Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ack, den färg, den djupa röda, Född af dansens lätta möda, Som l sen hos barnen glöda, Bleknat längse ' n hos er!
Deras gamman käiyi som svedan Af ett rifvel sår, emedan Sorgetunga lider sedan Brutit eder julfröjd ner.
Plötsligt tystna rytm och takter, Och af underfulla makter Sänks från ljusa stjärnetrakter Slitta toners orgelbrus Som ett svar på kyrkklocksmalmen, Som nu bådar morgonpsalmen Om ett krabbans barn på halmen Nejden rundt i Herrans hus.
Gripna af det underbara, Alla små på fötter snara Skynda till de äldres skara.
Sökande hos dem en hamn, Hvilka, hardt ur fattning bragla.
Barnen oafvåndt betrakta Och på julens hälsning akta Under stjärnekupans famn.
Längesedan graflagdt minne Lefver upp på nytt därinne I af åren härjadt sinne Som förklarad verklighet.
Som i tiderna, de farna, Blickarna ånyo klarna, Hjärtat återfår sin barna- glädjes glömda enkelhet.
Och när skaran hemåt drage /; Hvarje öga fått en dager, Som sin glans af renhet tager Från en spanad lyckovärld.
Mörkret skingrats, som dem plågat, Granen som en eldstod lågat I den öken, där de tågat Tunga årshvarfs vilsna färd.
Prisande hvarandras snille, Tomtarna i julegille Att de kunde hvad de ville Jubla åt till ljusan dag: Att en julemorgon bringa, Medan facklorna de svinga Och i klockorna de ringa, Ljus i alla åldrars drag.
Af A m a n d a Kerfstedt.
et var den 24 december.
Väckaruret ringde gällt och länge, och stations- skrifvaren vaknade.
Kloekan var fem på morgonen.
Det var icke att ligga och dra sig, det var att gäspande genast klifva ur sängen och köra hufvudet i tvättfatet.
Vid ljudet af det plaskande vattnet vaknade äfven hon.
» God morgon på julafton, gumma lilla, » sade han, medan vattnet droppade från hans ansikte och han framåtböjd började att skyndsamt gno sig med handduken.
» God morgon, Axel, » svarade hon half- vaken.
Sedan hon legat tyst en stund, medan han i största hast klädde sig, sade hon liksom långsamt återkommande till en under sömnens timmar glömd situation: » Ack ja, det är sant, det är julafton i d a g.
» » Skall du sucka öfver det, Ellen, » sade han vänligt, medan han borstade sitt tjocka, krusiga hår.
» Enda möjligheten för oss är, att vi låta bli att sucka. » När han var färdig, gick han fram till sängen och tog henne i hand.
» Adjö med dig, lilla gumma, » sade han.
» Försök nu att sofva en god timma till, det behöfver du så väl, din lilla stackare. » » Axel, » sade hon och höll kvar hans hand, ehuru klockan visade en betänklig benägenhet att närma sig de tjugu minu- terna, » o m bara den här dagen vore öfver, o m det bara inte blefve i dag! » Hennes blick var så trött och så ångestfull, att han böjde sig ned och kysste henne.
» Vi gifte oss för unga, » mumlade hon.
» Nej,-&gt; sade han och reste sig med ett dystert drag öfver pannan, » nej, Ellen, men jag begick ett annat misstag.
Jag trodde att, då det onekligen finns så många, som fuska och slarfva här i världen, så skvdle ett samvetsgrant och ärligt arbete gälla någonting.
Det är bara personliga relationer eller ålder.
Ja, i det fallet medges att jag är för ung med mina 38 år.
Fastän jag har sexton trägna arbetsår bakom mig i tjänsten, så finnes det vid mina ansökningar alltid någon som har mer. » Detta var hans sårbara punkt.
» Och ändå söka vi för det mesta till ställen, dit vi tro att ingen annan vill komma, » sade hon.
» Vi måste j u söka till städer för barnens skull.
Men det är just barnen de äro rädda för. » » Tyst, Ellen, » sade han hastigt och såg på klockan, » inte misströsta i dag.
