Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefvet den 1 April 1773, enligt hvilket honom bort, jemte laglig kroppsplikt, åläggas tvänne års arbete å Kronans fästning; en underlåtenhet, som t. f. domhafvanden, uti sitt afgifna utlåtande, äfven erkänt och uppgifvit vara af förbiseende tillkommen; hvilket han förklarat sålunda, all lian, den dag utslaget fälldes, eller sista dagen af lagtima höstetinget, bade, på sätt domboken utvisade, att med nämnden öfverlägga om mera än etthundra särskilda utslag, hvilka då af Häradsrätten afkunnades; hvarjemte anfördt blifvit, att, kort efter det Jonas Andersson undergått det honom genom berörde utslag ådömda straff och blifvit på fri fot försatt, han ånyo häktades för stöld och derför af Häradsrätten, genom utslag den 17 Januari 1845, hvilket Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge sedermera fastställt, dömdes att, jemte annan bestraffning, för sin återstående lifstid hållas till allmänt arbete å fästning, så att, efter t. f. domhafvandens förmenande, någon egentlig skada, genom dess vid förra tillfället lirnade förseelse, icke skulle hafva ägt rum.
Vid granskning af dessa anförda omständigheter och om än å ena sidan synas ville, det Häradsrättens underlåtenhet att, genom dess meranämnda utslag af den 22 December 1843, ådöma den till andra resan inbrottsstöld skvldige förbrytaren, jemte kroppsplikt enligt lag, det särskilda uti Kongl. Brefvet den 1 April 1773 för dylik gerning stadgade straff af tvänne års fästningsarbete, hade beredt honom en otillbörlig mildring i bestraffningen, hvilken underlåtenhet viii icke kunde ursäktas af domarens sysselsättning med andra mål, men, i betraktande af sjelfva stöldens ovanliga ringhet, billigt vis icke borde honom strängeligen lillräknas; kunde likväl, å andra sidan, med fog påstås, att nämnde straff af fästningsarbete, om det blifvit förbrytaren ålagdt, tilläfventyrs skulle, såsom en svårare påföljd för brottet, hafva tjenat honom, om icke till förbättring, åtminstone till varning för framtiden att icke ånym föröfva enahanda brott, samt i allt fall otvifvelaktig! utgjort hinder för honom att under liden begå det, för hvilket han numera, genom laga dom, vore friheten för hela sin lifstid beröfvad, följaktligen möjligtvis förekommit den egentliga skada, som låg deri, att en person vore till lifstidsfängelse förfallen, som under andra omständigheter R.
29 kunnat förblifva obrottslig och i frihet, men hvilkens vård och underhåll numera måste af staten allt framgent bekostas.
I följd af sådant allt och hufvudsakligast derföre, att Häradsrätten i detta mål till Jast komme, att hafva, i uppenbar strid emot lagens tydliga och bestämda innehåll, ålagt den sakfällde särskildt kroppsplikt af nio par spö för innehafvande af den vid inbrottet begagnade dyrk, hvarigenom kroppsplikten uppgått till trettiofyra par spö, i stället för blott tjugufem par, som rätteligen bort ådömas; fann jag mig föranlåten att åtala Häradsrättens olag liga domslut, och uppdrog, genom skrifvelse den 28 Januari sistlidna år, åt advokatliskals-embetet i ofvannämnde Kongl.
Hofrätt att ett sådant åtal emot t. i. domhafvanden, såsom för domslutet ansvarig, efter lag och sakens beskaffenhet utföra.
Sedan advokatliskals-embetet, till fullgörande häraf, inför Kongl. Hofrätten anställt talan emot t. 1. domhafvanden, hvilken, i förklaring deröfver, ytterligare erkänt underlåtenheten att tillämpa Kongl.
