Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En blomstrande ungdom, fäderneslandets hopp, sandades vid vårens början 1808 under fanorna, för att med mod och förtröstan gå fienden till mötes samt fullgöra medborgarens heligaste pligt, fäderneslandets försvar.
Huru återfann man denna ungdom vid vintrens inbrott, några månader derefter?
Genom den oursäktligaste försummelse af en dålig krigsstyrelse sammansmält til! en ringa hop, förtviflad, betäckt med trasor, utsvulten och förfrusen, med möda framsläpande sig på vägar och gator, eller döende vid husväggarne, på sjukhusen och under kanonsluparnes tofter.
Hvad år 1808 skonat, det skördade år 1309.
Största delen återsåg aldrig mera sitt hem.
Mera än ett halft århundrade har förflutit, sedan detta stora sorgespel utspelades.
Annu lefva några gubbar, stapplande vid grafvens brädd, hvilka då voro ynglingar, med bröstet fullt af mod och hopp samt lijertat fullt af hänförelse för det älskade fäderneslandet.
De gingo ut att strida för detsamma.
Men huru behandlades de?
Alla krigarens lidanden och försakelser fingo de i rikt mått dela; men hurudan blef belöningen?
De kämpade och blödde; men hvar fanns utmärkelsen och äran?
Missvårdade och föraktade blefvo de alltid och de, som öfverlefde eländet, släpptes, oftast med förstörd helsa, efter krigets slut handlöst ut i verlden. v Sedan dess har ingen bekymrat sig om dem.
Ingen har frågat efter deras öde.
Ar det så, som Sverige skall belöna de män, sorn villigt offrat lif och blod för dess sjelfständighet ocii ära?
Allt för länge hafva vi dröjt, att afbörda en stor tacksamhetsskuld.
Men låtom oss nu göra det.
Låtom oss skänka de ännu qvarlefvande landtvärnsmännen, som deraf äro i behof, en skärf, hvarigenom deras sista dagar kunna befrias frän allt för stora bekymmer och försakelser.
Må vi komma ihåg, att de flesta genom fältlifvets mödor och lidanden ådragit sig de krämpor, som nu försvåra deras ålderdom.
Må vi erinra oss, att många, sorn ännu lefva, bevistat strider, som äro så hedrande.för den svenska tapperheten, som de vid Lemo och Kimito till lands, och de vid Tallholmarne, Sandö-ström, Grönviks-sund, Palva-sund och Kahiluoto-sund på skärgårdsflottan, förutom.åtskilliga mindre.
Må vi slutligen påminna oss, att den dagen kan randas, då våra egna söner skola utgå samt dela alla de ansträngningar och lidanden, som äro krigets nödvändiga följeslagare.
Brot. 1862 1863. 11 Sand. 3 A/d. ' 5 34 Motioner i Borgare-Ståndet 186’-?.
,JV- 17.
Den enskilda välgörenheten har redan blifvit anlitad för ofvanstående ändamål.
Några fosterländskt sinnade män hafva satt sig i rörelse för att under namn af »Kommittéen för understödjande af 1808 års landtvärnsman» insamla och fördela de medel, som medlidandet och patriotismen sammanskjutit.
Men deras verksamhet-har ej kunnat sträcka sig långt.
Ty antalet qvarlefvande visade sig mycket större, än man från början förmodade.
Tills dato hafva närmare 350 anmält sig, och man anser ej otroligt, att deras antal kommer att uppgå till 400.
Af dessa, hafva ännu knappast 100 fått ett understöd af 10 R:dr hvar.
Det är derföre, jag vågar föreslå, att Staten från och med år 1863 måtte lemna ett understöd af 25 R:dr R:mt årligen, åt de landtvärnsman, som kunna styrka sig vara i behöfvande omständigheter, samt att för detta ändamål ett förslagsanslag af 10,000 R:dr R:mt årligen anordnas under åt 1863 och under nästkommande statsregleringsperiod.
Kommittéen för landtvärnsmänn ens understödjande, som från alla sådane infordrat fattigdomsbevis af vederbörande presterskap jemte uppgift på de ställen, der de varit använda, och under hvilkens befäl de stått, kan lemna de nödvändiga upplysningarne, samt är beredd att öfverlemna sina handlingar åt den myndighet, som, om medlen beviljas, skall besörja deras utdelning.
Om remiss till vederbörande Utskott anhälles.
