Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Justitie-Ombudsmannen vid embetsresa år 1854 anmärkt, att Domböckerna uti några mål, som förevarit hos Vissnums Häradsrätt Hösttinget 1853 och Vintertinget 1854 samt angått dels oloflig bränvins-utskänkning dels och obehörigt skattskrifvande af en i tjenst ej anställd person, väl börjat med orden: »Efter föregången ransaknings etc.,» men att något protokoll öfver en slik ransakning icke i Domboken anträffats, har den tillförordnade Domare, som hållit nämnda ting, härför tilltalad, blifvit af Kongl. Svea Hofrätt genom Utslag den 5 Maj 1857, dömd att för berörda försummelse i Domareeinbetets utöfning böta 25 daler silfvermynt med 8 R:dr 16 sk.
Banko; — hvaremot i anseende å jemväl emot samma t. f. Domare anmärkt dröjsmål med insändande till Justitie-Ombudsmannen af fullständiga protokoll i de mål, hvarom fråga varit, Kongl.
Hofrätten, efter det t. f.
Domhafvanden förmält, att han den anmärkta felaktigheten genast efter skedd påminnelse afhjelpt och bevis derom jemte afskrift af protokollen till Justitieombudsmannen insändt, ehuru sådant ej kunde styrkas, förklarat hvad i denna del blifvit anmärkt icke vara af beskaffenhet att enligt lag kunna till något ansvar föranleda.
Då Justitie-Ombudsmannen vid olika tillfällen genom skrifvelser eller kommunikations-resolutioner hos Öfverståthållareembetet för Polisärender begärt ej mindre Protokoll uti ett uppgifvet mål angående lemnad föreskrift om flyttning af Norra Akarelagets så kallade embets- och dödslåda, än utlåtanden, i anledning af dels åtskilliga vid granskning af förtekningarna öfver Polisarrestanter i Stockholm gjorda anmärkningar , dels ock fyra särskilda till Justitie-Ombudsmannen inkomna anklagelseskrifter af enskilde personer, de der uppgifvit sig hafva uti ett eller annat hänseende blifvit olagligt behandlade; men nämnda protokoll och utlåtanden icke till Justitie-Ombudsmannen inkommit, oaktadt påminnelser i afseende å några bland dem afgifvits; har Justitie-Ombudsmannen uti skrifvelse den 16 Juni 1856 uppdragit åt Advokatfiskalsembete i Kongl. Svea Hofrätt att lagligen tilltala 12 den eller deni, som å Öfverståthållareembetets vägnar med ofvanuppräknade ärender haft befattning, samt för de sålunda anmärkta försummelserna påyrka, det ansvar, Jag och sakens beskaffenhet föranledde, äfvensom föreläggande för bemälta Embete, vid lämpligt äfventyr, att inom bestämd tid fullgöra hvad Justitie-Ombudsmannen i berörde afseende äskat.