Brefvet den 1 April 1773, men, beträffande anmärkningen dervid, alt Häradsrätten ådömt den sakfällde bestraffning för både inbrott och begagnande af dyrk, förmenat lagen icke vara klar och tydlig för antagande af den i samma anmärkning utvecklade åsigt, ”enligt hvilken en person, som befunnits innehafva dyrk och tillika begått inbrott, skulle, derest han endast dömdes till nio par spö, undgå bestraffning för sjelfva inbrottet, enär han blott för innehafvande af dyrken gjort sig till berörde bestraffning saker;” slutande förklaringen med afsägelse af rättigheten att vidare blifva i saken hörd; har advokatfiskalsembetet afgifvit slutpåstående och yrkat, alt t. f. domhafvanden, som icke ansåges hafva vederlagt de förhållanden och den lagtolkning, som lågo till grund för gjorda anmärkningarna, måtte för klandrade felen och beslutets iagstridighet ådömas sådant ansvar, som med bestämmelserna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken kunde pröfvas närmast förenligt; hvaruppå Kongl. Hofrätten, medelst utslag den 18 Januari innevarande år, sig utlåtit och funnit Häradsrätten, vid bestämmandet af det ansvar, hvartill Jonas Andersson gjort sig förfallen, hafva oriktigt förfarit derigenom, att
Häradsrätten dels ådömt särskild kroppsplikt för det Jonas Andersson vid inbrottets föröfvande begagnat dyrk, dels ock underlåtit att, i enlighet med Kongl.
Brefvet den 1 April 1/73, ålägga honom två års arbete å fästning; samt fördenskull, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fällt t. f. domhafvanden att, för anmärkta lagskipningsfelen, böta sexton riksdaler 32 sk. banko. 30 B.
Just. ömbudsm. Etnb.-Berättelse elen 15 No v. 1847.
Slutligen anser jag det vara min skyldighet alt vördsamt inberätta en al" mig nyligen väckt fråga, hvilken, eluira ännu icke hufvudsakligen behandlad, ändock synes böra omedelbart och genast till Rikets Höglofl.
Ständers kunskap komma, enär den angar behörig tillämpning af hvad i sednaste Riksdagsbeslut är föreskrifva, i afseende A Riksdagsmannaval till delta Riksmöte, samt särskildt och närmare berör ett af Riks-Stånden, der den tilläfventyrs torde i betraktande tagas, v Af Kongl.
Bergskollegii under den 31 nästlidne Augusti gifna och den 2 påföljde September genom trycket utfärdade kungörelse, angående de för Bergsbruken skeende val af Riksdagsfullmäktige till Vällofl.
I anledning häraf och då 81 § af Rikets Ständers den 24 Maj 1845 affattade Riksdagsbeslut, som innehöll kallelse till denna Riksdag, ålade vederbörande att, utan särskild påminnelse och utan annan anledning, än samma kallelse, besörja, det valen till Riksdagsmän, der sådana val ägde rum, i laga ordning och vid ansvar, under loppet af nästförutgående Augusti månad verkställdes, ansåg jag mig, såsom befogad att tillse, huruvida Rikets Ständers omförmälda föreskrift behörigen iakltoges, icke kunna undgå att anmärka den afvikelse derifrån, som i of vanberörde måtto förelupit, i det att ärendet icke förr, än vid den föreskrifna lidens utgång, blifvit af Kongl. Kollegium slutligen liandlagdt och sjelfva valens förrättande således måst till en sednare tid utsättas; hvilken anmärkning meddelades Kongl. Kollegium genom skrifvelse den 4 September, med begäran tillika, att i svar derå måtte fullständigt utredas, huruledes, af hvilka orsaker, eller genom hvilkas förvållande berörde anmärkningsvärda åsidosättande af Rikets Ständers omförmälda uttryckliga föreskrift kommit att äga rum.
Den 28 i sistnämnda månad emoltog jag Kongl.
