Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nämnda öfverlemningar äro på väg att dö ut eller förderfvas under inflytande af en ny tid och nya förhållanden, och endast i landets aflägsnare bygder lyssnar man ännu till dessa förklingande ljud, hvilka en gång voro hela folkets egendom och den första näringen för våra fäders bildning.
Oafsedt den rika poetiska åder, som löper fram på djupet af alla våra urgamla traditioner, och hvilken äfven åt folk-sagorna skänker ett stort och allmänt värde, äro de sednare också af vigt för häfden.
Mycket är utur dem att hemta för den som vill studera Svenska historien i dess innersta grund, som vill lära känna folkets anda och skaplynne, och följa hela gången af dess inre utveckling.
Folk-sagan tillåter oss mången blick in i längst hänsvunna tider, den ger en trogen och lefvande bild af våra förfäders seder och lefnadssätt, och sprider öfver forntiden ett ljus, hvilket icke alltid står att vinna ifrån skriftliga urkunder.
I följd af dessa åsigter hafva vi sökt att erhålla hvarje saga så ursprunglig och äkta som möjligt.
Vi hafva för detta ändamål gjort vidlyftiga vandringar och resor genom fäderneslandets olika landskap, och upptecknat ett ganska stort antal sago-öfverlemningar ifrån folkets läppar.
Hvad sålunda blifvit samladt hafva vi ordnat och återgifvit, utan vilkorliga tillägg eller ändringar.
Det enda som tillhör oss, är förtäljningens yttre form, hvilken, såsom beroende af hvarje den berättande personens olika ålder och bildningsgrad, gemenligen påkallat någon omarbetning, för att återföras till den enkelhet, som tillhör sagans lynne, och som ännu igenfinnes hos en och annan sago-berätterska ifrån den gamla goda tiden.
Ehuru vårt arbete således är bestämdt mera för forskaren än för den större allmänheten, våga vi likväl hoppas att detsamma äfven hos denna skall vinna bifall, såsom en underhållande läsning, ~Svensk~ till anda och innehåll, och lämplig att hos våra landsmän höja den fosterländska känslan, samt återlifva de oftast herrliga och storartade åsigter, som ifrån uråldriga tider rört sig på djupet af vår inhemska odling.
Stockholm, November 1844.
UTGIFVARNE.
Pojken, som åt kapp med Jätten. ss. 2-6.
Anmärkningar. » 7-8.
Pojken, som släppte Jätte-Barnet i Brunnen.
» 8-11.
Jätte-Stugan, hvars tak bestod af bara korfvar. » 12-16.
Stugan, hvars tak bestod af bara ostar. » 16-18.
Anmärkningar. s. 18.
Svärdet, Guld-Hönorna, Guld-Lyktan och Guld-Harpan. ss. 19-25.
Anmärkningar. » 25-28.
Guld-Lyktan, Guld-Bocken och Guld-Pelsen. » 28-36.
Anmärkning. s. 36.
C. Guld-Hästen, Mån-Lyktan och Jungfrun i Troll-Buren. ss. 37-44.
Anmärkning. s. 57.
Silfver-hvit och Lill-vacker. » 58-69.
» 69-70.
Vattu-man och Vattu-sin. » 70-89.
Anmärkningar. » 89-95.
Den fagra Vall-pigan. » 108-113.
Lilla Rosa och Långa Leda. ss. 113-123.
C. Jungfru Svan-hvita och Jungfru Räf-rumpa.
» 123-129.
Anmärkningar. » 129-138.
Anmärkningar. » 164-168.
» 178-179.
Anmärkningar. » 188-194.
Anmärkningar. » 208-213.
Konunga-Sonen och Messeria. » 214-227.
Konunga-Sonen och Prinsessan Singorra. » 227-244.
Anmärkningar. » 244-250.
Anmärkningar. » 273-277.
☞ En fullständig innehålls-förteckning öfver 1:sta delen kommer att meddelas vid slutet af nästa häfte.
Wall-Pojken och Jätten.
Denna urgamla Saga är vida kringspridd, så väl inom som utom Skandinavien.
