Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den gifna följden af dylika besluts verkställighet blefve antingen, att kreditiv— rörelsen, som lagstiftningen förut sökt att främja, betydligt kommer att inskränkas eller ock att ett stort antal bank-kontor i de smärre städerna måste upphöra, sedan de icke vidare tillåtas att hafva kassareserv i banksedelutgifningsrätten.
Den mycket omtvistade sedelutgifningsrätten bör man väl se från mera än en svnpunkt, den, huruvida densamma ökar de enskilda bankernas inkomst; man torde jemväl böra taga i betraktande i hvad mån den är gagnande för allmänna rörelsen eller kan utaf densamma umbäras.
Dervid förekommer först, att man i alla kretsar, hvarest denna fråga ventileras, åberopar Sir Robert Peel’s bank-akt i England, som lastspikade sedelutgifningsrätten vid hvad den var år 1844.
I sjelfva England äro nästan lika många emot berörda bestämmelse, som för densiamma, och hade man icke der den utväg att för någon tid upphäfva lagen, så hade den längesedan varit helt och hållit undanröjd.
Inom den jemförelsevis korta tiden af 14 år har berörda lag 2 gånger varit suspenderad.
Låtom oss nu tillse i hvad mån våra förhållanden äro jemförliga med Englands.
Enligt de mest moderata beräkningar lägger England årligen upp såsom besparingar omkring 80 millioner Pund Sterling.
En så stark kapitalisering kan icke ega rum utan att nästan hvarje bank får tillräckligt med rörelsemedel mot 2 å 3 procents ränta.
De betydliga belopp, som sålunda ständigt i bankerna innestå, göra det för bankerna möjligt att hålla kassa, utan att behöfva biträde af sedelutgifningsrätt och utan att göra ränteförluster.
Om nu detta sakförhållande icke kan bestridas, dristar man jemföra vår knappa tillgång på rörelsekapital och i följd deraf svårighet vid ytterligare kapitalbildning med ett så rikt land som England, der stundom penningar utlånas mot 2 procents ränta pro anno.
I Skottland, der bankväsendet nått sin högsta utbildning, och der man tillerkänner detsamma att hafva medverkat till landets utveckling och välstånd, der vågar man ännu icke frånträda den fullkomliga friheten uti sedelutgifningsrätt, emedan man anser Skottland ännu ej ega tillräcklig kapitalstyrka för ett dylikt experiment.
Månne vi ej skulle kunna åtnöjas med att jemföra oss med Skottland, i detta afseende snarare än att fåfängt eftersträfva en jemförelse med det rika England?
Utskottet har sagt, att kassan ej kan kontrolleras och att det är olämpligt emot 36 Sammansatta Banko- och Log-Utskottets Betänkande N:o 1. inneliggande kassa utgifva egna sedlar, emedan det i sjelfva verket är att utgifva banksedel mot banksedel.
Hvad är det som hindrar att kontrollera kassan?
Derpå har aldrig gifvits annat svar, än att Kronans ombud icke ofta nog inventerar densamma.
För min del känner jag ingenting, som hindrar Kronans ombud att oftare inventera kassan, och den garanti, som otvifvelaktig! ligger uti rättigheten att öfvervaka bankernas sätt att begagna sin sedelutgifningsrätt må väl anses tillfyllestgörande, då ingen uppsåtlig öfverträdelse under mer än 30 års tid egt rum.
Återigen att utgifva en privatbankssedel och skrinlägga en Riksbankssedel, må väl, lindrigast sagdt, vara det mest oskadliga, som kan tänkas!
Cirkulationen ökas icke deraf, ingen våldsamhet i spekulationen kan derigenom uppkomma vida mindre än att mot intecknade skuldebref utgifva banksedlar, hvilket dock Utskottet ansett sig böra bibehålla.
Om det är svårt att kontrollera kassan, så torde det böra medgifvas att det är omöjligt att drifva bankrörelse utan kassa och följaktligen torde man kunna spara sådana argumenter, som ligger i förutsättningen att bankerna understundom skulle befinnas utan all verklig kassa.
Genom att fråntaga bankerna rätt att inräkna riksmyntskassan bland fonderna för sedelutgifningsrätt, söker man i sjelfva verket inleda dem på den farliga banan att ligga med för knapp riksmyntskassa och att derigenom råka i förlägenhet.
