Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan något hans förvållande kan det dröja en månad, innan kallelserne afgå; andra månaden upptages af deras förskaffande; och den tredje måste derefter återstå, innan inställelsedagen pågår.
Minst tre månader före inställcdagen behöfver således bouppteckningen vara färdig.
Af anslagstiden, som är sex månader, återstå således blott tre månader, inom hvilka, att räkna från stämningens utfärdande, bouppteckningen bör vara till domstolen ingifven, så framt ärendet med visshet skall kunna på inställelsedagen behörigen handläggas.
Svårligen kan jag föreställa mig, att ali föreskrift om iakttagande af sådan tid skulle saknats i Konkurslagen, derest meningen varit, att stämningen finge utfärdas, innan bouppteckning för sig gått.
Att dennas upprättande inom tre månader icke alltid låter sig göra, känner en hvar, som med ämnet är något bekant; och aldraminst kan det beräknas, att så sker, när man måste förutsätta, att en gäldenär, som vill undvika konkursen, uppsåtligen lägger alla de hinder i vägen, sorn han förmår åstadkomma.
Men ehvad lagstiftaren gjort sig reda för detta förhållande och haft den mening med sin tystnad, som jag derifrån härleder, eller ej; så tror jag mig dock befogad att, i strid med det vedertagna, redan omnämnda bruket, betrakta såsom det enda rätta och ändamålsenliga förfarandet i Konkurslagens tilllämpning på mål af förevarande beskaffenhet, att vid första förhöret med gäldenär och närmast boende borgenärer och sedan gode män till egendomens förvaltning blifvit utsedde, dessa ålägges att vidtaga nödiga och lämpliga anstalter så väl till boupptecknings upprättande inom kortaste möjliga tid och dess ingifvande till domaren, som till utförande af det dem lemnade uppdrag att egendomen om händer taga, men att med utfärdande af offentliga stämningen anstår, tilldess bouppteckningen till domaren inkommit, samt att således, när målet tillhörer landsrätt, beslut om stämningen väl fattas vid första förhöret, men dess verkställande först af domaren besörjes, efter det bouppteckningen blifvit honom tillställd.
Utan någon betänklig alvikelse från lagens föreskrift kan då detta beslut innehålla, att inställelsedagen blifver å det ting, som näst efter sex månader från stämningens utfärdande infaller.
Men om jag ock i denna tankegång icke bedragit mig och ingen betänklighet för en sådan lagtillämpning skulle möta; så är dock icke derföre lagens mening härutinnan så klar och tydlig, som den borde vara; utan torde det medgifvas, att ett förtydligande är behöfligt, lill afhjelpande af ovisshet och skiljaktighet i dess tillämpning.
Den i Konkurslagen saknade föreskriften om sättet att tillvägabringa bouppteckning, i lall af tvungen konkurs, lärer icke kunna anses öfverflödig.
Att de vid första förhöret utsedde gode män skola 0111 boets upptecknande bestyra, bör af sig sjelft förstås; och den ut väg, som någon gång blifvit af domstolen vidtagen, att öfverlemna befattningen härmed åt gäldenären och vid vite förelägga honom att inom viss tid hafva bouppteckningen färdig, måste val anses uppenbarligen olämplig ej blott derföre, att gäldenär, sorn icke frivilligt al träder sin egendom, men blir dertill tvungen, också icke kan vara rätta mannen att besörja om åtgärder, som till konkursens fortgång erfordras, och genom hvilkas försummande lian kommer i tillfälle att motverka denna fortgång, utan ock derföre, att det enda härvid användbara tvångsmedel, vitet, drabbar icke honom, utan endast hans till borgenärerna redan afträdda egendom, och således hvarken på honom utöfvar någon synnerlig verkan eller kan utan förfång af borgenärernes rätt användas.
Men hvilken utväg som i stället må anses tjenlig, vare sig lör att af gäldenären förskaffa gode männen uppgifter om boets tillstånd, eller att, i brist deraf, bereda dem annan tillgång till kännedom af förhållandet, är den fråga, som jag trott böra vara i Konkurslagen besvarad.
Allt biträde af gäldenären vid upptecknande af hans bo, särdeles hans gäld, kan svårligen umbäras; och då man har att verkställa en bouppteckning, som skall af honom sjelf beedigas; bör han också naturligtvis till dess upprättande bidraga.
När det nu likväl händer, att han icke i godo kan härtill förmås; torde väl först tvångsmedel böra försökas, men, der äfven dessa misslyckas, andra utvägar finnas att tillgå.
