Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
i hvarje som i Norrk.
inomhus Ingen Ä R A R I N N A, Ansökningshandlingar, E n eller 9 årig undervisningskurs köksa, m o t postförskott Grefgatan flicka, elementarläroverk deltagit i Svar 2 plus ultra », brun nu göromål, van frun adress språkkunnig, och en ansedd bildad, milj seradt 19 Ä R I G, nomgått mindre handarbeten.
N ä r m a r e torde " pN bil- göromål skrifgöromål handleda slags blifva kalisk och hjälpa Stockholm.
g s t n e d e l.
af med att med ung, d ä r v i d f ä s t e s ej s å m y c k e t a f s e e n d e, flicka med rekommendationer, fotografi familjen, tre barn, F. » helst kr.
medel lättare och en hushållskurs.
emottages i medio af Sep- tember.
Ar- vode 500 kr., som erläg- ges halfårsvis i förskott.
C. i af en undervisningsgrunderna.
olika m e n miljen.
A N K A!
anspråkslös, bra plats » X kr.
ultra.
» Non samt Fotografi-Elev Möllers från deltaga från plats genomgått hjälpa önskas, önskas senare som villig Öfrigt F A M I L J eller flicka, hemmet, att (ner- med post.
oktober för a f familjen.
Lyckeby B I L D A D dad Är är klen Svar I vacker å detsamma medlem enkel snarast stad ibland bemötande.
» Trefnad », flicka, kunnig fritt v i v r e Iandthruk, matmodern, och samt mot godt ej anspråkslös glad önskas hjälpa Birger kortare okt.
äldre Vera », sömnad att, och begag- Pris utmärkta preparat, de expedieras Stockholm, Amanda Smedberg, gångers oskadligaste Tekniska uppgifves.
29 Drottninggatan 29. sats Ofvanstående som till (420) Allmänna 1 tr., kl. (7 — 2 Svar » Fru - I erhållandet varaktig, enkling.
och PLATS att år.
tinnes för förefallande frun fotografi träde » H.
fotsvett.
använda och sökes omsorgsfull lämnas.
gatan 2V2 Wawrinsky, F L I C K A på deltaga vara n i.
i en 1 och barn U N G, önskas för a t t vill h a f v a g r å t t h å r eller ovillkorligen utmärktaste existerar 3 till flaska.
Non förut m.
E L L E R barn samt, uppgift arm- (452) r. till till Watt- porto hudlöshet, samt händer hvarje H å r f &amp; r g n i n som L-, (348) den hos och första lig NATI-IORST.
M. åldersuppgift, N den dagen botande sårnader, Borttager nande Labatt, " frun i rekom- (G. prostgård och bak- » Glad- b. hushållsgöromål p.
" pN bör kunnig och J.
A. önskas flickor, Medicinalrådet O R vivre kun- Svar plikttroget, medelålders Betyg näs er- (438) (457) A i i t i s u d.
ric undertecknad.
under är sådan, uppfostran?
C h a r m a n t e.
medel spruckna 2 +porto rekommenderade om kläder E Utmärkt C r f e m e lif, hos LÄRARINNA Utmärkt hvita.
N:r 12 och 13 säljas undantagsvis i lösnummer till pris af 20 öre för båda Ullsammans.
3 s Fredagen den 30 mars 1888.
Byrå: 8 S t u r e g a t a n 8 (i n g å n g från H u m l e g a r d s g.
19) Aiinonspris: 25 ö r e p r p e t i t r a d (• --- 11 stalYelser).
Tidningen kostar Redaktör o c h utgifvare: endast 1 krona för qvartalet.
FRITHIOF XTtffifning-stid: hvarje helgfri fredag.
Sista n u m r e t i h v a r j e m a n a d innehåller en HELLBERG.
Träffas: i b y r ä n k l.
9 — 1 0 ocli 4 — b.
Ingen liisriummerforsäljning!