Man uppskattar icke till sitt rätta värde den lyckliga omständighet, att alla banker inom landet hittills kunnat fullgöra punktligen sina förbindelser, att enhvar, som till förräntande anförtrott sina penningar åt bankerna, kunnat med allt lugn förtrösta uppå, att i rättan tid återfå desamma.
Man tror att detta förhållande skall fortfara huru än man tillskär banklags-paragrafer, äfven om det såsom nu icke bar någon egentligare grund än några inflytelserika individers tycke och smak.
Det har nemligen icke kunnat bevisas att de hittills gällande bestämmelserna medfört några olägenheter.
Den Kongl. Finans-komitéen har genom grundliga utredningar undanröjt den sista villfarelsen i detta afseende, som låg deruti att den nuvarande sedelutgifningsrätten skulle göra svårt, om ej omöjligt för Riksbanken att infria dess banksedlar.
När Riksbanken minskar sin banksedelstock, så måste privatbankerna, antingen de vilja eller icke, göra precis detsamma och skulle någon bank vilja importera silfvertackor för att derå utgifva banksedlar, så borde man snarare tacka än tadla densamma.
De enskilda bankerna äro i detta afseende i fullkomligt beroende af Rikets Ständers Rank, hvilket genom Finans-komitéens utredning blifvit satt utom allt tvifvel.
Man påstår, att de enskilda bankernas sedelutgifningsrätt vållar häftiga fluktuationer i penningemarknaden.
Detta är att förvexla orsak med verkan.
Ranksedelstocken tillvexer när affärsverksamheten är liflig, men den krymper tillhopa när handel och industri förtvina.
Lemnade man penningerörelsen åt sin naturliga fria utveckling, så vore banksedelstocken en barometer på affärsställningen, och man plägar ju icke skylla barometrar för att förorsaka häftiga fluktuationer i atmosferen.
Vi hafva här i landet en synnerlig smak för det storartade, så t. ex. hafva Rikets Ständer uttalat sig för forcerade jernvägsbyggnader, för indragande af omkring Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 37 20 filialbanker och på samma gång vill man nu föreslå Rikets Ständer en ny banklag, som skulle tvinga de enskilda bankerna att indraga minst lika många af deras smärre bank-kontor vid de nu gällande oktrojernas tilländalöpande.
Sverige är verldsberyktadt för sin förmåga att uthärda, och jag betviflar ej att det skulle kunna tåla äfven dessa stötar, men en gifven följd blir att den beqvämlighet bankrörelsen på de sednare åren skänkt allmänna rörelsen betydligen kommer att inskränkas genom cirkulationsmedlets inskränkning.
Att detta jemväl kommer att utsträcka sina verkningar till de fasta egendomarnas säljbarhet och pris torde icke vara en alltför vågad förutsättning.
Man uppgifver jemväl såsom skäl, ehuru icke inom Utskottet, att bankerna lära hafva för stor sedelutgifningsrätt, emedan den aldrig är tillfullo begagnad.
Jag skulle anse såsom en olycka, om hvarenda bank ständigt gnagde på yttersta kanten af sin sedelutgifningsrätt och sålunda sjelfvilligt afhände sig den reserv af obegagnad sedelutgifningsrätt, hvarpå, i sjelfva verket, samtliga de i landsorten förlagda, smärre bankkontoren öro grundade.
Det skäl, som skulle ligga uti den uppgifna omständigheten att bankerna aldrig tillfullo begagnade sin nuvarande sedelutgifningsrätt och att de derför icke behöfva densamma torde icke vidare behöfva bemötas.
Som min uppmärksamhet blifvit fästad på att tillfälligtvis det torde ifrågakomma att de enskilda bankerna innehafva ädla metaller, och det icke torde hafva rönt något motstånd inom Utskottet att tillerkänna de enskilda bankerna sedelutgifningsrätt på silfver och guld, så har jag föreslagit ett tillägg i denna syftning.
Att jag upptagit i mitt förslag såsom kassalillgång de enskilda bankernas hos Riksbanken innestående medel kommer deraf, att jag anser en fordran, som
Riksbanken förbundit sig att betala vid anfordran, vara lika god och värdefull, som en Riksbnnks-sedel, och dessa böra väl åtminstone nf Rikets Ständer betraktas och anses lika goda som silfver.
Slutligen, änskönt det för mången kreditivtagare torde blifva ganska kinkigt att anskaffa kreditivsäkerhet efter de nya bestämmelserna, har jag dock bitriidt Utskottets förslag, att endast de kreditiver, hvilka till beskaffenhet med grundfondssäkerheter jemförliga äro, må berättiga till sedelutgifningsrätt.
