Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle man skrifva en bok om alla de olika fall af förlofningar, som ingås af de mest motsatta, begripliga och obegripliga orsaker, skulle ingen människa vara stark nog alt kunna lyfta en sådan bok och ingen män- niska bli tillräckligt gammal för att hinna läsa ut den, ty den skulle komma att innehålla hela mänsklighetens historia.
Jag tror, att till och med den visaste och godaste människa i världen icke skulle kunna uppställa vissa lagar, efter hvilka det skulle bli mest lyckobringande att ingå förlofningar.
Finnes det något i lifvet, som är person- ligt, så är det det personliga tycket, och är det något, hvari man icke duger till att råda andra, så är det i fråga om hjärte-affärer.
Det var en klok gammal dam, som en gång svarade en person, som af henne bad om hjälp att arrangera ett parti: » Nej tack!
Jag låter helst folk göra sina dumheter själfval » Utan tvifvel är det i allra flesta fall en lycka för en ung man att tidigt förlofva sig; om han verkligen vid unga år finner en flicka, som för honom tyckes vara arbetets högsta belöning, blir också arbetet för honom af helt annat värde, och det blir samma skillnad på rytmen i allt, hvad han då företager sig, som det är skillnad på den soldatmarsch, hvilken går efter full musik, och på den som trafvar under torra kommando-ord på den dammiga, varma landsvägen.
Det är icke blott beskydd mot frestelser, som en ung kärlek ger, det är också en styr- kande klang öfver hela tillvaron och det lyck- liga medvetandet om att strida för en fana.
Skandinavien, Tyskland och England äro de långa förlofningarnas hemländer.
Vi ha hos oss exempel på, huru människor gå för- lofvade ett hälft lif för att ändtligen på äldre dagar kunna få ett anspråkslöst ge- mensamt hem.
Jag vet ett gammalt par, som på sin förlofningsdag gömde de hälft ned- brända ljusen från festbordet för att tända dem tjugufem år efter på sin bröllopsdag och slutligen bränna de sista stumparne på sin silfverbröllopsafton.
Det är något storartadt rörande i en så lång och tålig kärlek, men utan tvifvel äro långa förlofningar i allmänhet en olycka, ett IDUN sorgligt bevis på de vanskligheter, som sam- hället uppställer för dess medlemmars exi- stens.
Antingen böra två människor, som älska hvarandra, lefva tillsammans och dela arbetet eller också vara långt ifrån hvarandra och föra ett fullkomligt själfständigt lif, till dess de kunna förenas i ett hem.
Att lefva länge i hvarandras närhet som förlofvade är ett till- stånd, som tär förskräckligt på kärleken och lätt kommer den att dragas ned till karri- katyr.
I en af Heibergs vaudeviller: » De Uad- skillelige » har han framställt ett sådant kö- penhamnskt, förlofvadt par: » Malle og Kli- ster », — • ett gammalt par, som från början till slutet af komedien gå arm i arm lika oskiljaktiga som de siamesiska tvillingarne och väcka ett oemotståndligt skratt genom sitt trådslitna, sentimentala kärlekspjunk.
Det står i en svensk folkvisa: » I femton långa år j a g dig vänta vill, Och kommer du inte då, Så väntar jag ändå — Uti rosor. » Det är vackert, när en kärlek kan vänta » i rosor », — men då måste den älskade vara långt borta.
Då kan kärleken bevaras som en dröm om en lycka, som en gång kan blifva sann.
Kunna därför två unga människor icke gifta sig på många år, så är det nog det bästa, att det går ett haf eller två emellan dem, och det finns för resten intet säkrare sätt att göra människor envisa i sin kärlek till hvarandra än alt skilja dem åt.
Det är en viss solrök öfver allt, som är långt borta, som förgyller och förskönar, och hvilket ofta, på nära håll, bara blir till vanligt dam.
Men kan man icke önska någon en mång- årig förlofning, så kunna vi, nordbor, icke heller tänka oss ett giftermål, som icke har blifvit förberedt af en tids förlofning, under hvilken de två parterna kunna lära känna hvarandra och veta hvad de göra, ja, ha sin frihet att lämna hvarandra, om de skulle inse, att deras förbindelse icke kunde bli, hvad de hade tänkt sig.
Dessa häftiga förlofningar, då man förlofvar sig den ena torsdagen och gifter sig den an- dra — i samma vecka —, förefalla oss icke vidare betryggande för en framtida lycka.
Man kan förlofva sig af öfverilning, men man bör aldrig gifta sig af öfverilning.
