Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende å den, som genom falska eldar eller annat svikiigt förfarande söker förleda sjöfarande och gifva tillfälle till skeppsbrott; å den, som svikligen tager högre tull eller skatt ut än påbjudet är, eller drager under sig Kronans ingäld; å embets- eller tjensteman, som tillgriper eller förskingrar medel, detri han i och för embete eller tjenst emottagit; samt å gäldenär, som mot sina borgenärer brukar svek eller list; gälle hvad derom särskildt i lag stadgas.
I fråga om försnillning af tull- och andra allmänna afgifter lände likaledes till efterrättelse hvad särskilda författningar derom innehålla. § 27.
Brukar man eller låter bruka, utan lof, hvad annan tillhörer och man i besittning halver, bote från och med fem till och med femtio Riksdaler.
Gör man uppsåtligt orätt i mätande, räknande eller vägande vid handel eller eljest då varor emottagas eller atlemnas, plikte från och med tjugo till och med femhundra Riksdaler, eller dömes, der brottet är roed synnerligen försvårande om ständigheter förenadt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Kronans uppbördsman eller edsvuren mätare med brott enligt denna §; må ansvaret ej bestämmas lägre än till femtio Riksdalers böter och miste han derjemte embelet.
Brukar man, i fall nu sagde äro, veterligen förfalskadt mått eller vigt, vare lag som i 8 § skils. § 29.
Brukar någon vid bandel eller eljest, då varor efter mått eller vigt skola emottagas eller aflemnas, sådant mått eller vigt, som ej behörigen stämpladt eller Bih. till R.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 19 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, M 40. markt är, bote från och med fem till och med etthundra Riksdaler.
Underlåter man att iakttaga de om måtts och vigts omjustering gifna föreskrifter, och betinnes måttet eller vigten oriktigt; vare lag samina.
Kan, i fall nu sagde äro, visas alt den, som måttet eller vigten brukat, vetat att det origtigt varit; vare lag som i 28 § sägs. § 30.
Säljer man eller annorledes mot vedergällning föryttrar vara eller annat, hvari man vet fel vara, eller ondt för godt, mängdt för omängdt; straffes med böter från och med fem till och med femhundra Riksdaler; eller om brottet är med särdeles försvårande omständigheter förenadt, med straffarbete från och med sex månader till och med två år. § 31 Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande veterligen förfalskade lifsmedel; och är vid den förfalskning ämne nyltjadt, som för menniskors lif eller helsa farligt är; dömes till straffarbete från och med två till och med fem år.
Ljuter någon deraf döden; varde den brottslige dömd till straffarbete på lifstid.
Begår någon sådant brott, hvarom denna § handlar, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada; dömes för förgiftning efter thv derom är stadgadt. § 32.
Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande, eller bjuder man lill annan ut veterligen förfalskade läkemedel, de der för menniskors lif eller helsa farliga äro; vare lag som för hvarje fali i 31 § sägs. § 33.
Förleder man i sviklig afsigt annan till oskälig rättegång; bote från och med tjugo till och med tvåhundra Riksdaler. % 34.
Far man med spådom, signeri eller annan vidskepelse, att dermed bedrägeri Lag-Utskottets Betänkande M 40.
11 öfva eller vinning sig förskaffa; bote från och med fem till och med etthundra Riksdaler.
Varder någon andra gången eller oftare dermed beträdd; må till straff arbete från och med två månader till och med ett år dömas. § 33.
Satler någon olofligen å tillverkning, som till salu hålles, annans märke, än räfle tillverkarens; straffes med böter från och med fem till och med etthundra Riksdaler.
Är för brott, hvarom denna § handlar, tillverkningens förlust för visst fall särskildt stadgad; galle ock det till efterrättelse. § 36.
Låter man ej så lysa fynd eller hittegods, som i lag stadgadt är; bote till högst dubbla värdet af det hittade, dock ej under fem Riksdaler.
Förtiger man fynd eller hittegods, då egaren eller annan dertill berättigad sig anmäler eller eljest tillkännagifver; straffes som i 23 § skils. % 37.
Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, olofligen bryter eller öppnar annans förseglade bref eller handling, eller annat, som honom enskildt angår och med försegling eller på annat sätt tillslutet är; dömes lill straff-arbete från och med två månader till och med två år.