Jag har gjort detta, emedan jag anser att de enskilda bankerna komma att vinna i styrka, utan att allmänna rörelsen alltför kännbart deraf skulle lida och att genom detta medgifvande den sista rimliga anledningen till erinran emot de enskilda bankernas sedelutgifningsrätt skulle bortfalla.
Jag tillåter mig derföre vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, med afslag å § 26, i stället behagade antaga och bifalla följande redaktion: § 26. »Rankbolag, som till lifgifvande af egna banksedlar är berättigad!, må ej utlemna eiler i allmänna rörelsen på en gång utelöpande hålla större belopp, än som sammanlagdt i värde motsvaras af: a) det i allmänt förvar nedsatta grunfonds-hypothek, enligt enskilda bankens räkenskaper; - 38 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i. h) behållningen i enskilda bankens egna kassor af rikets mynt och Rikets Ständers banksedlar; c) guld och silfver efter samma beräkningsgrund i afseende på värdet, som för Rikets Ständers
Bank nu är eller framdeles kan blifva föreskrifvet; d) behållningen af i Rikets Ständers Bank insatte medel; e) de för kassakreditiver lemnade säkerhetshandlingar, hvilka enskilda banken innehar och som äro till beskaffenheten med grundfonds-hypotheket jemförliga, dock aldrig till större belopp, än som motsvarar femtio procent af bankens hela grundfond. Mom. 2. (lika med Utskottets förslag.)» Af Herr J.
Lindström: mot § 1: »Rikets Ständers vid denna riksdag fattade beslut, hvarigenom handels- och näringsfrihetens vigtiga grundsats uti lagstiftningen blifvit ytterligare erkänd; den i samma anda af Utskottet nu föreslagna frihet i afseende på den ränta, som får tagas å vissa slag af förskrifningar; det alltmera af den i stark utveckling varande industrien inom landet påkallade behofvet af ett bättre ordnande af våra kredit- och penninge-anstalter borde, såsom mig synes, hafva manat Utskottet att tillstyrka borttagandet af en of de inskränkningar, som i nu gällande förordning för enskilda banker ingår, den nemligen, att rättigheten till dylik banks stiftande skall vara beroende deraf, huruvida Kongl. Maj:t finner sådan bank vara för landet nyttig.
Om det ock på sin tid varit nyttigt eller vid enskilda bankers första uppkomst här i landet åtminstone af en nödig försigtighet påkalladt, att uti Regeringsmagtens hand anförtro rättigheten att neka eller bevilja oktrojer för sedelutgifvande banker, så kan numera, sedan dessa anstalter trädt ut ur sitt barndomstillstånd och vunnit den stadga, som åt dem skänkt allmänhetens förtroende, genom det sätt hvarpå de utöfvat sin verksamhet, detta förmynderskap alltför gerna undvaras, ja till och med icke utan olägenhet bibehållas; ty hvarje band på bankverksamheten, af det slag som det nu ifrågavarande, verkar lika mycket tryckande och förlamande på näringen och industrien inom landet, som hvarje annat hinder, för hvilket dessa äro utsatte, i följd af restriktiva och hämmande lagbestämmelser.
Rättigheten eller magten att neka den ena orten eller associationen hvad man anser sig böra bevilja den andra, gör också hvarje sådan lagstiftning förhatlig, i en tid då privilegier och monopolier ej längre tolereras och alstra ett missnöje, som verkar både till ett spändt förhållande mellan Regering och folk och till afund och misstänksamhet medborgarne emellan.
Att det missnöje,3 som tidt och ofta försports emot privatbankerna, haft sin grund just uti det privilegii-system, som uti vår banklagstiftning vunnit burskap, lärer ej eller kunna nekas.
För den ifrågavarande inskränkningen torde det också hafva sig svårt att utfinna några giltiga skäl, sedan man numera väl blifvit ense derom, att bankernas egentliga ändamål icke är att gynna några få kapitalegande personer i landet, genom Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1.
39 att tillåta dem att, med andras uteslutande, bedrifva en i jemförelse med risk och besvär ganska lukrativ penningerörelse, men att för landels industri, handel och öfriga näringar vara den hjelpkraft, som underlättar utbytet af landets produkter och åt näringarne bereder behöfliga förlager somt dymedelst åstadkommer en större produktion och en lifligare affärsverksamhet.
