Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
T v å h u n d r a t r e t t i o t v å in- kapslade geografiska namn.
Utställningsbref för Idun af F. M.
I betraktande af att utställnings- brefven denna tid öfverflygla när- mare och fjärmare landsorter, fick jag just ett infall att mitt bref skulle nedskrifvas allra mest för gåtafdel- delningen, i det jag inkapslade geo- grafiskanamn däri.
Beskrifningen blir ansenligt sporadisk därför.
Grund- ligt och uttömmande skrifver ju dock fru Lovisa Petterkvist med sin stora, nästan eminenta talang, » rese- och utställningsfunderingar » i Idun.
De experimentera ej med att inblanda, gömda ord, ehuru onekligen mången dold mening finns i hvarje rad.
Vi nalkas nu Stockholmsutställningen.
Industrihällens kolossala massa mö- ter genast blicken, tvingande till beundran.
Där sträcka minareterna sig högt mot sky, men erbjuda på samma gång två par makalösa ut- siktspunkter.
De som längta från terra firma, dras nog dit upp.
Land- backen törs jag dock ej lemna.
In- tressant vore nog att i fågelperspek- tip se hufvudstaden med omnejd i högsommarskrud, men jag törs icke, min fallenhet för svindel betager mig lusten.
Inom utställningsom- rådet är det härlig sommar ock; oändligt med blommor le ansade, blida, nyutslagna emot en, ögat må se hvart som helst, och alla fram- anda ljuflig doft; man ville rätt gärna här stanna kvar naturligtvis.
» Marsch framåt », kommenderar tiden likväl.
I maskinhallen, där vi först tänkte blott se in ett tag, göres dock halt.
Onaturlig smak hos fruntimmer, ju.
18b7 detta Jesu verk.
Hela hennes väsen gaf sig i oändlig kärlek, i tillbedjan, i lofsång åt hennes osynlige, härlige konung, den af en själfvisk värld korsfäste.
Ja, med honom ville hon lida sin stora smärta.
Hennes kärlek till Erik Ivarsson var alldeles lik Jesu kärlek till hvarje människosjäl.
Hon skulle ut i frälsningsarmen och tala till hvar och en, så som hon velat tala till Erik Ivars- son; ty så ville Jesus tala till hvar och en.
Ja, hon skulle lämna byn nu, och den yngling hon älskade skulle aldrig få veta, hur hon längtat efter honom, bedt för ho- nom.
Var det rätt att så lämna h o n o m?
Var det rätt att slå in på en lifsväg, som i händelse den ledde till hennes önskemål, blott skulle vara en lång krokväg till Selna- byn, till Erik Ivarsson.
Hvarför icke gå raka vägen?
Öfver det höga berget.
Hon kände, att hvad hennes hjärta dju- past begärde var att blifva älskad af Erik Ivarsson, att få lefva sitt lif hos honom, att med honom få tänka och bedja, med honom få arbeta för Gud.
Ja, ett annat kall var henne skönare än talarinnans i frälsningsarmen.
Att i det enskilda lifvets frihet från alla mänskliga myndigheters före- skrifter få lefva sitt lif till gagn för just denna kära, sköna födelseby, just för dess kära, välbekanta människor.
Men till ett sådant lif till de fattigas, de sjukas, de gamlas tjänst behöfdes penningar.
Om hon finge blifva Erik Ivarssons hustru, så skulle Raskt genomskådas den emellertid.
Att allt är af första klassen, ser man — och hvilket surr sedan i den hallen!
Alla maskiner, vare sig ånga eller elektricitet, drif ver, dunka, bullra och dundra; upp och ned i vanvettig fart rusa somliga och i lekande fart eller tungt flåsande vrida sig en del kring axlar af stål, andra kila ner i kedjornas eller rem- marnes armar lydigt och i allo föl- jande med i deras dans.
En maskin arbetar nu dock blott mekaniskt, då borde ju en tänkande människas ansträngningar öfver- träffa honom, men hur hon än stre- tar, tar i ett enda tag den liflöse lokomobilen priset.
