Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det Kongl. Förslaget är rättigheten att upptaga bodmerilån icke inskränkt till endast befälhafvaren, men förmånsrätt till betalning för sådant lån eger dock, enligt 17 Kapitlet 7 § andra punkten Handels-Balken, icke rum utan att befälhafvaren tagit lånet.
För att tydligen uttrycka detta, äfvensom att 4;de punkten (i 273 §) äfven afser lån, hvarom i 7 § af förslaget förmäles, hafva de i §:n föreslagna ändringar ansetts nödiga. § 277.
Då enahanda förhållande i afseende å pant och förmånsrätt till fartyg och köpeskilling derför, måste ega rum, ehvad fartyget försäljes utmätningsvis eller af sådan orsak, som i 47 § omförmäles (att fartyget blifvit fork la rad t odugligt), har Utskottet ansett tillägg i berörda afseende böra i §:n göras. 299. ll:o 0 ih It ] denna § innehåller det Kongl förslaget straffarbete på lifstid för den besättningen, som i oppen sjö »medelst våld eller hot, som innebär trängande fara, öf- besättnin g verfaller befälhafvaren eller någon annan, för att bemägtiga sig fartyget eller något af dess tillhörigheter, eller lasten eller delar deraf», men eljest till sådant arbete 20 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 12:o.
Om laga domstol i sjörättsmål. från och med sex till och med tio år.
För att bringa dessa stadganden i öfverensstämmelse med de åsigter, Rikets Ständer vid innevarande riksdag uttalat, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga förslag till ny strafflag, deribland förekommer ej mindre såsom allmän grundsats, att straffarbete på lifstid icke vidare bör såsom absolut straff ådömas, än äfven särskildt i 21 Kap. af samma förslag, straffbestämmelser för rån och sjöröfveri, har Utskottet ansett sig böra uti nu ifrågavarande fall föreslå att till straffarbetet på lifstid sättes såsom alternativ »eller i tio år», och det till viss tid bestämda förändras till: »från och med fyra till och med tio år». § 301.
Då, enligt det nyss här ofvannämnda strafflagsföislaget, någon fördelning af böter icke vidare skulle komma att ega rum, samt bestämmelse i det nådiga förslaget till Sjölagen saknas, om hvilka af deruti omförmälda förbrytelser böra från allmän åklagares ovilkorliga åtalsrält undantagas, har Utskottet, så väl af dessa skäl, som för öfrigt till vinnande af nödig ansedd fullständighet, föreslagit åt denna § den förändrade lydelse, som betänkandet utvisar.
Sedan af skäl, som här nedan vid § 304 anföres.
Utskottet funnit nödigt, att i Sjölagen införa föreskrift om huru vid behandlingen af de två så kallade dilatoriska invändningarne (om domstols behörighet och flere parters instämning till gemensamt svaromål) förfaras bör, torde i följd deraf rubriken till denna afdelning böra ändras till : »Om laga domstol och rättegång i sjörättsmål». §§ 302 och 303.
Uti nu gällande Sjölag 1 Kap.
Skeppmåla Balken stadgas: »Om i hvad
Rätt sådane skepsmål skole upptagas». »Alle mål, som af denne sjölag härröra, såsom de mäste deraf äre under Stads-Rätt hörande, så skola ock de samme der strax uti första Rätt, eller Instants, af Borgmästare och
Råd sjelf ve uptagas, skärskådas och dömas: men skulle nå gre upkomma å Lande, gånge då til Häradsting, som vant är.
Och skole
Härads-klöf dingarne vara skyldige jemväl utom de vanlige Tingsdagar al afhjelpa sådane saker, som intet upskof tåla kunna med mindre de lil dröjsmålet svara vele. § 1.
