Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deras fartyg var det första, som seglat från staden Jenisejsk till Europa, och är ännu, då detta skrifves, det enda.
Gustaf Adolf Nummelin, född 1853 i Viborg.
Jakten Utrennaja Saria.
»Morgonrodnaden» höll i längd 56 fot, i bredd 14 fot och var 6 fot djupgående.
Akter ut fans en liten kajuta, som knappast rymde tre man.
För ut kokades maten.
Lasten utgjordes af en mindre qvantitet grafit, fisk, pelsverk m. fl. prof på Sibiriens alster.
Bemanningen bestod af kapten Schwanenberg, styrmännen Nummelin och Meywaldt samt två för brott förviste, hvilka på detta oväntade sätt återkommo till sin hembygd.
Jag tager för gifvet, att de der genom den ovanliga sjöbragd, de varit med om, vunno förlåtelse för forna förbrytelser.
Afresa från Dicksons hamn.
– Landstigning på en klippholme öster om Jenisej. – Sjelfdöda djur.
– Fynd af kristaller på ytan af drifisen.
– Kosmiskt stoft.
– Uppehåll i Aktinia Bay.
– Johannesens upptäckt af ön Ensamheten.
– Ankomst till Kap Tscheljuskin.
– Landets och hafvets naturbeskaffenhet derstädes.
– Försök att framtränga rätt öster ut till Nysibiriska öarna.
– Dimmans inverkan.
– Rik draggningsskörd.
– Preobraschenie-ön.
– Skilsmessa från Lena utanför Lena-flodens mynning.
Då Fraser och Express på morgonen den 9 augusti afrest till det ställe högre upp vid floden, der deras last var upplagd, voro äfven Vega och Lena segelklara.
Jag lät likväl fartygen dröja ytterligare ett dygn i Dicksons hamn för att lemna löjtnant Bove tillfälle att afsluta dess kartläggning och för att möjligen få en ortbestämning på detta vigtiga ställe.
Till följd af en ständigt molnhöljd himmel fick jag dock lika litet nu tillfälle dertill som under 1875 års resa, hvilket kan tjena till bevis på, hurudan väderleken sommartiden är vid denna plats, der Jenisejs varma vatten utgjutes i Ishafvet.
Vega och Lena lättade således först den 10 augusti på morgonen ankar för att fortsätta färden.
Kursen stäldes till de vestligaste af de öar, som gamla kartor förlägga utanför Pjäsinas mynningsvik och benämna Kammenni Ostrowa (Sten-öarna), ett namn som tyckes angifva, att de till sin naturbeskaffenhet öfverensstämma med de steniga öarna kring Dicksons hamn.
Himlen var molnhöljd, luftens temperatur ända till +10,4°C., vattnet i början +10°, sedan +8°, dess salthalt vid hafsytan obetydlig.
Ingen is syntes under dagens lopp.
Gynnad af en frisk bris från sydost kunde Vega derför med fullt utspända segel anträda sin färd.
Smärre klippöar, hvilka icke finnas utsatta på sjökortet, erinrade oss dock snart om kartornas otillförlitlighet.
Detta, jemte disig luft, nödgade kapten Palander att framsegla med stor försigtighet, under skarp utkik och ständig lodning.
Varmt väder och isfritt haf gynnade äfven den följande dagens färd.
Men dimman blef nu så tät, att Vega redan på morgonen måste lägga bi vid en af de många små öar, som vi fortfarande mötte på vår väg.
Dr Kjellman, dr Almqvist, löjtnant Nordqvist och jag gingo här i land.
Den ytterst ödsliga och kala holmen bestod af en låg gneishäll, som här och der sköt fram i dagen med klippor, söndersprängda af frosten och temligen rikt lafklädda.
På mera låglända ställen var stenen täckt af ett gruslager, som genom torkning och derpå beroende sammandragning söndersprungit i sexsidiga rutor, merendels af 0,3 till 0,5 meters genomskärning.