Af maskiner förstod er ödmjuka tjenarinna sig bäst på spinn- och tvättapparater m. m.
Ett mejeris eller smör-rums åtgärd att få smör äfvenså.
Vi se på alla dessa utställda dels öfver- flöds, dels bohags och nyttiga ar- tiklar; vi kin som exempel i kort- het nämna » Vulkans » askar — tänd- stickor, si; kan apropos en tänd- sticka nämna Liljeholmen, som sitt stora ljus ter öfver hela Östermalm.
Öfverdådigt fina åkdon!
Ekipage, stilrena med svällande sidendynor, ger man knappt priset före brokiga, lätta karioler; ja, kabarne beundras ock.
Af fabrikat må vi ta bergs- handteringen först i betraktande: Bofors, viktigt järnbruk, har en fin exposition, Kopparberg en dito.
Där ses i ena paviljongen skinande ka- noner hopsatta af söm och hästskor fullt illusoriskt i ovana ögon; i den andra se vi en gentilare ljus- krona talangfullt hopsatt af ham- mare.
Man går vid randen af gruf- vor, men vi få nöja oss med en blick i djupet; omöjligt att hinna med allt!
I öster rikedom af villor och paviljonger, i söder törnar man mot underverk af industri, erfaren- heten blir densamma i norr och ve- ster; viker man af till midtpartiet är det än värre.
Val och kval går en i jemt, landtlig som en är, och så uppsätta utställarne bra- skande skyltar som annon- sera.
Ger man i ena stun- den en sak sitt entusiasti- Förträffligt fabrikat i Tröjor, Kalsonger, Skjortor, Heldräkter etc. etc. i Kamgarn (Jaegers system).
Älven Bomnll ocb halfylle.
— Sommar- och Tlnterkvalitéer hon hafva en viss rätt att blifva försörjd af honom.
Nu innan allas lika egendoms- rätt var erkänd och genomförd, kunde han t. o. m. få behålla sin rikedom, blott han använde räntorna till allas bästa.
Han kunde åtminstone få behålla så mycket, att han hade ett säkert underhåll för sig och hustrun och medel till barnens uppfostran.
Och så skulle hon bedja honom att lämna medel till så mycket, som hon ville göra.
Hon kände en sjuk, fattig, åttioårig gumma.
Hon hade inga anhöriga, och hon var så rädd för fattighuset.
Henne ville hon vårda som en moder, och hon skulle låta henne känna, hur helt naturligt hon ansåg det att handla så.
Den gamla var ju .en på allt lifvets goda röfvad människa.
N:R 2 7 (602).
PRENUMERATIONSPRIS ONSDAGEN P R Å R: IDUN KR.
&gt; 5: - IDUNS MOPETID.
&gt; 3: - UTGIFNINGSDAGARI HVARJE ONSDAG OCH LÖRDAG.
KRONPRINSEN-REGENTEN TANDE D I SIT- KONSELJ.
ET Ä R EN S T Å T L I G INTERIÖR, som i dag pryder Iduns första sida — bilden af vår regerings samtliga representanter, un- der presidium af kronprinsen-regenten i kon- seljgemaket å Stockholms slott.
Längst fram i förgrunden se vi h. k. h. själf, inbegripen i en öfverläggning med den närmast D E N 5 APRIL 1899.
: JOHAN NORDLING, BYRÅ 12:TE ÅRG.
O C H EXPEDITION: ALLM.
RIKS 1 6 4 6 till höger o m honom sittande statsministern, excellensen E.
G. Boström; de följande tabu- retterna på samma sida upptagas af kansli- rådet och byråchefen i k. finans-depart, fri- herre A.
E. Akerhielm (konsultativt stads- råd), därnäst af krigsministern, friherre A.
E. Rappe, bakom hvilken sitta civilministern, J.
E. v. Krusenstjerna, o c h ecklesiastikministern, N.
Claeson.
