Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lysande krustacé från Mosselbay (Metridia armata A. Boeck), rit. af professor W.
Lilljeborg 61
Reitinacka, rit. af hr O. Sörling, xylogr. af fröken Ida Falander 62
Hundfisk från Tschuktsch-halfön (Dallia delicatissima Smitt), rit. af hr M.
Westergren 64
Krabba från hafvet norr om Beringssund (Chionoecetes opilio Kröyer), rit. af dens. 68
Träd från Pitlekaj (Salix arctica Pallas), rit. af professorskan A.
Andersson 70
32 – 33.
Tschuktschiska ansigtstyper, rit. af hr O. Sörling, xylogr. af fröken Ida Falander 88–89
Planritning af en tschuktschisk graf, rit. af hr O. Sörling 94
Tältstomme vid Pitlekaj, rit. af dens.
Tschuktschisk åra, rit. af dens.
Hundsko, rit. af dens.
Tschuktschisk ansigtstatuering, rit. af dens. 104
Flicka från Irgunnuk, rit. och xylogr. af fröken Ida Falander 105
Gosse från Pitlekaj, rit. af hr O. Sörling 105
Snöskor, rit. af dens.
En aino-man åkande på skidor efter en ren, rit. af dens.
Jagtbägare och snöskrapa, rit. af dens. 108
Tschuktschiska vapen och jagtredskap, rit. af dens. 109
Tschuktschisk båge och koger, rit. af dens.
Tschuktschiska pilar, rit. af dens.
Stenhammare och städ för benkrossning, rit. af dens.
Tschuktschiska redskap, rit. af dens.
Elddrill, rit. af dens.
Ishackor, rit. af dens.
Menniskobilder, rit. af dens.
Musikinstrument, rit. af dens.
Handteckningar utförda af tschuktscher, rit. af dens. 136–137
Tschuktschiska spännen och hakar, rit. af dens.
Tschuktschisk docka, rit. af dens.
Tschuktschiska bensniderier: sälar, hvalrosser, en sjöbjörn, rit. af dens.
Tschuktschiska bensniderier; fiskar, fluglarver, blötdjur och hvalar, rit. af dens.
Fogelbilder af ben, skurna af tschuktscher, rit. af dens. 149
Verldskarta, enligt uppgift från tionde seklet (zinkografi) 154
Verldskarta utvisande Asien sammanhängande med Afrika (zinkografi) 155
Verldskarta efter Fra Mauro från medlet af 1400-talet (zinkografi) 157
Rysk karta öfver
Asien från 1737 (zinkografi) 179
Peter Feodorowitsch Anjou, rit. och xylogr. af fröken Ida Falander 208
Ferdinand von Wrangel, rit. och xylogr. af dens. 209
Säl från Beringhafvet (Histriophoca fasciata Zimm.), rit. af hr G.
Mürzel i Berlin 220
Fjellnagelört (Draba alpina L.) från S:t Lawrence bay, rit. af hr M.
Westergren 225
Fångstredskap hos eskimåerna vid Port Clarence, rit. af hr O. Sörling 230
Eskimåfamilj från Port Clarence, rit. af hr O. Sörling 231
Eskimå (man) från Port Clarence, rit. af dens., xylogr.
af fröken Ida Falander 232
Eskimåer (man och qvinna) från Port Clarence, rit. och xylogr. af dens. 233
Eskimåiska fiskredskap m. m., rit. af hr O. Sörling 235
Eskimåiska bensniderier m. m., rit. af dens. 238
Eskimå-graf, rit. af dens. 240
Djurbild från en eskimå-graf, rit. af dens. 241
Etnografiska föremål från Port Clarence, rit. af dens. 242
Snäcka från Beringssund (Fusus deformis Reeve), rit. af hr M.
Westergren 243
Diagram, utvisande vattnets temperatur och djup i Beringhafvet mellan Port Clarence och Senjavin-sund, af G.
Bove (zinkografi) 244
Konyam-bay, rit. af hr R.
Haglund 248
Tatueringsmönster från S:t Lawrence-ön, rit. af hr O. Sörling 252
Tatuerad qvinna från S:t Lawrence-ön, rit. af dens. 253
Kolonien på Beringön, rit. af hr R.