Det ljusnar nog, skall du få se.
Sof nu en stund, så blir du modigare, när du vaknar.
Hvart har mitt morska huskors tagit v ä g e n?
» Och han vände sig om och nickade småleende emot henne, då han väl balanserat sig fram mellan de tre små sängarne och öppnat dörren för att gå.
Visst ville hon sofva en timme till, och medan hon lade sig till rätta på kudden, underhandlade hon med sig själf, om hon möjligen kunde få det.
Hon hade ju tram- pat symaskinen till elfva på kvällen.
Alla bomullsförklädena voro färdiga — » ja — jag somnar — » Men just som sömnen höll på att gripa henne, spratt hon till.
Barnens julklappar!
De voro j u icke lackade.
De voro små, men många, ty alla förnödenheter under hela hösten hade sparats till julen.
Hur skulle hon sedan få någon ostörd stund till det?
Nu sofvo alla, och det.
var tyst i huset.
Hon hade åtta barn, alla med stark mat- lust och stor förmåga att slita skodon, och hon väntade dagligen det nionde.
N e j, hon kunde inte få ligga längre.
Mödosamt reste hon sig upp och började kläda sig.
» O, om den här dagen vore öfver! » tänkte hon ännu en gång.
» Bara, bara inte i dag!
Stackars mina små.
Det skulle förstöra all deras glädje. » När hon var klädd och satt vid det tända ljuset och lackade paket efter paket, märktes ännu mer hennes blekhet och de härjningar, som äktenskapets femton år åstadkommit i hennes yttre.
Hon var af fin familj, på den tiden, då han friade, en täck ung va- relse, full af leenden och solsken, som hade svårt att föreställa sig några motgångar, där- för att allt log så gladt, och som älskade sin tjugutreårige fästman med hela det nit- tonåriga hjärtats värme.
Nu var håret grånadt, kindernas rund- ning borta, hela gestalten tärd.
Hon hade uthärdat arbetsårens oanade släp, och ändå fanns det kvar skälmska gropar kring mun- nen och ett skalkaktigt lif i blicken, när hon någon gång hade tid att vara glad.
Man märkte, att det skulle kunna bli en eftersommar för henne, o m bara omständig- heternas tryck lättades.
T y ehuru hon oftast icke visste, om hon orkade älska vare sig man eller barn, sä hade dock det bästa förblifvit orubbadt, den ömsesidiga kärleken var i botten densamma.
När paketen voro lackade och schalen väl bredd öfver den mystiska klädkorgen, lutade hon sig tillbaka emot stolens rygg- stöd och slöt ögonen.
Tår efter tår smög sig långsamt fram under de långa ögon- håren, hon kunde icke vara glad — nej, hon kunde icke.
Hon förmådde icke vänta med glädje, bara med sorg och motvilja.
Bördan var för stor.
Lilien kunde ju icke gå ännu och så en till att tära på den lilla lönen på två tusen kronor.
Så mycket hade den visserligen ökats från de nio hundra, hvarmed de började, men de voro ju dock fint uppfostrade människor, både hon och han, barnen kunde icke gå och se ut som tiggare.
Men nu började det knarra i de små sängame, och slutligen kom e t t: » Mamma, Alle vill gå opp. » Den sextonåriga enda tjänarinnan var sysselsatt med sopning af rummen och borst- ning af kläder, äldsta dottern, Elsa, låg på vindsrummet med de två mindre systrarna, båda gossarne inne i soffan i pappas rum, det fanns ingen hjälp, hon måste krya till sig, resa sig upp och börja kläda på dem.
så bråkiga de voro vid tvättningen!
Ofta brukade hon skratta åt dem, men i dag kunde hon det icke, och ändå var det jul- afton.
Ja, just för att det var den så länge förut omtalade julaftonen, så kunde hon icke skratta.
» Mamma, är det riktigt säkert julafton i d a g?
Tror du jag får en häst? » » Det kan jag inte veta, kära du. » » Ernst vill ha en trumpet. » » Den kan du inte blåsa, kära Ernst, » säger Alle.
