Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
161 beräkning utdelas, samt att åt de föreslagna exercis-skolorna, i händelse Rikets Ständer föröfrigt kommer att fästa något afseende dervid, måtte bestås nödigt antal gevär, och slutligen att privata läroverk, som på formlig väg derom göra anhållan, likaledes må, mot lämplig ersättning, erhålla sådana ur Kronans förråd.
Sist vågar jag lägga denna fosterlandsvigtiga sak Rikets Ständer på hjertat, förvissad att bukterna deraf i många alseenden skola blifva välgörande, icke blott såsom något af framtida gagn för nationalförsvaret, utan äfven som ett medel att hos ynglingen väcka en sann fosterlandskänsla, ulan hvilken han som man, för öfrigt utrustad med aldrig så framstående egenskaper, blifver af ringa värde för det allmänna.
Det torde dessutom icke vara af ringa vigt att under skolåren inplantas vana vid ögonblicklig lydnad samt att ordningssinnet tillräckligt skärpes och i hvilket afseende de militära öfningarue helt säkert skola komma att utöfva ett välgörande inllytande.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhåiles vördsamt.
Carl Henning Ivan von Vegesach.
Huö 63. o Af Herr A kerman. fl^rertrik; angående reorganisation af Rikets Ständers Bank.
Vid sistförllutna riksdag väckte jag inom detta hus en motion, innefattande ett förslag till reorganisation af Rikets Ständers Bank.
Den remitterades till Höglofliga Banko-Utskottet, hvaraf jag under de första 4 månaderna af riksdagen var ledamot, och inom Utskottet ansåg man sig böra egna den uppmärksamhet åt motionen, att densamma jemte 2:ue andra motioner, afseende förändrade principer rörande vår Banks organisation, öfveriemuades till förberedande behandling af en inom Utskottet utsedd Kommitté, deri några af i Utskottet invalde ledamöter al Finans-kommittéen jemte mig deltogo.
Gransknings-kommittéens arbeten börjades i Februari månad år 1860 och efter några dess sammanträden, anmäldes det, att
Finans-kommittéen utarbetat ett förslag till ny organisation af Riksbanken, hvilket förslag ock i alskrifter utdelades och blef i sammanhang med min motion föremål för diskussion inom GranskBih. till R.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 21 162 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 63 nings-kommittéen.
Men efter det jag, i slutet af nyssnämnde månad, genom detta Höglofliga Stånds förtroende kallad till ledamot i Riksbankens styrelse, i följd deraf iemnade min plats i Utskottet, lärer, efter hvad jag förnummit, något vidare sammanträde inom Gransknings-kommittéen icke hafva egt rum.
Emellertid anmälde Utskottet, vid afgifvande af sitt förslag till Bank-reglemente den Usta påföljande Juni, att som Utskottet hade sig bekant att ofvannämnde förslag från Finans-kommittéen vore att förvänta, då icke ansåg lämpligt att rörande min motion afgifva yttrande, och ett sådant uteblef sedermera alldeles, enär Utskottet uti ett den 12:te Oktober kort före riksdagens slut allemnadt betänkande tillkännagaf, att som
Finans-kommittéens förväntade förslag ännu icke då till Rikets Stander inkommit och Utskottet följaktligen fortfarande vore förhindradt att behandla min motion, Utskottet ansåg sig böra föreslå Rikets Ständer, att min motion måtte, såsom orden i betänkandet lyda, nu icke till någon åtgärd föranleda.
Detta tillstyrkande, lika ovanligt i form, som Utskottets åtgärd att undandraga sig handläggning af min motion varit ovanlig, lärer dock icke kunna i tillämpningen tolkas så, att pröfningen deraf skulle tillkomma innevarande riksdags Banko-Utskott, och jag anser mig derföre, till vinnande af en sådan pröfning, böra förnya ifrågavarande motion: »Våra fmancers ställning är för närvarande föremål för en allmännare uppmärksamhet.