Den förekommer med större eller mindre skiljaktigheter hos följande folkslag:
1. Hos
-- Se LÆSTADIUS, ~Fortsättning af Journalen öfver Missions-Resor i Lappmarken, 1828-1832~, Stockholm 1833, ss. 464-5. -- Jfr. anf. bok, ss. 460-464, samt NILSSON, ~Skandinaviska Nordens Ur-Invånare~, Stockh. 1843, kap. 4, § 4, s. 31.
-- Se ASBJÖRNSEN och JÖRGEN MOE, ~Norske Folkeeventyr~, Christiania 1843, Deel I, N:o 6, ss. 40-43, »Askepot, som kapaad med Troldet».
Se BÜSCHING, ~Wöchentliche Nachrichten für Freunde der Geschichte, Kunst und Gelehrtheit des Mittelalters~, Bd. IV, Breslau 1819, ss. 124-127, »Der Schneider und der Riese (Unterostr.
Mährchen)». -- Samma uppteckning finnes äfven anförd hos Bröderna GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. II, N:o 183, ss. 436-438. -- B.
Åtskilliga drag utur denna Saga hafva influtit i Berättelsen »Das tapfere Schneiderlein», hos GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~», Th. I, N:o 20, ss. 126-137, [öfvers. på Svenska i H.
REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1838, ss. 66-75].
Jfr. anf. Tyska samling, Th. III, ss. 30-36.
Härvid torde likväl böra anmärkas, att denna, såsom åtskilliga andra hos GRIMM upptagna förtäljningar, otvifvelaktigt uppkommit genom sammanbindning och förvexling af flera till art och skaplynne fullkomligt skiljda sagostoffer.
Sålunda är den Tyska berättelsens första del en äkta Jätte-Saga, och har närmaste likhet med de Nordiska öfverlemningar, hvilka här nedanföre meddelas; men dess sednare afdelning är icke annat än ett vanligt Folk-äfventyr, som äfven af oss skall framdeles blifva anfördt, under benämning: »Skräddaren, som slog sju i en smäll». -- Bröderna GRIMM erkänna äfven (Th. III, s. 30), att de haft tillgång till tvenne uppteckningar ifrån ~Hessen~, i hvilka Jätte-sagan framträder såsom ett sjelfständigt helt. -- C.
Se KUHN, ~Märkische Sagen und Märchen~, Berlin 1843, ss. 289-294.
-- Se BÜSCHING, ~Wöchentliche Nachrichten &c.~, Bd. IV, s. 104, i anmärkningarne till Sagan »Der Bartlose und der Knabe».
-- Se Sagan om »Ameen of Isfahân and the Ghool», meddelad uti SIR JOHN MALCOLM’S ~Sketches of Persia~. -- Beslägtade
Djur-fabler af hög ålder, och med samma ledande grundtanka, äro kända:
-- Se STRAPAROLA, ~Notti piacevoli~, fabeln om »Åsnan och Lejonet».
Se fabeln »The Goat and the Lion», öfversatt ifrån det Hinduiska arbetet ~Pancha Tantra~, uti SIR JOHN MALCOLM’S ~Sketches of Persia~.
Sagan äfven såsom Folk-Sägen.
Sålunda eger Utgifv. ibland sina samlingar en nästan ordagrannt liknande förtäljning, som är fästad vid ~Enskällabo-berg~ uti Bredaryd socken af Småland, samt ännu en, som knyter sig till ~Stompe-kulle~ i Filkestad, socken af Willands härad uti Skåne.
Pojken, som åt kapp med Jätten.
Ifrån S. Småland.
Det var en gång en »pojke», som gick vall med bockar.
Vid det han vankade omkring uti skogen, kom han till jättens stuga; när tussen, som bodde derinne, fick höra gny och rop i sitt grannskap, kom han ut för att se hvad som var på färde.
Såsom nu jätten var stor till vext och grym till utseende, blef pojken rädd, och gaf sig undan det fortaste han förmådde.
Om qvällen, när vallpojken dref sina bockar ifrån betet, var hans moder sysselsatt med att ysta.
Pojken tog ett stycke af den färska osten, rullade den i ask-mörjan och gömde den derefter i sin skinn-frax (väska).
