Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en sådan anordning skall i betydlig grad afhjelpa den hvarje år under vintermånaderna återkommande penningeförlägenheten och deraf härledande prisfall är påtagligt, och jag får på grund häraf vördsamt föreslå, att kronouppbörden hädanefter fördelas i 2:ne terminer, hvaraf den ena i Februari månad och den andra i Juni, med iakttagande, att de vanliga debetsedlarna komma allmänheten tillhanda en månad före första uppbörden, då hälften af den debiterade summan erlägges, och den andra hälften vid den sista uppbördsstämman.
Gustaf Bjerkander, från Skaraborgs län J¥:o 91.
Af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, om ändring af 26 Kap. Byggning a-Balken, i fråga om skyldigheten att underhålla hus å kyrkoherdeboställe.
Sedan reglering af Presterskapets löner numera är beslutad och, så fort sig göra låter, går i verkställighet, så kan väl i detta afseende ett bättre förhållande emotses emellan lärare och åhörare, men ännu återstår ett tvisteämne, med hvars bortskaffande vid hvarenda riksdag gjorts fruktlösa försök; jag menar pastors och församlingsboarncs ömsesidiga skyldigheter i afseende på underhållet af husen å prestgården. — 26 Kap. 2. § Byggninga-Balken är i detta fall, som hvar och en vet, så otydlig, att beständiga tvister derom uppstår, hvilka merendels slutas så, att indelningshafvaren frikännes från all underhållsskyldighet, emedan det är i de flesta fall omöjligt att bevisa att det är genom “prestens vanryckt" som husen förfalla.
Att ett hus, det må nu vara huru omsorgsfullt som helst uppfördt, fordrar jemn tillsyn, så att uppkommande brister i tid afhjelpas, känner hvarje husegare, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o '22.
•29 och en försumlighet härutinnan, kan snart förstöra hela huset, men då heter det, att sådant skett af ålder och bruk, och församlingen ålägges att “bygga och bättra1', ehuru detta synbarligen aldrig varit lagstiftarens mening.
Att en gång göra slut på detta tvistefrö är alldeles nödvändigt, och sedan månglaldiga förslag tid efter annan härom blifvit framställda, men alltid ogillade, torde det mest radikala medlet vara, att Pastor, i likhet med Komminister och alla andra tjenstemän, sjelf bygger och underhåller sina hirs, och jag kan icke förstå hvarföre den förre härutinnan skall utgöra ett undantag från den allmänna regeln, enär han i allmänhet sannerligen icke är den sämst aflönade tjenstemannen.
Att man härvidlag skall möta med det gamla argumentet “att dét är ett ingrepp i gällande privilegier", förutser jag nog, men var icke löneregleringen likaså?
Och är icke hvarje förändring i lagstiftningen, hvarigenom rättigheter och skyldigheter medborgare emellan, och emellan desse och Staten, förändras, detsamma ?
Frågan är här endast den, om man anser att ett sådant åliggande för pastorerne vore rättvist och billigt, när man jemför dem med andra tjenstemän, och, om så är, lärer väl icke nuvarande indelningshafvare hafva någon olägenhet deraf att en sådan lagstiftning beslutas, utan kommer väl denna skyldighet att tillämpas på samma sätt, som i fråga om löneregleringen; och då är ju ingens rätt förnärmad?
På grund af hvad jag nu anfört, tår jag föreslå, att Rikets Höglofiiga Ständer måtte besluta den förändring i ofvan åberopade 26 Kapitel Byggninga-Balken, att Pastorer, i likhet med Komministrar, måtte förklaras skyldige att sjelfve bygga och underhålla husen å sina boställen, dock att detta icke skall på nuvarande innehafvare tillämpas, utan endast i den mån ombyte sker.
Gustaf Bjerkander, från Skaraborgs län. l\:0 Af Custaf Bjerkander från Skaraborgs län, om ändring i tiden för brånvinstillverhnings-afgiftens erläggande.
Sedan det numera icke lärer vara särdeles många som sätta tro dertill, att den lagstiftning rörande tillverkning af bränvin, som genomdrefs vid 1853—1854 års riksdag, åsyftade att utrota denna rusdryck, eller hämma dryckenskapslasten medelst fördyrande af varan, utan snarare för att förskaffa Staten penningar, och det numera torde vara svårt att mista denna påräknade inkomst, torde det nu 30 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 23. måhända, sedt från Statens sida och för skyddandet af dess inkomster, vara angeläget att i tid gifva akt derpå, att denna inkomstkälla hotar att utsina, i anseende till de svårigheter som man onödigtvis uppsatt för tillverkarne i afseende på skattens erläggande.