Under det man med glädje ser en förut icke anad utveckling af industrien i nästan alia rigtningar, med en deraf följande jemn sysselsättning för arbetsklassen, och att denna klass härigenom sattes i tillfälle att betydligt förbättra sina lefnadsvilkor, kan man ej undgå anmärka landets allmänna och enskilda sig mer och mer ökande skuldsättning hos utlänningen, och sådant oaktadt ett inom landet stigande begär efter större tillgång på rörelsemedel, ohämmadt af en jemförelsevis hög räntefot, — och man frågar sig, icke utan oro, om tillståndet i sin helhet betraktadt är tillfredsställande och om den dubbelbana man beträdt, kan och bör fullföljas till allmän och enskild båtnad.» »Ett försök att besvara denna fråga skulle föra utom de gränser, som måste bestämmas för denna framställning.
Till resultat, åtminstone i ett hänseende, bör man dock komma, genom att noga begrunda vissa förhållanden, hvilkas tillvaro ej är tvifvel underkastad.» »Sedan Bankens silfver-utvexling 1834, ibörjades, utgör beloppet af Bankens silfverförråd en säkrare mätare af landets financiela ställning i förhållande till utlandet, än alla statistiska tablåer, som uppställas för att visa värdena af de varor och produkter, som från landet utföras och af dem, som utifrån hit införas.
Vöre värdet af utförseln alldeles lika med införselns, så komme ingen mellangift från någondera sidan i fråga.
Ar, utförseln större, så uppkommer derigenom fordringar hos utlänningen till ett sådant belopp, att tillgången på invisningar derå eller vexlar blir större än behofvet, och dessa således icke kunna med fördel för deras innehafvare Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
N:o 63. 163 alsättas.
Den gillia följden blifver då, att fordringens innehafvare finnér för sig fördelaktigast att taga liqvid för sin fordran i silfver, hvarmed således det inhemska förrådet ökas.
Är förhållandet åter motsatt, eller att införselns värde är större än utförselns, så erhåller utlänningen fordringar för öfverskottet hos Svenske medborgare, som mäste godtgöra dem med härifrån utställda anvisningar eller vexlar på fordringar i utlandet.
Men då dessa fordringar, i följd af nyssnämnda förhållanden, icke kunna vara tillräckliga till skuldernas betalaude, så uppstår vexelbrist.
Kursen höjcs häraf, likasom priset på hvarje annan vara, då behofvet är större än tillgången, men denna höjning begränsas af rättigheten till utvexling af silfver och dermed betalas den utländska skulden, så snart den inhemska gäldenären finner att utvexlingspriset med tillägg af transportkostnaden till utlandet blifver lägre, än priset på en vexel å ett motsvarande belopp.» »Äro dessa satser ovedersägliga, och de äro det, då vi icke, såsom t. ex. i England, nedlägge en öfverskjutande handelsvinst i lån till andra Stater eller industriföretag i främmande länder, så kan den sednaste tidens företeelser ej annat än gifva en säker anvisning, att förhållandet med vår affärsställning i afseende å utlandet icke är sådant, att man med korslagda armar bör låta detsamma fortgå, utan måste vara betänkt på botemedel.
Af de belopp, hvarföre landet år 1858 hos utlänningen skuldsattes, hufvudsakligen af Statsverket, indrogos samma år: af jernvägs-lånet R:dr 14,000,000: — » Bank-lånet » 8,000,000: — samt af nya lån, upptagne af Hypotheks-föreningar, efter san nolikhets-beräkning » 1,000,000: — tillsammans
R:dr 23,000,000: — »Men oaktadt, dels härigenom och dels deraf att Stockholms så kallade Garantiförening utfärdade obligationer för omkring 5 millioner R:dr till betäckande af utrikes gäld, en opåräknad tillgång för bestridandet af våra liqvider i utlandet uppkom af tillsammans 28 millioner R:dr, var likväl Bankens silfverförråd, som den 31 December 1857 utgjorde, evalveradt i Riksmynt, 23,076,512 R:dr, den 31 December 1858 endast 22,454,303 R:dr och således vid sistnämnde dag 622,009
R:dr mindre än samma tid föregående året.
