Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag var på en gång förtjust, blyg och rädd och afhörde med stigande intresse hans re- sonnement med min far om poesi, musik och filosofi.
vågade motsäga och bestrida den tidens förhärskande meningar i dessa ämnen — käckt och oförskräckt — och det emot min far, som jag ansåg för ofelbar i sitt omdöme.
Detta var eget, men hän- förande.
Det var den egna motsatsen emellan manlig stolthet och barnslig god- het, snillrik uppfattning och naturlig enfald, som gjorde hans väsende så oemotståndligt. » Förlqfningen mellan Geijer och Anna Lisa Lilljebjörn varade i sju års tid, ty först 1816 hade hans ekonomiska ställning fått den stadga, att han kunde sätta eget bo.
Och till detta ho hade — heter det i » Geijersbladet » • — Geijer med henne fört med sig till universitetsstaden vid Fyris en del af sin älskade fädernebygd.
Hon visste att midt i denna » stojande värld » låta de- ras gemensamma hem bibehålla prägeln från de gamla värmlandshemmen.
Där härskade samma enkla seder, samma varma gästfri- het.
Sitt lif ägnade hon helt och hållet åt honom och åt deras barns uppfost- ran.
Under den så kallade » stora tiden » inom Upsala sällskapslif — den von Kræmer- Atterbom-Knös- Silfverstolpe- Törnerot-Järta- Geijerska tiden — var naturligtvis det hem här nämnts en af central-härdarne för intel- ligensen och det förfinade umgänget bland universitetsstadens främsta familjer.
Men äfven för de stora samhällsfrågor, med hvilkas lösande Geijers snille var sys- selsatt, var hans bildade och förstående maka intresserad.
Till henne voro ock skrif- na de tankedigra bref, hvilka sedermera af Geijer utgåfvos under namn af hans min- nen.
Hennes egna ofvan omnämnda an- teckningar utvisa, att hon varit hans för- trogna i de stora strider, hvaraf isynnerhet hans senare lefnadsår voro upptagna.
Geijers sista år, hvilka tillbragtes dels un- der resor i Tyskland, dels i Stockholm, voro fördystrade af sjukdom.
För sin hustru eller sin dotter brukade han då diktera de tankar, han ville genom nedskrifvande be- vara.
En liten för maken karaktäristisk anekdot berättar fru Geijer i de nämnda anteckningarna.
Efter ett sådant dikteran- de lutar han sig en dag — det var 1846 under vistande vid Schlångenbad nära Rhen — att hvila.
Sedan han några ögonblick suttit tankfull i soffan, knäppte han till med fingrarne, klappade sig därefter öfver hjäs- san och sade: » det är ändå godt att ha ett sådant hufvud. » Då han därvid märkte, att han ej var ensam, utan att hans hustru stannat kvar i rummet och hört honom IDUN samt leende betraktade h o n o m, sade han rörd och med tårar i ögonen: » jag kan tryggt skryta därmed, det är ej mitt: Gudi äran! » I tretton år öfverlefde professorskan Geijer sin fräjdade make.
När man såg den gamla — har en hen- nes förtrogna väninna vittnat *) — huru hon fick ett allt mera förklaradt utseende, j u äldre hon blef, med sitt vågiga, silfverhvita hår, sina klarblå ögon, sin stilla värdighet, och hörde henne tala om sin ungdom och sin trogna kärlek för denne ende man, om alla lifvets växlingar och huru Gud fört henne till den frid, hon nu ägde, genom många pröfningar af svindlande ära och lycka, af djup saknad — huru vördnads- värd fann man ej henne då!
Hos sin dotter och måg — grefvinnan Agnes och grefve Adolf Hamilton, då bo- ende å egendomen Blomsberg i Västergöt- land — afled Anna Lisa Geijer 1860.
Hen- nes stoft hvilar å Husaby kyrkogård.
— * Kvinnorna på utställningen.
(v..
et hade, som jag nämnde i en före- gående artikel, varit min mening att med det första omtala, hvad våra kvinnliga målare och skulptörer ämna bidraga med såsom prof på den svenska konsten vid ut- ställningen.