En gammalmodig betraktelse om moderna.
denna uppmaning, och de skänka blott en för- aktfull undran åt hvad som monde menas med hin ondes skinn, och huru bortkastandet af vad är det allsmäktiga modet, och kunna detta skulle kunna föranleda någon revolution i modets despotiska kungarike?
Jo, käraste Q£s^- * - i J till del befria oss från systrar, med afläggandet af denna ormhud me- tyranni?
En dansk prest, som tillika är en mycket nas det samma som qväfvandet af allt för myc- snillrik förf., har i sitt gripande arbete » Breve ken fåfänga, praktlystnad, behagsjuka, afund, fra Helvede » förklarat, att det af verldens barn skrytsamhet, m. fl.
små svagheter, hvilka stun- så högt skattade modet icke är annat än hin dom vidlåda det s. k. täcka könet.
Den högt ondes gamla aflagda skinn.
Denne store po- värderade författarinnan Mathilda Langlet har tentat har nämligen ormnatur och afkläder sig redan i n:r 4 af denna tidskrift med sin van- hvart sjunde år sitt spräckliga, glänsande skinn, liga esprit och talang i skrifsättet påpekat dår- hvilket han då från afgrundens djup hånleende skapen i en del af modets nuvarande lagar Ingen predikande i detta slungar upp till jorden, der skräddare och mo- och föreskrifter.
dister bums snoka rätt på det samma och deraf ämne kan väl våga hoppas att vinna fullstän- skära till moderna drägter och prydnader åt dig seger öfver modegalenskapen; den har i verldens stora barn.
.Af de bästa mest lysande alla tider höjt och skall väl fortfarande höja bitarne få damerna sin del, men ändå, du sin af oäkta guld och falska ädelstenar glitt- stolta skönhet i mångfärgad drägt och prun- rande spirande öfver jorden; men låtom oss kande grannlåt, är det i alla fall hin ondes åtminstone lofva att ej förifra oss, när det gäl- gamla bortkastade hud, som du styrt ut dig ler ett nytt mode, utan lugnt tänka efter om med, om än litet mer eller mindre smak i det passar för vår ålder, vårt utseende eller sammansättningen gör hemligheten njutbar för våra tillgångar, och må vi i synnerhet vara to- leranta och ej skratta åt dem, som af ett eller betraktaren.
annat skäl uppträda som » hin ondes beseg- Emellertid fins det också mindre vackra och rare » och spjerna emot att ikläda sig hans ly- mera dunkla bitar qvar af den mörklagde af- sande ormskinn.
Sat sapienti!
grundsfurstens forna omhölje, och dem få her- B.
S. rarne hålla till godo med; dessa bitar räcka y e e n till både skorstenshattar, frackar, bonjourer och andra onämnbara plagg af ny fason och snitt, och det blir lust och fröjd både på och un- der jorden, när ett nytt mode uppstår.
Men skola vi unna mörksens englar och deras öfver- ste den triumfen, att vi menniskor stolt- sera i hans gamla aflagda skinn?
Böra vi icke kasta det till baka dit, hvarifrån det kom- mit, och emancipera oss från modet genom att bära en för vårt klimat och land passande klädedrägt?
Må » Il Diavolo » annamma skorstens- hatten, de höga klackarne, de långa släpen, snörlifven, krinolinerna och allt annat osundt och besvärligt otyg, och låtom oss sedan sluta ett innerligt förbund med den goda smaken, det sunda förnuftet och gracerna!
I andanom ser jag mången rynkad panna och mycket spotska miner bland de sköna vid Ett missförhållande.
|ij|É \ on l:sta årg.
hade grånat i tjensten och var, som «fe * e man säger, utsliten, men derför icke förkastad, nej, långt derifrån.
Anna var hem- mets goda genius och både de gamla och unga familjemedlemmarne täflade om att visa henne sia vänskap och aktning.