Det enda lämpliga tvångsmedel, som synes kunna blifva verksamt, torde vara farhåga för häkte; och gode männen böra således hänvisas att hos domstolen, på sätt 37 § förmäler, yrka gäldenärens häktande, så snart han underlåter att på deras kallelse inställa sig och uppgifva boet; hvarefter han ej förr bör ställas på fri fot, än bouppteckningen för sig gått och blifvit af honom beedigad.
I de fall åter, der antingen detta medel blifvit utan framgång användt, eller ock gäldenären afvikit och ej kunnat träffas, och följaktligen de i 16 kap. 6 § Handelsbaden gifna föreskrifter böra tillämpas, lärer härmed ej kunna annorlunda tillgå, än att gäldenärens husfolk, som har hans egendom om händer, tillhållas att uppgifva boet och uppgiften beediga.
Bästa sättet att härtill förmå dem torde ej heller kunna blifva något annat, än att de, i händelse af motvilja, lika med gäldenären sjelf, äfventyra häktande och qvarhållande, tilldess bouppteckningseden är aflagd.
Naturligtvis måste det dessförutan slå goda männen fritt att om boets tillstånd begagna och i bouppteckningen införa de underrättelser, som för öfrigt kunna vara att tillgå.
Detta förslag kan, i afseende på häktningen, synas strängt.
Men jag inser icke, hvad fog till klagan deröfver skulle kunna tillerkännas en gäldenär, som hvarken frivilligt uppgifvit sitt obestånd och afträdt sin egendom, eller i godo kan förmås att lemna sina borgenärer fullständig underrättelse om sitt ekonomiska tillstånd.
Och med hans husfolk är föga anledning till medömkan, när de visa sig benägna att biträda honom i undandöljande af detta tillstånd.
Vilja de icke genom sanningens upptäckande befria sig från det tvångsmedel, som dertill är det enda användbara; så tyckas de med allt skäl böra skylla sig sjelfva.
Den kontroll på boets uppgift, som med edgången åsyftas, står icke att ovilkorligen framtvinga.
När den af gäldenären eller hans husfolk aflägges, måste det af dem bero att visa fel i de uppgifter, sorn af dem icke vitsordas.
I händelse af ovilkorlig vägran att gå eden torde häktandet böra fortfara, tilldess dom i konkursen faller; och boets utredning får för sig gå med begagnande af de upplysningar om dess tillstånd, som under rättegången kunna vinnas.
Edgången bör äga rum i gode männens närvaro, inför Rådstufvurätt och Hofrätt, så snart bouppteckningen inkommit, men inför Häradsrätt å näst derefter följande ting.
De tillägg i Konkurslagen, som enligt dessa anmärkningar skulle blifva nödiga, synas mig vara följande: a) uti 13 § näst efter orden: »till fastighets bruk och drift nödiga äro.»
Ilar egendomen blifvit genom laga tvång afträdd; dä simla gode männen om dess upptecknande utan allt dröjsmål, efter det de förordnade äro, besörja samt bouppteckningen till domaren genast ingifva.
Vid upptecknandet skall gäldenären gä gode männen tillhanda med uppgifter om sina tillgångar och skulder; och varde han af gode männen kallad, att härtill inställa sig å den tid, de utsätta.
Kommer han ej, eller vägrar han alt boets tillstånd så uppgifva, som han vill det med sin ed besanna; äge Rätten luta honom i häkte insättas, derifrån han må till bouppteckningsförrättningen hämtas.
Nu tredskas lian ändock, och lemnar ej till uppteckningen nödiga uppgifter, eller har han rymt eller hållit sig undan och kan ej träffas; dä skola hans hustru, myndiga barn eller tjenstefolk, som kunskap om boet hafva, uppgifva egendomen; och varén skyldige, såsom i Kl kap. 6 § Handelsbalken stadgas, att bouppteckningen med ed styrka.
Draga de sig undan; varde ock dem ålagdt att träda i häkte, såsom om gäldenären sjelf nu sagdt är.
Ehvad boet varder af dem, som dertill skyldige äro, uppgifvet eller ej; gånge dock bouppteckning för sig, efter hvad eljest om boets tillstånd utrönas kan. — 104 — Gäldenär en eller den i hans ställe boet uppgifvit, skall i gode männens närvaro gä bouppteckningseden, inför Rådstufvurätt eller Hofrätt, sä snart bouppteckningen inkommit, men inför Häradsrätt ä nästa ting derefter.