» Jo, — j a tan. » » Får vi saffransbröd, mamma, med rus- sin i?
» » Får vi äpplen i gran? » säger lilla Tyra.
» Får jag hjälpa till att klä den? » » Ernst vill ha äpplena nu. » » Kan jag inte få bara en liten skifva
IDUN " saffransbröd nu till mjölken, » hviskar Alle i örat på henne, medan Tyra rycker i kjolen på andra sidan och ropar: » Hör på mig, mamma, hör på mig.
Ska j a g klä dockan i sina bästa kläder? » Saffransbrödet — ja, det var icke bakadt ännu, för att det skulle bli riktigt färskt.
Degen måste göras på ögonblicket — och med ens var hon inne i de dagliga trägna bestyren, och det lättade.
Vid middagen kunde hon möta sin man med ett småleende, hon var så tacksam, att allt gått väl, halfva dagen var förbi.
Pappa hissade lille Ernst i taket ett par gånger och ropade: » Nu är det j-u-u-u-1. » Alla barnen stodo och sågo på med tin- drande ögon.
Men så bar det af till statio- nen, där det i dag var oerhördt brådtom.
» Jag skall försöka att k o m m a hem vid half åtta tiden, om det är möjligt, » sade han.
» Hur skall j a g kunna hålla de små vakna så länge? » » Pappa får lof att läsa opp julklapparne, » sade Fredrik.
» Det är inte något julbord utan pappa. » » Ja, ja.
Jag kommer så fort jag kan, » ropade han i dörren.
När klockan blef fyra, skulle granen klädas.
Barnen stängdes in i köket, där Lisa diskade, och stora syster Elsa, fjortonåringen, fick hjälpa mamma.
Och nu kunde mamma skämta litet smått.
Saffransbrödet hade lyckats utmärkt.
Ett större paket hade kommit till henne själf med påskrift: » Från goda vänner och trogna grannar, » och hon hade ännu så m y c k e t af barnasinnet kvar, att hon var nyfiken.
» Mamma, j a g räcker inte att fästa den här flaggan, » sade Elsa.
Och mamma, som glömt sitt bekymmer under granklädan dets alla julminnen, tog flaggan för att hjälpa henne, men grenen satt högt — kanske att hon sträckte sig litet för långt, hon blef plötsligt mörkröd i ansiktet, därpå döds- blek.
» Elsa, » sade hon brådskande, » bed Lisa komma in genast. » » Jag han icke skicka bort dem nu som alltid förr, » tänkte hon, medan hon sjönk ned på en stol.
» Inte så många på själfva julafton, då alla vilja vara för sig själfva.
0, Gud!
O, G u d!
» Lisa kom, och Elsa stod i dörren, för- vånad och förskräckt.
Hon talade fort och med fläm- tande röst:j » Gos- sarne få ligga på golfvet i pappas rum och pappa i deras soffa, » sade hon.
» Hjälp fort till, Elsa, att flytta de små sängarne hit ut i salen.
Du, Lisa, får ligga här på soffan i natt.
Kasta sedan schalen öfver dig och spring efter frun.
K o m bara riktigt ihåg, hvad j a g sagt! » » Ja, frun, » sade den häpna flickan.
När sängarna voro utflyttade och Lisa borta, samlade hon barnen i pappas rum.
» Hör ni, barn, » sade hon och gjorde våld på sig, så att svettdropparne stodo klara i pannan, » nu får ni lof att stanna här i rummet snällt hela aftonen.
Mamma blir sjuk och kan inte hjälpa er.
Vill ni lofva mig för denna kväll att vara lydiga och snälla?
K o m ihåg, att det är julafton. » Hon hade så svårt att inte snyfta till, men den återhållna smärtan, blickens ångest, de darrande läpparne gåfvo en högtidlighet åt hennes tal, som imponerade.
» Jag lofvar, » sade äldste gossen med en röst och ett utseende af manligt allvar, som på ett underbart sätt stärkte henne.