Dock vare dermed Parterne icke företagit al ända sine tvister igenom gode mäns utväljande, antingen till vänlig förlikning, eller fullkomligil utslag, der de sd vilja och sin emellan samtycka, de mål allena undantagne, hvarom annat ultryckeligen kan stadgat vara.» Och i den Kongl, fastställelse!) å samma lag af den 12 Juni 1667 förekommer, bland annat: Särskilda Utskottets Betänkande ,M 2. — — »Wi håfve icke allenast uti den efter ste Balken (det här nyss citerade 1 Kap. Skeppmåla-Balken) stadt och ordnat, det alle sådane skepsmål skole i städerna gå Kämners-Rätterna förbi och på Rådstugan af Borgmästare och Råd sjelf uti förste Instants uptagas, med hvad mera som til hela processens lämpligast utförande "häfver synts nödigt vara, och så väl uti Öfver- som Neder- Rätternc brukas och iakttagas bör; utan ock
Oss än vidare till sinnes fördt, hvad omsvep och hinder som vid vädjande under Wäre Hof-Rälter tillkommer, i ty att den timan om året, när skep kunna gå och hela sjöfarten påstår, samt alle skepmål sig pläga lildraga, dä äre Hof-Rät terne förgångne, och om man emellertid skulle, behöfva vädja ifrån Rädstugorne, måste man töfva hela Sommaren til sida Hösten, förr än man wadet kan fortsätta, hvarigenom de sjöfarande ofta med samt sine Skep och Ladningar öfver et helt år kunna blifva uppehålne och lil sin handel och näring märkeligen skadde.
Detta til alt afböja, håfve XVi för närvarande tid intet annat medel utse kunnat, än al låta waden ifrån Rädstugorne (tingshusen nämnas icke) gå till Wårt General-Commerce-Collegium, efter det sitter hela året igenom och desförutan med sådane saker häfver til göra, som af handel och vandel lil sjös en stor del bestå, och med denne Wår Sjölag icke hafva ringa gemenskap.
» Lägger man nu härtill föreskrifterna i Rättegångs-Balken af 1734 ärs lag, nemligen: 6 Kap. 1 § i dess ursprungliga lydelse Om Rådstufvurätt: »att der skall håde ransakas och dömas öfver alla (vexel- och) sjörätts-saker; 25 Kap. 9 § jemförd med samma Kapitels 1 b §, samt 30 Kap. 9 §: att tiden för fullföljd af vad äfvensom för ändrings sökande i Hofrätts dom uti (vexel- och) sjörätts-mål, skall vara »hälften kortare» än i andra mål, framstår såsom oemotsägligt att lagstiftaren fästat synnerlig vigt vid skyndsamheten af sjörätts-målens behandling
Emellertid rubbades icke den gamla och sedermera uti nu gällande allmänna lag uttalade grundsatsen, att hvar och en i tvistemål, som hans person rörer, skall instämmas till den Rätt, hvarunder han har sitl bo och hemvist; — så vida man icke af den i här ofvan åberopade Kap. af Skeppmåla-Ba ken förekommande något oklara föreskriften, att om några mål, som af Sjölagen härrörde, skulle uppkomma å landet, dessa då skulle »gå till Häradsting som vant är», vill antaga att undantag från regeln vara gjordt.
Men då Högste Domstolen vid behandlingen af det remitterade förslagets innehåll i denna del, hvarom närmare här nedan skall förmälas, funnit betänkligt att hufvudsakligen frånträda denna regel, uppstår den frågan om sjörätts-målen i allmänhet, med hänseende till vissa omständigheter och förhållanden, böra, likasom åtskilliga andra mål utaf särskild egenskap, tillhöra stadsdomstols handläggning.
Utskottet tvekar icke att besvara denna fråga jakande; men innan Utskottet närmare utvecklar skälen derför, torde en kort jemförelse i denna del emellan det remitterade och det Kongl förslaget böra anställas. 22 Särskilda Utskottets Betänkande M 2.
Sedan det remitterade förslaget bestämt dels uti § 310, att tvist emellan delegare i fartyg skulle gå lill den domstol, hvarunder hufvud-redaren Ivder och samma lag gälla der den, som å fartyg förer eller fört befäl, ville söka redare på grund af den befattning han innehar eller innehaft: att redare egde söka befälhafvare, der den sednare vore boende, samt att tvist emellan delegare i fartyg eller emellan dem och befälhafvaren i fråga om dennis till- eller afsättning, skulle upptagas vid Rådstugurätten i den stad, der hufvud-iedaren bor, eller, i händelse han bor å landet, af Rådstugurätten i närmaste stad, dels ock uti sista morn. af § 311, att om de största delegarne i ett fartyg bafva lika stora delar i detsamma, skall tvisten, allt efter målets beskaffenhet, anhängiggöras vid den lands- eller stadsdomstol, hvarunder någon af dem lyder eller som är närmast hans boningsort; så stadgar § 312, att vid sistnämnda domstol eller domstolen i stad skola så väl redare som befälhafvare af nunnan instämmas i mål, som efter denna lag af dömas»; hvarjemte sistnämnda § innehåller, alt befälhafvare må sökas vid Rådstufvurätt i den stad, »der fartyget bcfinnes eller der han anträffas eller som är närmast den ort, der den ä landet belägen är.»