Följande morgon gick han vall, såsom hans sed var, och kom åter till jättens stuga.
När nu resen fick höra gny af vall-pojken och hans bockar, blef han vred, gick ut och grep en stor gråsten, samt kramade den i handen, så att stenflisorna flögo vida vägar.
Jätten sade:
»om du någonsin kommer här mera och gör olåt, vill jag krysta dig så små, som jag nu kramar denna sten.»
Pojken lät dock icke skrämma sig, utan låtsade äfven fatta en sten; men tog i dess ställe osten, som blifvit rullad i aska, och krystade den, så att vasslan rann emellan hans fingrar och droppade ned på marken.
Pojken mälte:
»om du icke gifver dig undan och låter mig vara i fred, vill jag krama dig såsom jag nu krystar vatten utur denna sten.»
När nu tussen förnam, att vallpojken var så stark, räddes han och gick in till sitt.
Dermed skiljdes vallpojken och jätten ifrån hvarandra för den gången.
Tredje dagen möttes de åter igen uti skogen.
Pojken sporde, om de å nyo skulle pröfva styrka med hvarandra; resen samtyckte härtill.
Pojken sade: »Far! jag tänker det är ett godt styrko-rön, om någon af oss kan kasta eder yxa så högt, att hon icke faller ned igen.»
Jätten jakade att så var.
De skulle nu pröfva på och jätten kastade först.
Han svingade mycket hårdt, så att yxan for högt i sky; men huru han ock måtte bjuda till, föll yxan alltid ned igen.
Då sade pojken: »Far! icke trodde jag, eder styrka var så ringa.
Bida, och J skolen få se ett bättre kast.»
Pojken svängde derefter med armen, likasom för att kasta mycket hårdt; men lät i detsamma yxan helt behändigt slinka ned i skinn-fraxen, som hängde på ryggen.
Jätten märkte ingenting, utan väntade länge, att yxan skulle falla till marken; men ingen yxa hördes af.
Nu tänkte han vid sig sjelf, att pojken måtte vara mycket stark, ehuru han var liten och klen till växt.
Derefter skiljdes de ifrån hvarandra och drogo åt hvar sitt håll.
När det lidit en tid bortåt, möttes jätten och vallpojken ånyo.
Resen sporde, om icke pojken, som var så stark, ville gifva sig i hans tjenst.
Vallpojken samtyckte härtill, lemnade sina bockar uti skogen, och vandrade med jätten.
De kommo sålunda till jättens boning.
Det förtäljes, att jätten och vall-pojken skulle fara till skogs och fälla en ek.
När de kommo fram, sporde jätten om pojken ville hålla eller hugga.
»Jag vill hålla», sade pojken; men undskyllade sig tillika att han icke räckte toppen.
Då fattade jätten i trädet och böjde det till marken; men vid pojken skulle hålla fast, sprang eken tillbaka och kastade honom högt upp i vädret, så att tussen knappast kunde följa honom med ögonen.
Jätten stod länge och undrade hvart hans dräng tagit vägen, grep derefter till yxan och begynte sjelf hugga.
När det nu lidit en stund kom pojken framlinkandes; ty med knapp nöd hade han kommit undan.
Jätten frågade, hvarför han icke höll; men drängen låtsade såsom ingenting, utan sporde tillbaka, om resen dristade göra ett slikt språng, som han nyss hade gjort.
Jätten nekade härtill.
Då sade pojken: »Far! om ni icke törs göra det, så må ni sjelf både hålla och hugga.
Härmed lät jätten sig nöja och fällde ensam den stora eken.
När nu trädet skulle föras hem, sade jätten till sin dräng: »vill du bära vid toppen, så skall jag bära vid roten.» ’Nej Far!’ svarade pojken, ’bären J sjelf vid toppen, jag orkar nog bära vid stor-ändan.’
Resen samtyckte härtill och lyftade ekens smala ända på sin skuldra.
Men pojken, som var bakefter, ropade att han skulle jemka trädet bättre fram.
Jätten gjorde såsom det sades, och fick slutligen hela stocken i jemvigt öfver sina härdar; men pojken hoppade sjelf upp på trädet och gömde sig emellan grenarne, så att tussen icke kunde se honom.
