Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Och huru ofta är det ej minnet af en ren, älskande syster, som föresväfvar den unge mannen vid hans Erestel- sefulla lifsvandving och som styrker honom i pröfningens stunder.
Dessa allmänna satser och refiektioner rörande kvinnans stora in- flytande bestyrkas och belysas af otaliga exempel så från det offentliga som det enskilda lifvet.
I de bref och rapporter, som inlöpa ej blott från våra i utländska hamnar stationerade sjömanspräster, utan ock från sjukvårdare på de stora sjukhusen, ja, till och med från fängelsepredikanterna, förekomma ej sällan uttalanden, som på ett gripande sätt bevisa mödrarnas stora inflytande.
De stundom råa, hårda sjömännen, ja, till och med straffån- garne blifva ofta veka som barn, då man talar vid dem om deras moder och deras barndomshem.
Mången förlorad son har aldrig kunnat glömma sin moders böner och förböner.
De hafva blifvit en makt, som han i längden ej förmått emotstå.
Den förvillade har slutligen återvändt både till sitt jordiska och sitt himmelska fadershem.
— Från slagfältens nöd och död möta oss samma vittnesbörd.
En varm, tacksam hälsning till makan eller modern är ofta det sista ordet på de döendes läppar.
Ofvannämnda rapporter och bref ådagalägga djupet och varaktighe- ten af de goda intryck, makans, moderns eller systerns exempel och för- böner efterlämnat i många förvillades hjärtan, intryck starka nog att rädda dem ur fördärfvet.
Därtill må fogas några utlåtanden af ädla och framstående män om den för karaktären grundläggande eller stärkande inverkan, som beröringen med ädla kvinnor på dem utöfvat.
— En af vårt lands stormän skref nyligen om sin tidigt bortgångna moder: » Jag anser sannolikt, att den uppfostran, jag under mina första fem år fick af min moder, haft, bland många andra faktorer, inflytande på min lefnad och mer än någon annan bestämt min världsåskådning. » — Sonen till en af nordens förnämsta skalder skref under en resa i söderns härliga land hem till sin syster, som troget under åratal satt vid deras faders sjukbädd: » Tanken på dig har ofta varit mig en ledstjärna under min växlingsrika färd och har styrkt och bevarat mig i frestelsens stun- der. » — En framstående vetenskapsman yttrade om sin maka: » Jag kan ej nog värdera det renande och höjande inflytande, hon på mig utöfvat »; och en åldrig ämbetsman uttalade ett liknande omdöme angående sitt lifs följeslagarinna: » Hon är hemmets värmande, lif vande sol, kring hvil- ken vi alla röra oss i kärlek och frid. » — Om en ung fru uttalades det omdömet: » Blott hon träder in i ett sällskap, kännes den andliga atmos- fären renare. » — En af våra unga skalder sjunger med tanken på sitt hjärtas vän: » Då jag i hennes öga såg, svalkade mig den renaste våg, det var som hon ville en maning gifva: är rent ditt hjärta, skall din jag blifva. »
Tvänne hörnstenar i denna grundval heta — kyskhet och nykter- het.
Att befästa dem bör vara en af kvinnans förnämsta plikter.
Upp- rifvandet af dessa hörnstenar var det, som förnämligast störtade de gamla civilisationerna, så väl den grekiska som den romerska.
Afven nittonde seklets civilisation hotas af samma faror.
Äktenskapets och familjens helgd liar i alla tider ansetts som sam- hällets fastaste underlag.
Där denna grund sviktar, står förfallet nära.
Åtskilliga företeelser visa, att vår tids civilisation verkligen är utsatt för denna fara.
Inom skönlitteraturen höjas många röster för upplösande af familjebanden, och hvad värre är, de nedtystas ej af ett allmänt ogil- lande, utan höras tvärtom ' af många med begärlighet, af några med be- undran, såsom profeterande en ny, bättre tid.
Bland dessa beundrare ser man, eget nog, ej blott män, utan äfven kvinnor.