Emellertid har denna plan måst uppskju- tas, då den bedömande juryn helt nyss börjat sina arbeten och dessa ännu, då detta skrifves, icke äro på långt när afslu- tade.
Det vore icke svårt att helt enkelt redan nu uppräkna alla dessa af våra konst- närinnor, hvilka hafva anmält sig som del- tagare i utställningen liksom äfven hvad de ämna exponera — förteckningen ligger fram- för mig — men det skulle måhända före- falla mindre gentlemannalikt att nu of- fentliggöra detta, innan juryn sagt sitt ord.
Det är j u föga troligt, att något namn kom- mer att strykas, då ju hvar och en konst- närinna sändt sitt bästa och färdigaste ar- bete, hvilket äfven först fått passera genom den ärligaste själfkritiks skärseld.
Emeller- tid finner jag bäst att uppskjuta med att tala om » våra målarinnor och skulptriser » till nästa gång, då jag kan komma med fullt exakta uppgifter, hvilket ju alltid är det bästa och hvarmed ju äfven Iduns lä- sarinnor äro mest tillfredsställda.
I stället ber jag att få fortsätta en liten axplockning på kvinnornas stora och mång- skiftande allmänna utställningsfält.
Där er- bjuder sig sannerligen en outtömlig skörd, och det gläder iakttagaren att se, med hvil- ken kraft, energi och konstnärlig talang kvinnorna deltaga i kulturarbetet på en hel del områden.
Det är visserligen en smula tröttande, men af stort intresse att i förväg vandra omkring och i hemmen beskåda de blifvande utställningsföremålen, en del redan färdiga och andra nära sin fullbordan.
Det kan måhända synas litet djärft, men jag har märkt, att då man presenterar sig såsom medarbetare i » damernas egen I d u n », så blir man på det hjärtligaste mottagen och försedd med alla de meddelanden man önskar.
*) Teckla Knös: Fotografier af det forna Up- salalifvet.
1897 Och nu till vår axplockning!
Här om dagen gjorde jag en visit hos fröken Rosa Holmström.
Är hon måhända bekant för Iduns läsarinnor?
Fröken Holm- ström är guldbrodös, kanske den skick- ligaste vårt land äger.
Det är hon som förser svenska armén med dess vackra fa- nor och standar och det har hon gjort i öfver tjugu år.
Detta är hennes specialitet och vederbörande vända sig icke till någon annan.
Men det är icke fanor fröken Holm- ström kommer att exponera, dem får ni be- undra vid de stora paraderna.
Det blir i stället ett konstverk af säreget slag, en konst, som florerade i midten af 1700-talet i Frankrike, men som nu håller på att dö ut.
Fröken Holmström har nämligen bro- derat en tafla i så kallad » schattersöm », hvilken är fullkomligt lika på bägge sidor, på enkel sidenduk.
Det hela verkar som det vore måladt i glänsande läckra färger.
Originalet till taflan finnes på vårt national- museum.
Iduns läsarinnor hafva måhända någon gång lagt märke till den vackra, hvita och bruna rapphönshunden med sina glän- sande ögon, hvilken djupt inne i den mörka skogen ' \ står på » ståndskall ».
Taflan utgör en pärla i det franska galleriet och är må- lad af den utmärkte målaren Depau samt förvärfvades af Gustat III vid hans första besök i Frankrike 1770.
Den hade förut tillhört hertig de Crillon.
: Det är denna tafla som fröken Holmström kopierat i det finaste silkesbroderi, så konst närligt att man svårligen kan skilja på det målade mästerstycket och det som är fram- ställdt med brodernålen.
Taflan — eller skärmen — kommer att infattas i en rikt färglagd ram i Ludvig X V: s stil och kom- mer helt visst att förvärfva sig en stor upp- märksamhet af alla verkliga konstälskare.
Förfärdigandet af densamma har dragit en tid af öfver två år.
(Forts.) * U p notisboken.