Haglund 259
Kolonien på Kopparön, rit. af professor P. D. Holm 261
Infödingar på Beringön, rit. af hr R.
Widing 264
Skelett af Rhytina, rit. af hr M.
Westergren 280
Originalbild af Rhytina (funnen af Middendorff) 280
Originalbild af Rhytina (utkast af Steller) 280
Rekonstruerad bild af Rhytina 281
Sjöbjörnar, rit. af hr M.
Westergren 283
91. »Seal-rookery» på S:t Pauls-ön, rit. af hr R.
Haglund 285
Sjöbjörn-slagt, rit. af dens. 288
Sjöbjörnar på väg till »the rookeries», rit. af dens. 289
Alg från Beringöns stränder (Thalassiophyllum Clathrus Post. & Rupr.), rit. af hr M.
Westergren 293
Fusijama, rit. af professor P. D. Holm 299
Ångaren »A. E.
Nordenskiöld» strandad på Jessos ostkust, rit. af kapten J. Hägg 302
Kawamura Sumiyoschi, rit. och xylogr. af fröken Ida Falander 304
Den första medalj som slogs till minne af Vegas färd 307
Stenlykta och stenvård på en japansk tempelgård, rit. af professor P. D.
Holm 311
Japanskt hus i Tokio, rit. af dens 313
Japanska vid sin toilett, rit. af hr V.
Andrén 315
Ginrikischa, rit. af dens. 317
Japanskt sofrum, rit. af dens. 320
Tobaksrökare, rit. af hr O.
Sörling 322
Ito-Keske, rit. och xylogr. af fröken Ida Falander 325
Minnesvård öfver Thunberg och Kämpfer i Nagasaki, rit. af hr R.
Haglund 326
Japansk bärstol, rit. af hr V.
Andrén 338
Japanska brottare, rit. af dens. 340
Japansk bro, rit. af hr O. Sörling 341
Japanskt berglandskap, rit. af professor P. D. Holm 344
Värdshus i Kusatsu, rit. af hr R.
Haglund 345
Bad i Kusatsu. rit. af hr O. Sörling 348
Japanskt landskap, rit. af professor P. D. Holm 355
Lastbärare på en japansk väg, rit. af hr O. Sörling 357
Japansk salubod, rit. af hr V.
Andrén 368
Japansk hofdrägt, rit. af dens. 374
Adelsman i forntida drägt, rit. af dens. 375
Budda-prest, rit. af dens. 376
Samurai, rit. af dens. 377
Port öfver vägen till ett Sinto-tempel, rit. af professor P. D.
Holm 379
Buddatempel i Kobe, rit. af dens. 380
Rio-San’s sigill 384
Begrafningsplats i Kioto, rit. af professor P. D. Holm 385
Inloppet till Nagasaki, rit. af hr R.
Haglund 389
Växtförsteningar från Mogi: blad af bok och lönn, rit. af hr M.
Westergren 394
Växtförstening från Mogi: blad af Zelkova Keakii Sieb., rit. af dens. 395
Ädelstensvaskerierna vid Ratnapora, rit. af hr R.
Haglund 419
Bilder i ett tempel på Ceylon, rit. af dens.
Ett landställe på Ceylon, rit. af hr V.
Andrén 431
Höglandsbild från Ceylon, rit. af hr R.
Haglund 434
Vega-expeditionens vetenskapsmän 438
Vegas officerare 451
Vegas besättning, rit. af hr R.
Widing 459
Vegas intåg i Stockholm den 24 april 1880, rit. af hr R.
Haglund 463
Vega förtöjd utanför kongl. slottet i Stockholm, rit. af dens.
Sid. 24 figurens underskrift bör vara: a.
Skål af trä att sätta under lampan, b.
Lampa af bränd lera.
» 46 rad 12 nedifr. står: början af maj, läs: midten af juni.
» 46 under figuren » Maj » Juni.
» 57 rad 4 nedifr. » oppositiolia » oppositifolia.
» 59 » 2 » » contracteta » contracta.