Följ- den af dessa häftiga inklinationspartier äro de många skilsmessor, som nu förekomma i våra nordiska länder, och som, utan undan- tag, endast bringa olycka och fördärf med sig.
Innan en människa Iofvar bort sig för hela lifvet i äktenskapet, gör hon bäst i att gan- ska länge pröfva sig själf och lära känna den, med hvilken hon skall företaga den besvär- liga vandringen.
I de romanska länderna är en förlofning icke blott en hjärte-affär, det är en familje- affär, där föräldrarne å båda sidor, eller de- ras ställföreträdare, ha det afgörande ordet.
Hos oss bli, som man vet, föräldrarne säl- lan rådfrågade.
Förlofningen uppgöres mel- lan de unga tu, ofta utan att föräldrarne ha aning om, att de känna hvarandra, och när då en son eller en dotter kommer och an- mäler den stora händelsen, ha pappa och mamma ingenting annat att säga än: » Nej, har du förlofvat dig!
Jag gratule- rar! » Det finns naturligtvis tillfällen, då föräldrar eller målsmän bestämdt sätta sig emot en för- 279 lofning, men det hör till sällsyntheterna, att deras motstånd har några följder.
De unga människorna hos oss äro för det mesta så själfständiga, att de, i alla viktiga frågor, och allra mest där det gäller kärlek, alldeles bestämma öfver sig själfva.
Skulle pappa eller mamma säga nej till en förbin- delse de önska, så — kan man förlofva sig utan pappas och mammas samtycke.
* * Då det är barnen och icke föräldrarne, som förlofva sig, är det ju ganska naturligt, att en dotter har rätt att själf säga det afgörande ja eller nej.
Om hon än, af kärlek och för- troende till sina föräldrar, skulle uppge en förbindelse, hon själf önskar, så kan dock intet tvinga henne till att moltaga en man, som är hennes hjärta emot.
Att ett tvunget äktenskap, i hvilket land det än må ingås, är en olycka, ja, en synd emot allt, hvad godt är, därom kan säkerligen endast vara en mening.
— Men det finns många sätt för att öfvertala.
Förr i världen sade en far till sin dotter: » Du tar den man jag befaller dig, eller jag tar lifvet af dig eller sätter dig i kloster. » Nu för tiden går man icke så barskt till väga, men med god diplomati kan man komma lika långt.
Friaren har ett vackert namn och en stor förmögenhet, föräldrarne behöfva dessa värde- fulla saker och förstå att, droppe för droppe, ingjuta den föreställningen i deras dotters sinne, att hon skulle vara sina föräldrars räd- dande engel, om hon ginge in på förlofningen.
» Tänk på allt, hvad pappa har gjort för dig!
Hvad han har slitit och släpat och huru godt det skulle vara för honom att få ro på sina gamla dagar, » och så framhäfvas alla friarens goda egenskaper.
Han är visserligen något till åren kommen, men det är icke ål- dern, som afgör karaktären.
Han älskar henne, han vill bära henne på sina händer.
Och så gör mamma en pittoresk beskrifning af fa- miljegodset, af de vackra ekipagerna och hä- starne, vrider om nyckeln till juvelskrinet och lyfter på familjejuvelerna och slutar med att med en kväfd suck häntyda på, hvilken para- disisk tillvaro de alla skulle kunna föra, — hela familjen, — hvar en sommar, bara lilla Emmy ville säga det enda lilla ordet: » Ja. » — Och bröderna!
Ja, deras framtid skulle då vara tryggad, om de finge en så rik och en så generös svåger.
Sig själf vill hon icke ens tala o m!
— Mamma har ju varit van att aldrig tänka på sig själf, — bara alltid på andra; hela hennes lif har ju endast varit en uppoffring, hvarför skulle hon icke undvara och försaka intill det sista?
Hon skulle knappt kunna tänka sig en sådan lycka som att nu på gamla da ' r få hvila ut i sin dotters hem, obekymrad af penningbekymmer och framtids- sorger o. s. v. Det finns, som sagdt, många andra sätt att öfvertala på än att säga: » Kom, så skall jag kväfva dig, » — och slutet blir som oftast, att lilla Emmy ger tappt och räcker handen till den tjocka, skalliga, tunnbenta baronen eller grosshandlare rouéen, och medan hennes hjärta mera och mera krymper tillsammans, lägger hon flere och flere härligheter till sin utstyrsel '.