Kvinnans ställning var ämnet för det af oss bebådade föredraget, hållet annandag påsk i K. F. TJ.
K:s lokal af fru Elisabet Selmer, ordförande i föreningen Hvita Bandet i Köpen- hamn.
Fru Selmer framhöll, att de kristna kvin- norna, ehuru ojämförligt mycket bättre lottade än deras hedniska medsystrar, hvilkas enda värde i männens ögon ligger i deras egenskap af släk- tets mödrar, i mångt och mycket ännu sucka under ett ovärdigt ok.
Vidare påpekade hon, hurusom kvinnorna för att kunna nå sin bestämmelse, som är att i jämnhöjd med mannen tillsammans med honom råda öfver jorden, ej böra af- stänga sig inom hemmet, där deras tid på grund af industriens fulländning numera ej behöfver vara fullständigt upptagen, utan, i öfverensstäm- melse med budet » älska din nästan, ej blott dina närmaste, gå ut i lifvet, räcka hvarandra en hjälpsam hand, bilda stora kvinnoföreningar samt genom trofast sammanhållning långsamt, men- sä- kert tillkämpa sig rättvisa, ej för att yfvas öfver vunna framgångar, utan för att rätt kunna gagna och tjäna hela människosläktet, rätt själfva kun- na tillämpa och i allt vidsträcktare kretsar göra gällande kärlekens gudomliga lag.
Efter att i korthet hafva redogjort för uppkomsten af det stora, i Amerika stiftade kvinnoförbund, hvaraf den förening hon representerar utgör en under- afdelning och som nu räknar en half million medlemmar, samt för det storartade möte, som af nämnda förbund 1895 hölls i London, lät fru Selmer uppläsa en petition, där i bevekande or- dalag anhålles om upphäfvandet af det lagliga skyddet för rusdryckers försäljning samt för an- dra institutioner, som befordra dryckenskap och öfriga laster.
Denna petition, som med sju mil- lioner namnunderskrifter, af dem fyra millioner manliga, redan framlagts för Amerikas president och Englands drottning samt är afsedd att del
IDUN 1897 gifras äfven andra staters regeringar, underteck- nades på fru Selm ers uppmaning afj [en del bland de närvarande.
Fredrika-Bremer-förbundets yrlces- och studiestipendier för år 1897 hafva utdelats som följer: 500 kronor till medicine kandidaten fröken Hanna Christer Nilson.
400 kronor till medicine kandidaten fröken Signe af Klintberg.
till fil.
kandidaten fröken Anna Ahlström.
300 kronor till fröken Edith Åkerberg för genomgå- ende af Högre lärarinneseminarium.
360 kronor till fröken Thyra Jansson för genomgående af folkskolelärarinneseminarium (Stockholms stads stipendium).
270 kronor till fröken Elisabeth Lundvall för utbildning vid teknisk skola till mönsterriterska (Södermanlands läns stipendium).
240 kronor till fröken Selma Charlotta Åström för utbildning till sjuksköterska vid Sabbatsbergs sjukhus (Vesterbottens läns stipendium).
180 kr.
till fröken Betty Eskilsson för utbildning till väf- lärarinna vid Handarbetets vänners kurs i Stock- holm (Malmöhus läns stipendium).
180 kronor till fröken Terese Malmström för genomgående af lärarinnekurs i huslig ekonomi för folkskola (Östergötlands läns stipendium).
En ungdomsväninna till Fredrika Bre- mer har gått ur tiden i och med friherrinnan Stanislas Barnekow, som strax före påsk afled på Örbyhus.
Född Wrede af Elimä (den finska Wredesläk- ten) var den bortgångna i äktenskap förenad med ryttmästaren frih.
Klaes Edvard Barnekow, som för åtskilliga år sedan afled i Engelholm, där friherrinnan B. sedermera den mesta tiden varit bosatt.
Den aflidna var en rikt begåfvad kvinna, som tidigt rycktes med af samtidens literära ström- ning.