Det är en bedröf- lig, men allmän iakttagelse på lånebiblioteken, att slippriga romaner nu- mera läsas med lika stor begärlighet af kvinnor som af män.
Obscena teaterföreställningar, ja till och med våra varietéer besökas flitigt äfven af kvinnor, som ej tveka att dit medföra sina unga döttrar, beröfvande dem sålunda blygsamhet och ren smak, dessa egenskaper, så väsentliga för den unga kvinnan.
Skulle någon företrädesvis värna om äktenskap, familj och hem, så borde det väl vara kvinnan, om ej af högre motiv, så dock af själfbe- varelseinstinkt.
Hvilken skulle blifva den mest lidande, om i lifvet rea- liserades dessa lösa förbindelser, hvilka inom litteraturen ofta skildras med rosenröda färger?
I verkligheten skulle skimret snart förblekna, ja, förbytas till ett dystert mörker.
Måtte kvinnorna mer allmänt vakna upp, mer klart inse det syn- diga och farliga i dessa läror.
De skola då ej tillåta, att hela samfunds- lifvet förpestas af dem, och att hem och familj upplösas.
Vi skydda vår bostad från arsenikförgiftade tapeter och draperier, men vi tveka ej att låta vår själ, vår högre varelse inandas en osund, berusande atmosfär.
Tanklöst utsätta vi vårt andliga lif för stora faror.
Hvarför läska sig vid orena polar, då litteraturen och naturen bjuda så många fifska klara källsprång?
Må man vid dessa släcka sin törst efter sund och sann lifsglädje.
» Gäck in i mina skogars hvälfda gångar, drick kådstark luft med djupa andedrag, gäck ut på ängarna, drick doft, som ångar ur klöfvervålmarna en sommardag.
Drick kvällens prakt, när västern solen fångar på purpurhyende med guldinslag, drick källans vatten, som i skogen blänker, drick hafvets sälta, som kring kusten stänker. » Denna jublande lifslust behöfver ej stimuleras V3.T6 Sl££ B.
F spritångor eller af låga passioner.
Kyskhet och nykterhet, dessa båda hörnstenar i samhällets grund- val, äro nära förbundna.
Så äfven deras motsatser.
Där den ena finnes, finnes vanligen ock den andra.
Eget nog har hvarken sedlighets- eller nykterhetsfrågan, fastän af ingripande fosterländsk betydelse, mäktat till- draga sig den högre stående svenska kvinnans intresse och sympati.
Måhända den förut anmärkta och öfverklagade benägenheten att inskränka sitt deltagande till den enskildes nöd, men likgiltigt vända blicken bort från de vidt kringgripande samhällssyndenia och deras olycksbringande följder.
En stor skara svenska kvinnor ar- betar på det mest hängifna, beundransvärda sätt till samhällets gagn så- som lärarinnor, diakonissor, sjuksköterskor, skyddsfruar m. m., m. m; men då det blir fråga om att sätta sig in i och deltaga uti det nutida ingripande sedlighets- eller nykterhetsarbetet, då tyckes allt intresse vara försvunnet.
På en uppmaning i denna riktning skulle helt visst de flesta af vårt kön svara, åtminstone hvad nykterhetssträfvandena beträffar: » Hvad kommer den frågan mig vid?
Den svenska kvinnan har varit och är i allmänhet nykter.
Dessa sträfvanden angå ej mig. » Jo, de angå oss alla, och de angå oss nära, så framt vi ej vilja instämma i de kända orden: » Skall jag taga vara på min broder? » Då dryckenskapslasten störtar tusental af våra medmänniskor i både andligt och lekamligt elände, sköflar hemmen på frid, hälsa och dagligt bröd, utarmar landet och fyller våra fängelser med brottslingar, då måste medgifvas, att dryckenskapen är ett så fruktansvärdt samhällsondt, att det måste tagas med i räkningen.
I sanning det angår oss alla.