Till vänster om konselj bordet, närmast kron- prinsen, möta oss utrikesministern, grefve L. KRONPRINSEN-REGENTEN HALLER KONSELJ.
STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
Douglas ' välbekanta drag; därnäst komma: sekreteraren i riksgäldskontoret S.
L. Wikblad (konsultativt statsråd), justitieministern P.
L. Annerstedt, finansministern, grefve H.
Wachtmeister, samt längst i bakgrunden vår n y e sjöminister, kommendörkapten G. Dyrssen.
Ja, så se de ut, dessa framstående och stän- digt omtalade män, som för närvarande bära regeringsbördan på sina skuldror.
TECKNING AF ALGOT RINGSTRÖM.
— 2 — BLOMMOR.
S AIMA TOLKAR sin sorg och kärlek uti doftande rikedom.
Fram ur kylande, fröstig dimma spirar skäraste rosenblom.
Allt hvad renast i hågen drömmer, hvarje suck, som ur bröstet går, allt det ljusa och allt det bittra tar sitt uttryck i blommors vår.
Denna tystnad i skönhet talar mer, långt mera än ord förmå.
Alla hjärtan dess tanke fatta, godt dess sällsamma språk förstå.
Allt det arma och stolta landet sjunger däri sin stumma sång, sjunger trohet och frihetskänsla, sjunger allt, hvad det ägt en gång.
Ödemarkernas tunga vemod andas där i fevart ord, hvar ton, mörka furorna sorgset susa, vinden suckande drar kring mon, bleka stjärnor i kvällen tindra, böljan slår mot den tysta strand — — blomsterskatterna måla troget karlsrum och äta smörgås med rochefortost — hvad du menar är, att det är orätt både mot en själf och den man håller af att låta andra människors fördomar fördärfva de bästa åren af ens lif, d. v. s. ungdomsåren, som man under nuvarande förhållan- den ofta är nödsakad och tillbringa i väntan på det egna hemmet.
Du menar, att man bör använda denna pröfvotid till att grundligt lära känna hvar- andra och komma hvarandra nära, att stödja och uppmuntra hvarandra, och du anser, att man därut- innan har större skyldighet att lyda sitt eget sam- vete och goda omdöme än de mer eller mindre öfverflödiga konvenanslagar, hvarmed föräldrar och uppfostrare ända sedan barnaåren ha omgärdat en.
Och hvad din » Evas » hjärta manade henne till, det var att skapa sig och sin vän en liten hemlik vrå uppe i hans kala ungkarlsrum, en vrå, som helt och hållet var deras egen och som hade en, om än aldrig så liten, försmak af det egna hemmet, och där de kunde få vara i fred både med sina sorger och fröjder utan att någonsin störas af Evas minder- åriga syskon eller moderns tédrickande väninnor.
Men det du skref i din lilla berättelse var helt och hållet en personlighetsfråga — så har jag åt- minstone uppfattat den — och därför är det vansk- ligt att uppställa det af dig skildrade förlofvade paret som något exempel för andra.
I Rikard och Evas förhållande fanns det säkert så mycket själf- aktning och ömsesidigt förtroende, att de med stolt tillförsikt kunde stå för hvad de gjorde — men därför är det alls inte sagdt, att herr A. och frö- ken B. böra gå och göra sammaledes.
Nej, gunås!
— så länge det finnes flickor, som anse, att de skalle förlora hvarje liten trasa af sin jungfruliga värdighet, om de gjorde ett besök i en ungherres rum — och sådana flickor finnes det, och sådan kan jungfruligheten vara!
— så måste vi allt vara glada öfver, att genomsnittsmoralen hindrar en hel del folk från att skena öfver skaklerna.
Men dessa få varmhjärtade, tänkande unga män och kvinnor, som ej nöja sig med det bekväma sätt att lefva, som konvenansen bjuder dem, utan som välja det vida svårare sättet att lefva och handla på egen hand — bli de också begabbade af hela världen, så nog kunna de räkna på den varmaste sympati hos sina tusende sjöars land.