Som nämndt, en ungdomsvän till Fredrika Bremer, tog hon äfven som författarinna under pseudonymen » Stanislas &gt; lifligt intryck af sin väninnas själsriktning.
» Stanislas ' » arbeten, som väl föga äro kända af den nu lefvande genera- tionen, öfversattes på sin tid till engelska och senterades lifligt i England.
Friherrinnan B. var äfven mycket musikalisk och har under sitt flicknamn utgifvit flere sånghäften.
Den bortgångna intresserade sig ännu i ålderns höst lifligt för folkskolan, och i synnerhet fingo småskolbarnen i Engelholm ofta af henne röna prof på uppmuntran och välvilja.
Ännu under sin sista sjukdom tänkte hon på småbarnen och sände dem genom lärarinnan en mindre penning- gåfva.
Friherrinnan B. sörjes närmast af en dotter, änkefriherrinnan Ehrenborg på Hofdala, samt tvänne söner, frih.
B. på Vannaröd i Mellbjr samt frih.
Fabian Barnekow på Örbyhus, hos hvilken den gamla slutade sina dagar.
Familjen har sitt grafställe på N. Mellby kyrkogård.
• 127 Rosauras parti, som i fjol utfördes af fru Fahlman, innehades nu af fröken Janson, hvil- ken dock ej fullt lyckades gifva färg åt den unga flickans karaktär.
Mera eld i deklamationen, fröken Janson!
Ni kan det, det visade ni i » För kronan: ».
Huset var öfverfullt och bifallet lifligt.
Påskveckans konserter hafva i år ej varit fullt så inånga som vanligt, och dock hafva de ej varit få.
Som de förnämsta framstå naturligtvis Musikföreningens konsert på onsdagen, då Kiels oratorium » Kristus » utfördes, vidare det vanliga framförandet af Haydns oratorium » Skapelsen » på långfredagen och slutligen k. operans sym- fonikonsert på påskdagen.
Alla dessa konserter voro fulltaligt besökta.
Musikföreningens utförande af Kiels oratorium » Kristus » var högst förtjänstfullt och det härliga tonverkets många skönheter kommo till sin fulla rätt.
Såväl körerna som k. hof kapel let skötte sig förträffligt, och bland solisterna böra särskildt nämnas hr C. F. Lundqvist i titelpartiet och fru Mathilda Linden.
För oratoriet hafva vi vid dess förra utförande närmare redogjort.
Det hela leddes af prof. JSTerudas säkra hand.
» Skapelsen » hade som vanligt på långfredagen fyllt Östermalms vackra tempel med en publik, som till trängsel infunnit sig.
I solopartierna uppträdde denna gång fröknarna Frödin (i st. för fru Östberg som insjuknat) och Thulin samt hrr Lundqvist, Strandberg, Sellergren och Bergström.
Symfonikonserten å k. operan utfördes efter ungefär samma program som den senast gifna.
Den upptog uteslutande kompositioner af Beetho- ven, men i st. f. Leonorauvertyren utfördes nu Egmontuvertyren.
Arian » A perfido » _ sjöngs dessutom af fröken Hulting i st. f. fru Östberg, som insjuknat.
Fröken Hultings röst är visser- ligen stor och i vissa lägen glansfull, men ännu för ojämnt utbildad, och tonansatsen stores ofta af biljud.
Dessa brister böra i tid bortarbetas.
Största bifallet å denna konsert vann hr Zetter- qvist med ett förträffligt utförande af violin- konserten.
En riklig del af bifallet tillföll ock med rätta k. hofkapellet under förste hof- kapellmästaren Nordqvists eminenta ledning.
Filharmoniska sällskapet gifver sin sista kon- sert för innevarande säsong instundande tisdag, då César Francks oratorium » Salighetsstigar » (Les Beatitudes) kommer att utföras.
Konsert gifves om söndag af hr Axel Rund- berg, förre regissören vid k. operan.
* På sl&lt;arsnö.
En norrländsk vårbild.
af L a u r a Fitinghoff.
På tisdagen i förra veckan upp- togs » Faust », i hvilken opera signor d ' Ändrade för första gången inför vår publik utförde Mefi- stofeles ' parti.
