Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven kan man i dess ställe skrifva några strofer och titeln af någon känd vals eller polka.
r Smånotiser för kvinnovärlden.
Högsta dom- stolen har lemnat utan anmärkning det inom justitie- departementet utarbetade förslaget till ändring af 1 kap. 6 § i giftermålsbalken, som skulle komma att erhålla följande ändrade lydelse: Man eller kvinna må ej förr i äktenskap träda, än han hafver fyllt 21 år och hon 17, utan konungen pröfvar skäligt att lof därtill gifva.
Lappman må dock kunna träda i äktenskap, då han fyllt 17 år och lappkvinna vid fyllda 15 år.
Denna lag skall träda i kraft den 1 januari 1893.
Notabelt dödsfall.
En af vårt lands mest populära konstnärinnor — både såsom genre- och porträttmålarinna — Amalia Lindegren afled här- städes i söndags, 77 år gammal, i lunginflammation, en svit af influensan.
Då vi redan i nästa nummer ämna komma åter med en utförligare skildring af den märkliga kvin- nans lif och verksamhet samt då äfven meddela hen- nes porträtt, inskränka vi oss för dagen till detta korta omnämnande.
Förenade som de varit i lifvet, ha ock i döden förenats tre kvinliga representanter af » ett tidehvarf som flytt », tidehvarfvet nämligen, hvilket med fäste från den gustavianska perioden sträckte sig in i Karl Johans regering: den 22 d:s afled härstädes fröken Aurora Fredrika Äbergsson (född 1812), och julaftonen följ- des hon af sina båda systrar, Augusta Regina (född 1815) och Mathilda (född 1811).
D e voro döttrar af den store skådespelaren, öfverdirektören Gustaf Fredrik Äbergsson och hans maka, född Ottiliana Kuhlman, äfven hon på sin tid en af vår k. scens främsta prydnader.
Under de långa år, som förflutit efter både faderns och moderns bortgång, ha de åldrande barnen hållit hop i ett och samma hushåll och med rörande pietet vårdat hemmets mobilief, prydnader och konstverk.
I synnerhet den äldsta var en dam, som ännu in i det sista förvånade vänner och bekanta genom sin snillrika, lifliga konversation och sina fina, träf- fande iakttagelser om saker och personer.
Sina fa- miljeporträtt — dyrbara oljemålningar af Ulrica Pasch, Westin m. fl.
— ha de tre systrarna genom o
för knappast en månad sedan uppgjordt och lagligen bevittnadt testamente skänkt staten att uppsättas dels i den blifvande k. teaterns foyer, dels å Grips- holm.
Det är vår afsikt att snarast återkomma till den- na nu bortgångna, i flere afseenden märkliga syster- krets.
är något annat också, som jag vill fundera med svåger o m.
Anna Stina å jag ha länge haft det i tankarna, för se ' efter vi själfva inte ha några barn är det liksom hustru min skulle ha litet kän- sel för sin aflidna systers barn, fast hon för den långa vägens skull så sällan får träffa dem.
Nils är väl fullväxt nu och har exerat från sej, han var j u sjutton år när vi träffades i distingen för sju år sen.
A det är just på h o n o m vi tänkt, Anna Stina å jag.
— I vår socken finns en flicka, se, som skulle passa så bra till hustru åt honom, om han ingen annan tänkt på förut, förstås.
Fadern är häradsdomare å en riktig storbonde med flera hem- mansdelar och mycke pengar utlånta.
Nu är det så, att han har två döttrar, men den äldsta vill jag inte rekommendera, för hon är så stursk o c h storsint af sej å vill för resten inte veta af någon friare.
Fadern är förargad på henne för det, ty han vill gärna ha en bra måg till huset som kunde hjälpa h o n o m sköta gården sä han slapp ha mer än en dräng, han har ett par statare dessutom förstås.
Nu har jag hört att den ena drängen ska flytta i höst och att han ska ha en ann.
Men det var ej detta vi skulle tala o m, utan o m yngsta dottern, som gick å läste i fjol.
Hon är af annat humör, snäll å glad och fager i ansiktet.
Nu tyc- ker Anna Stina att Nils skulle passa på innan nån annan tar bort henne.
