Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att uppräkna alla de skäl, som blifvit anförda emot de ifrågavarande pastoralprofven, vore att alltför mycket taga det Hedervärda Ståndets tålamod i anspråk, hvadan jag inskränker mig till några få, börjande med ett, som den allmänt öfverklagade bristen på extraordinarie prestmän gilver vid handen.
Pastoral-examen, hvarunder jag, för korthetens skull, hädanefter äfven inbegriper det föregående disputalionsprofvet, skall nemligen aflåggas inför
Domkapitlets ledamöter, således i stiftsstaden, der följaktligen examinanden måste uppehålla sig en längre eller kortare tid, allt eftersom han förut hunnit förbereda sig eller i mån af sina belygsanspråk, hvilken kostnad alltid medtager ett års inkomst.
Pastoral-examen fordrar således en längre eller kortare tjenstledighet, som under närvarande prestbrist blifver allt svårare alt erhålla.
Jag känner tillförlitligen alt för två eller tre år sedan, då preslbristen ännu icke uppnått sin närvarande höjd, en Kapellpredikant i Strengnäs stift af sitt
Domkapitel vägrades begärd tjenstledighet för pastoral-examens atläggande, emedan Konsistorium icke visste någon utväg för
Ijenstens uppehållande i församlingen under hans frånvaro.
Med anförande af detta förhållande ingick nu Kapellpredikanten till Kongl.
Maj t med en underdånig anhållan om befrielse från pastoral-examen; men denna ansökan biel' af Konsistorium afstvrkt och af Kongl. Majit i nåder afslagen, på föredragning af nuvarande Herr Ecklesiastikministerns närmaste företrädare.
Hvad skall väl en prestman göra i ett sådant läll, som det nu anförda?
Lagen ålägger honom alt taga pastoral-examen oro han vill vinna Kyrkoherdebefordian, men Konsistorium vägrar honom, för preslbrislens skull, den erlorderliga tjenstledigheleu, och då han nu hos Kongl.
Maj t h"gär befrielse från samma examen, sorn han på intet vilkor kan fd absolvera, så blilver denua ansökan af det rättänkande Kapitlet afstyrkt och af Kongl. Majit i nåder afslagen.
Samtidigt med den nyssnämnde Kapellpredikanlen hegärde äfven en annan prestman inom Strengnäs still, en af llögvördigste Herr Biskopens egua prebende-vice - 804 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 494. pastorer, hos Kongl. Maj: t nådig befrielse från pastoral-exa men på grund af sina då uppnådda 54 lefnadsår och 50 prestår, af hvilka sednare han i 15 varit kapellpredikant och närmaste själasörjaren för 2:ne församlingar, hvilka således under denna tid i sjelfva verket haft honom till sin kyrkoherde, och i 12 år vice pastor, d. v. s. förestått ett pastoral med fullt kyrkoherdeansvar.
Men äfven denna ansökan blef af Konsistorium afstyrkt och af Kongl.
JV!aj:t afslagen.
Hvad nu det först anförda exemplet beträffar, så misstänker jag starkt att det icke står ensamt, utan alt många sådana skulle kunna anföras af en, som, bättre än jag, känner förhållandena inom de särskilda stiften.
Hvad åter det sistnämnda exemplet angår, så vet icke blott jag, utan hela den Svenska allmänheten, att vårt land har ett stort antal prestman, som befinner sig i samma predikament som den nyssnämnda vice pastorn, prestman, sorn, under största delen af en lång tjenslgöringslid till församlingarnas belåtenhet fullgjort alla en kyrkoherdes åligganden med hela hans ansvar, utan alt dock vara kompetenta tili kyrkoherdebefordran derföre att de icke tagit en examen, som de af hvarjehanda orsaker, såsom trägen tjenstgöring, svårigheten att erhålla vikarie eller små och tryckande ekonomiska vilkor m. m., varit förhindrade att absolvera, tills en lefnadsperiod inbrutit, som gör lexläs— ningen till en lika outhärdlig som gagnlös plåga och examensfagandet — t. e. för unga män, som mycket väl kunde vara examinandens söner, eller för personer, som icke hafva ringaste begrepp om eller erfarenhet af pastoralvård, såsom förhållandet är med våra Konsistoriers aldra flesta ledamöter — tili en förödmjukelse, en förnedring, som otvifvelaktig! kännes djupt, i samma mån som verklig duglighet och förtjenst äro för handen.
