Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon förstår icke, att han förskräckelse, under Ragnars hånande påstående, det finaste och bästa, om man ej vill upp- kurtiserar henne endast och allenast för att att han aldrig skall våga sig upp, och under fatta det bästa såsom det för barnet nytti- genom henne få behålla Bågnar kvar hos sig, Hildes förväntningsfulla spänning stiger han gaste, ty då måste det också på detta om- ty denne kan ju icke slå sig fram ensam utan upp i tornet.
Han stiger allt högre och högre, råde få det bästa.
Men nu komma vi till allmänhetens sympatier.
Och hon ser icke, når ändtligen spetsen, sätter upp kransen och ett annat område, där äfven burgna mödrar hvilket ringa värde Solness sätter på hennes svingar sin hatt i. segerstolthet.
De nedan- i allmänhet mena, att det bästa ej är så omdöme och blinda hängifvenhet.
ståendes jubelrop strömma honom tillmötes, nödvändigt, och det är med afseende på un- Men han själf vämjes åt sin egen feghet och Hilde viftar med sin hvita sjal, då vacklar dervisningen.
Där knusslas, där sparas, där skrymtaktighet, och ändå kan han icke handla han plötsligt och faller.
vill man ej betala högre timpris, förrän barnen Som en död massa ligger han på jorden.
annorlunda, än han gör.
Han kan icke släppa kunna litet mera, och besinnar ej, att just » Han kunde det dock icke, » säger Bågnar.
fram andra att bygga, då han ännu själf kän- den första undervisningen bör ligga i de Men Hilde hviskar för sig själf: ner sig kraftig och stark och har så mycket skickligaste händer.
Min, min obygdt.
Men i ännu ett annat afseende bör man Då infinner sig en vacker dag framtiden, byggmästare! » bjuda barnet det bästa, det allra bästa som den kommande generationen, och klappar på Han hade satt kransen på tornet.
Han hade kan fås, och det är med afsende på dess hans dörr.
Det är Hilde Wangel, som är djärft följt konsekvenserna af sin tanke, och umgänge.
Det bästa och naturligaste umgänget hennes representant.
Solness har en gång för han hade stått däruppe jublande och segerviss för barnet är dess egen mor.
Detta umgänge tio år sedan lofvat henne ett kungarike.
Det om sin saks riktighet, hvilka följderna än måtte .skall börja redan från allra första tiden, då var efter att ha utfört ett storverk o c h, i bli.
Hilde hade hört harpotoner i luften.
Det modern själf bör gifva sitt späda barn den glädjeyrseln och tron på sin egen alltförmående var hänförelsens tacksägelsebymn.
fysiska vården.
Mödrar, som ej själfva vårda makt som han gjorde det.
Sedan hade han Hvad mer om han sedan, svindlande vid sina späda barn, utan lämna dem i lejda nästan glömt bort detta löfte.
Han har varit tanken på, hur långt hans konsekvenser fört ho- händer, tills de kunna gå eller ännu längre, sysselsatt med den realistiska uppgiften att nom, tviflande på sig själf och sitt eget verk, beröfva sig själfva en af de största fröjder, bygga hem för människor, tagit del i dagens icke kunde hålla sig kvar däruppe.
Sin gär- som lifvet bjuder.
D e gå miste om dess frågor och sökt att lösa dem på ett tillfreds- ning hade han ändå gjort.
Och om också Byggmästar Solness.
för
IDUN 1893 han själf föll, stod hans verk kvar.
Kransen hade han satt på tornet.
Fullgodhetens värde- märke hade han tryckt på det hus, som aldrig skulle blifva ett hem för honom och hans sam- tid, men som skulle tagas i arf af det kom- mande släktet.
Vägen hade han utstakat, fastän han själf aldrig fick komma in i det förlof- vade landet.
Han var hennes byggmästare.
Då man läst denna Ibsens senaste bok, före- faller det en nästan, som vore den hans testa- mente, hvari han lämnar frukterna af sitt ar- bete åt sina efterkommande, öfvergifvande det hopplösa begäret att själf få se sina skördar mogna och tröstande sig med den tanken, att om också krafterna sveko honom, sä att han icke fick bygga färdigt, hvad han anade och drömde om, så har han dock gjort stommen till det hus, som den kommande generationen skall fullborda.