Rutornas inre var fullkomligt blottadt på växtlighet, endast i sprickorna sågs en ytterst torftig vegetation af förkrympta mossor, lafvar och blomväxter.
Af den sist nämnda gruppen funnos femton arter198, som kunde med framgång, eller rättare utan att gå under, utkämpa striden om tillvaron på det lilla magra, af inga bergshöjder mot Ishafvets stormar skyddade skäret, men bland dessa arter torde dock ett par sällan utveckla några blommor.
Äfven mossorna voro till stor del utan frukt, med undantag af dem, som växte på den af hård dytäckt lera bildade stranden af en pöl, fyld med saltblandadt vatten och belägen omedelbart vid halsbandet.
En mängd kring denna pöl strödda drifvedsbitar utvisade, att stället tidtals öfversköljdes af hafsvatten, hvilket således tyckes hafva verkat gynsamt för mossornas utveckling.
Af lafvar fann dr Almqvist ett antal arter, väl utbildade och förekommande i jemförelsevis riklig mängd.
Deremot var hafvet, oaktadt de kringliggande klipporna erbjödo en god algbotten, så fullständigt blottadt på högre alger, att endast en enda mikroskopisk form påträffades af dr Kjellman.
Inga däggdjur syntes till, ej ens den ensliga ishafsklippans vanliga invånare isbjörnen, hvilken i trakter, der den ej gjort bekantskap med fångstmännens kula eller lans, i trygg medvetenhet om hittills okufvad kraft, sällan försummar att från toppen af höga isblock eller klippor taga nykomna gäster i skärskådande.
Blott sex arter foglar sågo vi härstädes.
Den bland dessa, som i första rummet tilldrog sig vår uppmärksamhet, var snösparfven, som lenmat söderns bördigare bergshöjder för att välja denna ensliga kalla ishafsholme till häckningsställe, och som nu flaxade kring det stenrös, der han hade sitt bo, under oupphörligt qvitter, liksom för att gifva till känna sin belåtenhet öfver valet.
Vidare iakttogos två arter vadare, Tringa maritima och Phalaropus fulicarius, springande utan rast och ro omkring på strandfjären för att samla sin föda, som utgöres af insekter.
De dödade foglarna hade ofta kräfvorna fulla af insektlemningar, oaktadt de vistades på ett ställe, der naturforskaren får leta timtal för att finna ett dussin myggor eller myggors vederlikar i storlek, ett förhållande som vittnar högeligen fördelaktigt om snäppans synförmåga, rörlighet och uppfattning, då det gäller insektfångst.
Svårt är i alla fall att förstå hvad det är som lockar denna insektätande fogel till en af de insektfattigaste trakter på jordklotet.
De stora måsarnes plundrare tjufjon och dennes tuktomästare, den modiga tärnan, sågos äfven, hvartill kommo några få prutgäss (Anser bernicla).
Ejdrar förekommo deremot icke.
Alla de nämnda fogelarterna uppträdde endast i obetydligt antal, och någon liknelse till det lif, som råder på en fogelholme vid Spetsbergen, fann man ej här.
Slutligen må nämnas, att löjtnant
Nordqvist under stenar och drifvedstycken fann några få insekter, bland dem en skalbagge (en staphylinid).
Af samma insektart fann dr Stuxberg sedermera ett exemplar ännu vid sjelfva Kap Tscheljuskin.
Ingen skalbagge förekommer på Spetsbergen, ehuru större delen af denna ögrupp är i afseende å klimat, jordmån och växtlighet vida bättre lottad än den trakt, hvarom här är fråga.
Detta synes mig visa, att Spetsbergens ytterst fåtaliga och oansenliga insektfauna är inflyttad under senare tider, och utgöra ett exempel på i huru hög grad skalbaggarnes utbredning försvåras af deras oförmåga att öfverskrida breda vattendrag.
Saxifraga oppositifolia L. » rivularis L. » cæspitosa L.
Cardamine bellidifolia L.
Ranunculus hyperboreus Rottb.
Alsine macrocarpa Fenzl.
Salix polaris Wg.
Glyceria vilfoidea (Ands.)