Medelst utslag den 1 Juli sistlidne år, har Kongl. Hofrätten, jemte det något yttrande rörande äskadt föreläggande för Underståthållaren att inom bestämd tid med ofvanberörde utlåtanden tili Justitie-Ombudsmannen inkomma, ansåges icke erforderligt, då dessa utlåtanden under tiden afgifvits, förklarat, beträffande åtalet för det dröjsmål, som med afgifvande af ifrågavarande utlåtande egt rum, att. enär Justitie-Ombudsmannens åtgärd att till Ofverståthållareembetets utlåtande remittera de fyra serskilda anklagelseskrifterne icke kunde anses innefatta begäran omsådan handräckning, som genom 99 § Regeringsformen blifvit Justitie-Ombudsmannen tillförsäkrad att af Konungens Embetsmän erhålla, utan vore att hänföra till det i 6 § af den för Justitie-Ombudsmannen utfärdade Instruktion omlörmälta fall, då Justitieombudsmannen, i anledning af angifvelse, som emot någon Embetsman blifvit gjord, lemnade den angifne embetsmannen tillfälle att, innan rättegång anstäldes, med upplysningar inkomma, om han dertill funne sig befogad, och då vid sådant förhållande
Underståthållarens dröjsmål med afgifvande af de infordrade förklaringarne i nyssnämnda ärender icke kunde såsom embetsfel betraktas, blefve
Advokatfiskalens i dessa delar af målet förda talan ogillad; hvaremot och emedan Justitie-Ombudsmannen ovilkorligen varit enligt lag berättigad att bekomma ej mindre del af det Protokoll, som okunde vara hållet vid det tillfälle, då Polistjensfemän bemyndigades att förflytta Norra Åkare-lagets embets- och döds-lådor, eller, vid det förhållande, att något Protokoll vid berörde tillfälle icke förts, besked derom, än äfven de af Justitie-Ombudsmannen från Öfverståthållareembetet infordrade upplysningar i anledning af åtskilliga vid granskning af förteckningar öfver Polis-arrestanter i Stockliohn gjorda anmärkningar; men Underståthållaren, hvilken det ålegat, att de sålunda äskade upplysningarne meddela, i så måtto åsidosatt sin embetspligt, som han under en tid af omkring två år och fyra månader försummat att omförmälde skyldighet fullgöra, Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, pröfvade rättvist döma Underståthållaren att för den försummelse i embetets utöfning han dymedelst låtit komma sig till last, böta Etthundra daler silfvermynt med Tretiotre Riksdaler sexton skillingar Banko.
Dels i följd af anförda klagomål och dels genom de iakttagelser, Justitie-Ombudsmanneu vid granskning af Domstolarnes Domböcker under embetsresor varit .i tillfälle att göra, hafva åtal emot liera städers Rådstufvurätter blifvit anställda för dröjsmål med utfärdande af Domar egentligen i konkursmål, bland hvilka åtal en del redan blifvit utaf vederbörande Ofverdomstolar afgjord, på sätt här nedan omförmäles: 1:o) Rådstufvurätten i Arboga tilltalades vid Kongl. Svea Hofrätt, för det den icke förr, än den 25 Februari 1856 till afgörande företagit ett Konkursmål, deri skriftvexlingen slutats den 4 Juni 1855.
Den Rådman, hvilken det ålegat att saken föredraga, dömdes af Kongl. Svea Hofrätt, genom utslag den 22 Juni 1857, att för åsidosatt iakttagande af föreskriften i 85 § Konkurslagen, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, böta Femtio daler silfvermynt med Sexton Riksdaler 32 skilling Banko, hvaremot Kongl. Hofrätten ansåg det anmärkta dröjsmålet icke vara af sådan beskaffenhet att ansvar derför lagligen kunde Rådstufvurättens öfriga Ledamöter ådömas.
2:o) Samma Rådstufvurätt har äfven varit under åtal för dröjsmål med afgörandet af andra konkurser.
Svea Hofrätt, som meddelade utslag härom den 3 Augusti 1857 och dervid fann något afseende icke kunna fästas å hvad Borgmästaren erinrat derom, att anmärkning i fråga om afgörandet af ett Konkursmål blifvit väckt först efter tre år från det dom i målet expedierats, dömde Borgmästaren och en litterat Rådman att böta — 13 — den förra, för det han förorsakat dröjsmål med nio särskilda Konkursmål, Etthundra daler silfvermynt med trettiotre Riksdaler 16 skiliingar och den sednare för enahanda förseelse i afseende å ett mål trettio daler med Tio Riksdaler allt Banko; hvaremot de öfrige eller så kallade borgerlige Rådmännen från åtalet befriades, en derför att han icke uti behandlingen af målen deltagit, och de öfrige, emedan icke visadt vore, att de i någon mån varit vållande till uppehåll med målens afgörande. 3:o) Borgmästaren i Norrtelje åtalades vid Kongl. Svea Hofrätt för dröjsmål med utgifvande af Domar i två Konkurser, deruti tredje uppropen försiggått, i det ena, den 3 januari och i det andra den 14 Mars 1853, men Domar icke blifvit meddelade förr, än den 24 Maj påföljande år.
