruk, deri rättelse på skeende anmälan kunnat och bort följa, och tillstyrka alltså, att Jacob Kihlbloms framställning härom icke md till någon Rikets Si änders åtgärd \för anleda.
Hvilket dock jemte en Ledamots serskilda mening till Rikets Ständers pröfning vördsamt öfverlemnas.
Slockholm den 2 Julii i834* Reservation.
Af Herr E. M. Leffler: ”Sorn jag icke kail gilla de skäl Höglofl.
Utskotten uti föregående Betänkande anfört, emot antagandet al den af Commerce-Rådet Santesson väckta, och deruti upptagna motion, nödgas jag att mig deremot reservera.
Det lärer icke kunna bestridas, att lösen af Gravations-bevis (hvilket icke sällan inträffar), efter nuvarande Expeditions-Taxan, utgör ett alltför liårdt tryckande onus för dem , som äro egare af mindre stadsegendomar.
Rättvisan synes i detta, som i andra fall, påkalla en fördelning af bördan, efter förmågan a'- densamma bära.
•— Sådant kan icke sägas ega rum, då egaren af en egendom, värd 100 Rdr. och derunder, får betala lika lösen för ett gravationsbevis, som den der eger egendom af 10,000 Rdr:s värde och deröfver.
Delta ojemna förhållande har Molionairen sökt att få afhulpet; men de sammansatte Utskotten hafva, på anförde skäl, Lag- samt Allm.
Ulsfc.
Utlåtande No 10. 7 deremot icke ansett sig kunna tillstyrka bifall dertill.
— Dessa skäl kan jag dock, för min del, icke gilla, emedan de, efter min tanka, lätteligen kunna undanrödjas.
Sannt är det väl, alt besväret är lika stort, vid utfärdandet af omnämnde bevis, för egendom af mindre eller högre värde; men då fråga icke är eller bör vara derom, att i det bela minska arfvodet eller lösen, för elén person, soni utfärdar dem, utan blott, såsom redan liämndt är, att fördela detta arfvode emellan dem, som det utgöra, efter d^ras förmåga dertill, lärer häraf intet hinder kunna uppstå emot den föreslagna billigare förändringen uti Expeditions-Taxan.
Hvad åter angår det Taxerings-bevis, som de Högloft.