Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror det &amp; r derför att det ligger en lidelse, e n passion.
i den franska konsten, som vi inte alls äro vana vid.
Nan förstår att ett folk som skapar en sådan konst måste ha haft en lidelsefull historia: och att andra sidan ett folk, som stundligen mättar sina ögon med denna konst, måste lara sig att i det verkliga, lifvet ej rygga tillbaka för det.
djärfva och våldsamma.
Hos oss ligger det i blodet en läng-.
tan efter lugn trefnad, hos den romaniska racen en längtan efter det uppskakande, det fantasiretande - det ar så, natur- ligt att konstnärsfolket ocksh ar revolutionsfolket.
E n ung engelsman stod på tröskeln till en af salongerna, niistan medvetslöst försjunken i betraktandet af &amp; n tafla der- inne.
J a g följde riktningen af hans blick och blef ocksk fastnaglad.
Den taflan behöfde ingen öfverskrift.
Man såg '
genast att den förestalde Cesars död.
Uan s&amp;g sjalfva rus- .ningel2 af alla de sammansvurne mot den dödsdömde, det var en fart i de hvita togorna, som f r i n alla sidor af templet strömmade tillsammans mot den ende, den ensamme!
Och bakom dem stig man rader af andra man i hvita togor, som nyss rest sig upp och sparkat tillbaka sina stolar - forste- nade, förskräckta, men obevekligt orörliga.
Uan blef nastan utom sig, man hade velat ropa till dem: hvarför stkr ni der stilla som stenar, ser ni inte att han är ensam, och att de mörda honom som nidingar?
Ja, så måste det ha sett lit.
Hvilken tarflig, futtig utstyrsel hade jag icke i min fantasi förut gifvit denna tilldragelse!
Men det fana en annan genre som högligen förvknade mig.
Hvad säger du om att se helgonet St. Denis gå med sitt eget hufvud i händerna - ett mycket värdigt blickande hufvud - och en gloria öfver sin blodiga hals och skrämma vettet ur ett hederligt bondfolk, som höll p&amp; att arbeta p&amp; Akern och s&amp;g alldeles för hederligt ut för att förtjäna att störas p&amp; ett så, högst obehagligt satt?
Bet vimlade af m m - kar som förrättade exorcismer eller gjorde andra underverk, och när man d&amp; sida om sida med dessa bilder ser andra, som predika den mest raffinerade njutningslystnad, s&amp; väcker blandningen, som visst är ohjälpligt betecknande för romani- ska folk, hos ett nordiskt sinne en hög grad af äckel och vedervilja.
För öfrigt hvad är det som inte fins i den franska konst- afdelningen?
J a g såg ett solbelyst vatten - måladt af en impressionist - som var sådant, att om jag hade behöft vara hemifrån länge, hade jag inte vågat betrakta, det för att inte försmäkta af hemlängtan till vara vikar och sjöar.
Der fun- nos nästan alla märkvärdiga franska samtida i de utsöktaste porträtt - ja man hade velat haft ett år på, sig allra minst för att njuta af allt.
I skulpturafdelningen f&amp;r man först ett riktigt ofverviil- digande intryck af kolossala former, af djärfva, ovanliga mo- tiv; man måste oupphörligt fråga sig sjalf: hur har n&amp;gon kunnat komma p&amp; den idén?
Hvad sägs om att göra en staty af en gorilla, som släpar bort en kvinna?
Eller en rhinoceros i kamp med två tigrar, eller " snillet kufvadt a.f v&amp;ldetn, allt framstäldt i brons, gips och marmor?
Men jämte detta be- synnerliga huru mhnga förtjiisande vackra konstverk!
.erinrar mig särskildt en ung ståtlig elsasskvinna, lätt igen- känd på den stora elsassrosetten, som stöder en ung döende krigare och utmanande vänder sig mot den osyulige fienden.
Gruppen stod på en särdeles bemärkt plats, och i den unga flickans stränga, trotsiga, förbittrade ansigte stod revanche- idén skrifven med tydliga drag.
