Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A brief Discourse of a Passage by the North-Pole to Japan, China, etc. Pleaded by Three Experiments:
And Answers to all Objections that can be urged against a Passage that way.
As: 1. By a Navigation from Amsterdam into the North-Pole, and two Degrees beyond it. 2.
By a Navigation from Japan towards the North-Pole. 3.
By an Experiment made by the Czar of Muscovy, whereby it appears, that to the Northwards of Nova Zembla is a free and open Sea as far as Japan, China, etc.
With a Map of all the Discovered Lands neerest to the Pole. By Joseph Moxon, Hydrographer to the King’s most Exellent Majesty.
London 1674.
Det anmärkningsvärdaste stället i denna lilla, mycket sällsynta bok är följande:
»Då jag för omkring 22 år sedan var i Amsterdam, gick jag till ett utskänkningsställe för att släcka min törst med ett glas öl.
Medan jag med anledning häraf satt vid den gemensamma eldbrasan, kom en sjöman bland mycket annat folk in.
Då sjömannen här såg en af sina vid den grönländska hvalfångsten anstälda vänner, uttryckte han sin förvåning deröfver (hemkomsttiden för den grönländska flottan var nämligen ännu ej inne) och frågade hvad tillbud bragt honom hem så snart.
Vännen (som var styrman på en grönlandsfarare) sade honom, att hans fartyg ej gått på fångst den sommaren, utan endast haft i uppdrag att afhemta den öfriga flottans fångst och bringa den till en tidig marknad.
Men, sade han, innan flottan fångat tillräckligt fisk för last åt oss, seglade vi enligt order af det grönländska kompaniet till Nordpolen fram och åter.
Då hans berättelse var något nytt för mig, började jag att språka med honom och ifrågasätta sanningen af hvad han sagt.
Men han försäkrade mig, att det var sant, att skeppet fans i Amsterdam, och att många af sjömännen kunde intyga uppgiftens sanningsenlighet.
Han hade till och med varit två grader på andra sidan polen; der fans ingen is, och vädret var så vackert och varmt som i Amsterdam om sommaren.»160
Till dessa underrättelser kommo åtskilliga bidrag till frågans lösning, som Wood sjelf samlat, såsom en berättelse af kapten Goulden, som gjort 30 resor till Spetsbergen, att två holländare öster om denna ögrupp framträngt till 89° n. br., iakttagelsen att på Korea fångats hvalar, i hvilkas hud europeiska harpuner varit fastsittande161, samt att driftimmer med sjömask träffats vid ishafsländernas kuster o. s. v.162
När Wood misslyckats, öfvergaf han de åsigter, han förut förfäktat, förklarande att de berättelser, på hvilka de grundats, varit idel lögn och bedrägeri.
Men tron på ett stundom segelbart polarhaf blef dock ej öfvergifven.
Den har sedan dess förfäktats af män sådana som D.
Barrington163, F. v.
Wrangel, Aug.
Petermann164 m. fl. Jemte nästan alla nutida polarfarare, har jag länge varit af en motsatt åsigt, d.v.s. trott, att polarhafvet vore ständigt täckt med ogenomträngliga brutna eller sammanhängande ismassor, men jag har kommit på andra tankar, sedan jag under två öfvervintringar – den ena gången vid 79° 53′, d.v.s. närmare polen än någon annan öfvervintrat i gamla verlden, den andra gången i granskapet af Asiens köldpol – sett, att hafvet ej tillfryser fullständigt, ens omedelbart i närheten af land.
Jag drager deraf den slutsats, att hafvet knappast någonsin varaktigt tillfryser165 på betydligare djup och långt från land.
I sådant fall ligger det intet orimligt i de gamla berättelserna, och hvad en gång skett bör kunna ske ännu en gång.
Huru det än må förhålla sig härmed, säkert är, att den snöpliga utgången af Woods färd så fullständigt afskräckte från alla nya företag i samma riktning, att nära två århundraden förgingo, innan en expedition åter utsändes med bestämdt uttalad, ehuru sedermera åter förnekad uppgift att verkställa en nordostpassage.