MIAL.
Genom allt går det hän en helig, en osvikeligt hoppfull tro, stark och fast liksom Vintergatans ljusa, flammande strålebro.
Ingen modlös förtviflan finner rum i Suomis hjärta, nej: Herren pröfvar allén — så hviskas — men förskjuter, det gör Han ej.
Herren p r ö f v a r.
Ja väl, du kära!
Frost och mörker dig trycka tungt.
Men var viss om, alt efter stormen skall det sist varda åter lugnt.
Ur din sorg, ur din djupa kärlek, ur ditt härliga blomsterfång skall i leende, solvarm fullhet vårens skönhet stå fram en gång.
Stackars Ysabel, nog kommer folk att säga dig, hvad Rikard och du borde ha gjort alltid!
» Thyras » bistra manlige vän * ansåg ju, att du borde ha » sla- git upp » — hellre bryta förbindelsen midt i sin lyckas och kärleks dagar än att göra något, som ej är passande i den allmänna opinionens ögon!
Och en välvillig och sangvinisk liten fröken » Incognita » an- såg, att den bästa tröst man kunde ha under för- lofningstiden vore att utöfva filantropisk verksamhet bland syskon, hjälpgummor och tafatta teknologer — fast, om jag får säga min lilla blygsamma me- ning, så tror jag verkligen, att det för en normalt anlagd fästman innebär ganska litet hugnad att få dricka té med sin svärmor och den stackars blyge norrländske teknologen (hjälpgumman var ej invi- terad den gången!)
i stället för att få vara ensam med sin fästmö.
Du må tro, kära Ysabel, att jag med en viss ny- fikenhet har afvaktat de bebådade invändningarna mot din skiss.
Det har alltid synts mig ligga något ofint och för ens människovärde kränkande i det sätt, hvarpå man motiverar vådan af hvarje inti- mare närmande mellan två ungdomar af olika kön.
Jag tycker, att folk i allmänhet med allt för stor villighet talar och handlar efter den gamla välkända satsen, att » människan är moralisk på grund af omoraliska tendenser ».
Men vi, som äro unga och ännu ha våra illusioner i behåll, borde vi ej visa, att vi ha större tro på mänskligheten än den pessi- mistiske filosof, som sagt dessa ord?
ADI v. KÄRASTE YSABEL!
Om jag före den 19 januari detta år hade läst din skiss om &gt; V ä n t a n s t i d e r s å hade kanske mitt » Bref från en f. d. fästmö » etc, fått ett annat ut- seende.
Ty den var som en liten blå flik på en molnig himmel, din lilla berättelse, med sitt käcka innehåll och sin lifliga stil — den var ej någon lös- ning på själfva den viktiga frågan om långa för- lofningar, det har du säkert aldrig menat, men den innehöll dock ett surrogat, som ej är att förakta, och den var så full af glad, ungdomlig tillförsikt, att det gjorde mig godt ända in i hjärtat att läsa den.
Nog förstår jag, att du inte menar, att ett älskande pars lycka under förlofningsåren uteslu- tande består i att sitta uppe på fästmannens ung- Huru skall t. ex. en flicka kunna veta, att man- nen med allvar fäst sig vid henne, såvida han ej tydligt sagt henne det?
Så länge, som de äro till- sammans på samma ort och kunna träffas litet emellan, är det ju godt och väl, men skiljas de åt, då komma tviflen, åtminstone å flickans sida.
Kvin- nan är ju i allmänhet beständigare i sin kärlek, det är nu en gång så förhållandet, men vet hon ej säkert, att den hon älskar verkligen älskar henne tillbaka, så kan ju lätt orsaker göra,-att äfven hon ej kan hålla ut och ej törs lita på sin älskade.
Huru många, i synnerhet fattigare flickor, få ej gifta sig mot sitt tycke, därför att ett parti erbju- der sig för dem.