Om jag icke kan hoppas, att detta är den alldeles riktiga tolkningen af Ibsens » Bygg- mästar Solness », så hoppas jag dock, att den kan gifva andra hvad Solness gifver framtiden, en ledning att bygga vidare.
Välgörande unga damer.
För 1 6 år se- dan bildade fyra skolfiickor härstädes en föreniDg, som fick namnet » S.
de C. » och skulle hp.
till upp- gift att genom försäljning af mindre handarbeten skaffa medel att mätta hungrande folkskolebam.
Föreningen räknar numera 2 0 ledamöter, hvilka tur- vis sammanträda hos hvarandra en gång i veckan och förfärdiga handarbeten.
Genom dess försorg bespisas för närvarande ej mindre än 1 0 0 barn om I dagen, 5 0 från Katarina i församlingens skolhus och 5 0 från Johannes i n:r 4 0 B.
Döbelnsgatan.
Dess-: utom erhålla 15 äldre fruntimmer middag på före- &lt; ningens konto.
Slutligen har föreningen äfven rik-!
tat sin uppmärksamhet åt de sjuka skolbarn, hvilka icke intagas å sjukhus, samt gjort en liten början till inrättandet af ett barnherberge eller konvalescent- hem i det ofvannämnda huset vid Döbelnsgatan.
Där vårdas just nu tre sjuka barn, hvilka erhålla allting kostnadsfritt: mat, kläder, medicin och läkar- vård, hvilken senare bcstrides af d:r W i l k e n s.
1 En svenska i London död af svält.
Operasångaren Conrad Behrens ' maka, fru F a n n y Behrens, har nyligen aflidit i London i en ålder af 54 år.
Fru Behrens har varit bosatt i L o n d o n se dan många år tillbaka, ensam och öfvergifven.
D e t synes vara ett sorgligt faktum, att hon bokstafligen dött af svält.
H o n fanns liggande död på golfvet i sitt rum i 1 3 Burton Street, Euston Koad.
Vid den undersökning, som hållits af coronen i S:t Panc- rasdistriktet, vittnade Catherine Dutillient, 3 Affleck Street, Pentonville, att hon hade känt den afiidna frun sedan åtta år tillbaka.
H o n hade fått penning sändningar då och då, men sedan november hade hon icke mottagit ett öre.
D:r Sydney Smith vitt- nade, att när han på söndagsaftonen tillkallats, hade han funnit den afiidna liggande död på golfvet.
D ö - den hade förorsakats af en gammal lungåkomma i förening med brist på föda, och juryns utslag blef i öfverensstämmelse härmed.
H r Dutillient förklarade, att han önskade bekosta begrafningen för att däri- genom visa sin stora vördnad för den aflidua ladyn.
D e n 4 dennes afled i R o m i en ålder af något öfver 7 3 år änkefru Maria Sofia Louise Stuart, född Koschell.
H o n var sedan år 1873 änka efter aflidne sekreteraren i riksgäldskon- toret C.
Stuart och efterlämnar två söner och en dotter.
En af sönerna är riddarhussekreteraren John Magnus Stuart.
• Den enda kvinna i världen, t&gt;om åkt på velociped mellan Landskrona och ön H v e n, är en ung fröken Wittström.
H o n har i dagarne gjort en sådan tur (och retur) på isen.
risiiedsftttiiing å S p i s - 8z K n ä c k e b r ö d Begär p r l i k u r a n t!
O. 47 Kronprinsessans dagbok.
Kronprinsessan Victoria har förärat drottDing Victoria ett exem- plar af sin dagbok öfver sina resor i Egypten.
Så- som bekant, är boken tryckt endast i helt få exemplar.
för Stockholms postkontors brefbärares änke- och pupillkassas grundfond.
Bland de biträdande mär- kas sådana förmågor som hrr Odmann och Lund qvist samt premieraktören Baeckström och Bellmanskören under anförande af dir. Åkerberg.
