Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den sista underrättelse, man om honom eger, är från 1689, då en Daniel Lindelius utnämndes till häradshöfding öfver södra delen af ön, ”emedan ett häradshöfdingsställe upå Gottland är kommit att blifva ledigt, förmedelst det at den förre häradshöfdingen därsammastädes Chronander för sin ålder ock andra tilstötande swagheters skuld sitt ämbete som sig bör, icke aldeles förmår at förträda”494.
Såsom student i Åbo skref Chronander tvenne dramer.
Det ena, Surge, uppfördes 1647 d. 6 Maj, två dagar efter en magisterspromotion; det andra, Belesnack, uppfördes på kgl. akademien i Åbo d. 31 Juli och 1 Aug. 1649 vid riksrådet och hofrättspresidenten Jöns Kurcks bröllop med fru Christina Horn.
”Surge eller Flijt och Oflitighetz Skode Spegel, författat vthi een Lustigh Comoedia.
I hwilken Lättia och Flijtigheet, besynnerligen bland studerande Personer, med sine rätte Färgor, brede widh begges theras åtskilliga vtgång beskrifwes:
Hwar vtinnan och Lärdom och skickeligheet, som aff bokligha konster hämptas, sampt thess beståndigheet, mz andre förwanskelighe håfwor och Ähra, mz thes obeståndigheet jämnföres.
Hwilken bleff vtij Åbo An. 1647. den 6 Maji, som war 2.
Daghar effter at the XVIII PHIL.
CANDIDATI Gradum Magisterij med stoor Solennitet antogho, hollen och Celebrerat.
Sammansatt, AUTHORE JACOBO P. CHRONANDRO, W-Gotho, Reg. ibid.
Alumno.”
Stycket är tillegnadt författarens vän och landsman Johan Wassenius, som vid promotionen blifvit lagerkrönt.
Det har prolog, epilog och sju akter samt ett komiskt mellanspel, under namn af Facetiæ Intercalares, anbragt efter 1:sta, 3:dje, 4:de, 5:te och 6:te akternas slut.
Diligentia framställer sig för åskådarna och förklarar, att man inom alla stånd och särskilt inom det lärda endast genom mödor och försakelser i hennes tjenst kan vinna lycka och heder.
”Altså, O Yngling, hwar wid sitt nampn
Fölg migh, iagh är tigh een trygh hampn,
Offra till migh tin ungdoms floor
Thet gagnar tigh om tu rätt troor.”
Negligentia afråder ungdomen att följa Diligentias råd, ty verldslig visdom är förbjuden af Gud i skriften, de visa äro ofta tokar, lärdom kommer trätor åstad, hvaremot den olärde lefver trygg och glad.
Bättre att lefva i hennes tjenst, göra sig goda dagar, dansa, spatsera, äta, dricka och ej möda sig med arbete.
Circejus beslutar följa Negligentias råd och likaså bönderna Tubbe och Nimmergodt, ehuru bönderna Styrbiörn och Dragwaal varna dem samt hota med fogden, som skall kräfva skatten.
Negligentia, understödd af Circejus, frestar studenten Palladius, som väl i början tvekar och tyckes lyssna till de lockande skildringarna af dagdrifvarelifvet, dem Circejus gör, men som, då Diligentia förklarar, att Gud befaller att arbeta och studera, beslutar att blifva hennes tjenare.
Kören sjunger:
Vivat ter felix Christina Augusta perennis.
Regnet ter felix Regina Togaque Sagoque
Vivat fundatrix nostri nutrixque Lycei.
Facetiæ Intercalares eller Mellanspelets första akt.
Tubbe och Nimmergodt dricka Altrakant (Alekant) på en krog.
Källarmästaren el. Cellarius uppgör räkningen.
”Een trind Rix Daler skall tu nu vpräkna
Eller och een tunna rogh vptekna.
Så skall man lära Bonden weeta huut!
Sluka Wijn med sin store flab och truut”495.
Men bönderna godkänna ej räkningen, gräl uppstår och Cellarius får slag af yxhammaren.
Circejus, nu lefvande lusteliga i Negligentias tjenst, råkar på en jungfru, i hvilken han förälskar sig.