» 68 under figuren » naturlig storlek » ½ af nat. storl.
» 168 rad 13 nedifr. » jossak » jassak.
» 303 » 9 » » premierministern Daijo-Daijin,
läs premierministern (Daijo-daijin).
På kartan öfver Beringssund (se kartan N:r 10, östra bladet) står å en del af upplagan:
vid S:t Lawrence-ön:
Nordvestkap läs:
Nordostkap.
» » Vestkap » Ostkap.
» » Sydvestkap » Sydostkap.
» » Sydostkap » Sydvestkap.
» Port Clarence 21–26 juli » 22–26 juli.
– Tschuktsch-landets djurverld.
– Nordostpassagen fulländad.
Det nya året inleddes med ett svagt hopp om befrielse.
Sedan nämligen de mot slutet af december nästan ständigt rådande nord- och nordvestvindarne gifvit vika för vindar från öster och söder, bildade sig åter betydliga »reningar» utåt hafvet, och tschuktscherna började åter tala om, att isen skulle drifva bort, så att fartyget kunde fortsätta sin färd, en spådom som de alltid afslutade med en i ord och åtbörder afgifven förklaring, att de då komme att bittert gråta, hvartill de nog också skulle haft goda skäl i betraktande af det utmärkta sätt, på hvilket de behandlades af alla om bord på Vega, så väl befäl som manskap.
För att se till, huru det förhöll sig med isen längre utåt hafvet, företog löjtnant Bove, åtföljd af fångstmannen Johnsen, sjelfva nyårsdagen åter en utfärd till det öppna vattnet.
»Jag lemnade fartyget på förmiddagen den 1 januari och kom till det öppna vattnet efter fyra timmars jemn gång.
Den djupa, lösa snön gjorde vandringen mycket mödosam, och trenne rader af torosser bidrogo äfven härtill, hufvudsakligast i följd af de ofta snötäckta råkar, som i deras granskap genomkorsade istäcket.
Storleken af de isblock, som här voro hopade på hvarandra, visade hvilka våldsamma krafter varit verksamma vid torossernas bildning.
Dessa isvallar lemna numera ett väl behöfligt skydd för Vegas osäkra vinterhamn.
Ungefär midt emellan det öppna vattnet och fartyget var vägen genomskuren af sprickor, som gingo från öster till vester och tydligt angåfvo, att öppningen i isen skulle hafva vidgat sig till en kilometers afstånd från fartyget, om den svåra stormen i december varat ytterligare 12 timmar.
Vega hade härigenom råkat i stor fara.
Iskanten mot det öppna vattnet var jemnskuren, som med en ofantlig knif, och så stark, att man kunde framgå längs densamma som på en berghäll.
Äfven från toppen af en fem meter hög isvall kunde man icke mot nordost och norr se någon begränsning af det öppna vattnet.
Dels häraf, dels af vattenskyarnes utsträckning i denna riktning drager jag den slutsatsen, att det öppna vattnets bredd var minst 35 kilometer.
I öster begränsades reningen af en mot norr framlöpande isvall, hvilken nio eller tio kilometer längre bort åter tycktes böja af mot öster.
Möjligtvis fans bortom denna isvall längre öster ut ännu en vattenbasin.
Djupet vid isranden var 21 meter, vattnets temperatur –2° C.
Vattnet strömmade med temlig fart rätt ut från kusten (d.v.s. från SSO).
Då denna här framgår nästan i rät linie, torde strömmen hafva varit en tidvattenström.
Det öppna vattnet vimlade af sälar, enligt Johnsen såväl storsäl som snadd.
Ingen isbjörn, ingen hvalross och inga foglar sågos.»
Boves berättelse styrkte mig i min förmodan, att det öppna vattnet, liksom under slutet af januariTältplatsen
Pitlekaj öfvergifven af invånarne, d. 8 febr. 1879.
Efter teckning av O. Nordqvist.
månad 1873 i Mosselbay, möjligen skulle framtränga ända till vår förtöjningsplats och lemna oss en väg öppen till Beringssund, i hvilken händelse vi icke kunnat undgå att genast fortsätta vår färd, så obehaglig och farlig den ock under denna årstid blifvit.