Det var den berömda österrikiska expeditionen under Payer och Weyprecht, 1872–74, under hvilken man visserligen icke kunde framtränga långt mot öster, men som i alla fall blef epokgörande genom upptäckten af Frans Josefs land och genom en mängd värderika undersökningar rörande polarländernas naturförhållanden.
Såsom nordostfärd betraktad blef denna expedition Vega-färdens omedelbara föregångare.
Den är så väl känd genom talrika, under de senare åren offentliggjorda skrifter och framför allt genom Payers lifliga reseskildring, att jag ej här behöfver närmare uppehålla mig vid densamma.
Men om de egentliga nordostfärderna sålunda under den långa tiden mellan Woods och Payers resor nästan helt och hållet afstannat, så har i stället under denna tid en mängd andra forsknings- och fångstresor utförts, genom hvilka vi erhållit den första, på verkliga iakttagelser grundade kännedomen om Novaja Semljas och Kara-hafvets naturförhållanden.
För dessa, hufvudsakligast af ryssar och skandinaver utförda färder skall jag redogöra i nästa kapitel.
Det är dessa som beredt den framgång, vi slutligen vunnit.
– Rodivan Ivanow 1690.
– Den stora nordiska expeditionen 1734–37.
– Novaja Semljas förmenta metallrikedom.
– Juschkow 1757. – Sawwa Loschkin 1760.
– Rossmuislow 1768.
– Lasarew 1819.
– Lütke 1821–24.
– Ivanow 1822–28.
– Pachtussow 1832–35. – von Baer 1837. – Ziwolka och Moissejew 1838–39. – von Krusenstern 1860, 1862.
– Ishafsfångstens uppkomst och historia.
– Carlsen 1868.
– Edv.
Johannesen 1869, 1870.
– Ulve, Mack och Qvale 1870.
– Mack 1871.
– Upptäckt af lemningar efter Barents’ öfvervintring.
– Tobiesens öfvervintring 1872–73.
– Svenska expeditionerna 1875 och 1876.
– Wiggins 1876.
– Senare resor till och från Jenisej.
Af hvad jag ofvanför anfört framgår, att norra Rysslands kustbefolkning långt före engelsmännen och holländarne idkade en liflig sjöfart på Ishafvet, och att handelsfärder ofta företogos från Hvita hafvet och Petschora till Ob och Jenisej, någon gång helt och hållet till sjös rundt om Jalmal, men oftast endast delvis till sjös och för öfrigt medelst landtransport öfver den nämnda halfön.
Man tillvägagick i senare fallet på följande sätt: först seglade man genom Jugor-sundet och öfver södra delen af Kara-hafvet till mynningen af en på Jalmal utfallande flod, Mutnaja; derpå rodde man eller drog med tåg båtarne uppför floden och öfver tvenne sjöar till en 350 meter bred ås, som på Jalmal bildar vattenskilnaden mellan de åt vester och de åt öster rinnande floderna; öfver denna ås släpades varor och båtar till en annan sjö, Selennoe, från hvilken man slutligen begagnade vattentransport utför floden Selennaja till Ob-viken.166
Dessa och andra liknande underrättelser insamlades med stort besvär och ej utan fara af Muscovy Company’s utskickade, men bland de sålunda bevarade berättelserna finner man ej en enda gång skildringen af någon särskild resa, på grund hvaraf man skulle kunna jemte Willoughby, Burrough, Pet och Barents upptaga äfven ett ryskt namn i nordostfartens äldre historia.
Äfven Rysslands egna häfdekällor måtte i detta hänseende vara lika ofullständiga, att döma af den eljest sakrika historiska inledningen till Lütkes resa.
