Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru rättighet för Svensk man, att i två eller flera städer drifva handel är afvikande från de i 1734 års lag förekommande stadganden om inrikes handel, likväl och sedan de grundsatser, hvarpå nämnde lag i delta afseende hvilar, blifvit genom ofvanomförmälde författningar väsentligen förändrade, och medgifvandet af en dylik rättighet ovedersägligen står i öfverensstämmelse med denna senare lagstiftning, torde häruti redan ett vigtigt skäl för densamma förefinnas.
En friare verksamhet inom näringarnes alla grenar, i förening med lyckliga konjunkturer, har befordrat en affärsverksamhet och industriel utveckling, som ega rättmätiga anspråk på alt blifva befriade från sådana band, som ännu lägga hinder i vägen för deras fulla användande; och då, efter Utskottets åsigt, de af Kongl.
Kommerskollegium underdånigst föreslagne förändringar i Handels-ordningen bidraga, ej mindre till undanrödjandet af ett nu befintligt tvång på näringsidkaren, hvilket, utan fara för misstag, kan anses icke längre vara af allmänna meningen understöd!, än äfven, genom den såmedelst uppkommande större konkurrens, att nedsätta varupriserna och derigenom för det allmänna medföra fördelar vida öfverstigande de smärre olägenheter, som deraf kunna för kommunerna uppstå, och hvilka olägenheter i allt fall torde kunna utan svårighet afbjelpas; tvekar Utskottet ej att tillstyrka Rikets Ständer: att godkänna ofvanberörde, Rikets Ständer i Nåder meddelade förslag till ändringar och tillägg i Handels-orduingen den 22 December 1846.
6 Sammansatta Lay- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Ulsk:s Betänkande N:o 2.
Emot detta betänkande har Herr Stolpe afgifvit följande skriftliga Reservation: “Vid bedömande af den utaf Kongl.
Kommers-kollegium hos Kongl. Maj:t väckta fråga att bereda Svensk man, sorn i en stad innehafver burskap på handel, rättighet att i en eller flera andra städer idka sådan rörelse, torde man först böra tillse, hvilka de arter af handel äro, som af den ifrågasatta tillåtelsen skulle kunna draga någon fördel.
I afseende på methoden för varors omsättning och omfånget deraf kan handelsrörelsen indelas i tre klasser: gross- eller partihandel, minuthandel och gårdfarihandel.
Till det förstnämnda slaget af handel erfordras ingen viss försäljningslokal, utan omsättningen sker i följd af muntliga eller skriftliga ordres.
Denna handels verksamhetsfält vet ej af några andra gränser än dem som äro satte för hvarje individs företagsamhet, tillgångar och kredit.
Partihandel kan uppgöras mellan två, af tusentals mil åtskiljda personer, utan att en tredje persons tillgörande erfordras eller utöfvar ringaste inflytande på affärens beskaffenhet.
Grosshandlaren behöfver således icke någon i lagen uttryckt tillåtelse, att idka partihandel å annan ort, än der han eger sitt kommersiela hemvist, emedan denna tillåtelse ligger i naturen af hans yrke.
Med gårdfarihandlanden, hvarmed jag förstår hvar och en, som med sina varor förflyttar sig från ort till annan och personligen besörjer deras omsättning, är förhållandet i så måtto likarladt, att ingen tredje person behöfver förmedlande träda emellan säljaren och köparen.
Att uti definitionen på gårdfarihandel ligger frihet att idka den på orter utom säljarens hemvist behöfver ej anmärkas.
Det är således endast för den mellersta af ofvannämnde frenne handels-kategorier, eller den fasta minuthandeln, som ifrågavarande rättighet kan behöfva af lagen sanktioneras.
Fråga blifver då om en sådan sanktion bör deråt meddelas.
En minuthandlare, som på annan ort än sitt hemvist, utöfvar rörelsen, måste nödvändigt dertill begagna en annan, genom hvilken omsättningen verkställes.
