Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta sista tillägg hafva tillsyningsman och vederbörande myndigheter tolkat så, att om den frigifne efter de der fjorton dagarne fortfarande saknar laga försvar, så kan han omedelbarligen derefter ånyo anmälas till behandling såsom försvarslös, hvarigenom inträffat, att isynnerhet för stöld straffade personer knappast hunnit blifva frigifne från kronoarbets-korpserna innan de ånyo blifvit dit återförda, dömda till ytterligare allmänt arbete, och således till ett slags modifieradt fängelse på lifstid.
Den onaturliga orättvisa, som ett sådant förfarande innebär, måste enhvar inse.
Den för stöld eller annat gröfre brott straffade, som uttjent honom ådömd arbetstid vid kronoarbets-korpserna, borde väl få åtnjuta sin frihet, intilldess han beginge brott,som störde samhällsordningen; åtminstone borde en sådan förmån blifva honom förunnad, då den tid, hvarunder han varit medborgerligt förtroende förlustig, tilian - dagått och han följaktligen blifvit i medborgerligt hänseende rehabiliterad.
På grund af allt hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit: 'l :o anmäla det Rikets Ständer anse erforderligt, att, till inskränkande af lösdrifvares kringstrykande och tiggeriet i landet, under offentlig kontroll stående arbetshus efterhand varda inrättade i alla residensBih. till R.
Brot. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 4 26 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1865.
N:o 9. städer och vidare på andra tjenliga ställen i länen till det antal och med de distrikter, som af lokala och andra förhållanden kunna hetingas, i ändamål att dels bereda icke straffade försvarslösa personer tillfälle att förskaffa sig arbetsförtjenst, dels ock upptaga sådana icke straffade försvarslösa personer, hvilka, efter förordnande af vederbörande polismyndigheter, böra till tvångsarbete hållas; 2:o anhålla att Kongl.
Maj:t för nyssnämnda ändamål måtte efter Länsstyrelsernas och Landstingens hörande, låta utarbeta en fullständig plan till dylika arbetshus inrättande öfver hela riket; sedermera delgifva Landstingen denna plan med nådig uppmaning, att taga i öfvervägande om och under hvilka vilkor Landstingen kunde finnas hugade att bekosta ifrågavarande arbetsinrättningar; samt ändtligen, om det härvid skulle visa sig att planen i ett eller flera län icke later sig genomföras utan statsbidrag, derom till rikets näst sammanträdande folkrepresentation aflåta nådig Proposition; samt 3:o begära att Kongl. Maj:t täcktes med afseende å de förändrade förhållanden, som genom ofvannämnda förslags antagande skulle uppkomma och i enlighet med öfriga i motionen närmare antydda grunder, låta omarbeta nu gällande nådiga Stadga angående försvarslösa och till allmänt arbete förfallna personer.
Om, emot förmodan, hvad jag nu föreslagit icke skulle vinna Rikets Ständers bifall, får jag vördsamt hemställa: att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, anhålla, att 20 § af gällande fattigvårdsförordning måtte erhålla sådan förändrad lydelse, att arbetsför person, som betlar, må kunna af Konungens Befallningshafvande i det län, der förseelsen inträffat, utan annan omgång än som erfordras för utredande aj förseelsens verklighet, ådömas allmänt arbete under lämplig tid, hvilket arbete borde, då utrymmet sådant medgifver, aftjenas å cellfängelserne, men eljest vid kronoarbets-korpserne.
Jag anhåller vördsamt om remiss till vederbörligt Utskott och kommunikation med Med-Stånden.
Stockholm den i November 1865.
Curry Treffenberg.
N:o 10. 27 NiO 10.
Af Herr Dardel, Fritz Ludvig, om beviljande aj ett anslag « 25,000 R-.dr för gjutning i brons af Professor Molins grupp »Bältespännarne».
Rikets Höglofliga Ständer hafva medelst frikostiga anslag beredt ett värdigt rum åt
Statens konstsamlingar uti det inom kort fullbordade National-museum.
Med stolthet ser hvarje Svensk detta monument, hvilket vittnar om vår samtids jemväl i konstnärligt hänseende höga kultur och visar att representationen med allvar insett de sköna konsternas stora betydelse såsom förädlingsmedel.
Men det är ej nog att hafva byggt templet och deri gifvit fristad åt landets hittills samlade konstskatter.
Ordet National-museum innebär äfven ett löfte att denna byggnad är ämnad att bereda rum åt framtida natiönela konstverk.