Det är nemligen icke någon småsak att betala dessa betydliga summor i förskott, utom allt annat som måste förskjutas i och för denna industri, och derför har man också sett att mången nedlagt rörelsen och mången, som i det längsta envisats med att fortsätta yrket, blifvit ruiuerad, till fromma hvarken för sig sjelf, för Staten eller för den ort han tillhörde.
Mig synes att, så vida man vill att bränvin skall tillverkas i landet och Staten deraf åtnjuta inkomster, man också bör undanrödja dessa hinder i lagstiftningen, om det också icke skulle ske af ömhet om fabrikanterne eller för jordbrukarne i allmänhet, såsom de förres förläggare.
Yisserligen är bränvinsbrännaren en för mången afskyvärd person, men de millioner han nedlägger i Statens kassakista tagas dock emot med god smak och äro ingalunda afskyvärda, och visserligen är den jordbrukande allmogen, som till större delen konsumerar hans vara. i brist af någon bättre och dyrare, beklagansvärd för detta begär efter en dryck, som är så klandrad och så klandervärd; men den ene kan dock icke bestå utan den andra, och bådadera bidraga de således till statskassans underhåll.
På dessa skäl och på anmodan af en del af mina kommittenter är det, som jag nu tager mig friheten föreslå, l:o Att bränvinsbränningsskatten hädanefter måtte få aflemnas till Kronofogden i orten, i stället för i Landtränteriet; och , 2:o
Att denna skatt icke behöfver erläggas i förskott, utan först 3 månader öfter hvarje bränvinsbränningstermins slut, såvida nöjaktig borgen presteras för densamma.
Mf Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, om förändrad grund för fördelning af de för minuthandel med eller utan utskänkning af bränvin oeh andra spirituösa drycker inflytande medel.
En fråga, som alltsedan 1853 års riksdag utgjort ett tvisteämne, och väl aldrig upphörer att vara det intill dess att en gång rättelse vinnes, är fördelningen Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 23. 31 af den inkomst, som uppkommer genom minut- och utskänkningskandel af bränvin och andra spirituösa drycker i stad och å land.
Att under en tid, då allt favoritsystem blifvit af allmänna meningen i landet ogilladt, och jemlikhet i skyldigheter och rättigheter blifvit dagens lösen, tillskapa en författning, så i grunden obillig som den, hvilken år 1855 trädde i verksamhet ifråga om dessa inkomster, var mindre välbetänkt, då man väl kunnat förutse följderna deraf; men för att genomdrifva en fix idé, fick man icke vara nogräknad om medlen, ehuru väl ingen var så kortsynt, att han icke förstod, hvart det skulle leda förr eller sednare.
Den förmån, som sålunda blef Städerna beviljad, var onekligen förledande, men den var dock icke annat än ett bländverk, ty deras sjunkande i moraliskt hänseende, med ty åtföljande tryckande fattigvård, blef följden, och en mängd inrättningar, till hvars bekostande och underhåll den nya inkomsten beräknades, komma att blifva dem ganska kännbara, sedan saken en gång blifvit rättvist reglerad, hvarmed början ändtligen vid sistlidne riksdag gjordes.
Af den utredning, som vid ofvannämnda riksdag gjordes, inhemtar man, uti de till Rikets samtliga städer, utom Stockholm, influtna andelar af bränvinsförsäljnings- och utskänkningsmedlen under åren 1855—1861 i medeltal årligen uppgått till 563,453 R:dr; äfvensom att deraf blifvit använda till publika byggnader 53,326 R:dr, till allmännyttiga inrättningar 63,716
R:dr, till fattigvård, sjukoch sundhetsvård, fångvård, välgörenhet och skolväsende 86,681 R:dr, till eldsläckningsanstalter, lyshållning, gaturenhållning, gatuläggning, planering, makadamisering och taktäckning 35,938 R:dr, till polisväsendet och löneförbättringar 24,415 R:dr, till skuldalbetalningar och räntor 16,486 R:dr, samt att dessutom städernas enskilda kassor af dessa inkomster årligen uppburit 210,133 R:dr, hvarförutan mindre belopp användts till tomtregleringar, expropriationer, försköningar, planteringar, skjutshållning, m. m.