Visar ej den, som eden gä bör, fel i bouppteckningen, men vägrar ändock att eden aflägga; sitte eivar i häkte, tilldess dom i konkursen fallit, der någon borgenär det liskar.
»Visa gode män motvilja» Från 65 § torde, i följd häraf, kunna uteslutas sista meningen: »Andre, som om boets tillstånd» — — b) efter slutet af 66 §:
Der egendomen blifvit genom laga tvång afträdd, varde offentliga stämningen utfärdad, så snart bouppteckningen till Rätten eller Domaren inkommit. c) efter slutet af 67 §:
I de fall, då egendomens afträdande skett genom laga tvång, beslute ock Rätten om offentlig stämning, som sagdt är; men stämningen skall ej förr af Domaren utfärdas, lin bouppteckningen lill honom aflemnad blifvit; och varde anslagstiden räknad frän den dag, då stämningen utkommer.
Den, som gått i borgen för annan mans gäld, såsom för sin egen, förpligtas utmätningsvis att betala, äfven sedan gäldenärens egendom är till borgenärer afträdd, utan att fordringen blifvit i konkursen bevakad.
Äfvenså berättigas den, som innehafver en till viss man eller ordres utgifven förskrifning, att derföre af utgifvaren njuta betalning, utan att förskrifningen finnes öfverlåten af ilen man, till hvilken densamma är ställd, och Om sådan förskrifning är hypothicerad (pantsatt) för en skuldsedel, utgifven af den, på hvilken förskrifningen är ställd, men som icke densamma öfverlåtit; så tilldömes dess innehafvare betalning hos utgifvaren, ehuru pantsättaren gjort cession och hans skuldsedel icke blifvit i konkursen bevakad.
Strängheten i dessa lagtillämpningar till fordringsägarens fördel synes mig öfverskrida både lagens mening och dess bokstaf.
En löftesman eller sedelutgifvare, som endast ur lagen hämtat begreppet om sin förbindelse, väntar sig icke, hvad han vid en lagsökning kan få erfara.
Men det finnes redan en gångbar praxis' i ämnet; och någon förändring deri är icke att påräkna annorlunda, än i lagstiftningsväg.
Den i Kongl. Förordningen af d. G Febr. 1849 fÖreskrifna borgenärsed innehåller, utan att härutinnan ändra förut gällande föreskrift, att den bevakande borgenären varit innehafvare af sin fordran förr än ansökningen om egendomens afträdande blef borgenären kunnig.
Härigenom skall förebyggas bland annat det missbruk, som eljest vore att befara, att sedan en bedräglig gäldenär lyckats att under ännu fortfarande kredit erhålla borgen för en förbindelse, den han sedermera för ringa valuta utlenmat till en ockrare, denne skulle, utan att bevaka förbindelsen i utgifvarens konkurs, således utan att gå falsk ed, hvartill han kunde sakna nog förhärdelse, ehuru eljest gerna deltagande i bedrägeriet, äga begagna denna förbindelse emot löftesmannen, utbekomma fulla penningar hos honom och låta ankomma på hans egen bevakning, att ur konkursen erhålla den godtgörelse, som der kunde finnas att tillgå.
Men afsigten att förebygga detta bedrägeri kan ej vinnas annorlunda, än att förbindelsens innehafvare förpligtas alt sjelf bevaka den i konkursen, innan löftesmannen dömes att den inlösa.
Härom finnes ingen uttrycklig föreskrift i lagen, och derföre anser man sig icke kunna så döma.
Men lagens mening är icke tvetydig, då löftesmannen vid bevakning af en under konkursen inlöst förbindelse ej kan sanningsenligt utsäga borgenärsedens ord, att han af fordringen varit innehafvare förr än gäldenärens cessionsansökning honom kunnig blef.
Om än vid alläggande af denna ed den bevakande lugnar sitt samvete med den föreställningen, att han redan från löftesförbindelsens ingående ägt sin fordran; så uppfylles dock härmed ingalunda lagens afsigt att få veta, huruvida den person, som före konkursen innehade fordringen, — 105 — gen, kan beediga densamma.
Det lagstadgande, som till befrämjande af denna lagens afsigt erfordras, behöfver icke i fordringsägares rätt göra större intrång, än att lagsökningen mot löftesmannen så länge anstår, sorn erfordras till bevakningen, hvilken efter konkursens början kan verkställas, när som helst.