Enligt beräkning från 1891 utgifver svenska folket i rundt tal årligen: till för- svarsväsendet 35 millioner kronor, för undervisning 25 millioner kronor samt i ränta på statsskulden 11 millioner kronor, summa 71 millioner kronor; men ensamt för spritdrycker och öl utgifvas 80 millioner kronor.
Katt använd kunde denna kolossala summa blifva till stor välsignelse, oeh nu!
Dessa 80 millioner kronor äro ej blott till största delen förspillda, de hafva därjämte alstrat en vida större förlust i bortslösad arbetskraft och tid, i ökad sjuklighet samt i fördyrad fångvård.
Ännu mörkare ter sig förhållandet, om man vänder blicken till alkoholens verkningar i mo- raliskt afseende.
Under åren 1888 — 1890 intogos, enligt uppgift i pro- fessor B. Tigerstedts skrift » Om spritdryckerna », i hela landets fängel- ser 5,855 manliga och 749 kvinnliga förbrytare.
Undersöker man i hvil- ket förhållande brotten stå till dryckenskapslasten, beiinnes, att af de för- brytelser, som dessa 5,855 manliga fångar föröfvat, hade 4,229 begåtts under berusadt tillstånd eller af personer, som voro slafvar under rus- drycksbegäret, XLF de 749 förbrytelser, begångna af kvinnor, voro endast 77 föranledda af starka drycker.
Vid begrundandet af dessa siffror måste man inse nykterhetsarbetets omätliga vikt samt särskildt kvinnans plikt att främja detsamma, då hon ännu står jämförelsevis fri från drycken- skåpens förnedrande boja och alltså bör med klarare blick kunna inse och bekämpa det onda.
Då kvinnan är den, som får lida de svåraste följderna af denna last, borde hon vara nykterhetskämparnes själfskrifna I mndsf örvandt.
Inom många kretsar med högre bildning skjuter man hela frågan till sides med den tanken: dessa arma, förskjutna varelser äro ej de våra, de tillhöra folket, de lägre samhällslagren.
N:r 11 (534).
Prenumerationspris Fredagen den 18 mars 1898.
Byrå: p r år: Idun e n s a m _ kr.
» Iduns Modet., m ä n a d s u p p l.
» Bamgarderoben » 5 5 3 3 Redaktör o c h utgifvare: Klara södra kyrkog.
16, 1 tr. Ö p p e n kl. Allm.
FRITHIOF telef.
: J. Laura fredag.
ll:te år g. Utgifningstid: hvarje Kungl.
Laura Fitinghoffs vagga stod i Norrlands skönaste landskap Ångermanland, där hennes fader teologie doktor J.
B. Run- sten var kyrkoherde i Sollefteå stora församling.
Hennes moder var den för sitt behagliga yttre, sitt intagande väsen och sin stora musikaliska begåfning på sin tid mycket omtalade Ottilia Löfvander, dotter till magistratssekreteraren i Norrköping.
Redan tidigt väckte den lilla flickan uppmärksamhet genom sitt vackra spel på harpa, och föräldrarne skickade henne snart till Stockholm för att utbildas i musik.
Hon blef då till och med så lycklig att få både gifva åt och taga lektioner af Jenny Lind.
Hvar hon visade sig i hufvudsta- dens kretsar blef hon beund- rad och firad, men helt snart blef hon gift med doktor Run- sten och följde honom upp till höga norden.
Här växte Laura upp till- sammans med fyra systrar i ett hem, som genom faderns stora lärdom och varma in- tresse, för allmänna frågor och moderns lifliga sinne och ut- märkta musikaliska bildning var en särdeles lämplig skola att dana unga sinnen.
Ar- bete, verkligt strängt husligt arbete omväxlade med sång, musik och intressanta samtal.
Intelligensen, ungdomsgläd- jen, hjärtats godhet och um- gängets behag utgjorde här kryddorna på sällskapslifvet.