Catabrosa algida (Sol.) Fr.
Juncus biglumis L.
Vega och Lena förtöjda vid ett isstycke. den 12 augusti 1878 på morgonen.
Efter en teckning af O. Nordqvist.
På eftermiddagen hade vädret åter något klarnat, så att vi kunde segla vidare.
En och annan isbit syntes, och om natten tilltog isen en stund i oroväckande grad.
Dock förekom den ej heller nu i sådan mängd, att den vid klart väder eller i kändt farvatten kunnat verka hinderligt för seglatsen.
Den 12 augusti seglade vi fortfarande genom betydliga fält af spridd drifis, som dels utgjordes af grof gammal is, dels af mycket sönderfrätt årsis.
Den bildade dock icke något allvarligt hinder för framkomsten, och sannolikt skulle vi närmare stranden till och med haft fullkomligt isfritt vatten, men det var naturligtvis icke rådligt att i dimma och okändt farvatten, utan att af nöd vara dertill tvungen, gå allt för nära land.
En mängd fisk (Gadus polaris) syntes öfver foten af en stor grundis, vid hvilken vi för några timmar lade till.
Följande dag sågo vi vid en af holmarne, der vattnet var mycket klart, hafsbottnen beströdd med otaliga döda fiskar af samma art.
Förmodligen hade de omkommit af enahanda orsak, som ofta dödar fisken i Ob i så stor mängd, att vattnet förpestas, nämligen deraf att ett större fiskstim blifvit af is inneslutet i ett trångt hål, der vattnet, då dess yta tillfrusit, ej mera kunnat genom absorption ur luften ersätta det förbrukade syret, och der sjelfva fisken sålunda bokstafligen drunknat.
Jag nämner detta obetydliga fynd af några sjelfdöda fiskar, emedan sjelfdöda ryggradsdjur, äfven fiskar, ytterst sällan träffas.
Dylika fynd förtjena derför med vida större omsorg antecknas, än t. ex. välkända djurformers uppträdande i granskapet af ställen, der de setts tusen gånger förut.
Under mina nio expeditioner till de arktiska trakterna, der djurlifvet om sommaren är så ytterligt rikt, har det här nämnda fallet varit ett af de få, då jag träffat lemningar efter bevisligen sjelfdöda nutida ryggradsdjur.
Nära jagtplatserna ser man nog lemningar efter en eller annan af skottsår död ren, säl, räf eller fogel, men någon sjelfdöd ren har jag aldrig sett på Spetsbergen, ej heller någon sjelfdöd isbjörn, säl, hvalross, hvithval, räf, gås, alka, lemmel o. s. v.199 Isbjörn och ren finnas der dock i hundratal, säl, hvalross och hvithval i tusental, foglar i milliontal.
Otaliga af dessa måste dö »naturlig» död.
Hvart taga deras kroppar vägen?
Derom hafva vi för närvarande ingen aning, och dock föreligger här en fråga af ofantlig betydelse för besvarandet af en mängd vigtiga frågor rörande försteningsförande lagers bildning.
Eget är i alla fall, att det på Spetsbergen är lättare att finna kotor af en jätteödla från trias-tiden, än ben af en sjelfdöd säl, hvalross eller fogel, och detsamma gäller äfven för sydligare bebodda länder.
Den 13 augusti seglade vi åter förbi en mängd små klippor eller holmar.
Hafvet var i början temligen isfritt, men blef sedermera beströdt med jemna tunna drifisstycken, hvilka ej voro »uppskrufvade» på hvarandra och således ej om vintern varit utsatta för någon ispressning.
Denna is medförde ej någon olägenhet för seglatsen, men samtidigt inhöljdes allt i en ytterligt tät dimma, hvilken snart nödgade oss att fälla ankar i en liten bugt vid kusten.
Jag sökte förgäfves erhålla någon ortbestämning på stället.
Vid stranden qvarlåg nästan öfverallt en temligen hög snö- och isfot, som i dimman tedde sig som väldiga isbräer.
För öfrigt var landet snöfritt.