Visst hände ibland, att någon nykommen, yngre tjenarinna i början betraktade den gamla med misstroende, rädd att i henne finna en Argus, hvilken bevakade henne och till mat- modren inberättade alla ord och handlingar, som endast voro ämnade att förblifva kamra- terna emellan.
Prenumeration sker: 1 l a n d s o r t e n: å postanstalterna.
I Stockholm; hos redaktionen, å Stads- p o s t e n s h u f v u d k o n t o r, i d e större b o k - ladorna samt å tidningskontoren.
Det dröjde dock ej länge, förr än deras miss- tro besegrades.
Anna var visst icke den, som sprang med sqvaller.
Hon tålde dock ej några olater bland medtjenarne, utan förehöll dem öppet, men mildt deras fel, bevisande dem, hvilken skada de förorsakade sig sjelfva genom otrohet och slarf, då ett motsatt uppförande på samma gång medförde inre tillfredsställelse och bidrog att befästa husbondefolkets förtroende för dem.
» Se på mig, » så brukade hon afsluta sina förmaningar, » har jag ej rikligen lönats, för att jag varit pligttrogen?
Kanske jag eljes i dag suttit på ett fattighus, glömd af alla dem jag tjenat; nu betraktas jag deremot som en medlem af den familj, jag i trettio år tjenat, och omhuldas och vårdas så kärleksfullt, att jag ej känner mig som en börda för dem, ehuru jag ej längre kan vara till stor nytta. » Genom sådant tal och vänliga råd vann Anna goda vänner för sig och troget tjenstfolk för familjen.
En gång samtalade jag med henne om det missförhållande, som nu i allmänhet förefinnes mellan tjenare ' och husbönder, emot för några tiotal af år sedan, då fordringarna på tjenarne ändock voro mycket större än nu, då så mycket gjorts och göres för att underlätta deras arbete.
Det är som om ett missämjans frö blifvit ut- sådt, grott och fortsätter att växa.
Gumman undrade, om ej en af orsakerna härtill vore att finna i religionssöndringen, och denna åsigt delar jag, ty religionen bör vara det band, som starkast förenar menniskor, hvilka dagligen bero af hvar andra, och nu händer ofta, att tjenare och husbönder hafca olika religion.
De olika sekterna betrakta hvar andra med misstroende och öfverlägsenhet.
Det falska religionsnitet framkallar ofta pligtför- gätenhet.
Dengemensammahusandakten upplöses.
Hemmet blir kallt och otrefligt.
Husbonde och tjenare tänka mest på hvad de hafva att fordra af hvar andra, mycket litet på hvad de äro skyldiga hvar andra.
När vi hade räsonerat en stund, sade gum- man: » För resten är det nog så, som ordspråket säger: det är ej ens fel, att två träta. » Sj0f~ Ärade läsarinnor, arbeten för spridningen af eder tidning "!
* " ^R
T i d n i n g e n u t k o m m e r i hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g o c h k o s t a r f ö r ett qvartal endast I krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista numret i Samtalet med gumman ledde mig sedermera in på följande tankegång.
Menniskorna hafva väl i alla tider varit sjelfviska.
Märkvärdigt är dock, att ju mer man lättat på det tunga ok, som tryckt den tjenande klassens skuldror, dess mer hafva dessa beklagat sin lott, och agget till husbondfolk och arbets- gifvare tillväxt.
Många vilja påstå, att detta är en följd af den stigande folkupplysningen.
Detta kan dock ej vara sant.
Den borde i stället, på samma gång den väcker större sjelf- tillit, äfven verka förädlande på sinne och känsla.
Och så är det nog också!
Då tror jag snarare — och många äro nog af samma tanke — att en af hufvudorsakerna ligger hos husbondfolket sjelft, i dess smak för lyx och dess ringaktande af tjenarne.
Om man tänker sig in i en tjenares lif och tillvaro hos en fåfäng och slösande husbonde och mat- moder, der den tjenande dagligen ser stora summor utgifvas för tillfredsställandet af slem njutningslusta, i mat, dryck, kläder o. d.
