Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En skamfläck för hvar och en som tillhör detta samhälle. » » Vi hafva kommit från ämnet. » » Nej, vi komma åter till utgångspunkten genom att foga länk i länk af den sociala frågan, ty hvarje människa utgår från ett hem och måste återgå till ett sådant, eller.
. » » Det är nog så.
Snygga bostäder för måttligt pris måste finnas, om verkligt, välstånd skall prägla ett samhälle. » » Men det är nu icke nog med att snygga bo- städer anskaffas, de måste äfven underhållas snygga.
För en person eller flere, som måste hushålla i ett enda rum, äro t. ex. tapeter icke lämpliga.
De blifva osunda och falla ifrån genom fukten, som ovillkorligen uppstår af matlagning, äfven den omtänksammaste.
Ett sådant rum borde alltid oljemålas eller oljestrykas för att kunna tvättas i sin helhet.
Det kan af hyres- gästen sedan göras prydligt med taflor eller annat. » i Ja visst!
Och detta borde öfvervakas, ty det är ju så att den ene hyresgästen vill och kan hålla snyggt, men grannen omintetgör hans be- mödanden genom motsatta vanor. » » Detta öfvervakande kan ej ske, utan att in- gripa för mycket på hemmets fridlysta område, men trappor och förstugors rengöring borde ej lämnas åt hyresgästernas olika begrepp om snygg- het, utan vara hyresvärdens egen sak liksom all renhållning inom gården. » » Du har tänkt öfver saken. » » Ow jag tänkt.
Men jag har också tänkt på, att vi nu kunna behöfva en kopp kaffe, ty näst hem är det mat och dryck, som höra till ord- ningen.
Gud gifve.
att ingen saknade det nöd- vändigaste!
Håll till godo! » » [\ f å, kära Elinor, skall du komma med i Hyres- •i &gt; gästföreningen? » » Det beror på hvad den liar till mål.
Annars är jag ej med i någon sorts förening, man kan nog bli ensidig ändå.&gt; » Föreningen har — för så vidt jag vet — till mål att genom sammanslutning skydda hyres- gästerna för omänskligt prejeri. » » Om jag nu icke vore en kvarlefva från den gamla tiden när kvinnan dömdes att tiga i för- samlingen och troligtvis i följd af bristande öf- ning totalt saknar kommandostämma, så skulle jag gärna vilja taga till orda i den frågan. » » Gör det, gör det!
Du har stora skäl, jag vet det.
Tänk på förra vintern, när du inte kunde elda förr än i november trots alla påminnelser att få rökgången omsedd! » » Och fick till svar på en höflig fråga, när det skulle göras: när jag får tid!
Den gången gick jag verkligen in i min ensamma kammare och läste igenom hyreskontraktet, och se där fann jag icke ett ord om att lägenheten skulle kunna bebos, men väl att den skulle lämnas i samma skick, att hyran skulle betalas på dagen och att, om så icke skedde, lägenheten skulle utrymmas Jag hade skrifvit under ett kontrakt, där jag icke hade några rättigheter, men väl en hel mängd skyldigheter, hvilkas uraktlåtande kunde sätta mig på bar backe hvilken stund som helst. » » Ja, just så är det, och så blir det, om ingen- ting göres. » » Så är det verkligen beskaffadt med kontrak- ten, men särskildt hvad min värd beträffar har han sin fördel af att vara human, så att för mig är ingen risk förenad med ett sådant kontrakt, men det är icke för alla så, och jag går gärna in på att något bör göras, hvilket jag mycket väl förstår, att du och din man anse er böra medverka till.
Rättvisan fordrar det, just för A.
M. deras skull, som icke kunna föra någon talan, * och som sakna alla resurser att jämna ut svårig- heterna.
Likväl skulle jag vilja förorda rättvisa å ömse sidor.