Det vore viil ocksii under- ligt om inte den skulle lemna niigot s p k efter sig i konsten.
Der stanna vi ovilkorligeri inför den sittande statyn af George Sand, skulpterad af Millets mästarehand.
Hvad hon ser no- bel ut med sitt smala ansigte, sitt viigiga hiir och sina fina händer!
Och der ha vi en Anakreon, vinlöfskransad, hållande en ung flicka om halsen.
Aldrig har jag sett lefnadsnjutnin- gen SA väl skildrad i just det flyktiga moment, då den ännu är ädel och ej har ett spar af cynism i sig.
Man ser pii ho- nom, att " vin fröjdar miinniskans hjärtan, men det ligger ett svalg mellan honom och Bacchant-ruset.
.- I ena ändan af galleriet är den skandinaviska skulpturen uppställd.
Den innehiiller ju miinga förträffliga konstverk, men hvad den p&amp; det hela ser tam ut i jämförelse med den franska konsten och dess våldsamma dj ärfhet!
Mest späda, ungdomliga gestalter samt porträttbyster.
Den Hasselbergska " Snödroppenn symbo- liserar förträffligt den nordiska konsten: bitter kamp f ' ör att ffi finnas till, vemodigt skön, men utan glöd.
- - - - - För att nu lemna expositionen och tala om niigot annat, så har jag en g&amp;ng här varit med om en besynnerlig före- läsning.
Låt mig först beskrifva lokalen.
Det ar vid Boule- vard des Capucines: vagnarna ila fram med den der rastlösa farten, af hvilken man nästan endast hör hastarnes rytmiska, stampningar mot asfalten - ett lätt, nervöst binller, ett evigt, outtröttligt jagande, som är s % likt Paris.
Luften har denna besynnerliga lukt, som särskildt betecknar Paris: en bland- ning af blomdoft, af parfymer och af en stor stads osunda utdunstningar, någonting snarlikt luften i en teater, men ända inte obehagligt, bara onaturligt.
Vi gå förbi de elegantaste bodar, der först&amp;ndiga män- niskor som vi inte köpa det ringaste och g&amp; in genom en port öfver hvilken lyser i gasliigor ordet nConferencesn.
Vi köpa biljett för 3 francs, men få ocksh sitta i bekväma fåtöl- jer.
Det är en liten, men högst elegant sal: tunga sidendra- perier för dörrarna, p&amp; föreläsarens bord karaffin och glas af brokig, skiftande kristall.
Publiken välklädd, består till en
stor del af främlingar, men bredvid oss sitter en akta fransy- ska, pudrad på kinderna, krusad i haret, parfyminlpregnerad från topp till tå.
Ändtligen - dörren går upp, in kommer föreläserskan, en kvinna p&amp; gränsen mellan-medeliilder och aderdom, lang, böjd, klädd i en svart klädning, som bara ar ett hölje, i en hatt ackurat liknande en skopa, och som lika väl kunde ha sett dagen för hundra h sen, lika val i Skrå- köping som i Paris.
Ansigtet ar blekt, magert och på intet satt ovanligt.
Stackars gumma, hon håller på att falla, nar hon skall klifva upp på den höga estraden; hon är väl gene- rad.
Ja, hon har den der fiirliigenheten i början, som hvarje kvinna känner vid ett offentligt uppträdande, äfven om hon ar öfvad.
snart kommer hon i gång, de hvita magra händerna - hon har inga handskar - knappas ihop och slås upp allt efter som hon talar.
Kan du tänka dig, att denna kvinna, som så, mycket påminner om en riktigt fattig, utsläpad lärarinna i en landsortsstad, det är - Louise Michel!
Jag hoppas du delar min förvåning.
Bon talar i en ström, utan gester, utan egentlig valta- lighet, men ändå fhgslande.
Den fina frun f ~ l j e noga r med, ler och taras ömsom.
Det som fangs1a.r iir en viss hjärtlig ton som genomgår det hela och en i Frankrike ovanlig fliird- frihet.