De mera materiella sidorna spelade ingen så viktig roll, att de fingo förhindra ett nöje, därför kunde det ock hända, att när den älskvärda värd- innan i sin öfverflödande hjärt- HELLBERG.
Träffas säkrast kl. 10 — 5.
Iduns lighet under sin vistelse vid en liten badort i grannskapet bjöd hem hela badsällskapet, hushållsmamsellen var nära att dåna och doktorn ref sina grå hår.
Räckte icke silfret kring det långa bordet, skrattade man och skarfvade i med träskedarne.
— Ja, många berättelser gå i Norrland om gästfriheten i Runstenska huset, men alla sluta de med — » roligt hade vi som ingenstä- des eljes. » Efter en u n g d o m, tilbrag i en härlig natur, ett älskadt hem, en glad syskonkrets, gifte sig Laura Runsten vid unga år med brukspatron Fitinghoff och flyttade till en egendom i Södermanland.
Hennes man ägde då egen- domar i många trakter al ' landet och de nygifta lefde på stor fot.
Gernanttt * Hoktr.-AZlieb.
N:r 40 (146) Fredagen den 3 oktober 1890.
Tidningen kostar Annonspris: endast 1 kr.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e " o c h - L e d i g a p l a t s e r » Iduns- Mode- och Mönstertidning t kr.
Träffas a b y r å n kl. 9 - 1 0 A l l m.
6 1 Wilhelmina Författarinna till Ret s!
; ede i vår li- teratur, som om- fattar 1840-talet, är af stort intresse, ej minst i skönliterärt afse- ende.
Det är visserligen sannt, att de stora skal- dernas strängaspel hade tystnat eller endast tonade med matta ackord; » Ku- sinernas » författarinna — den snillrikaste kvinna, som vår literatur någon- sin sett, och hvars bety- delse det borde vara just våra dagar förbehållet att rättvist uppskatta — hade gifvit det bästa hon kunde; och man hade redan hun- nit varsna ormen bland Almqvists törnrosor.
Som sagdt, det var ingen guld- ålder; för en sträng gran- skare skall kanske ej ens silfrets fulla gedigenhet stå profvet; men man kan väl ändock ej tala om bara kopparn hos ett år- tionde, hvilket såg upp- komsten af Emilie Car- léns » Pål Tärning » och » Rosen påTistelön » samt Onkel Adams » Genre- målningar »; hvilket hörde de ungdomligaste och klangfullaste slagen af Bernhard Elis Malm- ströms, Nyboms, Talis Qvalis ', Sätherbergs och Wilhelm von Brauns ly- ror; hvilket vexlade om i lefnadslustigt skratt eller känslosamma tårar vid åskådandet af Blanche ' s 47.
Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2 % tr. (raidt fur K u n g s t r ä d g å r d e n.)
P i e n u m e r a t i o n s k e r i landsorten a p o s t - a n s t a l t, i Stockholm hos redaktionen.
Gravallius.
Högadahls prostgård ».
Orar / iasrs, Jolins, Johan Börjessons och F. A.Dahl- grens sceniska arbeten.
Bland de under detta intressanta literära skede mera uppmärksammade belletristiska skriftställare möter oss en kvinna, hvil- kens förnämsta literära alster ännu läses, ja, ut- gör ett af lånbibliotekens allra eftersöktaste före- mål • — författarinnan till » Uögadahls prostgård ».
Och hon har egentligen ännu ej fullt utträdt ur anonymitetens sköte: först på titelbladet till ett af hennes allra senaste ar- beten — » Från stad och bygd » — utsatte förfat- tarinnan till » Högadahls prostgård » sitt borgerliga namn: Wilhelmina Gra- vallius.
För några få veckor sedan innehöll Idun en posthum uppsats af Wil- helmina Gravallius, och våra läsarinnor fingo där igenom ett prof på hen- nes visserligen för våra dagars literära smak nå- got litet föråldrade, » blo- meranta », men älskvärda och lättlästa stil, och från flere håll hafva vi blifvit uppmanade att meddela hennes porträtt, hvilket aldrig förut varit offent- liggjordt.
Det är oss ett nöje att villfara denna önskan samt på samma gång med-
IDUN 490 1890 Den m ä n n i s k a, s o m v i l l v a r d a v e r k l i g t l y c k l i g, skarll ej s ö k a att f ö r ö k a sina egodelar, men att i n s k r ä n k a sina begär.
JPLATON.
dela några biografiska data om författarinnan till » Högadahls prostgård ».
Karolina Wilhelmina Isakson föddes den 7 september 1809 och var dotter till dåvarande vice pastorn i Mogata församling i Östergöt- land, sedermera kyrkoherden i Gårdeby P. Isak- son och hans hustru Anna Hallberg.
Efter fadern, som tillhörde en för mindre vanlig be- gåfning känd östgötasläkt, och hvars älsklings- barn hon var, ärfde hon sin håg för läsning och sin smak för literära sysselsättningar, och af modern det ödmjuka, förnöjsamma sinne, som utmärkte henne.
Sedan hon afslutat sin skolundervisning i Söderköping, egnade hon sig mest ät husliga värf under sin erfarna mo- ders ledning, men begagnade hvarje ledig stund att förkofra sitt vetande.
Redan nu började hon på papperet nedskrifva sina tankar, före- trädesvis i bunden form.
I det egor om egor med Gårdeby prestgård belägna herresätet Åkerby, tillhörande lagman von Röök, vistades hon några år, dels som sällskap till de med henne jämnåriga och dels som lärarinna för husets yngsta döttrar.
Vid 21 års ålder fader- lös, såg hon sig nödsakad att på fullt allvar försörja sig själf och erhöll plats som lärarinna hos friherre Falkenberg på Husby i Söderman- land.
Sin vistelse där har hon skildrat i en liten novell, kallad » Min första kondition ».
Härifrån flyttade hon till assessor Grewesmiihl på Herrestad i Toresund, där hon stannade i 13 år.
Med familjen, som tillbragte vintrarne i hufvudstaden, deltog hon lifligt i umgänges- lifvet, men fann ändock tid att förkofra sitt eget vetande genom lektioner i språk och mu- sik.
Det var under sitt vistande på Herre- stad som hon skref och anonymt utgaf sitt första större arbete: » Högadahls prostgård », som snart efterföljdes af novellen » Anna », skil- dring ur folklifvet.
I det Grewesmuhlska hu- set stannade hon, tills hon år 1840 ingick äk- tenskap med församlingens kyrkoherde, kon- traktsprosten och ledamoten af Nordstjärne- orden, fil.
C. Grawallius.
För f. d. guvernanten började nu en helt annan verk- samhet, åt hvilken hon med lust och fram- gång egnade sig, och snart var prostgården i Toresund vida bekant såväl för sin fria um- gängeston som för sitt utmärkta bord och sin gästfrihet.
Under denna tid fick pennan i det närmaste hvila, och intet af det lilla, som skrefs, blef förrän efter många år synligt i tryck.
Vorden enka år 1861, flyttade hon föl- jande år till hufvudstaden, och nu följde några år af rastlös literär verksamhet.
De senaste fem åren af sin lefnad tillbragte hon hos sin dotter och måg, bosatta i Tumba, där hon af- somnade på sin dotters födelsedag den 22 no- vember 1884.
En med åren tilltagande sjuk- lighet kunde dock icke hindra henne att i mån af sina krafter fortsätta sin skriftställarverk- samhet, — mest i Norrköpings Tidningars följe- tongsafdelning —, och ända i det sista bibe- höll hon sitt sinnes spänstighet och ett lef- vande intresse för tilldragelserna i den yttre världen.
Som ofyan nämndes, är den vidlyftiga ro- manen » Högadahls prostgård » Wilhelmina Gra- vallii förnämsta arbete, liksom den ännu i dag tillhör svenska literaturens af den stora all- mänheten mest omtyckta ocb lästa alster.