Jätten begynte nu vandra, och menade att pojken bar vid andra ändan.
När de så hade färdats en stund, tycktes det jätten vara ett tungt arbete och han stönade hårdt.
»Är du inte trötter än?» frågade resen sin dräng.
’Nej det är jag inte,’ genmälte pojken, ’Far är väl inte trött af så litet?’
Jätten ville icke kännas vid att så var, utan fortsatte sin väg.
När de nu kommit fram, var tussen nästan halfdöd af färden.
Han kastade så trädet på marken; men pojken hade innan dess hoppat ned, och låtsade bära vid ekens storända.
»Är du inte trötter än?» sporde jätten.
Pojken genmälte: ’åh! inte må Far tro att jag blir trött af så litet.
Stocken tycktes mig icke tyngre, än att jag gerna kunde ensam hafva burit den.’
Andra morgonen sade jätten:
»när det blir dager, skola vi gifva oss ut och tröska.» ’Nej’, svarade pojken, ’mig tyckes det är bättre att tröska i gryningen, förrän vi äta dagvard.’
Resen var ense med honom härutinnan, gick så bort och hemtade två stora slagor, af hvilka han sjelf fattade den ena.
När de nu skulle tröska, förmådde pojken icke lyfta sin slaga, så stor och tung som den var.
Han grep då en käpp och bultade i golfvet lika fort, som jätten tröskade.
Jätten märkte ingenting, och de fortforo sålunda intills dager blef ljus.
Då sade pojken:
»nu vilja vi gå hem och äta dagvard.» ’Ja’, mälte jätten, ’mig tyckes vi hafva haft ett styft måla-bete.’
Någon tid derefter satte jätten sin dräng att plöja.
Han undervisade honom tillika:
»när hunden kommer skall du lösa oxarne och ställa in dem, hvarest han går förut.» Pojken lofvade göra såsom sagdt var.
Men när oxarne blifvit lösta, kröp jättens hund in under grundvalen till en byggnad, hvarpå icke fanns någon dörr.
Resen hade härmed för afsigt att röna, om hans dräng var nog stark, att ensam lyfta upp huset och ställa in oxarne i deras bås.
Pojken eftersinnade både länge och väl hvad nu stod att göra; slutligen fann han på råd, slagtade öken och kastade deras kroppar in genom gluggen.
När han nu kom hem, frågade jätten om han fått in oxarne i stallet.
»Ja,» svarar drängen, »väl fick jag dem in, ehuru jag bytte på dem.»
Nu begynte jätten fatta misstankar, och öfverlade med jätte-qvinnan huru de skulle bringa drängen af daga.
Käringen sade:
»det är mitt råd, att du tager din klubba och slår ihjel honom i natt, medan han sofver.» Jätten tyckte detta vara ett godt råd, och lofvade göra såsom hon hade sagt.
Men pojken stod på lur, och lyssnade till deras samtal.
När nu qvällen kom lade han en mjölk-kärna i sängen, och gömde sig sjelf bakom dörren.
Vid midnattstid stiger resen upp, griper sin jätte-klubba, och slår till mjölkkärnan, så att flöten stänkte honom i ansigtet.
Derefter gick han till sin hustru, skrattade och sade: »ha, ha, ha, jag slog honom så, att hjernan stänkte högt upp på väggen».
Då blef käringen glad, prisade sin mans dristighet och menade, att de nu kunde sofva lugnt, eftersom de icke vidare behöfde rädas för den illpariga drängen.
Men knappt var dager ljus då pojken kröp fram ur sitt gömställe, gick in, och helsade på jättefolket.
Nu blef tussen mycket förundrad och sporde: »hvad?
Är du inte döder än?
Jag tänkte jag slog ihjel dig med min klubba.»
Pojken svarade:
»jag må väl tro, jag kände i natt såsom hade en loppa bitit mig.»
Om aftonen, när jätten och hans dräng skulle äta, hade jätte-käringen lagat gröt till qvällsmål. »Det var bra,» sade pojken, »nu skola vi kämpa hvem som kan äta mest, Far eller jag.»