Vid beräkningen af siifverförrådet vid slutet af 1858 upptogo dock såsom reel valuta protesterade vexlar för ett sammanlagdt belopp af 499,475 R:dr.» »Häraf lärer vara klart, att hela ofvannämnda genom lånen uppkomna vexeltillgång åtgick till betäckande af ett, väl ej på en gång, men småningom uppkommet för oss missgynnsamt förhållande emellan införsel och utförsel, äfvensom att delta ogynnsamma förhållande måste med ökad kraft motarbetas, enär, för att åstadkomma en jemnvigt i våra handelsförhållanden till utlandet, vår varu-utlörsel måste ökas derhän, att värdet deraf icke allenast betäcker införselus utan äfven hvad derutöfver er - 164 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 63. fordras till godtgörande af ränta och ärlig amortering, ej blott af ofvannämnda utländska skuld, utan ock af de skulder i utlandet, hvari vära Hypotheks-föreningar i följd af äldre upptagna län häfta, och hvilkas äterstäende belopp sannolikt föga eller intet, understiger den är 1858 åsamkade utländska skuld.» »För att ernå detta nödvändiga resultat, gifves endast ett medel, som bör eftersträfvas, det nemligen, att öka vår produktion på samma gång som konsumtionen minskas, d. v. s. att vi arbeta och spara.
Om produktionen skall blifva vinstgifvande, måste företagen grundas på kloka och solida beräkningar, icke, såsom tyvärr ej säll— lan händer, börjas under den föreställning att hvarje nvberedd kapitaltillgång skall, använd i industriel väg, ovilkorligen kunna användas med fördel.
Hvad sparsamheten angår, lärer den ej kunna tillvägabringas med konstgjorda medel.» »Man har tillräckligt misslyckats i försöken att såsom medel använda förordningar mot öfverflöd för att frestas att åter beträda denna bana.
Folket måste sjelf inse nödvändigheten af en klok hushållning, om ett varaktigt godt skall ernås och Staten göra sitt till för att ej uppmuntra lättsinnet och slöseriet.» »I detta sednare hänseende torde man icke kunna förneka att Riksbanken och Rikets Ständers uteslutande förvaltningsrätt deraf haft och har ett ogynnsamt inflytande.
Rankens historia visar, att Ständernas majoritet vid de flesta tillfällen låtit individens privat-intressen diktera besluten med åsidosättande af det allmännas.
Än har man, för att undvika förhöjd beskattning till fyllandet af uppkomna statsbehof, anlitat Rankens kredit och ökat sedelutgifningen, utan klok beräkning af Bankens förmåga att inlösa de utgifna sedlarne; än har man, för att tillfredsställa låne-begäret under penningekriser, fastställt låne-systemer, egnade till allt annat än att befordra soliditet och sparsamhet.» »Första vilkoret för ett folks trefnad, för möjligheten att på goda grunder fota industriela företag, är, att hvar och en vet hvad han verkligen eger, jemte vissheten derom, att hvad som borgas eller utlånas återbetalas och återfås med enahanda värdemätare, och att denna är sådan, att den erkännes och kan begagnas äfven i främmande länder till der förefallande liqvider.
Förändras detta förhållande, hvilket inträffar då Banken ej kan uppfylla sitt åliggande att infria sina förbindelser, d. v. s. inlösa sina utelöpande mynt-representativer med det belopp i metallisk valuta, hvartill den sig förbundit, så visar oss erfarenheten huru dessa sednare mer och mer falla i värde.
Så t. ex. steg kursen å en Riksdaler Hamburger Banko, sedan man år 1810 började småningom upphöra med Riksbankens silfverutvexling, från föga öfver pari
Vore icke landet i handelsförhållande med främmande länder, skulle ett sådant sedlarnes fallande värde endast skada kapitalisten, ty varornas eller produktionens inhemska pris stiger vanligen, om också småningom, i samma mån sedelvärdet faller, och låntagarne bereddes till och med en fördel deri - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 63. 165 genom, att det nominela beloppet af deras skulder kunde afbördas med ett i följd af varornas stigna värde lättare förvärfvadt mynt-representativ, än förhällandet var då lånen erhöllos.
Men denna isolering från andra Europeiska iänder lärer icke kunna åstadkommas, om man ock vore dåraktig nog att önska det.» »Skall Riksbanken kunna upprätthålla myntvärdet — sedan vi upphört att låna utrikes — och på detta sätt hindra silfret att utströmma i och för våra utländska liqvider, så fordras dertill oundgängligen: »l:o.
