Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvärtom måste §:ns innehåll och syftning noga öfvervägas, och som härvid förekom, att vid §:ns antagande redan från längre tid tillbaka var i Riket herrskande en allmän erkänd och antagen Stats-religion, nemligen den rena Evangeliska Lutherska läran, hvilken alla, enligt 1 Kap. 1 § Kyrko-lagen skola bekänna och uti hvilken hvarje infödd Svensk man följaktligen borde uppfostras och konfirmeras, äfvensom, enligt samma Regeringsform, till Rikets embets- och tjenstemän endast utnämnas bekännare af denna lära, alltså kunde icke, med tillbörligt afseende härpå, från <§:ns nyssanförda innehåll dragas annan slutföljd, än att bekännare af vår troslära väl vore skyddade från allt tvång att antaga främmande läror och berättigade till en fri utöfning af sin religion, men icke tillika egde att affalla från sin religion och derigenom, i den mån afifallens antal ökades, störa lugnet meddelst en inom församlingen åstadkommen allmän förargelse.
Hade man nu åter varit af motsatt mening och ansett Grundlagens bud, att hvar och en skall skyddas vid en fri utöfning af sin religion, äfven hafva afseende på den, som affallit från sin religion, hade de ifrågavarande lagrummen, 1 Kap. 2 §.
Kyrko-lagen och 1 Kap. 3 § Missgernings-Balken, icke varit tillämpliga, enär de begge måst gifva vika för en sednare Grundlag och målets utgång hafva bordt blifva annorlunda.
Nyss åberopade lagrum betrygga således icke ensamma vår Statskyrkas enhet och bestånd, utan behöfva stöd af Grundlagens 16 §, sådan den hittills varit tolkad inom lagskipningen.
Låt vara att de finnas, som förmena, att denna tolkning varit oriktig, så tror jag dock icke, att tvisten härom kan slitas på nu föreslaget sätt, utan bör i annan ordning afgöras.
Vid detta förhållande och då nu icke endast är fråga om att ändra eller förmildra de i nämnde lagrum utsatta straffbestämmelser, utan förslagets syfte är att, jemte upphäfvande af ofvannämnde lagrum och 7 Kap. 4 § Ärfda-balken samt borttagande af sjelfva brottet, lemna tillåtelse att i viss stadgad ordning från Statskyrkan utträda, samt genom att tillika afgöra tvisten om rätta förståndet af Regeringsformens 16 undanrycka Statskyrkan det stöd hon möjligen kunde anses ega i sistberörde §, derest dess mening komme att i grundlagsenlig ordning förklaras, anser jag förslagets 1 mom. och hvad dermed finnes stå i oskiljaktigt sammanhang af bestämmelserne i förslagets 4 och 3 mom. vara al beskaffenhet att böra behandlas i den ordning, Grundlagens 83 § bestämmer och att följaktligen det icke tillkommer Högste
Domstolen att öfver dessa delar af förslaget sig utlåta.» 20 Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. Jtä 404.
I denna af Justitie-Rådet Backman yttrade mening instämde endast JustitieRåden Grefve Snoilsky och Roy, hvarefter Justitie-Rådet Grefve Snoilsky, enär han uti den nu väckta frågan fann sig tillhöra minoriteten inom Högsta Domstolen, förklarade sig beredd att öfver lagförslaget afgifva hufvudsakligt utlåtande, hvilken åsigt äfven delades af Justitio-Råden Backman och Roy.
"Vid den härefter företagna granskning af förslaget yttrade Justitie-Rådet Thyselius: »Utan att ingå i undersökning, huruvida icke stadgandet i 16 § Regerings-' formen, efter hvad förhandlingarne vid grundlagens stiftande synas i viss mån föranleda, måhända egt utsträcktare syftning, än stadgandets ordalydelse utmärker, och lagskipningen sedermera deråt häfdat, förekommer mig oemotsägligt, att samvels- och trosfriheten för Svenske bekännare af den rena Evangeliska läran icke är en sanning, så länge allmänna strafflagen botar den från samma lära afFallande med förvisning från fädernejorden.
Ett dylikt tvång och straffhot, som deremot icke finnes för Svenske män af annan troslära, kan, efter mitt omdöme, icke heller utur allmänna rättsgrunder härledas och försvaras.