Rikets Ständer hafva redan fullföljt sitt verk genom att anslå en summa af 6,000 R:dr om året till inköp af skickliga inhemska konstnärers arbeten.
Detta belopp, om äfven utgörande en kraftig och väl behöflig uppmuntran för våra konstnärer, och det ändamålsenligaste sättet att rikta Nationalmuseum med fortfarande bidrag vittnande om landets konsthistoriska ståndpunkt, kan dock ej vara tillfyllest, då frågan är att tillegna sig ett skulpturarbete eller annat konstverk af ovanligare art eller omfång, hvilket lyckats framför andra höja Sveriges anseende inom konstverlden.
Till dylika alster bör onekligen räknas vår frejdade J. P. Molins natiönela grupp »Bältespännarne», hvilket kolossala arbete såväl på verldsexpositionerna i Paris och London som inom fäderneslandet tillvunnit konstnären ett rättvist och allmänt erkändt anseende såsom en af nutidens mest framstående skulptörer.
(För Professor Molin serdeles hedrande omdömen finnas i här bifogade utdrag ur engelska och tyska tidningar om ifrågavarande arbete.)
Redan vid sistlidne riksdagen väcktes motion (under N.o 203) att Rikets Ständer, enär det årliga anslaget för inköp af konststycken icke dertill kunde lemna tillgång, måtte ställa till Kongl. Maj:ts disposition en till 30,000 R:dr förslagsvis beräknad summa för att sätta Professor Molin i tillfälle att i marmor utföra ifrågavarande, nu endast i bronzerad zink gjutna grupp, hvilken derefter skulle komma att intaga en hedersplats uti vårt National-museum.
Denna motion blef remitterad till Stats - 28 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N-.o 10, Utskottet, hvilket visserligen fann önskvärdt, att ett arbete af så erkändt konstvärde komme att, utfördt i ett dyrbarare material, tillhöra det blifvande National-museum, men ansåg betänkligt att då tillstyrka den summa af 30,000 R:dr, som för ändamålet äskades.
Utskottet var likväl af den öfvertygelse att, då omdömet om
Bältespännarnes konstvärde under de närmaste åren blefve ännu mera stadgadt, ett uppskof med saken icke kunde tillintetgöra utsigten att, om Rikets
Ständer vid nästa riksdag funne tillgångarne det medgifva, ett exemplar af arbetet i marmor i allt fall kunde på allmän bekostnad erhållas inom den tid, då det nya National-museum hunne blifva fullt iordningstäldt till konstalsters emottagande.
Då emellertid, sedan denna motion väcktes, ifrågavarande konstarbete fortfarande uppehållit sitt vunna rykte och dessutom National-museum numera befinnes färdigt till konstalsters emottagahde, anser jag mig, såsom varande styresman för Statens konstsamlingar, skyldig att ånyo upptaga den hvilande frågan, hvilken genom en omständighet af ömmande art, som inträffat emellan begge riksdagarne, torde hafva erhållit ökad utsigt att välvilligt behjertas.
Ett tillfälle hade nemligen yppat sig att, utan uppoffring från det allmännas sida, få målet uppfylldt, då genom en enskild person, f. d. stadsmäklaren Holms beställning gruppen Bältespännarne var ämnad att, utförd i marmor, såsom gåfva öfverlemnas till Staten, men sedan gifvarens sedermera iråkade obestånd derför lagt hinder i vägen, ser sig National-museum beröfvad all utsigt att på enskild väg kunna tillegna sig detta konststycke och artisten, som med anledning af nämnde beställning redan fått vidkännas förberedande utgifter, sviken i sina förhoppningar att vinna målet för sitt arbete.
Uppmuntrad af Stats-Utskottets ofvan citerade utlåtande, hvilket innebär ett tillstyrkande att, om vid nuvarande riksdag tillgångarne det medgifva, ett exemplar af arbetet i marmor för 30,000
R:dr på allmän bekostnad må utföras, får jag, som för min del anser, att detta konstverk ej förlorar vare sig i värde för National-museum eller i utseende, derest det utföres .i gjuten bronz i stället för marmor, hvarigenom en besparing af 5,000
R:dr skulle vinnas, vördsammast föreslå, det Rikets Ständer måtte ställa till Kongl.
Majits disposition en till 25,000 R:dr förslagsvis beräknad summa för att sätta Professor Molin i tillfälle att för National-musei konstsamlingar i bronz gjuta kolossala gruppen »Bältespännarne».
Fritz Ludv.
Dardel.