En så beskaffad handel, bedrifven af en person för en annans räkning, är icke heller nu okänd.
Den kallas kommissionshandel.
Skillnaden mellan densamma och det slags affärsverksamhet som komme att införas, derest de af Kongl. Kommers-kollegium föreslagna sladgandeu skulle upphöjas till lag, är dock att kommunens förhållande (ill personen, i förra fallet hänför sig till kommissionären, hvilken vistas uti och tillhör kommunen, i det senare till varuegaren, som är för kommunen fremmande och som vistas på längre eller kortare afstånd derifrån.
Denna skiljaktighet är af stor betydelse, och det är efter mitt begrepp orätt att rubba det naturliga förhållandet mellan kommunen och de personer, som derinom utöfva sin verksamhet.
Vid den dagliga beröringen mellan detaljhandlaren och allmänheten, det sednare ordet må tagas i bemärkelsen af kommunal samfällighet eller af kunder, mäste understundom kollisioner uppkomma, hvilkas slitande icke tål vid uppskofvet och omgången af en hänvändning till en många Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. 7 mil aflägsen person.
Saken hjelpes icke heller genom det föreslagna åläggandet att ställa borgen eller annan säkerhet för fullgörandet af de med yrket förenade förbindelser, emedan dessa, från deras rätta synpunkt uppfattade, oftast äro af personlig art och icke kunna af penningen representeras.
Förslaget, att på en, som i annan stad, idkar minuthandel lämpa stadgandet i 15 § 1 mom.
Handels-ordningen om skyldighet alt till sladskassan erlägga ett penningebelopp såsom eqvivalent mot vissa personliga förbindelser till kommunen, hvilka den handlande, såsom frånvarande, icke är i stånd till och i de flesta fall icke berättigad alt sjelf fullgöra, visar ock, efter min tanke, att man är på väg alt aflägsna sig ifrån lagens rätta grund.
Hvilka äro då dessa förbindelser?
Jo alt i slaten representera kommunen och att i kommunen fungera såsom domare, förvaltare, stundom ock såsom polisman o. s. v., då man af det allmänna förtroendet eller samhälispligten dertill kallas.
Nämnde förbindelser, hvilka i mån af deras beskaffenhet och värde framstå såsom medborgerliga rättigheter eller såsom samhällsbördor, bero icke af den större eller mindre penningevinst individen kan i en kommun upphemta af ett visst näringsfång, utan af hans personliga förhållande till kommunen; och lika litet som han kan köpa rättigheterna med penningar, lika litet bör han kunna åläggas att utgifva sådana såsom lösen från de personliga kommunalbesväreu.
Denna skyldighet ålägges icke heller grosshandlaren för de affärer han, ofta med långt större vinst, kan göra uti en fremmande kommun, lika litet som gårdfarihandlanden eller landt mannen för de af dem, utom deras hemorter, gjorda varuförsäljningar.
Går jag vidare att undersöka den föreslagna handelsrättighetens värde för dem, som kunna komma i tillfälle att deraf sig begagna, så fästes uppmärksamheten på Kongl.
Kommers-kollegii eget yttrande (pagg. 8 och 9 i Kongl. Majus nådiga proposition N:o 23) alt “den förändring i näringslagstiftningen, hvilken genom beviljandet af den ifråga“ställda vidsträcktare handelsrätten för städernas handlande, skulle åstadkommas, icke “vore af synnerlig betydenhet* enär, “äfven under nuvarande förhållanden, — — den “handlande icke vöre i saknad af utväg alt i annan stad, vid andra än markuadstillfällen, utöfva sitt yrke, hvilket kunde ske antingen på det sätt, att handelsrörelse bedref“ves för gemensam räkning af två eller flere personer, sorn innehade burskap i särskilda städer, eller ock genom varors öfverlemnande i kommission åt någon i annan “stad bosatt person, som, enligt § 1 i Handels-orduingen, vore till handels idkande derstädes berättigad * Kongl.