U r brefbärarnes eget led uppträder därjämte hr Westin.
v. Kl E n lärarinnas r o m a n.
operan har återupptagit Aubers opera » D e n stumma från Portici ».
Titelrollen innehafves vid denna repris af fröken Lindzén, hvilken föga mer än de flesta af hennes företräderskor förmår afvinna densamma något specielt intresse.
Hennes bemö- danden, särskildt att åstadkomma en tidigare mimik, förtjäna dock erkännande.
Masaniellos sympati- ska och i musikaliskt hänseende så tacksamma upp- gift söker hr hemön lösa efter bästa förmåga.
A t t han ej rätt lyckas, torde böra tillskrifvas dels hans brist på rutin, dels det släpiga sångsättet, hvilket senare stöter ännu mera därigenom, att stämman af naturen tyckes hafva en anstrykning af gråtmild- het.
K a n detta arbetas bort, och det borde ännu gå lätt för sig, samt tonansatsen bli mera fast och direkt, torde det ej vara omöjligt, att hr Lemon kan varda en framstående tenor vid vår opera.
H r Sellergren har öfvertagit Pietros parti och utförde det- samma högst erkännansvärdt.
Nekas kan e j, att hr S.på sista tiden i alla afseenden går framåt på sin konstnärs- bana.
Fröken Karlsohns utförande af prinsessans parti skulle vara mönstergilt, om hon åt textuttalet ägnade litet mera vård.
Ofriga rollinnehafvare gö- ra sitt bästa.
Körerna, som i denna opera ju inta- ga ett framstående rum, gå högst förträffligt, och det hela ledes förtjänstfullt af kapellmästar É. Hen- neberg.
I hr går torsdag skulle » Mefistofeles » uppföras / Söderman som gäst i titelpartiet.
med K.
K u äkta franskfranskt program har under den Benaste veckan stått på denna teaters repertoar och väckt lifligt intresse och bi- fall bland publiken.
D e t inledes af Coppées vers- drama » Pater noster », hvilken gripande tafla från kommunens blodiga dagar här förut är bekant, se- dan stycket på nyåret 1 8 9 1 först upptogs på samma teater.
Rose Morels roll, som uteslutande dominerar, uppbars då af fröken Zetterberg; den har nu läm- nats åt fru Fahlman.
D e n senare ger en kraftig och verkningsfull tolkning af den unga kvinnans lidel- sefulla smärta, hvilken sett sin broder, den ädle, kär- leksfulle abbén, falla ett oskyldigt offer för kommu- nardernas kulor.
En fullständig nyhet var däremot det följande rimmade proverbet, » Räfven och rönnbären », af Mar- cel Ballot, en ung pariserförfattare, som lär vara halfbror till härvarande franske ministern Millet.
Den sirliga lilla roccoccointeriör, som här med ledig pensel tecknas, bildade en verkningsfull kon- trast till det föregående styckets mörka allvar.
En ung förtjusande änka och tvänne giljare, som täfla om hennes hand — en kokett lek med graciös flir- tation och små kärleksintriger — och så, som sig bör, den ungdomsvarma, äkta böjelsens slutliga seger.
Fröken Seeligs naturel ligger nog icke riktigt för den sortens fjärilsroller, men hennes rutin och be- gåfning hjälpte henne att gifva en ganska trovärdig bild af den lilla koketten; fru Rundberg som den fagre och unge abbén, hvilken behåller det sköna priset, briljerade genom smidighet och stiläkta behag, och hr Backström förlänade mycken humor åt den » petade », allt för materielt anlagde medtäflaren-kap- tenen.
Följer så programmets piece de résistance, Moll- ires klassiskt vordna lustspel » § c a p i n s skälmstycken ».
Att den friskt naiva komik, med anor ända från gamle Terentius, som kryddar detta stycke, ännu behåller sin kraft att verka äfven på dessa » sena tiders » smak, därom vittnade det hjärtliga bifall, som hälsades hr Personnes dråpligt genomförda Scapin.
D e n begåfvade skådespelaren presterar ock ett af sina allra bästa verk i den förslagne betjäntens kläder.
