Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom detta enkla tillvägagående o c h genom att, medan den ena krukan är under drifning, in- taga en annan, har den som skrifver dessa rader blommande exemplar af liljekonvaljen ända från en tid före jul till sena vårdagarne.
I december får man emellertid, åtminstone uppe i höga nor- den, til!
följd af den otillräckliga tillgången på ljus, åtnöja sig med blommor utan blad, men re- dan i senare hälften af januari börja äfven blad att utvecklas.
— Åtskilliga författare omtala den drifna liljekonvaljens känslighet för ombyte af luft, men oaktadt omflyttningen från den varma o c h fuktiga luften under glasklockan vid spisen till den torra o c h ofta jämförelsevis kyliga luften inne i rummen, har undertecknad ej kunnat märka något däraf följande menligt inflytande på blom- ningen.
För den mera oerfarne blomstervännen torde det vara på sin plats att påpeka, det liljekonval- jen ej, såsom hyacinten, tulpanen o c h lökarne i allmänhet, behöfver någon » rotning » efter inplan- terandet i kruka, hvadan också rötterna med samma fördel kunna planteras i sand eller mossa s o m i jord.
Vid planteringen bör man tillse, att endast rollerna o c h ej knoppen komma under jordytan.
Till dess drifningen förelages, böra de i krukor inplanterade rötterna förvaras i källare.
Längre fram på våren behöfves för drifningen ingen annan värme än solen i ett af boningsrum- mens fönster.&gt; Som af ofvanstående synes behöfva liljekonval- jerna ej någon » rotning » och kunna därför inplan- teras omedelbart före drifningens början.
De plan- teras i 4 ä 5 tums krukor, flere i hvarje kruka.
Har man ej passande glaskupor, kunna, om ock ej med samma fördel, nyttjas blomkrukor, på hvilka alloppshålen blifvit tilltäppta, att hvälfva öfver liljekonvaljerna.
Består spiselhällen af järn, ställas tefaten på brädlappar för att förhindra en alltför stark upphettning af desamma.
Rötter passande till drifning tillhandahållas af alla välsorterade frö- och växthandlare under sen- hösten o c h vintern till pris af 3:50 ä i kr.
pr 100.
Hyacinter drifvas äfven bäst på samma plats, som ofvan nämts för liljekonvaljen, med följande förfaringssätt.
Som hyacinterna ej, i likhet med konvaljerna, få stå på med vatten fyllda fat, o c h den starka värmen därför skulle åstadkomma en alltför stark upphettning af krukans väggar, enär värmen ibland kan uppgå till ett par o c h trettio grader, fyller man en större blomkruka, eller, om man drifva flere hyacinter på en gång, en låda med sand och nedsätter däri hyacinlkrukorna, så att botten o c h sidorna af desamma äro omgifna af sanden.
Sanden hålles ständigt vid jämn fuktighet genom att då o c h då genomvaltnas med ljumt vatten.
Genom detta vidmakthålles äfven en jämn fuktig- het hos jorden, så att vattning af densamma vanligen blir obehöflig under hela den tid drif- ningen pågår.
Lökarne fordra emellertid jämn fuktighet, o c h man får därför ej försumma att vattna jorden, o m denna skulle blifva för torr, hvilket lätt händer, o m sanden emellanåt får torka för mycket.
För att skydda blad o c h i synnerhet blommor för det skadliga inflytandet af den i spi- seln herskande torra och heta luften, hvälfver man öfver dessa en blomkruka af erforderlig höjd, hvil- ken behålles öfver växten, så länge den kvarstår i spiseln.
Så snart blomstängeln uppskjutit 12 å 15 cen- timeter högt o c h blommorna börjat öppna sig, upptages krukan ur sanden, den öfverstjälpta kru- kan aftages, o c h växten flyttas fram i ljuset, då blad o c h blommor snart utveckla sig till fullo o c h antaga sina rätta färger.
På detta sätt lyckas drifningen alldeles förträff- ligt, under förutsättning att lökarne äro vederbör- ligt rotade i krukorna, d. v. s. hafva stått i cirka två månader efter inplanteringen nedgräfda i jor- den ute i det fria eller i sand eller sågspån i en frostfri källare, innan drifningen börjas.
Är man vid drifningens början i tillfälle att omplantera hyacinterna med fullkomligt oskadade rotklimpar i något större blomkrukor, för att tillföra de på bottnen af krukorna i mängd hopade rötterna rik- ligare näring, lyckas drifningen så mycket säkrare, och blommorna blifva större o c h skönare, ehuru ingalunda flere till antalet, ty den sig en gång ut- vecklande blomstängeln med sina blomklockor lig- ger redan vid lökens plantering färdigbildad inuti densamma.
Lökarne få ligga torra under somroaren o c h kunna på hösten ånyo inplanteras till drifning eller också utplanteras på kall jord, då man föl- jande vår erhåller blommor tidigt i det fria.
Ehuru blommorna blifva färre till antalet o c h således växten ej så skön som första gången lö- karne drifvas, lönar det sig dock nog att drifva lökarne två gånger, o m man ej hvarje år vill köpa nya.
Ur näsdukens historia.
Ett apropos under influensan.
M SyjyIskvärda läsarinna!
1 dessa dagar, medan ^ J y ^ i n f l u e n s a n, grippen, blixtsnufvan, Peters- Vy burgskatarren o c h hvad allt den namnes, denna underliga sjuka, som i fullaste bemärkelse » kom öfver oss som ett nysande » — — medan den ännu är i friskt minne, torde det ej vara utan sitt intresse att egna litet uppmärksamhet åt det intima plagg, hvars oumbärlighet just den besvär- liga influensan så otvetydigt visat — åt näsduken!
Näsdukens historia!
Ja, den har verkligen sin historia, o m än dess anor ej sträcka sig just så långt tillbaka; ej förr än i midten af sextonde seklet träffa vi på näsduken.
Antiken visste ej af den.
Det passandes o c h anständigas begrepp ha, som bekant, visat sig allt annat än fasta o c h beslående; de ha växlat med modet o c h tiden.
Och hvad näsduken sär- skildt beträffar och dess användning, finna vi hos den klassiska antiken en från moderna tiders helt
afvikande uppfattning.
Det skulle varit ett oför- låtligt brott mot etiketten, o m en romersk eller grekisk dam, s o m ville i någon mån göra anspråk på vett eller världsvana, i sällskap begagnat näs- duk.
Äfven den mest förtjusande lilla näsa, som offentligen visade sig ha användning för en näs- duk var objälpligen d ö m d; ungmön skulle däri- genom skrämt den hängifnaste beundrare på flyk- ten; var den felande gift, kunde slikt brott mot skick o c h anständighet rent af förorsaka skils- mässa.
I en af Juvenali Satirer heter det: Snör din rensel o c h ge dig i väg, den frigifne säger, ty du är vorden o s s led, du snyter dig ofta.
Min herre har sig en annan utvalt, som eger en torrare näsa.
Epiktet lägger i sina Dialoger stor vikt vid iakt- tagandet af det passande härvidlag.
Och Nero, som i sin mani för komedien, höll ända till löjlig- het strängt på konvenansens fordringar, berömde sig öfver alt aldrig offentligen hafva ertappats med att nysa eller snyta s i g.
Ehuru antikens folk således ej kände bruket af näsdukar, synas männen hafva, då de visade sig ute, begagnat » svelte-dukar » af fint linne.
Uttryck- ligen betonas emellertid, att de endast få användas till aftorkandet af den svettiga pannan — Plinii Rhetorica ger t. o. m.
anvisning, huru detta skall • ske rikligt comme il faut vid det offentliga upp- trädandet.
Hur hårdt förbudet mot näsdukens användande än kunde synas oss nutidsmänniskor och nordboar, lär det ej fallit sig så svårt för antikens romare och hellener.
Denna evigt blå himmel, denna ständigt strålande s o l, detta milda, j ä m n a klimat kände ej till snufva eller förkylning, näsduken torde varit ett fullkomligt obehöfligt plagg.
Den lätta, ändamålsenliga dräkten, den hälsosamma yttre behandlingen af kroppen i många och grund- liga bad, afnfningar, som befordrade hudverksam- heten — allt skyddade dessa människor för förkyl- ning o c h gjorde snufvan till en högst ovanlig åkomma, hvilken med fullt fog kunde räknas som en verklig sjukdom.
Och den sjuke fick naturligt- vis lof att använda näsduk; bonden o c h dags- verkaren hälpte sig väl då liksom nu — utan näsduk.
Egendomligt är att medeltiden, med sina talrika enskilda o c h allmänna badhus, sina regelbundna och grundliga bad och tvagningar, ej heller känner till näsdukens bruk.
Först längre fram i tiden, på öfvergången till nyare tider, medan badhusen förföllo och baden voro mera sällsynta, först då gör sig behofvet af näsduk gällande.
Och j u större » vattuskräcken » blef, dess känbarare blef behofvet af näsduken.
Att mellan dessa båda fe- nomen finns ett sammanhang, torde vara sannolikt, det hygieniskt statistiska materialet är för litet för att direkta förhållandet skulle kunna uppvisas.
Se- dan 1600-talet är den epidemiska snufvan känd; 1782 spred den sig med stor våldsamhet från Ryss- land öfver Sverige och Danmark till det öfriga Eu- ropa.
Som sporadisk åkomma har snufvan i sam- band med förkylning existerat sen verldens begyn- nelse, o c h att förvekligade eller föga härdade na- turer lättast råka ut för densamma torde vara hvar o c h en nogsamt bekant.
Det är i Italien, först i midten af 1500-talet, vi träffa på näsduken under namnet fazzoletto.
Den tycktes » fylla ett länge kändt behof », den spreds hastigt öfver hela Europa.
Redan fä år därefter föreskrifver » anständighetskatekesen », den tyska bearbetningen af Erasrni RotU-rdami: Liber aureus, huru man skall betjäna sig af näsduken, vända sig afsides och blygsamligen bete sig.
I afbild- ningar af dräkter från denna tid synas damerna med näsduken i händerna, näsduken blir allt mer en prydnads- och lyxartikel o c h mot slutet af sextonde århundradet se sig städernas fäder föran- låtna att inskrida mot lyxen i näsduksväg.
Så föreskrifver Magdeburgs Klädedrägts-Förordning af 1583: Vid bröllop må brudgummens och hans släktingars näsdukar i värde ej öfverstiga en o c h en half thaler, gemene mans o c h tjänares ej en half till en gulden.
Näsdukarne förfärdigas af » kammarduk » eller fint linne.
Den hvila färgen var förhärskande, men äfven bjärta, brokiga näsdukar användes.
De be- sattes med breda, dyrbara spetsar, betäcktes med guld- och silfverbroderier, i hvilka infattades pärlor och ädelstenar för att förläna dem ännu större glans o c h prakt.
I hörnen hänga små tofsar, det hela innefattades i breda, genombrutna nät.
Näsduken måste nödvändigt vara parfymerad, ej blott för den angenäma doftens egen skull, utan äfven emedan parfymen ansågs konservera o c h försköna hyn.
Recepten å dylik parfymering — ett par sådana ha bevarats ända till våra dagar — förekomma oss lika underliga som onödigt till- krånglade.
Ett af dem lyder: Alun, malvasier, gummidragant o c h arabicum försättes med qvick- silfversublimat, blyhvitt, ättika o c h imber, därtill tages myrlen, koppar, femtio snäckor, citron o c h sockerkandel, s o m sammankokas.
Däri betas o c h kokas näsduken sju gånger, o c h efter den sjunde gången är han kostlig o c h väl tillredd o c h be- håller sin parfym i sex månader.
Det var i Paris, som redan då förde spiran inom modets värld, dessa parfymerade näsdukar, mou- choirs de Venus, som de kallades, uppkommo under Henri III:s regering.
Själf vurmade han för det nya modet, o c h från hans h o f spred det sig till hela Europa.
Ända in i adertonde århundradet behöll Venus-näsduken sitt anseende, och först så småningom började man inse, att den skarpa par- fymen ej var så helt o c h hållet ofarlig.
Särskildt h o s damerna förblef näsduken en ej blott nödvändighets-, utan äfven o c h framför allt en lyxartikel, som ej fick saknas i någon fullän- dad toalett.
Den lilla yta, s o m verkligen afsågs att begagnas, krympte mer och mer tillsammans- till ett intet, spetsar o c h genombrutna broderier omgåfvo en atom af batist, o c h denna parodi på näsduk förevisades, medan den brukbara reserv- näsduken omsorgsfullt doldes.
Franska revolutionen, s o m gick härjande o c h förstörande fram å så många områden, dömde äfven dräkten från siöcle de Louis seize till dö- den.
Man skulle återgå till antikens dräkter för att ej säga antikens nakenhet.
Men den enkla grekiska drägten egde inga fickor och revolutions- tidens sköna måste göra sig frågan: hvar skall man göra af näsduken?
Nå, umgängesformernas frihet höll i det närmaste j ä m n a steg med den politiska friheten, o c h snart kom det därhän, att en dam af värld aldrig visade sig ute utan sin uppvaktande kavaljer, en af » les merveilleux », som den tidens sprättar kallades.
De voro snart » porte-mouchoirs », näsduksbärare, o c h fullgjorde delta sitt nya ämbete med förvånande virtuositet.
— Den grekiska frihets- och förkylningskostymen passade emellertid ej för våra breddgrader, snuf- van vardt kronisk o c h hela » la grande nation » nös o c h hostade, hostade o c h n ö s.
Så försvann den modegalenskapen.
Och nu härskar näsduken lika enväldigt s o m förr, lika parfymerad och utstofferad, spetsklädd och broderad!
Och ännu talar den sitt tysta, be- tydelsefulla språk, detsamma sen sekler tillbaka, viftar ett sista farväl, vinkar ett gladt välkommen; sakta hviskas bak dess parfymerade spetshölje ljufva kärleksord.
» Hvad det vill säga?
Det vet väl frun som läser så mycket i böcker. » Lilla frun rodnade.
inte i de böcker Nej, det stod minsann hon läste, och inte visste hon heller hvad det var, då hon aldrig befat- tat sig med de medan John tråkiga lefde.
hushållsräkningarna, Men Karolinas näsvishet stod ej att tåla; den hade blifvit olidlig, sedan hon tagit hushållet ensam om hand.
» Jag menar, att jag inte begriper, huru så- dant kan komma i fråga, » svarade den unga matmodern högdraget.
» Det är inte lätt att begripa, hur folk bli ' tjufvar, för men det hjälper antingen nu frun stå minsann inte ändå, begriper, det eller ej, så de där ute och kräfva frun på reparation af ekiffoniern, som jag vill gå ed på jag be- talat för tre år sedan. » » Ja, hvad kan jag göra vid det, Karolina? » » Jo, frun kan se efter bland » salig herms » papper, om inte räkningen ligger där.
Han var den som höll reda på sitt, han, och visste på öret, hvad han gaf ut och fick in, och det var en ordning och ett besked med honom, så att det var en fröjd att tjäna dan hade vi ett ord herre.
heller Och inte under de femton år hushåll, innan han gick sta ' under en så- jag obytt skötte och gifte hans sig ... » » Jag skall se efter räkningen, Karolina; da kan komma igen om en stund, » sade lilla frun tvärt, för att bryta af loftalen öfver » salig herrn », som aldrig slutade, när Karolina bör- jade.
Karolina såg misstroget på matmodern och på boken, men gick ut, puttrande för sig själf: » blir det å ' att så — — nåja, hvem kunde tro » salig herrn » skulle dra ' hem ett höns!
En riktig läser, hela Guds långa dag!
ske sådant odåga, som bara ligger och Herre Gud, kan- hade han lefvat än, om inte hon varit! » Lilla frun såg bra nog förargad ut, där hon satt uppkrupen med den lätta, ljusblå schalen tätt åtdragen om i den mjuka chaise longen, de späda axlarna.
» Salig herrn » höll ordning — hvad Karo- lina var löjlig och bondaktig med sitt herrn »!
En ouppgjord räkning.
Af S u n e F o l k e s o n.
» Alpfrun, eår^r nu äro de här igen från Anders- sons. » » Än se ' n? » svarade den tilltalade otåligt.
» Di vill ha betaldt igen. » » Nå, så betala då!
Karolina fick ju hus- hållspengar till månadsuppköpen sä var att i går?
Och snäll och kom ihåg en gång för alla, när jag sitter och läser, vill jag inte bli störd; åtminstone inte onödigtvis, » tillade den lilla frun ifrån sig och vände om bladet.
Men missnöjd, Karolina tog gick upp boken hon lagt dörren med handen på låset.
vet jag visst, » muttrade » Onödigtvis!
det hon half högt, » aldrig frun, » började hon åter.
» Hvad är det nu igen?
Det är märkvärdigt, hvad Hon Karolina har mänga påståenden i dag. » höll i hand; hon hade ett ondt öga till alla böcker.
» Påståenden?
tycker i sta ' n frun jag, falska är väl inte så många,: räkn ngar, så tycker jag kunde se sig för och inte kasta ut pen- gar onödigtvis, » få Det men när Anderssons går omkring med slå i frun » Falska reste sig långsamt upp, lade med en suck ifrån sig den gick fram till den gammblmodiga som varit mot dess intressanta romanen mannens.
Hon hade och chiffoniern protesterat ställande här i hennes sängkamma- re.
Men Karolina hade envisats, den skulle stå där, for det fans inte någon arman plats i hela våningen åt den, och på vinden kunde hon väl aldrig tänka att frun vill ställa » salig herms » — — tirad öfver och så för att slippa en ny » salia: herrn » hade lilla frun gifvit med sig.
att i sitt innersta hjärta tyckte Karolina, det gjorde frun bara godt att se på den, » för annars alldeles, kan glömmer hon väl » salig herrn » jag veta, men si nu står chiffo- onda samvete, och hon kan inte komma ifrån ' et om slöt hon med tonvigt, glad att det där retsamma ordet till baka.
räkningar?
Hvad vill det säga? » hon aldrig så gerna ville, som hon kom ifrån sorgdräkten efter årets slut. » Lilla frun Karolina såg snedt på romanen, hennes mat- mor » salig något skulle han väl göra i niern där och ser på henne, som hennes eget hör jag a n n a t.
» » Men, och alla fall. » Men inte, utan stod kvar i — Den afskydde just den där chiffoniern.
var lika gammalmodig, tung och klumpig som — — ja, just som egaren själf hade va- vit.
Den rent af sårade hennes skönhetskäns- la, och det förödmjukade vänner skulle se en henne, att hennes sådan osmaklig gammal möbel i den annars så eleganta sängkammaren; hon rodnade därvid, nästan som hon rodnade, då hon sin otympligt grofve kommit in i ett större sällskap med och tafatte man på tre
alnars afstånd ifrån sig.
Hon öppnade chif- foniern.
Det var första gången efter mannens död.
Där hade svåger och kompanjonen, som fort- satte firman under sitt och enkans namn, vid bouppteckningen lagt in hennes mans korre- spondens, familjepapper, räkningar etc. etc.
Det hade aldrig fallit henne in att se på bref- ven en gång.
Mannens korrespondens!
Det kunde ju inte innehålla något intressant.
Till » Frida N. N. » (På fiere af Iduns prenumeranters uppmaning har jag skrifvit följande lilla poem till Frida N.
Hon har gifvit oss sfi många goda och nyttiga råd, att det varit med verklig saknad vi ej på en längre tid vidare hört af henne.)
Säg, Frida, hvarför skrifver du ej flera A f dina goda råd, som förr du skref?
V i alla längta att få höra mera Från den, som redan allas älskling blef.
I hvarje nummer förr stod alltid Frida I främsta led och visdomsråd oss gaf, Men nu alltjämt förgäfves få vi bida, Och vår förhoppning ständigt går i kvaf.
Med denna tanke vi oss svårt förlika, Att ej namn i Idun mera se, Så gif för våra varma böner vika!
I nästa nummer råd oss åter ge!
ditt vanlig Men du ovanlig är.
Det är din ära, Af män ' ska kan man ej begära Mer än ett litet enkelt råd ibland, Din fröjd att räcka konsterfaren hand.
V i lägga ner den varma offergärden Och tacka för hvar skatt af dig vi fått.
Ditt vackra namn har klang, mest dock vid härden, Där skörda vi hvar dag hvad du har sått.
A — T V. H a r kärleken rätt att p å f ö r h a n d b i n d a?
I n:r 49 af Idun förlidet år framställde Iduna en så lydande fråga (n:r 3 2 4): Kan det vara ohederligt af en ung man att binda en ung flicka vid sig, jämväl om han ej på några år kan ha utsikt att bjuda henne ett h e m?
Bland andra svar har nedanstående ingått, hvil- ket vi anse tillfredställande belysa saken: Fröken Iduna!
Min blick föll nyligen på eder i » Idun » fram- ställda fråga, och jag ville gärna med några ord besvara densamma, förutsatt att detta ord låter sig göra.
Mer kan det dock ej bli, då sannolikt hr redaktörens utrymme är lika kring skuret som min tid är knapp.
Den form eder fråga har torde sannolikt ej vara afsiktlig, ty i denna form är den ej värd ett skär- skådande och — med förlof — hart när naiv.
Ej vill ni väl på allvar spörja, o m det kan vara ohederligt af en ung man att binda vid sig en flicka, äfven om han ej på några år kan erbjuda henne ett hem?
Härom lära väl knappt två menin- gar kunna tänkas, åtminstone med de förutsätt- ningar jag tänkt mig för framställandet af eder fråga.
Naturligtvis måste del vara ohederligt af en ung man att vid sig binda en flicka, om ej hans motiv för denna förbindelse äro hederliga och ärliga.
Ni förstår, hvad jag menar, o c h är helt visst med mig ense; — är det yttre fördelar, sinnlig böjelse, tom nyfikenhet måhända 1. d., mea ett ord, är det ej en allvarlig, redbar och ärlig böjelse — kärlek — som ledt honom härtill — visst har han handlat ohederligt!
Ty under denna förklädnad — jag menar den sanna kärlekens — vilja j u alla mer eller mindre orena motiv för äktenskapliga förbindelser uppträda.
den kunna vara ohederlig?
Vet ni hvad kärlek är • — det kan ju ej förklaras — har ni känt det, hvilket jag gärna ville antaga för att kunna för- klara er fråga, då tror j a g helt visst, att de be- tänkligheter, som densamma tyckes antyda, ej skola vara af allvarligare art. Känner ni er fästad vid en person — ej till följd af en tillfällig känslo- stämning eller ett ögonblicks pjunkiga sentimen- talitet, utan med en s o m ni på allvar kan kalla sann och ädel — då skall ni ej tveka att binda er, äfven om eder fullständiga lycka, före- ningen med den älskade, kan synas något fjärran.
Ni skall få se, att den känslan är en makt, som under tiden skall bilda och förädla er och göra er lycklig i blotta hoppet o m en fullkomlig lycka.