Äfven tschuktscherna förklarade upprepade gånger, att det öppna vattnet i januari skulle bibehålla sig en längre tid, och stälde i förväntan derpå sina enkla fångstredskap i ordning.
Men både de och vi blefvo svikna i vår förväntan.
Vegas isbojor lågo orubbade qvar, och den blåa randen vid horisonten minskades och försvann åter.
Detta förorsakade bland infödingarne en så stor brist på föda och framför allt tran, att alla invånarne i den oss närmast belägna byn, Pitlekaj, nödgades flytta öster ut, oaktadt för nödens lindrande en betydlig mängd mat dagligen utdelades från fartyget.
Det tyckes dock, som om en verklig erfarenhet från föregående år skulle legat till grund för tschuktschernas väderleksspådom.
Ty den 6 februari började en sydostlig vind att blåsa, och med ens upphörde den stränga kölden.
Temperaturen steg för några timmar till och med öfver 0°.
En vattensky bildade sig åter längs ishorisonten från nordost till nord, och från bergshöjderna vid kusten såg man en vidsträckt öppning i isfältet, hvilken ett stycke öster om Irgunnuk gick nära till stranden.
Några kilometer längre öster ut var till och med sjelfva stranden isfri, och från bergen tyckte sig våra sjömän märka en stark sjögång i den blåa vattenrand, som begränsade synkretsen.
I fall detta ej berodde på en synvilla, förorsakad af de nedre luftlagrens ojemna uppvärmning och dallring, måtte det öppna vattnet hafva varit mycket vidsträckt.
Kanske var infödingarnes påstående riktigt, att det sträckte sig till Beringssund.
Men på deras uppgifter kunde vi numera ej fullt lita, sedan vi med extra traktering belönat några för oss gynsamma förutsägelser om is och väderlek.
Äfven mellan fartygets förtöjningsplats och land hade åtskilliga sprickor uppstått, genom hvilka flödvattnet trängde fram under snön, och i hvilka några af oss fingo kalla fot- eller benbad under vandringarna till och från land.
Tschuktscherna i Irgunnuk lyckades nu fånga en isbjörn och sjuttio sälar, af hvilka en del, jemte frusna späckskifvor, skrytsamt uppradades längs tältens ytterväggar, andra nedlades i späckkällrarne, hvilka snart voro öfverfulla.
I den närmare oss belägna tältplatsen Jinretlen hade jägarne deremot endast erhållit åtta sälar.
Glädje och bekymmerslöshet för morgondagen rådde i alla fall äfven här, och våra skinnklädda vänner passade på tillfället att visa en sjelfbelåten missaktning för de simpla lifsmedlen från Vega, som de dagen förut med så ömkliga åtbörder tiggt om, och hvilka de åter om ett par dagar måste lita till.
Barnen, som de sista veckorna varit något affallna, om ej i jemförelse med europeiska barn, så åtminstone med välfödda tschuktschbarn, började hastigt återtaga sitt forna hull, och lika så de äldre.
Tiggeriet upphörde för några dagar, men fartygets däck utgjorde fortfarande en kär samlingsplats för skaror af män, qvinnor och barn.
Många tillbragte här muntra och glada i en temperatur af –40° C. större delen af dagen, sqvallrade, hjelpte smått, men alltid endast smått, till med arbeten om bord o.s.v.
Den blida väderleken, utsigten för oss att komma loss och den rika fångsttiden för tschuktscherna upphörde dock snart.
Temperaturen sjönk åter under fryspunkten, d.v.s. under qvicksilfrets, och hafvet frös så långt från stranden, att tschuktscherna ej mer kunde göra någon fångst.
I stället sågo vi dem en morgon komma tågande, likt fångarne på ett egyptiskt eller assyriskt segermonument, i gåsmarsch öfver isen mot fartyget, hvar och en med en börda på skuldran, hvars rätta natur vi, medan de voro på afstånd, förgäfves sökte gissa oss till.
Det var isstycken, ej synnerligen stora, hvilka de sjelfbelåtna, muntra och glada öfver sitt nya påhitt lemnade åt kocken för att i stället af honom få något af den kauka (mat), de några dagar förut missaktat.