Stockholm den 12 November 1862, Hobert Ditzinger JW St. Af Herr EkerotI öm inskränkning af deri lagliga edgången, revision af gällande edsformulär er och afskaffande af edsförpligtelser i läkareattester.
Den med lifvets dagliga förhållanden någorlunda hemmastadde, har det troligen icke undgått bibehållandet af vissa bruk eller rättare sagdt missbruk, som mindre vjU passa eller äro förenliga med vårt århundrades civilisation, hvarföre desse, troligen af glömska ännu qvarstående, oegentligheter böra afskaffas.
Med skäl hör man ofta klandras den benägenhet för svordomar, som begagnas äfven af de bland samhällets individer, hos hvilka man skulle fordra, att den grad af bildning, de innehafva, borde värna dem från ett dylikt missbruk.
Men, utan att vidare orda om detta oskick, vill jag påpeka ett annat missbruk, som ännu i lag finnes tillåtet, nemligen de såkallade lofliga ederna, hvilka i tid och otid vid våra domstolar och embetsverk ofta flera gånger aflägga* vid befordringar i samma embete; och hvad kan vara mera sårande för en samvetsgrann tjensteman, än att idkeligen upprepa denna tro- och huldhetsed han ena gången efter den andra vid förefallande tjensteombyte måste aflägga.
Och hvad Läkaren särskildt beträffar, synes det gränsa till det löjliga, att vid afgifvandet af Läkarebetyg, ofta öfver en småsak, behöfva bi - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JVd 18. 35 foga sitt utlåtande med »så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ», likasom om han, vid hvarje gång ett betyg skall afgifvas, offentligen måste delgifva sin försäkran, att den en gång aflagda Embetseden icke gör tillfyllest.
Mycket kunde vara att härutinnan tillägga, men det redan anförda torde af livar och en vid närmare eftersinnande anses tillräckligt för att tillåta mig föreslå:
Att den lagliga edgången må inskränkas till de fäll, som efter nutidens fordringar kunna vara lämpliga, äfvensom att de nuvarande långa edsformulärerna må i väsendtlig mån revideras, samt slutligen, att, edsförpligtelserna i Läkare-attesten helt och hållet böra utgå.
Stockholm den 12 November 1862. B. F.
Ekerot. JW I*.
Af Herr Henström 5
Om uppliäfvande eller inskränkning af förbudet mot beräkning af högre ränta, än 6 för hundra om äret.
Oaktadt frågan om fri ränta vid flere riksdagar varit väckt, men städse fallit, anser jag dock denna fråga vara af sådan vigt, att jag icke bör underlåta, att nu åter framställa densamma till Rikets Ständers öfvervägande.
— Enligt hvad sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande JS's. 1 utvisar, gjordes vid sistlidne riksdag 2:ne särskilda framställningar om räntans frigörande, den ena af Kongl. Maj:t uti en till Ständerna afläten nådig Proposition, och den andra af mig sjelf uti en af mig afgifven motion i ämnet.
Da jag i denna motion, som igenfinnes under J\ls. 20 uti bilagorna till Borgare-Ståndets protokoll vid sistlidne riksdag, sökt att, så utförligt jag kunnat, utveckla denna fråga, samt derigenom tror mig hafva ådagalagt tillräckliga skäl för räntans frigörande, är det egentligen pä grund af hvad jag i berörda motion anfört, som jag nu förnyar mitt deri ‘gjorda yrkande om fri ränta.
Jag har i denna motion, till hvars innehåll jag i sin helhet hänvisar, icke blott visat rättsprincipen och fördelarne af att räntan frigöres, utan äfven, att fara för Riksbanken möjligen kan uppstå, om den icke frigöres, och jag har deruti tillika, såsom mig synes, till alla delar vederlagt de betänkligheter, sammansatta Banko- och Lag-Utskottet vid näst föregående riksdag anfört för sitt atstyrkande af bifall till da väckta motioner i samma ämne.
Några ytterligare skäl för räntans frigörande torde icke vara af nöden anföra, men jag vill emellertid, för att väsa, hvad värde de skäl kunna hafva, som sammansatta Banko- och Jjag-Utskottet vid sistlidne riksdag anfört för sitt afstyrkande deraf, i korthet upptaga de hufvudsakligaste af dessa skäl till besvarande.