H r r Grunder och Envall framställde de två lurade, grälsjuka gamla fäderna med saftig ko- mik och mycket lyckade masker, och samtliga de mindre rollerna hade äfven kommit i goda händer, som passade dem väl in i det helas ram.
Konsert gifves om måndag i Musikaliska akade- mien af den sedan några år tillbaka härstädes väl- kände pianisten Alfred Reisenauer.
A t t det blir fullt hus taga vi för gifvet.
En matiné, värd allmänt intresse, gifves om sön- dag i Musikaliska akademins stora sal till förmån ^A7 \ _ r_ ' S C H U M A C Kong ' 1.
l i o f l e v e r a n t o r VorrliiniKsiiliii,.
Stockholm, H E n J- * kulturbild, grund for Idun af Algot Sandberg.
(Forts.) » d i e t nå ågot af barnen, h v a d m a n använder för V att i elda under å n g p a n n o r n a m e d d å?
» » Kol, » svarade Petter, s o m var idel öra under hela tiden.
&gt;Det är rätt.
M a n använder kol därtill.
Hvar m å n n e m a n får den ifrån? » Intet svar.
» A, nog vet någon det. » » Från fjärdingsmannen, » svarade Olof skrat- tande.
» Jaså, från fjärdingsmannen.
j a, det kan nog hända, men.
» » Jo, m o r h o n tar allt där h o n om nätterna, fastän inte fjärdigsmannen vet om det. » Kerstin blef alldeles förvirrad.
M e n a d e g o s s e n, att m o d e r n s t a l?
Det var icke omöjligt, ty så ringa erfarenhet h o n än kunnat förvärfva om bar- nen och deras hem p å denna enda dag, förstod hon, att begreppen om rätt och orätt icke voro vidare klara.
Det var emellertid slut m e d läs- ningen för den gången.
H o n h a d e inte m o d att göra flere frågor.
K a n s k e på dem skulle följa ä n n u flere liknande svar, ägnade att ytterligare röja, h v a d hon icke hade allt för brådt m e d att lära känna.
Kerstin h a d e tänkt sig, att hon skulle sluta hvarje dags arbete med sång.
N å g o n liten skol- orgel fanns icke, m e n Kerstin h a d e en gitarr, s o m bon g a n s k a skickligt lärt sig handtera.
» Ha ni brukat s j u n g a något, b a r n?
» N e j, den g a m l a m a m s e l l e n kunde inte, » s v a - rade ett af barnen.
» Nå, då skola vi lära o s s det t i l l s a m m a n s.
K ä n n a ni till ett stycke i er läsebok, s o m lyder s å: Du gamla, d u friska du fjällhöga n o r d ».
» Ja, j a, » ropade barnen i korus.
» Då skall j a g sjunga den för er och spela på det här instrumentet, s o m kallas för gitarr, och s å få ni försöka att sjunga efter, så godt ni kunna. » Hon började den vackra sången.
Men intet af barnen öppnade m u n n e n för annat än att gapa af förvåning.
N å g o t s å d a n t hade de aldrig hört.
Kerstin log, då hon såg deras beteende.
» Tyckte ni det var vackert, barn, » sporde h o n.
» Ja, j a!
» ropade lille Petter s å förljust, att h a n nära nog klappade händerna, » Då skall j a g spela och sjunga för er, när ni äro snälla och lydiga, och lära er m å n g a vackra sånger också.
M e n nu får det vara nog för i dag.
Stå u p p, s å göra vi b ö n.
» Efter bönen fingo tre af flickorna stanna kvar och s o p a skolsalen.
En af dem var Olofs syster, och brodern opponerade sig s å högljudt, att Ker- stin slutligen m å s t e taga h o n o m i örat och leda ut h o n o m.
Skrikande sprang han sin väg och lofvade att tala o m det b å d e för far och stora bror.
Kerstin ångrade sin häftighet, men då var det för sent.
Då Kerstin blef e n s a m, gick h o n till rätta m e d sig själf, i det hon öfvertänkte dagens erfarenheter.
För henne, som hittills tagit sitt kall på lek, salt sig in i det endast för att ej gå s y s s l o l ö s, tedde det sig n u m e d s å d a n a svårigheter, att h o n kände sig helt ängslig.