Första gången lufttemperaturen sjönk under qvicksilfrets fryspunkt, var i januari.
Det blef nu nödvändigt att vid de meteorologiska observationerna i stället för qvicksilfvertermometrar använda de sprittermometrar, hvilka, i förväntan på den stränga kölden, för länge sedan blifvit upphängda i termometerburen.
Då qvicksilfret fryser i en vanlig termometer, drager det sig så starkt tillsammans, att qvicksilfverpelaren plötsligen sjunker djupt ned i röret eller, om detta är kort, helt och hållet går in i kulan.
Pelarens ställning är derför icke något mått på den verkliga köldgraden vid frysningen.
Den afläsning af –89°, ja till och med af –150°, som på en tid, då man ännu ej kände, att qvicksilfver kunde i köld antaga fast form, i norra Sverige1 gjordes på en qvicksilfvertermometer, och som på sin tid gaf anledning till åtskillig strid och tvifvel om observatorns sanningsenlighet, var helt säkert fullt riktig, och är något, som när som helst kan omgöras, i fall man afkyler qvicksilfret under dess fryspunkt i en tillräckligt långt under 0° indelad termometer.
Qvicksilfrets frysning2 sker nedifrån uppåt, i det att den frusna metallen såsom tyngre sjunker ned i den del, som ännu är flytande.
I fall man, när det är till hälften fruset, bortgjuter det flytande från det frusna, så erhållas kristallgrupper bestående af nålar, som äro sammansatta af små oktaedrar, grupperade till hvarandra efter kubens kanter.
Ingen af våra qvicksilfvertermometrar led någon skada eller någon förändring af nollpunktens läge derigenom, att qvicksilfret i dem frös och åter upptinade.
Under den stränga kölden blef isen naturligtvis allt tjockare och tjockare, och för de ständiga nordliga vindarne hopade sig allt högre torosser kring fartyget, allt större och större snömassor mellan detsamma och land samt längs höjdsträckningarna vid kusten.
Alla förhoppningar eller farhågor att komma tidigt loss öfvergåfvos åter, och en märkbar tomhet började göra sig gällande efter julhelgens stök och festande.
I stället anordnades nu för manskapet en följd af populära föreläsningar, hvilka höllos på trossbottnen och afhandlade nordostpassagens och nordvestpassagens historia, de första verldsomseglingarna, österrikisk-ungerska expeditionen, jordytans förändringar, menniskans härkomst, bladets betydelse för växten o.s.v.
Det blef så väl för officerare och vetenskapsmän som för manskapet ett litet afbrott i det arktiska vinterlifvets enformighet, och föreläsaren kunde alltid vara säker att finna sitt lilla auditorium fulltaligt och högeligen intresseradt.
Äfven några svaga försök till musikaliska aftonunderhållningar gjordes, men dessa blefvo af brist på musikaliska instrument och musikalisk begåfning bland
Vegamännen väl bristfälliga.
Någon lämplig direktör för teaterföreställningar efter engelskt-arktiskt mönster hade vi ej heller ibland oss, och äfven om så varit fallet, fruktar jag, att direktören här fått ganska svårt att samla de för hans upptåg behöfliga dramatiska talangerna.
Den 17 febr. gjorde löjtnant Brusewitz en utflygt till Najtskaj, hvarom han meddelar följande:
»Jag och Notti lemnade fartyget på eftermiddagen och kommo efter ett par timmar till Rirajtinop, Nottis hem, der vi tillbragte natten, tillsammans med hans tre yngre bröder och en sjuk syster, hvilka alla bodde i samma tältkammare.
Genast efter ankomsten började den ene brodern göra i ordning hundselar och släde till följande dags färd, medan vi öfriga gingo in i det inre af tältet, der den sjuka systern låg, oklädd men omsvept med renskinn.
Hon skötte tvenne tranlampor, öfver hvilka hängde två kokkärl, det ena en f. d. preservburk, det andra en f. d. pyts af jernbleck.
En af bröderna kom in med ett tråg, hvaruti var Notti och hans hustru Aitanga.