Han förstod, att här fanns ingen undanflykt.
» Få vi inga julklappar? » ropade lilla Tyra.
» Jo.
Gå in efter korgen, gossar.
Syster Elsa får läsa opp dem för er. » » Ska mamma inte vara med, och inte pappa heller? » snyftade A n n e Sofie.
» Ernst vill ha nöttej och äpplen nu. » » K o m hit, ska ' du få sitta i knä hos mig, » sade den äldste, som var blek och modigt kämpade mot gråten, som ville komma af annan orsak än af den egna missräkningen.
Under tiden hade korgen flyttats in.
» A d j ö med er nu så länge, » sade hon med en lång blick på dem alla.
Hon orkade ej med flere förmaningar.
» G u d välsigne er.
K o m m e d mig ett ögonblick, Elsa! » D e stodo i det halfmörka rummet, mor och dotter.
» Nu litar j a g på dig, min lilla flicka.
Vill du ta lillen upp till dig i natt och se väl efter h o n o m?
» » Alla andra ha roligt i kväll, » sade Elsa buttert, » hvarför skall mamma vara sjuk just i kväll? » » Tyst — gå m till dem — j a g kan inte mer, » hon vacklade öfver rummet in i säng- kammaren och stängde dörren efter sig.
Men hon hörde Elsas röst utanför: » Mamma, mamma, j a g lofvar.
Jag skall se efter ho- n o m och alla de andra m e d!
» Och sedan började kampen, som var häf- tigare och våld- sammare, än hon någonsin varit m e d om.
En gång skrek en gäll röst Wffe w «Wesir utanför dörren: » Mamma, det har kommit en stor låda från Norrland, från mormor.
Pappa har skickat hit den, » men då inte svar hördes, rusade hon hufvudstupa tillbaka till de andra.
Så djupt olycklig som nu hade hon aldrig varit, tyckte hon.
Midt i lidandet en kväljande känsla af ovilja, af inre mot- stånd, af oförmåga att rå med ett enda uns mer, än hon förut hade att bära.
Efter två timmar var det öfver.
Hon ville inte vända på hufvudet, då den lille gossen var klädd.
Det hade kommit ett sådant trots i henne.
Ensam hade hon varit.
Hon hade ej ens skickat bud till sta- tionen.
Hon visste så väl, hur brådtom de hade där en sådan kväll.
» T a g ut lampan och ställ i ordning litet, tills pappa kommer, » hviskade hon.
» Jag kan godt vara allena.
Drag bara upp gar- dinen. » Hon hörde genom den stängda dörren, hur tyst Lisa gick och dukade bor- det.
H o n låg alldeles stilla.
Tårar, denna de sysslolösas tröst, hade hon inga.
Hon låg och stirrade ut i rummet utan önskan att tänka, utan tacksamhet för det som var öfverståndet, bara med en dof förnim- melse af att hon icke ville upp mera — n e j, hon ville icke börja med en ny om igen.
Men slutligen kom hon att vända helt litet på hufvudet.
Då såg hon genom fönst- ret hela det gnistrande himlahvalfvet blixt- fullt med stjärnor.
Så rundt, så högt, så strålande det var!
Fullt af världar.
En oändlighetskänsla smög sig öfver henne, en känsla större, vidare, gränslösare än hon någonsin erfarit.
En evighetsvarelse, född för dessa ändlösa vidder!
Allt, allt var litet, smått, oväsentligt inför detta haf af stjär- nor.
Och bland dessa hade en gång Bet- lehemsstjärnan strålat!
Hon hörde en sakta fnysning bredvid sig.
H o n rörde sig helt litet åt sidan och lade sin hand på det lilla byltet, som låg ned- bäddadt på andra sidan i sängen.
» Välkommen till jorden, lilla barn!
Väl- kommen, mitt lilla barn, till evigheten, » sade hon.
» Guds välsignelse öfver dig. » Mot- viljan smälte bort, och en stilla, nästan ofattlig frid smög sig öfver henne.
Då hördes steg utanför dörren, de älskade, välkända stegen.