Denna redogörelse är ganska intressant, ity att den visar att städerna kunnat bestrida nästan alla sina kommunala utgifter med bränvinsförsäljningsskatten, och till och med haft öfverskott att lägga i sina enskilda kassor, då deremot landet får taga allt sådant ur egna fickor titan ett öres bidrag af Staten, ehuru det till en stor del är landet som kontribuerar till städernas krogar och på samma gång till städernas inkomster, och derföre endast får i utbyte mången förstörd individ och en förökad fattigvård.
Man har ofta hört invändas mot städernas afhändande af bränvinsförsäljningsskatten, att städerna sjelfve få aflöna sin polis- och domarekorps.
Nåväl, låt desse få sin aflöning af Staten; detta kan vara billigt; men må stadskommunen sedan i likhet med landet bekosta “sina byggnader, sina allmännyttiga inrättningar, sin fattigvård, sin välgörenhet, sitt skolväsende, sina eldsläckningsanstalter, sin lyshållning, sin gatuläggning, sin renhållning, sin planering, sin makadamisering, sin taktäckning, sina tomtregleringar, sina expropriationer, sina försköningar, sina planteringar, sin skjutshållning," o. s. v., hvarmed det öfriga landet icke har att skaffa; först då är jemlikhet vederfaren stad och land, först då kan städerna blifva lika ointresserade för krogarne som landet nu är, först då kan man motse ett sedligare förhållande så i stad som på land, först då kan den nu så mycket öfverklagade fattigvårdstungan i städerna minskas, och först då upphörer detta tvisteämne att vid hvarje återkommande riksdag uppdyka.
I följd af hvad som nu blifvit anfördt, får jag hos Rikets Höglofliga Ständer anhålla att beslutas må, 32 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 24. att af de afgifter, som inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin och andra spirituösa drycker, vare sig i stad eller å landet, en femtedel fortfarande må tillfalla Hushållnings-sällskaperna, och att de öfriga fyra femtedelarne må insättas i Landtränteriet för landstingets räkning; dock att i Stockholm, hädanefter som hittills, hela afgiften må tillfalla staden.
Gustaf Bjerkander, från Skaraborgs län. tt:o 24.
Af Gustaf Bjcrkauder från Skaraborgs län, att alla af militieboställen utgående arrendem måtte hädanefter till Statsverket ingå, m. m.
Då Rikets Ständer vid 1856—1858 årens riksdag, på Kongl.
Majas derom gjorda framställning, funno för godt, att, bland annat, bevilja löneförhöjning för indelta arméens befäl och för sådant ändamål anslogo 100,000 R:dr årligen under den då inträdande statsregleringsperioden utöfver det i Riks-staten förut uppförda anslag för indelta infanteri- och kavalleri-regementena, uttalades derjemte den åsigt, att de stora tillgångariie af indelta räntor, kronotionde, boställen och kontanta anslag, som redan funnos anvisade, borde vara tillräckliga för ändamålet utan ytterligare bidrag från Statens sida.
Icke destomindre har detta förhöjda anslag, på Kongl. Maj:ts derom gjorda framställning, blifvit ytterligare beviljadt så väl vid 1859—1860 årens som vid sistlidne riksdag, då Ständerne förnyade sin förut gjorda påminnelse derom, att utredning måtte ske af redan befintliga tillgångar inom regementena, på det att ytterligare anslag från Statens sida måtte kunna undvikas.
En utredning har nu visserligen utaf den tillsatta Eörsvars-komitéen blifvit verkställd, enligt hvad det Stats-Råds-protokoll, som åtföljde Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof, innehåller, men hvilken utredning är åtminstone så tillvida ofullständig, att verkliga värdet af bostadsboställena der saknas, och, som det vill synas, icke ännu på lång tid lärer kunna utredas; hvadan ock, då det är temligen väl bekant, att indelta arméens tillgångar, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 25. 83 gångar, synnerligast af utarrenderade boställen, äro så stora att de förslå icke allenast till löneförhöjningarne, utan derjemte lemna ett högst betydligt öfverskott, ända till 50 å 80 procent af de bestämda lönerna, hvilket fördelas på hela korpsen från och med den högste till och med den lägste af befälet, hvarigenom deras löner blifva vida högre än som Rikets Ständer bestämt, det torde vara skäl att Rikets Ständer vid denna riksdag taga sådana mått och steg, att ytterligare anslag må kunna undvikas.