Tussen var genast redo, och de begynte äta allt hvad ätas kunde.
Men pojken var illmarig; han hade bundit sin skinn-frax framför magen och stack så en sked gröt i munnen, medan han stoppade två skedar i skinn-väskan.
När nu jätten hade ätit sju fat gröt var han mätt, så att han stånkade hårdt och icke förmådde mera; men pojken fortfor ännu lika ifrigt som förut.
Då frågade jätten huru det kom sig, att han som var liten till växt, ändock kunde förtära så mycket.
Pojken genmälte: »Far! det vill jag gerna lära er.
När jag ätit så mycket mig lyster, ristar jag upp magen, så kan jag äta ännu lika mycket.»
Vid dessa ord tog han en knif och skar upp väskan, så att gröten rann ut.
Jätten tyckte att detta var ett godt påfund och ville göra sammaledes.
Men vid resen stack sin knif i magen, begynte blodet strömma, och det lyktades icke bättre än att detta blef hans bane.
När jätten var död tog pojken allt gods, som fanns i stugan, och drog om natten sina färde.
Och så ändas sagan den illmarige vallpojken och den dumme jätten.
En annan öfverlemning af denna saga, likaledes ifrån ~S.
Småland~, afviker i åtskilliga bi-omständigheter.
Sålunda förmäles: att när vall-pojken och jätten skulle pröfva hvem som var starkast, slungade jätten en stor sten högt upp emot himlen; stenen föll dock alltid ned igen.
Men pojken kastade en fogel, som han fångat och bar i sin hätta (mössa).
När nu fogeln flög sin kos och icke kom tillbaka, trodde jätten att kastet nått till skyarne och dömde deraf, att pojken måtte vara den starkaste af dem båda.
2. Ibland F.
HAMMERICHS ~Skandinaviske Reiseminder~, införda uti tidskriften ~Brage og Idun~, 2:det Bind, 2:det Hæfte (Kjöbenhavn 1839 og 1840), sid. 544-547, förekommer en öfverlemning af närvarande saga ifrån ~Blekinge~.
Den innehåller inga serdeles afvikande drag, utom att jättens käring är den, som vill dräpa pojken om natten, medan han sofver.
Men hon träffar i stället en mjölk-kärna, som drängen lagt i sängen.
När nu jätte-folket åter begifvit sig till ro, stiger pojken upp och hugger i deras sängstolpe, så att det knakar och brakar.
»Hvem var det som slog mig?» frågade jätten. »Inte var det jag, Far lille!» svarade käringen och kröp under täcket.
Men pojken fortsatte sin lek, intill dess att jätten gaf honom hans fulla lön, samt orlof att genast gå sin väg.
Pojken gick derefter bort och skrattade med sin moder öfver jättens dumhet.
I sednast åberopade arbete (ss. 547-552), förekommer en grumlad och oäkta öfverlemning ifrån ~Blekinge~ af en saga benämnd »Lille Knös» (hvarom se framdeles berättelsen om »Pojken som åt för tolf och arbetade för tolf»).
Slutet af nämnda öfverlemning bär tydliga spår att vara lånadt ifrån någon gammal jätte-saga, ehuru detsamma blifvit ytterligare förfalskadt genom inblandning af den i de yngre folk-äfventyren bekante Ulspegel.
Det torde likväl böra här anföras, såsom sidostycke till upplösningen i vår ofvan meddelade saga, och lyder som följer:
»Det förtäljes, att konungen gerna ville bli af med ~Lille Knös~ samt utlofvade en stor belöning åt den, som kunde blifva hans öfverman.
Detta fick ~Ulspegel~ veta.
Då lät han göra sig en bälg af tre oxhudar, hvilka han spände omkring lifvet.
När bälgen var färdig, sattes två stora grytor öfver elden, och der kokades gröt till ansenlig myckenhet.
Derefter gick Ulspegel till Lille Knös och frågade:
»har du lust att först äta kapp med mig och sedan springa kapp?» Lille Knös jakade härtill.
De sätta sig nu neder att äta, och äta af hjertans grund; men för hvarje munnfull som
Ulspegel åt, lade han två skedar gröt i ox-bälgen.