Här hafva vi nu anledningen dertill att inom vårt Prestestånd finnes en så stor mängd komministrar oell deras vederlikar, som aldrig hinner öfver sin innehafvande tjenstemannagrad med Ihy åtföljande små lönevilkor, äfvensom, i en icke ringa män, till den klagan öfver dessa lönevilkor, som så iänge blifvit förd.
Denna anledning ligger i pastoral-examens-inrältningen.
Skola vi ännu längre låta denna inrättning fortfara, som utgör en verklig skamfläck för vår kyrka, hvilken sålunda förklarar äfven den längsta, oförvitligaste och förijenstfullaste presterliga tjenstgöring till och med i kyrkoherde-embetet såsom varande för befordran till pastorat af noll och intet värde i jemförelse med pastoral-examensbetyg, vore än dessa, hvad de också understundom äro, de aldra uslaste?
Är detta vår kyrka värdigt?
Eller är det henne värdigt, att, vid ansvar såsom för embetsfel, ålägga en stor mängd af sina presterliga funktionärer, håde ordinarie och extraordinarie, att tjenstgöra såsom kyrkoherdar huru länge som helst, men då vikarierna göra anspråk på kyrkoherdeinkomster och kyrkoherdenamn, vägra dem dessa i fall de icke vilja taga om sin prestexamen?
År icke delta alt förhålla arbetaren hans förljenta lön?
Och år icke sådant en nedrighet, som väl icke förmildras eller förminskas deraf, att den omhuldas af Konsistorier, naturligtvis icke såsom nedrighet, utan derföre att raan tror sig göra Gudi, det vill här säga prestbihlningen, en tjenst genom att Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 494.
805 hålla pastoralexamen uppe samt derföre alt man finner sin fåfänga smickrad af de ödmjuka uppvaktningarna och bugningarna af de i kappa och krage, ja, stundom äfven i handkläde utstyrda examinanderna samt önskar bibehålla det inflytande och välde öfver en icke fåtalig del af presterskapet, som pastoralförhörs-inrättningen lägger i vederbörandes händer.
Och här, i denna fåfänga och herrsklystnad hos prelaturen, anträffas, enligt min innerligaste öfvertygelse, den sannskyldiga orsaken hvarföre pästoralexamensväsendet fortfarande florerar, oaktadt alla de röster, som deremot blifvit höjda och all den klagan, som blifvit förd öfver komministrarnes nödställda belägenhet och tröstlösa utsigter.
Ty så enfaldig är sannerligen icke vår höglärda prelatur, att den på fullaste allvar och såsom sin innersta mening kan påstå, alt den lärdom, som man anser böra finnas hos presterskapet, uppehälles och befrämjas derigenom, att ett stort antal medlemmar af detsamma ännu vid 50, å 60 års ålder och derutöfver är, för sin befordran, underkastad lexläsning och förhör såsom skolgossar.
De ulanlexor, som vid den åldern med outsägligt arbete inpluggas och innötas, åro oändligt fortare glömda än inhemtade; den lärdom, sorn först vid den åldern fön ärfva:;, lönar ej den derpå använda mödan, och de betyg öfver denna lärdom, som med så mycken ansträngning, skam och förödmjukelse vunnits, huru klena de än må vara, representera dock ännu klenare insigter.
Pastoralexamen, aflagd af 50, ä 60 års män, är i de flesta fall intet annat än den tommaste formalitet, det ömkligaste charlataneri och den vidrigaste förening af orättvisa och oförtjent förödmjukelse.
Hvarföre lager man då icke denna examen i yngre år, t. ex. vid 28 års ålder, torde kanske någon fråga?
Jag bar redan anfört några af orsakerna dertill, men vill ändock antaga, att hvar och en prestman vore fullkomligt oförhindrad alt aflägga det ifrågavarande examensprofvel vid besagda ålder, äfvensom att alla utan undantag då absolveradc det.
Vore de derigenom, jag menar, endast derigenom, lärdare och skickligare än de dessförutan skulle vara, då de, femton eller tjugu år derefter, blifva till kyrkoherdar befordrade?
Nej, så vida icke en särskild välsignelse hvilar öfver pastoralexamenslexorna, så att de blifva outplånligare än annat minnesverk, ty annars lärer väl icke myckel af dem återstå redan efter eli par års förlopp.