Efter fotografier af L.
upplagdt ett stycke sälspäck jemte frusna grönsaker, hufvudsakligen pilblad.
Späcket skars i omkring tumsstora tärningar, hvarefter en af bröderna gaf systern en god del af så väl späck som grönt.
Först derefter utdelades maten bland de andra.
Hvarje späcktärning inbäddades omsorgsfullt i grönt, innan den åts.
När grönsakerna voro slut, fans ännu något späck, som gafs till hundarne, hvilka lågo i yttre tältet.
Härefter spisades kokt refbensspjell af säl och till sist ett slags soppa, troligen af sälblod.
Systern fick först och särskildt äfven af dessa rätter.
Man bjöd också mig af hvarje anrättning, och det tycktes ej väcka anstöt, att jag icke antog anbudet.
Efter måltidens slut sattes matkärlen undan, päskarne afdrogos, några renhudar nedtogos från taket och utbreddes.
De äldre bröderna tände sina pipor, och de yngre lade sig att sofva.
Mig anvisades en af sidoplatserna i tältet, synbarligen Nottis egen sofplats.
Den ena lampan släcktes, och alla somnade efter hand.
Under natten jemrade sig flickan flere gånger, då alltid en af bröderna gick upp och skötte om henne.
Klockan 6 f.m. väckte jag sällskapet och påminde om vår utfärd.
Alla uppstego genast.
Påklädningen gick ej fort, ty mycken omsorg egnades åt fotbeklädnaden.
Ingen mat framtogs, men alla sågo belåtna ut, när jag gaf dem utaf mitt förråd, som bestod af bröd och några konservbiffstekar.
Strax efter frukosten spändes fyra hundar för släden, hvarpå Notti och jag fortsatte färden åt Najtskaj, jag åkande, han springande bredvid släden.
Vid Irgunnuk, en tschuktsch-by belägen en engelsk mil öster om Rirajtinop, gjordes ett kort uppehåll för att försöka få låna flere hundar, hvilket dock misslyckades.
Vi fortsatte färden längs stranden och framkommo vid 10-tiden på f. m. till Najtskaj, beläget 15 till 18 kilometer i OSO från Irgunnuk.
Här mottogos vi af större delen af våra forna grannar, invånarne i Pitlekaj.
Af byns 13 tält innehades de 5 vestligaste af Pitlekajs f. d. befolkning, då de 8 mera östligt belägna beboddes af andra tschuktscher.
Pitlekajs invånare hade ej rest sina vanliga stora tält, utan sådana som voro dels utaf obetydligare storlek, dels mindre fast sammanfogade.
I alla tält här, liksom i Rirajtinop och Irgunnuk, fans mycket sälspäck upplagdt; vi sågo stycken af säl och hela sälar uppstaplade utanför tälten, och under vägen till Najtskaj mötte vi flere slädar, lastade med säl, på väg till Pidlin.
Vid Najtskaj gick jag ut på jagt, åtföljd af en tschuktsch.
Vi fingo upp åtta harar, men lyckades ej närma oss dem inom skotthåll.
En röd räf sågs på mycket långt håll, men hvarken ripor eller ripspår kunde upptäckas.
Klockan 2 e.m. återvände jag till Irgunnuk och fick der en annan släde förspänd med 10 hundar, med hvilka jag snart åter nådde fartyget.
Den 20 februari stannade tre stora, med varor lastade och med 16 till 20 hundar förspända tschuktsch-slädar vid Vega.
De sade sig komma öster ifrån och vara på väg till marknaden i granskapet af Nischni Kolymsk.
Jag sände åter på försök med dem bref till hemlandet, för hvilka, sedan de vägrat att mottaga penningar, i postarfvode lemnades tre flaskor rom och riklig undfägnad för folk och hundar.
Mot denna aflöning förbundo de sig att troget utföra sitt uppdrag och lofvade att återkomma i maj.
Härmed höllo de ock ord.
Den 8 och 9 maj passerade nämligen en mängd med renskinn tungt lastade och med en massa hundar förspända slädar från vester till öster längs kusten.