Det öfverensstämde i afseende å den geologiska bildningen, djur- och växtverlden fullkomligt med den holme jag nyss beskrifvit.
Men hafsvattnet var här klart och salt, och draggningen lemnade derför dr Kjellman en hop större alger och åt dr Stuxberg en mängd hafsevertebrater.
När dimman lättat, ångade vi genast vidare, men knappast hade vi kommit till sjös, förr än vi åter insveptes i så tät dimma, att vi nödgades för natten lägga till vid ett större drifisstycke.
Svablarna utsattes och lemnade ett mycket rikt utbyte af stora vackra djurformer, en mängd sjöstjernor, Astrophyton, Antedon m. fl.
För öfrigt gjordes här ett ytterligt märkligt och för mig ännu i denna stund gåtfullt fynd.
Sedan flere år tillbaka har jag ifrat för undersökning af stoftartade ämnen, som falla till jordytan med nederbörden, och jag har bevisat, att en del af dem otvifvelaktigt härstammar från verldsalltet.
Härigenom får denna oansenliga stoftnederbörd en ofantlig betydelse för vårt jordklots utvecklingshistoria, och vid densamma fästes dessutom det spännande intresse, hvilket vi ovilkorligen hysa för allt, som bringar oss en verklig erfarenhet om den utom vår jord befintliga materiella verlden.
Jordens bebodda länder egna sig dock mindre väl för dylika undersökningar, enär de i ringa mängd nedfallande kosmiska stoftpartiklarna här endast med svårighet kunna skiljas från kulturstoft, härrörande från menniskornas bostäder, från industriens affall, från ångmaskinernas och hyttornas skorstenar.
Annorlunda är deremot förhållandet på den höga nordens snö- och isfält, långt aflägsna från menniskobostäder och ångbåtars stråkvägar.
Hvarje främmande stoftkorn kan här lätt urskiljas och tillvaratagas, och stor sannolikhet förefinnes, att kulturaffall här nästan fullständigt saknas.
Det är häraf sjelfklart, att jag ej ville försumma det första tillfälle till förnyade undersökningar i den antydda riktningen, som vår ofrivilliga rast vid drifisfältet erbjöd.
Strax efter det Vega lagt bi, gick jag derför ned på
Hårstjerna från Taimur-kusten.
Antedon Eschrichtii J.
Müller. 3/5 af nat. storl. isen för att se till, om ej äfven här något sådant metallhaltigt stoft, som jag förut träffat norr om Spetsbergen, funnes på isens yta.
Något dylikt syntes dock ej.
Deremot märkte löjtnant Nordqvist små gula fläckar i snön, hvilka jag bad honom insamla och lemna till undersökning åt dr Kjellman.
Jag förmodade nämligen, att fläckarne utgjordes af diatomace-slem.
Efter undersökning förklarade emellertid Kjellman, att de icke härrörde af något organiskt ämne utan af kristalliserade sandkorn.
Äfven jag undersökte dem nu närmare, men beklagligen först morgonen
efter det vi lemnat isfältet, och fann då, att det förmodade slemmet utgjordes af svagt gula kristaller (ej bitar af kristaller) utan inblandning af främmande ämnen.
Mängden af kristaller, som erhölls af ungefär 3 liter snö, skummad från snöns yta på ett område af högst 10 qvadratmeter, uppgick till närmare 0,2 gram.
Kristallerna förekommo endast nära ytan af snön, ej Bild af kristaller, funna på isen utanför Taimur; 30–40 ggr förstorad.
i de djupare liggande snölagren.
De hade ända till 1 mm. i genomskärning, voro af vidstående utseende och tycktes tillhöra det rombiska systemet, i det de bildade refflade på båda ändarna afstympade prismor med en tydlig genomgångsyta.
Ty värr har jag icke kunnat på dem anställa några verkliga mätningar, emedan de efter en tids förvaring i luften vittrade till ett hvitt, icke kristalliniskt pulver.
De lågo, utan att märkbart lösa sig, en hel natt i det vid snöns smältning bildade vattnet.