Föreskrift i lagen om sådant anstånd är nödvändig, da det visat sig, att i brist deraf den i lagen genom borgenärseden gillia föreskrift förfelar sitt ändamål.
Det behölliga lagstadgandet bör införas vid slutet af 10 kap. 9 § Handelbalken sålunda:
Varder gäldenärens egendom till konkurs afträdd; då må fordran ej förr hos löftesmannen utsökas, än den i konkursen är af borgenären bevakad.
Det bör förstus af sig sjelf, att bevakningen ej kan ske af annan borgenär, än den, som vid konkursens början innehade fordringen, så länge man icke glömer, hvad borgenärseden innehåller. 1 4 kap. 4 § Utsökningsbalken stadgas, att om förskrifning är ställd att betalas till innehafvaren, han skall njuta full utmätning, som den i händer häfver, och att samma lag skall vara, oin förskrifning finnes ställd till någon viss man, men gäldenären deri gifvit lof att låta den komma i annars hand.
Delade meningar hafva funnits, huruvida verkan af detta lof att låta förskrifningen komma i annars hand skall vara enahanda, ehvad öfvergången i annans hand skett med eller utan första innehafvarens vilja.
Ty lagen fordrar icke, att han skall hafva verkligen låtit den komma, endast han haft lof att låta den komma i annans hand; och man har å ena sidan trott det böra antagas, att förskrifningen icke utan hans lof blifvit honom afhänd, så framt ej detta kunde bevisas; hvaremot man å andra sidan erinrat, att lof ej kan erfordras, om icke för att begagnas, och att således, om första emottagaren icke verkligen låtit förskrifningen komma i annans liand, det lof lian härtill fått, måste, såsom obegagriadt, också anses overksamt.
Men om så vore, liar man ock trott deraf följa, att innehafvaren, som ville anses hafva med förste einottagarens tillåtelse åtkommit forskrifningen, vore skyldig att en sådan tillåtelse styrka.
Förskrifningen borde följaktligen vara genom påskrift af honom öfverlåten, eller ock annan bevisning om öfverlåtelse!) kunna åstadkommas; i brist hvaraf förskrifningens innehafvare ej kunde äga annan rätt, än den sjelf ägt, »som förskrifningen lyder å», såsom lagen i nästföljande § stadgar för det fall, att man utan gäldenärens lof öfverlåtit hans förskrifning.
För min del kan jag ej annat finna, än att orsaken, hvarföre man någon gång — och så ofta man kan — heldre ställer löpande förskrifningar till viss man eller ordres, än till innehafvaren, ligger uti långilVarens önskan att kunna med mindre äfventyr för sig sjelf, äfvensom för låntagaren, förvara sitt fordringsbevis, så länge det i hans egen hand qvarstannar.
Men denna önskan är förfelad, i händelse det, med eller utan hans öfverlåtelse, lika gäller i hvars mans hand, och således den, som upphittar det, när det af rätta ägaren blifvit tap padt, eller en tjuf, som ur hans ticka eller hans byrå tillgriper det, kan deraf göra samma bruk, som om rätte ägaren frivilligt lill honom detsamma öfverlåtit.
Om nu ock i sådana fall sällan inträflär, att långifvaren återfår, hvad han förlorat; så är åtminstone den fördelen vunnen, att den orättmätigt blifne innehafvaren ingenting vinner på sin otillbörliga åtkomst, utan vinsten stannar hos låntagaren, derest icke, såsom i de flesta läll kan förväntas, fordringsägarens rätt slutligen gör sig gällande, äfven utan förskrifningen, sedan tiden lör dennas giltighet upphört. *)
Det synes mig således vara fullt skäl att skilja imellan förskrifningar af denna beskaffenhet och dem, som omedelbarligen ställas till innehafvaren, och hvilka senare blott sällan lära brukas vid enskildas lånafhandlingar.
Jag förmodar derföre ock, att lagen velat sålunda skilja imellan dessa olika arter af förbindelser, helst det i annat fall varit onödigt att ens omtala den ena eller dem, som icke äro ställda till innehafvaren.
Men lagen har i detta ')
Om nemligen fordringen i rattan tid angifves hos domare eller Konungens Befallningshafvande, och det sedan kan bevisas, att förskrifningen varit utgifven; så bör fordringen åtminstone då kunna utbekommas, när den crkänncs icke vara betalt. II.
Just. OmOudsm.