— då undrar man sannerligen ej på, att de bittra känslorna få öfvermakten.
De tjenande, ty de äro ju ock tänkande väsen, anställa då betraktelser och tänka sig, hur ringa af det, som utgifves till all denna lyx, skulle behöfvas för att t. ex. låta deras arbetande gamla för- äldrar eller någon annan fattig anhörig lefva ett förnöjsamt och för deras anspråk godt lif.
Detta framkallar icke endast afund, bitterhet och mången gång förakt, utan släppar äfven känslan för det rätta, så att de t. o. m. ej anse som brott att tillegna sig litet af det, hvilket i alla fall så lättsinnigt och utan nytta bortslösas af herrskapet, men för dem kan hafva stort värde.
Bristen på deltagande för tjenarne och deras intressen stämmer dem ej heller till vänliga känslor.
Man talar med dem om deras pligter och sysslor, förehåller dem deras fel och försum- melser, deras liknöjdhet om husbondfolkets till- hörigheter, men hur många fråga dem om deras själslif, deras åsigter, om deras anhöriga eller gifva dem råd, huru de skola få sina små be- sparingar bäst placerade.
Derför att ett sådant godt förhållande till tjenarne sällan förekommer, blifva dessa så miss- tänksamma, att då de få plats i en familj, som hyser varmt intresse för sina tjenare, de ej förmå uppfatta det, utan ofta söka en sjelf- visk bevekelsegrund i denna behandling, och det kan gå lång tid om, innan detta misstroende försvinner.
Till Iduns läsarinnor ställer jag nu den frågan: kunna vi ej hvar i sin stad göra mera för våra tjenare, än hvad vi i allmänhet göra?
Min mening är ej, att deras arbete ytter- ligare bör underlättas, ty i allmänhet tror jag ej, att nutidens tjenare ansträngas öfver förmågan.
Träget arbete är en välsignelse, och vi böra visa dem, att vi sjelfva hvarken äro rädda för eller blygas att deltaga i deras arbeten.
Många hafva ej krafter dertill, men ännu flere tro sig ej hafva det.
A f erfarenhet kan jag säga detta.
Försök så småningom, och många af eder skola förvånas öfver inneboende krafter, som ni ej vetat utaf.
En flitig matmoder uppfostrar flitiga tjenare.
Söken äfven att arbeta bort deras skygghet att tala om sig sjelfva och sina anhöriga!
Gifven dem vänliga och goda råd!
Förtroendet kan på sådant sätt väckas och behöfver ej urarta till närgångenhet.
För att hemmet skall kännas godt och frid- fullt bör fullständig harmoni der vara her- skande.
A — d.
I Pv I L- / I I k I U IN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - o c h m o n s t e r t i d n i n g.
— U p p g l f å närmaste postanstalt namn och adress s a m t erlägg prenum.-afgiften.
Stora teatern har gifvit en lyckad repris af Tho- mas ' opera » Mignon » samt en dito af prof. Salomons s Diamantkorset ».
Påskdagen gifves f. f. g. Halérys komiska opera » Andorradalen ».
Till uppförande för- beredes » Den vilseförda » med fröken Vendela An- dersson som Violetta.
Dramatiska teaterns nya program drager fortfarande publiken.
De flesta gå säkerligen för att se fm, Hartman briljera i en ny flicksnärteroll, och de få äfven sitt lystmäte här vid lag tillfredsstäldt.
Baga- tellen » Småflickor » är ju ock särskildt skrifven för fru Hartman.
Fröken Sandell fyller väl den andra rollen i stycket.
— Efterpjesen » Bettys förmyndares, lustspel i 4 akter af Alexander Kielland, synes der- emot ej riktigt slå an på publiken.
Stycket har dock flere förtjenster och utföres förträffligt på alla händer.
Nästa program upptager Runebergs » Kan ej » och Blanche ' s lustspel » Magister Bläekstadius » och är anslaget till annandag påsk.