Sker det eljest med vilja, utan ondt uppsåt; vare straffet böter från och med fem till och med ett hundra Riksdaler.
Om olofligt tillgrepp utur bref eller andra förvarings-persedlar är särskildt stadgadt. § 38.
Draga äkta makar något lönligen undan hvarandra; barn undan föräldrar eller fosterföräldrar; sterbhus-delegare eller andra, som i samfäldt bo eller bolag äro, undan hvarannan; vardén straffade med böter till högst dubbla värdet af det undandragna, dock ej under fem Riksdaler.
Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; må till straff-arbete från och med två månader till och med ett år dömas. § 39.
Tillväller sig någon obehörigen utöfning af embete eller tjenst; dömes till 12 Lag-Utslcottets Betänkande JM 10. straff-arbete från och med sex månader till och med tre år.
Sker det af lättsinne och har ej skada timat; vare straffet böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler. § 40.
Understicker eller förbyter man barn; dömes till straff-arbete från och med två till och med fyra år.
Äro omständigheterna synnerligen försvårande; må tiden för straff-arbetet kunna till tio år lörhöjas. § 41.
Har någon, genom antagande af falskt namn eller stånd beredt sig arf eller andra farnilje-rättigheter; dömes till straff-arbete från och med sex månader till och med tre år.
Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; må till och med fem års straff-arbete ådömas.
Gifver man sig ut till namn eller stånd för annan än den han är, och bedrager derigenom qvinna till äktenskaps-aftal; bote från och med femtio till och med tvåhundra Riksdaler.
Samma lag vare der någon bedrager annan till giftermål genom förtigande af smittosam och obotlig sjukdom eller annat förhållande, som återgång af giftermålet föranleder. § 43.
Uppgifver någon i orlofs-sedel eller annan sådan enskild handling, sorn i 3 § nämnes, hvad han vet osannt vara och deraf annan missledas eller skadas kan ; bote från och med fem till och med ett hundra Riksdaler. § 44.
Begagnar sig någon svikligen af orlofs-sedel, pass eller annat dylikt bevis, som för annan utgilvet är; straffes med böter från och med tjugo till och med tvåhundra Riksdaler. § 43.
Brott, som i 24, 23, 27, 33, 36 och 38 §§ samt 42 § 1 mom. omför målas, må ej åtalas af annan än målsegare.
Ej heller må brott, som i 37 § sägs, åtalas af annan än den, som brefvet afsändt eller till hvilken det skrifvet är, eller af den, som eger, i vård häfver eller emottaga skulle det, som eljest brutet eller öppnadt blifvit. Lag-Utskottets Betänkande JVf 40. 13 Brott, som i 42 §, 2 och 3 mom. omlormälas, må ej heller af allmän åklagare åtalas, der ej förthy återgång af fästning eller giftermål blifvit sökt, eller, i fall fästning eller giftermål ej skett, målsegaren brottet tili åtal angifvit.
1 afseende å delaktighet i brott, som i denna Förordning omförmälas, komma, der annat ej finnes särskildt stadgadt, de angående delaktighet i missgerningar i allmänhet gällande föreskrifter att tjena till efterrättelse. § 47.
I alla de fall, der någon till ansvar enligt denna Författning dömes, bör honom ock åläggas ersätta den skada, som genom brottet förorsakats. § 48.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola desamma förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, motsvarande en tredjedel af ådömda bötesbeloppet. § 49.
Den, sorn till straff-arbete enligt denna Förordning dömd är, skall insättas i läns- eller krono-häkle eller å fästning eller annan straff-inrättning; och varde bullen lill det arbete, hvarpå tillgång i häktet eller vid inrättningen finnes.
Skulle någon, som till dylikt arbete förfallen är, derjemte för annat brott hållas till arbete å fästning, bör hela arbets-straffet å fästning verkställas. § 60.
Genom denna Förordning sker ej någon ändring af hvad i Grundlag stadgas eller af de i Krigslag förekommande bestämmelser i afseende på dem, sorn till krigsmakten höra.
Brott, som löröfvas, innan denna Förordning kungöres, men för hvilket straff då ej är bestämdt genom utslag, som vunnit laga kralt eller ej ölverklagadt varder, skall ock efter denna Förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derför i äldre lag eller författning stadgadt varit». Lag-Utskottets Betänkande M 40.