En hyresvärd som bygger nu, tillämpande alla tidens fordringar på bekvämlig- het och elegans så som en förmögen hyresgäst önskar att hafva det, måste ju se till att få ränta på det använda kapitalet, och med nuvarande " E j blott dygdigt, u t a n kristligt ".
arbetslöner blir detta kapital stort nog.
Den hyresgäst som icke har råd att bo elegant, bör således nöja sig med att bo väl, och den som I jänarinnefrågan har varit afhandlad i icke har råd att bo väl, får vara glad att bo snyggt.
Men där är också gränsen, under hvilken ingen r några nummer af Idun, i det man fram- borde behöfva gå — och likväl, när en fattig hållit matmödrarnas säkerligen ofta förbi- arbetare får af brist på tarfliga, billiga, snygga bostäder nöja sig med att betala 200 kronor för sedda plikt att vårda sig om sina tjänst- ett rum, som saknar eldstad och delvis tapeter, flickors moral och sedliga lif.
Husmödrarna som nyligen en tidning beskrifvit, då är det ocker, manas att behandla sina jungfrur som barn och sådant bör beifras. » i huset, att uppfostra de egna barnen till » Det är så, och i detta fall är det som män- aktning för den tjänande klassen, att själfva niskovännerna hafva allt skäl att arbeta af alla föregå med godt och dygdigt exempel.
Jag sina krafter för att åvägabringa ett bättre till- vågar tvifla, huruvida alla dessa försiktig- stånd. » » Ja, just rättvisa är det som hvar och en bör hetsmått äro tillräckliga för danandet af utöfva.
Allmosor, de må nu koketteras ihop på en verkligt sedlig karaktär, d. v. s. en som bazaren eller skramlas ihop på andra nöjsamma inom sig bär den moraliska motståndskraft, sätt, passa icke för det svenska nationallynnet som kan öfvervinna de mångahanda frestel- med sin ihärdiga själfkänsla, hvilken satts på ett hårdt prof af all den modernt hänsynslösa ser, hvilka möta särskildt den unga tjäna- rinnan, när hon skyddslös kastas ut i kam- så kallade välgörenheten. » » Denna välgörenhet tyckes dock så väl be- pen för tillvaron.
hof vas. » Ni har måhända lyckats inpränta hos er » Den behöfs, men icke såsom tidsfördrif och därtill hörande samtalsämne.
Hjärtat krymper tjänstflicka, att ni ej tycker om att hon t. ex. samman vid dessa högljudda föredrag om nöden springer ute sent om kvällarne, och hon och dessa skrytsamma hopsummeringar med ru- efterkommer edra maningar af fruktan att brik: » mina fattiga » och detta bedömande af deras åtgärder, som alltid ogillas, emedan de ses göra er emot.
Detta är ju ganska snällt, genom förvillande glas i missvisande perspektiv.
alla jungfrur ha minsann ej så mycken Kärleken gömmer det späda barnet med alla dess aktning för sina husmödrar, att de af fruk- svagheter undan det skarpa dagsljuset och den tan att misshaga dem skulle vilja försaka kalla stormvinden vid skyddande moderlig barm och närer dess krafter småningom, men oaflåtligt, några nöjen, men — • är det något riktigt på det att barnet må växa till och snarast möj- djup, något riktigt värde i den sedlighet, I tjänarinnefrågan.
IDUN 338 ni så lyckats inplanta hos den unga kvinnan?
Jag vågar svara: n e j!
Kommer hon under en mera slapphändt matmoders ledning, af- kläder hon sig åter, om hon är svag, denna anständighetens klädebonad, och hvad har ni då vunnit med alla edra föreställningar och förmaningar?
Visa, okända stockholmsfruar, det är en stor sak, att I han öga för edra jungfrurs moraliska välfärd, men jag djärfves betvifla, att I vinnen det mål I eftersträfven på den väg, som i edra artiklar antydts; må det tillåtas mig att föreslå en annan väg för det målets ernående: uppfostren edra tjäna- rinnor till gudfruktiga människor!