Vidare stadgas uti § 31S, att i tvist om fartygs byggande sökes Rådstufvurätt i den stad, der byggandet blifvit verkstäldt, eller, der sådant å landet skett, i närmaste stad, och uti § 316, att tvist om redovisning för bergadt skeppsfynd och strandvrak samt om bergarelön, tillhörer Rådstufvurätt i stad inom det tullkammardistrikt, der bergniugen skett eller angifven är.
Af de citerade §§:na i det remitterade förslaget visar sig sålunda, att endast de tvister, som kunna uppstå antingen emellan ett fartygs redare sinsemellan eller emellan desse och befälhalvaren skola efter lagens allmänna grund tillhöra landt— eller stadsdomstol, men att deremot alla andra sjörätts-mäl, som röra annan persons rätt mot fartygs redare eller befälhafvare äfvensom Iråga om befälhafvaies till— eller afsättning, skola ovilkorligen tillhöra stadsdomstol, utan afseende om deri svarande för sin person lyder under stadens jurisdiktion eller icke.
Mot denna nya grund för sjörätts målens behandling har uti Högste
Domstolen blifvit anmärkt, att förslaget icke innefattade eller torde kunna uppdraga någon lämplig gräns emellan större fartyg, som, enligt Högste
Domstolens antagande, egentligen afsåges och t. ex. små roddbåtar, som ingalunda påkallade någon undantagslag, hvarföre föreskrifterna om forum syntes böra göras mindre ovilkorliga; i anledning hvaraf och enär, enligt nu gällande lag, sjörätts-mål kunde så väl vid Härads- som Rådstufvurätt förekomma, Högste
Domstolen föreslagit de bestämmelser, som innefattas i § 302 af det Kongl, förslaget.
Enligt denna § skola deremot alla sjörätts saker tillhöra domstol antingen i stad eller på landet jemlikt den i 10 Kap. 1 § Rättegångs-Balken stadgade grund, allt efter sorn svaranden för sin person under någon af dessa domstolar lyder; derifrån dock det undantag blifvit gjordt, dels att tvisten kan upptagas vid dom - Särskilda Utskottets Betänkande, M 2. 23 stolen i den ort der fartyget finnes och dels att parterne ega sinsemellan öfverenskomma om tvistens handläggning af domstol i viss ort.
Båda förslagen äro åter lika derutinnan, att tvist emellan försäkringstagare och försäkringsgifvare eller emellan dem och någon som med försäkringen haft befattning, äfvensom alla sådana mål, hvilka böra af dispacheur handläggas, skola gå, den förra till Rådstugurätten i den stad, hvarunder svaranden lyder, eller om han ä landet bosatt är, till Rådstufvurätt i närmaste stad, och de sednare eller dispachemålen till domstolen i den stad, der dispachen utgifven är.
Utom de allmänna skäl, som innefattas uti härofvan intagna utdrag utur den Kongl fastställelsen af Sjölagen för sjörätts-målens skyndsammare handläggning och bringande till slut, ligger det äfven i sakens egen natur, att sådana mål icke böra underkastas den tidsutdrägt, som är oskiljaktig från rättegången vid landtdorastolarne.
Alla de fyrfaldiga och så rättvist öfverklagade följderna af våra landt - domstolars endast periodiskt återkommande verksamhet, de kännbara olägenheterna och ofta nog för den enskilde väsendtliga uppoffringar, detta målens utdragande från ting till ting i åratal, utan annat äfventyr för en tredskande part, än utgif— vandet af ett vite, som i de flesta fall icke står i något förhållande till den enes fördel eller den andres skada af ett uppskof, måste naturligtvis framstå än tydligare, då frågan gäller tvister, der ett skyndsamt slut knappt är af mindre vigt än sjelfva rättvisan af beslutet; och då lagstiftningen redan för 200 år tillbaka fann nödigt för dessa mål föreskrifva en snabbare gång, torde behofvet deraf i närvarande tid vara ännu påtagligare.
Man måste nemligen besinna, att lagtima häradsting förrättas högst tre och mångenstädes endast två gånger om året och icke egentligen under den tid af sommaren, då sjöfart förnämligast eger rum.
Då nu till häradstinget erfordras en stämningstid af minst fjorton dagar, skulle således en sjörättssak högst sällan eller nästan aldrig kunna anhängiggöras vid häradets ordinarie sommarting.