Vi meddela följande utdrag
”Ach sij iagh seer en Jungfrw Skön!
Till henne steller iagh min bön.
War sund och säll tu fijn Damme.
Jagh önsker
Ehr och thet samme.
Circ.
Täckes min Jungfrw hwilja en stund Mädan att wij göra förbund.
Tijden medhgifwer ey snacka, Doch will iagh min Herre tacka.
Källarswen, Wijn och Miödh bästa Griff hijt, tigh lyster iagh gästa.
För min skull thet ey behoff görs, Far wäll, jagh rädes att thet spörs:
Förty ingen nogsampt sigh wachtar För folks taal, thetta betraktar.
Min Modher baad och alwarligh Migh igen komma rätt snarligh.
Ack Lilie green och sköne roos!
Gack ey hastigt från migh tin koos, Een goodh skåål iagh tigh till dricker.
Tacksäijelse, om thet sigh skicker
Så dristigt hoos obekända
Sig ställa, mycket kan hända.
Tu sköna Nympha är behagligh, Blijf migh en Wen altijd dagligh,
Migh behagar tin skön gestalt, Tin sedigheet och öfwer alt.
Apelles ey conterfeger
Then sköne skapnat som tu äger:
Som Stiernor tin ögon Skijna, Ansiktet Rubiner fijna.
I hwar tin kind är en Roos rödh, Aldrigh borde tu blifwa dödh.
Aff titt taal hjertat kitlar; Medusa gulhåår här glitrar.
Tin mun är sötare än Socker Tin fingrar är små Gulddocker; Som Hesperus på Himmelen ståår Pryda tigh Läppar och Ögnehåår.
Tin hals är som hwijt Elphenbeen, Brysten som Alabastersteen.
Som Nächtergaal klingar tin Röst, När tu talar får iagh stoor tröst.
I titt kött pryda tin senor, Rödt silke äre tine små ådror; Händer, Armar, alla Lemmar, Aff stoor skönhet thet alt glemmar.
Ehwar tu träder strax en Roos Vprinner, Som een skön Turkoos.
Jupiter aff Calistonis Skönheet betogs och Junonis; Men tu är fast mycket Skönare; Ey war Dido prächtigare.
Paris han Venus tildömde Äplet, och Minervam glömde:
Men om thet efter min dom ginge, För alla tu Guldäplet finge:
Ty tin Skönheet migh behagar
Såsom hände fordom dagar, Att Eyryale alla beweekte Och Sthenyo, när Ögon leekte.
Hercules för Dejanira, Pelops för Hyppodamia, Æneas för Lavinia, Vtstodo fältslagh, för än thee Them finge, thetta märk och see!
Medh Löpande Hippomenes Atalanta han wan, man läss; Så will iagh medh en starck Hielte Fäckta om tigh, fast han migh fälte.
Laertes han köpte sin brudh Euryclea efter påbudh, Wore tu så för fint guld faal Köpte iagh tigh med liufligt taal.
Och Amor tu är så hätsk och gram
Som Enceladus geer tu flam.
Om tu neekar iagh förkalnar, Som gräss aff Solen förfalnar.
Tå Anaxarete hon försköt Iphis, han strax sitt lijf vtgöt; Jagh troor thet samma om migh talas, Om iagh ey aff tigh hugswalas, Altså Cupido Bogan spänd, Medh kärleek tu Jungfrwn vptänd.
Hade iagh Apollos Skäckta Jagh tigh sköte att intet häckta; Doch intet felt, som honom förtröt, Tå han Cyrenes för Daphnes sköt.
Ach saligh then dagh vprunne!
Om iagh tin kärlek här wunne.
Jagh skiuter nu medh min bogha, Tu skalt känna kärleks Logha, Doch thetta iagh tillkenna gifwer, På sidstone hon falsk blifwer.
Hwadan kom thet Venus swäfwar, All min kropp aff Kärleek bäfwar!
Jagh tänckte som Orithia Och Electra migh ey befrija; Men nu skiutas kärleks Strålar, Jagh fångas aff Elskogs pålar.
Ingen Jungfrw så kysk finnes, Vthan hon aff kärleek winnes.