Genom pastoralexamens borttagande blifver presterskapet sannerligou icke okunnigare än nu, då den ene, som är intresserad af vetenskapliga studier, idkar dem efter sorn håg och fallenhet föranleda, utan afseende derpå om de ingå i pastoralexamen eller ej, och den andre, som bar ett annat intresse, låser blott och bart för examens skull och nätt och jcmnt så mycket som densammas minsta mått kräfver, för att, sedan den blifvit absolverad, egna den från embetsgöromålen lediga tiden åt hvad som mera roar honom än egentliga studier.
Detta förhållande kan ingen lagstiftning ändro, och hvarje försök att det göra är, emedan det strider emot naturen, en dårskap, som väl, såsom vi sett, kan gifva anledning till den mest upprörande orättvisa, men icke frambringar de åsyftade frukterna.
Mycket mera vore att tillägga, om jag, som sagdt, icke fruktade alt trötta. 806 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Ett ytterligare motiv för min här gjorda framställning måste jag dock antaga, nemligen det, alt Konsistorierna på eget bevåg frikalla sina egna medlemmar af skolståndet och deras kamrater vid elementarläroverken från pastoralexamen, hvilket tillgår så, alt skolmannen uppskjuter sin preslvigning tills han uppnått den för pastoralexamenstagandet erforderliga åldern, då prest- och pastoralförhören sammanslås till ett enda, som, huru man än må benämna det, dock egentligen icke är något annat än den inträdesexamen i prestembetet, hvilken alla detsammas kandidater måste undergå.
Alt detta är ganska beqvämt för herrar skolman lärer lika litet kunna nekas, sorn att det är orättvist mot det egentliga i församlingarna tjenstgörande presterskapet.
Skolmannen, som i de aldra flesta fall saknar ali öfning och erfarenhet i prestembetet, uppföres dock på kyrkoherdeförslag efter blott eli enda förhör eller på sin prestexamen; kapellanen och adjunkten deremot, huru länge, nitiskt och skickligt de än må hafva tjenstgjort icke blott i det presterliga kallet, utan äfven särskildt i kyrkoherde-embctet, måste dock dö som kapelianer, om de icke vilja låta sig ånyo examineras vid äldre år och det, på köpet, af och inför män, som, hvad det presterliga beträflar, snarare borde förhöras af dem än tvärtom.
Innan jag slutar, bör jag tillkännagifva huru jag, i händelse pastoralexamen, enligt min nu väckta motion, varder upphäfd, tänkt mig förhållandet mellan dem sorn tagit och dem som icke tagit pastoralexamen vid deras ansökningar till samma lediga Kyrkoherdelägenheter.
Att beröfva de förra hvarje fördel af deras examen, som dock varit förenad med möda och omkostnader vore ej billigt, hvarföre jag föreslår alt, då i nyssnämnda fall, tjensteåren äro lika, den, som tagit pastoralexamen, bör erhålla förslagsrum framför den, som icke tagit densamma.
Vid lika tjensteår åter hos medsökande, som tagit pastoralexamen, skulle de betyg, som erhållits i denna, och vid lika tjensteår hos medsökande, som icke tagit nyssnämnda examen, de betyg, som erhållits i prestförhöret, bestämma förslagsrummet.
I de få och sällsynta fall, då tjensteår och betyg äro utan ringaste öfvervigt åt någondera sidan, må Konsistorium, efter sin kännedom om sökandena, afgöra den enes företräde framför den andre till förslagsrum.
Om remiss till vederbörligt Utskott, som väl lärer vara Lagutskottet, anhålles.
N:o 495. 807 N:o 495.
Af Beilgt Johan Holmlin från Göteborgs och Bohus lån, om beviljande af statsanslag ä i 000 R:dr för uppdämning af sjökilen i Svenneby socken af nämnda län.