Borgmästaren dömdes genom Kongl. Hofrättens utslag den 21 Augusti 1856 att för sin försummelse härutinnan böta Tretton Riksdaler 16 sk.
Banko. 4:o) Rådstufvurätten i Eskilstuna tilltalades vid Kongl. Svea Hofrätt för enahanda dröjsmål uti trettiotre särskilda under loppet af fem år handlagda Konkursmål, af hvilka icke något blifvit med slut afhulpet förr, än sex månader efter det saken lemnats till Dom, men flertalet fått hvila långt öfver nämnda tid, ända till tjugu månader.
Utom den förklaring, som af Rådstulvurätten gemensamt lemnades rörande de anmärkta dröjsmålen, yttrade Rådmännen särskildt för sin del, att då, med undantag af Borgmästaren, hvilken såsom lagkunnig ensam föredroge målen, de öfrige Ledamöterne voro illitterate Borgersmän, dem det icke borde kunna räknas till last, om dröjsmål egde rum med målens afgörande, hvilket ensamt berodde af Borgmästaren, något ansvar icke borde Rådmännen drabba; — hvarförutan dessa anmärkte, att om böter skulle ifrågakomma, Domstolen kollektift, men icke hvarje Ledamot för sig, borde dömas att böta.
Hofrätten dömde, genom utslag den 1 September 1857, Borgmästaren och Rådmännen, hvilka voro för målens handläggning ansvariga, att för den försummelse i embetsutöfning, som sålunda låge dem till last, böta, Borgmästaren tvåhundra daler silfvermynt med Sextiosex Riksdaler 32 skiliingar Banko, och Rådmännen hvardera Femtio daler med sexton Riksdaler trettiotvå skiliingar äfvenledes Banko. 5:o) Rådstufvurätten i Köping har väl äfven varit tilltalad för dröjsmål af ofvanomförmälta beskaffenhet, uti tre mål; meh efter det Advokatfiskal i Kongl. Svea Hofrätt, som fått sig uppdraget att åtal härom utföra, meddelat Justitie-Ombudsmannen vederbörandes först afgilna förklaring, och Justitie-Ombudsmannen förordnat om frånträdande af åtalet uti ett af målen, likasom ock emot Rättens öfriga Ledamöter utom en, som förklarat sig hafva varit ensam föredragande och således ensam ansvarig uti anmärkta hänseenden, har Kongl. Hofrätten, sedan nämnde Ledamot ytterligare anförande uti målet afgifvit, den 28 Maj 1857 meddelat sitt beslut, och på anförda skäl förklarat, att obehörigt dröjsmål med utfärdande af Dom i det ena Konkursmålet icke kunde läggas merbemälde Rådman till last, och att, ehuru den uppgifna anledningen dertill att, efter det i andra målet tredje uppropet försiggått den 8 Januari 1855, Dom icke blifvit utfärdad förr, än den 2 påföljande Juli, icke borde antagas såsom laga ursägt för dröjandet med Domens utgifvande, Rådmannens åtalade förfarande derutinnan likväl icke vore af den beskaffenhet, att det borde till ansvarspåföljd föranleda, hvarföre Kongl. Hofrätten funnit att i anledning af åtalet i dessa delar något ansvar icke kunde Rådmannen ådömas.
Uppgifna anledningen till dröjsmålet i afseende å sistnämnda Konkursmål var den, att enskild anhållan blifvit gjord, att med Domens utgifvande skulle få anstå, till dess den hufvudsakligaste fordringsegaren i det gäldbundna boet hunnit återvända från en företagen resa till utrikes ort.
6:o) Rådstufvurätten i Engelholm har ock varit under tilltal för försummelse att utgifva domar i två konkursmål nära ett år efter det skriftvexlingen varit slutad, samt till sin ursäkt härför ibland annat anmärkt, att som bisittarne i Hatten endast voro borgare, de der hvart tredje år ombyttes, allt arbetet inom Rådhusrätten och Magistraten hvilade på Borgmästaren ensam, och att, då hans tid varit af andra embetsgöromåt strängt upptagen, Rådstufvurätten, med anmälan deromr hos Kongl. Hofrätten öfver Skåne och — 14 — Blekinge anhållit om förordnande för särskild Ordförande att
Domar uti de ifrågavarande konkursmålen urarbeta och afkunna; men att Kongl.