Hur skulle h o n kunna göra nå- got af dessa barn, s o m i de flesta fall fått v ä x a upp utan tillhåll i dåliga h e m?
Visserligen fanns ett o c h annat från en bondgård, från h a n d e l s m a n - nen eller någon annan, s o m tillhörde s o c k n e n s » ö f v e r k l a s s », m e n skillnaden mellan dem och de andra tycktes egentligen inskränka sig till klä- derna.
Dock, hon ville v a r a lugn och fast, kär- leksfull och söka förstå de s m å.
Hon m i n d e s väl kyrkoherdens råd att icke s ö k a upprycka ogräset helt hårdhändt på en gång.
S å tänkte hon på den stackars lille Petter.
H a n tycktes vara ett naturligen godt och bildbart barn.
K u n d e hon E „ s v e n s k tecknad på verklighetens R akes &amp; B i s c u i t s fås hos de flesta Speceriliandlare.
IDUN 48 bara v i n n a en e n d a, så h a d e hennes verk icke varit förgäfves.
Men h o n ville inte grubbla allt för m y c k e t.
Ofta är det j u så, att då m a n har för sig en svår o c h vidtomfattande uppgift, m a n vid dess första betraktande l i k a s o m förtviflar och t ä n k e r: » detta går j a g aldrig i land m e d!
» M e n m a n får göra s o m gubben i f a b e l n: m a n får dela upp den skog, s o m skall nedhuggas, i smärre parter, och en gång skall den hel och hållen ligga fälld för y x a n.
- • - - (B CO CD - t
E n s a m - heten syntes henne icke fullt s å förskräcklig.
A c k, när m a n MÅSTE, kan m a n v ä n j a sig vid allt, tänkte h o n m e d fattning.
En eftermiddag, några dagar senare, j u s t s o m h o n slutat skolan, fick Kerstin besök.
Det var en liten torr och m a g e r kvinna m e d illpariga ö g o n och en lika skarp s o m rörlig tunga, E ä r k t e Kerstin snart.
» G o d dag, fröken S a n g v i n, » h ä l s a d e hon m e d gäll s t ä m m a, » ändtligen har j a g då fått tid att k o m m a och hälsa på vår n y a lärarinna, och j a g h o p p a s, att vi skola bli bättre v ä n n e r än j a g och er företrädarinna.
Ja, det var sannt, ni vet väl Inte ens, h v e m jag är.
Fru Lager, hustru till skol- l ä r a r n, L o v i s a är mitt n a m n, o c h det får ni kalla mig vid genast, så säger j a g Kerstin — för så är j u n a m n e t?
— M a n blir alllid lättare bekant på det viset. » Hon hade gått före slog sig ner i soffan.
Kerstin in i r u m m e t och » S e så, lilla Kerstin, nu stannar j a g h o s h e n n e i eftermiddag.
H o n har det v ä l e n s a m t, kan j a g tro?
Å h, j a g känner till det.
Hur förfärligt är det inte för en m ä n n i s k a s o m fått bildning, o c h uppfostran, att sitta så här i en afkrok af världen.
Ack, nog m i n n s j a g den tiden, då j a g o c k s å fick u m g å s m e d bättre folk!
Det var lyckliga dagar, då j a g var guvernant hos stadsrådets på Drott- n i n g h o l m; vet lilla Kerstin, att j a g h a d e magkatarr den tiden — j a gunås, det är inte bättre än, fast man nu inte kan få sköta sig — men då, ser Kerstin, när statsrådet fick veta det, så befallde h a n sin fru, som var en obehaglig m ä n n i s k a för- öfrigt, att låta laga särskild m a t åt mig — råbiff o c h kokta morötter hvar eviga dag.
Ack, det var en härlig tid.
Men h v a d h ä r luktar kaffe g o d t!
Det h a r då Kerstin inte köpt h o s h a n d e l s m a n L a r s s o n, det känner j a g.
K ö p aldrig kaffe där, det råder j a g!