Hvarken ur theoretisk eller praktisk synpunkt, ej heller ur synpunkten af det allmännas intresse, lärer man kunna försvara densamma.
Allt hvad man bör göra och måste göra är att tillse, att sådana kontroller uppställas, som för den stora allmänhetens trygghet och säkerhet nödiga äro.
Ålägg bankerna att för de egna banksedlar de, inom en viss af lagen stadgad begränsning, hafva i omlopp ställa och i allmänt förvar nedsätta sådan säkerhet, som alltid betryggar sedelinnehafvaren för hans fordran hos bankerna; stadga, att sådan säkerhet, som bör bestå af allmänna lätt realisabla värdepapper, skall ovilkorligen och omedelbart försäljas i händelse bank vägrar sina sedlar inlösa; tillförbind dem att alltid och när som helst hålla sina räkenskaper tillgängliga för den granskning och undersökning Kongl. Majit kan finna skäl att låta anställa, samt föreskrif i öfrigt sådana ordningsreglor, som i det allmännas intresse angelägna äro och min öfvertygelse är, att man kan, till och med med mindre än så, utan fara, lemna bankrörelsen helt och hållet fri.
Fullkomligt otänkbart är, att så beskaffade banker skulle inom någon ort kunna uppkomma, utan att verkligt behof deraf vore för hand och dess nytta i orten insedd och hvad således nyttighetspröfningen beträffar, som hittills varit åt Kongl. Majit öfverlemnad, tror jag, att densamma lämpligast bör åt kommunerna sjelfva kunna öfverlåtas, likasom jag tror att desse bättre, än någon annan myndighet, kunna hvar i sin stad bedöma ortens särskilda behof af banker.
Nyttan i allmänhet för landet af banker torde väl icke kunna bestridas.
Bankinrältningar, sådana som de med hvilka vi nu dragas, hafva det gemensamt med alla andra privilegierade anstalter, att de blifva alltför stationära och, i följd af sin egen inre natur, oförmögna af en större utveckling.
I ett land, som skrider oupphörligt framåt i odling och kultur, utgöra de således blott alltför svaga hjelpmedel åt industrien och näringarne, hvilka deraf blifva lidande och jemväl i sin utveckling hämmade.
Vill man derföre att näringslifvet hos oss ej skall förblifva på den ofullkomliga ståndpunkt hvarpå det ännu befinner sig, men göra sig till godo de inånga naturliga resurser vårt land erbjuder, så fordras oundgängligen att göra bankrörelsen, likasom hvarje annan loflig handtering, fri och ställa den under den fria tällans aldrig uteblifvande, välgörande inflytande.
Ty underligt vore, om den fria konkurrensen på hvarje annat område af mensklig verksamhet vore nyttig och välsignelsebringande, utom när det gäller sådan, som fått namn af bankrörelse.
Jag föranledes alltså tillstyrka Kikets Ständer att till Utskottet återremittera 1 af Utskottets förslag till lag för enskilda banker, i syftning att derutur må uteslutas hvad som har afseende på Kongl. Majits rättighet att pröfva nyttan af bankinrättning, att hvarje bolag, som lemnar garantier för uppfyllande af banklagens föreskrifter, äfven berättigas åtnjuta dess förmåner och sålunda lagen för alla bhfver lika.» 40 Sammansätta Banko- och Lag-V t s'-ottets Betänkande N:o i.
Samt mot § 13: »Om eti sedelutgifvande banks grundfond har, bland andra, det ändamål att betrygga innehafvare!) af bankens sedlar mot hvarje förlust å desse, i händelse banken nödgas inställa sina betalningar, och man äfven af denna anledning ställt sedelutgifningen i ett visst förhållande till grundfondsbeloppet, så är det också klart, att detta ändamål först då fullkomligt uppnäs, när icke blott den ställda säkerheten är af beskaffenhet att alltid kunna till dess antagna värde realiseras, utan äfven realisationen deraf kan ske utan alltför stor omgång och tidsutdrägt.
Derigenom att en bank innehafver sådana värdepapper, som alltid och när som helst kunna uti reda penningar förvandlas, behöfver man icke komma uti förlägenhet för sina sedlars inlösen, likasom sedelinnehafvaren för sin del ej eller frukta, att icke banken skall vara i tillfälle att prompt infria sina förbindelser.