Föreläsningen heter " A1 travers la vien, och det är egentligen litet &amp; travers allt möjligt: om lyxen p&amp; exposi- tionen, om de små handlandenas undergång genom de stora handelshusen, om människans behof af sympati, om hennes egen.
deportationstid.
nDet var inte mig de dömde, det var min gamla mor, som dog af sorgz, säger hon.
Sjiilf sliger hon sig ha varit lycklig under sin fiingelsetid.
- T ' i kunna icke finna någonting om vkld eller som påminner om petro- löseu.
Hon tycks mest lagga an p&amp; att pliidera de fattigas och olyckligas sak och så att meddela litet nationalekonomi, hvars värde torde vara problematiskt ..
Logisk reda fins ej mycket af, men en och annan ganska miirkviirdig tanke.
" La charité est morten, påstod hon, " an lien de la charit6 nous aurons la solidaritén.
- Sanningen att saga, gingo vi hem riktigt litet rörda af Louise Michel, och det ar mig i denna stund omöjligt att förklara hennes upptradonde under kommu- nen.
Men kanske är det nu på gamla dar hon har blifvit s&amp; har beskedlig.
Hennes uppträdande var i alla hiindelser - l&amp; mig säga det i förtroende - vida kvinligare an åtskilliga e en
' franska damers på den första kongressen.
Så vilseledd hon är, så ruskiga saker hon a11 har varit med om,# s&amp; har hon det som gifver den offentligt upptriidande kvinnan liksom en oantastlighet, en nsauve-garde ", nämligen entusiasm.
När en kvinna uppträder bara för att uppträda, och när hon säger saker som en man mycket väl kunde ha sagt, och säger det p&amp; alldeles samma sätt, bara litet slimre - då må hon tiga.
E a n hon inte just i det offentliga uppträdandet vara kvinna, göra gällande det egendomligt kvinliga elementet, då ha mot- ståndarne rätt att håna och le och d&amp; kan hoii ej häller öfva något inflytande.
Inte är det ett större antal af talare och författare som behöfves, utan det behöfves en annan sort.
Dessa reflexioner komma &amp; propos den första kongressen, som tycktes visa att de franska kvinnorna ännu icke lyckats sammansmälta själf- ständighet med kvinlighet och respektabilitet.
Louise Michels inflytande beror bestëmdt derpå att hon är i eminent grad kvinna.
Du vet kanske att det fins i Paris en stor rundmålning, som heter Panorama du Sihle, som ar utförd af två verkligt framstående målare och är ett riktigt konstverk.
Den fram- ställer grupper af alla Frankrikes historiska personer under det g %ngna seklet allt sedan 1789.
Den börjar med Ludvig XVI och hans fhrggranna omgifning och slutar .med den korrekte Carnot, som tycks mer &amp; n nagon annan mänsklig varelse vara skapad för frack och hvit halsduk.
På, det falt af denna målning, som är egnadt.åt de sista decennierna, %t vår tid i egentlig mening fins - om jag mins rätt - endast tre kvinnor.
Och hvilka tror du det är?
Jo, Louise Michel, Sarah Bernhardt och som jag tror en annan skådespelerska .. .Det sk~dle alltså vara de kvinnor, som mest beteckna det moderna Frankrike: å, ena sidan petrolösen, å den andra re- presentanten för den der typen " kvinnan-gåtan " som de nya.- ste författarne så mycket älska, och som hemta hela sin troll- kraft från sin ontgrundlighet, sin rikedom p&amp; öfverraskningar.
Det är en kvinna som hvarken har panna eller ögon, pannan a r dold under frisyren, ögonen sväfva hit och dit, och hennes blick kan man aldrig möta, hennes sjii1 kan man aldrig f&amp;nga.
Hon är som essencen af d.ecadanskulturen.
Det är sorgligt och besynnerligt att inte Frankrike skall ha haft nhgon stor kvinna af ett ädlare slag, någon i George Eliots stil, iiagon
kraftigt verksam, men älskande, varm och klarögd framtids- kvinna.