Hon slog upp ögonen och såg honom lutad öfver sig.
» Ett sådant litet troll att skena åstad, » sade han.
D e hade börjat sitt lif tillsam- mans så unga, att de ännu hade kvar ung- domens terminologi.
» D u lilla stackare!
Hvarför skickade du inte b u d?
» » Jag visste ju, att du hade brådtom. » » Ä r du nog stark att bära en liten glädje på julafton, Ellen? » » Jag tror det, » sade hon matt.
» Jag har fått en julklapp. » » Platsen! » sade hon.
» N e j, inte platsen, men j a g har fått an- bud på att bli kassakontrollör vid snickeri- fabriken.
Det kan jag godt sköta bredvid det andra.
Åtta hundra kronor. » Han såg, att hon ryste till.
» Blir du inte g l a d?
» » Så väl, » sade hon med en n y lätt rys- ning, » att jag inte visste det nyss.
Så väl att jag hann bedja vår lilla gosse vara väl- k o m m e n, ' i n n a n jag fick veta det. » » Du är lustig du, Ellen, m e d dina små konstiga känslor, » sade han och strök ömt hennes kind.
» Ä r det något du vill, eljes skall j a g väl gå ut till barnen.
Jag har bara en timme på mig. »
I D U N och enkelheten i ett gammaldags landt- rum, med pärlfärgade möbler, hvita net- telduksgardiner och tomma väggar!
Men han vet att sådana rum icke mera fin- nas; att äfven i de mest aflägsna byg- der det meningslösa skall möta honom i form af Makart-buketter, japanska sol- fjädrar, granna tallrikar, oljetryck och annat billigt krimskrams.
De flesta kvin- nor ha ej ens så mycket smak, att de vörda ett stilfullt, gammaldags hem, i ifall de ärft ett sådant, eller förstå att om- dana det för den nya tidens kraf, utan r.
att banalisera.
Det följande är närmast riktadt till de kvinnor, hvilka hafva håg för det vackra, men beklaga att de ej hafva råd att till- fredsställa sin håg; som suckande köpa stil- ' • lösa möbler, emedan blott dessa äro billiga; som tro sig nödgade att hänga sina taflor på tapeter, hvilkas oroliga rödbruna eller svart- gröna fasoner slå ihjäl taflorna; som med- mattbitar nödtorftigt söka skyla golfvens hårda hvithet o. s. v. Men om dessa kvinnor, när de sätta bo, följde en ung flickas exempel: att utvälja modeller till enkla, men stilfulla möbler, hvilka hon lät göra hos en landtsnickare, och sedan själf gaf en lätt dekorering af färg, så skulle — i möbelfrågan — det nyttiga, vackra och billiga kunna förenas.
Hvad tapeterna angår, så kan man — genom att köpa de allra tarfligaste tapeter, men vända deras gröngrå eller mildt gula afvigsida utåt — med endast ett par kronors om- kostnad förvandla väggen till en harmonisk bak- grund för både möbler och konstsaker.
Efter ett mycket enkelt recept kan en hvar själf fer- nissa golfven i sitt hem, så att de erhålla en varm, gulbrun färgton.
Den, som t. ex. af de billiga och stilfulla engelska kretontygerna själf syr kud- dar till sina trä- eller korgmöbler, skall också härvid lätt ena det vackra med det billiga.
handarbeten liksom dukningar af ett bord, där färgen hållit sitt segrande intåg med bordlöparen och blommorna Men ännu är den myckna vackra konstslöjden icke vorden organiskt ett med hemmets alla anordningar.
Fåtalet kvinnor behandlar ett rum som en helhet, där intet bör finnas såsom blott enstaka vackert, utan där allt, färger som former, bör verka i samklang; där hufvudsaken bör framhäfvas och bisakerna, om än så vackra, underordnas; där man ena gången måste uppnå en verkan genom att fylla ett tom- rum, andra gången genom att icke fylla det.
Ändå färre förstå, huru en konstsak bäst skall framhäfvas, både genom sin plats och sin bakgrund.