Derjemte har Utskottet erhållit del af Stats-Rådets och Högsta Domstolens i ämnet förda protokoll, tillika med ett af Herr Biskopen Thomander inom Högv.
Preste-ståndet afgifvet yttrande i anledning af förenämnda Nådiga proposition, i sammanhang hvarmed Utskottet till pröfning förehaft särskilda från Hedervärda Bonde-ståndet inkomna memorial af Riksdags-fullmäktige Nils Svensson från Blekinge och Per Erih Andersson från Westmanland, hvilka yrkat, den förre att, enär endast ett och annat bedrägeri vore i lag med ansvar belagdt, straff för bedrägeri i allmänhet måtte stadgas, och den sednare, med hvilken flere af Bonde-ståndets ledamöter sig förenat, att den person, som uppnått myndig ålder, men blifvit omyndig förklarad, måtte straffas för bedrägeri, derest han, under fördöljande af sitt omyndighetslillstånd, tillnarrar sig penningar eller varor eller inlåter sig i affärer och ingår aftal, hvilka på grund af omyndigheten äro ogiltiga; och kommer alltså nedanstående utlåtande att omfatta så väl Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition som omförmälda särskilda framställningar.
Ständer öfverenskommo att genom partiella förbättringar genomföra en nödig och länge påyrkad reform af vår brottmåls-lagstiftning, fastades företrädesvis uppmärksamheten vid den klass af brott, som hufvudsakligen kränka egande-rätten och hafva sin grund i vinningslystnaden.
Derföre ansågs äfven reformen böra börja med de till denna klass hänförliga brott, nemligen stöld och rån samt förfalskning och bedrägeri; och 18S5 års lag angående förstnämnda två brott var frukten af Ständernas arbeten för idéens genomförande.
Dessa brott hafva ock sin egendomliga karakter och äro uteslutande att hänföra till de så kallade egendoms-brotten.
De öfriga åter hafva en vidsträcktare omfattning, om än de i synnerhet utöfvas för att åtkomma nästans gods.
De kunna emedlertid betraktas såsom grenar af samma stam, ty de hafva ett gemensamt mål eller att genom bedrägliga och svikliga medel kränka annans rätt, och äro följaktligen att anse såsom bedrägeri i detta ords vidsträcktaste betydelse; men med afseende på medlen sönderfalla de i särskilda grupper, hvilka i Kongl. Maj:ts ifrågavarande
Nådiga förslag blifvit sammanfattade under de särskilda benämningarne förfalskning och bedrägeri.
Härvid har man vidhållit en i vår lagstiftning redan hyllad grundsats.
Uti Missgernings-Balken, som med dertill hörande författningar utgör vår egentliga straff-codex, omnämnas dock endast förfalskningsbrott.
Öfriga arter af bedrägeri förekomma deremot i sammanhang med föreskrifterna i afseende på de civila rättigheter, hvilkas bedrägliga kränkning ansetts böra bestraffas.
Det kan ej eller förnekas, att uti det naturliga sammanhang, hvari dessa förbrytelser såmedelst framstå, ligger en säkerhet emot så väl en orätt uppfattning af lag, som en alltför utsträckt Lag-Utskottets Betänkande M 40.
48 tillämpning af straff-lagen, hvilken i förevarande hänseende eljest tilläfventyrs kan befaras.
Här är nemligen att taga i betraktande att i intet fall synes det vara svårare att bestämma, då Statens straff-makt må inträda eller rättare, att angifva den gräns, som af denna makt ej må öfverskridas, än i fråga om handlingar af den mångfald och beskaffenhet som ifrågaslällde.
Otaliga förhandlingar man och man emellan förekomma i det dagliga lifvet, hvilka vålla, å ena sidan, skada, i anseende till mindre öppenhet, mindre samvetsgranhet å den andra, utan att det oansedt kunna åtkommas af straff-lagen. —-
Är nemligen handlingen blott en kränkning af moralens pligter, (aller den ej inom straff-rättens område, ty dessa pligter gälla icke i samhället såsom tvångspligtei.