Det bör, i enlighet med tidens upplysning och af aktning jemväl för andra folk, som icke stå Sverige efter i samhällsutveckling och andligt fortgående, undanrödjas, så vida icke den rena Evangeliska lärans bestånd eller landets lugn kunde komma att derigenom utsättas för allvarsammare vådor.
Intetdera torde vara att befara.
En religion, som har till grundval det gudomliga ordets sanningar och sjelf leder sin upprinnelse från behofvet att rena dem från vanställande menniskofunder, höfves mindre än någon annan att frukta dessas angrepp eller sky den forskning, hvartill någon af samvetstvifvel drifves.
Uti det Svenska folkets sinne och hjerta har ock denna troslära slagit så djupa rötter, att den af Kyrkans tjenare med varm nitälskan äfven hädanefter allmänneligen framställd och predikad, svårligen lärer kunna derutur uppryckas eller någon våda för samhället kunna förväntas af några Lutherska trosbekännares affall.
Om äfven uti länder, der religionens förkunnare omisskänneligen sträfva att bibehålla, åtkomma eller utvidga sitt inflytande på verldsliga angelägenheter, ofördragsamheten icke allenast med svåra straff belägger en från den rådande Stats-religionen affallande medlem, utan äfven i öfrigt såsom kättare anser och behandlar andra trosbekännare, torde dock Sverige, som förr en gång kämpat för sanning och ljus samt vunnit segren, kunna fortgå i bemödandet att åt det gudomliga ordet bereda fri verksamhet och att icke binda sina barns samveten och tro.
Till följd häraf och då dertill kommer, dels att det för affall i nu gällande lag stadgade landslörvisningsstraff är ej blott orättvist, enär det, med afseende å den straffskyldiges sinnelag, samhällsställning eller andra lefnadsförbållanden, kan drabba den ene hårdt och den andre lindrigt, utan äfven overkställbar för den händelse, att den förviste icke lemnäs inträde i främmande land, dels ock att förvisningsstraffet svårligen lärer kunna ersättas genom någon annan bestraffning, som blefve mera lämplig, har jag, för min del, icke något att erinra mot det föreslagna upphäfvandet af lagens bestämmelser Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. Jfå 404.
21 om straff och förlusten af rättigheten till arf inom landet för den, som från vår rätta Evangeliska lära affaller och till annan trosbekännelse öfvergår.
Ehuru således med min mening instämmer, att den enskilde samhällsmedlemmen icke må, af fruktan för straff, tvingas att i religiöst hänseende afvika från sitt samvetes bud och att i det yttre sluta sig till en troslära, som han inom sig förkastar, anser jag honom likväl icke vara berättigad att, under skyddet af sin frihet i andligt hänseende, företaga något, som slörer allmän ordning eller åstadkommer allmän förargelse.
Ingen lärer förneka det ju mycken vigt ligger deruppå, att den Evangeliska Lutherska läran hos Svenska folket bibehålies i sin renhet oförkränkt.
Statskyrkan, hvarinom denna lära förkunnas, måste ock derföre fredas för öppna eller hemliga motståndares anslag, så mycket mera, som dessa icke sällan åtföljas af oroväckande och samhällslugnet störande handlingar.
Emot dylika tilltag, ehvad de hafva sitt upphof i främmande trosbekännares ohejdade omvändelsebegär och lystnad efter verldsligt maktinflytande eller ock förorsakas af Svenska kyrkans egna medlemmar, de der, under religionens täckmantel och gudaktighetens sken, arbeta för egen vinning eller andra timliga förmåner, tarf— vas lagstiftningens kraftiga och allvarsamma åtgärder.
Under förväntan likväl, att nu föreslagna straffbestämmelser emot utspridande af villfarande lärosatser och emot förledande till affall från Svenska kyrkan skola befinnas för det afsedda ändamålet tillfyllestgörande och, när bebofvet det påkallar, kunna i förhållande derefter förändras och skärpas, finner jag, för det närvarande, endast anledning att i dessa hänseenden hemställa om följande förtydligande af och tillägg till förslaget.