De fortforo härmed, intill dess begge grytorna voro tomma; men ändock lät ingen märka sig att han var mätt.
När de nu skulle ränna skede (löpa kapp) blef Ulspegel långt tillbaka, emedan den stora bälgen tyngde honom.
Han tog då fram en knif och stötte i bälgen, så att all gröten rann ut.
Men när Lille Knös ville göra sammaledes, stack han sig i magen så att han föll ned och var stendöd.
Der säges han ligga ännu i denna dag».
Pojken som släppte Jätte-barnet i brunnen.
Ifrån Upland.
Det var en gång ett jätte-folk, som bodde uti skogen.
Rundt omkring deras stuga voro frodiga marker, så att jättens fä alltid var vid godt hull; men folket i den närmaste bygden hade ringa och magert bete.
Detta förtröt dem, och de läto stundom valla sin boskap på resens egor.
Men sådant aflopp icke alltid väl; ty jätten, som var mycket grym till sinnes, öfverföll vallhjonen och dräpte dem.
Icke långt ifrån jättens gård bodde en fattig qvinna, som hade en enda son.
Han var liten och klen till vext; men mycket förslagen och djerf till sinnes.
En dag sade pojken till sin moder, att hon skulle ysta trenne ostar.
Qvinnan gjorde efter hans begäran.
När nu ostarne voro färdiga, rullade pojken dem i askan, så att de syntes gråa och osmakliga.
Häröfver harmades modern och bannade honom, att han förspillde Guds gåfvor.
Men pojken bad henne gifva sig tillfreds; hon kunde icke veta hvad han hade i sinnet.
Tidigt om morgonen drog pojken till skogs med sin moders fä, och vallade boskapen in på jättens betesmarker.
Här vankade han obehindradt omkring, så länge sol stod på himmelen; emot qvällen samlade han sitt fä, och lagade sig att återvända till hemmet.
Men under tiden hade jätten blifvit varse hans besök, och kom nu med stora steg gående emot honom.
Resen var mycket vred, och så bister till åsyn, att pojken räddes trots all sin behjertenhet.
»Hvad gör du här i min hage?» röt jätten.
Pojken svarade, att han hade gått för att finna bete åt sin boskap.
Jätten mälte:
»packa dig genast bort, eljest vill jag krama dig, såsom jag nu kramar denna sten.»
Härvid fattade tussen en stor grå-sten, som låg på marken, och kramade den, så att stenen flög i tusen flisor.
Pojken sade:
»du är mycket stark; men icke är jag ringare till krafter, ehuru jag är liten till vext.»
Han tog så upp en af sina ostar och krystade den, att vasslan rann ut.
När jätten såg detta blef han högeligen förundrad, och menade att deruti månde vara något svek.
Tussen grep så åter en sten ifrån marken, och kramade den i små stycken; men pojken tog den andra osten och krystade vatten derutur såsom förr.
Derefter förnyades leken ännu en gång, och pojken kramade vatten ur den tredje osten.
Då sade jätten:
»icke tänkte jag du kunde vara så stark.
Följ mig till min gård och tjena mig troget, så skall jag gifva dig tre skäppor guld.
Men om du icke är mig till lags, vill jag skära tre breda remmar ur din rygg.» Pojken genmälte:
’detta tyckes mig vara goda vilkor; men nu måste jag drifva mitt fä till bys.’
De kommo så öfverens att mötas dagen derefter, och härmed lyktades deras samtal för den gången.
Andra dagen gick pojken till skogs och träffade jätten, såsom sagdt var.
De följdes nu till jättens stuga.
Men jätte-qvinnan var så stor och barsk till utseende, att pojken fruktade henne mera än han räddes för jätten sjelf.
När det lidit någon stund, skulle tussen och hans dräng gå till skogs och hugga ved.
Jätten sade: »eftersom du är så stark, kan du bära min yxa.
Men yxan var mycket stor och tung, så att pojken knappast kunde lyfta den.
Han mälte: »Far! det är bättre J sjelf bären eder yxa, så kan jag gå förut och visa vägen.»
Härmed var jätten tillfreds, och de drogo å stad.