Käcka sjömän, men ingen Hakluyt föddes under 16:de och 17:de seklen vid Hvita hafvets stränder, och derför hafva dessa sjömäns namn och talet om deras färder länge sedan fallit i fullständig glömska, på ett undantag när från en jemförelsevis sen tid.
I andra upplagan af Witsens stora arbete finner man nämligen, s. 913, berättelsen om en olycklig fångstfärd till Kara-hafvet, företagen år 1690, d. v. s. vid en tid, då sjöresorna mellan Hvita hafvet och Ob-Jenisej redan höllo på att fullkomligt afstanna.
Berättelsen är upptecknad af Witsen efter muntligt meddelande af en bland de skeppsbrutne, Rodivan Ivanow, hvilken flere år varit styrman på ett ryskt fartyg, som begagnades till sälfångst på Novaja Semlja och Waigatsch-ön.
År 1690 den 11/1 september led denne Rodivan Ivanow med tvenne fartyg skeppsbrott på ön »Serapoa Koska» (Serapows bank), förmodligen belägen i södra delen af Karahafvet.
Isen upptornade sig här om vintern till höga iskast med sådant buller, att »man trodde verlden skulle förgås», och vid högvatten med stark vind låg hela ön, på några kullar när, under vatten.
På en af dessa uppfördes vinterhuset.
Det byggdes af lera, som knådades tillsammans med blod och hår af säl och hvalross.
Denna blandning hårdnade till en fast massa, af hvilken väggarna uppfördes med tillhjelp af bräder från fartyget.
Stugan lemnade härigenom ett godt skydd, så väl mot köld och oväder som mot björnar.
I huset murades äfven en ugn, som eldades med drifved, uppsamlad på stranden.
Till lyse tjenade tran från de fångade djuren.
Inalles öfvervintrade här femton man, af hvilka elfva dogo i skörbjugg.
Till sjukligheten torde i främsta rummet bristande rörelse hafva bidragit.
De flesta lemnade nämligen under den fem veckor långa vinternatten ej stugan.
Friskast voro de som rörde sig mest, t. ex. styrmannen, som var den yngste bland manskapet och derför hade till åliggande att gå omkring på ön för att uppsamla ved.
Såsom orsak till dödligheten kan äfven anföras den fullkomliga bristen på hemifrån medförda lifsmedel.
De första åtta dagarne utgjorde deras föda från hafsbottnen uppdraggad tång, i hvilken något mjöl inblandades.
Sedermera åt man kött af säl och hvalross äfvensom af hvitbjörn och räf.
Björn- och hvalrosskött ansågs dock orent167, hvarför man endast i nödfall spisade det, och räfköttet hade en oangenäm smak.
Stundom var matbristen så stor, att man nödgades spisa lädret af skinnpelsarne och stöflarne.
Antalet sälar och hvalrossar, som fångades, var så stort, »att de dödade djuren lagda tillsammans skulle bildat en hög af 90 famnars längd, lika så stor bredd och sex fots höjd»168.
Dessutom funno de på ön en strandad hvalfisk.
Om våren kommo samojeder från fastlandet och plundrade ryssarne på en del af deras fångst.
Af rädsla för samojederna tordes ej heller de öfverblifna fångstmännen gå öfver isen till fastlandet, utan blefvo qvar på den öde ön, tills de genom en lycklig tillfällighet afhemtades af några på fångstfärd utfarne landsmän.
– I sammanhang med berättelsen om denna färd omnämner Witsen, att året förut ett ryskt fångstfartyg strandat öster om Ob.
Antagligt är, att redan mot slutet af sextonhundratalet de ryska fångstfärderna till Novaja Semlja betydligt minskats.
Handelsfärderna torde redan långt förut hafva helt och hållet upphört.