Juno, Rhea äre Gudinner, Cupido them bådha hinner.
Fast wij subtil ära i taal och lagh, Medh Venus tappa wij doch fält slagh, Troo migh iagh haar thet försökt bäst,
Venus är een oroligh gäst:
Ty hon kan mootstå hans snara, Therföre will iagh tigh swara:
Skulle nu icke tin sedhigheet Beweeka migh till kärligheet, Wore Hiertat en hård Demant.
Jagh är tin tröst och edla pant.
Marpessa hafwer Ida vtwalt, Försköt Apollo när thet galt; Altså för någon Vngerswen Wälier iagh tigh till bäste wen.
Vti Tiugu Åhr Penelopes Span och Wäffde för Vlysses.
Erus på Leander tänckte:
Ty för hans dödh hon sigh dränkte.
Helena sina ådror vpslogh För Paris och sitt Lijf borttogh.
Cleopatra Antonius Alcestis sin Wen Admetus, Elskade och vtaff Hiertans grund.” m. m.
Palladius, ehuru i stort behof af kläder, köper dock böcker, hvaremot Circejus, som af böcker blott värderar Cornelius Agrippa, hvilken säger, att lärdom är onyttig, uppträder i sällskap med en ”hofbuss” och köper kort, tärningar, svärd, krut, nya kläder och gyllenduk till en tröja åt Virgo.
Palladius hånas, då han ej låter locka sig från sina böcker.
Palladius går till professoren och klagar, att han ej förstår filosofien, samt begär dennes handledning.
Han uppmuntras och tackar.
Akten slutar med denna kör:
”Crescant Sveciaci Gothicique Columina Regni
Qvina:
Micent Proceres, Stemmata clara cluant”.
Circejus, kommande från ett gladt sällskap, har det aftalade mötet med Virgo; han begär åter sitt armband och sin ring, men Virgo säger sig hafva tappat dem.
Han skänker henne gyllenduk och förlorar till henne på brädspel damast till en kjortel.
Slutligen dansas efter musik, och en af Circejus till hennes ära författad visa afsjunges.
Visan är utan all poetisk lyftning, torr och trög, men för jemförelsen med Messenii och andras visor meddela vi de fyra första verserna.
1. ”Intet högre bepryder
Een Jungfrw af vng åhr, Ähn sedigheet och Dygder, Wisserligh hon tå får, Then henne högt begärer.
Aff Hiertat och altijd ährer
I Kyskheet menar jagh. 2.
På tigh altså, Mijn Lilja, Jagh täncker vthan List:
Ingen skal oss åthskilia Ty tu är then förwist, Såsom Dygden högt wärderar, Troheet och så praesenterar
Med tuckt och sedigheet. 3.
Som Diuren aff glädie springa Emoot Sommaren bljdh, Ty them kan tå ey tvinga Winterens hårda tijdh; Altså tu migh och hugswalar
När tu liufligt medh migh talar Min Sorg förswinner bort.
Herrans ord tröstrijkt sjna Aff tigh och dyrkas högt, Ja til Kyskheten fijna Är och titt Hierta bögt; Sedigt tu tigh Modererar, Tin tienst och Accomoderar Efter hwars Dignitet.”
Sc. 2. Circejus frestar åter Palladius; men får af denne i stället goda råd, hvilka han afvisar med förakt.
Professoren grälar på Circejus för hans liderliga lefverne; denne gör ursäkter och lofvar bättring.
En fyradig latinsk kör till Per Brahes ära afslutar akten.
Mellanspelets andra akt meddela vi i dess helhet.
Styrbiörn.
”Hör Granne Dragwaal, iagh hafwer förståt At wår Vtridare han kommer bråt, Pälsagiälan wil han af oss hafwa, Landgillet, Taxen skola wij och skaffwa.
Dragwaal.
Meera hör tu, meenar tu han glömmer Smörskatten, then han så högt berömmer; Tro fritt Vtridaren thet ey göret:
Ty han skiärmiserar dicht med smöret:
Jagh hörer här kommer och Fougden wår, Therföre laga, att hoos oss wäl tilstår.
Styrb.