Nya teatern, som en längre tid hvarje afton med godt spel och för goda hus gifvit » På hafvets bot- tens, afslutade sina ordinarie representationer före påsk i går afton (måndag), f afton (tisdag) gifves samma stycke till förmon för den välkände och för- tjente skådespelaren hr Eduard Nilsson, hvilken i detta stycke har en af sina glansroller, fngen vän af hr N:s goda och oförargliga komik torde försum- ma att infinna sig.
Vasateatern har nu blifvit färdig med den bebå- dade nya operetten af Millöcker, » Viceamiralen ».
Med det på de flesta händer förträffliga utförandet och med den nätta och lekande musiken artar sig denna operett att varda en kassapjes för teatern och att hos publiken blifva lika populär som trots någon at sina bättre föregångare.
V i torde återkomma.
Tvänne symfonikonserter inom loppet af en vecka och med samma program blir nog litet för mycket, helst som den ene af dem råkar i kollision med andra tillställningar.
Den första konserten å Stora teatern gafs för fullsatt salong och, såsom var att vänta, under lifligaste och det mest välförtjenta bifall.
Programmet upptog endast kompositioner af Mozart, och en del af inkomsten var anslagen till bidrag för resande af ett äreminne öfver den odödlige kompositören.
Andra konserten gafs för en mindre talrik, men säkerligen lika tacksam publik.
Som programmets glansnummer framstod en aria ur » Enle- veringen ur seraljen », på ett briljant sätt föredragen af vår främsta sångerska fru Garoline Ostberg, samt den s. k. Jupitersymfonien.
Dock — vi får ej heller glömma d-mollskonserten för pianoforte, i hvilken kapellmästaren B. Henneberg visade sig som en pianist af rang.
Oratoriet Jesu födelse af G. Wennerherg gifves i dag (tisdag) å nyo, denna gång å Stora teatern med biträde af Musikföreningen.
Att fullt hus här kan påräknas, kan man taga för gifvet.
» Skapelsen », Haydns odödliga oratorium, gifves som vanligt torsdagen och fredagen i påskveckan med biträde af flere bland våra förnämsta förmågor.
En festmarsch af Clarelius, komponerad till minne af prins Oscars förmälning, har utkommit å hof- musikhandlaren C. Warmuths förlag i Kristiania.
Dess första sidor prydes af prinsen och prinsessan Bernadotte ' s porträtt samt en vy från Bournemouth.
Theodor Blanch ' s konstsalong.
H r Theodor Blanch, hvilken inlagt ovansklig förtjenst om spridandet af kännedom om samtida såväl inhemska som utländska konstnärers arbeten, har utfärdat en inbjudning till teckning af abonnement, gällande för samtliga de utställningar, som innevarande år komma att ega rum i hans konstsalong vid Kungsträdgården.
Detta abonnement, som endast betingar ett pris af 10 kr.
för hela året, kan ej annat än på det varmaste an- befallas i samtliga konstvänners åtanka.
3. jrjrik kom temligen sent till jernvägsstationen i Vestervik och skyndade genast ut på perrongen för att se efter, om der fans någon no liten flicka med en hvit näsduk i handen, det igenkänningstecken han föreskrifvit i sitt bref till Ingrid.
Nej, ingen syntes till — ty de der bägge damerna — — jo, mycket riktigt, den yngsta af dem hade verkligen — —!
stannade litet förvånad framför henne och sade: » Ursäkta, det kan väl aldrig vara Ingrid Berner? » Jo, så var det.
Den äldre damen i den storrutiga hemväfda regnkappan presenterades som prostinnan Holmberg, men han hade icke tid att höra på hennes svada, ty tåget skulle gå om fem minuter, och han hade ännu icke köpt biljetter.
» Andra klass, inte sant? » sade han.