Äfven denna framställning hade många utmärkta pointer, men torde dock stå efter hans öfriga här framförda uppgifter.
Sär- skildt bör framhållas hans utförande af arian till guldets lof i andra akten och serenaden i den fjärde.
Bifallet var äfven nu ovanligt rikligt.
— Herr Gösta Hillberg, son till vår ut- märkte skådespelare Emil Hillberg, debuterade å denna scen uti Sigismunds roll i Calderons skådespel » Lifvet en dröm » på skärtorsdagen.
Då man tager i betraktande debutantens ung- dom — han är nitton år — och uppgiftens storhet, så måste man medgifva, att resultatet blef ganska gynnsamt.
Stämman är något svag, men det kan ju hjälpas med tiden.
En liten läspning är svårare att bortarbeta.
I de världs- berömda monologerna lyckades herr Hillberg bäst.
Glöd och passion i rikt mått äger debutanten och det är en god sak, om blott den vederbör- liga tukten kommer därtill och själfkritiken tyg- lar med strama tömmar.
Publikens välvilliga och ' uppmuntrande bifallsyttringar vittnade redan nu om varma sympatier.
\ lah — plah — pla, pla, pla!
Dropparna från de famnslånga takisarna, som i glindrande prakt fransa taken till boningshus och loglängor, falla allt tätare.
Pia, pla, pla-a-a-a.
Det » dryper » ej längre från taken.
Hvarje glittrande, underbart snidad is- tapp har blifvit till ett rör, genom hvilket de på taken smältande snömassorna söka sig ut- lopp.
Eiktiga vattenkaskader från hvarje, hvilka yra af sol, som lockar, och sunnanvind, som leker, i en glimmande kedja såsom af millio- ner diamanter svinga rundt och följa vinden uppåt, utåt eller, när den trolöst släpper dem, tungt falla nedåt, bildande hål, rännor, » pus- sar », riktiga små hal af upplöst snö, hvars yta vårvinden krusar i vattrade små vågor, en vågsam stråt för barnens flottilj af barkbåtar.
Det mörknar utåt berg och fjällsluttningar.
Sakta, betänksamt ha granarna iklädt sig sin hvita skyddande pälskappa.
Sunnan har slitit och solen har tiggt, så ystert, så ödmjukt: » ett litet litet stycke päls! » De ha tagit, och de ha fått, och de ha lekt med bytet, såsom sol och sunnan kunna leka, och de ha fått gran- skog och jättefura med i leken i susande, döf- vande sång och ras.
Och så har det mörknat utåt bergen och fjällsluttningarna, och skogen har blifvit bar.
Skogen, som ler emot sol och milda vindar.
Men slättmarken, fälten, ängarne, de branta sluttningarna, som slöto sig samman på hösten, de hvila ännu alla i syskonbädd under vinterns hvita, varma, tjockt vadderade snötäcke.
Solen tär och tär.
Östan och sunnan arbeta dagarne igenom, de svinga rundt rundt på samma ställe, för att få klar en enda liten fläck, en enda, ty når man den bara, går det sedan så lätt att väcka den varma, om sol och sommar dröm- mande jorden och att få den med som bunds- förvandt, när det gäller att afkasta snötäcket, som nu, trots allt arbete, ligger obevekligt da- garne igenom, matt glimmande, gråhvitt, som i upplösningstillstånd, knappast bärande krå- kan, som tror sig spana toppen af ett kornax uppe vid ytan.
På dagen medan solen står på.
4 Men knappt har den krupit ner bakom fjäll- åsen, förrän vintern återtar sitt välde och ka- star ett pansar af is öfver tak och vattenpus- sar, öfver vida fält och branta sluttningar.
Och så blir det skarsnö!
På kvällen går det bud rundt kring bygden.
Ungdomen i de isomfransade husen, hvilkas hjärtan klappat af längtan och glädje vid det första långsamma plah.
plah.
emottaga budet, kallelsen till » kälkparti på skarsnön ».