Emb-Berättelse för är 7851.
^ — 106 — fall icke tydligen uttryckt sin mening, och derföre ej heller blifvit i enlighet dermed förstådd och tillämpad.
Till missförståndets afhjelpande skulle då erfordras följande ändring i Utsökningsbalkens 4 kap. 4 §: »ställd å någon viss man», med lof att låta den komma i annars hand, och har borgenären den till annan öfverlåtit; »vare lag samma».
— — (Af Rikets Ständer har beslut om en sådan ändring redan vid 1840 års riksdag blifvit fattadt, men af Kongl. Majit då icke antaget.)
När förskrifning, skuldsedel, skuldförbindelse af hvad beskaffenhet som helst, blifvit af långifvaren pantsatt för någon af honom utgifven förbindelse; nr den pantsatta handlingen derigenom i visst afseende öfverlåten; och fråga blir, med hvad vilkor utgifvaren kan förpligtas att inlösa den, sedan pantsättaren kommit i konkurstillstånd.
Det är klart, att om utgifvaren härtill förpligtas, utan att panthalvarens fordran hos långifvaren bevakas, den pantsatta förskrifningen derigenom blir använd till gäldande af en fordran, hvars giltighet i konkursen ej är bekräftad med borgenärsed.
Således blottställes då konkursmassan för förlust; men äfven den pantsatta förskrifningens utgifvare kan förlora; ty om han för egen fordran i konkursen äger qvittningsrätt, hvilken bör gälla emot den pantsatta handlingen; så komme han i åtnjutande af denna qvittningsrätt, i fall samina handling, för underlåten bevakning af panthafvarens fordran, förklarades konkursmassan tillhöra.
Till undvikande af den underlåtna bevakningens menliga följder lärer annan utväg icke gifvas, än att utgifvare af förbindelse, som finnes pantsatt för Iångifvares gäld, hvilken kommit på obestånd, frikännes från skyldighet att samma förbindelse förr inlösa, än panthafvarens fordran är i konkursen bevakad.
Det är i 10 kap. 2 § Handelsbalken, som detta tillägg bör inflyta; och det synes mig lämpligen kunna komina vid slutet af denna § sålunda: »fylle han bristen.»
Pantsättes skuldförbindelse, och varder hans egendom, som den pantsatt, afträdd till konkurs; dä må ej för den förbindelse dess utgifvare förr sökas, än panthafvaren sin fordran i konkursen bevakat.
Några af mig vidtagna åtgärder, syftande på ändring eller förklaring af gällande lagstadganden och författningar, böra här äfvenledes omförmälas.
En vid tjugu års ålder för delaktighet i rån till döden dömd person, hvilken af Kongl. Maj:t genom nådigt Utslag den 23 April 1836 blifvit 'på det sätt från dödsstralfet förskonad, att han skulle hållas till allmänt arbete å fästning, med åliggande för Kommendanten att, tio år efter det bemälte person dit ankommit, i underdånighet insända berättelse, huru han under tiden sig förhållit, hade derefter uppå sin underdåniga ansökning erhållit Kongl. Maj:ts nådiga Utslag den 1 September 1846, hvarigenom honom tilläts att blifva från fästningen frigifven samt antagas uti en honom erbuden årstjenst, dock att, om han framdeles beginge stöld eller annat brott, som störde allmänna säkerheten, han då, utom ansvar efter lag, komme att till fästningen återsändas, för att det honom förut ådömde fästningsarbete fortsätta; och hade han i tvenne år åtnjutit den honom sålunda i nåder förunnade frihet, när han åter om hösten år 1848 häktades, såsom tilltalad för ett förfalskningsbrott, bestående deruti, att han, enligt hvad sedermera genom utslag förklarades, vidtagit åtgärder för anskaffande af ett bevis, hvilket författadt i en prestmans namn upplysts vara falskt, samt af detta betyg betjent sig derigenom, att han, under föregifvande att vara den person, för hvilken det falska beviset blifvit utstäldt, företett detsamma å Göteborgs Sjömanshus, i ändamål att erhålla hyra till sjös, hvilket äfven så vida lyckats honom, att han blifvit med en skeppare påmönstrad.
För detta brott blef han af Häradsrätt den 1 Nov. 1848 dömd att mista äran samt böta 13 R:dr 16 sk. eller, i brist af tillgång till böter, straffas med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd; och sedan det ådömda straffet, af Hofrätt faststäldt, gått i fullbordan samt brottslingen derefter blifvit — 107 — försänd till sin hemort; så har Konungens Befallningshafvande derstädes förpassat honom till fästning, för fortsättning af det honom förut ådömda fästningsarbetet.