Det tyckes, som om man efter Sibiriens fullständiga eröfring skulle föredragit landvägen öfver den förut med sådan öfvertro betraktade Uralska bergshöjden framför den osäkra sjöförbindelsen öfver Kara-hafvet, och som om regeringen till och med skulle lagt hinder för den senare genom att under sommaren utsätta vakter på Matwejew-ön och vid Jugor-sundet.169
Dessa skulle uppbära afgifter af fångst- och handelsmännen, men troligt är att det härmed förenade reglementerandet och prejandet beröfvade ishafsfärderna just det behag, som hittills förmått de djerfvaste och raskaste bland befolkningen att egna sig åt den farliga handeln på Ob och åt det med så många mödor och umbäranden förenade fångstyrket.
Det angifna förhållandet torde alltså vara orsaken till, att man ej har reda på en enda sjöfärd i denna del af Ishafvet under den tid, som förflöt mellan Rodivan Ivanows resa och »den stora nordiska expeditionen».
Denna undersökte bland andra delar af ryska rikets vidsträckta nordkust äfven södra delen af de här ifrågavarande farvattnen, åren 1734–35 genom Murawjew och Paulow, samt 1736– 37 genom Malygin, Skuratow och Suchotin.
Dess huf-
vudarbetsfält låg dock ej här, utan i sjelfva Sibirien, och jag skall derför först längre fram redogöra för deras Karahafsfärder i sammanhang med redogörelsen för utvecklingen af vår kunskap om Asiens nordkust.
Här vill jag om dem blott nämna, att de verkligen efter oerhörda ansträngningar lyckades från Hvita hafvet framtränga till Ob, och att de kartor öfver Guldglänsande Ammonit från Novaja Semlja.
Ammonites alternans v.
landet mellan denna flod och Petschora, som ännu begagnas, till en del grunda sig på »den stora nordiska expeditionens» arbeten, men att äfven Kara-hafvets dåliga rykte blifvit grundlagdt genom de svårigheter, för hvilka denna expedition utsattes, svårigheter till ej ringa del förorsakade af fartygens dåliga beskaffenhet och en mängd misstag, som begingos vid deras utrustning, vid valet af seglationstid m.m.
Liksom alla aflägsna okända länder, så har ock Novaja Semlja af gammalt varit beryktadt för sin rikedom på ädla metaller.
Sjelfva ryktet har visserligen aldrig besannats och troligen endast berott på förekomsten af malmspår och på den vackra guldglänsande hinna af svafvelkis, med hvilken åtskilliga här förekommande försteningar äro öfverdragna, men det har likväl gifvit anledning till en mängd Novaja- Semlja-färder, af hvilka den första kända är styrman Juschkows resa år 1757.
Såsom fångststyrman hade han märkt de silfver- och guldglänsande stenarne, och han lyckades öfvertyga en talghandlare i Archangel, att det angaf stora skatter i jordens inre.
För att tillgodogöra sig dessa utrustade denne ett fartyg, hvarjemte han lofvade belöna Juschkow med 250 rubel för upptäckten.
Hela företaget ledde dock ej till något resultat, emedan sjelfva skattgräfvaren dog under öfverresan till Novaja Semlja (Lütke, s. 70).
Tre år derefter, 1760170, kom en från Olonets bördig fångststyrman Sawwa Loschkin på den helt säkert riktiga tanken, att ostkusten af Novaja Semlja, som aldrig besöktes af jägare, borde vara rikare på jagtbyte än andra delar af ön.
Lockad häraf och förmodligen äfven af begäret att utföra något utomordentligt, företog han en fångstfärd dit.
Om denna resa vet man endast, att han verkligen lyckades färdas omkring hela ön, tack vare en ihärdighet, som förmådde honom att på denna sjelftagna uppgift använda två vintrar och tre somrar.
Det blef genom denna resa bevisadt, att Novaja Semlja verkligen är en ö, något som ännu i medlet af förra århundradet af många geografer betviflades.171
Äfven efter misslyckandet af Juschkows resa hade ryktet om Novaja Semljas metallrikedom bibehållit sig, och 1768 utsändes derför å nyo löjtnant172 Rossmuislow med understyrman Gubin, ishafslotsen Tschirakin och elfva man att leta efter de förmenta skatterna, hvarjemte han äfven fick till uppgift att kartlägga okända delar af ön.