På sått synes af bifogade karta och handlingar, rörande fördämningars uppförande i Hvalö oell Ytterby sjökilar eller vikar i Svenneby socken, Qville härad och Bohus län, hafva dels de till nämnda vikar af saltsjön angränsande jordegare beslutat, att genom fördämningars uppförande från sjön eröfra ett område af tillsammans något olver 55 tunnland, hvilket arbete komme alt medföra ganska stor nylla, men kosta 4,886 R:dr 8 öre, och dels anmodat mig att söka hos Rikets Ständer utverka ett statsbidrag å 1,000
R:dr, ulan återbetalningsskyldighet, tili hjelp vid arbetets utförande, i afseende hvarå de landtmätare och gode män, som författat ofvanberörda karla och handlingar, yttrat, att, då tillfällen på många ställen å vestra kusten finnas till samma slags företag som det ifrågavarande, detsamma, om det blefve utfördt, skulle verka mycket uppmuntrande, hvarföre landtmålare och gode män på det högsta tillstyrka ett anslag af allmänna medel såsom gåfva, synnerligen som tiden för arbetets fullbordande år kort tilltagen.
Jag har ansett mig icke böra vägra alt efterkomma förberörda anmodan af mina kommittenter, och får dervid vördsamt fästa Rikets Sländers uppmärksamhet derå, att innevånarne i Bohus lån äro i allmänhet obemedlade, att de, som hafva godt om kala berg, deremot äro på manga ställen vanlottade i afseende på åker och äng, att del vöre af stor vigt att öka den sednare, hvilket alses med det ifrågavarande tillämnade företaget, och att, om della uppmuntrades af Rikets Sländer samt sålunda komme till stånd, tillfälle derigenom bereddes att med exempel bevisa den praktiska nyttan af dylika förelag, hvaraf fö jden troligen skulle blifva att många af de tusentals vikarne i Bohuslänska skärgården instängdes från hafvet, för att öka landets knappa och nog sterila jordvidd, lill gagn såväl för många enskilda, som i följd deraf älven det allmänna.
Stockholm den 50 November 1862. B. J.
Holmlin, från Göteborgs och Bohus län. 808 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 496.
Af Mss liars Oisson från Stora Kopparbergs län, om ändring af hvad i 32 § i Kongl.
Förordningen angående vilkoren för försäljning af bränvin stadgas, angående förbud mot bränvins utdelning utan betalning i öppen salubod, för handel med andra varor än bränvin.
Då § 32 i Uränvins- m. m. försåljuings-förordningen af den 7
December 1860 förbjuder utdelning af bränvin i öppen salubod, äfven utan betalning, så bar erfarenheten visat, alt det dermed afsedda ändamålet kringgås dermed, att köpare införas från den öppna saluboden lill angränsande kök eller kammare och der trakteras med bränvin, hvarföre hemställes om icke förbudet borde utsträckas till hela den gård, hvari handeln idkas; derjemte torde både billighet och rättvisa fordra, att enahanda ansvar borde drabba den idkare af fabriks- och bandtverks-rörelse, som, vare sig hemma eller under resan med sina tillverkningar, vid deras försäljning gratis utdelar bränvin, antingen denna försäljning sker i öppen salubod elier på annat sätt, ty erfarenheten visar, att en mängd handtverkare kringresa på landet, synnerligast vid helger, när folket är mera samladl i granskapet af kyrkorna, och i anseende tili de låga sabbatsbrottsböterna, efter uthängande af skyltar, i uthus och boningsrum afyttra sin tillverkning, hvars ofta nog ganska dåliga beskaffenhet öfverskyles med flitigt utdelande af bränvinssupar; med anledning af ofvananförda faktiskt kända förhållanden tager jag mig friheten vördsammast föreslå: alt olvanberörda § måtte undergå sådan förändring, som kan förekomma det oskick, som jag härvid påpekat.
Lars Olsson, från Stora Kopparbergs lån.
N:o 497.
N:o 497. 809 N:o 497.
Af Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län, om ändring i Fiskeri-stadgan af den 29 Juni 1852, kap. 3 § 22, i hvad samma § tillerkänner Konungens Befallningshafvande räll att utfärda förbud mot fiskande.
Det innebär vanligen ett kinkigt förhållande, då Statsmaglerna skola ingripa i sådant, som mera hufvudsakligt synes tillhöra del kommunala.
Så bar det också, bland annat, visat sig i afseende på Fiskeri-stadgan af den 29 Juni 1852 och närmast i dess bestämmelse i 3 kap. 22 §, der de fiskeberättigade först berättigas alt falla beslut, men som sedermera skall stadfästas eller upphäfocs.