Rikare och snällare och vackrare flicka kaii han inte få på eran ort, det är jag säker på.
Han kan j u göra sej ärende med att - hälsa på släkten nåra dar å under tiden går vi till häradsdomarn å sprakar med honom.
Nils är ingen måg att förakta han, ensam son som han är på svågers galanta hemman, Fundera nu med honom om saken å har han ingen flicka förut, så är Jan Anderssons Sofi den bästa han kan vända sin håg till.
Hon är ung förstås, men med brölloppet kan j u väntas ett år eller så.
Anna Stina hälsar så mycket till svåger å till Nils å till lilla Greta samt äfven så mycket till gamla far- mor o m hon lefver.
Och mest varder du hälsad af din vän och svåger
operan har nu inflyttat i sin provisoriska lokal, f. d.
Svenska teatern, hvilken nu blifvit restaurerad och, hvad salongen beträffar, för närva- rande företer en ganska tilltalande anblick.
Själfva scenen är så godt som helt och hållet nydanad och, ehuru åtskilligt mindre än gamla operans, för- satt i ett ganska lämpligt skick.
Elektriskt ljus är infördt, så att salongen nu är betydligt ljusare och i alla afseenden hemtrefligare än förut.
Parkett- logerna å vänstra sidan hafva omdanats till kungl.
loge.
Hvad de akustiska förhållandena beträffar, så äro de visserligen ingalunda så goda som i det gamla operahuset, men dock i alla händelser bättre, än man haft skäl förmoda.
Den provisoriska operan öppnades annandag jul på middagen med det traditionella uppförandet af » Värmländingarne ».
Egendomligt nog skedde detta endast inför hälft hus.
De närvarande tycktes emel- lertid så mycket mera belåtna.
I Annas roll fort- satte fröken Thulin med framgång sin debut och hr Lundmark var som vanligt en i alla hänseenden bra Erik.
För öfrigt förtjäna hrr Holmqvist och Hen- riksson att framhållas som resp. Löparnisse och Anders.
På aftonen samma dag lyckades emellertid » Wil- helm Tell » samla fullt hus.
Operan gick på det hela taget bra, om man ock kunde märka, att såväl solister som kör ännu ej hunnit vänja sig vid de nya lokalförhållandena.
Sven Svensson.
Berättelse från af landsbygden Fanny Chrysander.
udstjänsten var slutad.
Prästen stod på pre- dikstolen o c h läste kungörelser, till hvilka många af hans åhörare lyssnade med vak- nare intresse än till hans predikan nyss.
Auk- tionskungörelserna afhördes isynnerhet uppmärk- samt af kvinnorna, som därvid i hufvudet uppgjorde en förteckniug på, hvad som kunde vara bra att ropa in, under det pålysningen o m stämmor o c h meddelanden från k. befallningsh.
fann största anklang bland männen.
Därefter kommo de min- dre viktiga kungörelserna, under hvilkas upplä- sande kyrkvaktaren gick omkring, utdelande bref och tidningar.
I Valbybänken satt den förmögne hemmansäga- ren Jan Ersson och lyssnade med stilla allvar till beskrifningen af en bortsprungen gumse, då kyrko- vaktaren med sin bref- och tidningspacke nalkades och lemnade honom » Svenska veckobladet » samt ett bref.
Det förra lade Jan Ersson på bänkbrä- det framför [sig, det senare tummade han helt fundersam på; han såg på poslstämpeln, men som den var otydlig, fick han ingen upplysning o m, hvarifrån brefvet kom, ingen upplysning lemnade heller det stora klumpiga sigillet, som tydligen var stämpladt med en fingerborgsbotten.
Stockholm, N:r 34 (297) Prenumerationspris pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
Idun ensam Fredagen den 25 augusti 1893.
Byrå: år: K l a r a v.
9: — B 7: 50 Prenumoi \: .„ n s k e r å a l l a post- » 5: — a n s t a l t e r i riket.
Redaktör och utgifvare: FRITHIOF Träffas ä b y r å n k l.