» Der ha de öppna vagnar på den här banan, och det är så härligt väder! » Några ögonblick derefter voro de uppe i vagnen, som ej hade andra passagerare än dem, och medan han ordnade sakerna, försiggick det högljudda och ordrika afskedet vid trappan — tacksägelser, snyftningar, omfamningar och helsningar i massa till farbror och barnen och Lotta och Kristin och Lady och Fidéle och Svarten — — och så ljöd hvisselpipan och tåget sackade ut, han tog ännu en gång af sig hatten för den storrutiga regnkappan, och så voro både den och den fladdrande näsduken försvunna, och hans reskamrat vände sig om och torkade sig i ögonen.
Han var alldeles förvånad öfver att finna henne vara en fullväxt ung dam i stället för en liten flickunge, som han hela tiden tänkt.
Hon var lång och spenslig, men på samma gång fyllig, och den mörkblåa åtsittande regn- kappan satt som gjuten på hennes välformade byst och höfter.
Hon hade ett långlagdt, hvit- hylt ansigte med friska läppar och djupa, ut- trycksfulla ögon; på det tjocka, guldglittrande bruna håret bar hon en liten gammalmodig svart halmhatt med skotska band.
Hon stod der och bara torkade sig i ögonen oupphörligt, och han kände, att han måste säga något för att skingra hennes sorgliga afskedstankar.
Men hur skulle han tilltala henne?
Kors, det var sant, • de voro ju sysslingar!
» Du kanske inte tycker om så ' na här öppna vagnar utan väggar? » sade han.
» I så fall kan vi byta om vid nästa station.
Men rr.an ser landskapet så bra, och vi ska fara genom Tjust — och det drar inte hälften så mycket i de här vagnarna som folk tror. » » Frisk luft är det bästa jag vet, » svarade hon med en välljudande altröst och stoppade ner näsduken i resväskan.
Derefter gick hon bort till tvärsoffan, under hvilken han stufvat in hennes saker, och tog fram en bok ur en plädrem.
Han stod ett litet stycke ifrån och och såg på, huru lediga och behagfulla alla hennes rörelser voro, icke ett spår af någon landtlig klumpighet eller af slynårens brist på grace.
» Jag har följt tant Henrikas råd och har tagit dugtigt med reslektyr med mig, » sade hon, i det hon reste sig upp, och han tyckte sig i hennes munvinklar se glimten af ett litet leende, som hon tydligen försökte återhålla.
Han blef förlägen.
» Jaså, tant har sqvallrat på mig, » sade han.
» Jag kunde ju inte veta annat än att du var — ja, vet jag?
— tretton år på sin höjd, och hvad skall man säga till sådana?
Jag hade just gjort i ordning några frågor att börja med — - efter dockorna och — » » Nej, dockorna har man allt länge sedan slagit upp bekantskapen med, då man är sexton år, » sade Ingrid, och nu passade hon på till- fället att få skratta högt, och Erik hade aldrig hört ett så vackert skratt.
Vi vilja s ä r s k i l d t f ä s t a u p p m ä r k s a m h e t e n sökande och platsutbjudande annonsörer, p å Iduns l ä m p l i g h e t f ö r p l a t s - ä f v e n s o m f ö r alla ö f r i g a slags I r \ I L » I I \ \ U IN annonser s o m beröra familjekretsen.
— Annonser mottagas endast genom S. Gumselius annonsbyrå o c h h o s redaktionen.
» Är du bara sexton år? » frågade han för- är nyttigt.
&gt; Att sy linnesöm, väfva, duka, laga vånad, men så blef han förlägen igen, han hade mat, läsa lexor med barnen och spela bräde farbror, allt det der kan nog vara bra icke förr än nu hört, huru närgånget det lät, med och roligt också, men inte allt jemt, Erik, inte att han kallade henne du.
» Ja, nio år yngre än du, » svarade hon små- från morgon till qväll, inte hela veckan.
Fast leende.
» Du hör, att jag har bättre reda på det var en prestgård, tycker jag ändå, så under- mina slägtingar, än du tycks ha.