Säg ej till din tjänsteflicka: » var anständig, ty så vill jag ha det, » utan säg till henne: » var anständig, ty så vill Gud ha det.
Han för- bjuder osedligheten och skall straffa den. » Endast en på kristlig grund hvilande sed- lighet har verkligt värde, ty den beror ej på tillfälliga omständigheter, den har kraft att motstå svåra frestelser, då den där mo- raliska polityren, jag nyss nämnde, snart nötes bort.
Om ni har fått er tjänarinna att betänka, att det är syndigt, att det är skadligt ej blott för kroppen, utan för själen att föra ett osedligt lif, då har ni gjort mycket.
Inte behöfver ni för att åstad- komma detta hålla långa predikningar för henne, ni skall föregå henne ej blott med dygdigt, utan med kristligt exempel, den atmosfär, i hvilken ni lefver, skall ej blott vara ren, den skall vara kristlig.
Och så skall ni göra ännu en sak.
De som hittills hafva uttalat sig i tjänarinne- frågan hafva alla varit ense om, att j u n g - frurna behöfva, de som alla andra, ledighet till förströelse då och då; ingen vill väl opponera sig häremot, men jag skulle vilja tillägga ännu något: ni skall gifva dem ledighet att gå i kyrkan.
Jag undrar, hur många fruar besinna, att deras tjänarinnor ha andliga behof, som böra tillfredsställas?
Säkerligen äro de ytterst få, ty själfva känna de inga sådana behof, det ligger ej i tiden, man har så brådtom, man hinner ej tänka så långt Och så få jungfrurna arbeta lika mycket på söndagarne, ja mer, ty i många hus användas dessa hvilans dagar, då både husbondefolk och tjänare kunde behöfva rasta ut, företrädesvis till bjudningar och festligheter.
I som så behandlen edra tjäna- rinnor och dessemellan manen dem till dygd och sedlighet, I gören dem större skada än I anen, och I skolen få göra den förvånande och sorgliga erfarenheten, att edra manin- gar och varningar lämnas ohörda.
» Gifven dem ett hem, » manar en stock- holmsfru, » behandlen dem som döttrar! » Detta låter vackert, och det vore ju för- träffligt, om deflate sig göra, men jag undrar hur det tar sig ut i tillämpningen; du talar om att behandla tjänarinnan som en dotter, vill du sällskapa med henne som med en dotter, vill du ställa henne på samma nivå som dina egna barn, eller hvad innebär det här talet o m dottersförhållande?
Det finnes mellan den bildade husmodern och den obildade tjänarinnan en klyfta och den klyftan heter just bildning; man kan i teorien ta ett lätt språng öfver den, i praktiken faller det sig svårare.
Ofverord- nad och underordnad, så heta stenarne i den samhällsbyggnad som sekler timrat, bådadera äro nödvändiga, tages endera bort, ramlar byggningen, hvarför skulle vi för- söka att flytta om d e m?
Jag kan ej inse, att det ideala förhål- 1897 landet mellan husbonde eller husmor och tjänare består däri, att de känna sig lik- ställda; består det icke fastmer däri, att bådadera förstå sin ställning och sina plik- ter gentemot hvarandra?
Och dessa plik- ter, innebära de ej just detta, att husmo- dern behandlar tjänarinnan kärleksfullt och vänligt och låter henne få, hvad hon behöf- ver för kropp och själ, samt att denna sam- vetsgrant fyller sina åligganden, benitande sig o m en vandel, som är ingen till för- argelse?
Jag har här djärfts uttala mina åsikter i tjänarinnefrågan; jag är alldeles viss på, att många skola finna dem ganska orim- liga, må de komma med sina invändningar, den välvilliga Idun öppnar nog sina spalter!
• " f l o m m o r / r å n R i v i e r a n.
f y östen har nu sköflat den yttre naturens prakt, * och snart breder drifvan sin svepduk öfver jorden.