Äfven vid upphettning föllo de sönder till ett hvitt pulver utan smak.
Det hvita pulver, som bildats genom kristallernas vittring, analyserades efter hemkomsten (21 månader efter tillvaratagandet) och befans innehålla endast kolsyrad kalk!
Detta ämnes ursprungliga sammansättning och härkomst synas mig ytterst gåtfulla.
Vanlig kolsyrad kalk har det icke varit; kristallerna voro nämligen ej romboedriska och de visade ej kalkspatens genomgångar.
Om arragonit kan här ej heller vara fråga, emedan denna visserligen kunde »af sig sjelf» sönderfalla, men i sådant fall hade det nybildade pulvret bort vara kristalliniskt.
Hafva kristallerna ursprungligen varit ett nytt vattenhaltigt kalk-karbonat, bildadt genom utkristallisering ur hafsvattnet vid stor köld och sedan förlorande sin vattenhalt vid en temperatur af 10° till 20° öfver fryspunkten?
Men i sådant fall hade de ej bort träffas på snöns yta, utan lägre ner på isens yta.
Eller hafva de från verldsalltet nedfallit till jordytan och före sönderfallandet varit något ämne af en från terrestriska ämnen lika afvikande sammansättning som åtskilliga i meteorstenar på senare tider upptäckta kemiska föreningar?
Kristallernas förekomst i det öfversta snölagret och deras sönderfallande i luften tala härför.
Någon möjlighet att numera afgöra dessa frågor förefinnes beklagligen icke, men i alla händelser är detta fynd en ytterligare maning till de män, som resa i högnordiska trakter, att från ytan af snöfält, belägna långt ifrån de vanliga stråkvägarna för samfärdseln, med stor uppmärksamhet tillvarataga alla främmande, om än oansenliga ämnen.
Då denna fråga säkrast och lättast kan besvaras genom undersökningar just i polartrakterna, skall jag här, till ledning för framtida resande, uppräkna några likartade fynd, som förut blifvit af mig gjorda eller föranledda.200
I början af dec. 1871 inträffade i Stockholm ett utomordentligt rikligt snöfall, kanske det ymnigaste, som egt rum i mannaminne.
Flere menniskor omkommo, insnöade i Stockholms omedelbara granskap.
Jag lät under de sista dagarne, som snöfallet varade, uppsamla och på ett lakan smälta ungefär en kubikmeter snö.
Den lemnade en återstod af ett svart pulver, som innehöll med magnet utdragbara metalliska jernkorn.
I medlet af mars 1872 gjordes en likartad undersökning af min broder Karl Nordenskiöld i en aflägsen skogsbygd, Evois i Finland.
Äfven här erhölls vid snöns smältning en ringa rest, bestående af ett svart pulver innehållande metalliskt jern.
Den 8 aug. och 2 sept. samma år undersökte jag norr om Spetsbergen vid 80° br. och 13°–15° längd det snölager, som här täckte isen.
Beskaffenheten hos detta lager synes af vidstående träsnitt, å hvilket 1. är nyfallen snö, 2. ett 8 mm. tjockt lager af tillhårdnad gammal snö, 3. ett 30 mm. tjockt lager af snö, gyttrad till en kristallinisk kornig massa, och 4. vanlig kornig, tillhårdnad snö.
Lagret 3. var fullt med små svarta korn, bland hvilka funnos talrika, med magnet utdragbara metalliska partiklar, innehållande jern, kobolt och sannolikt äfven nickel.
Genomskärning af snöytan på ett drif-isfält vid 80 ° n. br. ½ af nat. storl.
Vid smältning af 500 gram hagel, nedfallna i Stockholm hösten 1873, erhöllos likadana kobolt(nickel)haltiga metallflitror, hvilka i detta fall dock möjligen kunnat härröra från kringliggande tak, emedan haglen insamlades på en gård, omgifven af hus täckta med rödmålad jernplåt.
De i haglen inneslutna metallflitrornas svarta färg, deras läge inuti haglen och slutligen deras kobolthalt antyda dock äfven här ett helt annat ursprung.