Kopparsticket t. ex. fordrar en enkel träram och gör sig bäst mot en någorlunda ljus, helst blågrå tapet; oljefärgstaflan åter fordrar en nå- got mörkare och helst grågrön bakgrund.
Här finnes emellertid för den rike, som kan åstadkomma allt, en annan fara, den att genom stilraseri ge hemmet prägeln af ett museum, en utställning i konstindustri, med rum i barock och rococo, i gustaviansk och i empire-stil.
Äf-; » Ja, » sade hon med en flyktig rodnad, ven sådana rum sakna, för en djupare estetisk — » det var ett paket — till mig — — blick, verklig stil, ty de äro tillkomna för sin egen skull, de äro ej hvad rum böra yara: ut- vill du bryta det? » tryck af invånarnas personliga behof och smak, Han smålog, såg skälmaktigt på henne af deras minnen och känslor, af deras historia.
och sade: » Kunde vi kanske inte hellre Mormors gustavianska byrå kan mycket väl fin- vänta tills i m o r g o n?
» nas bland andra slags möbler, men man bör blott icke störa dess nobla enkelhet genom att sätta » Hvad du är stygg, » sade hon och små- modernt småplock på densamma.
Farfars tunga log tillbaka.
Och paketet från » goda vän- länstol behöfver alls icke flyttas upp på vin- ner och trogna grannar » togs in och bröts den, endast skjutas in i ett hörn, där den icke för hennes ögon, hvilka fylldes af tårar, då står i vägen eller, än hellre, där den inbjuder till hvila för att betrakta en vacker utsikt eller tafla.
hon såg dess dyrbara innehåll.
Det är icke nödvändigt att hvar byst erhåller en » Det här kommer allt att klä lilla frun, » piedestal, men ytterst viktigt att ingen byst stäl- sade han och draperade tyget öfver sin les på något af plysch omlindadt föremål, ty det mjuka tyget ger intet intryck af bärande kraft.
axel.
Men hon drog i det, ända till dess Det är sådana och tusen andra ting, dem en hon fick honom att böja sig ner.
Då lade med skönhetssinne begåfvad kvinna lär sig inse, Dessa praktiska vinkar kunde fortsättas i oänd- hon armen kring hans hals.
» Ja, nu är när hon börjar tänka öfver sina egna anordnin- lighet, ehuru lämpade efter olika smak och för- julaftonen snart förbi, » sade hon, » och jag gar och när hon vid valet af hvarje liten sak hållanden.
Jag afbryter dem emellertid för att frågar sig om den har stil, d. v. s. ej blott mot- är så rik och så lycklig. » framhålla att ett ungt par, med mycket små in- svarar sin uppgift, utan klart och fulländadt ut- (Illustratör: Elin Westman.)
komster, till och med skulle hafva råd att glada trycker den, genom att ändamål, form och de- sina egna och sina gästers ögon genom en och koration harmoniera sins emellan.
Hvarför är t. ex. annan god reproduktion af ett konstverk, ifall den korta och tjockhalsade vinflaskan fulare än de i sin gästfrihet behjärtade Ehrensvärds sats: en långsmal och flnhalsad?
Först och främst eme- Om man ej i norden lockades af mat, skulle man mindre lätt häller ur den förra.
Hvar- dan man kunna glädja hvar andra med de ädla och varaktiga för är en tallrik vacker, när dess kant prydes fostren af nöjen.
med väl stiliserade blommor, men däremot Små utläggningar af Ehrensvärds text.
Ett annat af samma tänkares visdomsord: att ful, om den har en dalkulla i botten?
Emellan A f ELLEN K E Y.
man i norden brukar prakt, där behofven lika det är löjligt att äta på en dalkulla!
Hvarför väl kunde tillfredsställas utan densamma, bekräf- är det enfärgade blomglaset vackrare än det med y \ It det nyttiga är aktningsvärdt, inse alla kvin- tar sig både i det offentliga och i det enskilda blommor målade?
Emedan de målade blommorna / * nor, att det sköna är älskvärdt, inse många, lifvet.