I våra hem böra vi dock icke sakna blommornas poesi ens under den mörkaste och isigaste vinterdag, och vi behöfva det ej heller!
Utom den grönska, som fönsterträdgårdens blad- växter bjuda, kunna friska sydländska blommor när som helst smycka vårt middagsbord, spri- dande från sin vas de ljufvaste dofter.
Detta tack vare nutidens snabba kontinentala förbin- delser och änke-fru Laura Lindholms i Genua vackra blomstermission.
Ja, vi tveka ej att kalla den en » mission », ty det är i dubbel bemärkelse en ädel uppgift hon fyller, då hon under kulna vintertider delar med af soligare breddgraders rikedom åt nor- diska hem.
Hennes lilla annons i Idun om ^Friska blommor från Rivieran^ skall därför äfven under nu ingående säsong, hoppas vi, förmå rätt många af våra läsarinnor att offra den obe- tydliga skärfven för den vackra valutan.
Alla som under de gångna åren anlitat fru Lindholms blomstersändningar, ha funnit sig högeligen nöj- da, och det har varit Idun en särskild glädje att verksamt kunna understödja denna sak.
Och härtill kommer, att den lilla förtjänst fru Lindholm kan bereda sig pawn » blomstermission » länder en make- och faderlös, af understöd och sympati väl förtjänt familj till godo.
Vi ha just erhållit bref från en framstående norrman, som personligen känner till det Lindholmska hem- met i Genua och som i många år varit bosatt därnere.
Han rekommenderar på det varmaste fru Lindholms blomsteraffär i Iduns hjartegoda läsarinnors hågkomst och skrifver bland annat: » Då jag är öfvertygad om, att Iduns ärade redaktion äfven sätter värde på att känna de personer, som den understöder, kan jag icke af hålla mig från att berätta ett drag ur famil- jens lif, till hvilket jag varit vittne, och som i hög grad bevisar att dess medlemmar ha hjärtat på rätta stället.
På mina dagliga aftonprome- nader tittade jag då och då in till fru Lind- holm, som bodde i närheten, hufvudsakligen för att höra, om jag kunde hjälpa henne litet med hennes affärskorrespondens.
Jag träffade därvid också alltid de två äldsta döttrarna, som då brukade vara hemkomna den ena från sin lärarinnesyssla, den andra från sitt kontor.
Un- der februari och mars i år såg jag emellertid aldrig till dessa två döttrar, och de kommo också ytterst sällan till vårt hem, där de eljes om kvällarne voro ofta sedda gäster.
Flere gånger sporde jag modern, hvar döttrarna höllo hus, men fick alltid blott det svaret, att de voro upptagna.
I april kommo de emellertid åter till oss och blefvo våra flitiga och med nö ' e sedda gäster.
Någon vidare efterforskning angående deras lånsra uteblifvande anställde vi ej, men frampå våren fick ett af våra barn tillfälligtvis reda på sammanhanget och berättade oss, att de hade åtagit sig ett extra arbete om Kvällarne för att därigenom förtjäna så mycket, att de kunde sätta modern i stånd att ånyo inlösa faderns grafplats, som nu var förfallen till in- dragning.
Ett vackert drag af uppoffrande barna- kärlek, ej minst då man tar hänsyn till, hur på- kostande ett sådant flere timmars öfverarbete måste kännas för dem, som komma trötta hem från ett ansträngdt dagsverke! » Och sedan nu äfven Iduns läsarinnor fått kasta denna blick in i det sträfsamma lilla hemmets lif vid fjärran kust, äro vi öfvertygade, att fru Lindholms blomstermission i vinter skall taga riktigt god fart.
och att otaliga svenska hem snart skola fyllas af den ljufva doften från blom- sterbarnen från Eivieran.
* Litteratur.