Officiela upplysningar i denna sak äro icke svåra att erhålla, enär förhållandet är Krigs-kollegium väl bekant, af hvilket embetsverk således kan infordras uppgifter öfver såväl summan af arrendemedel för utarrenderade boställen inom alla regementen, som beloppet af de öfverskottsmedel, som deraf uppkommit och blifvit utdelade på alla löntagare årligen, allt sedan 1858, då löneförhöjningen började att tillämpas.
Skulle dessa uppgifter bestyrka hvad jag här ofvan uppgifvit, oell således visa icke allenast att de extra statsanslagen till löneförhöjningar, som Ständerne nu under tre statsregleriugsperioder utanorunat, varit öfverflödiga, utan ock derjemte, att befälet, utom dessa, haft större löner än hvartill de varit berättigade, så föreslås, att Rikets Höglofliga Ständer måtte besluta, att alla af militie-statens utarrenderade boställen utgående arrenden hädanefter ingå till Statsverket, och att de löntagare, som icke innehafva boställen, sedermera erhålla sina bestämda löner af Staten, sedan utredt blifvit, huruvida icke regementenas öfriga disponibla tillgångar dertill förslå.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles Stockholm den 5 November 1865.
Gustaf Bjerkander. från Skaraborgs län. nr o 35.
Af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, om förändrade, grunder för väghållning sskyldighetens utgörande, m. m.
En ibland de många frågor, som förekomma vid hvarje riksdag, är vägunderhållsskyldighetens rättvisa fördelning.
Många förslag hafva härom blifvit framlagda, men ännu har icke något befunnits antagligt; dock tyckes allmänna meningen i landet numera vara ense derom, att det är obilligt att denna tyngd skall Bih. till R.
Prot. 1865 #■ 1866. 11 Sami. 4 Å/d. 5 34 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 25. uteslutaude hvila på jorden, då så många andra samhållsklasser lika mveket, om icke mer, begagna vägarne än jordinnehafvarnc.
Uti af mig väckt motion vid sistlidne riksdag var föreslaget, att vägunderhållet in natura, hädanefter som hittills, skulle åligga jordinnehafvarne, men att alla andra skattskyldige skulle betala kontanta bidrag enligt taxering, till fördelning emellan dem, som bestrida underhållet.
Denna, jemte flere andra motioner i samma ämne, blef af det sammansatta Utskottet afstyrkt, dels med det gamla argumentet, att det vore ett förnärmande af eganderätten att ålägga andra att deltaga i vägunderhållet, som derifrån förut varit befriade, liksom icke skatter och onera af annat slag nästan vid hvarje riksdag både påläggas och afskaffas; dels med det anmärkningsvärda påståendet, “att ganska många, som betala bevillning efter 2:dra artikeln, icke hafva någon direkt nytta af vägarne och somlige snart sagdt ingen.“
Att vederlägga dylika inkast är alldeles öfverflödigt, ty de vederläggas af den allmänna erfarenheten och af det sunda förnuftet, men de visa ändock att der man icke vill en sak, så tillgriper man hvad man har till hands för att komma ifrån den.
Flere reservationer voro dock bifogade detta utlåtande, utvisande att sundare åsigter funnos i Utskottet, ehuru de icke förmådde att göra sig gällande, och detta har gifvit mig anledning att äfven vid denna riksdag väcka motion i denna för jordbrukaren vigtiga fråga.
Maj:ts svar på Rikets Ständers skrifvelse vid 1853 års riksdag, rörande utsträckning af vägunderhållsskyldigheten, att denna fråga stöde i sammanhang med och i viss mån berodde på väckta frågor om ändring i bevillningsgrunderna och om inrättandet af kommunalstyrelser, tyckes gifva en tcmligen tydliganvisning derpå, att tiden nu år inne att tillvägabringa en länge förgäfves sökt rättelse i det öfverklagade missförhållandet, äfvensom sättet för dess genomförande.
Någon annan grund än skattebidragen kan nemligen svårligen tillämpas med full rättvisa, och kommunalstyrelserna borde väl också vara det rätta forum att vända sig till i fråga om underhållsskyldighetens fördelning de skattskyldige emellan.