Af dessa be stämmelser och deras tillämpning har nu handt, att Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län upphäfde ett beslut, som af de från urminnes tider flskeberåttigade uti Insjön, Siljan och Orsasjön samt deremellan och intill liggande vattendrags fiskevatten (utgörande dessa till fiskeri-idkande berättigade större delen af Åhls, Leksands, Rättviks, Mora, Sophia Magdalena och Orsa socknars fattiga allmoge) enhälligt fattades vid ett af Konungens Befallningshafvande genom utfärdade kungörelser påbudet och af Herr Landshöfdingen sjelf såsom ordförande hållet sammanträde i Rättviks socken under förlidet års sommar — och i dess ställe, genom en dess kungörelse af den 3 September 1861, stadgat att uti berörda sjöar, deremellan och derintill liggande vattendrag, vare allt fiskande förbjudet under våren före den 1 Juni vid vite af, så vidt jag kan erinra mig, 30 till 50 R:dr och fiskeredskapens förlust.
Detta stadgande synes mig (om jag så må säga) gå ut på att sleka dea fattige för sakta eld — synnerligast som berörda kungörelse är alldeles obestämd lill sina gränser — enär efter den vidsträckthet, som Herr Kronofogden i NederSiljans fögderi vill gifva den, nemligen att förbudet skall sträcka sig elter elfven nedom Insjön, så långt fögderiet räcker, så inträffar den renlaf löjliga företeelsen i lagstiftningsväg, att då Åhls socken, såsom hörande til! sistnämnda fögderi, slutar mot
Dalelfvens östra sida, så vidlager Gagnefs socken, hörande till ett annat fögderi, men å vestra sidan fortsätter Leksands sockens område af samma fögderi som Åhls socken, tills Gagnefs socken möter, ungefär en half mil längre ner efter Dalelfven, som på samma sträcka således utgör gränsen emellan ofvanberörda och Säthers läns fögderier, hvaraf följer att Gagnefs socknemän å sin sida af elfven året om åro beBih. till Ii.
Brot. 1862 $ 1863. 11 Sami. 4 Afd. 103 810 Motioner % Bonde- Ståndet -1862- N:o 498. rätligade att fiska, då deremot de å Leksands sida boende socknemän under våren ända till den 1 Juni äro alldeles förhindrade från en sådan förmån.
Öfver ofvanberörda kungörelse äro visserligen besvär anförda från alla vederbörande socknar, förutom möjligtvis Orsa, hos Kongl Kammar-kollegium (hvarest frågan ännu hvilar oafgjord), som dock i afseende på lokaliteten är lika om ej mer okunnigt ån Konungens Befallningshafvande om förhållandet vid Siljan, Insjön, Orsasjön och Dalelfven — hänlydande allt detta på ett oefterrättligt lappverk såväl på lagstiftningens som lagskipningens sida.
För alt undvika sådana företeelser, som den anförda (liskningsförbud för ena sidan af en sjö, ström eller eif, men obegränsad fiskefrihet på andra af samma sjö, ström eller eif), föreslår jag: att omförmälda § 22 i nu gällande Fiskeri-stadga måtte få följande förändrade lydelse: Konungens Befallningshafvande ege att stadfästa de beslut, som i afseende pä fisket inom kommun blifvit /aliade med en majoritet af minst lod tredjedelar af de röstandes antal; — eller ock att denna fråga, såsom renlaf af ekonomisk natur helt och hållet må öfverflyltas på de snart i verket trädande landstingen.
Om remiss lill vederbörligt Utskott auhålles.
N:o 498.
Af Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län, angående ändring i nu gällande Banko-reglemente, § 156 mom. 1, rörande meddelandet af vederhäftighetsbevis för Idnesökande i Allmänna samt Handels- och Närings-Viskonten.
Sedan jag vid icke mindre ån fyra riksdagstillfällen halt äran deltaga i granskningen af ej mindre Allmänna utan ock Handels- och Närings-Diskontverkets lånerörelse, räkenskaper och säkerhelshandlingar, så har jag mer och mer vunnit den _ stadgade öfvertygeisen, att de vederhäftighetsbevis, hvarmed lånehanlingarne i enlighet med föreskriften i nu gällande Banko-reglemente, § 156, skola vara forsed - Motioner i Bonde-Ståndet 1S62.