Gamla Stockholm eller Stockholm under medel- tiden och vasatiden.
— Sommarens utställning är nu slut, är nu ett minne blott, men ett vackert så- dant.
Man dröjer ännu så gärna vid än den ena erinringen, än den andra från denna sommarstad, och man drager sig numera för att gå dit ut, blott för att slippa se den » förödelsens styggelse », som dess nedrifvande måste framkalla.
I stället framtager man då och då ett och annat synligt minne, t. ex. ett planschverk eller en bok, som berör utställningen eller någon del däraf, och snart upprullas den ena välbekanta taflan efter den andra.
Nedskrifvaren häraf fick här om aftonen fatt i en bok med ofvanstående titel, och ehuru han läst den förut, genomgick han den med det lif- ligaste intresse ännu en gång sida för sida.
Gamla Stockholm!
Hvem minnes dig ej, du utställnin- gens stora clou — om nu den i sig själf vällyc- kade utställningen egentligen hade behöft någon särskild sådan!
Huru mången angenäm stund hafva ej särskildt vi stockholmare, men säker- ligen ock de flesta landsortsbor, som besökt ut- ställningen, tillbragt inom dina murar!
Och nu skall du tyvärr snart skatta åt förgängelsen.
Mindre underkastad denna än du torde dock grefve F. U. Wrangels bok Gamla Stockholm eller Stockholm under medeltiden och vasatiden vara.
Långt efter sedan de pittoreska, om just ej vi- dare bastanta murarna i utställningens Gamla Stockholm försvunnit, kommer nog grefve Wran- gels bok att finnas kvar.
Och med tillhjälp af densamma kan ni, ärade läsarinna, när som helst frammana de kära bilderna igen.
Och ej nog med detta » Gamla Stockholm för några månader ».
Ni finner i denna förträffliga bok en kortfattad, men intressant historik öfver det verkliga gamla Stockholm, sådant det tedde sig vid slutet af 1500-talet och dessförinnan.
Och en kunnigare och angenämare ciceron på detta område än grefve W. torde ni näppeligen kunna få.
Med en ovanligt grundlig kännedom om vår gamla intressanta hufvudstad förenar han en lätt och kåserande stil, som gör att man ej tröttnar på de skildringar, han uppdrager.
Ungefär tre fjär- dedelar af den mer än 100 sidor starka boken upptagas af skildringar från det äkta gamla Stockholm, under det den återstående fjärdedelen är ägnad åt en promenad genom det af arkitekten Fr- Liljekvist så genialiskt återuppbyggda Gamla Stockholm.
Arbetet är prydligt utstyrdt och för- sedt med en mängd trefliga illustrationer.
Har ni ej redan lagt er till med detsamma, bör ni oförtöfvadt göra det.
Ni bereder er därigenom mången angenäm stund och återför i ert minne på angenämaste sätt en af de vackraste sidorna af sommarens stora tilldragelse.
- * U p n o t i s b o k e n.
Kvinnlig medaljör.
Konungen har tilldelat fru Josefina Sandberg, som under en lång följd af år här i hufvudstaden utöfvat sjukvård, guld- medalj af femte storleken med kunglig krona, att i högblått band å bröstet bäras.
Idun torde snart nog återkomma till den förtjänstfulla kvin- nans person och verksamhet.
Fröken Julia Beck, vår kända textarinna och målarinna, vistas för närvarande på ett kort besök i Stockholm efter tioårig bortavaro häri- från.
Fröken Beck återvänder om få dagar till Paris.
Prinsessan Karadja pascha, född Smith, änka efter aflidne turkiske ministern i Stock- holm prins Karadja pascha, har anländt till huf- vudstaden från sina gods i Holland.
En rysk kvinnlig läkare, fru Takké, född Lenivov, som aflagt examen vid medicinska fa- kulteten i Paris, har efter studier vid de olika gymnastikinstituten här på platsen skrifvit en afhandling på franska om hjärtsjukdomars be-
IDUN 1897 handling med svensk gymnastik, hvilken afhand- ling utgifvits i Paris.