Telef Augusta Å-by s ä t e r i i norra Bohuslän afled d e n 7 den- nes en kvinna, h v a r s lif, t r o t s d e t stil- la o c h t i l l b a k a d r a g n a däri, u t i m e r ä n e t t hänseende var märk- ligt.
H e n n e s n a m n v a r Augusta Nycander, född K i l m a n p å god- set Tofta i B o h u s l ä n s s ö d r a del, d e n 18 feb- ruari 1836.
Det är något man kunde kalla tålamo- d e t s g e n i: d e n n a al- drig svikande förmåga a t t u t a n e t t o r d af kla- g a n b ä r a e t t h e l t lifs plågor.
Fru Nycan- der visade detta i h ö g.
grad, undergifvet ut- h ä r d a n d e d e kroppsli- ga smärtor, som grund- l a g d a af e t t r e d a n vid 12 — 13 års ålder på- kommet ondt, seder- mera g e n o m n y a sjuk- d o m a r f ö r s t ä r k t a, följ- de h e n n e till sista an- dedraget.
Sedan ett p a r d e c e n n i e r h a d e lä- k a r n e » dödsdömt » hen- ne.
O c h a t t h o n u p p - n å d d e sitt femtiosjun- de å r v a r icke blott — morfinens förtjänst, utan väl lika mycket d e n o k u f l i g a viljekraft, som besjälade kroppsligen så kvinna.
denna svaga H o n ville lef- HELLBERG.
61 47 Utgifnlngstid: hvarje helgfri fredag.
Lösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Iduns Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
För » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 ö r e för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
va o c h verka för sin omgifning — och vi tro, a t t döden därför tvekade.
H e n n e s lif v a r fullt af k ä r l e k: t i l l h e n n e s n ä r m a s t e, till alla be- höfvande och hjälplö- sa, s o m k o m m o i h e n n e s v ä g, o c h — sist, m e n ej m i n s t — k ä r l e k till o c h b e u n d r a n för allt hvad hon — där hon låg på s j u k b ä d d e n eller, m e d andras hjälp, gick uppe — såg t r ä n g a sig fram af s a n t o c h s k ö n t d ä r - ute i det stridande samhället.
H o n var en bildad, beläst kvinna — ja, äfven berest, genom ett p a r turer p å kon- tinenten under sina jämförelsevis plågfria dagar.
Och fast h o n s t ö r r e d e l e n a f s i t t lif framlefde denna tysta, stilla existens, som m a n blott k a n föra p å en h e r r e g å r d af d e t r i k - tigt uråldriga, undan- g ö m d a slaget som just s ä t e r i e t A by ä r — v a r det ingen af tidens rö- relser, som drog hen- nes intresse förbi.
J a, m e d v a k e n blick satte h o n sig — midt u n d e r s j u k d o m e n — in i allt.
Och d ä r h o n fann sig af s a m v e t e o c h b e g å f - ning manad, grep hon
IDUN 266 Du är icke fri, sä länge du ej äfven behärskar din fantasi.
i893 Fantasien är den mäktigaste despot.
B. Auerbach.
o c k s å själf till p e n n a n för a t t l ä g g a sitt ord i vågskålen.
T y fru N y c a n d e r var ett stycke författarinna.
H a d e h o n per- sonligen lefvat m e r a uppe i tidsströmnin- g a r n a, och h a d e h e n n e s h ä l s a ej v a r i t så vacklande, skulle säkert hennes litterära kvarlåtenskap varit betydligt större än nu.
Ty hennes anlags rötter förgrenade sig d j u p a r e ä n de v a n l i g a d i l e t t a n t m ä s - s i g a a n s a t s e r, h v i l k a s h ö g s t a t r i u m f e r firas p å födelse- och n a m n s d a g a r.
H o n var en ande med klar t a n k e och v a r m känsla.
Och de uppsatser, sagor, små dikter och musikkompositioner, hon åstadkommit, visa b å d e s m a k och adel i u p p f a t t n i n g e n o c h f i n h e t i a n v ä n d a n d e af u t t r y c k s m e d - len.
S o m l i g a af d e s s a a l s t e r ä r o t r y c k t a, bland annat i de två bokpublikationer h o n själf utgaf, » M i n n e n » o c h » Sparf- vens kvitter » — d e n n a senare för välgö- rande ändamål.