Men så har ligt det låter, att lifvet der nere bara hade också tant oupphörligt skrifvit och talat om hvardagar, aldrig någon söndag.
Det är kanske dig, jag känner dig nästan pä förhand, då väl rysligt styggt och otacksamt af mig, men ibland du deremot knappast visste af, att jag fans till. » tyckte jag nästan, att jag var af en annan, Äfven hon kallade honom du!
Och hvad finare ras än de andra, och att jag hade rättig- det föll sig naturligt!
Icke en skymt till tve- het att lefva på ett annat sätt — jag menar kan eller rodnad, första gången det lilla ordet inte ha finare kläder och mindre arbete — halkade öfver hennes läppar!
En sådan präk- nej, bara att någon gång få skaka dammet af och känna, riktigt tydligt känna, att jag tig tös!
Det var min sann annat än de der mig dugde till annat än att vara ett slags bättre sippa och pryda inspektorsmamsellernapåbruket Men det är nog orätt af mig att der uppe i Gestrikland.
Erik kände sig i det lastdjur.
allra bästa lynne, han visste icke hvarför, och tänka så der.
Då tant och flickorna voro nöjda, slog sig ner på midtbänken, så att han fick hvarför skulle inte också jag vara nöjd?
Men sin vackra syssling tätt framför sig och kunde jag är inte skapad som de.
Då dagen var slut, hade de iugenting angelägnare än att få se henne rakt i ansigtet.
» Hvarför ser Erik på mig så förvånad? » sofva, och de drömde aldrig.
Men jag drömde, — och jag låg vaken och längtade — sade hon efter en stund, då han ingenting jag längtade efter någonting, som jag inte vet hvad sade.
det var, men som var så högt oeh stort och » Jo, det är alldeles märkvärdigt — du är härligt och så långt borta — och då kändes så annorlunda än andra flickor.
Jag trodde det alldeles, som om jag hade gjort något du skulle vara blyg och sjåpig för mig!
Att illa, då jag var liten, och nu satt i fängelse resa ensam med en obekant herre — » för det. » » Äh, jag är så van att se främmande men- » Hör du, Ingrid, du skulle väl inte händelse- niskor, herrar också; det var som en ström af folk ut och in der nere på Hallerums prest- vis vara litet romanesk? » frågade Erik leende.
» Romanesk?
Det ordet förstår jag inte rik- gård, i synnerhet om somrarna; farbror och tant va ' så gästfria, och der fick man min sann tigt.
Tant brukade använda det ibland, men vänja sig af med att vara blyg.
För resten då var det alltid om personer, som hon inte — vi ä ' ju slägt.
Nej, nu ska vi inte prata tyckte om, oeh jag fick det intrycket, att det så mycket — vi ska se oss omkring.
Jag är nägot förfärligt dåligt att vara romanesk.
Det var det värsta tant visste. » har aldrig farit den här vägen. » » Och nu gläder du dig åt att få komma ut? » Hon flyttade sig till yttersta ändan af bänken, » Ja då!
Tänk — bara att få flyga fram sköt undan de fladdrande gardinerna, stödde armbågen mot träbalustraden och såg ut.
Äfven så här och se, att verlden inte är slut vid prestgårdsegornas gärdsgård — att sitta på han började se sig omkring.
Hvad allting hade utvecklat sig under de en jernvägsvagn tillsammans med en menniska, dagar hans resa räckt!
Våren hade kommit som jag aldrig har sett, oeh som jag ändå på allvar.
Luften var på samma gång frisk känner och inte alls är rädd för — att inte och ljum, den kändes så härligt uppiggande och veta, hvad jag skall äta till qvällen eller om ens får någon qvällsvard — att inte veta upprifvande i alla porer.
Skogarna stodo full- jag löfvade och solade sig, björkstammarna lyste någonting, absolut ingenting, om nästa dag och så hvita, att det gjorde ondt i ögonen.