Efter tagen kännedom om innehållet af detta utlåtande och då den af mig framställda anmärkning ufsåg icke blott Kongl. Kollegii den 31 nästlidne Augusti utfärdade, af Ilerrar Ledamöter undertecknade kungörelse, utan derjemte och hufvudsakligast hvad som derförinnan bort tillgöras och blifvit tillgjordt, för alt behörigen iakttaga ofvanåberopade föreskrift i 1845 års Riksdagsbeslut, samt huruledes åsidosättandet deraf tillkommit, hvilket allt i Kongl. Kollegii utlåtande äfven omständligen afhaudlades, men denna 11.
31 fråga angående ärendets behandling i sin helhet tvifvelsutan påkallat Hr Presidentens, lika mycket som Hrr Ledamöters uppmärksamhet och omsorger, lann jag icke tillbörligt att närmare öfverväga, hvad angifna utlåtandet innehöll, förr än Hr Presidentens yttrande i frågan jemväl blifvit inhämtadt; hvarföre jag, i skrifvelse af den 12 Oktober, af Hr Presidenten begärde ett sådant yttrande, hvilket ock sedermera den 27 i samma månad mig tillhandakom.
I frågans så beskaffade, ännu varande, skick och sedan under tiden underrättelse ingått, att Hr Jusliliekanslcren äfven äskat Kongl.
Bergskollegii förklaring rörande samma ämne, har jag, enligt ofvan angifna grund, funnit ordningen fordra att afbida hvad Hr Juslitiekansleren härutinnan må tillgöra innan någon vidare embetsåtgärd å min sida äger ruin; men då frågan här blifvit nämnd och möjligt vore, att den, under Riksdagens blifvande förhandlingar, kunde upptagas, torde det, för fullsländighetens skull, fordras, att innehållet af de utlåtanden, hvarmed Kons:!.
Berirskolleeii President oell o o o
Ledamöter till mig inkommit, varder kändt; för hvilket ändamål dessa utlåtanden, såsom bilagor, berättelsen åtfölja.
Efter fulländad redovisning för de genom mina em betsåtgärder inledda anmärkningsmål, återstår ännu att, likasom tillförne, bereda en allmän öfversigt af öfriga emot domstolar, domare och embetsman förordnadc och anställda åtal, om hvilka nödig kännedom derföre blifvit inhämtad.
Härvid och då redan är anfördi, att antalet af de förstnämnda, under sednare åren, minskats i följd af Hr Justiliekanslerens åt lagskipningen egnade tillsyn, bör vördsamt tilläggas, att de af honom till åtal öfverlemnade mål ej heller varit särdeles talrika, men att de flesta anmärkningsmålen nu, såsom förr, utgått ifrån Rikets Hofrätter, hvilka, likmätigt 8 kap. 1 § Rättegångsbalken samt Kongl.
Brefven den 10 December 1756 och den 12 November 1761, det äfven är ålagdt ”alt hafva uppsigt och vård öfver lagskipningen vid underlydande domstolar samt domares större eller mindre felsteg lill åtal förvisa;” en omsorg, som i sin vidsträckta och ändamålsenliga syftning torde kunna lättare och säkrare, än af allmänna åklagaremaktens högsta organer, iakttagas al dessa Öfverrätter, der alla ifrån underdomstolarne fullföljda mål skola under skärskådan komma; hvarförutan Hofrätternas advokatfiskaler äga rätt att, å embetes vägnar, såsom anmärkare och åklagare uppträda. 32 Ii.
Emb- Berättelse den 15 No v. 1847.
Om del således måste medgifvas, att för tillsynen å lagarnes efterlefnad och tillbörliga skipande är väl sörjdt, lärer ock böra erkännas, att resultaten af en sådan tillsyn lemna tillförlitliga bidrag för bedömande aflagskipningens tillstånd; och det bör då vara tillfredsställande att erfara, hurusom, med ett och annat undantag, de under åren 1844 och 1845 afgjorda anmärkningsmål, om hvilka i min sednaste embetsberättelse förmäles, äfvensom de sedermera år 1846 pröfvade, endast angått ringare fel och förseelser.