— Men deremot mäste medgifvas, att lagstiftningen angående bedrägeri, i följd af nyssanmärkta förhållande, kommit att sakna ej allenast nödig fullständighet, utan ock det sammanhang, som lagstiftaren oaflåtligen måste eftersträfva, hvartill kommer att straffen nu ej ega den elasticitet, som gör det möjligt för domaren att lämpa desamma efter gerningarne och såmedelst gifva ett' uttryck åt rättvisans fordran.
I samma mån, som affärslifvet tilltager, industrien ökas och förhållandena i samhället derigenom invecklas och mångfaldigas, i samma mån påkallas ock ett vidsträcktare skydd å lagstiftningens sida emot bedrägerier; Och af sådan orsak (inner man äfven öfver allt, hurusom nyare tiders lagstiftare mer och mer sökt fylla de luckor, som i förevarande hänseende förefurmos i de äldre lagarne.
Sådant hörer emedlertid till en af lagstiftarens ömtåligaste och svåraste uppgifter.
Den kan dock ej utan våda för allmän och enskild säkerhet lemnäs olöst; Och tili en lösning deraf synes det förslag, som Kongl. Maj:t i Nåder framlagt, i väsendtlig mån kunna bidraga.
Yid bedömande af detta förslag måste man emedlertid ihågkomma, att den nu ifrågaställa lagen är ämnad att inpassas i vår lagstiftning; att det val är fråga om denna lagstiftnings fullsländigando och bringande till öfverensstämmelse med de grundsatser, hvilka vid brottmåls-lagstiftningens förbättring redan gjort sig gällande, men alt hvad som göres måste sluta sig till det bestående, hvarur det föreslagna i flere hänseenden, efter hvad redan är antydt, hemtar sin förklaringsgrund; och att det följaktligen ej är nog att, på sätt i åtskilliga utländska lagar skett, blott angifva brottens allmänna karakterer, med öfverlemnande åt domaren att deri söka ledning vid pröfning af förekommande enstaka fall, utan att föremålet för lagstiftarens bemödande måste vara att sammanföra de angående ifrågavarande brott i vår lagstiftning förekommande spridda bestämmelser, och deråt gifva fullständighet; att vid denna sammauförning söka åt förbrytelserna gifva deras rätta prägel och, i enlighet dermed, uppställa lagen, så att den må erhålla det med ämnenas väsende öfverensstämmande sammanhang, som ej allenast medför säkerhet vid lagens tillämpning, utan äfven förekommer den förvexling i rättsbegrepp, som en brist i nyssberörda hänseende vanligen har till följd och som så väsendtligen motverkar ändamålet med IG Lag-Utskottets Betänkande JU 40. lag; samt slutligen att lämpa straffen efter rättvisans och närvarande lids fordringar och åsigter.
Om en sådan uppfattning vittnar ock det Nådiga förslaget; men, efter pröfning deraf har Utskottet ansett sig ej kunna tillstyrka detsammas oförändrade antagande; Och skälen härtill motivera det förändrade förslag, som till Rikets Ständers bedömande här nedan framställes.
Lika med Kongl. Maj:t bar Utskottet i sitt förslag till en början upptagit den art af bedrägeri, som är att hänföra till förfalskning; Och i denna del har Utskottet äfven i allmänhet delat de åsigter, hvarpå det Nådiga förslaget hvilar.
På sätt redan är antydt, är det blott genom medlet, hvilket till brottets verkställande begagnas, som förfalskning skiljes från annat bedrägeri.
Till detta brott i dess egentliga och allmänna betydelse hörer, att den handling, hvarigenom brottet föröfvas, är sådan, att den har en, så att säga, tvingande inflytelse på dens uppfattning, emot hvilken handlingen är rigtad, eller att dertill begagnas medel, hvilka vanligtvis bestämma menniskans öfvertygelse, och hvilka förleda någon att till sin egen skada handla efter bedragarens syften.
Då emedlertid hvad man förnimmer med sina sinnen utöfvar ett mäktigare inflytande på öfvertygelsen, än blotta ord, bar det bedrägeri, som benämnes förfalskning, städse i alla lagstiftningar blifvit betraktadt såsom brottsligast.
Här begagnas nemligen till medel en sak, som är antingen helt och hållet eller till en del falsk, men likväl innefattar alla tecken att vara äkta.