Kanske skall hon komma innan seklet a.r slut.
Nej, nu har jag kommit s&amp; djupt in i det outtömliga ämnet - kvinnofrågan - att det ar bgist jag skyndar mig att sluta.
Din me.
Från flickskolemotet.
Det fjarde allmhnna flickskolemötet hölls som bekant i Stockholm den 12, 13 och 14 sistlidne Juni.
Som vanligt vid dessa möten var det öfvervagande antalet besökande lararinnor, hvilket ocksk &amp; r ganska naturligt, dh undervisningen vid vAra flickskolor hufvudsakligen bestri- des af lararinnor.
Dock hade ett fAtal af hufvudstadens och n %grw andra staders larare infunnit sig.
Ännu mes försvinnande var antalet af de föraldrar, som togo del af det, som sades om deras dottrars uppfostran, eller som lato larare och lararinnor veta, hvad de sjiilfvsa tankte i de vigtiga fragor, som behandlades.
Det a r icke var mening att har lemna en utförlig redogörelse om mötets filrhandlingar, utan att blott pilminna Dagnys lasare om hufvudströmningarna.
För dem, hvilka intressera sig för vira flickskolor, torde det e j vara obekant, att i frAgan om dessa skolors organisation, meningarna iiro i hög grad skiljaktiga.
Man synes hvarken kunna ena sig om hvad som skall meddelas eller om huru mycket af flickans tid skolan har ratt att tillegna sig.
Denna ovisshet synes oss dock vara ett godt tidens tecken: man borjar förstik, att det kunskapsmaitt skolan med- delar skall vara afpassadt för barn och ej för vuxna, och man börjar afven att pA allvar inse, att flickan under sina ugpvaxt8r har mycket annat att inhemta och lara an bokliga kunskaper.
Denna fiickskolians hon be- svafvande stallning kan dock ej i langden vara Unskviird höfver komma p&amp; stadiga fbtter.
Men hartill fordras framförallt, att hon m&amp; komma att lefva under blttre elzonomisks vilkor.
Som bekant tillsattes Ar 1885 af Kongl.
Najt.
en komité, som hade att undersöks flickskolornas nuvarande tillstiind och att derom afgifva ett utlatande.
Flickskolans vanner hoppas, att följden hlraf skall blifra en kungiig proposition till riksdagen med anhiillan om ökadt anslag till flicksko- lorna.
Komithrades förslag utkom p&amp; hösten 1888.
, DA styrelsen för det fjarde allmanna flickskolemötet skulle var det naturligt, att den kungliga komit6ns uppsatta mötets utlitande fick slappa till diskussionslmnena.
Komitérade hafva t a ~ k sig, t att vhra högre flickskolor i framti- den skulle vara endast sjuiriga, och i de kommuner, der shdant late sig göra, efterföljas af s. k. fortsattningsskolor med fullkomlig valfrihet.
T i l l dessa skolor skulle dh uppskjutas läsningen af: konsthistoria, kyrkohistoria, literaturhistoria m. fl.
amnen, som nu trangas i den egentliga barnskolan.
Detta förslag delades i allmanhet af mötet.
Man- ansag att den egentliga skoltiden skulle sluta med flickans 16: de Ar, och att en friare lasning sedan skulle följa.
Bettinkligheter mot denna anordning framkommo egentligen friln nhgra af landsortens repre- sentanter.
Orsaken hartill tycktes egentligen kunna uttryckas med den gamla satsen: " man vet hvad man har, men icke hvad man fir ".
Landsortsskolornas kamp mot en elandig ekonomi leder ganska natur- ligt till ett dylikt resonnemang.
Man tordes ej tanka p&amp; fortsattnings- skolor l i t oss d i htminstone behilla vir gamla &amp; tonde klass.
Man tycktes nlstan hafva glömt, att det icke var om nutidens smilstadssko- lor, i b t t a fall understödda af sparbanker, branvinsbolag eller on- skilda personer man talade, utan om framtidens flickskola, kraftigt understödd af stat och kommun.