I anledning af detta förhållande har jag väl trott mig böra lemna derhän, huruvida det ådömda straffet bordt tillämpas på en förseelse, hvarmed ingen skada varit åsyftad, då enligt det härom åberopade lagställe, 8 kap. 3 § Missg.-balken, afsigten »att skada göra» inginge i karakteren af brott, som borde efter detta lagställe bestraffas, men i förevarande fall ingen annan afsigt uppenbarat sig, än den naturliga önskan hos en för rån till straff dömd och derigenom i hemorten vanfräjdad menniska, att lör framtiden finna sin utkomst på främmande ort eller bland nya bekanta, der vanfräjden kunde döljas.
Men om ock en sådan lagtillämpning ej kunde bestämdt ogillas, enär för den begångna förseelsen annan lag ej funnes, än den åberopade, och i denna ej heller någon lindrigare bestraffning, än den här tillämpade; så syntes mig dock genom den obestridliga hårdheten i denna lagtilJämpning den betänklighet desto vigtigare, hvilken i allt fall ej kunde uteblifva vid öfvervägande af frågan, huruvida den begångna förfalskningen var ett brott af den art, att å detsamma, såsom »störande allmänna »säkerheten», kunde tillämpas den i Kongl. Maj:ts nådiga Utslag den 1 Sept. 1846 gifna föreskrift om brottslingens återsändande tili fästning, för att det honom förut ådömda fästningsarbete fortsätta.
Att under de i det nådiga Utslaget nyttjade ordalag stöld eller annat brott, som störer allmänna säkerheten, icke finge hänföras hvilka brott som helst, ansåg jag mig kunna för afgjordt antaga; och någon ting för allmänna säkerheten mera störande, än som i hvarje brott finnes, syntes mig icke ligga uti ett förfalskningsbrott af den beskaffenhet, hvarom här var fråga, då påföljden af detta brott, i fall det ostraffadt vunnit framgång, endast skulle blifvit, att en person, hvilken redan, utan hinder af sin förut begångna missgerning, ägde nådig tillåtelse att under sin återstående lefnad njuta sin personliga frihet, hade kommit att i ett nytt lofligt lefnadsyrke begagna denna nådiga tillåtelse.
Jag var derföre öfvertygad, att den domstol eller myndighet, hvilken kunde hafva varit behörig att förordna örn tillämpning af Kongl. Maj:ts nådiga föreskrift rörande den brottsliges återsändande till fästningsarbetet, icke bordt för det brott, som här förekommit, ett sådant fortsättande af straffet ålägga.
Men af det misstag, jag sålunda ansåg vara begånget, kunde jag vidare ej annat sluta, än att denna tillämpning af nådiga Utslaget och det urskiljande af brottets beskaffenhet, som härtill erfordrades, icke rätteligen kumle hafva tillhört Konungens Befallningshafvande.
Och så vida brottets hänförande under den i samma nådiga Utslag antydda klass syntes ankomma på en förklaring, hvarigenom gränserne lör denna klass närmare bestämdes; föreställde jag mig svårligen någon annan lämplig och med meningen i det nådiga Utslaget öfverensstämmande utväg, än att efter underdånig hemställan låta frågan bero af Kongl. Majits nådiga förordnande.
Uti underdånig skrifvelse af ilen 15 Januari 1851 vågade jag alltså hos Kongl. Maj:t anhålla, att så vidt Kongl. Majit kunde i nåder täckas ärendet på min anmälan upptaga, en sådan nådig förklaring af Kongl. Maj:ts Utslag måtte meddelas, som här blifvit i fråga ställd, på det följden deraf för den i min tanka för hårdt straffade brottslingen måtte kunna blifva befrielse från ytterligare fortsättning af det fästningsarbete, han sedan 2:ne år å nyo undergått.
Men härutöfver och med afseende på lagskipningens gång för framtiden trodde jag mig kunna underdånigst tillstyrka, att antingen vid utfärdande af nådiga beslut om beuådningar, när dervid fästas vilkor af förevarande art, särskildt för hvarje tillfälle måtte föreskrifvas, huru vid fråga om tillämpning af sådant vilkor borde förfaras, eller ock ett allmänt nådigt förordnande härom varda i behörig ordning meddeladt.