Hofrätten likväl uti skrifvelse den 16
Maj 1855 förklarat skäl till ansökningens bifallande icke hafva förekommit.
Hofrätten yttrade i utslag den 10 Augusti 1857, att Kongl. Hofrätten funne det ansvar för ifrågavarande förseelse icke lämpligen borde drabba Rådstufvurättens Ledamöter, hvilka alltså från påföljd af åtalet befriades; men dömde Borgmästaren att böta Sexton Riksdaler 32 skillingar Banko. 7:o) Rådstufvurätten i Wadstena har varit tilltalad af Advokatfiskalen i Kongl. Göta Hofrätt dels till följd af Justitie-Ombudsmannens förordnande, i anledning af dröjsmål med afgörande! utaf tio serskilda mål, deraf 4 konkurs- och urarfvatvister, dels ock enligt bemälde Kongl. Hofrätts remiss för origtig dom.
Sedan Borgmästaren och en litterat Rådman upplyst, att dem ensamt ålegat att författa Rådstufvurättens Domar och utslag, har Kongl. Hofrätten den 12 Augusti 1857 i ett sammanhang afgjort bägge åtalen och jemte det nyssomförmälda förhållande skäligen kunde få anses innefatta antaglig ursäkt för de illiterate Rådmännen att icke hafva vidtagit åtgärd för målens afgörande, hvarföre Kongl. Hofrätten funne åtalet icke böra för dem medföra någon påföljd, förklarat, att då ofvan berörde tio mål hvilat oafgjorda, två längre än fyra år, ett längre än tre år, sex längre än två år och ett längre än ett år efter det de blifvit till pröfning öfverlemnade, utan att giltig orsak dertill blifvit anförd, fälldes Borgmästaren och litterate Rådmannen att hvar för sig böta Sexton Riksdaler 32 skillingar, hvarjemte uti målet angående orätt Dom, i hvilket Borgmästaren icke deltagit, trenne Rådmän dömdes att likaledes hvar för sig böta Atta Riksdaler Sexton skillingar allt Banko.
8:o) Rådstufvurättens i Christianstad Ordförande och Ledamöter dömdes af Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge genom utslag den 14 Juli 1857 att för dröjsmål, sex till och med elfva månader, emellan inställelse- och domsdagarna, med utgifvande af Domar uti elfva under tillsammans fyra år handlagda konkurs- och urarfvamål, böta Borgmästaren Sexton Riksdaler Tretiotvå skillingar samt hvar och en af tre Rådmän, ibland hvilka en icke tagit juridisk examen, Atta Riksdaler Sexton skillingar allt Banko. 9:o) Rådstufvurättens i Landskrona Ordförande och Ledamöter dömdes af nyssbemälde Kongl.
Hofrätt till ansvar för dröjsmål med fem särskilda, under tre år handlagda kunkursmål, från och med Atta till och med elfva månader efter inställelsedagarne, att böta lika belopp för Borgmästare och Rådmän hvardera som uti sistomförmälda mål.
Äfven här var en af Rådmännen icke examinerad jurist. 10:o) Rådstufvurätten i Malmö, som dröjt med Domars utgifvande i två konkursmål Sex till sju månader ifrån det målen af Parterne öfverlemnats till afgörande, har ock varit under tilltal, i följd hvaraf Borgmästaren och två Rådmän blifvit fällde genom Kongl. Hofrättens öfver Skåne och Blekinge utslag den 6 November 1857 att böta, den förstnämnde Sexton Riksdaler tretiotvå skillingar och hvardera af de sednare Atta Riksdaler Sexton skillingar allt Banko. ll:o) Landshöfdinge-embetet i Christianstads län har varit under tilltal för det att en uti länshäktet den 23 Juni 1854 insatt, för stöld tilltalad qvinna, genom dröjsmål med anmodan till vederbörande
Domare om ransaknings företagande, icke blifvit för
Domstol i berörde ändamål inställd förr, än den 10 påföljande Augusti, och har en under tiden tillförordnad Landssekreterare, som erkänt sig ensam skyldig till ansvar för den anmärkta förseelsen, genom utslag, som Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge meddelat den 30 Mars 1857, blifvit fälld att böta Sexton Riksdaler tretiotvå skiilingar Banko, samt att ersätta Kongl.