D e ä m n e n, i n o m h v i l k a h o n r ö r d e sig, voro n ä r a till h a n d s l i g g a n d e och r e n t mänskliga.
V a r m t r e l i g i ö s t s i n n a d, äl- skade h o n a t t u t t a l a sig i s å d a n a frågor, som r ö r d e m ä n n i s k a n s frihet a t t lefva, älska, arbeta; h o n sökte u p p d r a g a gräns- skilnaden emellan stort och s m å t t eller rättare att, ur kristen synpunkt, utplåna den, hon talade varma ord om den äkta och den oäkta toleransen m. m.
Icke s ä l l a n v ä n d e h o n s i g, d e n a f l i f v e t pröf- vade, erfarna kvinnan, med sina manings- o r d till d e t u p p v ä x a n d e släktet.
O c h d e n t o r åtskilliga år s e d a n u t k o m m a n d e, gou- t e r a d e t i d s k r i f t e n » S v e r i g e s u n g d o m » in- n e h ö l l l ä n g e b i d r a g af h e n n e s h a n d, d ä r - ibland n å g r a sagor, som äga både djup och skönhet.
H o n var den varmaste djurvän.
Tid- skriften » Djurvännen » i n r y m d e för ett a n t a l å r s e d a n f l e r e u p p s a t s e r af h e n n e s penna, bland hvilka ett par om djursjä- lens odödlighet väckte ett visst uppse- e n d e och f r a m k a l l a d e diskussion i tid- skriftens spalter.
Ä f v e n t i l l e n o c h a n n a n t i d n i n g f ö r öf- r i g t h a r h o n b i d r a g i t — a l l t u n d e r sig- natur — och någon gång också i Idun, m e d t a n k a r o m h e m och hemlif.
H o n sade sig aldrig skrifva för n a m - net — blott för saken.
Och dock är hen- nes n a m n väl värdt a t t n ä m n a s bland de kvinnor, som ädelt t ä n k t och skrifvit, ä f v e n e h u r u t i d o c h k r a f t e r s å f ö g a till- l å t i t h e n n e a t t offentligt f r a m l ä g g a af sitt rika tankeinnehåll.
E n starkt f r a m t r ä d a n d e talang hos hen- ne var den musikaliska.
Vi ha redan antydt hennes tonsättningar.
Dessa ut- g j o r d e s af s m ä r r e s å n g s t y c k e n af sär- d e l e s fint melodiöst tycke, mest när- m a n d e sig folkvisans t o n, d e n i sin enkel- h e t så svårupphinneliga.
H o n kallade d e m » Toner från skog och haf ».
Den natur, h v a r i h o n s t ö r r e d e l e n af s i t t lif v i s t a - des, säteriet Å b y m e d omgifningar, är ock så idyllisk, a t t d e n lätt ingifver ett p o e t i s k t m o t t a g l i g t s i n n e i m p u l s e r af r e n, oskuldsljuf karaktär.
Och människorna ä r o j u i m y c k e t b a r n af n a t u r e n.
M e n — fru Nycander v a r ej b l o t t en ej o ä f v e n t o n s ä t t a r i n n a, h o n v a r d ä r j ä m t e e n u t ö f v a n d e k o n s t n ä r i n n a af a k t n i n g s - v ä r d t slag.
D e n som såg och hörde hen- nes händer på pianoklaviaturen, rycktes g ä r n a m e d af spelet.
Ty var det något som företrädesvis u t m ä r k t e h e n n e, så v a r det omedelbarhet, inspiration.
H o n ägde e j s p å r af a f f e k t a t i o n, o c h h o n å t e r h ö l l e j h e l l e r h v a d h o n k u n d e m e d d e l a — i hvil- k e n f o r m d e t ä n m å t t e t e sig.
H v a r o c h en, s o m n ä r m a d e sig h e n n e, e r f o r d e n be- s t ä m d a k ä n s l a n af e t t h j ä r t a, s o m v a r m t och v ä n l i g t k l a p p a d e en till mötes.
Så var det ock m e d hennes pianospel.