Utan att kunna bestrida de grunder, sorn tala för räntans frigörande, öfvergå)- Utskottet, i sitt betänkande öfver Kongl. Maj:ts Proposition, till en, såsom en reservant 36 Motioner i Borgare-Ståndet i 862. JW 18. mot Betänkandet uttryckt sig, oklar framställning om Statens förbindelser i afseende på näringarne, samt yttrar ibland annat, till stöd för sitt afstyrkande af den fria räntan, att Staten icke. till förmån för de näringar, som framför andra äro i behof af fasta, eller för längre tid fästade kapitaler, såsom jordbruk, bergsbruk, större fabriker m. m., underlättat tillgången på sådane kapitaler genom ändamålsenliga kreditinstitutioner till tryggande af realkrediten, enär de ännu i lagen qvarstående tysta förmånsrätterna och bristen på de i andra länder, som gått framåt i kultur, införda så kallade Grund- och Hypotheksböcker gjorde, att realsäkerheter saknade erforderligt förtroende.
I anledning häraf får jag anmärka, att det visserligen skulle vara önskligt, att de tysta förmånsrätterna snart blifva afskaffade, äfvensom att de bristfälligheter, sorn för öfrigt må förefinnas i våra kreditlagar, så fort ske kan blifva afhjelpta, men att jag dock icke kan finna, att de närvarande förhållandena i dessa hänseenden äro sådana, att de utgöra något hinder för att frigöra räntan när som helst; och tages nu härtill i betraktande, att säkerligen intet land kan uppgifvas, der Staten gjort mera, eller ens så mycket som i Sverige, för att bereda tillgång på kapitaler för vissa hufvudnäringar, såsom för jordbruket i fastighetslånefonden och diskonterna, för bergsbruket i Jernkontoret och metallbelåningsrätten, och för fabrikerna i manufakturdiskonten, oberäknadt en mängd andra låneinrättningar, som äro med Statens medel understödda, så kan jag icke heller inse, att den ifrågavarande lagförändringen bör kunna för dessa näringar medföra någon våda.
Utskottet yttrar vidare, i sammanhang med det redan anförda, att då det visat sig, att landets kapitaler, som naturligen dela sig i fasta och rörliga, på grund deraf, att realsäkerheter saknade erforderligt förtroende, hafva en tendens att öfvergå från den förra till den sednare kategorien.
Utskottet för ingen del ansåg det tillrådligt, att ytterligare öka denna tendens genom antagandet af Kongl. Maj:ts Proposition, som tillåter högre ränta än sex procent för de sednare, men icke för de förra.
Denna Utskottets uppfattning af förhållandet med landets kapitaler, tror jag, i likhet med hvad en reservant mot Betänkandet yttrat, är alldeles origtig.
I min tanke, är det just motsatsen af detta, som här är så allmän och som kanske mera än något annat bidragit till, att brist på rörelsekapital varit rådande.
Finge penningar, likasom fastigheter och hvarje annan vara, gälla hvad de kunde, så skulle ock säkert penningekapitalet, såsom sådant, bibehålla sig och tillvexa i jemnbredd med andra kapitalformer.
Fixera genom lag priset på hvilken vara som helst, och hon skall icke längre blifva föremål hvarken för spekulation eller produktion. 1 sitt Betänkande öfver min egen motion yttrar Utskottet, att det hyste tvekar om lämpligheten af räntans frigörande under dåvarande förhållanden, då den allmänna stagnationen i rörelsen och den höga räntan redan hos näringsidkarne åstadkommit en oro och en förlägenhet, som ofelbart komme att ökas genpm de uppsägningar och omsättningar, hvilka, jemte en, åtminstone tillfällig, stegring af räntan, efter ali sannolikhet blefve följden af lagens förändrande, men att, om till följd af ifrågasatta förändringar i våra hypotheksinrättningar, den förlägenhet, hvari jordbrukare, till följd af dessa inrättningars oförmåga att anskaffa penningar, då befunno sig, komme att minskas, samt, genom förbättrade kreditlagar och kreditinstitutioner, förtroende kunde beredas åt de säkerheter som erbjödos, man dock vid nästa riksdag torde kunna våga, att utan allt för kännbara olägenheter underkasta näringsidkarne den rubbning och sättning i rörelsen, som en förändring i lagstiftningen om maximum af ränta kunde medföra.