En kärande part egde då för sakens upptagande rättigheten att begära urtima ting, men denna rättighet eller förmån är mera skenbar än verklig.
Urtima tingets tidigare eller senare utsättande är beroende af domarens mångfaldiga andra embetsgöromål, och särskild domares förordnande förutsätter äfven en tidsutdrägt, som för rättssökanden kan vara i högsta måtto menlig.
Så väl i ena som i andra fallet uppkomma dröjsmål med sakens företagande och större kostnad, än om saken finge upptagas af en permanent domstol.
Föga troligt är ock att ett sådant mål i allmänhet är af den enkla och lätt utredda beskaffenhet, att detsamma kan vid första tinget afgöras, äfven i det fall att svaranden dervid kommer tillstädes, hvilket, med den erfarenhet rättegångar af någon betydenhet åtminstone gifva vid handen, endast undantagsvis torde kunna antagas inträffa.
Käranden har då ingen annan utväg än att få saken fullföljd antingen vid nästa lagtima ting eller fortfarande vidkännas de utgifter, hvilka med ytterligare urtima ting äro förenade. 24 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. .
Till stadsdomslol deremot är stämningstiden högst åtta dagar och målet kan, utan något i lag stadgadt hinder, fortsättas dag efter dag derest omständigheterna så nödigt fordra, och sålunda ett sjörätts-mål, äfven med någon omfattning, kunna afhjelpas med slut inom samma tid, som fordras för målets första upptagande vid häradsrätt.
Det torde således vara alldeles obestridligt, att sjörätts-målen kunna befordras till handläggning och afgörande med ojemförligt större skyndsamhet vid Rådstufvurätt än vid
Häradsrätt
Den utvidgade gemenskap och de mångfaldiga förbindelser, hvari såväl landets särskilda delar sins emellan, som desse och utlandet kommit till hvarandra genom den lättare och snabbare beröring, vår tids kornmunikationsanstalter framkallat och än vidare under år efter år tilltagande omfång måste framkalla, skola naturligtvis hafva till följd, att en mängd rättsförhållanden uppstå, hvilka i sin ordning föranleda tvister och rättegångar inom sjölagstiftningens område.
Att, då fråga är om en från grunden ny lagstiftning i detta ämne, fortfarande vidhålla grundsatsen alt sådana mål kunna upptagas, utom af den permanenta stadsdomstolen, äfven af häradsrätt och sålunda låta deras behandling fortfarande underkastas all den tidsutdrägt och de flerfaldiga olägenheter, som, på sätt Utskottet nyss antydt, äro oskiljaktiga från en domstol, hvars närvarande arbetsordning hufvudsakligen måste söka sitt försvar i de svårigheter hvarmed en förändrad inrättning af densamma ur ekonomisk synpunkt för närvarande måste vara förenad, skulle, enligt Utskottets förmenande, i sjelfva verket innefatta en återgång från de grundsatser, lagstiftaren vid utfärdandet af 1667 års Sjölag ville göra gällande.
För frågans bedömande, så vidt den angår meraberörda måls anhängiggörande vid häradsrätt, böra nemligen komma i betraktande de förluster, godsegare genom en längre tids dröjsmål med sådana tvisters upptagande och afgörande kunna underkastas, i följd af varors försämring eller förstöring eller till och med förvarande, den förminskning af en varas värde, som i anseende till förändrade konjunkturer kan uppkomma, de stora olägenheter och kostnader, redare kunna tillskyndas derigenom att besättning måste uppehållas för vittnesmåls afgifvande, så vida icke redare, till undvikande af en större förlust, vill beröfva sig sjelf förmånen af den bevisning, som genom besättningens hörande kunde för målets utredning vinnas och således gifva en rättvis sak förlorad; och om rigtigheten af dessa antaganden icke kan jäfvas, lärer från den i nu gällande Sjölag synbara förutsättning, att sjörätts-målen skola företrädesvis tillhöra stadsdomstolarnes pröfning, steget böra tagas fullt ut, och sålunda Utskottets förslag i afseende å domstol och rättegång i sjörätts-mål, finnas vara med hänseende till den svenska handelns och sjöfartens närvarande ståndpunkt och fortfarande utveckling af högsta behof påkalladt.
Att åstadkomma en skyndsammare handläggning af dessa mål, synes äfven hafva varit afsedt, då Kongl.