Naturligtvis rastade alla på den asiatiska ishafskustens enda värdshus, Vega, betraktande det som en sjelfskrifven sak att de hos oss skulle i ersättning för litet prat och sqvaller erhålla mat och »ram».
Med mycken ifver berättade de nu, att bref skulle komma med en annan hundfora, som vore att vänta om några timmar.
Det var för oss en mycket stor nyhet, hvars betydelse den, som aldrig i månadtal hungrat efter nyheter från hem, hemland och hemverld, knappast kan fatta.
Ifriga att få veta, om vi verkligen hade att förvänta en post från Europa, frågade vi dem huru stort paketet var.
»Mycket stort» blef svaret, och »ramen» utmättes naturligtvis derefter.
Men när slutligen brefvet framkom, så visade det sig endast vara en ytterst knapphändig biljett från någon af de ryska myndigheterna i Kolyma, som underrättade mig, att våra bref kommit honom till handa den 4 april/23 mars och genast blifvit sända med express till Jakutsk.
Derifrån befordrades de vidare med posten och kommo till Irkutsk den 26/14 maj och till Sverige den 2 augusti.
Under hösten och midvintern var naturligtvis solskenet ej starkt och ihållande nog att kunna vara plågsamt för ögonen, men i februari började ljuset från snömoln och snödrifvor blifva besvärligt nog.
Den 22 februari utdelades derför snöglasögon åt alla man, ett, såsom jag förut anfört, oundgängligt försigtighetsmått vid arktiska färder.
Äfven många bland tschuktscherna blefvo något senare på året angripna af snöblindhet och mycket angelägna att af oss erhålla blåfärgade brillor.
Johnsen påstod till och med, att en af de harar han skjutit, uppenbarligen var snöblind.
Om aftonen den 22 februari utbrast en storm med snöyra och en köld af –36°.
Att vara ute i ett dylikt väder är ej godt ens för en tschuktschisk hund.
Härpå fingo vi bekräftelse den följande dagen, då en vilsekommen tschuktsch kom om bord, bärande en fullkomligt stelfrusen hund vid bakbenen, som en död hare.
Han hade med sin hund gått vilse på isen och legat, utan att förtära något, ute i en snödrifva öfver natten.
Husbonden sjelf hade icke lidit någon skada, han var blott hungrig, hunden deremot visade knappast tecken till lif.
Båda blefvo naturligtvis om bord på Vega omhuldade med mycken medlidsamhet och ömhet.
De togos på mellandäck, dit hvarken tschuktscher eller tschuktsch-hundar eljest insläpptes; för mannen dukades en riklig måltid af hvad vi trodde kunde smaka honom bäst, och derpå fick han, troligen för första gången i sitt lif, sofva om ej under sotad, så åtminstone under timrad ås.
Hunden blef under timtal omsorgsfullt massagerad med den påföljd, att han kom till lifs igen, något som föreföll oss alla och, efter hvad det tycktes, ej minst tschuktschen högeligen besynnerligt.
I början på mars passerade ett stort antal med renhudar lastade slädar, förspända med 8 till 10 hundar hvar, förbi oss.
Hvarje släde hade en körsven, och såsom vanligt deltogo qvinfolk ej i färden.
Dessa foror voro på handelsresa från Irkaipij till Päk (Beringssund).
Vi träffade bland formännen många af våra bekanta från sistlidne höst, och jag behöfver ej säga, att detta gaf anledning till en särskild undfägnad, för folket bröd, en sup, soppa, något socker och tobak, för hundarne pemmikan.
Samspråket blef vid dylika besök vanligen mycket lifligt och gick temligen obehindradt, sedan nu ett par af oss blifvit något hemmastadda i tschuktschernas tungomål.
Om jag undantager två män, Menka och Noak Elisej, hvilka kunde tala ytterst bristfällig ryska, förstodo nämligen ej heller en enda af de förbifarande ren- eller hundformännen något europeiskt tungomål, och det oaktadt de alla idka liflig handel med ryssarne.
Men tschuktschen är stolt nog att fordra, det hans eget språk skall vid internationel handel och vandel i nordöstra Asien vara förherskande, och grannarne finna sig häri.