Min Kona skal rät strax bryggia och baaka, Gott Brännewijn kan och Fougden smaaka.” — — — — — (Grofheter) — — — — — ”Tyst, sij Fougden kommer sielff nu starck, Tagh myssan aff, gör kors och nigh til marck.
Prætor.
Gudz frid, i Dannemän båda, Eder monde iagh öfwerråda, Chronans skatt migh strax nu gifwer, Så mycket iagh på eder skrifwer.
Heyle, tagh strax Husbondens Häst i stal, Thet bästa Höö och Haffre tu gifwa skal.
Huru mycket för innevarande åhr Ära wij skyldigha, Husbonden wår?
Præt.
Först 6 Daler och 10 Marck, Ther til tre Daler: thetta märk, Siutton daler gör thet tilhoop, Skal tu förstå, tin gamble took.
Gudh han löne wår Husbonde therför Een rätt räkning han medh oss båda gör.
Här är therför, Husbonde, wår skatt al, Såsom Dragwaal och iagh vtleggia skal.
Jagh wil och förähra Husbondan min It sköna paar Strumpor och Klippingz skin.
Dragw.
Jagh gifwer och en stoor förgyltan skeed, Jagh skal och senda en Oxe efter plägseed
Itt wäl skrifwit Supplicas iagh frambär, Till Husbonden är wårt högsta begär, Laga så, att wij icke meera skula Skiutza och maata the Knechtarna fula.
För thy när the komma i wårom gåla Snoka the i hwar wrå och ära snåla.
Heylin, Drengen och migh strax köra the vth Medh sina Kroksablar och hwassa Spiut”; — — — — (Grofheter) — — — —
Hossbonde the rijda och wår Hors så fort, At the på stunden kasta fölet bort.
Haa wij ööl, til wår Dotter han frijar, När thet blir alt, han oss båda hijar:
Han rister och skakar mitt gambla skegg, Wender Foten vp, slår Hufvud i wägg.
Gode Hossbonde, iagh beder rätt Ehr, At then Blårocken icke kommer meer.
Ty han kitlar med sablen mongen stund, At iagh wil gå både från gård och grund.
Wee then såsom theras Narri lijder:
Ty Rygknoten ther effter hårt swijder.
Gåår bort båda:
På thetta hoot Skal iagh med första råda boot.
Poicke, förwara the skäncker, At löna eder iagh wist täncker.
Palladius bjudes af Circejus på källaren, och stödjande sig på Seneca menar han, att det ej skadar att dricka måttligt, men anser det bättre att taga ett rus på sitt rum än på källaren.
Emellertid följer han med och hånas af Circejus för sin oerfarenhet.
”Stort löje tu här bereder Medh tina åthäffwer och seeder:
Som en Koo på een ny fähusdör, Seer tu Källaren fram och för.”
Circejus lemnar honom slutligen i sticket, och då Palladius kräfves för hela förtäringen och ej har pengar, tager värden hans kappa i pant.
Hyresvärden kräfver Circejus, han begär anstånd och beslutar att låta en bekant skrifva till fadren, att Circejus är sjuk och behöfver pengar till böcker.
Circeji fader, som fått brefvet, lofvar sända penningar.
Circejus, i sällskap med Miles och Scriba, möter Palladius och begabbar honom.
En femradig latinsk kör till Akademiens ära slutar akten.
Mellanspelets tredje akt.
Fogden kommer till Tubbe och Nimmergodt att utkräfva skatt, men emottages med hugg och slag.
Circejus, som råkat i gräl med sina supbröder, blir af dem körd ut ur källaren och ångrar, att han ej följt Palladii råd.
Soldaten, köpmannen och handtverkaren prisa en hvar sitt yrke, likaså göra hofbussen och skrifvaren i 3:dje scenen.
Palladius klagar öfver sin fattigdom; Negligentia vill fresta honom med Circeji exempel, men han blir fast, går till professoren och begär råd och hjelp.
Denne lofvar honom stipendium.
— Sc. 5 Circeji fader och moder, som kommit under fund med sonens laster, klaga och önska sig döden.
En latinsk kör på Sapphiskadonisk vers till de nya magistrarnas ära slutar akten.