Majit och Kronan kostnaden för fångens underhåll i häktet tjugusju dagar; men ofvannämnde qvinna, som sedermera afflyttat till utrikes ort, lemnades öppet att framdeles föra talan om ersättning för lidande genom förlängd fängelsetid.
— De som under liden haft ansvaret för Landskamrerare-tjenstens förvaltning hade äfven varit i ämnet hörde och Advokatfiskalen hade å dem yrkat ansvar; men — 15 — Kongl. Hofrätten förklarade, att den anmärkta försummelsen icke kunde dem till last föras, hvarföre de från ansvar i målet frikändes.
Sedan det kommit till Justitie-Ombudsmannens kännedom, att Krigsfiskalen, uti en til!
Öfverståthållare-Embetet för Polisärender den 3 Maj 1856 ingifven skrift, dels förmält, att han, såsom pligtig att vaka öfver laglydnad och god ordning inom Arméen, icke kunde eller borde lemna utan uppmärksamhet en både i moraliskt och juridiskt afseende brottslig tilldragelse, bestående deruti, att en Officerare vid det uti garnison i Stockholm förlagda Lifbevärings-Regementet på ett värdshus, der han plägade taga sina måltider, åtskilliga gånger uraktlåtit till liqvid ordentligen uppgifva hvad han förtärt, dels ock till utrörande bland annat, huru och med hvad skäl rykte om berörde förhållande uppkommit, begärt undersökning hos bemälta embete, samt att Krigsfiskalen vidare inför Kongl. Svea Hofrätt vid derstädes i anledning af nämnda rykte föranledda rättsförhandlingar emellan förrbemälde Officerare och Krigsfiskalen, ej mindre till grund lör sin behörighet att med hans förfarande taga befattning åberopat Krigsfiskalens Instruktion uti Krigsartiklarne, än äfven uppgifvit, det han, å tjenstens vägnar, hos vederbörande Regementschef anmält, hvad i ämnet förekommit; — så har Justitie-Ombudsmannen, — som af hvad sålunda inträffat, ansett sig föranlåten att taga under närmare betraktande ofvanberörde af Krigsfiskalen åberopade grund för hans embetsbefattning och frågan, huruvida den kunde tillämpas på det förevarande förhållandet, — uti en till Kong! Krigs-Hofrätten ingifven skrift anmärkt, att, enär det uti 14 Kapitlet 54 § Krigsartiklarne befintliga stadgande, att Krigsfiskal ålåge bland annat att tillse, det inom Krigsmakten lydnad ock subordination strängt underhölles och att instruktioner, ordres och befallningar efterlefdes, ingalunda kunde tydas derhän, att Krigsfiskal egde att föra talan uti eiler taga befattning med andra mål, än sådana, hvilka det tillkom Kongl.