N:o 498. sii de, i ganska ringa mån freda
Diskontverket från hvarjehanda trassel, utgifter och förluster, ehuru sådant för mången lånsökande, hvilken är boende långt aflägse från Domhafvande!] och Konungens Befallningshafvande, medför långa resor och dryga kostnader i och för anskaffandet af sådana yederhäftighetsbevis, som i sjelfva verket äro nära nog utan all betydelse, då de vigtiga orden alltid saknas: intygar, under eget betalningsansvar.
Jag tror mig derföre med fulla skäl kunna föreslå, att inom hvarje församling, såväl å landet som i städerna, måtte å allmän sockenstämma en för förmögenhet och redbarhet känd person väljas, som eger att till mera säkerhet för Bankens låneanstalter, som alltid vore skyldig ali å af honom för redbarhet känd lånesökandes och borgesmäns lånedokumenter, vare sig för erhållande af nya lån, eller vid omsättningar, utfärda för giltighet ansedda vedcrhäftighetsbetyg under egel betalningsansvar, jemte eget sigill under namnteckningen, mot högst En R:dr R:mt i lösen.
För alt komma till verkställighet af detta förslag föreslås: att hvarje pastor, då sådant val, som ofvan är antydt, försiggått, vare han skyldig att genast tili Konungens Befallningshafvande insända sockenstämmoprolokolleu öfver de förrättade valen, som sedermera har alt desamma lör hvar sina län, till de iånedistriktsorter och direktioner, hvartill de egentligen höra, öfversända, för ändamål att desamma derstädes förvara till ledning vid inkommande iåne- och omsättningshandiingars pröfvande.
Om remiss till Banko-Utskottet »nhålles.
Lars Olsson, från Stora Kopparbergs län. 612 Motioner t Bonde-Ståndet 1862- N:ri$ 499 och 500 N:o 499, Af Carl Johan Svensén från Calmar ian. om perno* för enka* Anna Kalin Björkgren, Biläggande nödiga bestvrkelsehandiigar anhåller jag vördsamt: att Rikets Ständer läcktes bevilja en årlig pension af Två Hundra R:dr R:rnt åt aflidne t. f. andre Landtmätaren i Calmar län Lars Björkgrens efteriefvande enka Anna Karin Björkgren, född Bodin, i Hult af Mörlunda socken oell nyssberörda län, helst hon befinner sig i särdeles fattiga omständigheter.
Stockholm den 50 November 1862. C. J, Bernzén, från Calmar län.
N:o 500
I en tid, då man, väckt af andra länders erfarenhet och de förvånande resultater der vunnits, äfven hos oss börjat inse den stora betydelsen för den allmänna rörelsen och det dermed så oskiljaktigt förenade nalionela välståndet af vägförbättringar och nya kommunikationsleders öppnande i trakter, der en talrik befolkning, tillfällen till nyodlingar, naturprodukter, bandslöjderna och andra industrigrenar för sin utveckling och sin förkofran lifligt påkalla dessa vigtiga och fruktbringande befor - Motioner i Bonde-Ståtidet 1862.
N:o 500. 813 dringsmedel, samt nyligen sett fullbordad! ett verk, som prisar sin mästares insigter, landets uppoffringar och representationens varma nit, och deraf, vi hoppas det, fäderneslandet i en icke aflägsen framtid skall upphemla en rik ersättning, torde det tillåtas folkombudet från en ort, som icke med åtskilliga andra delar lyckan att genomskäras af jernväg, eller liggande i dess nära grannskap med densamma stå i öppen förbindelse, men som genom sin rikedom på naturalster, sina många och mångfaldiga vattenverk, äfvensom andra anläggningar, sin betydliga befolkning och sin vidsträckta husslöjd, likväl obestridligen förtjenar allt tillmötesgående och understödjande från Statens sida, ait fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på detta förhållande och utbedja sig deras kraftiga samverkan, på det äfven denna ort måtte beredas fördelar, af hvilka andra trakter inom riket redan kommit i besittning.
Jag menar Sunnerbo härad i Kronobergs län, som, genom Riks-Ståndens beslut vid 1856 års riksdag, hade ali anledning hoppas att se södra stambanan dragen genom Lagaådalen eller nära nog genom midten af häradet, men, lill följd af orsaker och inflytelser, dem det ej hör hit alt upprepa, vid sistförflutna riksmöte gick miste om denna förmån, en förlust som är oersättlig då först längre fram i liden, om någonsin, en sådan anläggning der kan komma i fråga.