H a n blandar ärter i det. » Hon h a d e tagit fram en påbörjad s t r u m p a och stickade energiskt under det h o n talade.
Kerstin kände sig obehagligt berörd o c h var glad att en s t u n d få k o m m a ut i köket och laga i ordning kaffet.
D å det var framsatt, fick fru Lager åter s p r å k l å d a n öppen.
» Jag hade så litet tillfälle att tala vid henne. » » H o n försökte ställa sig in, kan j a g t r o?
Jo, j a g a n a d e det.
M e n j a g a n s e r det vara min plikt att v a r n a lilla K e r s t i n.
j a tack, en liten tår till, det var så utmärkt godt.
Jag känner henne, jag.
Vi bo förstås i skolhuset b å d a två, h a ge- m e n s a m farslu.
H u, j a g kan inte tåla henne, h o n är för obstinat.
K a n Kerstin tänka sig, att när hon städar sitt rum och G u d vet, hur hon bär sig åt, m e n det är alltid så m y c k e t s o p o r s o m i en drängstuga — ö p p n a r hon alltid dörren, så att vi ska h a in all s m ö r j a n till o s s.
O c h n ä r j a g då helt vänligt bad henne låta bli, s å — s å s a n n t j a g sitter här — slog hon inte ett helt spann skurvatten öfver mig.
Kerstin kan själf tänka sig, hur j a g, en bildad människa, skulle k ä n n a sig.
M e n så är det, när m a n ger sig i lag m e d slikt folk.
N a - turligtvis gick j a g genast till psstor M a g n i och talade o m saken s o m den var, m e n h a n, den otäcka karlen, sa ' att han inte ville lägga sig i frö- ken.
Vallins skurvatten.
Ja, det är då också en präst — förskräckligt viktig, när det inte behöfs, m e n a n n a r s.
j a, j a g vill inte förtala n å g o n; lilla Kerstin får nog själf snart se, hur det är fatt.
Men h a n är rysligt svag för fröken Vallin.
H o n skall se bra ut, g u b e v a r s, fast j a g tycker, h o n är otäck; s å såg ej skönheter ut i m i n a unga dagar, när j a g var guvernant h o s statsrådet; j a inte för det p a s s a r en g a m m a l m ä n - niska s o m j a g att skryta m e d h v a d s o m farit, m e n hade jag varit a n l a g d för flärd, k u n d e jag h a fått mig en husarlöjtnant o c h varit generalska nu.
A c k, j a g kan ä n d å inte hjälpa, att j a g får tårarne i ö g o n e n, hvar gång j a g ser h a n s n a m n i tidningen.
Men nu skall lilla Kerstin tala o m för Fig. A.
J mottagas 6 med tacksamhet.
Mitt värde aldrig någon fann, på guldvikt jag ej vägas kan, och syskon har jag utan tal; vi visa oss i mången form, och städer ta ' vi in med storm och söka upp båd ' berg och dal.
På tio fötter k o m m e r j a g, och fast jag är så klen och svag, man mycket lätt af mig kan få väl tjugo småord eller så.
H v a d kallas Floras parasoll?
H v a d ofta orsak är till groll emellan fru och tjänare.
H v a d ej man sitt beröm kan ge.
Ett rum, som alltid dragning har för ungdomen i vinterns da ' r.
H v a d vägen är till vännen kär, och hvad som lillan snart sig lär.
Ett nyttigt, fastän bräckligt ting, och bvad däri kan bjudas kring.
Ett träd, som gärna spegel har i källan, himmelsblå och klar.
Så det, som fjärilns vinge är, och en produkt, som landet bär.
E n fisk, som man ej sällan får.
H v a d Palle gjorde morsk och glad, då han med fröken drog åstad, och hvad han gärna ville dit, som hon begaf sig på visit.
Ett redskap som till köket hör, och ett, som smeden nytta gör.
Ett nyttigt husdjur och så en symbol.
E n sak, som just ej hårda stötar tål.
Ett namn, som mången flicka bär — nu gissar ni väl, hvem j a g är.