Brottets väsende ligger alltså i åstadkommande af något objectivt eller åskådligt, men falskt uppfattningstecken, som verkar till det mål man vill.
Af sådan orsak bestraffade äfven 1734 års lagstiftare, hvilka uti 7 och 8 Kap.
Missgernings-Balken bestämde straff för förfalskning af mynt och skriftliga handlingar, bedräglig förändring, dels af rå och rör eller andra skiljemärken till förvillande af annans rågång, dels ock af krönt mått eller vigt, lika med förfalskning, på sätt synes vid jemförelse af sistnämnda kapitels 3 § samt 3 § 13 Kap.
JordaBalken och 3 § 8 Kap. Handels-Balken.
Ärans förlust var nemligen del hufvudsakligen utmärkande i straffet å förfalskningsbroltet, och denna påföljd stadgades afven för nyssberörde särskilda arter deraf.
Här inträffade ock hvad som betecknar samma brott eller sanningens vanställande genom yttre åskådliga medel till annans förledande och skada.
Men nyss uppgifna brott äro emedlertid nu icke uttryckligen hänförde till klassen af de brott, till hvilken de rätteligen höra, hvilket i afseende å andra förbrytelser af denna art jemväl eger rum.
Detta förhållande har dock blifvit rättadt genom det Nådiga förslaget, hvilket således under förfalskning sammanfattar de brott Lag-Ulskoltels Uetdnkande jj 40.
17 de brott, hvilka, enligt gällande lag ocb med afseende fi naturen, äro såsom förfalskningsbrott alt anse.
Härigenom erhåller lagstiftningen i denna del en nu saknad fullständighet och konsequens.
Hvad man hufvudsakligen emot gällande lag härutinnan haft att anmärka är, å ena sidan, öfverdrifven stränghet i bestraffningen ocb, å den andra, alltför mycken mildhet.
Straffen för förfalskningsbrotten variera nemligen ifrån lifvets förlust till böter, men ändock uiedgifver lagen högst sällan att modifiera straffet efter gerningens beskaffenhet:
Och detta är ej tillåtet i just det läll, som oftast förekommer, eller att någon gör sig skyldig lill ansvar efter B Kap. 3 § Missgernings-Balken.
Härunder hänföres nemligen ali förfalskning af skriiler, hvilka ej kunna anses såsom vigtigare handlingar, och således, bland annat, köpebref, testamenten, skuldebref och orlofssedlar m. m.; Och för förfalskning af sådan handling, den må hafva skett i hvad uppsåt som helsi, stadgas enahanda straff, eller fyratio dalers böter och ärans förlust.
Moliverna till brottet kunna dock här vara oändligt skiftande.
Vid bestämmande af straff i förevarande hänseende måste man nemligen bland annat akta derpå, huruvida man drifves af skadebegär eller vinningslystnad, eller om man endast söker bereda sig annans välvilja ocb hjelp i nödens ögonblick.
— Det är derföre en väsendtlig åtskillnad i brottslighet emellan den, som på ett falskt skuldebref bedrager sig till penningar, ocfi den, som förfalskar en orlofssedel, för att derigenom vinna barmhertighet och hjelp emot sjukdom eller armod.
— Vå denna omständighet bar äfven i det Nådiga förslaget blifvit fästadt det afseende, alt man funnit den, som förfalskar och brukar mindre vigtiga handlingar för att förskaffa sig sjukvård, underhåll eller annan dylik förmån, böra dömas endast lill ett kortare frihetsstraff i mån af gerningens ari, utan alt behöfva vidkännas den nu stadgade påföljd af ärans förlust, en påföljd, som eljest blifvit för förfalskningsbrott bibehållen.
I öfriga fall åter ådagalägger förfalskat en, genom sitt brott, den svekfullhet och opålitlighet i karakteren alt honom icke vidaie bör betros de förmåner i samhället, för hvilka medborgerligt förtroende utgör ett vilkor.