N:o 11. 29 N:o 11.
Af Herr Weidenhielm, Ernst August, angående ändring i 7 § 18 kapitlet Byggninga- Balken.
, Genom den af Kongl. Maj:t den i 6 Februari 1864 utfärdade Strafflag, hafva de förseelser, som kunna med penningar försonas, blifvit belagda med vida högre böter, än 1734 års
Lag bestämde, och sådant, bland annat, af det välgrundade skäl, att myntvärdet under tiden i betydlig mån förändrats.
Den ekonomiska lagstiftningen har i åtskilliga delar icke medhunnit att följa denna princip, och såsom exempel härpå får jag särskildt åberopa 28 kap. 7 § Byggninga-Balken, deri ansvaret för skjutsskyldig bonde eller borgare, som försummar skjuts, finnes utsatt till endast 6 mark eller 75 öre Riksmynt.
Det har ock sannolikt varit delta låga och i följd deraf overksamma bötesbelopp, som, sedan flera år tillbaka, föranledt Kongl. Majrts Befallningshafvande i de flesta bland rikets län att i de ordningsstadganden, hvilka för gästgifverierna och de skjutsskyldige utfärdats, i detta hänseende föreskrifva särskildt vite; — men då nyligen vid tillämpningen deraf inträffat, att på den bötfälldes klagan, en af rikets Hofrätter förklarat, att då, enligt Kongl.
Brefvet den 10 Maj 1815, Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes rättighet att i politimål stadga vite vore inskränkt till de fall, då något ansvar i lag och författning icke funnes bestämdt, den klagande för sin försummelse icke kunde ådömas högre böter än 75 öre; så och då ändamålet med en straffbestämmelse i allmänhet torde vara att varna eller afskräcka (rån lagbudets öfverträdelse, men den ifrågavarande icke kan antagas verka till detta syfte, särdeles i de norra delarna af riket, der skjutsskyldigheten alltid ovilligt full göres och der den anses för det mest tryckande af alla jorden åtföljande onera, samt vid sådant förhållande betänkliga svårigheter torde möta för Kongl. Majrts
Befallningshafvande att vid skjutsbestyret upprätthålla den ordning och påpasslighet, hvarpå den resande, med afseende jemväl å den ständigt stegrade skjutslegan, synes ega rättvisa anspråk, får jag äran härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade för sin del besluta och till Kongl. Majrts nådiga bifall i underdånighet hemställa, att de begge sista momenten i ofvannämnda lagrum måtte erhålla följande förändrade lydelse; 30 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
»Försummar den skjutsskyldige skjutsen eller varder resande hindrad och »uppehållen genom gästgifvarens eller formans vållande, vare bot från och »med fem till och med trettio Riksdaler, utom skadans ersättande».
Aug. Weidenhielm.
Af Herr von Feilitzen, Johan August Carl, om ändring a/ 12 § i Jagtstadgan, för så vidt den rörer ejderskytle.
Sista momentet i 12 § af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Jagtstadga af den 21 Oktober 1864, har gifvit mig anledning vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om ändring af nämnda §, i hvad den rörer ejderskytte.
Såsom skäl för detta mitt förslag, får jag anföra följande, på verklig erfarenhet grundade uppgifter om ejderfogelns ekonomi, hvilka uppgifter tydligen ådagalägga, att nu stadgade förbud mot ejderskytte från den 15 Mars till och med den 10 Juli är fullkomligt liktydigt, med förbud mot all ejderjagt i vårt lands östra skärgård, hvilket väl ej kunnat vara lagstiftarens mening.
Ejderfogeln (Fulix mollissima) är i Östersjön en flyttfogel eller flyttande hafsfogel, som den 7—15 April, allt efter vintrens stränghet och isens försvinnande, i stora skaror sträcker förbi kusten af mellersta Sverige för att uppsöka nordligare kläckningsställen, och hvaraf många par, den så kallade vänjefogeln, qvarstanna i östra skärgården.
Af dessa sednare går honan, såsom skärkarlen uttrycker sig, i land omkring den I Maj för att värpa och uppsöker då alltid sitt förra kläckningsställe, hvarest ungarne utkläckas, vanligen omkring midsommar.
Så snart ungarne äro framkläckta, tager åden dem med sig till de aldra yttersta klabbarne i hafsbandet, och blifva sedan hvarken hon eller ungarne vidare det året sedde i skärgården, och kunna följaktligen icke blifva föremål för jagt.
Motioner kos Ridderskapel och Adeln 1865.