Till undantagen, som förstnämnda begge år utgjorde två, i åberopade berättelsen redan anförda, kan för året 1846 anses höra blott ett, som, vid betraktande af dess beskaffenhet och utgång, tvifvelsutan äfven för tjenar särskild uppmärksamhet och derföre torde böra mera omständligt uppfattas.
Till Kongl. Svea Hofrätt hade advokatfiskals-embetet derstädes, jemte el t den 10 Juli 1843 afgifvet memorial, inlemnat åtskilliga af häradshöfdingen i Frösåkers med flera Häraders domsaga i Stockholms län, lagmannen C. G. Barthelsson, å Frösåkers Häradsrätts vägnar, underskrifva och utfärdade fastebref, försedda med anteckningar angående för ett hvar af dem beräknad lösen och slämpladt papper på följande sätt, nemligen: ett fastebref af den 2 Oktober 1829 å ett sjettedels mantal Warsvik, derför betingad köpeskilling utgjort, jemte lagan och andra förmåner, 1511 R:dr 5 sk. 4 r. riksgäldssedel', lösen 5 R:dr och stämpladt papper 2 R:dr 18 sk., ehuru sådant papper funnes bi lagd t endast för 1 R:dr 28 sk. banko; ett fastebref af den 1 Februari 1834 å likaledes ett sjettedels mantal Warsvik, köpeskillingen, jemte lagan och andre förmåner, utfäst till 666 R:dr 32 sk. banko, lösen 4 R:dr 45 sk. och stämpladt papper 2 R:dr 12 sk., fastän bilagda slämpelpapperet endast uppgick lill 1 Jkdr 24 sk. banko; ett fastebref af den 20 Juni 1835 å ett fjerdedels mantal Kohlvik, köpeskillingen utgörande 2666
R:dr 32 sk. banko, lösen 7
R:dr och stämpladt papper 5 R:dr 18 sk., men det bilagda endast för 3 R:dr 28 sk. banko; ett fastebref af den 7
Sund med flere hemman, derför i köpeskilling 55,000 R:dr banko, lösen 122 R:dr 15 sk. och stämpladt papper 103 R:dr 24 sk. men sådant bifogad t endast för 69 R:dr banko; samt ett fastebref af den 7 Februari 1843 å två tredjedels mantal Warsvik, köpeskillingen utfäst, jemte lagan och andre förmåner, till 5666
R:dr 32 sk. banko, lösen 11 R:dr24sk. och slämpladt papper 12 R:dr, men det bilagda blott för 8 R:dr banko0); I an - *) Ett anmärkningsmål, i vissa delar lika beskaffadt som detta , finnes afhandladt i Embetsberättelserna för åren 1842 och 1843 pag. 81 samt för åren 1844 och 1845 pag f). R.
33 1 anledning af hvilka förhållanden advokatfiskals-embetet anmärkt, att den påförda ersättningen för stämpladt papper öfverstege beloppet så väl af det dervid bilagtia, som äfven af det derför enligt Förfallningarne erforderliga stämplade papper, samt att lösen jemväl vore oriktigt beräknad och påförd, emedan, enligt taxan för expeditionslösen den 15 Maj 1821, denna lösen, i stället för de, på sätt ofvan förmäld t är, debiterade belopp, bort för fastebrefvet den 2 Oktober 1829, med afseende å köpeskillingen och hemmansdelens taxeringsvärde 450 R:dr banko, endast utgöra 3 Rxlr 12 sk. samma mynt; för fastebrefvet den 1 Februari 1834, likaledes med hänsigt till taxeringsvärdet 650
R:dr banko och köpeskillingen, 2 R:dr 18 sk. nämnde mynt; för fastebrefvet den 20 Juni 1835, 4 R:dr 28 sk. banko; för fastebrefvet. den 7 Maj 1839, 62 R:dr 40 sk. banko; och för fastebrefvet den 7 Februari 1843, med afseende å taxeringsvärdet 2575 R:dr banko och köpeskilingen, 8 R:dr 4 sk. samma mynt.