Sådana förlofningar se vi hvar dag arran- geras, och världen applåderar dem och pre- sten välsignar dem framför altaret, och ingen tänker på, att hela affären är lika nedsät- tande och simpel, som när en sultan köper
280 cn slafvinna och räknar upp guldpiastrarne på bordet till säljaren.
Men det är icke endast folk af de högre klasserna, som stifta förlofningar för pengar- nes skull.
Bland bönderna spelar den eko- nomiska delen af saken också en stor roll.
Jag minns en tilldragelse från Danmark, då en bondedotter hade en friare, som hon gärna ville ha.
Friaren tyckte också om henne, men dessutom tyckte han mycket om hennes hemgift, som han parlamenterade med fadern om.
Den skulle bestå af vissa pen- gar, kreatur och bohag, men det var också fråga om att dela gödselhögen, och det kunde flickans far icke riktigt bestämma sig för.
En god gödselhög är ju en bondes guldgrufva, och den tillkommande svärfadern ville icke gärna se sitt guld förskingradt.
Friaren stred för sin fördel, fadern höll på sin.
Föremålet för frieriet satt i storstugan med förgråtna ögon och såg från den ena till den andra, medan dispyten varade.
Gubben blef mer och mer halstarrig, friaren mer och mer kylig.
Han gick långsamt mot dörren oeh tog i låset; så vände han sig en gång till och sade: &gt;Nåå, — får jag halfva gödselhögen? » Men nu kände gubben det, som om han skulle taga afsked af något allt för kärt, oeh svarade ett bestämd!
: » nej! » » Ja, så får det vara det samma, » och dör- ren föll igen efter kärleken.
Antingen det nu gäller en gödselhög eller ett familjegods, så kommer det ju egentligen ut på ett.
När de yttre fördelarne afgöra en förlofning, så är den i alla fall något helt annat, än hvad den borde vara: en förbin- delse mellan två människor, som älska hvar- andra och önska alt lefva hela lifvet tillsam- mans i nöd och lust.
En annan sak är att alldeles se bort ifrån yttre omständigheter, och i den riktningen gå nog ofta unga människor för långt.
När en helt.
ung man, som alldeles icke har några utsikter att kunna försörja sig, långt mindre en familj, binder en flicka vid sig, som i åratal skall vänta på, att de skola kunna skaffa sig ett hem, påtager han sig ett stort ansvar.
Det är många, som på- taga sig ett dylikt ansvar, för hvilka det är sporren till att med dubbel energi gripa sig an med arbetet.
Äro de båda säkra på sig, är kärleken en makt, som kan öfvervinna alla svårigheter.
Men ofta tages saken ganska lätt, och en förlofning är en följd af ett ögon blicks stämning, en flyktig böjelse, som sedan visar sig allt för svag att kunna uthärda en lång pröfvotid.
Man fladdrar åstad på en bal.
Han ser bra ut och är en utmärkt dansör.
Hon är förtjusande, klädd som en prinsessa, fastän hennes far kanske endast är en fattig kapten, och medan musiken ljuder, och de sväfva omkring i hvarandras armar, känna de det alldeles säkert, som om det skulle vara lifvets högsta lycka att för evigt sväfva omkring så där i valstakt, hon i en sky af tyll och rosor, han i sina bästa frackkläder och utan minsta bekymmer för studier och penningelån.
Och allt efter som natten skrider fram, blir värmen större, både utom oeh inom dem, och hon glömmer både tiden och sina andra ka- valjerer för alt allt jämt dansa med denne ende, sympatiske, oemotståndlige.
Hvad ' honom angår har han glömt både himmel och jord för sin ängel i tyll och rosor.
(Forts.) 1894 I D U N Xenia-institutet.
Ruske tsaren och kvinnofrågan.
£ o r a Iduns läsarinnor af de dagliga tidningar- na förnummit, har nyligen, under stora fest- a s ligheter, kejsar Alexander af Ryssland för- mält sin äldsta djtter, storfurstinnan Xenia, med storfurst Alexauder Mikhailovitsch.
Det olycksfall, som drabbade de unga nygifta på själfva bröllopsresan, då den vagn, i hvilken de körde från vigseln, stjälpte och de därvid skadades, har än vidare fäst uppmärksamhe- ten vid denna tilldragelse.
Hvarför Idun i dag meddelar den unga brudeus bild är emel- lertid närmast af en en annan och fägne- sammare anledning — kejsaren har till en åminnelse af dotterns bröllop donerat rikliga medel till upprättandet af ett kvinnligt in- stitut, som skall bära heune3 namn och torde få betydelse för kvinnosaken i Ryssland.