De le och jubla öfver vintern, » som håller i sig », vintern, som de månader igenom gna- tat på och sagt hårda, ovänliga ord om!
Och solen, åt hvilken de dessa sista dagar fröjdat sig, hvars smekningar de sökt i hvarje minut, solen öfverlista de!
Äro före den på platsen, högsta höjden af en från fjället fortlöpande stupande sluttning, som i väldiga afsatser, åker- fält om somrarne, utgör en enda glänsande bana tvärs öfver diken, gärdesgårdar, där stö- rarne sticka upp genom snön, rätt ner på den breda älfven, där issörjan denna tid på dygnet ligger hårdt tillfrusen i orediga massor likt söndersplittradt glas.
Från alla håll komma de skyndande, de unga.
Vårvintern, ung med dem, nyper dem i kinderna, där de komma vandrande i flock par om par eller ensamma.
Från prästgården, som ligger för sig uppe på en höjd invid den gamla kyrkan, komma fyra flickor i rad, hål- lande hvarandra i händerna, springande utför backen i dansande gång, utöfver snöfälten, som täcka hindrande gärdesgårdar, och som göra hela inmarken till en enda oändlig tjusande, glittrande, snöhvit dansbana.
» Upp genom luf- ten, bort öfver hafven, hän öfver jorden i stormande färd » — så sjunga de unga flic- korna fyrstämmigt och i rytmisk takt; i till hälften glidande till hälften dansande gång skynda de fram till mötesplatsen.
Hela ortens ungdom är samlad där, smärta, spänstiga, rosenkindadc unga flickor; kavalje- rerna denna tid på året, när studier bedrifvas vid gymnasier och universitet, äro mest un- deråriga.
Den unge pastorn, ett par domare- biträden och apotekaren utgöra undantagen.
De känna minsann också sitt värde I Manne Nubb rasar i sitt innersta, när han ser med hvilken säkerhet, med hvilken » fräck djärfhet » de gå till mötes kvartetten från prästgården, » hvar och en sökande sin moitié precis som i en contredans ».
De där flickorna äro domsvänner.
Tillsammans och fru » och haft sitt skyhöga brädstaplar.
På dock Mannes barn- hafva de lekt » herre palats inne i luftiga den tiden förtryckte
H p ss p
© P jj * 9 ä D B its p. i 09 IDUN 128 H O: ™ 3: a v.
P, 3 ST ga han dem af hjärtans lust, alla tre de där äld- sta!
Men henne, Elena, med de strålande blå ögonen och den tjocka hårflätan utefter ryg- gen, henne hade han aldrig förtryckt.
Han hade dragit hennes kälke och burit hennes ski- dor om vintern.
Om somrarne när det hade regnat, de leriga stigarna voro hala, genom- dragna af glittrande vattenfåror och » hon » ve- lat plaska däruti barfotad, hade hennes strum- por dinglat i hans ena hand, och hennes all- tid slitna, snedgångna små kängor i hans an- dra.
Han var en liten obetydlig gosse på den tiden!
Nu var han sin egen, stod som förste man i bolagsboden, men ändå.
Hon hade ej öga för honom, nej, endast för den där » domare- glopen », som lättsinnigt piruetterade emot hen- ne, dragande sin eländiga lilla spinksticka till kälke efter sig uppochnedvänd, med medarna i luften.
Ja, nog skulle hon få » åka », om hon fick honom till man!
Med högröda kinder och hårdt bultande hjärta står han där nu, Manne.
Med kros- sande förakt fäster han sin blick på den lilla kälken, som » de två » med förenade krafter ej ha förmått vända på rätt köl.
Elena följer hans blick, hon skrattar, rodnar, vänder käl- ken rätt, skakar hand med Manne, som ej släpper det nästan armtjocka rep, hvarmed han med ansträngande af alla sina krafter släpat upp sin kälke!
Hans kälke är en långkälke, afsedd för hö- körning, med spjälskrindan kvarsittande.
Den kan med skrindan på rymma nästan hela ska- ran!