Det fartyg, som användes för denna ishafsfärd, måtte ej hafva varit synnerligen utmärkt.
Kort efter öfverresan upptäckte man nämligen i detsamma på många olika ställen läckor, hvilka, så godt sig göra lät, måste stoppas, och om dess seglingsförmåga säger Rossmuislow sjelf: »Så länge vinden kom akter ifrån, hjelpte oss det stora seglet förträffligt, men så snart den vände sig och blef motig, nödgades vi hissa ett annat mindre segel, för hvilket vi drefvo tillbaka dit, hvarifrån vi kommit».
Sjelf tyckes Rossmuislow varit en för sitt värf utmärkt duglig man.
Utan att möta några ishinder, men till följd af fartygets oduglighet i alla fall svårt nog, kom han till Matotschkin-sundet, hvilket omsorgsfullt uppmättes och upplodades.
Från ett högt berg vid dess östra mynning såg han den 10 sept.
/30 aug.
Kara-hafvet fullkomligt isfritt – och vägen till Jenisej således öppen –, men fartyget var för en vidare seglats oanvändbart.
Han beslöt derför att öfvervintra vid en bugt, nära östra inloppet till Matotschkin-sundet, hvilken bugt benämndes Tjulanaja Guba.
Hit flyttade han ett hus, som någon fångstman uppfört längre vester ut vid sundet, hvarjemte ett annat hus, till hvilket virket medförts hemifrån; uppfördes på en något östligare, i sundet utskjutande udde.
Det sistnämnda besökte jag år 1876.
Väggarna stodo då ännu qvar, men det platta, med jord och stenar belastade taket hade, såsom ofta är fallet med öfvergifna trähus i polarländerna, instörtat.
Huset var litet och hade bestått af en förstuga samt ett rum med ofantligt stor spis och väggfasta sängställen.
Den 1 okt./ 20 sept. tillfrös Matotschkin-sundet, och några dagar derpå var Kara-hafvet istäckt så långt ögat kunde nå.
Så svåra stormar från nordost, vester och nordvest med yrsnö voro rådande under vinterns lopp, att man knappast kunde gå tio famnar från bostaden.
En man öfverraskades under en renjagt i husets granskap af ett sådant yrväder.
Då han ej var återkommen efter två dagars frånvaro, beslöt man att i journalen afföra honom såsom »omkommen utan begrafning».
Den 28/17 april 1769 hade man storm från SV med tjocka, regn och hagel, stora som halfva bösskulor.
Den 2 juni/ 22 maj rasade en förfärlig vind från NV, som från de höga bergen medförde en »bitter, röklik luft» – det var helt säkert en föhn-vind.
Den plågsamma, på sinnet tryckande inverkan af denna vind är allmänt känd från Schweiz och från nordvestra Grönland.
På sistnämnda ställe störtar vinden med ytterlig våldsamhet rätt ned från det inre landets isöken.
Men långt ifrån att derför medföra köld, höjes temperaturen plötsligen öfver 0°, snön liksom borttrollas genom smältning och afdunstning, och menniskor och djur känna sig lidande af den plötsliga omkastningen i väderleken.
Dylika vindar förekomma för öfrigt i polartrakterna öfverallt i granskapet af höga berg, och det är förmodligen för deras skull, som man i Grönland anser en vintervistelse i bergomslutna kitteldalar för högeligen osund och föranledande utbrott af skörbjugg hos invånarne.
Bild från Matoschkin Schar.
Efter en teckning af Hj. Théel (1875).
Utan att regelbundet taga någon rörelse i det fria, uppehöll sig manskapet under vintern hela dagar, ja hela veckor å rad i sina små, omsorgsfullt tätade stugor.
Det är häraf lätt förklarligt, att de ej kunde undgå skörbjugg, hvaraf de flesta tyckas varit angripna och sju dogo, bland dem Tschirakin.