Sällan förstår man i norden, att den äkta blanda bort blomglasets mening, som är att an- men att harmonien mellan det nyttiga och sköna skönheten blott finnes hos det som är utan närd, språkslöst framhäfva, men ej att täfla med de är det enda eftersträfvansvärda — hur mången det som » är gjor dt rätt för saken, ländande lefvande till blommorna.
Hvarför misshaga konst- inser det?
Och äfven hos de få, som verkligen fyllnad för de rena behofven i människans friska blommor och färgade gräs?
Emedan gjorda förstå detta, finner man sällan ett klart begrepp natur.
* Detta är en af orsakerna hvarför, som dessa härma den » friskhetens lycksalighet », som om, huru de skola förverkliga denna harmoni.
jag nyss framhöll, den meningslösa lyxen inger blomman i verkligheten meddelar.
Om det också Än mer sällan finnes den energiska önskan, som en känsla af obehaglig beklämning; skönhets- blott är en kvist med höströda löf, ett sparris- onekligen behöfves för att besegra de praktiska sinnet finner endast » ett sant behag i lagom gräs och med sina bär, en tistel, som man om vin- svårigheterna.
måtta ».
Konstverken, som hopas i dylika af tern kan sticka ned i sina vaser, så äro dessa flärd fyllda rum, göra sig icke gällande, emedan vackrare än de konstgjorda blommorna.
Hvarför Orsaken är att äfven den estetiskt vakna kvin- de ej äga en förnäm omgifning.
De för nyttan är det smaklöst att sätta fast vackra tallrikar på nan ännu betraktar sträfvan efter det sköna beräknade föremålen äro så tillkrånglade, att väggen, men smakfullt att med dem pryda panel- som ett behag i lifvet, men icke som en plikt.
de ej röja orsaken för sin tillvaro; de bli så- hyllan i en matsal?
Emedan de i det senare fallet Skönheten anses som ett öfverflöd, hvilket som lunda fula, medan de enklaste ting kunna visa dekorera, på samma gång som de äro färdiga at t liga hafva råd till, andra icke.
Men det är tvärt sanningen af samme Ehrensvärds ord: tjäna sitt ändamål, hvilket de däremot i förra fallet om visst att enhvar, som har skönhetssinne, ej göra.
kan åstadkomma en viss harmoni mellan det Det är otroligt hvad en sak blir vacker, när man Hvarför är en med broderi fylld bord- duk mindre tilltalande än en slät duk med en- nyttiga och det sköna, ifall man icke förväxlar det ser en sannskyldig orsak till allting.
dast en bård?
Emedan dukens ändamål, att senare med en raffinerad lyx, hvilken tvärtom ofta Det är den dåliga smaken, som inbillar sig skydda bordet, ej bör dölja bordets ändamål att är ett hinder för det verkligt vackra.
Detta se- att det nyttiga blir vackert genom att prydnader bära saker.
Och detta ändamål framträder bättre nare kan vinnas med enkla medel och för billigt dölja dess ändamål.
Men intet husgeråd blir genom den släta dukens jämna yta än genom pris.
Och genom att eftersträfva skönheten, på vackert, som icke först och främst ger vissheten den af ornament fyllda duken, ornament hvilkas samma gång som hon tillgodoser nyttan, tillfreds- af ändamålsenlighet och sedan af en prydlighet, linier dessutom stympas genom de saker, som ställer kvinnan icke blott ett berättigadt kraf i sin hvilken står i full öfverensstämmelse med än- ställas på bordet.
Hvarför är ett ljust, lätt dra- egen natur: hon öfvar äfven ett djupt inflytande på damålet.
I stugorna på Skansen erhåller man peri omkring ett fönster vackrare än ett tungt medlemmarna i det hem, där hon är själen.
sålunda vackra, stilfulla intryck, emedan hvarje och mörkt?
Emedan det senare strider mot af- Barnens sinnen uppfostras och förfinas genom husgeråd där fyller ett behof.
och dessutom har sikten med fönster, som är att släppa in ljus.