Då, till förekommande af oordningar och uppnående af det syftemål, som med förslagets 2 punkt I mom. afses, nödigt synes, att den, som icke tillhör Svenska kyrkan, förvägras att inför andra, än dem, som med honom bekänna samma, från den rena Evangeliska afvikande, lära, denna förkunna och utsprida ; då det deremot icke kan såsom brottsligt anses, att någon, som har åliggande att meddela undervisning angående ej blott den Lutherska läran, utan äfven andra troslärors beskaffenhet och utveckling, i dessa ämnen håller offentliga föredrag; och då slutligen det i förslaget begagnade uttrycket »den rena Evangeliska lärans grundsanningar» möjligen kunde, i anseende till sistnämnde ords mångtydighet, föranleda till osäkerhet och svårigheter vid tillämpningen, anser jag mig böra föreslå, att begynnelsemeningen uti ifrågavarande moment mätte erhålla denna lydelse: »Hvar, som annorstädes än inom församling, hvilken icke tillhör Svenska kyrkan och hvaraf han sjelf medlem är, offentligen framställer eller på annat sätt utsprider emot den rena Evangeliska läran stridande lärosats, i ändamål att deråt vinna bekännare straffes etc.»
Till förtydligande af förslagets 3:dje punkt och då äfven i den händelse att förbrytelsen deremot tillika innefattar gerning, hvilken efter annan lag ådrager högre straff, än det ansvar, som uti den föreslagna författningen bestämmes, med nu gällande lagstiftnings allmänna grunder synes instämma, att icke någondera besfraff - 22 Kongl. Maj:is Nåd.
Prop. M 104. ningen inbegripes under don andra, utan att begge, med iakttagande af de reglor, som för sammanläggande af straff i allmänhet äro stadgade, bringas antingen sammanförda eller hvar för sig till verkställighet, hemställes, att åt 3 punkten kunde gifvas det förändrade innehåll: »Den som genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar lockar eller på annat sätt söker förleda någon till affall från Svenska kyrkan, vare förfallen första gången etc.»
Om än af ofvan angifne från landsförvisningsstraffets egen natur hemtade grunder och enär de Svenska medborgare, hvilka äro i landet födda, i allmänhet böra kunna antagas hålla det så kärt, att de ej ens skulle vilja företaga handlingar, som i sina följder komme att i betänkligare mån störa lugnet derinom, lagstiftningen icke vidare må för desse Svenske män, när de beträdas med gerning, som efter författningens 2:dra och 3:dje punkt är förbjuden, såsom straff stadga förvisning från fädernejorden, utan i stället söka, såsom nu föreslaget är, genom användande af lindrigare straffmedel återföra dem till lydnad och efterkommande af landets lagar, så återstår dock, såsom väl förtjent af uppmärksamhet, den fråga, huruvida utländsk man, hvilken, sedan han blifvit till Svensk undersåte upptagen, dylik gerning begår, derigenom skall jemväl hafva förverkat den vunna medborgarerätten och den dermed förenade förmånen att få i riket fortfarande vistas.
De djupast beräknade och mest planmessigt ordnade anfall, som den Svenska kyrkan har att förvänta, komma sannolikt att mot densamma utföras af personer, som från utlandet hit inflytta och de der, om detta yrke skulle kunna af den, såsom varande Svensk medborgare, med mera framgång bedrifvas, visserligen icke hysa betänklighet vid alt söka förvärfva sig medborgarerätt här i landet.
För att mot dylika anfall, hvilka väl icke torde kunna skaka sjelfva kyrkan i dess grundvalar, men ändock förleda särskilde dess medlemmar till affall, skydda de mindre upplyste och för att sätta en gräns för sträfva nden, som hvarken utgå från ädla syften eller leda till helsosamma följder, synes Staten icke böra afbända sig rättigheten att från sig skilja främlingar, som utöfva en sådan verksamhet, äfven om de blifvit här naturaliserade.
Den mildhet och den fördragsamhet, som landet är förbundet iakttaga mot sina egna vilseledda barn, hafva de främlingar icke rätt att påfordra, hvilka till dylika brottsliga tilltag missbruka det dem lemnade förtroende och något fog ega de således icke till klagan deröfver, att de komma i mistning af dermed förenade rättigheter och beröfvas tillfället att vidare skada det land, som dem tillitsfullt emottog.
I öfrigt bör ej lemnäs oanmärkt, att en förvisningsdom, uttalad mot den här naturaliserade medborgaren, hvilken, såsom född och uppfostrad i annat land, är nära förtrogen med dettas förhållanden och i de flesta fall genom band af slägtskap och religion dervid fästad, icke drabbar honom i någon jemförelse så hårdt, som en i landet infödd deraf skulle träffas, i synnerhet som den förbrytelse mot Sveriges lagar, hvilken dragit straffet med sig, är af sådan beskaffenhet, att den sannolikt icke skall svårt räknas honom till last i det land, hvarifrån han kommit, eller hindra hans välvilliga åter-.