Mellanspelets fjerde akt.
Fogden kommer åter till Nimmergodt och Tubbe och erinrar dem om den förra undfägnaden.
Tubbe.
”Käre Husbonde iagh har ondt i mit öra, Jagh hörer ey hwadh ord i nu här föra.
Nimmerg.
Käre Husbonde wij eder ey kände, Wij wiste ey hwart edert ährande lände.”
Men då Prætor härtill genmäler:
”Horer bonden hwilken en skälm,
Bättre iagh rister tigh Grå hielm.
Nogh mins iagh wäl tin rustiga yx,
Och at iagh en gång med tigh högz,”
svarar Tubbe, som nu mera icke är döf, ironiskt:
”Håller til godhe, ty i wore så snar, Husbonden skulle bleffwet een stund qwar:
Förty tå begynte wij slå vpp therför Husbonde tunnan såsom eder bör.
Tå haden i så god wälplägning fåt, At i ey skole orkat gåt eller ståt.
Men när wij wore lustighe som bäst, Tå wille Husbonden ey bliffwa wår gäst.
Nu narra the migh vpp i mund, Men iagh skal löna tigh strax på stund.
På tin wälplägning som tu böd, Jagh stod therföre bleek och rödh.
Til Tinget skolen i reesa, Om tu wilt pipa eller wreesa.
Ther skal iagh lära tigh förstå, Hwad thet heter at Fougden slå.
Käre Husbonde skonar oss båda, Ty thet hände vthaf en slump och wåda, Eder rygg skola wij wäl läkia och smöria, Med en Bock och Oxe först at böria.”
Fogden fordrar af dem skatten för två år, men då de ej kunna betala den, låter han fogdekarlarna Dromo och Smelring fängsla bönderna för att föra dem till tinget.
Grannarne Styrbiörn och Dragwaal förbarma sig öfver dem och blifva deras löftesmän, då de slippa lösa och lofva skaffa penningar.
Circejus kommer illa klädd och vill besöka Virgo, men då han icke har presenter med sig, vill hvarken hon eller pigan kännas vid honom.
Circejus går klagande öfver könets obeständighet.
— Sc. 2. Soldaten, lemlästad i krig, köpmannen, hvars fartyg förlist, och handtverkaren, hvars egendom uppbrunnit, klaga och önska sig döden.
Likaså i följande scenen hofbussen, skiljd från sin tjenst, och skrifvaren, beträdd med balans.
Mors moraliserar öfver huru menniskorna sällan i lyckan, men ofta i olyckan minnas döden; dock kommer hon icke efter menniskors åkallan, utan efter Guds vilje.
Palladius, fri från näringsomsorger, säger sig studera med flit och prisar sig deröfver säll.
Kören i fyra rader innehåller en varm bön till den högste om slut på kriget.
Mellanspelets femte akt.
Nimmergodt och Tubbe hafva på öl, bränvin och tobak förslösat de penningar, hvilka de till skattens utgörande fått låna af grannarna.
Fogden kommer, och förgäfves söka de muta honom.
De gripas och sättas i tornet samt klaga öfver att de följt fru ”Neglagansas” råd, hvaremot de två andra bönderna fröjdas öfver att hafva följt ”Deligansas” läror.
Sjunde akten.
Apollo förliknar
Palladius vid Herkules vid skiljovägen och förkunnar honom som belöning magisterkransen och förmälning med Philosophia, som inträder med sina sju döttrar:
Metaphysica, Physica, Mathesis, Ethica, Politica, Logica och Rhetorica.
Så väl mor som döttrar gifva underrättelser om hvad de duga till.
Apollo förrättar vigslen med följande ord, som erinra om de vid magisterpromotioner öfliga ceremonier:
”Tagh thenna Ring til goffwer, Hwar medh tin Bruudh tigh troo loffwer, Han är aff fint Guld som tu seer, En skiön Pärla pryder ther meer, Hwar medh tecknas såsom tin Brwd, Är fijn, Kysk, heligh i sin skrwd, Så skal til henne tin kärleek, Wara och ren vthan all smäleek, Hwilket skeer när tu så lärer, At tu aldrigh Gudh wanährer, Ey heller tin nästa stielper, Men mz lärdom honom hielper.