Några andra än jordinnehafvarnc kunna, i min tanke, icke lämpligen bestrida vägunderhållet in natura, de öfriges taxering är allt för mycket fluktuerande oell skulle göra nya vägdelningar nödvändiga för hvarje år; desse förstnämnde böra således fortfarande bibehållas vid ansvaret för vägarnes hållande i farbart skick, men åtnjuta kontanta bidrag af alla öfrige skattskyldige inom kommunen, motsvarande arbetskostnaden efter det fyrktal de äro åsatte.
Bestämmandet och fördelningen ai denna kostnad borde ske en gång hvarje år å kommunalstämma, der alla skattskyldige hafva rösträtt, och vid detta tillfälle borde Länsmannen och de Nämndemän, som biträdt honom vid vägsynerna, vara närvarande, emedan desse äro mest kompetente att bedöma, hvad väglagningen för året kostat hvarje hemman, och sedan detta är bestämdt, är fördelningen lätt verkställd.
Kostnaden för vintervägarnes underhåll är svårast att beräkna, men om dessa indelas i ploglag och upplåtas på entreprenad, så har man äfven deras underhållskostnad gifven.
På grund af hvad som nu blifvit anfördt, får jag vördsamt hemställa, att Rikets Höglofliga Ständer måtte besluta en skrifvelse till Kongl.
Majpt, med anhållan, att en författning måtte utfärdas af ungefärligen detta innehåll:
Vägunderhållsbesvärets fördelning inom kommunerna bör utsträckas till alla de skattskyldige på det sätt, att jordinnehafvarne fortfarande ansvara för vägars och broars underhåll, men deremot alla öfrige skatt - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 26. 35 skyldige betala kontanta bidrag efter fyrk, motsvarande hvad de förre, efter uppskattadt arbete och enligt samina beräkning, utgöra; och skall denna uppskattning ske en gång hvarje år å kommunalstämma, i Kronolänsmannens i orten och 2:ne Nämndemäns närvaro, som deltagit i vägsynerna och således äro i tillfälle att kunna bedöma, huru mycket vägunderhållet kostat per hemman.
Hvad vintervägarne angå, så böra dessa indelas i ploglag, och hvarje ' sådant särskildt upplåtas på entreprenad-auktion, hvarefter sammanlagda kostnaden fördelas på hola kommunen efter samma grund.
Gustaf Bjerkander. från Skaraborgs län.
Af .Iohannes Magnus Lundahl från Skaraborgs län, angående vissa grunder för närmare ordnande af skarpskyttevåsendet och anslag dertill.
Då ett folkombud såsom oeftergiflig pligt, ibland annat, åligger, att på allt sätt som at detsamma är beroende medverka till försvarets — detta betryggande värn för nationens lagbundna frihet och sjelfständighet — ordnande på ett med landets behof och tillgångar öfverensstämmande sätt, och jag eger den, jag vågar påstå, välbefogado öfvertygelse, att i sagda afseende ingen försvarsorganisation bättre uppfyller det antydda ändamålet, än en väl ordnad och genomförd, erforderlig krigsbildning bibringad nationalbeväpning, hvarest hvarje vapenför man är soldat, då det gäller försvar af hus och härd eller att motstå våld och tillämnadt förtryck, i förening med nödigt antal stamtrupper, dels såsom instruktörer och ledare för nationalbeväpniugstrupperna, dels såsom upprätthållare af laglig ordning, allmänt lugn och säkerhet, samt jag vidare anser, att de närvarande, med stor framgång bildade skarpskytteföreningarne, så framt de, med frivillighet till grund för sin tillkomst och pligten för sin fortsatta tillvaro, gifvas behöflig utveckling och organisation, i allo skola uppfylla hvad här blifvit antydt, synnerligast under den önskvärda förutsättning, att alla beväringsskyldige — allt under bibehållande af den närvarande femåriga värnepligten — komma att ingå i dess leder och sålunda göra de kostbara, ändamålslösa och för folket betungande beväringsmötena öiverflödiga; hvarföre jag, med ledning af det förslag till förändring i skargskytte-organisationen och 36 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 26. dermed sammanhang egande förhållanden, sorn förekommer i en från trycket nyligen utgifyen afhandling '‘om landtförsvaret, med afseende å slcarpskytte-inrättningarne“, hvilken jag får aflemna och åberopa, såsom motion vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta följande stadganden, med afseende å skarpskytteväsendet, nemligen: l:o För att blifva antagen till skarpskytt, såväl aktiv som passiv, erfordras frivillig anmälan; såsom aktiv under förbindelse att qvarstå trenne år från anmälningsdagen.