N:o 12. 31 Hanarne ater skocka sig tillsamman, sedan honorna börjat ligga, samt flytta utåt hafvet för att ostörda få genomgå sin Tuggning och kunna ej eller vidare jagas.
Sedan gamla honan lagt sig och hanarne bortflyttat, infinna sig förra årets ungar, af hvilka hanarne kallas helsingar och honorna skräjor.
Dessa, som ännu äro oförmögne till fortplantning, qvarstanna i skärgården under hela Maj och Juni månader; men efter denna tid flytta äfven största delen af dem, och de. som ännu någon kortare tid stanna qvar, äro allt för få för att jagten kan blifva lönande.
Det är emellertid just denna, eller andra årets ungfogel, som bör skattas.
Den kan under ofvannämnda tid med framgång jagas; och motsvarar i allo första årets ungfogel i Augusti af t. ex. orre eller tjäder, hvilken ingen ännu satt i fråga, eller rimligen lärer kunna sätta i fråga, att icke menniskan skall få använda till sin nytta.
Ändamålsenligt och praktiskt nyttigt är ett absolut förbud af vårjagt endast då, när jägaren genom att spara villebrådet om våren erhåller ersättning genom ymnigare tillgång deraf på hösten.
Men detta är hvad beträffar ejderfogeln i östra skärgården alldeles omöjligt, enär densamma, både till följd af sin natur och af skärgårdens beskaffenhet, derstädes uppehåller sig endast den tid han blifvit förbuden, och ej mera finnes qvar då han får skjutas.
Annorlunda är förhållandet i Nordsjön och i Norges skärgårdar.
Der är ejdern stamfogel, d. v. s. han uppehåller sig der hela året om, hvarföre ock hans fridlysande derstädes visat sig nyttigt.
Vid Östersjökusten deremot, har ejdern aldrig varit stamfogel, och kan ej heller genom rnenskliga lagar förmås att ombyta sin natur från flytt- till stamfogel.
Ejderjagt i östra skärgården bör derföre vara tillåten under den egentliga sträcktiden, som infaller i April; hanarne, »gubbarne», böra få skjutas sedan honorna lagt sig; och fjol-ungarne under den tid de gästa våra klippor.
Att skjuta hanarne, sedan honan börjat ligga, är ingalunda menligt för slägtets förökande, ty en tillfälligtvis blifven ejderenka, behöfver icke länge vänta på ny man.
Enkeståndet varar nemligen endast några timmar, hvarom hvar och en, som vistats i skärgården, lätt kunnat förskaffa sig fullkomlig visshet.
Någon svårighet att skilja gamla honan från den unga möter ej eller, emedan den förra, eller värp-åden, har två hvita tvärband på de hopslagna vingarne, ju bredare ju äldre fogeln är, och hvilka ungtossan helt och hållet saknar.
Dessa bvita tvärband utgöra ett så väsendtligt och i ögonen fallande skiljemärke, att med uppmärksammande deraf, det är omöjligt att förblanda den gamla och unga ejderhonan.
För att skydda ejderfogeln, och göra tillgången på denna skärgårdens nyttigaste fogel så riklig som möjligt, behöfves strängt förbud för all äggning, samt förbud att skjuta gamla honan, värp-åden, från den tid bon börjar söka land, d. v. s. från den 24 April till och med den 10 Juli.
Dessa förbud äro för ändamålet fullt tillräckliga, och äro så mycket lämpligare som deras ändamålsenlighet inses af skärkarlen, som derföre skall noga iakttaga dem och sjelf öfvervaka deras efterlefnad. 32 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
Såsom bevis derpå att förbud för äggning och att skjuta värp-åden äro tiilräcklige för att lemna ejderfogeln behöfligt skydd, får jag anföra följande faktum: i Södermanlands skärgård är en rymd af nära två qvadratmil anslagen till Landshöfdingens i länet lön, der jagten under sednast förflutna fyra åren varit så ordnad, att ett vite af 25 R:dr R:mt blifvit stadgadt för äggning efter matnyttiga foglar, och samma vite för skjutande af gammal ejderhona under tiden från den 1 Maj till och med den 1 Juli.
Följden häraf har varit, att i Juni månad, så väl förlidet som innevarande år, räknades på hvarje klabb från 3, ända till 10 — ja ännu flere på de större skären — ådor, hvilka i fred och ro fingo kläcka sina ägg, då deremot för några år sedan det var nästan omöjligt för någon enda att undangömma sina ägg för äggtjufven.