Krigs-Hofrätten att såsom första Domstol pröfva, samt med ett sådant föreställningssätt om Krigsfiskalsembetets verkningskrets icke läte förena sig behörigheten att åtala Garnisons-Officerares förbrytelser utom tjensten, så framt icke förutsattes, att dessa förbrytelser, lika med de i tjensten begångna, skulle i Kongl. Krigs-Hofrätten omedelbarligen upptagas; men sådant hvarken vore lämpligt eller öfverensstämmande med de uti Krigsartiklarne gifna föreskrifter om Krigsdomstols behörighet att döma öfver Krigsmäns under Garnisonstjenst begångna brott och misshandlingar äfven utom tjensten, hvilka föreskrifter borde så förstås, att dessa, utom tjensten föröfvade förbrytelser äfven af Officerare och andra till Krigsstaten hörande Embetsmän, väl skulle upptagas af Krigsdomstol, meri icke omedelbarligen af Kongl. Krigs-Hofrätten i annan händelse, än om de vore i öfrigt så beskaffade, att de icke i något läll borde hos Underrätt under pröfning komma, — så kunde de af Krigsfiskalen vidtagna åtgärder med ofvan antydda af en Officerare utom tjensten begångna förbrytelse, den der ej kunnat komma att lyda under Ofverrätts omedelbara upptagande, icke betraktas annorlunda, än såsom sträckta utöfver Krigsfiskals-embetets behörighet och innefattande ett embetets missbruk, hvilket Justitie-Ombudsmannen förde Krigsfiskalen till last.
Krigsfiskalen androg uti sin förklaring att, jemlikt 14 Kapitlet 12 och 14 §§ Krigsartiklarne, med hvarannan jemförda, Krigs-Ofverdomstol skulle tillkomma att omedelbarligen upptaga och pröfva af Officerare inom Garnisonen begångna förseelser, ehvad de innefattade tjenstefel eller ej; samt att denna grundsats hittills alltid antagits gällande, hvarföre Krigsfiskalen ock, i enlighet med sin Instruktion, innehållande bland annat föreskrift för Krigsfiskalen att åtala sådana mål', som hörde till Krigs-Ofverdomstols omedelbara upptagande, ansett sig hafva varit behörig att med det ifrågavarande målet taga befattning och Justitie-Ombudsmannen således hafva saknat befogenhet till den af honom emot Krigsfiskalen framställda anmärkning.
— 16 — 1 anledning häraf framställde Justitie-Ombudsmannen det påstående, att de åtalade åtgärderna måtte förklaras hafva varit utom Krigsfiskalens behörighet vidtagna, men öfverlemnade till Kongl.
Krigs-Hofrättens bepröfvande, om och hvad ansvar derför horde ega rum.
Genom utslag den 20 November 1856 utlät sig Kongl.
Krigs-Hofrätten, att, som enligt 14 Kap. 14 § 5 mom.
Krigsartiklarne, Krigs-Ofverdomstol egde att omedelbarligen döma öfver alla högre och lägre Officerares ej allenast embetsfel utan ock »andre förbrytelser under tjenstens utöfning», samt 12 § samma Kapitel, hvarest omförmäldes de mål, hvilka till Krigsdomstol hörde, uti 1 mom. tydligen gåfve vid handen. att med nyssberörde uttryck »andra förbrytelser under tjenstens utöfning» borde förstås sådana brott och missgerningar, de der, utan att innefatta fel i embete eller tjenst, af Officerare begingos under det han var i fält eller Garnison, eller på möte, med flera dylika militära förrättningar; alltså • och då Krigsfiskal, på sätt Justitie-Ombudsmannen medgifvit, jemlikt 54 § ofvanåberopade Kapitel i Krigsartiklarne, egde att taga befattning med sådana mål, hvilka tillhörde Krigs-Öfverdomstols omedelbara pröfning, fann Kongl. lvrigs-Hofrätten den omständigheten, att ifrågavarande Officerares förmenta felaktiga förfarande, under det han varit i garnison förlagd, ej finge till förbrytelse i tjensten hänföras, icke hafva utgjort hinder för Krigsfiskalen att med hänsigt till samma förfarande, å embetets vägnar, vidtaga de lagliga åtgärder, hvartill sakens beskaffenhet och hans pligt såsom åklagare kunnat föranleda; i följd hvaraf Justitie-Ombudsmannens emot Krigsfiskalen framställda påstående af Kongl. Krigs-Hofrätteu lemnades utan afseende; — Och har Kongl. Maj:t, vid pröfning af Justitie-Ombudsmannens underdåniga besvär i målet, genom utslag den 30 April 1857 förklarat
Sig icke hafva funnit skäl anfördt, som kunde verka ändring i Krigs-Hofrättens öfverklagade utslag.