Hwars mening skal tu intet lyda, Men thet bästa rätt vttyda.
Jagh antwardar tigh och en Book, Hwar vthaff tu skalt blifwa klook; Tänk ey at tu ey meer behöfwer Wijdare nu Studera öfwer:
Doch thetta tu märk här fastligh, Ey altijd lööp til boken hastligh, När som tu en annan skal lära, Annat tit kal nu mon bära, Altså boken tigh öpen fås, Men strax igen hon åter slås.
På hufwudet iagh Chronan rena Settier, och wil ther medh meena Then frijheet tu kan bekomma Ibland the lärde med fromma:
Ty frij äst tu för tylpachtigheet, Oförstånd och oskickligheet.
Vthi thenna stool tu och vpstigh, Hwar medh iagh then macht gif wer tigh
Att lära andra som tu förmå, Ey lengre sittia höra på.
Önskar här medh aff Himmels högd Tig mycken lycka medh stoor frögd.”
Palladius uttalar sin glädje öfver att hafva följt Diligentias råd.
Circejus klagar öfver sin dårskap, sin förspilda ungdom och förstörda förmögenhet och slutar med varningar till ungdomen, hämtade ur hans egen erfarenhet.
Epilogen framställer moralen af skådespelet, lyckönskar magistrarna och tackar fruar, jungfrur och studerade personer för deras ”audiens.”
Slutkören lyder så:
Concede nobis, tu pater optime,
Sic hisce terris qværere gaudia
Comoediarum ludrica, ne tua
Perdamus illic coelica jubila.
Hammarskölds496 jemförelse emellan Aristofanes och Chronander med thy åtföljande angifvande af orsaken, hvarföre den sednare ej lyckats uppnå sitt mönster, kan endast förklaras ur hans obekantskap med medeltidens och reformationstidens tyska drama.
Aldrig hade väl Chronander drömt om, att man i honom skulle se en förolyckad svensk Aristofanes, och minst af allt sökte han träda i den store Attikerns ”väldiga fotspår,” han inskränkte sig till att helt enkelt beträda den anspråkslösa gångstig, som de tyska skolkomediförfattarna upptrampat.
Hans förebilder har man, som lätt inses, att söka i stycken, sådana som det vid universitetets invigning sju år förut uppförda Studentes.
Plananläggningen i dessa studentkomedier är alldeles densamma som i ”Surge.”
Man jemföre det af Grässe i korthet angifna innehållet utaf Johan Georg Schochs år 1618 författade ”Komedia vom
Studentenleben,” hvilken komedi i sin ordning är en omarbetning af Stimmelii Studentes.
I den framställes motsatsen emellan de liderliga och lättjofulla samt de sediga och flitiga studenterna.
De förra representeras af Amandus och Floretto, den ene son af en köpman, den andre af en adelsman; dessa både herrar begå med tillhjelp af deras tjenare Pickelhäring en mängd dumma streck och blifva också relegerade.
De flitigas representant är Jäckel, en fattig bondson, hvilken genom sin flit vinner magistervärdigheten; denna tilldragelse beskrifves utförligt i all dess högtidlighet i 6:te akten.
Efter mönstret af Plauti Amphitruo spelar Merkurius rollen af interlokutör.
För öfrigt förekomma ganska grofva studentprygelscener och till och med en scen, i hvilken herr Amandus ligger i en säng med sin flicka ”und galanisirt”497.
Visserligen påträffas i ”Surge” ett och annat, som påminner om den antika komedien; men dock icke mera än i alla andra stycken från samma tid.
Som en ursäktande förklaring för sitt uppträdande såsom dramatisk författare anför Chronander, att ”ljufliga komediers uppdiktande är en gammal och loflig plägsed, hvilken en part mena att de berömlige Athenienser hafva först uppfunnit, det och sedan många förnämliga philosopher hafva efterföljt, sig dermed ett odödligt namn förvärfvandes.”