Och när de ej hafva annat än sin egen kärlek till ett kanske i andras tycke ovär- digt föremål, måste de uppoffra sig och, i många fall åtminstone, blifva olyckliga för all sin tid, därför att den, de med hela sitt hjärta älskade, ej vågade begära deras tro, då det kanske skulle dröjt för många år, innan de kunde reda ett eget hem.
Mitt råd är detta: radens aldrig att förlofva eder, så vida er kärlek är verklig och kan bestå det prof vet att några år vänta på den fulla sällheten!
Så mycket ljufligare tycker jag den skall vara, när man tillsammans arbetat, hoppats och byggt luftslott.
Och nu äfven en annan sak: hvad gör det, om ni i början ha det enkelt i ert lilla hem?
Arbeta tillsammans i kärlek, så sakna ni nog ingenting, och för öfrigt blir det nog bättre år från år, om ni blott äro förståndiga.
Jag hoppas, att åtminstone några tänka som jag och ej- alla helt fördöma Ysabels skiss.
Läs den med eftertanke, och försök sätta er in i de skil- drade förhållandena, så kanske ni i det stora hela ge henne rätt.
Det är en allvarlig sak att binda sig för ett helt lif, men allvarligare är det att kasta ifrån sig kärlek och lycka, därför att motigheter och stötestenar finnas på vägen till målet.
Glöm ej bort, att kärleken är störst af allt!
BYTINGEN.
VANAN.
NOVELL THORE BLANCHE, FÖR IDUN AF D.
» VÄNTANSTIDER ».
själfva sådana lyckliga, som ej behöft vänta allt för länge för att blifva helt förenade med sina äl- skade, eller ock äldre personer, som glömt sin egen ungdom och glömt, att känslorna ej då alltid låta sig ledas af ett kallt, beräknande förnuft.
Ej kan jag helt gilla, att en fästmö ensam besöker sin fäst- mans rum, det får jag erkänna, men blott för om- dömets skull, ty naturligtvis skulle en sådan flicka bli bra illa bedömd.
Thyras inlägg i frågan anser jag vara vådligare än Ysabels skiss.
Åtminstone inom de bildade klasserna, som det ju här är frågan om, kommer väl ej gärna ett så otillbörligt förhållande i fråga, som det hon förutsätter.
En bildad kvinna, må så vara att hon är ung, skall väl dock veta att taga vara på sig, och älskar en fästman sin fästmö, så aktar han väl henne också, vill jag hoppas I — Nog äro långa förlofningar tråkiga och svåra på många vis, men ej skulle jag vilja afråda ett par unga människor att förlofva sig, därför att det gemen- samma hemmet synes dem i ett alltför aflägset fjärran.
Om man älskar hvarandra, hur skönt och godt skall det då ej vara att hvar och en på sitt håll arbeta för sitt lilla näste.
Trohet bör väl ännu finnas i Norden, men ej tror jag att, utan för- lofningsringen eller åtminstone inbördes uppgörelse, ett ungt par kan blifva beståndande i sin tro- het i flere år, om de blifva skilda åt och ej ens en gång i världens ögon äga rättighet att skrifva till hvarandra.
COM YSABEL nu fått så mycket påskrifvet för sin ^ lilla, i det stora hela goda skiss, så vill jag efter min lilla förmåga söka att något försvara hennes » uppseendeväckande åsikter ».
Vill då först och främst upplysa om, att jag ej är ringförlofvad och alltså ej kan anses att föra min egen talan.
Det oaktadt förstår jag henne och förstår äfven den Eva, som hon skildrar.
De lyckliga, som kunna gifta sig efter en lagom förlofningstid, veta nog ej och kunna nog ej sätta sig in i plågan af att gå år efter år utan utsikt att komma hvarandra närmare, än hvad det allmänna bruket påbjuder.
D. v. s. att träffas i andra personers närvaro, hvilka ofta skämta med de förlofvades ömhet och ej förstå, att de någon enda gång vilja tala i enrum, utan att hafva i de flesta fall ointresserade eller ogillande åhörare.