1 Innan denna embetsberättelse afslutas, kan jag icke undgå att yttra några ord i afseende på dels den mängd åtal, sorn deri förekomma rörande dröjsmål med afgörandet af konkurser hos Rådstufvurätter, dels angående de olika åsigter, som yppat sig Vid bedömandet af Ledamöters i Rådstufvurätt ansvarighet för försummelse med domars lifgifvande, dels ock slutligen om behofvet i allmänhet att af en “ny och förbättrad lagstiftning ifråga om konkurs-ärenders behandling.
Att åtalen varit behöfliga för att åstadkomma bättre ordning och göra domstolarne uppmärksamma på det olagliga och skadliga uti ett hittills rådande missbruk, torde icke ens någon af de för dylikt dröjsmål sakfällde vilja neka.
— Man må anföra hvilken ursäkt som helst, såsom att någon tillgång ej funnits i det gäldbundna boet, eller deremot, att konkursmassan haft så vidlyftiga affärer och tidsödande rättegångar, att någon väsentlig fördel ej varit för borgenärerne att vinna genom domens tidigare meddelande, då nämnda hinder i allt fall fördröjt tillgångarnes utdelning; —att sakens vidlyftighet och mångfalldiga deri yppade rättstvister m. m. gjort längre betänketid af nöden; — att konkurssaken i sin helhet varit beroende af förlikningsförslag, för hvilkas genomförande anstånd med doms utgifvande blifvit begärdt; — att domstolens eller föredragandens tid varit upptagen af andra mera vigtiga göromål och förrättningar; — eller att genom dröjsmålet icke någon skada skett och icke heller någon klagan deröfver af enskild part förekommit m. m.; — allt detta kan dock icke medföra åsyftad verkan.
— Hen som sökt och emottagit en tjenst, han har dermed iklädt sig ansvaret för de dertill hörande göromålens ordentliga skötande så som derom gifven lag eller i öfrigt gäliande föreskrifter fordra; och lagen är i detta fall serdeles tydlig, då den innehåller, att, när skriltvexlingeiä i konkurs är slutad, skall saken, så fort ske kan, föredragas, på det den må ofördröjligen till afgörande förekomma, samt att.
Horu i konkurs-sak skall skyndsamt utgifvas. — 17 — Om det ock skulle kunna sanningsenligt erinras, att detta missbruk torde hafva varit temmeligen allmänt, fastän åtal hittills träffat jemförelsevis få, skall detta dock icke hindra mig att, under den tid jag kan komma att utöfva Justitie-Ombudsmans-embetet, och derest det anmärkta missbruket skulle fortfara, följa de åsigter, som på sednare tider varit i detta fall af Justitie-Ombudsmannen uttalade.
Det må å andra sidan erkännas såsom ett glädjande tecken, att ehuru granskningen af Rådstufvurätternas
Domböcker synbarligen varit temligen sträng, detta oaktadt högst få andra mål än Konkurser föranledt anmärkning om dröjsmål.
Den långsamhet, som i vårt land råder i behandlingen och afgörandet utaf rättegångar, och det icke minst uti de högre instanserne, äfven om, såsom jag antager, detta endast undantagsvis har sin grund uti Domares försummelse, är dock att beklaga; och en förbättrad arbetsordning för Domstolarne är derföre serdeles behöflig.
Intilldess en sådan förändring kan åvägabringas, lärer det vara så mycket mera angeläget, att efterlefnaden af de föreskrifter, som finnas till befrämjande af skyndsamhet i rättsfrågors behandling och afdömande, noggrannt bevakas; och hvad särskildt konkursmålen angår, visar sig af hvad här ofvan blifvit anmärkt, att man temmeligen allmänt förbisett stadgandet, att, så snart stämning är beviljad i konkurs, lottning af målet skall ske, derest saken hörer till Rådstufvurätt såsom första Domstol; hvilket stadgande utan tvifvel tillkommit i ändamål att synnerlig omsorg och drift skulle åt sådana mål egnas.