Öfver hvad advokatfiskals-embetet sålunda anmärkt, hade, uppå dess tillika gjorda begäran, förklaring blifvit affordrad lagmannen Barthelson, hvilken dervid hufvudsakligen anfört, att taxeringsvärdet å försåld fastighet, äfven om det vore domaren bekant, hvilket dock i förevarande fall icke inträffat, aldrig kunde antagas till rättelse vid köpebrefs kartering, enär Chartoesigil laire-förord ningen endast stadgade denna beräkningsgrund för gåfvooch bytesbref, men salubref enligt 7 § 4 mom. borde karteras efter i sådant bref ”skådbart jordavärde,” hvadan, i det fall, att köpeskillingen vore bestämd ej blott i penningar, utan äfven i andra förmåner, som gemensamt motsvarade hemmanets värde, Häradsrätten, efter det laglai tssökanden lemnals tillfälle uppgifva hvad han ansåg fastigheten utan dessa betingade särskilda förmåner värd, bestämde skälig grund för lagfartshandlingarnes kartering och derför utgående lösen, hvilket borde anses antagligt så länge del icke vore genom lag stadgadt, alt under egendomsvärde icke begrepes, i fråga om köpeafhandlingarnes kartering, hvad med utfästa varor och andra förmåner godtgjordes i köpeskilling, ulan endast hvad i penningar utginge: att fastebrefvens charla sig illata och lösen vore å handlingarne antecknade i riksgäldssedel- lill belopp motsvarande hvad desamma i bankomynt utgjorde, hvilket förfaringssätt icke vore förbjudet och föranledts deraf, att ortens allmoge vore ovan vid beräkning i bankomynt: att sådant äfven varit i orten kändt och vunne stöd deraf, att för fastebrefvet den 7
Maj 1839, på sätt en förklaringen bifogad skrift utvisade, de påförda afgifterna 225 R:dr 39 sk. R.
Emb.-Berättelse 1847, 5 34 R.
Just. Oinbudsrn. Emb.-Berättelse deri 15 Nou.
1847. blifvit gotl (gjorda efter antagande, alt detta belopp vore i riksgälds beräkradt; och att vid bestämmandet af lösen och stämplade pappersafgiften tagits i beräkning för faslebrefvet den 2 Oktober 1829 ej blott kontånia köpeskillingen 1007 R:dr 19 sk. 6J r. banko, utan äfven antagna värdet af öfriga prestationer 92 R:dr 28 sk. f {■ r., så att köpeskillingen ansetts utgöra 1100
H;dr banko; för (ästebrefvet den 1 Februari 1834 likaledes, jemte kontanta penningarno 666
R;dr 32 sk., antaget värde af betingade persedlar och undantag i ägor lill 383 R:dr 16 sk., köpeskillingen sålunda ansedd lill 1050 R:dr banko; samt för (ästebrefvet den 7 Februari 1843, jemte utfästa pen ningarnc 5666 R:dr 32 sk., värdet af persedlar och undantagne ägor till 600 R:dr, eller tillsammans såsom köpeskilling 6266
R;dr 32 sk. banko; hvarjemte lagmannen, sorn, för att visa de grunder, efter hvilka han i allmänhet beräknat lösen för fastebref, företett en uträkning öfver den för lastebrefvet den 7
Maj 1839 påförda lösen, enligt hvilken uträkning samina lösen skulle uppgå till 81 R:dr 26 sk. banko, motsvarande det debiterade beloppet 122 R:dr 15 sk. riksgäldssedel-, slutligen förmält, att i afseende å påförde afgifterna för ifrågakomna fastebref, han icke kunnat finna annan felaktighet begången, än att lösen för faslebrefvet den 7 Februari 1843 blifvit.
Aleck nåd lill lägre belopp, än densamma rätteligen bort utgöra.