Or- saken härtill ligger i arbetets karaktär af ett realistiskt sundt återgifvande af den bildade medelklassens lif, detta återgifvande blandadt med stänk af såväl äkta humor som hjärtats poesi.
» Högadahls prostgård » har utgått i två svenska och ej mindre än tre tyska (i öfver- sättning af ingen mindre än den ryktbare Hans Wachenhusen) upplagor samt har beredt Wil- helmina Grsvallius en blygsam, men icke dess mindre hedrande plats i svenska vitterhetens häfder.
Kvinnorna och försvars- frågan.
et är en ömtålig sak, öfver hvilken vi i dag vilja tala med våra läsarinnor, ömtålig därför att den berör så måDga mäktiga och vidt skilda intressen, ömtålig därför att den gjorts till en politisk fråga och häftiga politiska lidelser spela in, när helst Birger Schöldström.
den bringas å bane.
Ömtålig — men hvarför i alla rena syf- tens namn skall den vara det?
Borde den icke fastmer vara den enklaste, den naturli- gaste, den öfver hvilken vi öppet, gladt och frimodigt talade och slogo råd med hvaran- dra — kärleken till vårt fädernesland och ej 2ifvad finns väl högst på denna jord ändå månheten om dess värn.
Fosterlandskärlekens frö ligger förborgadt om ej ett lian, en liten egen vrå, i hvarje människas hjärta, den är kärleken där undan lifvets storm da sölier hamn till hemmet, till fädernehuset.
För enhvar af i modersarmar eller hustrufamn.
oss är det ställe heligt och oförgätligt, där han sett dagens ljus, där föräldraögon vaka- de öfver hans späda svaghet, där han sorglöst njöt ungdomens otaliga fröjder!
Hemmet — 3^Lär da som gosse riktigt trött dig lekt, det är ett stort ord.
Huru djupt det kan hur godt det kändes att till sömns bli smekt, växa fast i hjärtat, det bevisar en hemläng- tan, som kan vara i stånd att bryta all lifs- få somna, sen din aftonbön du sagt kraft.
Ängar, berg, dalar, floder, människor, och kära händer täcket kring dig lagt.
det är den första lilla världen; men blicken styrkes och går vidare: gemensamt språk, klädedräkt, seder, kyrklig och borgerlig stats- jUur mången gång, när du har llifvit man form, gemensamt statsöfverhufvud, gemensam- ma lidanden, gemensam framgång — allt och du för sorg och tvifvel ro ej fann, detta klargör, att ett band omslingrar många, den visan i ditt öra gick igen, och så utvecklar sig så småningom familje- med hvilken mamma en gång söft sin vän.
sinnet till samfundssinne, till fosterlandsJcärlek, stark nog att i nödens stund bringa offer af gods och blod.
Ett hem!
3 mörka stunder, när din ande höjs, mot minnets stjärnor dina blickar höjs — en af dem klarast skall i natten stå, det är ditt barndomshem, som vinkar då.
CMcn hård är striden.
%nsam kämpar du — ej någon delar dina sorger nu, ej mera någon liten kvinlig hand från pannan stryker molnet bort ibland.
~Och när du kommer hem om kvällen trött, sen du om dagen kalla hjärtan mött, tom står dm våning, inga glada skratt och ingen mun, som kysser ömt godnatt.
&amp; tt hem, ett hem — det är ditt drömda mål, det ger din hjärna tankar, viljan stål — ett hem, en famn, där du kan hvila ut från stormarna, när mödans dag är slut.
Hvad man högst älskar, det värnar man omsorgsfullast om.
Sveriges kvinnor älska sitt fädernesland, kan det då förmenas dem, att de vilja se det på allt sätt skyddadt och tryggt.
Låt då i all billighets namn politiken vara politik, där den i det offentliga lifvet brytes i sina egna strider, låt sparsamhets- partiets betänkligheter vid riksdagen ha sina djupa goda skäl, låt den rena försvarsnihi- lismen måhända utgå från en idealt erkän- nansvärd synpunkt.