Majit, i enlighet med Högste
Domstolens yttrande, föreslagit, Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 25 reslagit, ali, med afvikaude från allmänna lagens här ofvan åberopade stadgande i 10 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, sjörätts-målen kunde anhängiggöras äfven hos domstolen i den ort der fartyget finnes.
Genom sistnämnda stadgande skulle detta syftemål visserligen kunna uppnås, så vidt frågan gäller sjöfartsrörelsen uti åtskilliga mindre städer, men deremot väsendtligen förfelas i afseende å rikets större handelsstäder.
Man måste nemligen, hvad de sednare angår, fästa uppmärksamhet vid den omständigheten, att en del af deras hamnar jemte inrättningar, som med skeppsfarten ega gemenskap, befinnas utom städernas judiciela område och att följaktligen, enligt nyssberörda stadgande, ett stort antal mål skulle komma att handläggas af Häradsrätt äfven i sådana fall, der nu en inom staden anträffad, men der icke boende svarande kunde, med stöd af 5 § i ofvannämnda Kap. och Balk och med den tolkning, som gifvits åt gällande sjölags stadganden i detta afseende, instämmas till Rådstufvurätt.
De sist anförda skälen gälla visserligen mera specielt några för den mera omfattande handelsrörelsen vigtiga platser, men frågan antager en större utsträckning, i betraktande deraf, att en sednare tids lagstiftning mer och mer gått ut på att upphäfva den af ålder strängt bestämda skilnad emellan Iand och stad i fråga om handel och sjöfart och detta särdeles i förhållande till handelsgemenska pen med främmande länder.
Sålunda är, enligt nu gällande Tullstadga, rättighet medgifven, såväl till direkt export till utrikes ort från landthamnar vid saltsjön, som ock lossning uti dylika med ständig tullbevakning försedda hamnar af sådana från utrikes ort införda varor, hvilka kunna här i riket tullfritt införas.
Denna export- och importrörelsens utsträckning äfven utom stadsområdet måste, såvida sjölagstiftningen i den del, hvarom nu är fråga, skall fortfarande ega bestånd, föranleda till en högst betydlig tillökning af sjörättstvister vid landtdomstolarne.
Men skyndsamheten torde likväl icke vara det enda mål, lagstiftaren uti nu förevarande fråga har att eftersträfva; ett annat icke mindre vigtigt förefinnes, nemligen sakkännedomen hos lagskiparen.
Sakkännedom erfordras visserligen för ett rigtigt bedömande af tvister i allmänhet, men sjörätts-målen kräfva en särskild; och det återstår således att tillse huruvida, äfven i afseende å denna omständighet, stadsdomstolarne för behandlingen af ifrågavarande mål kunna anses ega det företräde, Utskottet tilltrott dem böra tillerkännas.
Organisationen af dessa domstolar torde redan vara bestämmande för rigtig— heten af Utskottets åsigt härutinnan.
Rådstugurätten utgöres af en lagfaren ordförande, med ett i förhållande till stadens storlek afpassadt antal ledamöter, af hvilka, i de större städerna, flere äro lagfarna och i de Gesta mindre af åtminstone en sådan samt de öfrige af ståndspersoner eller borgare.
Desse sednare, i synnerhet i stapelstäderna, — der man ock torde kunna antaga att det relativt största Bih. till R.
Prot. 18G2 & 1863. 7 Sami. 3 Afd. 2 Hä/t. 4 26 Särskilda Utskottets Betänkande M 2. antalet sjörättsmål förekommer, — besitta ofta kunskaper i bärle handel, sjöfart och skeppsbyggeri m. m., något som endast undantagsvis torde vara förhållandet med häradsnämnden.
Stadsdomslolarnes bisittare liro äfven, i motsats till Häradsrätternas, vanligtvis ständiga eller åtminstone för längre tid valde tjenstemän, hvilka under en oafbruten utöfning af ledamotskapet i Magistrat och Rådstufvurätt måste blifva i tillfälle att öka sin erfarenhet och sina insigter.
Dessutom finnes i städerna vanligen tillgång på personer, hvilka ega den kunskap och erfarenhet, som företrädesvis erfordras för utredning och bedömande af sjörättssaker.
Utskottet har derföre, äfven ur synpunkten att dessa mål må kunna med all önsklig sakkännedom behandlas, funnit med allmän och enskild fördel öfverensstämmande, att de i allmänhet böra handläggas af stadsdomstol, men äfven kunna tillhöra domstol på landet i de särskilda fall, Utskottets bilagda förslag utvisar.