I det kejserliga brefvet heter det, att de unga flickor, 3 5 0 till antalet, hvilka komma att upptagas i det nya institutet, därstädes alla uppfostras de, såsom det synes, endast med det målet för ögat att kunna briljera i den förnäma världens salonger; de lära sig sålunda att föra en kvick konversation på flere olika språk, att uppträda såsom » tjusa- rinnor », med en förtjusande blandning af grandezza, koketteri och blygsamhet, att göra sina kroppsliga behag gällande Bå mycket som möjligt; men det göres intet eller föga för att hos dem utveckla själens och hjärtats vackra egenskaper.
Därjämte vänjas de till en viss grad vid lyx och högfärd — de unga flickorna företaga sina promenader i vagn efter fyra hästar — och den dag de lämna des9a förnäma institut, återvända de rika bland dem till sina familjers luxuösa salon- ger, och inom kort » göra de lycka », gifta sig med någon högförnäm.
och göra fort- farande lycka; de fattiga återvända till sina familjers ofta mer än blygsamma våningar, och allt för många af dem känna sig olyck- liga under de små förhållanden, de numera tvingas att lefva uti; många af dem komma aldrig att vänja sig vid dessa ändrade för- hållanden; de kunna ej själfva förtjäna sitt bröd på hederligt sätt, och det är ett sorg- ligt faktum, att ett stort antal af Petersburgs och de öfriga ryska städernas, liksom äfven många af Paris ' och Londons demimondaines hafva uppfostrats i Rysslands högadliga in- stitut.
Det ofvannämnda kejserliga tillkännagif- vandet har en betydelse, som räcker längre än till uppfostringssystemet i Xenia-institutet; det torde komma att utöfva ett välgörande inflytande på alla ryska myndigheters håll- ning gentemot kvinnofrågan, som är brin- nande äfven i Ryssland.
I ro.
Skiss för Idun af Mari Mihl.
*) E r d e r intet m e r igjeu, D i n sja ' 1 k a n v i u d e R o p a a, T r ö s t dig, tröst dig, snille V e n, Döden kan d u tro paa.
— Arne Qarborg.
Storfurstinnan X e n i a af Ryssland.
skola erhålla » en uppfostran, hvilken å ena sidan skall kunna vara dem till gagn, om de gifta sig, å andra sidan däremot skall göra det möjligt för dem att på ett hederligt sätt förskaffa sig lifvets uppehälle, om de förblifva ogifta. » Kejsaren har med andra ord tillkännagif- vit, att han helt visst anser såsom kvinnans förnämsta uppgift att ingå äktenskap, men att man ej bör förbise det faktiska förhållan- det, att ganska många flickor af ett eller annat skäl ej komma att inträda i äkten- skap, och att det till följd häraf är alldeles nödvändigt att förbereda den uppväxande ungdomen på sådant sätt, att den ej kommer att stå hjälplös, om den blir hänvisad till att själf deltaga i striden för tillvaron.
Om kejsarens vackra och förståndiga af- sikter komma att genomföres inom Xenia-in- stitutets murar, och det är skäl att tro, att så sker, skall den nya uppfostringsanstalten i väsentlig grad komma att skilja sig från de andra, redan existerande instituten af lik- nande slag, isynnerhet från de högförnäma Smolna- och Katarina-instituten.
Bland de unga adliga flickorna, hvilka uppfostras i dessa, finnes det många af rik adlig familj, men ännu flere af ytterst fattig familj, och feSaifter återkomsten från England var gamle öf- l | | a | versten ej sig rätt lik.
Hans gamla vanor, fordom lika inbitna som det ärr han vid Dybböl erhållit af en tysk uhlan, hade fått en våldsam knäck.
Han glömde raka sig om morg- narna, han glömde toddyn om kvällarna, ja, långe Modig, kalfaktorn, hade flere gånger till sin för- skräckelse lagt märke till, hurusom hans husbonde somnat, då han läste högt för honom ur Post- och Inrikes.
Många undrade, hvad det var, som kommit h o n o m att åldras tio år på några veckor, men honom själf tordes naturligtvis ingen fråga, o c h gamle Modig skakade endast mystiskt på hufvudet åt dem, s o m försökte locka ur honom något.
S o m emellertid det bullrande hufvudstadslifvet och de alltmer vänliga arfvingarne började trötta gamle öfversten, lät han öfvertala sig att » byta klimat », som läkarne säga, och resa till Ronneby.