Men ehuru i dessa fall nyssberörda påföljd således ovilkorligen synes böra drabba brottslingen, innebär förslaget likväl en möjlighet för domaren, genom frihetsstraffets användande, alt lämpa det straff, sorn eljest bör ådörnas, efter de olika förfalsknings-brottens beskaffenhet 1 förenlighet med hvad vid föregående partiella förändringar i crirninal-lagstiftningen skett, har, efter hvad således blifvit antydt, frihetsstraffets användande, såsom allmänt, för förfalskningsbrott, nu blifvit föreslaget; Och om lämpligheten deraf torde ej eller delade meningar nu mera äga rum.
Genom sin tidslängd kan det göras tillräckligt svårt för att motsvara de vådligaste brott af ifrågavarande art, och således uppfylla hvad som fordras af lätlvisa och är nödigt för samhällets säkerhet.
Prof. 1836 & 1837. 7 Sami. 1 Afd. 19 Uäft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande JW .40.
Denna säkerhet eller den större eller mindre våda för det allmänna, sona ett brott kan i sina följder medföra, måste nemligen i betydlig mån inverka vid bestämmandet af straff; Och så har äfven i allmänhet skett i det Nådiga förslaget.
Men med afseende å berörda grundsats, har Utskottet ej kunnat undgå att fästa sin uppmärksamhet vid den skillnad, som samma förslag gör i 11 emellan för falskning af inländskt och utländskt guld- eller silfvermynt samt i 14 och 15 §§. emellan förfalskning af Svenska eller Norska Riksbankens sedlar, å ena sidan, samt sedlar, som utgifvas af utländsk Stats-Bank eller af enskild Bank, som här i Riket med behörigt tillstånd inrättad är, å den andra.
Omförmälda skillnad är dock icke främmande för vår lagstiftning.
I afseende å sedelförfalskning innehåller emedlertid 1734 års lag icke något uttryckligt stadgande.
Den talar blott i 7 Kap.
Missgernings-Balken om förfalskning af mynt såsom den svåraste art af förfalskning'; men då Riks-Bankens sedlar representerade Rikets mynt, låg det i sakens natur att förfalskningen i ena fallet var lika vådlig och brottslig, som i det andra.
I samma mån sedelstocken ökades och faran af sedelförfalskning dermed växte, fann man dock nödigt ätt medelst särskilda lagar söka trygghet emot detta brott; Och deraf föranleddes Kongl. Förordningarne den 10
December 1741 och 2 Maj 1747 samt Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, genom hvilka ännu gällande författningar stadgades straff för förfalskning af Rikets Ständers
Banks sedlar och för utprångling af de förfalskade.
Emot förfalskning af annat lands mynt och penningsedlar finnes åter ej vidare särskild föreskrift än den, som innefattas i Kongl. Förordningen den 1 Juni 1819, derigenom förklaras, att den, som i Sverige efterapar eller förfalskar Norskt mynt eller sådana papperspenningar, som i stället för mynt i Norige äro gångbara, eller den, som utprångla!- sådant falskt mynt elier falska sedlar, skall straffas såsom Sveriges lag och författningar i hvarje särskildt fall angående Svenskt mynt och Svenska sedlar stadgar; hvaremot förfalskning af annat lands sedlar i öfrigt i lagskipningen betraktas lika med förfalskning af enskilda handlingar.
På enahanda sätt betraktades äfven till en början förfalskning af Privatbankssedlar; men det dröjde likväl icke länge innan man insåg nödvändigheten att för detta brott öka ansvaret.
Det skedde genom Kongl.
Förordningen deri 19
Maj 1845 i enlighet med 1844 års Ständers beslut.
Redan då circulerade Privatbankers sedlar i allmänna rörelsen lika som Riksbankens; och derföre gjordes äfven framställning om likhet i straffet för förfalskning af begge.
Ansvaret för för falskning af de förra blef dock mindre.
Man fi tinér således häraf att den skillnad det Nådiga förslaget i omförmälte hänseende iakttager, öfverensstämmer med grundsalserne i gällande lagstiftning; men vid betraktande af de förhållanden, som numera ega rum och brottens beskaffenhet, synes det Utskottet, som skulle berörde grundsatser ej vidare hafva tillämplighet.
Lag-Utskollels Betänkande JYi 40. 10 Man torde väl invända, att Lagberedningen, beträffande sedlar, gjort samma skillnad, som det Nådiga förslaget; men inom Beredningen hade dock den motsatta åsigten försvarare.