Troligen äro de, som skrifvit genmälena, * Snälla Thyra, man kan aldrig vara nog för- siktig i valet af manliga vänner!
G UBBEN LOKENTZ var femtiosex år, då han öfverlämnade affären till sitt äldsta biträde, John Dahl, som varit hos honom i öfver tjugu år.
Själf hade han i sin ordning öfvertagit den af sin forne principal, Carl Jo- hansson, som för nära femtio år sedan öppnat sin barberarstuga i samma lokal, som den se- dan alltjämt bibehållit, belägen vid en af de små gränder, som, likt ref ben från en ryggrad, stråla ut från den lifligt trafikerade Stora Ny- gatan.
I denna lilla butik, bestående af tvänne små rum, som vette ut mot en gata, trång som en ränna, och där man på vintern måste tända gasen klockan två på middagen, hade gubben Lorentz tillbragt hela sitt lif.
Han hade kom- mit dit som ung gosse för att lära sig yrket.
Under de första åren hade han tjänstgjort som springpojke, sopat golfvet i det inre rummet,
— 3 — där klippningen försiggick och som ständigt var betäckt med hår, fäst .de små serveterna under kundernas hakor, tvålat in dem.
Så småningom hade han lärt sig yrket och blifvit anställd som biträde.
Han trifdes på sin plats, kom sig icke för att flytta eller att etablera egen affär.
Och utan att han egent- ligen vetat, hur det gått, hade han blifvit det äldsta biträdet, som under principalens långa sjukdom skötte det hela.
Efter dennes död föll det sig helt naturligt, att han öfvertog affären, betalade sterbhuset några hundra kronor i afträde och blef sin egen i samma butik, där han börjat som pojke.
Den förändrade ställning, han intog i affären, hade icke förändrat något i hans lif.
Han var på sin plats, då dörrarne öppnades klockan åtta på morgonen, såg till, att rummen städa- des ordentligt, att borstarne voro rena, de små tvålkopparna, som tillhörde de fasta kunderna och som stodo på hyllan i numrerade rader, utan anmärkning och han började sitt arbete, språkande m e d gästerna, medan han behand- lade dem, o m dagens händelser.
Klockan tre intog han sin middag på en närbelägen källare, hvars innehafvare var en af hans kunder, gick in på schweizeriet, där han drack sin kopp kaffe, rökte en cigarr och skämtade med flickorna; gick sedan tillbaka till affären, där han stannade till klockan åtta, då den stängdes — lördagar och helgdagsaft- nar till klockan tio.
Därefter begaf han sig på hemvägen, tän- kande på kassan för dagen, gick i förbifarten upp på ett kafé och åt sin enkla supé, bestå- ende af öl och smörgåsar, och klättrade så tre smala trappor upp till sitt rum, som hade ut- sikt åt en gränd, äfven det, men hvarifrån han likväl kunde se himlen öfver huset midt emot.
Klockan sju hvarje morgon steg han upp, såg på termometern utanför fönstret och klädde på sig, noga synande sina kläder, som borsta- des af jungfrun i den lilla familj, af hvilken han hyrde.
På vintern klädde han sig fram- för brasan; om somrarna öppnade han fönstret och böjde sig ut, kastande en blick nedåt gränden, trång som en tunnel, i hvars blän- dande upplysta mynning hamnen glittrade, uppfylld af master och skorstenar.
Och han andades in den friska morgonluften med några djupa drag, som o m han velat pumpa sina lungor fulla däraf.
Han brukade skrattande säga, att det var hans » sommarnöje ».
Därefter gick han ut, drack sitt kaffe på samma ställe, där han föregående kväll inta- git sin supé och gick ner till sin affär, bör- jande dagens arbete.
detta sätt hade hans lif förflutit utan omväxling i sin lugna enformighet, söndag och hvardag lika, m e d undantag af att han på söndagen stängde affären tidigare.
På vintern gick han någon gång på teatern i sällskap med en kollega, ungkarl liksom han och som äfven hade sin affär i staden inom broarna.