Den härliga luften, en blandning af friska hafs- brisar och milda fläktar frän ängar o c h bokskogar, och framför allt Modigs trägna omsorger tycktes småningom kQmma honom alt lefva upp igen.
Dagligen såg man den gamle knekten följa sin husbonde på hans promenader vid åstranden, till Djupadal eller Silfverforsen.
De hade så mycket gemensamt dessa båda, den stolte högättade chefen och den simple soldaten.
De voro båda födda att försvara ära, konung och fädernesland, det enda här i världen det lönade mödan att dra blankt för.
De hade båda haft *) Våra uppmärksamma läsarinnor skola nog lätt spåra det nära sammanhanget mellan denna skiss o c h den lilla skissen » Dansprogrammet » af samme förf.
i n:r 15 för i - år.
1894 sina drömmar som besvikits, sina förhoppningar som gäckats.
— Malcolm Langenhjelm hade drömt om att bli lycklig, Modig hade drömt om att bli fanjunkare.
Ingendera hade sett sina önskningar uppfyllas.
Än sedan!
De fingo skaffa sig nya förhoppningar, nya önskningar.
De fingo önska s g ro, lugn ostörd ro i stridens och stormarnas värld.
En dag erhöll Modig för ovanlighetens skull ett mycket vidlyftigt bref, hvari den bedröfliga staf- ningen endast kunde försvaras af det hjärtliga innehållet.
Trots detta verkade skrifvelsen en märkbar förändring i hans yttre.
Hade det varit fråga om någon annan, skulle man kunnat kalla honom nervös, men jag betviflar högeligen, att Modig hade några nerver.
Han blef orolig och tvär och funderade både hit och dit, huru han lämpligast skulle kunna framställa sitt ärende.
En dag tog han dock mod till sig.
» Vet nådig öfversten, jag känner mig egala- mang som Röda Lisette, när hon blef sömstucken.
Jag vet besittingen inte, på hvilken fot jag skall stå, » menade mr 8 Modig, ursinnigt rifvande sig bakom örat.
Öfversten plägade vanligen kunna gissa sig till betydelsen af de något djärfva bilder, hvarmed hans kalfaktor älskade att pryda sin breda östgöta- dialekt, men denna gång var det omöjligt att för- stå, hvart han ville komma.
» Har du ondt i fortkomstledamöterna, så måste du vända dig till läkaren eller försöka med Wass- muthsringar, » rådde hans husbonde.
Modig insåg, att öfversten sväfvade i villfarelse, och att han måste göra pinan kort och förklara sig närmare.
» Jo, si det är just på det viset, att jag har ljksom fått bref från syster min, Brita-Stina i Åsen, förstås.
Mannen hennes satt af i vintras, så att hon har svårt att reda sig med alla barnen, kan en veta.
Ingen hjälp har hon af dem, för äldsta pojken är bara tretton år, så han duger, Gud nåde oss så visst, inte till annat än att valla kritter och sveda gärsel, om en ens duger till det.
Så nu ber hon mig mer än hvad jag är värd, att jag skall komma dit och hjälpa henne med torpet.
— Rysligt svårt är det att lämna nådig öfversten, men det kan ju inte hjälpas, och nådig öfversten kan nog få någon, som är flinkare i benen än n:r 8 Modig, » menade husaren o c h tryckte hand- lofven i ena ögonvrån.
En svag ryckning i Malcolm Langenhjelms an- siktsdrag förmärktes vid Modigs första ord.
Men snart hade de återtagit sin förra lugna prägel.
» Jag trodde aldrig, att du skulle komma alt lämna min tjänst, » sade han, » och det kommer du heller aldrig att göra.
Men jag ger dig permis- sion på lifstiden med fördubblad lön.
Seså, inga tacksägelser.
Res genast dit du är kallad.
Det är förfärligt att ' komma för sent till dem, som ha rätt till ens hjälp o c h beskydd.
— Och nu farväl Modig, tack för de tjugu åren o c h tänk någon gång på din vän Malcolm Langenhjelm. » » Farväl, öfverste. » Tvänne gamla, darrande händer förenades för sista gången i ett långt, trofast handslag, tvänne gamla händer, som aldrig lyfts till någon van- hederlig handling.
Men deras blickar möttes ej.
Båda vände bort sina hufvud i afskedsstunden.
De krutstänkte veteranerna blygdes att visa, att det kunde klappa ett vekt hjärta inom kronans rock.
Då Modig var borta, gick det fort med gamle öfversten.