I anledning af denna förklaring hade advokatfiskals-emhetet, uti ytterligare memorial, andragit, alt enär både äldre och nu gällande Charlaesigillatae-förorduingar föreskrefvo, det fastebref borde förses med slämpladt papper till viss procent af köpeskillingen, samt Kongl, taxan på expeditionslösen den 15 Maj 1821 stadgade, att lösen för fastebref å egendom borde beräknas i mån af köpeskillingen eller, der någon sådan ej funnes utsatt, egendomens värde efter sisla bevillniugslaxering, men dessa Kongl.
Författningar deremot icke ens antydde, att i sådana fall, då försåld fastighet både viss köpesumma och årliga praestationer in natura blifvit betingade lill vissa personer i deras lifstid, domaren skulle vara berättigad att, på sätt lagmannen Barthelsson uppgifvit sig hafva förfarit, i samråd med nämnden, bestämma det värde å fastigheten, hvarefter salu- och fastebrefs-kartorna samt lösen för [ästebrefvet borde beräknas; oell lagen således anvisat domaren endast två grunder för dessa afgifters bestämmande, nemligen antingen efter köpeskillingen, utan inberäkning af så kallade fördels- eller lagansförmåner, eller eller det värde, som vid sista bevillningstaxering blifvit egendomen åsatt, dock alltid med rättighet att, i händelse af skillnad emellan bevillningsvärdet och köpesumman, antaga det högre beloppet för det lägre, samt II.
Emb.-Berättelse den 15 Sou. 1847.
35 en tredje grund ej behöfdes eller finge uppsökas och användas; mäste, enligt advokalfiskals-embetels öfvertygelse, hvarje annan grund, som antoges för bestämmandet af stämplade pnppersbeloppet och lösen lör fastebref betraktas såsom lagslridig och godtycklig; dertill följaktligen äfven borde hänföras den af lagmannen uppgifna, hvars beskaffenhet visade sig bland annat deraf, alt, då vid kai 'tering af lastebrefvet den 7 Februari 1843 undantagsförmånerna blifvit beräknade till värde af 609 R:dr, dessa förmåner, vid kartering af det i och för samma köja utfärdade salu bref, uppskattats till högst 349 R:dr 47 sk. II4 r., hvadan lagmannen således, vid hvarje af dessa beräkningar, följt särskilda grunder, ehuru allenast en och densamma bort iakttagas: att lagmannen lika oriktigt och emot ordalydelsen tillämpat författningen, när köpeskillingen varit endast i penningar utförd, såsom det visade sig i afseende å faslebrefvet den 7
Maj 1839, för hvilket, enligt den vid föi klaringen lögade uträkning, han fått lösen att uppgå till 81 R:dr 26 sk. bauko, ehuru densamma, enligt taxan, rätteligen bort utgöra 62 R:dr 40 sk. samma mynt, så att, om ock meningen varit att förstnämnda summa borde utgå med 122 R:dr 15 sk. riksgäldssedel-, ägaren likväl fått godtgöra 28 R:dr 3 sk. mer än vederbort: alt, hvad beträllade lagmannens yrkade rätt att å expeditionerna anteckna lösen och stämplade pappersafgiften i riksgäldssedel-, alla Charlaesigillatae-förordningar, utfärdade efter 1802 års Realisationsförordning, äfvensom Kongl, taxan på expeditionslösen den 15 Maj 1821, upptogo ensamt banko såsom den myntsort, uti hvilken stämplade pappersafgiften, i fullkomlig öfverensstämmelse med sjelfva stämplade papperets valeur, likasom expedilionslösen, borde beräknas och åtecknas expeditioner, som ulgifvas för alt al vederbörande lösas; i följd hvaraf bruket att utföra dessa afgifter i annat mynt, eller evalveradc till riksgäld, en myntsort, som Staten i fråga 0111 allmänna afgifter numera icke erkände såsom gångbar, äfven om tiel uttryckligen och ofbrtydbart utsattes, att afgifterna voro i sistnämnda myntsort beräknade, redan inneburo en oriktighet, förtjent af beifran, såsom stridande dels emot Kongl. Förordningen den 30 Januari 1778, hvilken stadgade, att ä ”allt” hvad vid Rätter och Domstolar parterna emot lösen meddelades, borde, vid hardt ansvar, tecknas, huru mycket i gångbart mynt derför, jemte stämplade pappersafgiften, skulle erläggas, och dels emot 1821 års Expeditionstaxa, sorn bjödo, vid ansvar, att på framsidan af hvarje expedition lösen riktigt elter taxan och särskildt afgiften för slämpelpapper skulle tecknas: alt äter, såsom å ifrågavarande fastebref ägt rum, anteckna afgifterna, som derför borde erläggas, femtio procent högre än stämplade papperets värde 36 B.