M 101. upptagande derstädes, hvarom dessutom, i händelse så skulle anses nödigt, Staten kan genom afslutade konventioner göra sig försäkrad.
En bestämmelse i den syftning, som sagd är, torde derföre vara nödig och ändamålsenlig samt böra i sammanhang med förevarande författning meddelas, så vida den icke blifvit eller varder inrymd i den förordning om främlingars naturalisation, som lärer vara under behandling.
Hvad förslaget i 5 punkten 2 mom. innehåller derom, all Rikets lagar skola för hvarje dess inbyggare, utan hänseende till hans trosbekännelse, vara förbindande och att Konungen må förordna, huru förfaras bör i det fall, då någon af sin troslära är förhindrad aflägga i lag föreskrifven ed, föranleder icke lill någon anmärkning af mig. t Jemlikt Förordningen den 6 Februari 1849 eger menighet å land eller i stad att sammankomma till öfverläggning om mål och ärende, som menigheten rörer.
Att härifrån göra undantag i fråga om gemensamma andaktsöfningar, vore lika mycket stridande emot den erkända grundsatsen, som under numera inträffade förhållanden mindre tillrådligt.
Emot upphäfvandet af förbudet mot särskilda religions—sammankomster och de under förutsättning deraf i förslagets 6:le punkt intagna föreskrifter, hvilka blifvit lämpade efter den åberopade förordningen, har jag följaktligen icke något att erinra, utom det, att vederbörande myndighet, som eger tillse, att vid sammankomst för religionsöfning olagligheter eller oordningar icke ega rum, mången gång kunde blifva satt utur tillfälle alt detta sitt åliggande fullgöra, så vida icke den, som om religions-sammankomsten föranstaltar, varder ålagdt att om tid och ställe för sammankomsten hos den offentliga myndigheten göra anmälan, vid äfventyr af böter till lämpligt belopp.
Enär för erforderlig utredning af de egentliga religionsmålen, ej mindre än t afseende å öfriga åtal, som efter den föreslagna författningen kunna komma att anhängiggöras, undersökning alltid måste förrättas inför domstol i orten, der åtalade gerningen skett; samt enahande rättegångs-ordning i alla dessa mål desto hellre bör följas, som genom föreskriften i 2 punkten 2 morn., att der omförinälda åtal icke finge annorledes än efter Justitie-kanslerens förordnande anställas, synes vara förebygdt, att desamma företagas i oträngdt mål och af annan än tjenlig åklagare, anser jag mig ega anledning tillstyrka, att till förslaget måtte göras ett tillägg, deruti förklaras, att mål angående öfverträdelser af ifrågavarande författning, som åtalas mot annan än prest, hvilken hörer till Svenska kyrkan, skola upptagas och afdömas af allmän underdomstol, hvars beslut likväl bör i de fall, som 2 och 3 punkterna samt 4 punkten sista momentet afse, Hof-Rätts pröfning underställas.
De ämnen och föreskrifter, som hitintills blifvit genomgångna, ega det sammanhang med allmän strafflag eller rättegångs-ordning, att de måhända rätteligen borde deruti inrymmas.
Hvad af förslaget vidare återstår eller föreskrifterna i 1 och 4 punkternå samt uti 5 punkten 1 momentet, angående dels tillåtelse att utträda ur Svenska kyrkan och sältet derför, dels uppfostran af barn, hvilkas föräldrar antingen begge eller endera till annan troslära öfvergått; dels fortfarande tillämpning af stadgarne rörande främmande trosförvandter, är deremot att hänföra till kyrkolag eller kyrkostadgar.
Huru denna lagstiftning må kunna ändamålsenligt ordnas och hvad behofvet i sådant afseende kräfver, synes mig böra i främsta rummet bedömas af dem, å hvilkas ansvarsfulla kall ligger vårdnaden om kyrkans angelägenheter och om ordningen inom församlingen.
Ehuru dessa sakkunnige mäns omdöme i ämnet ännu icke kunnat uttalas, har jag likväl, med ledning af den erfarenhet och de upplysningar, sorn eljest varit för mig att tillgå, sökt för mig reda den frågan, huruvida de i nämnde hänseende föreslagna stadganden må vara ändamålsenliga samt för Svenska kyrkan och samhället fullt betryggande.