Att Rikets Ständer icke uteslutande förbehålla sig ordnandet och utöfvandet af dess förvaltning; »2:o. att denna förvaltning besörjes af personer, lörsedde med insigter i bankärenden samt så allönade, att de till förvaltningen kunna egna all den tid som erfordras; samt »3:o. att de lån, som af Ranken lemnäs, endast komma handel och industri till godo samt sålunda, att utlåningen afser redan gjorda affärer och icke direkte förlags lemnande till företagande deraf, äfvensom att de säkerheter, som lemnäs för erhållna lån, äro af beskaffenhet att kunna, vid tillfälle af behof för Banken, lätt förvandlas till penningar.» »De menliga följderna af Rikets Ständers uteslutande rätt att om Banken besluta äro redan omnämnda.
Ombytligheten i besluten har sin naturliga orsak deruti alt nya ombud för folket väljas till hvarje riksdag, hvadan all kontinuitet i åsigterna saknas, äfvensom deruti att intet direkt privat-intresse förefinnes i afseende på Bankens förnuftsenliga förvaltning.» »Detta kan och bör afhjelpas derigenom att åt Regeringen, hos hvilken en hos Rikets Ständer saknad kontinuitet förefinnes, och som ej bör kunna misstänkas ega intressen motsatta ett oafbrutet upprätthållande af myntvärdet, inrymmes en i någon mån kontrollerande uppsigt å bankförvaltningen, samt genom intagande af private delegare i Banken.
På sådant sätt kommer dessutom Banken att ställas under allmän Civil-lag, en omständighet som i och för sig allena skall utgöra ett mägtigt hinder emot dess begagnande i strid med bank-inrättningens ändamål.
Genom ett sådant sätt att gå till väga, skulle vår nationalbanks-inrättning blifva ordnad i likhet med de öfriga förnämsta Bankerna i Europa, hvaribland må nämnas den Engelska, den Franska, den Preussiska, den Belgiska, den Danska, den Norska samt den Spanska Banken, San Fernando i Madrid.
Afven i Förenade Staternas Bank deltaga Slaten och private gemensamt.
»Det torde ej behöfva bevisas, att så länge Bankens Styrelse tillsättes genom val af 3:ne ledamöter från hvarje
Stånd, man endast tillfälligtvis kan påräkna att de, som väljas, finnas begåfvade med de kunskaper och de insigter, som erfordras för ett så vigtigt uppdrag, som en bankförvaltning.
Icke heller kan med afseende å deras antal, allöningen bestämmas så att derpå kan grundas anspråk, att deras tid företrädesvis skall egnas åt fullgörandet af deras befattning.
För att afhjelpa häraf föl - 166 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1802.
N:o 03. jande olägenheter, bör de af Ständerne utsedde fullmägtiges befattning inskränkas till en utöfning af kontroll å förvaltningen samt vården å Bankens redbarbeter och egendom i öfrigt och på detta sätt beredas den säkerhet, hvarpå Rikets Ständer ega anspråk, i följd af den garanti lör Banken de sig åtagit.» »Den egentliga förvaltningen bör deremot anförtros åt personer, kände för red^ barhet och insigt i bank-affärer, samt viiljas utan afseende derpå om de tillhöra representationen eller icke.
Jemte dem bör ett proportionerligt antal utses af Bankens enskilde delegare.» »Svenska Riksbanken är, i afseende på sättet för utlåning, alldeles olika alla andra civiliserade länders nationalbanker.
Detta kan endast förklaras derigenom, att i vårt kapitalfattiga land Riksbanken i långliga tider var det enda offentliga ställe, dit de lånbehöfvande kunde vända sig.
Beskaffenheten af Riksbankens styrelse, hvars ledamöters ekonomiska intresse icke i ringaste mån togs i anspråk vid utöfningen af deras befattning, enär de sjelfve hvarken hade vinst eller förlust, om bankrörelsen ginge väl eller illa, gjorde det för deras principaler, Rikets Ständer, till en nödvändighet att i det yttersta reglementera förvaltningen.
Och dessa principaler, hvilka, såsom individer betraktade, lika litet som deras fullmägtige, hade direkt nytta eller skada af bankrörelsens resultater, underläto derföre icke, att vid reglementets upp görande tillse, att detsamma gjordes passande för dem sjelfve och på sådant sätt torde de ingalunda bankmässiga reglorne för lånerörelsen småningom hafva tillkommit.
Kronan på verket sattes dock först år 1802, då lån började utgifvas endast mot ställande af personlig ansvarsförbindelse, d. v. s. att man berättigades, att i stället för verklig säkerhets-valuta, få pantsätta sin nästa.