Ornbudsm. Enil.-Berättelse den 15 D/ov. 184-7. och Expeditionstaxan sladgade, utan att på något säLL utmärka i hvilken myntsort, afgifterna borde betalas, eller alt meningen verkligen vöre, att de skulle utgå i riksgäldssedel', en omständighet, hvilken vid sådant förhållande äfven torde undgå de flestes uppmärksamhet och påtagligen äfven vore derpå beräknad, lör att, om möjligt, få dessa afgifter att utgå i bankomynt, nied tillfälle till den undflygt, i händelse någongång förhållandet skulle upptäckas, att kunna på skenbart sätt åtminstone förklara handlingssättet, det vore ett tilltag i ändamål att, på vederbörande lagfartssökandes bekostnad, obehörigen öka inkomsterna af embetet, som icke borde få aflöpa utan ganska hardt ansvar: att det af lagmannen, till försvar för omförmälda förfarande, uppgifna skäl, det menigheten i orten vore ovan vid bankoräkning, förföl le vid betraktande deraf, att, derstädes, likasom i öfriga delar af liket, sannolikt icke andra sedlar vore allmänt gängse, än de som lydde å banko, och att denna menighet äfven erlade kronoutskylder i sistnämnda mynt, äfvensom att lagmannen sjelf, efter hvad af tillgängliga handlingar inhämtades, till och med å andra expeditioner, utgångna från häradsrälterne i domsagan, tecknade, såsom vederborde, lösen och chartasigillata-afgiften i bankomynt, hvadan således den hos menigheten föregifna ovanan vid bankoräkning endast skulle uppenbara sig i fråga om lösen för fastebref: att då, enligt hvad ett ad vokatfiskals-embetet föreledt bevis innehölle, åtecknade lösen och stämplade pappersafgitlen för faslebrefvet den 7 Februari 1843 måst till länsmannen i häradet, som innehade lagmannens tingsexpeditioner lill utlemnande, erläggas med 23 R:dr 24 sk. banko, enär myntsorten icke varit å faslebefvet utsatt och beloppet uti förevisad expeditionslista funnits i bankomynt upptaget, samt af delta bestyrkta fall kunde slutas till de öfriga, det vore uppenbart, i hvilken afsigt lagmannen sålunda förfarit, att, i fråga örn fastebref, lösen och chartasigillata-afgiften i riksgäldssedel’ uträknats och i öfverensstämmelse dermed å sådana handlingar tecknats, utan alt dock blifvit utmärkt i hvilken myntsort, de borde erläggas: och ändlligen alt della förfaringssätt, vid sammanställuing af lagmannens uppgift i förklaringen, alt åtecknade lösen och stämplade pappersafgiften för omförmälda fastebref borde i riksgäldssedel- utgå, med det som lagmannen vidtagit för uppbörden af den påskrifna lösen å lastebrefvet den 7 Februari 1843,
derför lagmannen fordrat i banko den lösen, som blifvit handlingarne åtecknad i riksgälds, väl skulle kunna hänföras lill den förbrytelse, att lagmannen fordrat mera för expeditionen, än påskrifven lösen, hvilket embelsbrott såsom straff medförde tjenstens förlust, men, med antagande deraf, att, ehuru å fastebrefven icke blifvit ut - B.