Men låt då ock de sven- ska kvinnornas kärlek till sitt fosterland vara hvad den är; och är den nog stark och nog villig att från tusen sinom tusen hem skjuta sina frivilliga offer samman till dess skydd, är den nog lefvande och vaken att i det ty- sta så uppfostrande säde till kommande skör- dar i barnahjärtan vid hemmens härd, kan väl detta rättvisligen vändas till klander?
Det är icke politik, detta — det är äkla kvin- lighet!
Sverige är ett fattigt land, och en tung militärbörda förmår det ej bära.
Vår armé är därför ock otillräcklig för landets försvar, de värnpliktige få en öfning, som på intet vis uppgår emot storstaternas långvariga vär- nepliktstjänst, vår flotta finner ej medel att i tillräcklig mängd bygga dessa millionslukande pansarkolosser, som dock en dag, om faran stode för dörren, kanske skulle afgöra rädd- ningen.
Faran?
V i göra oss väl icke alla säkra, söfda af en sjuttioårig fred.
1890 Så kommo kvinnorna själfmant att hjälpa.
Deras hjärtan drefvo dem därtill.
Med små offer, men med stor enighet kunna vi dock något göra, tänkte de.
Och de slöto sig samman.
Och de hafva redan något, ja, ganska mycket gjort.
Det säges, att kvinnan ej bör befatta sig med slikt — som om det skulle vara okvinligt att intressera sig för fäderneslandet!
Ä r det icke kvinnorna, som skola uppfostra framti- dens män?
Om en mor icke själf älskar sitt fosterland, huru skall hon kunna lära sin son att älska det?
Då Sverige en gång tvingas till själfför- svar — och den stunden kommer nog förr eller senare — då måste hustrurna offra sina män, mödrarna sina söner, systrarna sina bröder, döttrarna sina fäder.
D e måste se dem gå ut i striden, och om de söka hindra dem däri- från, äro de förrädare.
De skola stå vid de- ras grafvar, de skola böja knä vid deras plågobäddar, men de skola ej knota, trots all sin sorg; ty de skola känna sig stolta öf- ver, att de offrat sitt lif och underkastat sig namnlösa lidanden, för att skydda sina hem och friheten, och de skola lära sina barn att vörda deras minne.
I DU N Jag kunde bara hitta på skoj.
Och jag var så att säga hans väpnare.
begåfvade pojkar ha alltid en anspråkslös kamrat som beundrar dem och gör dem inbilska — inte sannt?
Nå, inte tror jag numera precis, att han var ämne till något snille.
Men han hade en märklig förmåga att finna ord för sina tankar, om de också i själfva verket inte voro så djupa och originella, som jag trodde på den tiden.
Och han hade en uppenbar smidighet i att upptaga idéer och göra dem till sina.
Mången har blifvit en framstående man — åtminstone en lokalstorhet — med mindre gåf- vor än han.
Det tror jag fortfarande.
Han hade en mjukhet och en älskvärdhet i sinnelaget, som gjorde honom omtyckt.
Han hade, med ett ord, just de egenskaper, som fordras för att komma fram i världen — jag vill inte säga bryta sig fram, men inte heller krypa fram — utan snarare maka sig fram, steg för steg, utan att anlita förkastliga me- del, men fullt ut lika mycket genom sina per- sonliga egenskaper som genom sina talanger.
På den tiden var han, förstås, i mina ögon en blifvande storhet, sitt fosterlands stolthet och ära.
Har är det det står i Rydbergs dikt om barnen och allt hvad vi tro oss kunna hoppas och vänta af dem?
lduns redaktion har under den senare ti- den nere gånger haft nöjet mottaga olika Du vet, hvad jag menar — de där stroferna skrifvelser från svenska kvinnor, som berört om att barnen äro furstar, men att, när de den fosterländska sak, om hvilken vi här ta- växa upp, bli de så sällan kungar.