Häraf visar sig, att äfven Utskottet, med den mörka föreställning det gjorde, sig om tillståndet i landet, och hvilket tillstånd, så vidt jag kunde bedöma förhållandet vid den tiden, alldeles icke var så ofördelaktigt, som Utskottet föreställde sig, var af den Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,yW 18. tanke, att om, vid Ständernas sammanträde denna riksdag, penningestälklingen i landet vore bättre, än Utskottet ansåg den då vara, räntan kunde frigöras; oell då jag nu icke tror, att någon kan förneka, att den förlägenhet, hvari Utskottet säger, att jordbrukare dä befunno sig, till följd af flypotheksinrättningarnes oförmåga att anskaffa penningar, bör hafva upphört, sedan högst betydliga ian blifvit af Hypoteksbanken upptagna och till stor del indragna, samt dertill kommer, att landet i år blifvit välsignadt med en god och rik skörd, hvilket ofelbart kommer att sprida mycket penningar på landsbygden, torde väl svårligen någon tidpunkt erbjuda sig, sorn är mera lämplig än den närvarande, att genomföra denna lagförändring.
Att det äfven nu linnes en mängd personer, som klaga öfver, att de icke kunna få sina penningebehof fyllda, är visst sannt, men dessa personer kunna endast vara sådana, som,, genom att lättsinnigt hafva kastat sig in i djerfva företag och spekulationer, utan att ega motsvarande tillgångar, genom vinglerier hålla sig uppe; och som räntans frigörande utgör ett kraftigt medel att hejda ett sådant lättsinnigt förfarande, är det jemväl af denna orsak af mycken vigt, att denna lagförändring icke längre uppskjutes.
De redbare och ordentlige affärsmännen och näringsidkarne skola alltid komma att derpå vinna.
I afseende på den farhåga, jag i motionen vid sistlidne riksdag framställt, att Riksbanken möjligen kan blifva oförmögen att fullgöra sin förbindelse, att med metallisk valuta vid anfordran infria sina utelöpande sedlar, om räntan icke frigöres, yttrar Utskottet, under förklarande, att det icke kunde inse, att Banken någonsin kan komma i en så svår belägenhet, att om, mot förväntan, en fri ränteförhöjning skulle visa sig vara nödig såsom ytterligare hjelpmedel för Banken att fullgöra sina förbindelser, det utan tvifvel vore lämpligare, att, på sätt i Frankrike skett, genom stiftande af en speciallag bereda Banken sådan tillfällighetshjelp, än att, emot den af Utskottet understödda åsigten för ränteförbudets bibehållande, endast för Bankens skull borttaga detsamma Huruvida denna åsigt kan vara riktig eller icke, öfverlemnar jag till andra att bedöma.
För min del kan jag ej tinna, att det skulle vara lämpligt, att i detta hänseende stifta någon speciallag för Riksbanken.
Maj:ts oftanäinnde nådiga Proposition till Ständerna vid sistlidne riksdag innehåller, att räntan endast måtte frigöras för försträckning af penningar på viss kort tid, ej öfverstigande sex månader, och min egen motion i detta ämne innehåller 2:ne alternativa förslag, det ena, att räntan måtte frigöras för alla slags skuldförbindelser, och det andra, att i fall en sådan lagförändring skulle anses vara för mycket genomgripande, räntan för intecknade lån i fast egendom icke finge öfverstiga sex procent per år räknadt, men att det deremot måtte stå en hvar fritt, att för försträckning af penningar emot förskrifningar, ställda på högst nio månaders betalningstid, taga den ränta, som han af låntagaren kan betinga sig.
Af dessa förslag har Utskottet gifvit företräde ät det af mig omnämnda första alternativet i min motion, nemligen att räntan för alla slags kapitaler af lagen lemnäs fri. såsom varande stödt på en riktigare grundsats och för vissa yrken äfven mindre skadligt, och ehuru väl jag icke kan neka. att jag tior, att om man förutsätter, att räntans frigörande möjligen kan åstadkomma någon rubbning i kreditförhållandena inom landet, det må vara klokast, att till en början endast frigöra den för korta papper, hyser jag dock den fullkomliga öfvertygelse, att man redan nu, utan ringaste fara, kan taga steget fullt ut, och frigöra den för alla slags kapitaler, På grund af hvad jag nu anfört, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer, med upphäfvande af det i allmänna lagen 9 kap. 6 § fiandels-balken stadgade förbud emot beräkning af ränta högre, än sex för 38 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JS/P 19. hundradet om äret, måtte besluta, att det må vara en hvar tillåtet, att taga den ränta för penningar, hvarom han kan blifva ense med låntagaren, eller i fäll denna lagförändring skulle anses vara för mycket genomgripande, att Rikets Ständer då, såsom en öfvergång, mätte antaga det förslag till förordning, angående ränta vid försträckning pä viss kort tid, som Kongl.
Majit i sin nådiga Proposition til!
Ständerna vid sistlidne riksdag afgifvit, lydande som följer:
Hvad i 9 kap. <> § Handels-balken finnes stadgadt om förbud att taga eller låta förskrifva sig större ränta, än sex för hundra om året, ege ej tillämpning vid försträckning på viss tid, ej öfverstigande sex månader.
Aftal om större ränta vare likväl ej gällande, der det ej med gäldenärens skriftlig^ förbindelse styrkes.
Underlåter borgenär, som betingat sig större ränta att inom en månad från förfällodagen medelst gäldenären delgifven lagsökning eller stämning, gälden kräfva, njute, för den tid han efter förfallodagen är till ränta berättigad, ej mer än sex för hundra om året, Ej må till högre belopp ränta i fast egendom intecknas.
Sv. Renström.
JVS % o. Af Herr CygniBllS:
Angående förändrad föreskrift i afseende « taxeringsvärdet. såsom grand för krenihv, sorn af Filialbank hos Rikets Ständers bank erhålles.
Enligt nu gällande föreskrifter för Filialbanker och deras bildande antagas icke inteckningar i fastigheter å landet och sjelfegande stadsjord, som för kreditivs erhållande pantsättas hos Rikets Ständers Bank, till högre värde, än hvad 1850 års taxering utvisar.
Meri då kändt är, att fastigheters verkliga värden flerdubbelt öfverstiga 1850 års taxeringsvärde, och en mängd kronohemman blifvit sedan berörde år lösta till skatte samt flera värdefulla verk och inrättningar anlagda, hvilka, enär de icke varit år 1850 taxerade, icke kunna användas för delaktighet i Filialbank, så får jag vördsamt hemställa, att det måtte föreskrifvas, att inteckning inom 1860 eller 1861 ars taxeringsvärde i fastighet å landet och sjelfegande Stadsjord må, för Filialbanker, antagas eller gälla såsom hypothek för erhållande af kreditiv hos Rikets Ständers Bank, helst de 2:ne sistnämnde årens taxeringsvärden vida understiga fastigheternas verkliga värden och hvad för dem i allmänhet betalas.
Stockholm den 15 November 1862. G. U. Cygnaeus.
Motioner i Borgare-Ståndet 1362. J\? 20. JW *«*.
Af Herr LOVI‘11!
On bestämmande af tiden, Iwar ifrån må beräknas och utgå en af Kongl, Majit nådigst föreslagen pension för Kaptenen m. rn, B.
Uti Kongl. Majits genom Finans-departementet den 24 nästlidne Oktober till Rikets Ständers Stats-Utskott aflåtna nådiga Proposition angående Statsverkets, tillstånd och behof är till uppförande å Allmänna Indragningsstaten föreslagen en pension af 1,800 Riksdaler årligen åt f. d. Föreståndaren för Svenska Slöjd-Föreningens skola, Kaptenen m. m. Baltzar Cronstrand.
Angående tiden hvarifrån den föreslagna pensionen borde utgå och beräknas innehåller den nådiga Propositionen ej någon närmare bestämmelse, men af ett densamma vidfogadt utdrag af Stats-Rådets protokoll öfver Civil-Arenden för den 14 samma månad inhemtas, att Kongl.
Maj:t vid den pröfning af ärendet, som för den till Rikets Ständer aflåtne Propositionen legat till grund, behagat, med bifall till hvad Stats-Rådets samtlige ledamöter tillstyrkt, besluta att framställning till Rikets Ständer skulle göras derom, att en pension, motsvarande, det arfvode Cronstrand såsom Föreståndare för nämnda skola tillförene åtnjutit eller 1,800 R:dr årligen måtte på Allmänna Indragningsstaten uppföras, för att utgå ej blott från början af nästkommande statsregleringsperiod. utan äfven, i anseende till Cronstrand» redan framskridna lefnadsålder, för instundande år ldéd.