Förslaget utgår derifrån, att med de förändringar, som derigenom blifvit gjorda uti kungörelsen den 24 Januari 1781, angående några omständigheter rörande religionsfriheten, nu gällande lagstiftning i afseende å dem, som icke bekänna den rena Evangeliska läran, skulle kunna tillsvidare anses tillfyllestgörande.
Det kan icke undfalla uppmärksamheten att, i händelse förevarande förslag bifalles, förhållandena komma att väsentligen förändras emot hvad som var å den tid, sagde; kungörelse utfärdades.
Då fanns det ännu qvarstående förbudet för Svenska kyrkans medlemmar att träda derutur och öfvergå lill annan troslära.
Lagstiftningen i ämnet afsåg följaktligen endast främmande trosförvandter, hvilka hörde till någon bestående kyrka, om äfven denna å någon viss ort inom Riket hade så få medlemmar, att de icke kunde bilda en församling.
Genom tillåtelse för Svenska kyrkans medlemmar att derutur träda, utan förpligtelse att ingå uti någon annan, mäste deremot uppenbarligen flera nya förhållanden uppkomma.
Tvifvelsamt må det visserligen vara, huruvida den lagstiftning, som allenast haft till syftemål att ordna nämnde äldre förhållanden, kan göra tillfyllest äfven för de nya, som förestå.
Men då, efter hvad nogsamt kändt är och nyss åberopade kungörelse uttryckligen erkänner, lagstiftningen i detta hänseende är ytterst svår och, såsom främmande länders försök dermed jemväl bekräfta, neppeligen lärer kunna bringas till fullständighet, samt innan erfarenheten visat, om och i hvilken mån tillåtelsen att afgå utur Svenska kyrkan kati komma att begagnas, säkra grunder saknas för bedömande, om och hvilka ytterligare stadganden utöfver dem, som redan finnas eller nu blifvit tillagde, må vara af nöden för upprätthållandet af ordningen inom
Svenska kyrkan och närmare bestämning af förhållandena emellan henne och hennes medlemmar samt andra kyrkor och trosförvandter, anser jag saknaden af sådana på framtida behof beroende stadganden lika litet som det uteblifna urskiljandet af hvad som hörer till allmän strafflag Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. M 104. strafflag och rättegångs-ordning, eller till kyrkolag och kvrko-sfadgar, innefatta grundade anledningar att afstyrka nådigt bifall å förslaget, emot hvilket jag, under förutsättning, att, enligt dess grunder, ingen annan än den, som uppnått myndig ålder och eger sina handlingar sjelf bestämma, må vara tillåtet att ur Svenska kyrkan utträda samt att, i händelse förändrade stadganden i lithurgiskt hänseende, till följd af detta förslag, erfordras, sådana varda samtidigt meddelade, för öfrigt icke har något att anmärka.» Justitie-Rådet Roy anförde: »Då det torde böra befaras, att en stor del af Svenska folket ännu saknar erforderlig upplysning och omdömesförmåga för att tillbörligen kunna undersöka värdet af de från Evangeliska Lutherska läran afvikande trosmeningar, som, i händelse af allmän religionsfrihet och oansedt all lagstiftningens uppmärksamhet mot omvändelsenitet, säkerligen komma att täfla om anhängare, och det synes mig betänkligt att, innan en tid af sådan allmännare upplysning inträffat, blottställa den enfaldiges tro för frestelsen af de många genvägar till samvetsfriden, som främmande bekännelser, måhända icke alla utan jordiska syftemål, beredvilligt veta att erbjuda, samt slutligen de sannolikt fåtaliga meningar i landet, som ännu hunnit upparbetas till insigt om otillförlitligbeten af vår läras anvisning till gudsfruktan och salighet, desto hellre torde böra vidkännas något litet fördrag med allmänna tänkesättet i denna, särdeles för det egentliga folket, grannlaga fråga, som sjelfva samhäUs-ordningen möjligen kan behöfva rådrum, för alt, med säkerhet om sitt bestånd, bland äfventyrliga nya uppfinningar, äfven emottaga pålrycket af lärosatser, hvilkas sändebud tillförene haft mäktigare talan i fäderneslandets angelägenheter, än som å ena sidan gerna kan ånyo medgifvas, men å den andra icke eller lärer eftersättas längre än Utsigterna till framgång så påfordra, finner jag. med afseende jemväl på vår kyrkas närvarande behof af yttre lugn för ordnande af egna angelägenheter, mig sakna anledning att, hvad angår upphäfvande af förbudet mot affall från Evangeliska läran och om ändring i ansvaret för villfarande lärosatsers utspridande, å Ifrågavarande underdåniga förslag tillstyrka bifall; hvaremot, i fråga om undanrödjande af Kongl.