Ifrigare och hetare blef debatten om huruvida enligt komiterades förslag undervisning borde meddelas i endast tvi frammalide sprhk P den egentliga barnskolan och det tredje spriilet uppskjutas till fort- stittningsskolan.
F6rsIagets vanner betonade, att d i trlngseln af am- nen i skolan ar stor och med ratta öfverklagad, borde nigot Smne bortrensas, och hlrtill lampade sig bland andra ilmnen det tredje spra- ket.
Sprikstudiet i och för sig skulle ocksb vinna genom koncentra- tion.
Förslagets rnotstindare stödde sig förnamligast p i " förtildrarnas önskningar och de praktiska behofvenn och menade, att man ej som.
vilkor för anslags erbiilande borde förbjuda en skola att undervisa i.
3 sprak.
Förutom dessa frigor, som narmast beröra .skolans organisation, var det naturligt, att de bida frigorna om " samskolan " oah " sMjden ", dessa de noderna pedagogernas skötebarn, skulle blifva föremtll för ett lifiigt menjngsutbyte.
Mötet hade p i sitt program upptagit frggan, om huruvida det tir Iampligt, att de allmanna laroverken, i vissa mindre samhällen, enligt flickskolekomit6ns förslag, ombildas till samskolor ..
Detta förslag tycktes icke vinna mötets sympatier!
Atminstone i sitt nuvarande skick.
Det vore ej i sm&amp;st&amp;derna ensamt man bast gjorde erkrenheter, och de ekonomiska fardelarna torde ej blifva s&amp; stora.
som komiterade menat.
Eburu det ej strangt taget hördo till iimnet att diskutera fragan om samskolan i och för sig, hennes fördelar och vanskligheter, var det niistan naturligt, att diskussionen snart lemnade d e 32 stadernas omrhde och kom in p&amp; sjhlfva samskolan.
Och si % börde vi %ter de gamla betankligheterna: om huru det skulle g&amp; vlra flickor i de förskrackliga gosskoIorna och de viil grundade bettlnklig- heterna, huruvida vAra flickor tala att läsa lika mycket som gossarna.
Samskolan hade ocksh sina varma föresprhkare, och mer an en larare kunde vitsorda det goda inflytande som gossarna och flickorna nt8fvat p&amp; hvarandra.
Af andra, som varmt intresserade sig för saken, bely- stes fragan frhn olika ' sidor.
Det vore ej gossarnas ensamt, som vunne pai samskolan, tlfven flickorna hade mycket att Ilra: stark ambition &amp; r ej detsamma som inre allvar.
Allvaret i arbetet leder i sjElifva verket sakrare framat an en ofta nervös ambition.
Ben största vin- sten 16. ömse hB11 vore kanske den att gossar och flickor Nrde att kanna hvarandra under arbetet och ej först g&amp; barnbalerna elier i societetslifvet.
Den dömer kortsynt., som talar om att bevara flick- skolan gosskolan är nu en gAng liksom tillspillogifven.
Samhiillet: bygges af bada skolornas liirjungar.
att fiiekornas Hvad de hygienska betanklighetern~ angi krafter ej &amp; ro jamförliga med gossarnas - s i inviindes deremot, att vi annu ej &amp; ro i tillftille att görs n@ra verkliga jamforelser.
L i t flickorna f&amp; mer frisk luft ' och rörelse, gif dem ~ndamAlscnliga kllder och kraftig föda.
Lat med ett ord flickan f&amp; samma förmher som sedan kunna vi börja med jlmförelser.
gossen Om vi ej misstaga oss var mötets mening om samskolan den: Nit oss ' försöka, langsamt och varligt, lalt oss göra erfarenheter!
I anseende till tidens korthet blef diskussionen om slöjden tem- meligen knapphlndig.
Som bekant föreslBr flickskolekomitén träsliij- dens införande i vhra flickskolor som valfritt amne och motiverar sitt förslag dermed, att den skulle befordra allmän händighet, ingifvrm akt- ning för det gröfre kroppsarbetet och verka som motvigt mot det myckna stillasittandet.