Han läste tidningarna, hörde sig för hos kunderna, om det var något roligt och o m man kunde få sig ett godt skratt, hvilket han ansåg vara teaterns enda uppgift.
Efteråt gingo de bägge barberarne ut och superade tillsammans på nå- gon af de stora restauranterna på nedre Norr- malm.
Hvarje midsommardag, då deras affärer voro stängda hela dagen, foro de ut i omgifningarna med någon ångbåt, som annonserat o m lusttur, men kommo alltid missnöjda tillbaka till sta- den, generade af trängseln ombord, oroade af alla dessa främmande människor, ovana vid att vara lediga en hel dag, vid en natur, som var dem helt och hållet obekant, på samma gång tilldragande och besynnerlig, men som de icke förstodo sig på, bägge två längtande tillbaka till sina affärer, till sina kära knifvar, hvilkas hväsande mot strigeln föreföll dem som det vackraste ljud på jorden, mera musikaliskt än vindens sus bland löfven.
På detta sätt hade Lorentz åldrats.
Han hade blifvit gammal, hans hår och pölisonger voro gråsprängda, men han " var ännu, efter ett nyktert och ordentligt lif, regelbundet som en klocka, vid full vigör och han passade sina kunder med en ynglings rörlighet.
Affären gick förträffligt, belägen som den var i ett starkt trafikcentrum, på alla sidor omgifven af banker, kontor och affärslokaler; och de gamla kunderna, som visste, att han lagt af rätt mycket pengar, hade till stående skämt: » Nå, Lorentz, när tänker ni slå er i r o?
» Hvarpå han, hvars skarpa öga märkte, att biträdena spetsade öronen, regelbundet svarade, likaledes på skämt: » När Enskilda banken lägger ner sin verk- samhet, så skall jag också sluta med min. » Och han tillade: » En barberare, som inte sköter sitt yrke, kan gå hem och lägga sig. » Men en dag sade den gamle kassören i den bank, där han hade sina små affärer, på fullt allvar: » För tusan, Lorentz, ni är j u riktigt förmö- gen karl.
Ni har trettio tusen kronor inne- stående hos oss.
För hvem spar ni?
Ni är inte gift, har inga barn — åtminstone inga, som ni käns vid, he, he!
— inga släktingar.
ser ni, Lorentz, medan man är ung, så samlar man för ålderdomen, men för hvem spar man, då man blifvit gammal?
Tänker ni göra några donationer? » Från den dagen började Lorentz fundera.
Kassören hade rätt: han hade ingen att spara åt.
Skulle han donera bort sina pengar?
Non- sens I En barberare, som gör donationer!
Man skulle skratta åt honom, göra kvickheter på hans graf, säga, att han skinnat sina kunder.
Helt säkert var han ett dumhufvud, en idiot, som icke förstod att njuta af lifvet och som endast släpade och arbetade, medan tusentals människor rundt omkring honom lefde behag- ligt, angenämt, hade trefligt för sina pengar.
Han, han ensam, han endast arbetade som en slaf från morgon till kväll.
Var han kan- ske sämre än andra?
Hade han icke efter fyr- tiofem års släp förtjänat en lugn ålderdom?
Var icke en barberare människa, han med, hade samma behof som andra, samma känslor?
Sof han icke som de, åt han icke som de, var han icke trött på kvällen som de, åldrades han icke som de och kände årens krämpor?
Besitta, hade han icke riktigt ondt i ryggen om eftermiddagarne 1 Och han blef trött i handlofven af strigeln.
Han tyckte till och med, att han började darra på handen, då han rakade sina gäster.
En dag på hösten öfverraskade Lorentz sitt äldsta biträde med en förfrågan, om denne ville öfvertaga affären.
Han ämnade sluta den sista december.
Saken var snart uppgjord.
Den nye ägaren skulle betala ett visst afträde, som skulle ut- gå under loppet af de första åren.
Nyheten väckte ingen öfverraskning.