Uti ett stoft (kryokonit), insamladt på Grönlands inlandsis i juli månad 1870, funnos äfvenledes inblandade metalliska jernkorn, innehållande kobolt.
Hufvudmassan utgjordes af ett kristalliniskt, dubbelbrytande silikat, genomdränkt af ett illaluktande organiskt ämne.
Stoftet förekom i stora massor på bottnen af otaliga små håligheter å ytan af inlandsisen.
Af vulkaniskt ursprung kunde det knappast vara, emedan det genom sin kristalliniska struktur helt och hållet skilde sig från det glasstoft, som vanligen utkastas af vulkaner och af vinden ofta föres till långt aflägsna länder, så äfven från det stoft, som den 30 mars 1875 nedföll flerstädes i ej obetydlig mängd öfver mellersta Skandinavien, och som bevisligen blifvit utkastadt af vulkaner på Island.
Medan nämligen kryokoniten består af små kantiga dubbelbrytande kristallfragmenter, utan inblandning af glaskorn, består det vulkaniska Haga-stoftet201 af nästan idel små mikroskopiska glasblåsor, som icke inverka på det genomgående ljusets polarisationsplaner.
Likartade undersökningar hafva sedermera blifvit gjorda bland andra af herr Tissandier i Paris och under Nares’ engelska polarexpedition.
Mången torde tycka, att det är vetenskapen föga värdigt att sysselsätta sig med en så obetydlig sak som nedfallandet af ett ringa stoft.
Jag uppskattar mängden af det stoft, som fans på isen norr om Spetsbergen, till 0,1 à 1 milligram på qvadratmetern, och antagligen är hela stoftnederbörden för året vida betydligare än den sistnämnda siffran.
Men en milligram på qvadratmetern af jordens yta utgör för hela jorden omkring fem hundra millioner kilogram!
En sådan massa, hopad år för år under geologiska tidsperioders för oss sannolikt ofattliga längd, bildar en allt för vigtig faktor, för att den skulle kunna förbigås, då man uppställer grunddragen af vår planets geologiska historia.
En fortsättning af dessa undersökningar skall kanske visa, att vårt jordklot småningom tillvuxit från en ringa början till den storlek det för närvarande eger, att betydliga beståndsdelar i våra sedimentära lager, i synnerhet i dem som blifvit afsatta i det öppna hafvet långt från land, äro af kosmiskt ursprung, samt gifva en oväntad upplysning om uppkomsten af vulkanernas eldhärdar och en enkel förklaring till den märkliga likhet, som omisskänligt eger rum mellan plutoniska bergarter och meteorstenar.202
Den 14 augusti ångade vi, då dimman något lättat, vidare, men nödgades snart åter ankra i en från norra sidan af Taimur-sundet i Taimur-ön inskjutande bugt, som jag benämnde Aktinia bay efter den mängd aktinior, som skrapan här upphemtade.
Det är för öfrigt ej det enda ställe i Kara-hafvet, som kunde erhålla sitt namn från det der rådande, oväntadt rika evertebratlifvet.
Ogynsam väderlek uppehöll oss i Aktinia bay, som bildar en god och väl skyddad hamn, till den 18 augusti, under hvilken tid utflygter gjordes åt olika håll, bland annat äfven längre in i Taimur-sundet, der en vexlande stark ström var rådande.
Sundet var för grundt för att kunna passeras af större fartyg.
Bergarten kring Taimur-sundet utgöres af gneislager, hvilka bilda låga åsar, som af frosten blifvit så söndersplittrade, att de förvandlats till ofantliga lafklädda stenrös.
Mellan dessa utbreda sig vidsträckta dälder och slätter, nu snöfria, om man frånräknar en eller annan i klyftorna qvarliggande drifva.
Slättmarkerna voro alla täckta med en ganska grön, sammanhängande växtlighet, hvilken dock vid närmare granskning befans vara, ej en verklig gräsmatta, utan en blandning af gräs, halfgräs och en mängd olika slag af mossor och lafvar.