Kommers-kollegium har härigenom öppet tillkännagifvit sitt omdöme, att den ifrågasatta utvidgningen uti rättigheten att i fremmande stad idka öppen minuthandel — ty om någon annan kan, enligt hvad ofvan är visadt, ej blifva fråga,— icke är af behofvet påkallad, då samma ändamål redan nu vinnes, ehuru pä annan väg; och jag delar denna mening fullkomligt.
Huruledes den redan begagnade vägen står tillsammans med den rättsenliga grunden för kommunens och individens inbördes förhållande, men den af Kongl. Kommers-kollegium anvisade sträfvar till rubbning deraf, har jag förut sökt utveckla.
Skulle en större frihet än den redan befintliga pröfvas nödig, kan densamma efter min tanke på lämpligare sätt beredas genom lättade utvägar \ 8 Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Ulsk.s Betänkande N:o 2. att vinna rättighet till kommissionshandels idkande, endast att den sorn utöfvar handeln tillhör kommunen.
Vigten af detta samband och vådorna af dess upplösning torde jag ytterligare få med några exempel ådagalägga.
Handels-ordningens åberopade 15 § mom.
1 innehåller väl, att den, som i stad idkar handel, utau att der vara borgare, skall uppfylla alla de förbindelser, som åligga borgaren, och det föreslagna tillägget förpligtar den fremmande köpmannen att derför ställa säkerhet; men härigenom äro kommunens anspråk ingalunda tillfredsställda.
Det vigligaste af dessa är utan tvifvel det på bidrag till fattigvården, hvilka icke åligga personen såsom borgare, utan såsom församlingsmedlem.
Om nu en till annan församling hörande köpman drifver öppen minuthandel genom expediter, hvilka lika litet som husbonden torde behöfva tillhöra kommunen, sä kan jag för min del ej anse honom vara, i följd af ofvannämnde föreskrifter, förpligtad att något bidraga till församlingens fattigvård, sjukvård, folkundervisning o. m. d.
Det är endast rent borgerliga onera, såsom båtsmanshåll, i hvad det belastar den borgerliga rörelsen, skjutsning, representationskostnad och annat sådant af mindre betydenhet, som lian måste vidkännas, ehuru det mycket väl låter tänka sig, att just den idkade rörelsen på ett eller annat sätt skapar föremål för fattigförsörjningen.
Om det skulle inträffa, hvad som icke heller är otänkbart, att all handel i en stad drefs af fremmande köpmän, så blefve deraf en naturlig följd, att stadens hela handelsrörelse icke lemnade något understöd till de vigligaste kommunaibehofvens fyllande.
Snikenhet, åstundan att undandraga sig det personliga fullgörandet af borgerliga besvär, t. o. m. förtroendeuppdrag, sådana som t. ex. riksdagsmannakallet, hvilket man någon gång sett den valda processa sig ifrån, andra orsaker att förtiga, skulle kunna förmå en och annan handlande att laga burskap och följaktligen låta sig mantalsskrifvas i någon småstad, långt aflägsen från den, uti hvilken han bor och möjligen utvecklar en betydligare affärsverksam het.
Denna verksamhet kan dock leda till obestånd, och deraf blefve då en följd, att tvisten om borgenärernas rätt och företräde, gäldenärens ansvar och boels förvaltning flyttades till en aflägsen ort, för att afgöras af domare, obekanta med både personer och sakförhållanden.
Haudelsyrket är för mig alltför fremmande, alt jag skulle tilltro mig kunna bedöma i hvad mån en så vidt utgrenad prokura-handel, som här är i fråga, kan för allmänheten blifva lärlig, men skäl till en sådan farhåga synes mig ej saknas, likasom jag fruktar att rättighetens begagnande oftare komme att tillskynda köpmannen förlust än vinst.