En talare, som, om vi ej misstaga oss, uttryckte mangas mening; phpekade att hhndigheten och frammr allt aktningen - för det gröfre kroppsarbetet vunnes sakrare, om skolan ghfve sina likjungar tid att i hemmet deltaga i den kroppsairbetande kvinnans gbromail, shom matlagning, skurning, sttidning m. m. Slöjden borde .först komma i andra rummet, om tid och lust s&amp; rnedgafve.
P&amp; de olika sektionerna arbetades flitigt; lifaktigheten var i syn- nerhet stor p&amp; den historiska.
Ähen p&amp; de allm8nna sammankom- sterna behandlades en historisk frhga.
Den narnligen, huruvida den - - -
svenska historien skulle i.
skolans mellanklasser och högre klasser ing&amp; som moment i den allmanna historien eller lasas s8rskildt som nu &amp; r fallet.
Detta flickskolekomiténs forslag tycktes ej vinna mötets sym- patier.
Den brannande friigan om de förberedande klasserna hann aldrig att diskuteras.
Att mötet var talrikt besökt vittnar ju om det varma intresse, som.
stadse besjiilat flickskolans lararinnor, men som ett önskemiil kvarstiir, att de diskuterande ej alltid m8tte fbrblifva en försvinnande och dertill en minoritet, som a r deusamma &amp; r fr8n gr. minoritet Helt sakert sitta m h g a af landsortens lärarinnor inne med mycken och vardefull erfarenhet.
Hvarför f&amp; vi ej har i hufvudstaden .del af densamma?
Nu nar flickskolans.
ordnande a r en frhga för dagen, galler det för hvar och en af oss att draga sitt strA till stacken.
" I den gamla, &amp; da tiden ".
&amp; ra, gamla tant Charlotte!
Hur tydligt kan jag ej ännu efter s&amp; många &amp; r se för mig det vissnade, åldriga ansig- tet med den barnafromma pannan och de bruna ögonen, som stralade s&amp; skiilmskt och klart som om egarinnan varit l7 år i stallet för 70.
Hennes lif hade varit ett enda, tjänande af andra.
Vid 15 ars ålder hade hon som en fattig, värnlös flicka kommit i tjailst hos assessorns p&amp; den stora herrgården.vid Tofta, sjö.
Hennes uppgift var " att g&amp; frun till handan.
Trots sin ung- dom fyllde hon sin triigna plats med heder, tack vare sin frisl; a arbetslust och sitt glada, villiga sinne.
När hon var gagra och tjugu år, dog assessorskan, och tant Charlotte fick nu ej blott hela det stora hushåliet, utan äfven barnens v h d och uppfostran p&amp; sin del.
Det var en tung och ansvarsf~~ll börda för sal unga skyldror, men hon grep sig modigt an.
med uppgiften.
" on ar en hel skattn, sade assessorn ibland A t sina vänner och pekade på henne; der hon gick omkring i sitt arbete glad och sjungande, under det barnen likt trogna drabanter följde henne i sparen.
Men tant Charlotte sjalf sade han minsann ej nlgot &amp; dant.
; han var allt annat än Q Dagny.
generös på vänliga, uppmuntrande ord, den stränge, gammal- dags gsbonden.
Aren gingo, och barnen växte upp.
Sonen fick tjänst i hufvudstaden; döttrarna gifte sig och drogo bort den ena efter den andra.
Det blef s&amp; tyst p&amp; den stora herrgården, der tant Charlotte till sist satt ensam k v a ~ med assessorn, som nu blifvit en sjuklig, gammal gubbe.
Udersdomskriim- porna tilltogo år efter år, och i samband med dem kommo oberiiikneliga nycker och bizarra fordringar, men tant Char- lotte höll dock till det sista ut hos sin gamle husbonde.