Man finner lätt, att det icke så mycket är de ”berömlige Athenienser” som ej mera de ”förnämliga philosopher,” uti hvilka han sett sina försvarare och förebilder, och med benämningen filosofer syftar han tydligen på de protestantiska skollärda.
Chronander hyllar också deras uppfattning af dramat såsom ett medel för uppfostran till sedlighet.
Han yttrar i dedikationen till vännen Wassenius: ”Dertill med förer en höflig Comedia ej ringa nyttighet med sig.
Ty hon är intet annat än en afmålning, hvilken oss föreställer huru uti verlden tillgår, hvaraf vi kunna menniskornas lefverne lika som uti en spegel beskåda, alltså derigenom ransaka oss sjelfva och ej sällan vakta oss för tillstundande olycka.
Hennes nyttighet består ock derutinnan att af komediers spelande korrigeras och rättas ohöfliga och bondaktiga seder både uti åthäfvor, affecter och tal, hvilket ej är en ringa nyttighet.”
Här hafva vi den kända uppfattningen af komedier såsom så väl undervisande som sedehyfsande; men Chronander går ännu ett steg längre och uttalar hvad man väl redan förut erkännt, men som ej förr än här så öppet blifvit utsagdt, att komediernas icke minsta förtjenst ligger i det nöje de skänka åskådarna.
Han yttrar nemligen:
”Af komediers spelande wederqvickes och uppfriskas en studerande persons sinne och minne, hvilket undertiden af långvaraktiga studeringar mycket försvagas och förderfvas, och om en Studiosus vill med frukt sina studier handla, så måste han vara frisk, lustig och glad.”
Man märker att andra tider hafva inträdt; hvad som först endast gällde som språköfning och sedan blef ett medel för sedlig bildning, det erkännes nu vara ett nöjsamt tidsfördrif, en vederqvickelse för den studerande ungdomen.
Visserligen håller man ännu fast vid det moraliskt didaktiska, ja, den latinska slutkören uttalar den farhågan, att lusten för komediernas gycklande fröjd kan sätta menniskans eviga salighet i fara; men det är endast för den öfverdrifna lusten man anser sig böra varna.
”Surge,” som i sjelfva sitt namn innehåller en uppmaning att väl använda tiden498, är en sedolärande studentkomedi af det slag, som i slutet af 16:de och början af 17:de seklet voro öfliga vid de tyska universiteten.
Visserligen kan man, som flera gjort, kalla stycket en moralitet499; ty det har till innehåll en allmänt sedlig sats, framställd i en för ändamålet särskilt uppfunnen fabel, och i stycket uppträda allegoriska figurer.
Men ehuru skolkomedien öfverhufvudtaget lånat mycket af medeltidens dramatik, så har dock äfven antikens drama medverkat till dess utbildning, och det är knappt skäl att anse stycken sådana som ”Surge” vara blotta efterbildningar af de yngre moraliteterna, om än de ur dem upptagit åtskilligt.
Oberoende deraf, om det finnes eller icke finnes i andra arter af drama, är det moraliska elementet ett alldeles väsentligt för skoldramat; ty just detta dramas uppgift, att bibringa nyttiga lärdomar, var dess förnämsta lifsvilkor.
Det var moralen, som för dramat öppnade dörren till skolsalarna.
Man kan, om man så vill, anse denna sedolärande rigtning hämtad från moraliteterna; men med lika mycket skäl kan sägas, att den helt osökt härflutit ur reformationstidehvarfvets herrskande stämning, hvilken i allt endast såg på den praktiska nyttan, ehuru visserligen denna stämning i moraliteterna fann en färdig form, hvilken den för sitt ändamål vidare utbildade till en ny art af drama.
Skulle studentlifvet ur nyttans synpunkt dramatiskt skildras, så kunde innehållet af ett sådant stycke knappast vara annat än det ena och samma: fliten och lättjan i deras motsättning till hvarandra.
Också hafva troligen alla studentkomedier haft detta innehåll.
Hvad beträffar de i ”Surge” förekommande allegoriska personerna, så voro de äfven under medeltiden icke inskränkta till moraliteten, och med antikens stigande inflytande under reformationen tilltog förkärleken för denna form.
I flera af våra dramer hafva vi funnit sådana figurer.