Den ömsesidiga tryggheten och fördelen deraf är stor.
Banken kan, utan fruktan för allvarsammare påkänningar på sin kassa, friare operera och allmänheten, å sin sida, kan med större förtroende emottaga bankens sedlar, för hvilka hon vet att uti banken finnes motsvarande reel valuta.
Frågan är nu den: utgöra skuldebref, ställda till viss man eller ordres, intecknade uti fastighet i stad och på landet, så beskaffad säkerhet, som kari sägas vara en fullt betryggande, eller: finnes ej något annat slag af värdepapper, åt hvilka företräde bör gifvas?
Vid valet emellan de tvänne, som Utskottet haft att uppställa, nemligen intecknade skuldebref och obligationer, lärer man ej kunna neka, att de sednare hafva ett gifvet företräde, ej derföre att de kunna sägas i sig innefatta bättre säkerhet, men emedan de hafva den egenskap, som de förra sakna, att vara lätt transportabla, men framför allt lätt afsätthga.
Behöfver nemligen en bank, i en kritisk tidpunkt, när andra medel saknas, tillgripa sina grundfoudssäkerheter, för att dermed möta sina egna sedlar, så kari deri, om också med någon uppoffring, lätt nog dertill sättas i tillfälle genom försäljning af innehafvande obligationer och således icke behöfva göra något uppehåll i sin vexling; men är banken deremot försedd med blott intecknade skuldebref, för hvilkas försäljning någon marknad icke gifves hvarken inom eller utom riket, så tvingas banken att ställa sig under utredning och blir i tillfälle att möjligen honorera sina förbindelser först då, när den kanske redan störtat ett stort antal menniskor i förderf och oredan hunnit till det stadium, att fråga blir om ens banken för sina inlecknade fordringsbevis kan räkna på någon liqvid.
Man invänder möjligen häremot, att i en sådan tid äfven obligationer skola vara svårafsättliga och i värde högst betydligt nedgå samt att förlust för bankeu och i sista hand sedelinnehafvaren icke kunde undvikas vid dessas tvungna realiserande; men deremot må anmärkas, att det blott är i aldra sista rummet, som en sådan försäljning bör ifrågakomma, och att banken dessförinnan har den utväg att belåna sina obligationer, hvilket i de flesta fall ej torde möta svårighet, särdeles i fråga om obligationer, som på den utländska penningemarknaden redan åtnjuta förtroende och på dess börser hafva en noterad kurs.
Hvad intecknade skuldebref beträffar, kan man val med trygghet påstå, att sådana icke för ett sådant bruk läte sig använda och aldra minst utom landet Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1.
41 landet skulle emottagas hvarken i köp eller såsom pant; och det år egentligen häruti, som de sednares underlägsenhet i jemförelse med obligationer består.
Det bar också varit dessa, inom Utskottet temligen allmänt såsom rigtiga erkända, grundsatser, som föranledt Utskottet tillstyrka, att en del af banks grundfond skall bestå af räntebärande, lätt säljbara, obligationer, en grundsats, som dock förtjenst att uti hela sin utsträckning tillämpas samt sålunda stadgas, att hela den del af grundfonden, som i allmänt förvar skall nedsättas, bör bestå af obligationer.
Derigenom hade, enligt mitt förmenande, ingalunda, såsom man velat påstå, omöjliggjorts uppkomsten af banker i landet, ty öfver brist på ofvansagda slags papper lärer man ej kunna skäligen klaga, — tvärtom hade för desamma blifvit lagd en så säker grund att, hvad man i första rummet bör afse, eller allmänhetens betryggande och deraf här fly tande större förtroende för bankerna, hade i vida större mån vunnits, än nu efter Utskottets förslag kan blifva fallet, och derigenom hade jemväl bortfallit många af de betänkligheter, som nu ställt sig upp emot bankrörelsens fulla frigörande.
Då jag emellertid väl inser, att yrkandet på grundsatsens fulla tillämpande, för närvarande, skulle möta motstånd inom de respektive Stånden, vågar jag dock, såsom ett steg mot det eftersträfvansvärda målet, föreslå, att Rikets Ständer behagade, för sin del, förordna, att minst hälften af sedelutgifvande banks grundfond skall bestå af räntebärande, lätt säljbara, obligationer samt den öfriga delen af grundfonden, som ej kontant inbetalas, af intecknade skuldförbindelser, i likhet med Utskottets förslag.» Af Herr Å. Lemchen och Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län, som instämt i Herrar Norderifelts och von Hofsténs reservationer mot Utskottets förslag att sedelutgifning ej skulle få grundas på inneliggande kassa.