En sådan afvikelse från den allmänna grundsatsen, att tvister kunna, utan hänseende till deras beskaffenhet, upptagas antingen vid stads- eller landtdomstol, förefinnes, på sätt här ofvan är vordet antydt, redan i liera delar af lagstiftningen; och Utskottet får i detta afseende erinra, hurusom, enligt gällande Tullstadga den 7 December 1860 samt Kongl.
Förordningen rörande lots- och fyrinrättningen i riket den 9 Juli 1862, mål, som angå förbrytelser mot dessa förordningar, skola, äfven då de timat utom stads jurisdiktion, upptagas vid Rådstufvurätt i närmaste stad, der tullkammare eller tullinspektion finnes.
Vidare är i Vexellagen den 23 Augusti 1851 stadgadt, att domstol i vexelmål vare Rådstufvurätt i den stad, der svaranden bor eller anträffas, men om han å landet bor eller anträffas, Rådstugurätten i närmaste staden derintill.
Med sistnämnda mål, som till större delen angå civila tvister, äro sjörätts-målen icke allenast i detta hänseende närmast jemförliga, utan äfven genom lagstiftningen i allmänhet ställda i full likhet.
Sålunda är, på sätt ofvan anförts, genom der åberopade lagrum stadgadt, att begge ifrågavarande slags mål, äfven vid den tid Kämnersrätterna funnos inrättade, skulle, med förbigående af sådan domstol, i första instansen upptagas af Rådstufvurätt, samt att tiden för vads fullföljande till Hofrätt, äfvensom för ändrings sökande i Hofrätts dom, skall vara hälften kortare än i andra mål.
Den enda skiljaktighet i behand lingen af dessa tvänne slag af mål, hvilken för närvarande eger rum, är följaktligen den, som föranledes af ofvan anförda, ur Sjölagens Skeppsmåla-Ralk hemtade stadgande, att »derest några sjömål skulle å landet uppkomma», dessa då (i motsats till hvad förhållandet är med vexelmål) skulle gå till häradsting.
På nu anförda grunder och förhållanden har Utskottet, som jemväl från handelsföreningarne i flera af rikets större stapelstäder emottagit framställningar, hvilka alla gå ut derpå att sjörätts-målen endast borde vid Rådstufvurätt såsom förste domstol upptagas och afdömas, ansett sig böra tillstyrka antagande af det remitterade förslagets hufvudsakliga innehåll i denna del, med tillägg af den i Särskilda Utskottets Betänkande M 2. 27 Kongl Majtts förslag förekommande bestämmelse om rättighet för parterne att öfverenskomma om viss domstol. § 304.
Utskottet har endast ändrat denna §:s nummer till 303, då den af Utskottet under M 304 föreslagna innefattar en i det
Kongl förslaget saknad bestämmelse om behandlingen af de ofvanomförmälda dilatoriska invändningarne i sjö ratts* ikar.
Härvid bör dock Utskottet anmärka, att i nu gällande sjölag i detta afseende ej finnes någon föreskrift, så framt man ej till sådan vill räkna innehållet af 6 Kap.
Skeppsmåla-Balken, så lydande: »Förmenar den stämde sig icke vara pligtig alt svara i det sin, utan ifrån samma rättegång skäligen böra och kunna frikallas, vare icke dessmindre skyldig alt möta för Rätta och sina skil te låta; och stånde så till Rättens Utslag om han svara eller ock derifrån frias skall.»
Men då delta stadgande mera torde afse invändning i hufvudsaken än i rätte gången, hvarom domstolarnes åsigter dock lära vara delade, har Utskottet ansett sig böra föreslå ett tydligt stadgande härutinnan i enlighet med den åsigt, som stödjer sig på nödvändigheten af skyndsamhet vid handläggningen af sjörätls-mål. § 315.
Till vinnande af öfverensstämmelse med ordalydelsen i 18 Kap. 1 § Rättegångs-Balken, har Utskottet funnit bestämmelsen »Och visar han skäl dertill» böra i denna § införas. § 312
Med uteslutande af hänvisningen till 220 §, som. af skäl här ofvan ar vordet anfördt, Utskottet ansett böra i sin helhet utgå, har Utskottet för öfrigt funnit nödigt, att i denna § föreslå ett stadgande, om huru förfaras bör, jemvä i det fall, att endera parten undandrager sig att utse skiljoman.