Att den ifrågasatta åtgärden skall lemna öppet fält för ett länge öfvadt missbruk, nemligen handelsrättighets öfverlålaude på annan, mot eller utau hyra, anser jag deremot uppenbart.
Kommers-kollegium har lill stöd för sin underdåniga hemställan anfört flera förment analoga stadgauden, hvilka jag dock för min del anser vara i grunden väsendtligt afvikande från det ifrågaställa och således icke bevisa hvad dermed åsyftas - Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Vtsk:s Betänkande N:o 3. 9 tas atl få bevisadt.
På grund af hvad jag förut aufört räknar jag i första rummet hit allt hvad som rörer handel i gross samt kommissionshandel och likaså handtverkares rättighet att utföra arbeten uti, och kofferdiskeppares att föra fartyg för annan stad än der de ega burskap, hvilka sistnämnda förmåner lämpligare kunna jemföras med arbetarens urgamla frihet alt hvar sorn helst söka arbete och tjenslebjonets att hvar som helst taga tjenst.
Den uti 3 § 1 mom.
Handels-ordningen omförmälda rättighet för fabriksidkare, handtverkare och landtmän, alt uti öppen bod falhålla egna tillverkningar och egen landtbruks-afvel torde väl närmare kunna jemföras med den ifrågasatta handelsfriheten, men ingen iärer väl ändock kunna förneka att förstnämnde frihet, som utgör vilkor för vigtiga näringsgrenars förkofran, kräfver helt andra afseenden än afsätlningen af vanligt köpmansgods.
Af alla dessa skäl tinner jag mig förhindrad att tillstyrka bifall till de af Kongl. Kommers-kollegium hos Kongl. Maj:t i underdånighet föreslagna ifrågavarande förändringar i 1846 års Handels-ordning.“ N:o 3.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 14 Ftbr. 1857, kl. 1 e. in.
Betänkande, i anledning af vackt motion om dels ändring i 3 § och dels upphäfvande af 3 § af 3:dje Kapitlet Handels-balken.
Berörde lagsiadgandeu lyda: 3 §.
“Ej må någor vara borgare i (vänne städer tillika, eller idka bade kö penskap och handtverk i en stad.
Varder någon ther med funnen, bote femtio daler.
Vill någor bruka flere handtverk än eli; söke ther lof till.*
Bih. lill K. St. Brot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 2 Afd. 2 Hafi. 2 10 Sammansatta Lag- samt Allm. Oesv.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 3. 4 §.
“Nu vill handtverkare köpman varda; sage då upp för Borgmästare och Råd handtverk sitt, och tage bref å köpenskap.® Under förutsättning, att Rikets Högloflige
Ständer skulle förklara sitt samtycke till en af Kongl. Maj.t den II November 1856 afgifven nådig proposition i fråga om medgifvande af rättighet för Svensk man att i två eller flera inrikes städer samtidigt drifva handel, har Herr A. W. Björck uti ifrågavarande hos Vällofliga Borgare-ståndet väckte motion fästat uppmärksamheten derå, att. ehuru förbudet att hafva burskap i tvänne städer på en gång icke medförde någon olägenhet, som påkallade dess upphäfvande, ulan tvärtom borde bibehållas såsom ledande till ordning i afseende å borgares rätta hemvist, vore dock förhållandet annorlunda med förbudet alt på en gäng idka köpenskap och handtverk i samma stad.
Delta stadgande lämpade sig äfven för olika tolkning, enär det ansåges innebära, jemte förbud att ega burskap i samma stad både på handel och handtverk, tillika ett hinder för handtverkaren att hålla till salu någon annan vara, än den han sjelf tillverkat.
Men, äfven om denna sistnämnde föreskrift icke skulle kunna anses i stadgandet innefattad, så funnos dock andra, som utan all tvetydighet betogo handtverkaren en sådan rätt: och då han, i följd af den ifrågavarande föreskriften, vore utesluten från rättighet att med handtverket förena burskap på handel, kunde han icke vinna tillstånd att försälja annat, än hvad han å sin verkstad åstadkommit.
Han egde således icke rätt att från utrikes ort införskrifva varor af samma beskaffenhet, som hans egen tillverkning, för att såmedelst öka sitt lager och förse allmänhetens behof af den tillverkning, hvarmed han sysselsatte sig.
I många yrken vöre det också lämpligt, att idkarena sattes i tillfälle att sjelfve utan kostnad eller uppoffring utbilda sin insigt och sin smak genom daglig behandling af den utländska konstflitens alster.
En olägenhet af det ifrågavarande stadgandet vore, enligt motionärens åsigt, den, att meningarne skulle vara delade om vissa yrken borde till handtverk hänföras eller icke, hvaraf äfven uppstode olika tillämpning i fråga om deras ulöfvande i före ning med handelsvrket.
Motionären har derföre föreslagit: “att stadgandet, det icke någon må idka köpenskap och handtverk i samma stad må ur lagbudet utgå®, äfvensom i sammanhang dermed: att ofvanintagne 4 § af 3 Kapitlet Handels-balken måtte upphöra att vara gällande.
För behandling af denna motiou, som blifvit till Lag-Utskottet remitterad, har, enligt 43 § Riksdags-ordningen, deputerade från så väl detta Utskott som från All männa Besvärs- och Ekonomi-Utskottet sammanträd!; och får Sammansatta Utskottet nu utlåtande afgifva.
Utskottet, som, i Betänkande denna dag, tillstyrkt Rikets Ständer att godkänna ett af Kongl. Maj:t Rikets Ständer meddeladt förslag till ändringar i Handels-ordningen, Sammansatta Lay- samt Allm.
Bese,- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 4. il hvarigenom Svensk man skulle medgifvas riktighet alt i två eller flera inrikes städer samtidigt drifva handel, har utgått hufvudsakligast från den åsigt, att de band, som hvila pä näringarne, böra lossas i den mån förhållandena sådant medgifva; och det är jemväl med tillämpning af denna grundsats, som Utskottet, på de af motionären i öfrigt anförde skäl, vördsamt hemställer det Rikets Ständer för sin del ville besluta: dels alt 3 § af 3 Kapitlet
Handels-balken må erhålla följande förändrade lydelse: “Ej må någor vara Borgare i tvänne ståder tillika.
IVarder någor ther med funnen, böte femtio daler.
JVill någor bruka flere handtverk än ett; eller idka både köpenskap och handtverk, söke ther lof till1, dels att 4 § af nämnde Kapitel och Balk skall upphöra att vara gällande.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 14 Febr. 1857, kl. 1 e. ni.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 3 Kapitlet 1 $ Handels-balken.
Uli ett från Vällofl.
Borgare-ståndet till Lag-Utskottet remitteradt memorial har Herr L. V.
Henschen, med förmälan alt Rikets Ständer vid 1853 och 1854 årens riksdag, uti underdånig skrifvelse anhållit, att Kongl.
Maj.t i nåder täcktes förordna om en revision af nu gällande föreskrifter i afseende å eder och deras användande, förmenat att, under afbidan på förberörde revisions förelagande, angeläget vore att de mindre bristerna i fråga om edgång afhulpos, hvilka icke egde sammanhang med andra föreskrifter i samma ämne; hvadan motionären föreslagit: att för burbrefs erhållande icke måtte erfordras tro-, huldhets- eller borgare-ed, samt att 3 Kapitlet 1 § Handelsbalken borde i öfverensstämmelse dermed erhålla förändrad lydelse. i 2 Sammansatta Lag- samt Allm.
Bese- och Elton.-Utsk:s Betänkande N:o 4.
För öfverläggning i delta ämne hafva, med stöd af 43 § Riksdags-ordningeti, deputerade från så väl Lag-Utskottet som Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet sarnmauträdt; och går Sammansatta Utskottet nu att afgifva sitt yttrande.
Enligt den upplysning, som från Kongl.
Civil-Departementet blifvit Rikets Ständers Justitie-Ombudsman meddelad om de åtgärder, hvilka, på grund af ofvan omförmälda underdåniga skrifvelse, egt rum, har Juslitie-kanslers-embetet erhållit nådigt uppdrag att, efter inhemtande af nödiga upplysningar, inkomma med underdånigt yttrande och förslag i ämnet, deri nådig proposition sålunda torde vara att förvänta.
Utskottet kan, vid sådant förhållande, icke dela motionärens åsigt om nödvändigheten deraf, att de mindre brister, hvilka kunna vidlåda gällande edgångs-stadganden, böra, hvar för sig och utan sammanhang med ämnet i sin helhet, utgöra föremål för lagstiftning; och anser Utskottet sig derföre böra vördsamt hemställa: att Herr Henschens ifrågavarande motion icke måtte till någon särskild åtgärd föranleda.
STOCHHOLM, tryckt hos J. W. Lundberg, 1867.
Besvärs- o. Ekon.-Ulsfc.ittets Betänk.
N:o 5. 1 J%:0 5.
Arik. lill Exp.-Ulsk. deri 20 April 1857, kl. 6 e. rn.
Betänkande, i anledning af väckte motioner, angående ändring af gällande sludganden i Jräga om skyldighet alt hygga och unda hälla vägar.
Inom Riks-slåndon hafva lili della iimne blifvit väcklc samt lill, dels Lag-Ulskotlet, dels Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskollet remitterade följande motioner, hvilka, enligt -lii § Rdrsdags-Ordningen, varit föremål för sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Eknnomi-Utskoltels öfverläggning, nemligen : af II err von Seth, J. A. ”l:o.
Alt verkställigheten af alla vägars förbättring samt lillsvnen öfver deras underhåll måtle ölverlemnas åt dertill af kommunerna valde bestvrelser med biträde af Civi'-!ngeniörer; krono-landsvägar länsvis; häradsvägar häradsvis samt sockne- och utlär Is-väga i' socken vis; 2:o. All en Civil-lngeniör mätte af regeringen i hvarje län, på Landshöfdingen förslag, tillsättas och adönas, för alt å Statens vägnar utöfva kontroll och ledning öfver alla vagbvggnads-lörelag ; 3:o.
All olVannämnde bestyrelse skulle sammansättas sålunda: a) alt till socken-hestyrelse å socken-stämma valdes 3:ne inom socknen boende personer, sorn, för utöfvande af ifrågavarande värf, egde sockneboarnes förtroende; den som fäll liesta rösterna skulle vara ordförande. k) att lill härads-besty reise skulle hvarje sockens ordförande vara sjelfskrifven ledamot i bostyrelsen, som inom sig sjelf valde ordförande; c) alt till läns-heslyrelsen skulle härads-ord föra uden samt städernas ombud (ett för hvarje stad) vara sjellskrifne ledamöter, hvilka äfven inom sig valde ordförande.
Hvarje ledamot i någon af olvanuämnde bestvrelser skulle hafva tillsyn öfver ada vägar, sorn ginge genom del distrikt, hvari han hodde; 4:o.
Alt årlig granskning af vägume mätte ä krono-, lands- och härads-vägar verkställas af länets Civil-lngeniör, med biträde af 2:ne närmast boende beslyrelse Bi/i. lill B.
Pral. 1856 & 1857. 7 Sami. 2 A/d. 5 Haft. 1 2 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- o. Ekon.-Utskottets Betänk.
N:o 5. ledamöter, men å socken- och bv-utfartsvägar, blott af sockne-bestyreisen, utom i de fall, då Civil-Ingeniören särskildt tillkallades, eller af tjenstenit sjelf ville tillstädeskomma, då lian borde granskning pålysa och med biträde af sockne-bestyreisen verkställa; 5:o.