När de nu kommo till stället, stadnade jätten vid ett stort träd.
Han sade: »Efter som du är så stark, kan du göra första hugget; jag vill göra det andra.» ’Nej’, mälte drängen, ’jag är icke van att hugga med så liten yxa.
J kunnen sjelf göra första hugget; jag vill göra det andra.’
Jätten lät sig härmed nöja, lyftade yxan och gjorde ett väldigt hugg invid roten; men hugget var så hårdt, att trädet föll till jorden med ett starkt brakande.
Drängen slapp sålunda att den gången visa prof på sin styrka.
Då nu trädet skulle föras hem, sporde jätten: »vill du bära vid toppen eller vid roten?»
Drängen svarade: ’jag vill bära vid toppen.’
Jätten lyftade trädet på skuldran, men pojken ropade, att han skulle gå bättre under.
Jätten gjorde såsom honom sades, och fick slutligen hela timret i jemvigt öfver axlarne.
Derefter hoppade pojken sjelf upp, och gömde sig emellan trädets grenar.
När de nu kommo fram till gården var jätten mycket trött, men drängen menade, att detta var föga tungt arbete.
Dagen derefter sade jätten, att han ville fara bort; drängen skulle bli hemma och hjelpa mor att kärna smör.
Jätte-qvinnan tog nu fram en kärna full med mjölk; men kärnan var så stor att pojken näppeligen förmådde lyfta kärn-stafven.
Han sade: »Mor! detta tyckes mig blifva ett lätt arbete; men jag ville gerna, att J visen huru jag skall bära mig åt.» Jätte-qvinnan gjorde efter hans begäran, och började kärna; pojken stod och såg deruppå.
Rätt som det var, begynte jätte-barnet skrika.
Då sade käringen:
»tag du ungen med dig till brunnen och tvätta henne ren; jag vill kärna, medan du är borta.» Pojken gick och gjorde sig föga brådtom.
När han nu kom till brunnen och skulle tvätta den lilla, som var föga mindre än han sjelf, lyckades det icke bättre, än att jätte-barnet trillade ned i vattnet och drunknade.
Drängen menade, detta var en ringa skada; men han tänkte, att det hädanefter icke vore rådligt stadna länge qvar hos jätte-folket.
När pojken återkom till stugan, hade käringen lyktat att kärna.
»Du har dröjt länge», sade hon till drängen; »men hvar har du gjort af mitt barn?
Pojken svarade: ’jo, sedan jag tvättat henne sprang hon åt skogen, för att möta far sin.’ »Ja så,» återtog käringen, »då komma de väl snart hem tillsammans.»
Emot qvällen återkom jätten ifrån skogen och var mycket trött.
Käringen ropade emot honom: »Far! hvad har du gjort af flickan vår?»
Jätten svarade:
’icke har jag sett någon flicka.’
Då blef jätte-qvinnan förskräckt och begynte skria högt samt jemra sig.
Pojken sade, att han och jätten ville gå bort och söka barnet.
De drogo nu till skogs, och letade på alla håll, men kunde icke finna någon.
När resen och hans dräng hade vankat länge omkring, kommo de omsider till gränsen af jättens egor.
Då sade vallpojken: »Far! jag är nu föga långt ifrån hemmet.
Gifven mig orlof att gå bort till min moder, som väntar mig.
I morgon vill jag komma åter, och hjelpa eder att leta.»
Tussen genmälte:
’du kan gå, efter som du varit mig så trogen; men kom snart tillbaka.’
Vid dessa ord tog jätten fram väl tre skäppor guld, och gaf pojken såsom lön för hans tjenst.
Men drängen tackade honom, och sade sig nästa gång vilja tjena ännu bättre.
Jätten och vallpojken drogo nu åt hvar sin led.
Pojken gick hem till sin moder, och gaf henne allt det gods han hade vunnit, så att de ifrån den dagen voro rika och lyckliga.
Men jätten ströfvade omkring i skogen för att leta efter sitt barn.
Der gå han och hans käring och söka ännu i dag.
Käringen, som wardt stekt i ugnen.
Liknande utländska Sagor förekomma: