Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
FRIHERRINNAN. Hvad vill du då?
Vi resa till utlandet sedan gården är såld!
Och börja kifvet om igen!
Jag vet hur det går: du är tam i åtta dagar, och så skymfar du mig.
BARONEN. -- Tänk, nu afgöres vårt öde där inne:
Du kan icke påräkna ett godt ord af pastorn, som du nyss kallat lögnare; jag kan icke heller vänta någon miskund såsom känd för att vara okristen.
O, jag skulle vilja ligga under ett rothvalf ute i skogen och sticka hufvudet under en sten -- så blygs jag.
Det är sant; prästen hatar oss båda två, och det kan gå som du sagt.
Tala vid honom du!
Om förlikning?
Om hvad du vill, bara det inte är för sent!
Tänk om det vore för sent!
Hvad vill den här
-- 33 --
Alexandersson, som smyger omkring oss hela tiden?
Jag är rädd för den mannen!
Alexandersson är en hygglig karl!
Mot dig, ja, men inte mot mig! -- Jag har sett de där blickarna förr! -- Gå in till pastorn nu; men tag mig i hand först; jag är så rädd! BARONEN.
För hvad, min vän, för hvad?
Jag vet inte. -- Allt, alla!
Men inte för mig, dock?
FRIHERRINNAN. Inte numera!
Det är som om vi blifvit indragna i kvarnverket och fått kläderna mellan hjulen!
Och alla dessa elaka människor stå och se på skrattande! -- Hvad ha vi gjort?
Hvad ha vi gjort i vår vrede?
Tänk hvad de ska njuta alla dessa, som nu se baron och friherrinnan afklädda, spöande hvarandra. -- Å!
Jag tycker att jag står naken här.
(Hon knäpper igen sin kappa.)
Lugna dig, min vän!
Platsen är icke väl vald för att säga dig hvad jag sagt förr: man har bara en vän och ett hem, men vi kunna börja om igen! -- -- Gud vete!
Och detta sista, ja, må det vara det sista!
Och det måste följa
på det andra! -- Nej, vi äro fiender för lifvet!
Och släpper jag dig nu med barnet, så kan du gifta om dig -- jag ser det nu; och då kan mitt barn få styffar; och jag skall se en annan man gå med min hustru och mitt barn. -- Eller också skall jag gå själf med en annans sköka under armen!
Nej! -- Antingen du eller jag!
En af oss måste fällas!
Du eller jag!
FRIHERRINNAN. Du!
Ty låter jag dig gå med barnet, så kan du gifta om dig, och jag kan få se en annan kvinna som mor åt mitt barn!
Å, den tanken skulle kunna göra mig till mörderska!
Styfmor åt mitt barn!
Den tanken kunde du ha kommit på förr, men när du såg hur jag bet i min kärleks kedja, som band mig vid dig, trodde du att jag icke kunde älska någon annan.
Tror du jag någonsin älskat dig?
BARONEN. Ja, en gång åtminstone!
När jag blef dig otrogen!
Då var din kärlek sublim.
Och ditt låtsade förakt gjorde dig oemotståndlig.
Men du fick äfven aktning för mig efter mitt brott!
Om det var hannen eller brottslingen du mest beundrade, vet jag ej, men jag tror det var båda, det måste vara båda, ty du är den sannaste kvinna jag sett!
Och du är redan svartsjuk på min opåtänkta hustru.
Hvilken skada att du blef min maka!
-- 35 --
min älskarinna skulle du haft en obestridd seger, och dina otroheter skulle endast ha varit bouquet'n på mitt unga vin.
Ja, din kärlek var alltid sinnlig!
Sinnlig såsom allt andligt; andlig såsom allt sinnligt!
Min svaghet för dig, som var min känslas styrka, ingaf dig den tron att du var starkare, när du bara var elakare, råare, hänsynslösare än jag.
FRIHERRINNAN. Du, starkare?
Du som inte vill detsamma under två minuter; som öfverhufvud inte vet hvad du vill!
Jo, det vet jag mycket väl, men jag har plats för både hat och kärlek, och jag älskar dig ena minuten och hatar dig den andra!
Men nu hatar jag dig!
FRIHERRINNAN. Tänker du nu också på barnet?
BARONEN. Ja, nu och alltid!
Därför att han är vår kärlek som tagit kropp.
Han är minnet af våra sköna stunder, bandet som knyter våra själar, mötesplatsen där vi alltid råkas utan att vilja det.
Och det är därför vi aldrig kunna skiljas, om också vår skilsmässa kommer till stånd. -- O, att jag kunde hata dig som jag ville!
-- 36 --
HÄRADSHÖFDINGEN och PASTORN (in samtalande; stanna i förgrunden).
Jag inser således det fullkomligt hopplösa i att söka rättvisan och utfinna sanningen.
Och det synes mig som om lagarna vore ett par sekel efter rättsbegreppen.
Fick jag inte döma den oskyldige Alexandersson till straff och gifva äran åt den till stöld skyldiga pigan!
Hvad detta skillnadsmålet angår, så vet jag i denna stund ingenting, och jag har ej samvete att fälla dom.
Men dom måste fällas!
Inte af mig! -- Jag nedlägger mitt ämbete och väljer en annan bana!
PASTORN. Å!
En sådan skandal skulle endast göra er till en visa och stänga alla banor för er.
Håll på några år och döm, så skall ni se att det går ledigare se'n att krossa människoöden som ägg.
För öfrigt, vill ni komma ifrån den här saken, så låt nämnden öfverrösta er, och de få ansvaret själfva.
Det är ett sätt, och jag tror att de skola bli ganska eniga mot mig, ty jag har en opinion i
-- 37 --
denna sak, ehuru jag fått den på känsel och därför icke vågar lita på den -- -- Tack för rådet!
LÄNSMAN (som talat vid Alexandersson, framträder till häradshöfdingen).
I egenskap af allmän åklagare ber jag att få anmäla hemmansägaren Alexandersson som vittne emot friherrinnan Sprengel.
Rörande äktenskapsbrottet?
HÄRADSHÖFDINGEN (till pastorn).
Det ger ett nytt uppslag till lösning!
Här finns nog många uppslagsändar, bara man får fatt i dem.
Det är rysligt i alla fall att se två människor, som älskat, så här utrota hvarandra.
Det är som att se på slakt!
Se, det är kärleken, häradshöfding!
Hvad är då hatet?
Det är fodret på klädningen!
(Häradshöfdingen går och talar vid nämndemännen.)
FRIHERRINNAN (fram till pastorn).
Hjälp oss, pastorn!
Jag kan inte och jag får inte som prästman!
För öfrigt, varnade jag er inte att leka med så allvarliga saker?
-- Det var så enkelt för er att skiljas!
Skils nu!
Lagen hindrar er inte; så skyll inte på den.
Rättens förhandlingar upptagas ånyo! -- -- -- Enligt anmälan af allmänna åklagaren, länsman Viberg, har ett vittne framträdt emot friherrinnan, och hvilket bekräftar hennes äktenskapsbrott.
Hemmansägaren Alexandersson!
Jag är här?
Hur kan Alexandersson bevisa sitt påstående?
Jag har sett brottet begås.
Det ljuger han!
Han skall bevisa det.
ALEXANDERSSON. Bevisa?
Jag ska ju vittna nu!
Ert påstående är inte något bevis, äfven om man kallas vittne för tillfället.
-- 39 --
Vittnet skall kanske ha två vittnen, och de två vittnena nya vittnen?
Ja, det kan behöfvas när man inte vet om de ljuger allihop!
Alexanderssons vittnesmål är öfverflödigt.
Jag skall be att få öfverlämna till domaren hela den korrespondens som ger full bevisning på friherrinnans äktenskapsbrott. -- Här äro originalen; kopian finnes hos svaranden.
(Friherrinnan skriker till, men hämtar sig.)
Friherrinnan ville dock gå eden nyss?
Men jag gjorde det inte! -- Nu tycker jag för öfrigt att vi kunna vara kvitt, baronen och jag.
Vi kvitta inte brott mot brott!
Utan hvars och ens räkning uppgöres särskildt.
Då skall jag på samma gång be att få lagfaren min fordran på baronen för min hemgift, som han förstört.
Har baronen förstört friherrinnans hemgift, så är det skäl att uppgöra den saken nu.
-- 40 --
Friherrinnan medförde vid giftet sex tusen kronor i aktier, som voro osäljbara och blefvo värdelösa.
Som hon vid giftermålet hade anställning som telegrafist, och förklarade att hon icke ville bli försörjd af sin man, ingingo vi äktenskapsförord, under öfverenskommelse att hvar och en skulle försörja sig själf.
Men efter giftermålet förlorade hon sin plats, och sedan har jag försörjt henne.
Därpå har jag icke haft något att tala, men eftersom hon nu kommer med räkningen, skall jag be att få presentera min moträkning!
Den slutar på trettiofem tusen kronor, utgörande tredjedelen af husets kostnader under vårt äktenskap, då jag således ikläder mig två tredjedelar.
Har baron skriftligt på den öfverenskommelsen?
Nej, det har jag inte!
Har friherrinnan skuldfordringsbevis på sin disponerade hemgift?
Jag trodde inte den gången det skulle behöfvas skriftligt, när man supponerade sig ha att göra med hederligt folk!
Då kan jag inte ta den frågan i betraktande! -- Behagar nämnden gå in i lilla tingssalen för att öfverlägga och fatta beslut!
-- 41 --
NÄMNDEN och HÄRADSHÖFDINGEN (gå till höger).
Den här rättvisan blir jag inte klok på!
Jag tycker det vore rådligast att han gick hem nu, annars kunde det hända honom som bonden i Mariestad.
Har han hört det?
Nej! LÄNSMAN.
Han gick på tinget som åhörare; drogs in i målet som vittne, blef part i saken och slutade med att få tio par spö!
Men det tror jag dem om!
Jag tror dem i stånd till allt!
(Går ut.) (Baronen går till friherrinnan i förgrunden.)
Du har svårt att vara ifrån mig?
BARONEN. Hélène!
Nu har jag stuckit ner dig, och jag förblöder själf, ty ditt blod är mitt...
Och hvad du kan skrifva ut räkningar, se'n!
Nej, bara moträkningar!
Ditt kurage är förtviflans och den lifdömdes.
Och när du kommer härifrån faller du tillsammans.
Då har du icke
-- 42 --
mig längre att lassa sorg och skuld på, och då får du samvetskval.
Vet du hvarför jag icke dödat mig?
FRIHERRINNAN. Du törs inte!
Inte för de eviga kvalen -- dem tror jag inte på -- utan därför, att jag tänkt: om du också får barnet, så är du borta om fem år, så har läkaren sagt; och då är barnet utan både far och mor.
Tänk dig ensam i världen!
Fem år! -- Det är lögn!
Om fem år!
Och då sitter jag likafullt med barnet, antingen du vill eller inte.
FRIHERRINNAN. Nej, du!
Då kommer min släkt att processa barnet ifrån dig!
Jag dör icke när jag dör!
Det onda dör aldrig!
Det är sant. -- Men kan du förklara hvarför du icke unnar mig barnet och barnet mig, som det behöfver?
Är det bara elakheten, hämndlystnaden som straffar barnet?
(Friherrinnan tiger.)
Vet du att jag sade åt kyrkoherden, det jag trodde att du möjligen hyste några tvifvel rörande barnets börd, och att det var orsaken hvarför du icke ville lämna barnet åt mig, så att jag skulle
-- 43 --
bygga min sällhet på en falsk grund.
Därpå svarade han:
Nej, det tror jag inte henne om, ett så vackert motiv.
Jag tror inte du själf vet hvarför du är så fanatisk i denna punkt, men det är striden om att få fortlefva som jagar oss att icke vilja släppa taget.
Vår son har din kropp, men min själ och den kan du icke utrota.
Du skall få igen mig i honom, när du icke anar det; du skall få mina tankar, mina böjelser, mina passioner i honom, och därför skall du en dag hata honom såsom du hatar mig!
Det är detta jag fruktar!
Du tycks ännu hysa en viss fruktan att han skall bli min!
I din egenskap af mor och kvinna har du ett öfvertag öfver mig inför dessa herrar domare, och rättvisan spelar visserligen tärning med förbundna ögon, men det finns alltid litet bly i bottnen på tärningarna.
Du kan säga artigheter ännu i skilsmässans ögonblick; kanske du icke hatar mig så, som du låter påskina?
Uppriktigt sagdt, tror jag det mera är min vanära än det är dig jag hatar, ehuru jag nog gör det också.
Och hvarför detta hiskliga hat?
Kanske jag glömt att du nalkas dina fyratio år, och att det börjar gro en man hos dig.
Kanske det är denna man som jag märkt i dina kyssar,
-- 44 --
i dina omfamningar, och som är mig så vedervärdig!
Kanske det!
Ty mitt lifs stora sorg var, som du icke vet, att jag ej blef född till man.
BARONEN. Kanske det blef mitt lifs sorg!
Och nu hämnas du på naturens lek och vill uppfostra din son till kvinna.
Vill du lofva mig en sak?
Hvad tjänar det till att lofva?
Vi hålla ju ändå inte våra löften!
Låt oss inte lofva något mer!
Vill du svara mig sannfärdigt på en fråga?
Om jag också talade sant, skulle du tro att jag ljög.
BARONEN. Ja, det skulle jag!
Ser du nu att det är slut, för evigt!
För evigt!
Evigt som vi svuro en gång att älska hvarann'!
Så illa att nödgas svära sådant!
-- 45 --
BARONEN. Hvarför det?
Det är ju alltid ett band, sådant det är.
Jag tålde inga band.
Tror du det blifvit bättre, om vi icke bundit oss?
FRIHERRINNAN. Ja, för mig.
Jag undrar det!
Då hade du icke haft några band på mig.
Och inte du på mig.
Så hade det blifvit lika mycket -- som ett förkortadt bråk.
Alltså: icke lagens fel, icke vårt fel, icke andras fel!
Och ändå få vi bära skulden! (Länsman nalkas.)
Nu är domen fallen. -- Farväl, Hélène!
Farväl! -- Axel!
Det är svårt att skiljas!
Och omöjligt att lefva tillsammans.
Men striden är slut i alla fall!
Om den vore! -- Jag fruktar att den börjar nu!
Parterna afträda medan rätten förhandlar!
-- 46 --
FRIHERRINNAN. Axel!
Ett ord innan det blir för sent!
Det är ju möjligt att man ta'r barnet från oss båda!
Åk därför hem och för gossen till din mor, så fly vi sedan bort, långt bort!
Jag tror du vill narra mig igen!
FRIHERRINNAN. Nej, det vill jag inte.
Jag tänker inte på dig mera, inte på mig eller min hämnd.
Rädda barnet bara!
Men om du bedragit mig! -- Lika godt: jag skall göra det!
(Friherrinnan ut genom fonden.)
NÄMNDEN och HÄRADSHÖFDINGEN (in, på sina platser).
Då nu saken är slutbehandlad, ber jag nämnden yttra sina meningar, innan dom faller.
För min egen del kan jag icke finna annat skäligt än att barnet tilldömes modern, då båda makarna äro lika vållande till skilsmässan och modern ju må anses mera fallen till barnets vårdande än fadern.
Enligt gällande lag följer hustrun mannens stånd och villkor och icke mannen hustruns.
-- 47 --
Och mannen är hustruns rätta förmyndare!
I vigselformuläret, som ju gifver äktenskapet bindande kraft, ålägges hustrun vara mannen underdånig, hvaraf synes mig att mannen går före kvinnan.
Och barnen skola uppfostras i faderns bekännelse.
ERENFRID SÖDERBERG.
Däraf framgår äfven att barn följer fadern och icke modern.
OLOF ANDERSSON i Vik.
Men då i förevarande sak båda makarna äro lika brottsliga, och, efter allt som kommit i dagen, lika litet fallna att uppfostra ett barn, anser jag att barnet bör tagas från båda.
KARL PETER ANDERSSON i Berga.
Instämmande med Olof Andersson, erinrar jag att domaren i så fall nämner tvenne gode män, som barnen och egendomen vårda, och låte mannen och hustrun med barnet däraf njuta underhåll.
AXEL VALLIN.
Jag skall i så fall be att få föreslå till gode män Alexander Eklund och Erenfrid Söderberg, såsom båda kända för redbart väsen och kristligt sinnelag.
Instämmer med Olof Andersson i Vik, rörande barnets skiljande från både far och mor, och med
-- 48 --
Axel Vallin angående de gode männen, hvilkas kristliga sinnelag gör dem särdeles lämpliga till barnets uppfostrare.
SVEN OSKAR ERLING.
Instämmer med den föregående.
AUGUST ALEXANDER VASS.
Instämmer!
Då nu nämndens flertalsmening synes gå i motsatt riktning mot min egen, ber jag nämnden skrida till röstning, och bör jag kanske uppställa såsom proposition Olof Anderssons förslag att skilja barnen från både far och mor och tillsätta gode män.
Är detta nämndens enhälliga mening?
Om någon icke antagit propositionen, må han räcka upp sin hand.
Nämndens mening har således segrat öfver min, och jag reserverar mig i protokollet mot denna som mig synes onödigt grymma dom.
-- Makarna dömas till ett års skillnad i säng och säte vid äfventyr af fängelse, om de under tiden söka hvarandra.
Fordringsegare
FORDRINGSEGARE.
TRAGI-KOMEDI.
Personer: TEKLA.
ADOLF, hennes man, målare.
GUSTAF, hennes frånskilda man, lektor.
(Reser under antaget namn.)
Sceneri: vy öfver landskap.
Bord något åt höger med tidningar; stol till venster, chäslong till höger om bordet.
Dörr till ett rum på höger sida.
En salong på en badort.
Dörr till veranda i fonden med
_________ ADOLF och GUSTAF vid bordet till höger.
ADOLF (knådar en vaxfigur på en miniatyr-kavalett; har sina vid sig).
två kryckkäppar stående bred-
-- -- -- och allt detta har jag dig att tacka för!
GUSTAF (röker cigarr).
18 ------------------------------------------------ ADOLF.
Alldeles bestämdt!
Under de första dagarna min hustru var bortrest låg jag på en soffa maktlös och bara längtade!
Det var som om hon gått bort med mina kryckor, så att jag icke kunde flytta mig ur stället.
Sedan jag sofvit några dagar, kvicknade jag till och började samla mig; mitt hufvud, som arbetat i feber, tog till att lugna af, gamla tankar, som jag förr haft, slogo upp, arbetslusten och driften att skapa kommo igen -- och ögat återfick förmågan att se rätt och djärft -- och så kom du!
Du var usel när jag mötte dig, det medges, och du gick mellan kryckor då, men det är därför icke sagdt, att min närvaro har varit orsaken till ditt vederfående.
Du behöfde hvila, och du hade behof af manligt umgänge.
ADOLF.
Ja, det är nog sant, som allt hvad du säger; och jag hade manliga vänner förr, men sedan jag gifte mig, ansåg jag dem öfverflödiga, och jag var nöjd med den enda som jag hade valt.
Så kom jag i nya kretsar, fick många bekanta, men min hustru blef svartsjuk på dem -- hon ville ha mig för sig själf, men hvad värre var, hon ville äfven ha mina vänner för sig själf -- och så blef jag ensam med min svartsjuka.
Du har anlag för den sjukan, du!
19 ------------------------------------------------ ADOLF.
Jag fruktade att förlora henne -- och sökte förekomma det, var det underligt?
Men jag fruktade aldrig hon skulle bli mig otrogen -- GUSTAF.
Nej, det fruktar aldrig en äkta man!
Nej, är det inte märkvärdigt!
Det jag fruktade, var egentligen att vännerna skulle få inflytande hos henne och därigenom indirekt makt öfver mig -- och det kunde jag inte tåla.
Ni hade olika meningar således, din hustru och du!
Efter du redan hört så mycket, så ska du få höra allt.
-- Min hustru har en själfständig natur -- hvad ler du åt?
Gå på du! -- Hon hade en själfständig natur...
.Som icke ville ta emot något från mig...
.Men från alla andra!
ADOLF (efter en paus).
Ja! -- Och det tycktes som om hon särskildt skulle hata mina meningar, därför att de kommo från mig och icke därför att de voro
FORDRINGSEGARE. 20 ------------------------------------------------ orimliga.
Ty ofta kunde det hända att hon kom fram med mina idéer från äldre datum och forcerade som sina; ja, det kunde hända, att en af mina vänner ingaf henne mina idéer direkt hemtade från mig, och då smakade det.
Allt smakade, utom det som kom från mig.
Det vill säga, du är inte riktigt lycklig?
Jo, jag är lycklig!
Jag har fått den jag velat, och jag har aldrig önskat någon annan.
Och aldrig önskat vara fri?
Jo, ibland har jag förestält mig att en hvila skulle inträda om jag vore fri -- men bara hon lemnat mig, har jag längtat efter henne, längtat efter henne som efter mina armar och ben!
Det är underligt, men det ser ut för mig ibland som om hon icke vore något själf utan en del af mig; en inelfva som bar bort min vilja, min lust att lefva; som om jag deponerat hos henne själfva lifsknuten, anatomin talar om!
Det kanske är så, när allting kommer omkring!
Hvad skulle det vara för slag?
Hon är ju ett själfständigt väsen, med en massa egna
FORDRINGSEGARE. 21 ------------------------------------------------ tankar; och när jag träffade henne, var jag ingenting, ett artist-barn, som hon uppfostrade!
Men sedan utvecklade du hennes tankar och uppfostrade henne, inte sant?
Hon stannade i växten och jag dref på!
Ja, det är ju eget, att hennes författeri gick tillbaka efter första boken, eller åtminstone icke blef till mer!
Men den gången hade hon ett tacksamt ämne -- hon lär ju ha ritat af mannen -- du har aldrig känt honom?
Det lär ju ha varit en idiot!
Jag kände honom aldrig, för han var bortrest i sex månader, men han lär ha varit en jubel-idiot, att döma af hennes skildring!
Och att hennes skildring var sannfärdig, därom kan du vara öfvertygad!
Det är jag också! -- Men hvarför tog hon honom?
Därför att hon inte kände honom; och man lär ju aldrig känna hvarann förrän efteråt!
FORDRINGSEGARE. 22 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Därför skulle man inte gifta sig förrän -- efteråt! -- Nå, det var en tyrann, förstås!
Förstås?
Det är ju alla äkta män (försöker sig fram) och du icke minst!
Som låter min hustru gå och komma när hon behagar...
Ja, det är väl det minsta!
Kanske du skulle ha henne inlåst!
Men tycker du om att hon är borta om nätterna?
Nej, det gör jag visst inte!
(Turnerar) Uppriktigt sagdt, så blir du bara löjlig på det!
Löjlig?
Kan man bli visar sin hustru förtroende?
löjlig för att man
Visst kan man bli det; och du är det redan!
Grundligt!
ADOLF (konvulsiviskt).
Det var det sista jag ville bli, och här ska bli andra ordningar.
FORDRINGSEGARE. 23 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Inte så häftigt!
Du får ditt anfall igen!
Men hvarför blir inte hon löjlig om jag är ute om nätterna?
Det rör dig inte, men det är så, och medan du funderar hvarför, så är olyckan skedd!
Hvilken olycka?
Emellertid, mannen var en tyrann, och hon hade tagit honom för att bli fri; för det blir en flicka endast genom att skaffa sig ett förklä', den så kallade mannen.
Och nu är du förklä't.
Efter som du är hennes man!
ADOLF (frånvarande).
ADOLF (orolig).
Jag vet inte! -- Man lefver tillsammans med en kvinna i åratal, och man tänker aldrig
FORDRINGSEGARE. 24 ------------------------------------------------ öfver henne, eller öfver förhållandet, och så... börjar man reflektera -- och så är det i gång! -- Gustaf, du är min vän!