Det är förvånande, att någon enda kunde med ett sådant lefnadssätt under den mörka polarnatten undgå att duka under.
Härtill torde företrädesvis qvasbrygderna, det dagligen bakade brödet och kanske äfven rökugnarne hafva bidragit.
Den 29/18 juli egde islossningen rum i Matotschkin Schar, och den 13/2 aug. var sundet fullkomligt isfritt.
Ett försök gjordes nu att öfver Kara-hafvet fortsätta resan, och man sökte för detta ändamål sätta det redan från början bristfälliga, nu yttermera sönderfrusna fartyget i stånd genom att, så godt sig göra lät, stoppa dess läckor med en blandning af lera och förmultnadt sjögräs.
»Flytande likkistor» hafva ofta användts vid arktiska färder, och mången gång med större framgång än örlogsvarfvens stoltaste skepp.
Denna gång måste dock Rossmuislow, efter att hafva seglat några få mil öster ut från Matotschkin-sundet, för att undvika en säker undergång återvända till sitt vinterqvarter, der han lyckligtvis träffade en rysk fångstman, med hvilken han anträdde återfärden till Archangel.
Några ädla metaller fann man icke och »ej heller perlmusslor», men väl anförtrodde Tschirakin för Rossmuislow, att han på ett visst ställe af sydstranden funnit ett klippblock af så utomordentlig skönhet, att det på ljusa dagen strålade med den härligaste eld.
Efter Tschirakins död sökte Rossmuislow få rätt på stenen, men förgäfves, och han utfor derför i häftiga förebråelser mot sin aflidne kamrat.
Jag kan dock fritaga denne från beskyllningen för lögnaktighet.
Under 1875 års resa fann jag nämligen uti flere bland skifferblocken i trakten små qvartsgångar, som genomkorsade stenmassan, och hvilkas väggar voro betäckta med hundratals skarpt utbildade och af spegelblanka ytor begränsade bergkristaller.
Tschirakins ädelsten var utan tvifvel intet annat än en drus af denna skimrande, men värdelösa stenart.
Ännu en gång, nära femtio år efter Rossmuislows resa, utsändes (år 1807) en bergsman, Ludlow, för att närmare undersöka öns förmenta metallrikedom.
Han återvände utan att hafva funnit några malmskatter, men med de första upplysningar om landets geologiska byggnad, och hans följeslagare Pospjelow hafva vi att tacka för åtskilliga omsorgsfulla kartografiska arbeten öfver Novaja Semljas vestkust.
Den nästa Novaja-Semlja-expeditionen utrustades och utsändes år 1819 under löjtnant Lasarew från örlogsvarfvet i Archangel och egde i förhållande till sina föregångare att förfoga öfver ganska rikliga tillgångar.
Men Lasarew var tydligen ej vuxen den uppgift, han åtagit sig, att föra befäl på en arktisk forskningsfärd.
Midt på sommaren insjuknade en mängd af hans manskap i skörbjugg.
Några få veckor efter det han lemnat Archangel, på en tid då nästan hvarje större drifisstycke innehåller samlingar med härligt dricksvatten och strida snöbäckar öfverallt vid kusterna utgjuta sig i hafvet, klagar han öfver svårigheten att förskaffa sig färskt vatten o.s.v.
Hela resan blef derför fullkomligt resultatlös.
Af vida större betydelse voro kapten-löjtnanten (sedermera amiralen grefve) Lütke’s173 med synnerlig omtanke och vetenskaplig insigt ledda sjöfärder till Novaja Semlja somrarne 1821, 1822, 1823 och 1824.
Beskrifningen öfver dem bildar ännu en af de rikhaltigaste källskrifter för kännedomen om denna del af polarhafvet.
Men då ej heller han på något ställe framträngde längre än sina föregångare, så ingår en redogörelse för hans resor icke i planen för den historiska delen af detta arbete.
Friedrich Benjamin von Lütke, född 1797 i S:t Petersburg.