Ehuru den af Kongl. Maj:t afsedda tid för tillträdet af pensionen således ej borde vara tvifvel underkastad skulle dock af den omständighet, att i sjelfva den nådiga Propositionen tidsbestämmelsen saknas, möjligen kunna hemtas anledning till en sådan tillämpning af Rikets Ständers bifall till hvad föreslaget blifvit, att pensionsberäkningen ej kornme att vidtaga förr än med nästa statsreglerings början.
Till förekommande häraf, och dä under hela den tid Kaptenen Cronstrand utöfva! befattningen såsom Föreståndare för Svenska Slöjd-Föreningens skola, jag i egenskap af ledamot i Föreningens Styrelse haft tillfälle bevittna det osparda nit, den ihärdighet och de lyckade bemödanden som Kapten Cronstrand egnat, åt nämnde skolas fortgång och utveckling, samt i följd deraf jag finner mig både af pligt och böjelse uppmanad, att så vidt af mig såsom enskild motionär beror, söka att åt den honom tilläinnade pensionsförmån bereda den utsträckning, som öfverensstämmer med en rätt uppfattning af den nådiga Propositionen, samt hans förtjenster och omständigheterna i öfrigt påkalla, tillåter jag mig härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, jemte beviljande af den utaf Kongl.
Majit för kaptenen B.
Cronstrand föreslagna pension af 1,800 R:dr årligen, behagade bestämma att densamma må beräknas och utgå från och med början af instundande år 1863.
Om remiss af denna motion till Högloft. Stats-Utskottet anhåiles.
Stockholm den 15 November 1862. L. J. Loven. 40 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV$ 21. JW 21.
Af Herr SffUlST:
Om ändring af 5;te § i 25 kap. Rättegångsbalken.
Af här nedan anförda skäl, föreslår jag, att 5 § 25 kap.
Rättegångs-balken må erhålla följande ordalydelse: »I brottmål — fogel och djurfång.
Under-rätts dom, hvarigenom någon blifvit ansedd saker till döden eller lifstids fängelse, må ej i fullbordan gå, utan sände Under-ratt ransakning och dom genast in till Hof-rätten, att der vidare pröfvas och skärskådas;» i och hvarmed den mängd författningar, som nu bestämma föremålen för underställning förfalla.
Genom denna förändrade redaktion försvinner underställning i en mängd fall, der den nu, författningsenligt, eger ruin.
Då så väl tilltalad, som åklagare, beggedera hafva sig öppet lemuadt att öfver Under-rätts Utslag sig besvära, så synes det också i allmänhet hafva varit en väl långt sträckt omtanka af lagen att för de fall, då både åklagare och tilltalad lemna Under-rätts dom oöfverk!agad och sålunda synas sjelfva erkänna Utslagets rättmätighet, icke desto mindre för detsamma påkalla högre
Domstols granskning.
Det är äfven oafgjord t, huruvida i sjelfva verket genom underställning sker den tilltalade någon slags förmån, ty mot den ganska ringa möjligheten af ådömda straffets undanrödjande eller lindring, underkastas oftast den tilltalade en förlängd häktningstid, samt den moraliska tortyr, som alltid ligger i den förlängda ovissheten om ens öde.
I moralitetens sanna intresse kan det ej eller anses ligga att bereda sådane tilltalade, som i medvetandet af deras brottslighet, underkasta sig det ådömda straffet och längta att genom detsammas utstående försona sig sned det kränkta samhället, möjligheten, att, i strid mot deras medvetande och önskan, blifva frikände eller njuta betydlig lindring i i det ådömda straffet; liksom, derest hos högre Domstol påföljden försväras, sådant förefaller den tilltalade orättvist, då åklagaren icke påkallat sådan försvåring.
Underställningsmethoden har uppkommit i de äldre tider, då underdomare tillsattes, hvilka icke på något vis dokumenterat sig genom förvärfvade kunskaper hafva varit Domarekallet vuxne, och då följaktligen just denna osäkerhet om domarens egenskaper gjorde underställning af behofvet påkallad; men då numera
Domare-embetet icke får beklädas af andra, än dem, sorn dertill ådagalagt full kompetens, så torde också i ock med detsamma underställning icke rimligen erfordras i annat fäll, än då till döden eller lifstidstangelse blifvit dömdt, då straffets ‘ stränghet val kan, ensamt i den anklagades intresse, rättvisa en ytterligare förhållandenas granskning af högre domstolar.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\? 22. 41 JV? 22.
Af Herr Staaff:
Om ändring af de båda första momenten af 2:dra § i 12 Kap. liältegångs-balken.