Dessa förhållanden böra ändras, om man allvarligt vill att
Banken skall uppfylla sin hufvudsakliga béstämmelse, deri nemligen, att upprätthålla myntvärdet.
Den bör endast lemna lån på korta betalningstider och emot valutor, som alltid, om äfven någon gång med förlust, kunna realiseras.
De lånegrenar, som icke uppfylla dessa vilkor, böra alltså från Banken skiljas » »Häraf behöfver dock ej följa, att de för Banken onaturliga lånegrenarne skulle upphöra, ty en hastig genomgripande förändring i detta afseende skulle utan tvifvel medföra oberäkneliga olyckor.
I vissa fall kan dessutom en förändring blott småningom genomföras, såsom t. ex. i fråga om lånen och kreditiven till Filiaibankerne.
Besluten om deras beviljande med ett anslag för ändamålet utaf
Bankens medel af icke mindre än 9 millioner kan visserligen icke vara dikteradt i Riksbankens intresse.
Den lånar ut till dessa s. k. afkomlingar, mot 3 procents ränta penningar, som den sjelf med säkerhet kunde göra fruktbärande mot en högre ränta, och afsäger sig rättigheten att återfordra dem annorledes än småningom under 5 års tid, om ock dess behof af en hastigare återbetalning vore än så tryckande.»
N.o 63. 167 »På grund af dessa motioner får jag vördsamt föreslå: »l:o.
Att tillfälle lemnäs för enskilde medborgare, att såsom delegare ingå i Banken för ett belopp af 5 millioner K:dr Kunt eller, under antagande att Bankens nuvarande säkra öfverskott utgör 20 millioner, med en femtedel.
Dessa 5 millioner skulle fördelas i 5,000 aktier å 1,000 B:dr hvarje, samt deraf inbetalas en fjerdedel genast, samt för återstående tre Ijerdedelar, som böra inbetalas under tre påföljande år med en tredjedel årligen, ställas säkerhet i valutor, som lätt kunna till penningar förvandlas.» »2:o.
Att, jemte det Rikets Ständer förfarande på samma sätt som hittills utse 12 Bankofullmägtige, hvilkas åliggande skulle i Bank-reglementet bestämmas och afse bevarandet af den säkerhet, hvarom Rikets
Ständer böra tillförsäkra sig med anledning af deras för Banken ingångna garanti, Bankens direkta förvaltning uppdrages åt en Styrelse, bestående af en ordförande och sex ledamöter.
Ordföranden utses af Kongl Maj:t för tiden emellan hvarje riksdag.
För enahanda tid väljas fyra (4) ledamöter, utan afseende derå, om de tillhöra representationen eller icke, af Rikets Ständer genom en Nämnd, utsedd till samma antal och på samma sätt, som den Nämnd, af hvilken Rikets Ständers Justitie-ombudsman väljes; samt tvänne (2) ledamöter af och ibland Bankens private delegare.» »3:o.
Att ifrån Riksbanken skiljes: a) fastighetsbelåningen; b) lånen till städer och korporationer, samt c) lånerörelsen med omsättningsrätt genom Diskonterna. »4:o.
Att Bankens fordringar i följd af lånerörelsen mot inteckning i fast egendom eibjudas till öfvertagande af Hypotheks-föreningarne, för så vidt de intecknade fastigheterna äro inom dessa Föreningars distrikter belägna, och liqvideras med enahanda slags obligationer, som af Föreningarne för förut upptagne lån utfärdats, efter det värde de för tillfället ega.» »5:o.
Att den del af dessa fordringar, som icke på nyssnämnde sätt öfvertages af Hypotheks-föreningarne äfvensom Bankens fordringar för lån till städer och korporationer samt för diskontlån med omsättningsrätt, öfverllyttas till Riksgälds-kontoret, som bör inkassera lånen till städer och korporationer i den mån de förfalla, men fortsätter utlåningen å fastigheter samt den som medgifver omsättningsrätt, dock med en årligen skeende minskning i de för dessa utlåningsgrenar anslagne kapitaler, så att nya utlåningar af dessa slag för Statens räkning må hafva efter 15 år alldeles upphört.» »6:o. Att Riksbanken skall, såsom godtgörelse för åtnjutande af den genom
Grundlagen erhållna rätt att allena utgifva sedlar, som för mynt i riket må erkännas, till Statsverket årligen erlägga \ millioner R:dr.» 108 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N.'o 63.