Bland ryska resor må här ytterligare anföras:
Styrman Ivanows resor 1822–28, hvarunder han kartlade kusten mellan Kara-floden och Petschora genom färder till lands i samojedslädar.
Pachtussows resor 1832–35.174 Köpmannen W. Brandt och forsttjenstemannen Klokow i Archangel utsände 1832 en ganska omfattande expedition från denna stad dels för att åter upptaga sjöförbindelsen med Jenisej, dels för kartläggning af Novaja Semljas ostkust och för hvalrossfångst derstädes.
Tre fartyg användes för ändamålet, nämligen en karbass175 bemannad med 10 man, deri inberäknad befälhafvaren, löjtnanten vid styrmanskåren Pachtussow, som förut under färder med Ivanow blifvit väl bekant med land och folk vid ishafskusten; skonaren »Jenisej» under löjtnant Krotow med 9 man, och en fångst-lodja förd af fångststyrmannen Gwosdarew. Pachtussow skulle upptaga Novaja Semljas ostkust, Krotow segla genom Matotschkin-sundet och öfver Kara-hafvet till Jenisej, Gwosdarew åter göra fångst för att betäcka en del af omkostnaderna.
Pachtussow kunde ej framtränga i Kara-hafvet, men han öfvervintrade första gången vid södra Novaja Semlja på 70° 36′ n. br. och 50° 32′ o. l. från Greenwich i ett gammalt, der påträffadt hus, som enligt inskrift på ett vid detsamma befintligt kors var uppfördt år 1759.
Det murkna huset iståndsattes med driftimmer, som fans i trakten i riklig mängd.
En särskild badstuga bygdes och blef förbunden med boningshuset medelst en gång, uppförd af tomtunnor och täckt med segelduk.
Elfva dagar åtgingo för att ställa det gamla huset så i ordning, att man kunde flytta in deruti.
Det kunde sedermera hållas så varmt, att man kunde uppehålla sig der i skjortärmarna utan att frysa.
Den insigtfulle och för sitt värf synnerligen lämplige befälhafvaren lät ej manskapet förfalla till sysslolöshet, osnygghet och lätja, utan höll dem till regelbundet arbete, badning och ömsning af linne två gånger i veckan.
Hvarannan timme gjordes meteorologiska iakttagelser.
Hela vintern förblef manskapet friskt, men på våren (i mars) utbröt, oaktadt de vidtagna försigtighetsmåtten, skörbjugg, af hvilken sjukdom två man dogo i maj.
Många gånger under vintern bröt isen upp, och Kara-hafvet blef ett stycke från stranden isfritt så långt ögat kunde nå.
En renhjord om 500 stycken sågs i slutet af september, en mängd räfvar fångades i fällor, och två isbjörnar dödades.
Gäss visade sig första gången om våren den 27/15 maj.
Nästföljande sommar rodde Pachtussow upp längs ostkusten till 71° 38′ n. br.
Vid venstra stranden af en flod, som kallades Sawina, träffade han en mycket god hamn.
Lemningarna af en der belägen stuga, vid hvilken ett kors fans upprest med inskrift »Sawwa Th–anow 9 juni 1742», ansåg han härröra från Sawwa Loschkins färd.
Efter återkomsten från denna båtresa gick Pachtussow om bord på sitt fartyg och seglade 23/11 juli – 25/13 aug. utan ishinder längs ostkusten norr ut till Matotschkin-sundet.
Under denna resa passerades en annan mycket god hamn vid 72° 26′ n. br. i en bugt, som kallades Lütkes bay.
Derpå återvände Pachtussow genom Matotschkin-sundet till Petschora.
Äfven utmed ostkusten af Novaja Semljas norra ö var hafvet isfritt, men de vid afresan från Archangel för 14 månader afsedda förråden voro nu så medtagna, att den käcke polarfararen icke kunde begagna sig af detta tillfälle att kanske kringsegla hela Novaja Semlja.