Verkliga blommor finnas här endast i ringa mängd.203
I det hänseendet visar kust-tundran öster om Jenisej en anmärkningsvärd olikhet med kustlandet på Waigatsch-ön och Novaja Semlja.
Rikedomen på yppiga lafvar och mossor var deremot påfallande.
Mossorna voro vid sjöstranden och vid kanten af de här och der qvarliggande snödrifvorna rikligt fruktbärande.
Djurlifvet på land var fattigt; några få renar sågos, en fjellräf fäldes och en lemmel fångades.
Gräs från Aktinia bay.
Pleuropogon Sabini R. BR.
Endast följande foglar sågos: ugglor (Strix nyctea), temligen talrika, af hvilka en blef fäld; en falkart, som förgäfves jagades; snösparvar, mycket allmänt häckande i stenrösen; en kull snöripor, hvaraf några ungfoglar blefvo skjutna; sex arter vadare, traktens allmännaste foglar, af hvilka en mängd skötos; två måsarter (Larus glaucus och tridactylus); Lestris parasitica och Buffonii, den senare allmännast; Anser bernicla, ganska allmän; samt slutligen alfoglar (Harelda glacialis), i stora flockar simmande i sundet.
Öfver hufvud var fogellifvet här fortfarande fattigt, i jemförelse med hvad vi varit vana att se i de nordliga trakterna vester om Novaja Semlja.
Potentilla emarginata Pursh.
Saxifraga stellaris L. f. comosa. » nivalis L. » cernua L. » rivularis L.
Draba corymbosa R. Br.
Ranunculus pygmæus Wg. » hyperboreus Rottb. » sulphureus Sol.
Poa arctica R. Br.
Arctophila pendulina (Læst.) Ands.
Catabrosa algida (Sol.)
Pleuropogon Sabini R. Br.
Hierochloa pauciflora R. Br.
Calamagrostis lapponica (Wg.)
Hn.
Eriophorum angustifolium Roth. » Scheuchzeri Hoppe.
Carex aquatilis Wg, » rigida Good.
Luzula hyperborea R. Br. » arctica Bl.
I hafvet var det högre djurlifvet något rikare.
En hvalross hade blifvit sedd under resan från Jenisej, och på den i sundet kringdrifvande isen sågos en mängd sälar, så väl Phoca barbata som Ph. hispida.
Detta gaf anledning att förmoda ett rikare lif på hafsbottnen, hvilket ock besannades af draggningsutbytet.
Ingenstädes syntes vid vår ankomst spår efter menniskor, men nu betecknar en stenvarde det ställe, vid hvilket Vega och Lena varit förankrade.
Det var dock nära, att vi i detta förut aldrig af fartyg besökta hav hade stött på en landsman.
Medan vi lågo för ankar i Taimur-sundet, kom nämligen kapten Edv.
Johannesen i granskapet af samma ställe med sin segelskuta »Nordland» från Tromsö.
Han hade lemnat Norge den 22 maj 1878, kom den 6 juni till Gåslandet på Novaja Semlja och nådde denna ös nordspets den 22 juli.
Här hördes stark åska den 26 juli.
Den 10 augusti styrde han från Novaja Semlja mot öster, tvärs öfver Kara-hafvet mellan 76° och 77° n. br., i isfritt vatten.
Den 16 fick han Taimur-landet i sigte.
Här vände han och styrde först mot vester, sedan mot norr.
Vid 77° 31′ n. br. och 86° o. l. från Greenw. påträffade och kringseglade han en ny ö, som benämndes »Ensamheten».
Ön var snöfri, men icke gräsbevuxen.
De djur som syntes voro några björnar och storsälar, tärnor, stormfoglar, ismåsar, skaror af tejstar och en »fogel med rundad stjert och lång näbb», förmodligen någon vadare.
På nordöstra sidan om ön rådde en stark nordlig ström.
Öns afskilda läge och ödsliga utseende gaf anledning till det af Johannesen föreslagna namnet.