När jag larde känna henne, hade assessorn redan varit död i m h g a &amp; r, och Tofta hade sålts till främlingar, men tant Charlotte fanns ännu som ett gammalt inventarium kvar på den gård, dit hon kommit som en lifsglad, rosenkindad, femton års tärna.
Hon skulle stanna der till döddagar; det hade utgjort en af bestämmelserna vid egendomens försalj- ning.
Från assessorns barn, hvilka hon varit i moders ställe, kommo d&amp; och d&amp; korta bref, som tydligen dikterades mera af pligtkansla än af tacksam tiilgifvenhet; nya förhUanden, nya intressen hade hos dem fördunklat bilden af deras barn- doms trogna vårdarinna.
D&amp; och d&amp; funnos i dessa bref in- neslutna några rader fr&amp;n deras barn - " barnbarnenn, som tant Charlotte kallade dem -, korta, ceremoniösa helsningar till denna fjiirran gudmor, som de flesta af dem aldrig sett, eller stela tacksiigelser för de varma strumporna, som deras sniilla tant åter sandt dem.
Dessa bref vor0 ljuspunkterna i den gamlas enformiga lif.
Med hvilken glad stolthet bru- kade hon ej visa oss en liten, med ostyriga bokstilfver full- klåttrad papperslapp, der en ungdomlig brefskrifvare för- täljde, att hans mamma just i dag berättat honom en så vac- ker saga, som hon hört af tant Charlotte för miinga år sedan.
Stackars tant Charlotte!
I den omgifning, der hon gatt omkring stilla och tjänande, hade hon ej rönt mycken kärlek.
Hennes egna, milda lappar nämde val aldrig nagot derom, men så mycket tydligare talade den glada och forvhade rö- relse, hvarmed hon mottog den obetydligaste tjiinst, det minsta, lilla vänskapsbevis.
Det fanns stunder, då känslan af hennes ensamhet grep henne, men det var ej ofta; i hennes alskande hjärta fanns ej mycken plats öfrig för egna sorger.
Vanli- gen var hon den mest glada och skamtsamma lilla gumma
man kunde få se, ined humor i ögat och humor p&amp; läppen samt med ett friskt och rbdigt sinne, som i pröfningens da- gar gjorde henne till en verklig skatt för vänner och bekanta.
Bäst trifdes hon alltid bland familjens yngsta medlemmar, och aldrig var barnaglädjen så yr och äkta, som
Hon var ' en mästare i kon- sten att med ett kvickt och oförargligt skämt drifva ledsna- dens onda andar på flykten, och den milda, rena gliidje, som låg i hennes klara blick och skälmska småleende, meddelade sig ovilkorligen till hela hennes omgifning.
Blott när hon stod vid stranden af den sjö, hvars vagor sjungit så många vexlande melodier för henne under den långa utvecklings- perioden från 15 till 70 år, kom det stundom något tungt öfver de blida dragen.
När, jag då smög min arm om henne och frågade, hvad hon tänkte på, såg hon på mig med en frånvarande blick och svarade långsamt: " Åh, vågorna be- rätta så mycket från gamla tider!
" vad de berättade henne, det fick jag en dag lära känna.
Sent en afton sutto tant Charlotte och jag ensamma i förmaket och väntade på, min fastman, som.
under natten skulle intriiffa i mitt hem.
Gumman: som för tillfallet vista- des hos oss, hade vsinlig och uppoffrande som alltid, nödvan- digt velat dela min vaka.
Alla andra sofvo i huset, och der raldde omkring oss denna nattens vihtansfulla stillhet, som fyller sinnet med ve- modiga tankar.
Vi sutto båda tysta, jag bekviimt uppkrupen i soffhörnet, tant Charlotte rak och flitig som alltid med sin strnmpstickning.
Pendylen pi % spegelbordet slog timslaget med en gäll, silfverklar ton i den djupa stillheten.
" ara elfva! "
utbröt jag och sparkade otåligt pallen utåt mattan.
Tant Charlotte såg upp på mig med sin skälmska blick.
" Hvi kommer han ej än, Mitt hjertas lilla vänn, smågnolade hon muntert.