Då afgång sedermera önskas, får den ske, men bör bestyrelssn härom tillkännagifväs.
Skarpskytt, som befinner sig i beväringsåren, har icke rätt att afgå förr än dessa år äro tilländalupua. 2:o
Då i och för rikets försvar
Konungen anser skarpskyttarnes medverkan erforderlig, äro de förpligtade att ställa sig till efterrättelse de befallningar, som Konungen i sagda hänseende, i sin egenskap af högste befälhafvare för rikets krigsmagi, utfärdar. 3:o
Så snart skarpskyttar blifvit till tjenstgöring sammankallade, gäller för dem krigslagarne med den förändring, som för Gotlands nationalbeväring är fastställd, eller att prygelstraffet icke får tillämpas. 4:o
Den såväl taktiska som administrativa indelningen af skarpskyttar består: i kompanier af högst 100 man i hvardera; i bataljoner af 4 hommer i hvardera; i korpser af högst 4 bataljoner i hvardera.
Hvarje kompani indelas derjemte efter behofvet och utsträckningen af förläggningen i korporalskap, med obestämdt antal i hvartdera.
Yid hvarje indelning bör så förlaras, att närboende skarpskyttar, utan afseende på samhällsställningen, beboende socknar, härad eller län, blifva sammanförda, först i ett och samma korporalskap, derefter korporalskaperna i ett och samma kompani och kompanierna i en och samma bataljon; slutligen bataljonerna i en och samma korps.
Yid indelning i korps bör tillses, att ingen sådan får större utsträckning än 5 mil.
Skulle härigenom korpsen icke kunna i sig inrymma 4 bataljoner, så minskas deras antal, dock icke under tvänne. 5:o Befälet vid hvarje skarpskyttekompani utgöres af en kompani-chef (kapitens rang), en löjtnant, en kompani-adjutant (underofficer), 6 korporaler och 6 vice korporaler; vid hvarje bataljon af en bataljonschef (majors rang) och en bataljons-adjutant (löjtnant); vid hvarje korps, afen korpsbefälhafvare (öfverste rang) och tvenne korps-adjutanter (löjtnanter). 6:o Allt befäl, ifrån och med vice korporaler till och med bataljonschefer, välja skarpskyttarne sjelfve inom sig på anmodan af bestyrelsen, sålunda, att vice korporaler och korporaler väljas af korporalskapet; kompani-chefer och löjtnanter af kompaniet; bataljonschefer af bataljonen.
Hvarje år sker nytt val till korporaler; hvartannat af kompani-chefer och löjtnanter; hvart tredje af bataljonschefer.
Alla val ske samfält med enkel pluralitetsberäkning.
Oinväljning kan ske.
Kompani-adjutanterne ega kompaui-cheferne, och bataljons-adjutanterne bataljonscheferne, att sjelfve inom hvarje korps samtlige skarpskyttar utvälja.
Inga val få vägras emottaga. 7:o Korpsbefälhafvarne och korps-adjutanter förordnas af Kongl. Maj:t.
De förre på Chefens för Landtförsvars-departementet förslag; de sednare på korpsbefälhafvarens.
De aflöuas af Statsverket.
De förre med 1,500 R:dr, de sednare med 300 R:dr årligen, derjemte vanligt kommenderings-trak - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 26. 37 tamente, enligt grad, under alla uppbåd till extra tjenstgöring.
De bära samma uniiorm, som i arméen qvarstående officerare, Korps-befälhafvarne innehafva förtroende-embeten, från hvilka de kunna entledigas af Konungen, då han för rikets tjenst så nödigt pröfvar.
Officerare, tillhörige arméens regementen och korpser, hvilka till korpschefer och korps-adjutanter förordnas, upphöra samtidigt härmed att sagda regementen och korpser tillhöra, men kunna qvarstå i arméen. 8:o Yid hvarje korps skall finnas en bestyrelse för handhafvande af dess angelägenheter, afdömandet af disciplinärmål, m. m.
Uti bestyrelsen är korps-bofälhafvaren sjelfskrifven ordförande samt bataljons-cheferne sjelfskrifna ledamöter; derjemte väljes inom hvarje kompani, af kompaniet samfäldt, en person att vara ledamot af bestyrelsen.
Nya val härtill ske hvart tredje år.