Fru T a k k e hade i tisdags audiens hos konungen.
Signaturen C — e, den lyckliga prisvinnaren i täflingen om förslag angående utstyrsel af Iduns julnummers omslag för i år, har nu dokumen- terat sig som fotografen fröken Caroline Nilson, Teckomatorp, Skåne.
Operans celebra gäst, fru Sigrid Arnoldson, utförde i tisdags inför en lysande och fullsatt salong och i konungens närvaro ett nytt parti: Margareta i Gounods » Faust ».
Med en viss spänning hade man motsett detta uppträdande, frågande sig, huru en Eosinas, Mignons och Lak- més typiska framställarinna väl skulle skiljas från en dylik, djupare .lagd uppgift.
Medgifvas måste emellertid, att den begåfvade konstnärin- nan äfven här lämnade en högst erkännansvärd prestation Öfver den fint utarbetade dramatiska framställningen hvilade all den flickaktiga vekhet och det jungfruliga behag, man väntar hos Gret- chen, och äfven kyrk- och fängelsescenernas lidelsefulla tempi funno väl träffande uttryck.
Det vokala föredraget utvecklade naturligtvis sär- skildt sina intagande egenskaper i sådana num- mer som tredje aktens juvelaria med dess fina koketteri, men äfven de våldsamt passionerade, i en helt annan riktning kräfvande delarne af det skiftande partiet fingo en kraftig tolkning, kraf- tig just genom sin i hvarje detalj väl beräknade konstnärlighet och till trots för allt mer eller min- dre berättigadt tal om själfva röstinstrumentets litenhet eller sprödhet.
Det var med ett ord en vacker framgång, fru Arnoldson fogade till sina föregående, och publikens hyllning var både liflig och oförställd.
— Första symfonikonserten ägde rum i lördags efter ett förträffligt program, hvilket som hufvud- nummer upptog Mozarts klara, sköna och lätt- flytande symfoni i c-dur, den s. k. Jupitersym- fonien.
Densamma utfördes verkligen con amore af k. hofkapellet, som denna afton stod under led- ning af hr W. Stenhammar, hvilken nu för för sta gången och med tydlig framgång debuterade som orkesterdirigent.
Den unge tonsättarens an- förareskap präglades af en måttfull energi och ett noggrant aktgifvande på nyanser och tempi, Hr S. uppträdde denna afton äfven som tonsät- tare, i det hans symfoniska uvertyr » Excelsior » då för första gången utfördes härstädes.
Det är ett godt arbete med något af wagnersk fläkt öfver sig, utan att på något sätt förfalla till ef- terapning.
Och den stegring, som rubriken an- gifver att stycket bör innebära, är väl och har- moniskt afpassad.
Konserten inleddes med tvän- ne välbekanta och alltid gärna hörda Wagner- nummer, nämligen det briljanta förspelet till » Mästérsångarae » samt den utomordentligt härliga Sigfridsidyllen, för hvilkas utförande k. hofka- pellet och den.
unge ledaren för aftonen förtjä- na det bästa loford.
Programmet utfylldes med en aria ur » Samson och Dalila » af Saint-Saéns, ganska vårdadt, men något nervöst föredragen af fröken Karin Olsson, hvilken tyckes besitta en ganska väl skolad messosopran.
Bifallet var hela aftonen särdeles lifligt från den till sista plats fullsatta salongen.
Önskligt vore, att dessa symfonikonserter åter- komme litet oftare och mera regelbundet, än som varit fallet under de senaste åren.
Likaså anse vi den förhoppningen berättigad, att något större planmässighet måtte ingå i programmens utar- betning.
— Första abonnementsföreställningen för säson- gen gafs å k. operan i går, hvarvid » Trollflöjten » uppfördes med delvis ny rollbesättning.