Tillgången på ungfogel från förra året (helsingar och skräjor) har också de båda sista åren varit rikligare än i mannaminne.
Bibehålles nuvarande lagstadgande rörande ejderjagt, hvilket, såsom äfven blifvit visadt, är liktydigt med förbud deremot, kan med visshet förutses att skärkarlen, som finnér att han omöjligen kan erhålla någon fördel af ejderfogelns sparande om våren, och hvars åtgörande i afseende på jagten i de aldra flesta fall icke kunna kontrolleras, skall blifva lagbrytare och utan skonsamhet eller urskiljning döda den fogel han kan åtkomma, och att ifrågavarande lagstadgande sålunda skall komma alt verka motsatsen af hvad dermed afses.
Stockholm den i- November 1865.
J. A. C. von Feilitzen.
Af Herr Liljenstolpe, Axel Fredrik, angående beviljande af 10,000 H:dr årligen till Stora Barnhuset i Stockholm i och för inlösen af 100 barn efter högst 100
R:dr för hvarje.
Då, genom fattigprocentens upphörande vid bouppteckningar, Stora Barnhuset i Stockholm raistat en ej ringa årlig inkomst; äfvensom, genom Dya strafflagens införande, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
Ko 13. 33 rande, åtskilliga bötesandelar frångått detsamma, ehuru i afseende å den sistnämnda förlusten godtgörelse synes vara tillämnad uti det i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, sidan 12, äskade anslag af 250,000 R:dr, att å Riksstatens andra hufvudtitel uppföras, — och Stora Barnhuset således icke kan tåla någon nedsättning uti den afgift, 300 R:dr (som dock vid ömmande omständigheter kan nedsättas till 150 R:dr på en gång), som är i allmänhet bestämd för barns inköpande derstädes, får jag föreslå: att ett årligt anslag af 10,000 R-.dr måtte Stora Barnhuset i Slockholm beviljas, för alt sätta Direktionen i tillfälle att, vid serdeles ömmande fall, dermed låta 100 barn få inköpas efter högst 100 R.dr för hvarje barn.
Mångahanda äro anledningaroe till denna min motion, deribland jag främst må nämna den betydliga ökning af folkmängden uti Stockholm under sednare årtionden, mest föranledd genom den mängd arbetssökande, som hitströmmat för att uti hufvudstaden finna lättare arbetsförtjenst och drygare betalning än uti landsorterna kan erhållas.
De lättade kommumkationerne till hufvudstaden, med alla dess stora fördelar i öfrigt, torde dock medföra olägenheten af att till Stora Barnhuset inkomma barn till och med födda, eller åtminstone aflade, ofta långt härifrån.
Ar det då billigt att Stockholms kommun, —år ifrån år öfver höfvan redan betungad med dryga skatter för till en del sådana ändamål, de der äro lika behagliga och beqvämliga för icke Stockholms-bor, som för de skattdragande sjelfva, äfven skall betala för sedeslösheten utom densamma?
Statistiken öfver oäkta barn, som årligen födas inom hufvudstaden, lemnar anledning till de sorgligaste betraktelser och bör mana lill kraftiga mått och stegs uppsökande för att hämma detta bedröfliga bevis på en med hvarje år stigande sedeslöshet.
Barnamordens beklagligare tillvext kräfver ännu större uppmärksamhet i detta hänseende.
Och allt detta onda frodas vid sidan af så väl representationens som Regeringens oaflåtliga bemödanden att genom förbättrade uppfostringsanstalter, tillfällen till förvärf och utkomst, o. s. v., — under de sednare åren med synnerligt fästadt afseende på den qvinliga befolkningen, — söka höja sedlighetskänslan, så mycket beroende af sann upplysning, en oberoende lefnadsställning, som leder till äktenskaplig lycka och af välbefinnande i öfrigt.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 5 34 Motioner hos Riddersleapet och Adeln 1865.
N-.o 13.
Uti ålit ser man bemödandet att vilja förverkliga satsen: uland skall med lag byggas».
Man talar och skrifver om tidsandans magt, huru den förmår nedbryta det gamla, ja till och med förändra religionens och moralens sanningar efter sina hugskott; men uti ett vågar man icke upphöra att vara — konservativ?
Jag nödgas, i sammanhang med utgångspunkten, det äskade anslaget till Stora Barnhuset i Stockholm, nämna ett ord, som skall skrämma mången och misshaga de fleste, nemligen prostitutionen; men, enligt min fullkomliga öfvertygelse, är på densammas riktiga ordnande det sedliga förhållandet, serdeles uti en stor stad, så mycket beroende.