D ä r i slog e t t hjärta.
Och på samma g å n g aflockade h e n n e s tekniska färdighet m e r ä n en g å n g till och m e d k ä n n a r e bifall.
H ä r i som i allt a n n a t h a d e h o n erhållit u t m ä r k t underbyggnad.
Så hade h e n n e s m u s i k a l i s k a u p p f o s t r a n l e d t s af bland a n d r a s a m m e artist, som öfverva- k a t s j ä l f v e O l e B u l l s f i n g e r l e k p å fiol- strängarne, nämligen titulus Lundholm, e t t lika o r i g i n e l t g e n i s o m g e n i a l i s k t ori- ginal.
D e n n e lefde länge i A u g u s t a Ny- canders föräldrahem, det ofvannämnda T o f t a, o c h s l u t a d e ä f v e n, o m v i ej m i n - nas orätt, där sina dagar.
S o m synes, v a r f r u N y c a n d e r e n sär- deles ideelt anlagd natur.
Men därför f ö r n e k a d e s i g ej h e n n e s p r a k t i s k a s i n n e.
Till h e n n e s h e m, till h e n n e s sjukbädd k o m m o fattige och n ö d l i d a n d e från byg- d e r n a r u n d t o m k r i n g för a t t söka r å d och hjälp.
O c h h o n gaf af sitt k ä r l e k s f u l l a h j ä r t a, h o n g a f af s i n a m a t e r i e l l a ä g o d e - lar.
Och, n u död, torde det vara första gången hon, utom genom glädjebudskap, prässat tårar ur andras ögon.
F ö r t i o å r s e d a n s t i f t a d e h o n, u t a n of- f e n t l i g d o n a t i o n, b l o t t af p r i v a t a m e d e l, en barmhärtighetsanstalt inom Tossene s o c k e n, B o h u s l ä n, v i d n a m n Sotenäs barn- hem.
D e t t a blef e n k ä r tillflyktsort för s t a c k a r s s m å v ä r n l ö s a b a r n — så m å n g a som förhållandena det medgåfvo — åtta å nio stycken i sender.
D e n n a stiftelse u p p e h ö l l fru N y c a n d e r f r a m g å n g s r i k t till sin död, trots s j u k d o m och b e k y m m e r — d o c k ä f v e n m e d h j ä l p af e n offervillig allmänjiet.
Till dessa offervillige r ä k n a s o c k a l l a d e, s o m för n å g r a å r s e d a n del- togo i den penninginsamling för n ä m n d a b a r n h e m, h v i l k e n, f ö r a n s t a l t a d af förfat- t a r i n n a n M a t h i l d a Boos, j n s t i d e n n a tid- skrift pågick.
G e n o m den ädla stiftarin- nans död ha barnhemmets innevånare mist sitt bästa ledande stöd och vädja n u i barmhärtighetens n a m n starkare än förr till a l l m ä n h e t e n s välvilja.
F r u N y c a n d e r e f t e r l ä m n a r ej b l o t t h o s m a k e och barn, u t a n äfven hos släktin- gar, vänner och underlydande ett älskadt minne.
H o n s t å r g e n o m sin r e n a, k v i n n l i g a k a r a k t ä r, sin visserligen i stillhet utförda, m e n af s å m å n g a s v ä l s i g n e l s e r följda verksamhet såsom ett vackert exempel på, h u r f o r t f a r a n d e i v å r t l a n d, t r o t s ti- dens dekadans på många områden, kunna f o s t r a s o c h l e f v a k v i n n o r af d e t g a m l a, äktsvenska.
ljusa, själshöga slaget.
H 4e åomtM / HQ \) et lider mot sommarens sista tid, och åkern står skördemogen.
Del bleknar och gulnar i hult lid, och lingonen rodna i skogen.
och Att byta vårt soliga friluftslif mot stadens tvång stå vi redo.
Hur hastigt bland landtliga tids- fördrif förbi oss veckorna gledoJ Men ännu omkring en gång till alla de kära ställen, där ofta vi vistades dagen lång, från morgonen och till kvällen.