Du är den enda manliga vän jag haft!
Du har gifvit mig lefnadsmod igen på dessa åtta dagar; det är som om din magnetism öfverstrålat på mig; du har varit mig en urmakare, som lagat verket i mitt hufvud och dragit upp fjädern.
Hör du inte själf hur jag tänker klarare, talar redigare, och jag tycker åtminstone att min röst har fått igen sin klang!
Ja, det tycker jag också; hur kan det komma sig till?
Jag vet inte om det blir en vana att tala lågt med fruntimmer, åtminstone har Tekla alltid förebrått mig att jag skrek!
Och så stämde du ner ton och kröp under toffeln!
(Eftertänker)
Det är visst värre än så!
Men låt oss inte tala om det nu! -- Hvar var jag?
-- Jo, du kom hit, och du öppnade mina ögon för min konsts hemligheter.
Jag hade visserligen länge känt ett aftagande intresse för måleriet, emedan det icke erbjöd mig lämpligt materiel att uttrycka hvad jag ville ha fram, men när du gaf mig motivet till fenomenet och du förklarade hvarför måleriet
FORDRINGSEGARE. 25 ------------------------------------------------ icke kunde vara tidens form för konstnärlig drift, då gick det upp ett ljus för mig och jag insåg att hädanefter var det mig omöjligt producera mera i färg.
Är du nu alldeles viss på att du icke kan måla mer, så att du icke får något återfall?
Fullständigt!
-- Ty jag har pröfvat det!
Om aftonen efter vårt samtal när jag lade mig, gick jag igenom ditt räsonnemang punkt för punkt, och jag kände att det var rätt.
Men när jag vaknade efter en genomsofven natt och mitt hufvud klarnade, slog det mig som en blixt att du kunnat misstaga dig; och jag sprang upp, tog penslar och färg för att måla, men se nu var det slut!
Jag fick ingen illusion mer; det var bara färgkladd, och jag bäfvade öfver att jag kunnat tro själf och inbilla andra tro att denna målade duk var annat än målad duk.
Floret hade fallit från mina ögon, och det var mig lika omöjligt att måla igen som att bli barn på nytt!
Och så insåg du att tidens reala sträfvan, dess fordran på verklighet, påtaglighet, endast kunde finna sin form i skulpturen, som ger kropp, utsträckning i de tre dimensionerna...
ADOLF (sväfvande).
De tre dimensionerna... ja, med ett ord kropp!
FORDRINGSEGARE. 26 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Och så blef du skulptör; det vill säga, du var det, men du hade gått vilse, och det behöfdes bara en vägvisare för att få dig på rätta vägen...
Säg mig: erfar du nu den stora lusten, då du arbetar?
Nu lefver jag!
Får jag se hvad du gör?
En kvinnofigur!
Utan modell?
Och så lefvande!
ADOLF (slött).
Ja, men den liknar någon!
Det är märkvärdigt att denna kvinna fins i min kropp, liksom jag i hennes!
Det senare är inte märkvärdigt -- vet du hvad transfusion är?
Blodtransfusion?
Och du tycks ha åderlåtit dig för mycket; men när jag ser denna bild, förstår jag ett och annat, som jag bara anat förut.
Du har älskat henne ofantligt!
FORDRINGSEGARE. 27 ------------------------------------------------ ADOLF.
Ja, så, att jag icke skulle kunna säga om hon är jag eller jag hon; när hon ler, så ler jag; när hon gråter, gråter jag; och när hon -- kan du tänka dig det -- födde vårt barn -- kände jag värkarna i mig!
Vet du hvad, min käre vän!
Det gör mig ondt att säga det, men du visar redan de första symptomeu till fallandesot!
ADOLF (skakad).
Därför att jag sett symptomen på en yngre bror jag hade och som hängifvit sig åt excesser in venere!
Hur, hur yttrade sig -- det?
GUSTAF (lifligt målande).
ADOLF (åhör ytterst uppmärsamt åtbörder).
och imiterar ofrivilligt Gustafs