Ett slags ordnande häraf har visserligen blifvit försökt för flera år sedan.
Läkare-sällskapet har afgifvit äskadt yttrande uti ämnet, hvilket dock icke befunnits tidsenligt att följa, ehuru detsamma stod i öfverensstämmelse med hvad, som i utlandet ansetts lämpligt, nyttigt och sedligheten mest befrämjande.
Man har tvertemot funnit för våra förhållanden bäst, icke att ordna utan låta oordningen fortfara; tillåta de beklagansvärda qvinnorna (enligt officiella uppgifter är blott en af 40 Stockkolmsbarn) att finnas spridda öfverallt inom staden, till störande af husfolkets och grannarnes frid, till serdeles tjenstehjonsklassens och för sig sjelf boende så kallade »sömmerskors» demoraliserande, samt till barnhusets befolkande.
För att i någon mån söka afhjelpa det onda, hafva stränga straffbestämmelser nyligen blifvit utfärdade, ehuru de vid tillämpningen vid inträffad rättegång icke blifvit följda, utvisande att man ej funnit det rätta botemedlet.
Den i öfrigt nästan obegränsade näringsfrihets-principen: sjelfförsörjnings-tillåtelsen på hvad sätt sorn helst, äfven till en viss del med att öfva procenteri, torde härvidlag i stället äfven böra användas; stränga garantier och betydlig beskattning å påpekade etablissementer samt å husvärdarne, som hysa dem, fastställas (i likhet med hvad sora eger rum med ett annat demoraliserande förvärf, som likväl inbringar mera än J:del af statsinkomsterne, nemligen bränvinstillverkningen); och de åt detta olyckliga näringsfång sig bestämmandes antal skulle utan tvifvel minskas, samt framför allt ordning härutinnan vinnas.
Men, då jag icke, såsom jag till en början ämnat det, till följd af inträffade omständigheter, hvilka föranledde mig att sisthdne
April månad rörande denna fråga göra skriftlig framställning till Rikets Höglofliga Ständers Herr Justitie-Ombudsraan, sedan jag derförinnan kommunicerat mig med härvarande myndigheter, — har för afsigt att framställa någon direkt motion i detta ämne, serdeles efter det hufvudstadens polismästare med statsbidrag kommer att oförtöfvadt företaga en utländsk resa i och för studerandet af andra länders polis och dermed sammanhang egande ämnen, — deribland serskildt af honom uppgifvits prostitutionen, — inskränker jag mig således till det ofvan antydda, hvilket, om riktigheten af hvad jag haft äran framställa godkännes, otvifvelaktigt skall föranleda lill framgång af motionen, eller till det så behöfliga anslagets beviljande till Stora Barnhuset för inlösande af fattiga barn, till - Tur- och Anciennitets- samt Tjenste-förteckning för undertecknad, Under-Löjtnant i Arméen.
Innehafvande grad.
I Reg:tet.
I Arméen.
Innehafvande lön och arfvode Namn och Titel.
Född.
Förste Under-officers anställ nings datum.
Förste Officers fullmagts datum.
Beräknar tur inom Arméen.
I Regdet I I Arméen fr. o. m. fr. o. m.
Examina, Fullmagt data, m. m.
Tjensteförrättningar.
Under löjtnant.
Exspekt,- arfvode.
Lars Samuel von Schantz.
Konstituerad Löjtnant. 17 H 89 18 ^ 07 18 i 08 18*08 1807, Mars 7, befordrad från tjenstbar Volontär till Under-officer vid Calmar Reg:te. 1808, Maj 7, konstituerad till Fänrik. 1808, Maj 28, tagit Officers-examen. 1812, Juli 28, erhållit Kongl. Maj ts
Konfirmation å mitt konstitutorial. 1818, September 10, tagit Artilleri-examen. 1808, Aug. 12, konstituerad till Löjtnant.
Bevistat 1808 och 1809 årens krig samt 1813 och 1814 års fälttåg, öfvervarit affären vid Bärby, Sävar och Ratan, samt reträtten från Äland lill Grislehamn.
Äfven bevistat bataljen vid Jiiterbock och Leipzig, samt Gliickstadts belägring, Fredriksstads intagning och Fredrikshald belägring, utom fyrfaldiga skärmytslingar och förpost-affärer.
Vidimeras: G.
Bergenstråhle, t. f. Generalstabs-Officer.