Att förslag lill väg-förbältring eller ny väg-rödjning (inge göras, antingen af Civil-Ingeniören eller någon af bestyrelsens ledamöter.
Civil-Ingeniören borde deröfver afgifva yttrande och motiveradt kostnadsförslag, hvilket skulle först granskas af Läns-bestyrelsen och sedan med dess bifogade yttrande ölversändas lill Cenlral-bestyrelsen för allmänna väg- och vatten-byggnader för att underställas dess granskning; och finge intet vägbyggnads-företag, al ofvan anförde beskaffenhet, påbörjas ulan alt Cen(ral-bestyrelsen dertill lemnal bifall; 6:0.
Alt krono-landsvägar borde underhållas länsvis, sålunda: a) att inom hvarje län jordbruket malte betala en bestämd årlig afgift per mantal, —jord af säteri-natur icke frilagen, — hvilken afgift skulle med krono-skatten utgå.
Denna afgift borde länsvis bestämmas efter det medel-belopp, hvartill sednare årens vägunderhållnads-skyldighet kunde anses per manta! hafva uppgått, neli den sålunda beräknade summan efter de tio sista årens riksmarkegängs-medelpris förvandlas i säd, att årligen lösas och utgå efter samma grunder som krono-räntorna; b) alt den fyllnads-summn, som kunde komma ali erfordras, skulle af Länsbestyrelsen uttaxeras medelst en taxa på hvarje brukbar häst inom länet, sålunda, att balflaxa sattes å ridhästar, heltaxa å jordbrukshästar samt dubbeltaxa för transporthästar, vagnshästar och stadsinnevånarnes hästar samt fyrdubbel taxa på skjuls- och diligence-hästar; 7:o.
Alt, på enahanda grunder, häradsvägar borde häradsvis och socknevägar socknevis underhållas.
Deremot skulle utfarts- och byvägar, som vore gemensamma för flere skifteslag inom en och samma socken, rödjas och underhållas enligt redan stadgad lag 0111 byvägar; 8:0.
Att alla vägarbeten måtte utföras medelst entreprenad och att tiden för entreprenaden, hvad underhållet beträffade, bestämdes på vissa är; 9:0.
Alt bestyrelserna hvar för sig, skulle ega rättighet alt upplaga amorteringslåu för bestridande af de inom distriktet beslutade vägbyggnads-företag, emot säkerhet i de årliga på ofvannämnda sätt inflytande medel.” Al Herr Friherre Stael von Holstein: l:o.
Att indelningen af allmänna vägar mätte ske socknevis; 2:o.
All hvar och en jordegare, genom hvars egor allmänna vägai framlöpa, skulle få hela del vägstycke, som honom åläge att underhålla, sig lilldeladl inom sina egor, så vida detta vägstycke ej öfverstege hela den genomlöpande vägens längd, hvaremot denna fördel skulle vid vägens taxering tagas i beräkning; 3:o.
Att 0111 någon socken skulle genom detta delningssält blifva utöfver sin förmåga betungad med väg-underhållning, skulle den, då sådant blefve vedeibörligen undersökt och bestyrkt, erhålla understöd af allmänna medel.
Af Herr Thomée, att, derest genom enkel pluralitet efter delegarnes antal inom någon kommun beslutades om vägunderhållets bestridande genom entreprenad för gemensam räkning, beskitet derom skulle ega vitsord; varande, under diskussionen i Borgare-ståndet, af Herr Rydin hegardt, alf, uti det af Herr Thomée sålunda föreslagna stadgande, malte, näst efter uttrycket: ”pä entreprenad för gemensam räkning” tilläggas orden: "eller på hvad annat sätt, som finnes lämpligt.” Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- o. Ekon.-Ulsoltets Betänk.