— Man såg h o n o m dagligen sitta i brunnsparken med hakan stödd mot käppkryckan och Pito hoprullad vid sina fötter.
Hans hus- bonde hade kommit till samma åsikt s o m vicomte de Chateaubriand: j u mer man lär känna män- niskorna, desto högre lär man sig akta pudlarna.
De » på vattnet gående » brunnsgästerna hälsade vördnadsfullt på den gamle, där han satt.
Men deras hälsning blef aldrig besvarad; han såg dem ej ens.
Människorna hade upphört att intressera honom, då han stod vid grafven därborta i So- mersetshire, då han läst hennes afskedsbref, då han fått veta, hurusom hon varit honom trogen till det sista, huru hon väntat på honom, till hen- nes hår hvitnat och hennes trogna, längtande hjärta hade slutat att klappa.
— Gamle öfversten hade lämnat verklighetens kalla värld för fanta- siens höga, klara rymder.
Där stif.ade han själf lagar, där var hans konungarike, eröfradt af ho- nom själf och befolkadt af hans andes barn.
Där lefde han nu i det stora lugnet, medan den andra världen, glädjens och sorgens värld, allt mer för- bleknade bakom likgiltighetens täta slöja.
Likt en af dessa melodier, som, en gång hörda, man omedvetet fäster i hjärnan och oupphörligt upprepar, så frammanade han ständigt den fagra bilden af sitt lifs älskade, ytterligare förskönad: IDUN af den strålglans, hvarmed minnet plägar omgifva sina söndagsbarn.
En morgon voro krafierna så nedsatta, att han måste afstå från sin promenad, o c h den unge läkaren, som dagligen besökte honom, antog en betänksam min, då man frågade honom, hvarför ej hans patient befann sig på sin vanliga plats under de grönlummiga bokarna.
Följande afton gick gamle öfversten ur tiden med fromt knäppta händer o c h ett stilla leende öfver de rynkiga dragen.
Ingen fruktan, ingen själskamp stod alt läsa hos h o n o m.
Endast en sakta suck, och han var öfver på den andra sidan, hade ingått i det andra lifvet.
Så kom begrafningen med kransar o c h tal, med buller o c h bång, med djup, stum sorg o c h hög- Ijudt lismeri, med Nordqvists sorgmarsch, spelad af X: s k a husarerna, och långa prålande nekrologer i tidningarna.
Och de stackars otröstliga arfvingarna började rifva i hans gömmor med en ifver, s o m varit värd ett dyrbarare mål.
Ty gamle öfversten var fattig, och större delen af hans pension hade gått till gamla kamrater, till uttjänte soldater, som annars ej skulle kunnat dra sig fram på sitt un- dantag, till unga skägg o c h sorglösa underlöjt- nanter, som annars skulle haft katten så svårt att få debet o c h kredit att skyla hvarandra.
— Malcolm Langenhjelm hörde ej till dem, för hvilka Zola skref 1 ' Argent.
Langenhjelmar hade kommit långväga från alla världens hörn för att följa gamle öfversten till grafven o c h för att inventera hans bo.
Giriga händer trefvade i hans tillhörigheter, snikna blic- kar spanade efter dolda skatter.
Men där fanns intet.
Omsider kom man till lönlådorna i chiffo- niern.
— » Några pikanta kärleksbref skall väl den gamle stoffilen ändå ha lämnat efter sig, » hoppades man.
Men ack, där fanns ej annat än ett stackars dansprogram, gulnadt af ålder.
Det var det enda af intresse, som fanns bland kvarlåtenskapen — af intresse, ty man grubblade skarpt, ehuru förgäfves, öfver orsaken till, att just den där gamla velinbiten blifvit så omsorgsfullt bevarad Man vände och vred den på alla håll i hopp att man härigenom skulle kunna uppdaga någon gyllene hemlighet.
Man trodde, att den möjligen skulle vara någon slagruta, hvarigenom hans ägodelar skulle komma i dagen.
Endast några till hälften utplånade namn stodo att läsa därpå, några namn, hvars fagra ägarinnor slumrade i förgätenhetens lugna famn.
När man så ej kunde finna någon lösning på gåtan, blef dansprogrammet med sin dunkla hem- lighet obarmhärtigt kastadt på elden.
Det flam- made upp en kort sekund för alt strax därpå förkolna.
Ack, det hade j u dock kommit ett gammalt krigarehjärta att flamma upp än en gång efter fyratio år 1 Men nu var gamle öfversten i ro.
t JVlärta Eketrä.