Yi taga vår förr rik på Yi styra på till skogens Yårt afsked vi vandra stråt öfver mejad teg, viol och ranunkel.
barrtäckt led våra steg villande dunkel.
vi bringa från björkbeskuggade I fjärran forsarnes sitt sista farväl oss Hvar dröm, vår stålblank vik stränder.
vågmusik sänder.
hoppfulla i dagar, som runnit ett solskens glittrande hvart till än vi vår kosa kärlek drömt, sälla, minne har gömt, ställa.
En saknad, blandad af fröjd och ve, vår varelse tager fången.
Let är en lyckans vårdag vi se för evigt, evigt förgången.
267 IDUN 1893 " Att göra godt ... " Några betraktelser af Emy.
et ä r a t t h o p p a s, a t t den i föreningar och a n s t a l t e r o r d n a d e välgörenheten raerändels m o t s v a r a r sitt syfte a t t v e r k a godt, men hvad som ä r alldeles säkert är, a t t den ojämförligt största delen af den p r i v a t a väl- görenheten i form af p å måfå u t s l u n g a d e all- mosor v e r k a r ondt ä n d a d ä r h ä n, a t t den k a n bidraga till samhällets d e m o r a l i s a t i o n: den lägger hyende u n d e r lättjan eller oföretag- samheten s a m t u t b i l d a r därigenom yrkes- tiggeriet.
E n allmosa innebär alltid en k r ä n k n i n g af den personliga värdigheten, a l l d e n s t u n d den ställer m o t t a g a r e n i ett nesligt beroendeför- h å l l a n d e till gifvaren.
D e t ä r en nådebevis- ning, som låter sitt föremål t u n g t k ä n n a sin moraliska u n d e r l ä g s e n h e t och i de flesta fall rent af u r s t å n d s ä t t e r m o t t a g a r e n att någonsin blifva k v i t t med en gifvare, som likgiltigt k a s t a t till honom ett m y n t för a t t ögonblicket d ä r p å försvinna u r h a n s s y n k r e t s, k a n s k e för alltid.
Såsom en olycklig följd h ä r a f kufvas den u r s p r u n g l i g a stoltheten a l l t m e r a genom så lätt- vindigt fången u t k o m s t; den g a m l a föresatsen: » bara j a g d e n n a g å n g blir hjälpt, s k a l l j a g sedan arbeta » förlorar i k r a f t hvarje g å n g ett m y n t slappes ned i den framsträckta h a n d e n, och, som m a n vet, ä r » lätt vunnet » också » lätt s v u n n e t »; inom kort gör sig behofvet eller nöden åter g ä l l a n d e; ingen tid ä r a t t förlora, u t v ä g e n a t t tigga h a r visat sig be- k v ä m a s t, och ä n n u » en g å n g är j u ingen g å n g ».
S n a r t ä r den försoffade, arbetsodug- lige yrkestiggaren färdig.
D e t ä r en af g a m m a l t ventilerad fråga, h u r u välgörenhet bör utöfvas, så att den med- för p r a k t i s k t v e r k s a m m a resultat.
Om m a n r ä t t f a t t a r begreppet välgörenhet, såsom inga- l u n d a ett blott allmosegifvande, u t a n såsom en verklig k ä r l e k s h a n d l i n g efter förståndiga grundsatser, ligger i s a k e n s n a t u r, a t t den icke får medföra m ä n n i s k o r s förnedrande, u t a n tvärtom deras u p p r ä t t a n d e och j ä m n s t ä l l a n d e med den frie, sig själf försörjande a r b e t a r e n.
D e t ä r j u omöjligt a t t angifva någon be- s t ä m d norm för hjälpgifvandet i e n s k i l d a f a l l; de måste helt n a t u r l i g t v e x l a alltefter om- ständigheterna.
S ä t t e n k u n n a v a r a många, men u n d e r hvilken form filantropien än ar- betar, måste den dock alltid p å h u r s k i l d a vägar som helst åsyfta ett m å l: a t t h j ä l p a v e r k s a m t och höja den hjälptes ambition till själfverksamhet.
E t t sterotypt u t t r y c k för s. k. välgörenhet, h v i l k e t s a n k t i o n e r a t s af » den g o d a tonen » och därför p å de flesta h å l l torde finna sina försvarare, finna vi i de n u m e r a så v a n l i g a » basarerna » och d ä r m e d jämförliga festiviteter.