Sid. 9 rad. 5 uppifr. står: låter läs: lärer » t6 » 10 » » kassakistan » kassakista » 18 » 20 » » motsvara » motsvarar » 19 » 8 » » banksedlar » banks sedlar » 20 » 4 nedifr. » sked t » skett Bih. till R.
Prat. 1862 & 1863. 6 Sami. 2 Afd. 1 Uäft. 6 Stockholm, tryckt hos Sam.
Romstedt, 1863.
Sammansatta Banko- och Lag-Vtskottets Betänkande J\d> 2. 1 JW 2.
Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Äng. 1863, kl. 7 e. m.
Betänkande, med förslag lill lag om enskilda hanker ulan rätt att utgifva egna hanksedlar.
Sammansatta Banko- och Lag-Utskottet, sorn, med föranledande af de utaf Herr Friherre Tersmeden, W. F., och Herr A. W. Björck väckta motioner angående förändrad lagstiftning för enskilda bankinrättningar, i sitt Betänkande JW 1 afgifvit förslag till lag om enskilda banker med rätt att utgifva egna banksedlar, liar deruti antydt det hufvudsakliga skälet, hvarföre Utskottet ansett sådana banker böra vara grundade på solidarisk ansvarighet för delegarne.
Genom banksedelutgifning träda nemligen bankerna i förbindelser af en vida större utsträckning och af helt olika beskaffenhet, än eljest; ty om äfven banksedlar icke enligt lag gälla såsom ovilkorligt betalningsmedel, kan dock i de flesta fall emottagandet af sådana vid liqvider knappast vägras, och emottagaren är till följd så väl af nödvändigheten att begagna det slags cirkulationsmedel, hvilket erbjudes honom, som af flera andra anledningar, ur stånd att med samma frihet och sakkännedom, som den, hvilken på annat sätt blifver fordringsegare hos en bank, pröfva om och i hvad mån han vill emottaga en bankens förbindelse.
Lagstiftningen har emellertid i de aldra flesta länder med en mera utvecklad industri medgifvit bildandet af industriela associationer med en till visst belopp begränsad ansvarsskyldighet för delegarne, en rättsgrundsats, som i svenska lagstiftningen blifvit erkänd genom Kongl. Förordningen af den 6 Oktober 1848 angående aktiebolag.
Utskottet behöfver icke erinra om denna bolagsforms betydelse för åstadkommandet af företag utaf större omfattning: liksom Utskottet endast behöfver anmärka, hurusom penningerörelse och bankverksamhet i sjelfva verket är fullkomligt likartad med annan ekonomisk verksamhet, som afser frambringande eller utbyten af föremål för förbrukning och nytta; ithy att penningen, liksom redskap, machiner, kommunikationsanstalter och dylikt, allenast är ett medel för verksamhetens lif och fortgång, samt att skilnaden emellan handel med penningar och med verkliga varor hufvudsakligen är densamma, som vid annan arbetsfördelning.
Fröt. 1862 & 1863. 6 Sami. 2 Afd. 2 Häft. 1 2 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande Jys 2.
Det torde då svårligen kunna bestridas att ju lagstiftningen i afseende på bankinrättningar bör hvila på samma grunder, som tillämpas i fråga om andra industriföretag; och att om, hvad beträffar banker med sedelutgifningsrätt, nyss anförda omständighet föranleder ett undantag derutinnan, att oinskränkt ansvarsskyldighet för delegarne ovilkorligen fordras, deremot banker, som icke vilja begagna sig af egen sedelutgifning, böra få bildas på samma grund af en begränsad ansvarighet, som är andra bolagsföreningar medgifven.
Detta ändamål torde förnämligast befordras derigenom, att allmänhetens och bankernas intressen så nära som möjligt med hvarandra förenas; följaktligen bör delaktigheten i bankföretag icke genom lagstiftningens föreskrifter inskränkas till endast ett fåtal af samhällsmedlemmar, utan tvärtom tillfälle beredas sä många som möjligt och af för öfrigt skiljaktig samhällsställning till deltagande i dylika företag, hvarigenom dessa blifva föremål för en allmän både omsorg och kontroll, som å ömse sidor måste vara i högsta grad nyttig.