Han själf är den ende som kan styra den!
Manne Nubb, som om dagarne står i bolags- boden med blåkylda händer, sorgligt medveten a© so om att aldrig, trots högtflyglande drömmar, på det viset kunna bli » konge i skjönhedens rige », känner med vild triumf, att han här har makten, att han bokstafligen är den sty- rande.
Men han missbrukar ej sin makt.
Han står därinne, Elena står där längst framme, likt cn gallionsbild; vid hennes fötter skall han intaga sin plats som styrande, när färden utför skall begynna.
G-enom ett par ur skrindan lösbrutna spjä- lar släpper han in den öfriga ungdomen, öf- verlägset väljande ur » högen », högen ifrån hvilken ögon kokett, bedjande, trugande nu le emot honom, som de eljes icke se åt!
Det är ett stolt ögonblick!
Han är ädel- modig, låter prästen slingra sig in alldeles i hälarna på sin utkorade.
Han ler välvilligt emot farmaceuten och han går ännu längre: med ett kraftigt grepp om armen på » domare- glopen » förhjälper han denne på ett visserli- gen mera halsbrytande än egentligen bekvämt sätt nästan rätt i famnen på » henne », gallions- bilden, som med ett litet skrik kastar sig undan.
Inom skrindans stängsel har han dem nu alla!
De stå där fasthakade vid hvarandra, strålande, leende, lyckliga.
Ögon glittra och lysa af skräckblandad tjusning, en sådan färd som den förestående utför stupande branter är ej utan fara.
Vore det inte Manne, som styrde, så skulle ingen våga vara med!
» Kom hit Manne, » säger » drottningen », gal- lionsbilden, » jag är ej lugn, förrän jag har dig här. » Han klifver fram — tväraxlad, nästan lika bred som lång, med det grofva ansiktet upp- hettadt af sinnesrörelse, men med ett par ögon i detta ögonblick strålande af så mycken lycka, 4:de ordet.
&gt;• ^ fimm &lt;5 » • \ ß Bidrag mottagas med tacksamhet.
Cfi so Anagram.
l:sta ordet.
En stad är vårt första — jag säger ej hvar — Men urgamla anor den räknar; Och uti sitt sköte den uppammat har Båd ' biskopar, munkar och djäknar.
Den nu gått tillbaka, men bär än i dag Ett gammaldags tycke i vissnade drag.
3 P.P3 Vårt andra har också, i vanliga fall, Inom sina skrankor åtskilligt; ?S o, — o p, Det sätter för intrång och utfall en vall, ta Men bjuder oss dock ganska villigt Utaf sina skatter, af bjäfs och af S3- » plock », M 9 (9 9 £ « Om blott man förstår att det går t EJ© genom lock.
Fordomdags, innan ännu man knap- past förstått Telegrafens trådar att leda, Ersatte vårt fjärde en sådan, i smått, En hjälp att vårt fosterland freda Med varning om fara från fiende- här; Numera en hälsning till gäst, mera kär.
L. Charad.
Mitt första mänger håller kär Och därför ömt i famnen bär, Fast den mitt andra — tredje ar, Ja, utan tvifvel, tvänne par.
Mitt hela sommarn, ung och rik, Har inväfd i sin mantelflik.
Tim-Tam.
Ifyl ningsgåta.
D * O - C Cl O. 3:dje ordet.
Förlåt att jag nu uppå] scenen] för fram En » omöjlig » för societeten; K *.
2 .-.Bl os s * En som aldrig har nyttjat parfymer to och kam,, 2 9 Aldrig torkat sin mun med » ser- 2 a o m &amp; X veten », a 9 Men fast aldrig ens sedd i en » rak- •9 • OJ — salong » Bä S Skall mitt tredje han dock efter dö- 9 den, en gång.
1897 De 35 tomma rutorna i denna kvadrat skola ifyllas hvar och en med en bokstaf sålunda, att de sju vågräta raderna utgöra bekanta ord.
Stockholm, Gemandt » Fredagen den 21 augusti 1891.