D e t ä r sant, a t t resultatet blir pengar, k a n s k e m y c k e t pengar.
Men d e t t a saldo h a r så a t t säga ett stort m o r a l i s k t deficit, som m i n s k a r dess v ä r d e inför m o t t a g a r n e: den f ö r n ä m a v ä r l d e n h a r festat ihop hjälpen, m e n a d e, och t a c k s a m h e t e n för gåfvan g r u m l a s af t a n k e n p å det egoistiska medlet för d e s 3 an- skaffande.
G e n o m de festligt u p p l y s t a fön- sterna t r ä n g e r d å och d å ett m u n t e r t sorl u t till ett p a r af köld och hunger h u t t r a n d e stackare, som sedermera k a n s k e få del af härlighetens p e k u n i ä r a resultat — något, hvarom de också h a en aning.
Men hör p å dem b a r a!
» Det d ä r ä r välgörenhet, di k a l l a r ' t, » säger den ene, en m a n till sin g r a n n e, en k v i n n a.
» Men tror m a d a m, a t t n å g o n af di d ä r fina h e r r a r n e och d a m e r n a s k u l l e ge en så m y c k e t som en s k v ä t t v a t t e n med sina egna n å d i g a h ä n d e r, ifall en l å g för döden m i d t för n ä s a n p å dom — h v a '?
» » Å h n e j, det vet j a g b ä s t; n ä r min M i a l å g i själståget, b a d jag g r o s s h a n d l a r f r u n midtemot, han vet, a t t få l å n a femtio öre till medicin.
— V ä n d er till r o t e m a n, sa ' hon, h a n h a r fått en s u m m a p e n g a r af v å r b a s a r p å B ö r s e n.
— S å slog hon igen dörren.
Se, di h a d e d a n s a t för di fattiga d a ' n förut.
N å, j a g gick till r o t e m a n förstås.
J a, tri k r o n o r fick j a g, men n ä r j a g k o m hem, v a r M i a allt död.
D e t h a d e v a r i t b ä t t r e å fått en fem- tioöring s t r a x.
» » O c h h v a d h a d e j a g för glädje af di tri k r o n o r n a?
» fortsätter k v i n n a n sin t a n k e g å n g med n å g o t trotsigt och h ä t s k t i rösten, » dom söp m a n m i n, det k r ä k e t o p p, så j a g såg inte så m y c k e t som så af dom.
» J a, h ä r b e s a n n a s verkligen, fast i förän- d r a d m e n i n g, satsen om » lätt v u n n e t — l ä t t s v u n n e t ».
— » L ä t t v u n n e t » för den nöjes- l y s t n a societeten i fest och glädje; » lätt svun- net » för a r m o d e t s son i l ä t t s i n n e och last.
H a n, som ä r v a n a t t s v ä l t a, b a r i h a s t fått litet mer p e n g a r än v a n l i g t p å en g å n g, h v i l k a de f ö r n ä m a festat i h o p å t h o n o m.
H e j, l å t g å!
Och n ä s t a n med ett h å n l e e n d e i m u n g i p a n t a r h a n emot sin a n d e l, liksom den vore h a n s själfskrifna, f ö r u t b e s t ä m d a r ä t t.
V i d en fashionabel b a d o r t v a r en välgören- hetsfest p å t ä n k t.
P å den u t s a t t a d a g e n bör- j a d e det regna, och m a n t ä n k t e i n s t ä l l a festen.
D å föreslog en af de k o m i t e r a d e, a t t m a n i a l l a fall s k u l l e realisera det egentliga ä n d a - m å l e t med festen genom a t t r ä t t och s l ä t t göra en p e n n i n g i n s a m l i n g å t de fattige — ty alltihop gick v ä l ä n d å u t d ä r p å.
ö f r i g a k o m i t e r a d e trodde visst först, a t t m a n n e n dref ett dåligt s k ä m t.
T y en så tarflig tillställning h a d e d å v ä l aldrig egt r u m vid en så fashionabel b a d o r t som d e n n a.