— Jag förutsätter, att ni valt eder ett fullt värdigt föremål för er kärlek, som kan skänka er lika mycken sann och uppriktig kärlek tillbaka, o c h till hvilken ni kan hysa fullkomlig tillit o c h för- troende.
Detta åter beror till stor del af ei själf.
Det ligger en påtaglig sanning i Mattias Skards ord vid hans föreläsning för någon tid sedan o m äktenskapet och familjen: » En ädel yngling kastar endast sina blickar på en ädel kvinna; en dålig yngling på en dålig kvinna. » Och jag ville än vidare citera samme man i hans slutord efter den tillämpning han gjorde af Amor och Psyche-myten på den sanna kärleken.
» Blott på den fulla tilliten kan den rikliga kärleken fotas, o c h det är kärle- kens hemlighet att bringa vår i ett pinadt, för- fruset menniskosinne. » I största hast har jag sökt besvara er fråga.
De antydningar j a g velat göra — o m de ock fram- ställts fragmentariskt o c h utan sammanhang — tror jag dock ni skall rätt förstå såsom de äro, ett försök att vindicera gent emot de tomma for- merna det innehållets rätt, oberoende af dessa förra.
Det är lika mycket bedrägeri att mörda en sann och ädel kärlek som att upphöja en tom lidelse och ett tillfälligt romantiskt känslo- pjunk till rang af kärlek.
Den sanna kärleken låter sig ej förklara; det är som Ruckert någonstädes säger: » Liebe ward der Welt v o n Gott verliehen, Dm zu Gott die Seele zu erziehen ».
— kärlek, med några Efter denna preliminär framträder för mig gifvet- vis frågan i en långt mer generel form: » Ar det ohederligt af en ung man att binda en ung flicka vid sig, jämväl om han ej på några år kan ha utsikt att bjuda henne ett hem? » Det är på denna fråga jag ville svara ett ord.
Indirekt har jag, så långt jag ämnat inlåta mig på delta intressanta och ej oviktiga spörsmål, ofvan antydt det svar, jag skulle vilja ge på er fråga.
Jag svarar på densamma: nej.
Skall jag anföra skäl för min mening, blir detta naturligtvis hufvudsakligen ett upprepande af ofvan förda resonnemang från an- nan syi.punkt.
Sker en dylik förbindelse pä grund af verklig, sann böjelse och sympati — hvad vi kalla kärlek i detta ords bästa bemärkelse — hur skulle sanna, djupa U — e.
Sen till, finnes att hos Mosspudding Förslag till matordning 5 — 11 för veckan jan.
Buljong med grönsaker (ju- lienne).
Späckad oxhare med grön- saker.
Mosspudding.
Griljeradt oxkött med per- silja.
Puré på jordärtskockor.
Kokt salt fårbringa med brynta rötter.
Tisdagssoppa (soupe å. la reine).
Köttbullar med bruna bö- nor.
Mannagrynsvälling, serve- _ ras med socker och kanel.
T o r s d a g.
Ärter och fläsk (med varm punsch).
Tunna pannkakor med sylt.
F r e d a g.
Kokt gädda med pepparrot.
Ärtpuré.
Biffstek med lök och potatis.
Hafresoppa.
Recept: 2.)
för 8 personer: 8 Makaroni-låda.
Makaroni förvällas i äggegulor, 5 hvitor, 210 gram socker, mjölk, tills de bli mjuka.
Lådan smör- saften och skalet af 2 citroner, ett dricks- jes med smör.
Makaroni lägges däri glas hvitt vin vispas öfver elden, tills och beströs med hvitpeppar och socker.
det tjocknar.
Sedan lösas 6 skifvor Sedan vispas några ägg med litet gräd- gelatin, som ihälles, hvarefter grädd- de och hälles öfver samt gräddas.
skum vispas af J liter grädde och irö- Lapskojs.
Kokt, råskalad potatis stö- res.
Hålles i form att kallna; garne- tes och färskt buljongsköit skares i bi- ras med makaroner (vanligen, men orik- tar.