Plakatet den 12 Januari 1726, med dertill hörande föreskrifter, jag hemställer, att förslaget må af Kongl. Maj:t i nåder antagas.» Justitie-Rådet Iggeström förenade sig med Justitie-Rådet Thyselius. Justitie-Rådet Gyllenhammar yttrade: »Uti den af Justitie-Råden Iggeström och Thyselius yttrade mening instämmer äfven jag, men anser mig derjemte böra ytterligare anmärka, att det uti den föreslagna författningens 1 § medgifna sätt alt från Svenska kyrkan vinna utträde, enligt mitt omdöme, icke kan antagas tillräckligen förebygga förhastade beslut om affall.
För att erhålla visshet derom, att tillkännagifven önskan, att från Statskyrkan skiljas, icke är ett verk af tillfällig hänförelse, utan har sin grund uti en fullt mogen och orubblig öfvertygelse, torde den religionsunder-> Bih. lill R.
Prot. 1856 & 1857 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 15 Haft. 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. M 104. visning, som härvid skall föregå, böra så lämpas, att tillräcklig tid till besinning och eftertanka icke kan saknas samt tillika tillses, att ett ömt och allvarligt afrådande uti ingen händelse kan uteblifva.
Med afseende härå, och för att åt dessa åtgärder gifva en ökad vigt och högtidlighet, anser jag desamma icke böra ankomma endast på själasörjaren inom den församling, den affällige tillhör, ulan göras beroende på omsorg jemväl af vederbörande Kontraktsprost och Domkapitel, på sätt som uti 4 § af Kongl. Påbudet den 20 Mars 1735, för härmed jemförliga fall, redan finnes stadgadt.
Jag föreslår derföre uti underdånighet, att nu ifrågakomne författning, uti ofvan omförmälda afseende, måtte bringas till öfverensstämmelse med föreskrifterne uti nyss åberopade Påbud.» Justitie-Rådet Hoffstedt instämde med Justitie-Rådet Roy. Justitie-Rådet Grefve Snoilsky anförde: »Förevarande lagförslag innefattar tvänne vigtiga princip-frågor, nemligen: l:o.
Om allt straff för affall från vår rena Evangeliska lära bör borttagas?
2;o. Om hvilken Svensk man som vill, må hafva lof att utträda ur den Sven ska kyrkan, med iakttagande af vissa föreskrifna former?
Vid granskning af detta förslag, inser man lätt, att, med antagande af detsamma, den i Regeringsformen icke otydligt uttryckta mening, att Evangeliska Lutherska religionen skulle vara Sveriges statsreligion eller utgöra dess Statskyrkas troslära, är i och med detsamma upphäfven och att derigenom en dörr skulle öppnas för proselytmakeri, stridigheter af flera slag och en derifrån oskiljaktig allmän oreda.
Detta förslag torde således böra anses vara af en särdeles vigtig och grannlaga beskaffenhet, helst en rubbning i ett folks religiösa tro, enligt hvad historien lärer, kan starkare än något annat tvisteämne alstra en djup och allmän söndring i folkets sinnen.
Jag har med det ofvansagda velat fästa uppmärksamheten på frågans stora betydelse, så väl för samhället i dess helhet, som äfven för hvarje af dess medlemmar.
Då jag nu går att yttra mig öfver sjelfva lagförslaget skulle jag vilja, såsom föremål för pröfning, i första rummet ställa frågan om upphäfvandet af Sveriges statsreligion såsom den vigtigaste, helst densammas besvarande i väsentlig mån bestämmer svaret på den sednare eller: om ansvaret må helt och hållet borttagas för affall ifrån vår nu gällande trosbekännelse.
Vår evangeliska Lutherska läras grundsanningar hvila ytterst på den Heliga skrift eller Ribeln, hvarest den kristna religionens Höga Stiftare i enkla men bestämda ord sjelf för menniskan uppenbarat vägen för henne till återförening med Gud och hvad som dervid bör utgöra föremålet för hennes tro och hopp, samt de löften om en högre lycksalighet i en annan verld, som för ett rent kristligt sinne dermed äro förenade.