»Den ersättning det åligger Riksgälds-kontoret att i följd af ofvannämnde fordringars öfvertagande lemna Riksbanken, föreslås att ordna så, att på samma gång Banken erhåller en lätt realisabel valuta, man söker införa ett inhemskt fondsystem, medförande de fördelar man deraf vill vinna.» »Orsakerna, hvarföre de hittills gjorda försöken i denna riktning icke lyckats, torde böra sökas deruti, att man icke verkställt operationen så, att obligationerna gjorts begärliga, dels såsom egnade till föremål för spekulation, dels såsom i sig innefattannde ett beqvämt betalningsmedel.
I förra hänseendet är det nödvändigt att obligationerna utlemnas med kapitalrabatt, hvilket, såsom man numera börjat allmännare inse, kan ske utan att låntagaren dervid förlorar.
Om t. ex. Riksgäldskontorets skuld till Ranken ansågs böra bära 4 proc. årlig ränta, som betalades halfårsvis samt amorteras med J proc. hvarje halfår, så skulle derigenom, att ett belopp, motsvarande sammanlagda 5 proc., bestämdes att såsom annuitet utgå i 40J;dels år, hvartill tillräcklig tillgång erhälles af inflytande räntor å de från Ranken erhållna fordringar, Riksgälds-kontorets obligationer vid liqviden med Ranken endast behöfva beräknas (utgifvas) till 86j proc. af nominela värdet.
Den åter, som till detta pris af Banken öfvertoge en sådan obligation, hvarföre hvarje halft år erlades 2 proc. å nominela värdet, erhölle i verkligheten på det belopp han erlagt, 86| proc., 4(V2 eller nära 4| procent ränta samt egde dessutom vissheten att förr eller sednare under amortissementstiden erhålla obligationen inlöst med hela nominela beloppet eller 100 proc., alltså en premie af 13J proc.
Hoppet om och möjligheten att vara lycklig vid utlottningarne, och således ganska snart få denna premie i sina händer, skulle för allmänheten innefatta en ökad lockelse att i så inrättade obligationer placera penningar, som man önskade göra fruktbärande.» »Härföre erfordras dock, såsom redan nämndt är, att innehafvaren af en dylik obligation bör kunna påräkna att få den lätt förvandlad i penningar, om han icke för liqvid vill eller kan afvakta den tidpunkt, då obligationen utlottas.
Sådant bör vinnas hufvudsakligen derigenom att obligationerna, här som i andra länder, göras till börsartiklar och föremål för spekulation, hvilket ändamål torde vinnas om åt
Riksgäldskontoret ansloges ett visst årligt belopp, t. ex. 200,000 R:dr, att dermed operera i uppköp och försäljningar af dess obligationer, utan afseende derå huruvida å detta rörelsekapital erhölles vinst eller förlust, och härmed fortfores intill dess allmänheten hunne vänja sig vid spekulationer af detta slag.
Att göra obligationerna lätt realisabla skulle mägtigt befordras derigenom, att rättighet lemnades obligations-innehafvaren att belåna dem i Riksbanken till deras fulla utgifningsvärde, eller 86| proc., samt de dessutom finge efter detta värde användas såsom liqvidationsmedel vid inbetalning af tull eller andra skatter till Staten, med lemnad rättighet för den Statens kassa, som emottoge obligationen, att då beloppet behöfde användas, få detsamma godtgjordt af Riksbanken, som då äfven borde utgifva å obligationen upplupen ränta till inlösningsdagen.» »På Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
169 »På det att denna obligationsutgifning ej må blifva början till beträdande af en bana, som inom vår finansförvaltning efterlemnat lika sorgliga som afskräckande minnen, eller utgifning af riksgäldssedlar till betäckande af Statsbehof, hvartill andra tillgångar för tillfället saknas, så föreslås vidare: att» »minsta valören å nu ifrågavarande obligationer bestämmes till 800 R:dr, hvarförutan tvänne andra valörer fastställas, den ena på 1,000 samt den andra på 2,000 R:dr, äfvensom att dessa valörer utsättas ej blott i Riksdaler utan äfven i motsvarande