L — s.
i 2 3 3 4 1 5 6 6 7 1 o 8 12 Dagarne gingo sin j ä m n a gång, fördelade mellan ett ansträngande och o t a c k s a m t arbete och enslig- heten i den lilla k a m m a r e n inne i den djupa sko- gen.
Brefväxlingen m e d m o d e r n sköttes flitigt, men p å alla hennes förslag att k o m m a till Gräs- t o r p hade Kerstin ännu u n d v i k a n d e svar.
Hon ville e j, att hennes mor skulle veta, huru hon verkligen hade det.
4fe Sen till, att Idun (Korts) med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
Fredagen den 18 februari 1898.
N:r 7 (530) Prenumerationspris pr å r: Idun ensam _ kr.
: » Iduns Modet., månadsuppl.
» Barngarderoben » 5 5 3 3 B y r å: Klara södra kyrkog.
: J. Evelina quorwm meruere labores * l y d e r i n s k r i f t e n å d e n m e d a l j, s o m k. m: t i d e s s a d a g a r tillerkänt W a l l i n s k a s k o l a n s före- s t å n d a r i n n a, f r ö k e n Evelina Fahnehielm, p å g r u n d af h e n n e s n i t i - ska o c h framgångsrika verksamhet vid det läroverk, s o m h o n i m e r ä n t j u g u f e m år t i l l h ö r t.
H e n n e s h å g l å g m e s t åt ritning o c h m å l n i n g, s o m ifrigt i d k a d e s, i h o p p o m att a r b e - t e t allt f r a m g e n t s k u l l e k u n n a förläggas å n ä m n d a områden.
Men en ö g o n s j u k d o m grusade dessa förhoppningar, o c h de v ä n t a d e m ö d o r n a visade sig l i g g a å a n n a t fält.
De gjorda g o d a språkstu d i e r n a k o m m o n u till a n v ä n d - ning.
Fröken Fahnehielm började sin v e r k s a m h e t s å s o m språklärarinna g e n o m att i n e r e år u n d e r v i s a i s v e n s k a och franska v i d slöjdskolans språkkurser, hvilket arbete s e d e r m e r a u t b y t t e s m o t un- dervisning i dåvarande Pau- liska skolan, ur hvilken fram- gått nuvarande Södermalms högre läroanstalt för flickor.
* A t dem, hvilkas handlingar ha förtjänt (uppmuntran).
erkännande, Nordling.
Fahnehielm.
r Milis Föremålet för detta välförtjänta hielm, föddes i Stockholm den 25 april 1 8 3 9.
Föräldrarna v o r o k a m m a r r ä t t s r å d e t J.
Fahnehielm och hans maka, Eva Beata Giös.
Det goda o c h fint b i l d a d e h e m m e t s y n g - s t a m e d l e m, E v e l i n a, v a r un- der uppväxttiden klen o c h sjuklig, i följd hvaraf hennes skolstudier, s o m g e n o m ohälsa ofta afbrötos, ersattes g e n o m enskild undervisning under förträfflig l e d n i n g.
Evelina Fahne- D e n n a befattning l ä m n a d e fröken F a h n e h i e l m i april 1 8 7 2, n ä r h o n af W a l l i n s k a s k o l a n s d å v a r a n d e ä g a r e o c h f ö r e s t å n d a r e, l e k t o r N o r i n d e r, a n m o d a d e s att ö f v e r t a g a f ö r e s t å n d a r i n n a n s a n s v a r s - fulla p l a t s v i d d e t t a l ä r o v e r k.
Med erbjudna djup tvekan m o t t o g Evelina Fahnehielm den henne föreståndarinneplatsen: arbetsfältet föreföll h e n n e för _ stort o c h ansvaret för tungt.
M e n till l y c k a f ö r W a l l i n s k a skolan öfvervanns denna tve- kan; fröken F a h n e h i e l m stan- n a d e, s k ä n k t e s k o l a n sitt lifs b ä s t a krafter o c h blef för läroverket h v a d p e n d e l n är för u r v e r k e t — f ö r att b e - g a g n a ett yttrande, s o m en f r a m s t å e n d e l ä r a r e f ö r m å g a in- o m Wallinska skolan en g å n g m e d f o g o m h e n n e fällt.