Vi torde återkomma härtill i nästa nummer.
Första kammarmusiksoarén för innevarande säsong gafs i måndags, då Aulinska kvartetten på ett sätt, som väl motsvarade det anseende, den vetat förskaffa sig, inledde sitt elfte musik-år.
Om man ock kände sig en smula besviken i sina förväntningar på programmets första nummer, ryssen Borodins stråkkvartett n:r 1, a-dur, så måste dock erkännas, att den som nyhet för- svarade sin plats på programmet.
Den föreföll emellertid väl tam och innehållslös, men den hade i utarbetningen beaktansvärda förtjänster.
Många svårigheter förefunnos i tekniskt hän- seende, särskildt i scherzot med dess flageolett- sats, men de öfvervunnos i allmänhet väl af de K.
J uvelerare A N D E R S O N 1 Jakobstorgf 1.
339 utförande.
Kom så Brahms ' oförlikneliga piano- kvintett, op. 34, f-moll, ett af den moderna kam- marmusikens allra förnämsta verk.
Här kom publiken genast i stämning, och med andlös spän- ning följdes den ena satsen efter den andra.
Kvintetten, i hvilken hr Stenhammar med van- lig säkerhet och finess utförde pianostämman, erhöll i sin helhet ett alldeles briljant utförande och väckte formlig hänförelse.
Föga mindre lif- ligt var bifallet efter Haydns klangsköna och glädtiga stråkkvartett, n:r 5, d-dur, som afsluta- de den lyckade soarén och i sin mån bidrog att göra densamma till en god början på det nya verksamhetsåret.
Musik- och Bellmansafton gifves i dag fredag i Vetenskapsakademiens hörsal af hr Sven Scho- lander, och mera behöfver ej sägas, för att pu- bliken skall till sista plats hörsamma den popu- läre sångarens inbjudning, helst som både det gamla och det nya som bjudes är af godt slag.
Filharmoniska sällskapet har börjat sitt nya arbetsår med ledsamheter af flere slag.
Den förra styrelsen har af gått, och svårt tyckes vara att erhålla en ny.
Och hr Hedenblad, som vid va- let till dirigent för året lyckades erhålla majo- ritet, har nu ställt sin plats till sällskapets för- fogande.
Vi hoppas emellertid för sällskapets egen skull och för musiklifvet i vår hufvudstad, i hvilket Filharmoniska sällskapet ju dock gjort en god insats, att verksamheten måtte kunna fortgå i ' ostördt lugn.
Vi undra ock, om ej nu tiden vore inne att gifva hr Andreas Hallen, säll- skapets stiftare, välförtjänt upprättelse genom att utse honom till dirigent.
Han är dock en allt- för framstående kapacitet, för att sällskapet skulle anse sig hafva råd att undvara honom.
Det vore nog den rätta lösningen.
— é- Statshemligheten.
E Bagatell af Petrus Hedberg.
n god fe måtte hafva stått vid baron Carl Edvin von Waldheims vagga, ty allt hvad högst skattas i lifvet: förnäm börd och rike- dom samt längre fram i tiden höga ämbeten och utmärkelser hade fallit på hans lott.
Som ung student hade han i Jena blifvit närmare bekant med en medlem af furstehuset i hans lilla hem- land, den med honom nästan jämnårige prins Wilhelm, och mellan de båda unge männen hade oaktadt skillnaden i rang uppstått en den inti- maste vänskap.
Prinsens utsikter att en gång få bestiga sina fäders tron voro ringa, då ej mindre än tre när- mare arfsberättigade furstar stodo mellan honom och den, men han hade ej vistats många måna- der i Jena, förrän två af dem, fader och son, rycktes bort af klimatfeber under ett besök i Nizza, och som den tredje redan var något till åren och därtill sjuklig, började prins Wilhelm och hans vän redan räkna med möjligheten af en ärofull och dådrik framtid.