Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A t t yttra något om det gagnande och för kropp och själ uppfriskande i en dylik sommarvistelse, torde ingalunda vara af nöden; hvar och en, D e torra siffrorna i nedanstående tabell föra ett vältaligt språk; de visa, hvad kolo- niens beskyddarinnor uträttat med sina gåf- vor.
Måtten I ej förtröttas i eder goda gär- ning, utan städse hafva i minne de fattigas barn, och glömmen ej att ännu en gång be- reda dem lyckliga och hälsobringande som- mardagar!
20 Vikt i barn, 9 Längd i cm.
flickor oeh.
Bröstbr.
i cm.
11 gossar.
Ökning Hälsotillstånd Namn 0 4 •V &lt; vid afresan vid hemkomsten B.S Westerström, Vega ... Johansson, Louisa W Lindgren, Maria V Lindegren, Emma U Jansson, Inez Andersson, Evelina ... Stamm, Anna Bingqvist, Elin Hellberg, Malvina ... Lindgren, Karl Krus, Lage Svensson, Birger Engqvist, Axel Ljungqvist, Anton.__ Jansson, Sixten Lindegren, Karl, Fr Danielsson, Oskar ... Karlsson, Axel Jonsson, Viktor Jonsson, Sven 29 32 31,3 32,5 32,3 37,2 26,7 28,2 26,5 29,5 22,7 23 22 25 34 30 27,2 30 30,4 32,i 29,4 33 25,5 20,8 28,3 23,2 21,s 20,8 22,2 130 139 132 128 130 120 114 147 127 133 139 133 127 131 134 137 129 132 117 131 123 118 118 121 119 131 133,5 129 131 121 116 153 128 137,5 63 63 62 60 57 57 54 63 55 05 63 64 62 60 59 56 65 58 64 62 62 64 67 02 64 54 65 57 55 56 56 57 68 58 58 57 3 1,2 4,9 30,2 25,5 24,2 23,5 29 123,5 119 119 124 Betydligt förbättr, Mager och blek Hjärtfel Svagt bröst Bleksiktig Betydligt förbättr Förbättrad Frisk Betydligt förbättr Frisk Frisk, men blek Puckelryggig Ser bet.
friskare ut 1,5 3 0,3 3 28,7 23 Blek Frisk Nervös enl. Blek och mager Betydligt förbättr.
Sår på högra ögat Frisk Så snart räkenskaperna hunnit fullständigt afslutas, skall redovisning för inkomster och utgifter i Idun meddelas.
est han dog.
I trots af de stränga lagar, som engelska parlamentet och den nye konungen, Wilhelm af Oranien, utfärdat mot all förbin- delse med den afsatta dynastien, ägde dock en mycket liflig sådan förbindelse rum mellan honom och hans många, trofasta och ganska mäktiga anhängare, till hvilka hörde en icke ringa del af Englands och Skottlands rikaste aristokrati.
En tradition vet berätta om omät- liga skatter, afsedda för ett restaurationsfälttåg mot den protestantiska monarkien, hvilka skulle ha blifvit afsända från England och nedgräfda i Triel, men ingen visste på hvad plats.
Då inträffade, och det är nu så länge se- dan som på 1840-talet, att en engelsk dam, men som bar det franska namnet Deville, in- köpte ett tomt-område omfattande flere tomter vid Seine-kajen och den därintill stötande rue de Paris.
Denna madame Deville lär ha varit en afkomling på sidolinien af Stuartarne; hon lefde på mycket stor fot i Paris och umgicks där med hela den förnäma engelska societeten.
Hon uppbar en högst betydlig pension, som utbe- talades till henne af engelska ambassaden, och af somliga ansågs hon ännu mycket närmare befryndad med engelska konungahuset än genom stuartarne; hon troddes nämligen vara en half- syster till drottning Victoria.
— Nu skulle det ha händt, att lord Palmerston i något af stads- arkiven i London hade upptäckt tvänne doku- menter, hvilkas skrift likväl hade varit så ur- blekt, att garna das.
den och de därå befintliga tecknin- endast med största svårighet kunde ty- Emellertid skulle lord Palmerston hafva utgrundat, att dessa dokumenter innehöllo an- visning jämte Stuartarnes medföljande planritning öfver gömda skatt i Triel, oeh det var på hans föranledande som madame Deville in- köpt de nyssnämnda tomterna.
Säkert är, att hon omedelbart efter att hafva förvärfvat denna egendom började att där låta verkställa omfat- tande gräfningar.
Till dessa använde hon icke vanliga arbetare från trakten, utan ett helt lag särskildt från Bretagne etterskrifne.
Bretag- narne anses för ett pålitligt folk, men dessas största förtjänst var att de, hvilka endast ta- lade och förstodo sitt eget språk (som bekant en sen kvarlefva af Kelternas, hvilket i en afläg- forntid var det allmänna i Gallien), icke kunde meddela sig med Triels invånare.
I DU N 286 dan själfva gräfningarna pågingo, lämnade ma- dame Deville aldrig platsen.
Ensam eller stan- dom i sällskap med en prest stod hon bredvid arbetarne och öfvervakade hvarje spadtag samt uppmuntrade dem till ifver och flit.
Dessa arbeten hade pågått både länge och väl, alltid med ledning (eller missledning) af den otydliga planritningen och svårlästa beskrif- uingen, då omsider madame Devilles ihärdig- het ledde till något resultat.
I ett källarehvalf påträffade man ett kvinnolik, nästan fullständigt bevaradt, samt i närheten däraf ett halsband af ädla stenar, som värderades till 80,000 francs och kunde bevisas hafva tillhört Jakob II:s privata egendom, samt ytterligare en summa af 70,000 francs i gamla eDgelska guldmynt.
Man trodde sig kunna spåra den dödas iden- titet: hon skulle i lifstiden ha varit hofdam hos den landsflyktiga konungafamiljen och blif- vit bragt om lifvet med anledning af indis- kretioner rörande skatten, och hon skulle ha blifvit begrafd i ett slags förrum till de hem- liga hvalfven.
Härmed må vara huru som helst, så är dock visst, att denna första upptäckt ej ledde till några vidare spår, ty ända till sin död, hvilken inträffade blott för några få är sedan, gräfde och gräfde madame Deville för- gäfves.
Men hennes tro rubbades aldrig, om icke en enda gång.
Hon hade nämligen vid något tillfälle nödsakats lämna arbetarne utan uppsikt, och när hon återkom till sin vanliga post, voro de försvunna.
De hade helt plöts- ligt gått sin väg midt på dagen, och ingen af dem återkom för att uttaga sin innestående af- löning.
I samma jordskifte, där de varit sy- seisatta att gräfva, hittades sedan några engel- ska guldmynt.
Hade nu arbetarne påträffat och bortfört skatterna eller åtminstone en del däraf?
I alla händelser hörde man sedan al- drig talas om några funna rikedomar.
Efter madame Devilles död hafva gräfnings- arbetena fortsatts af två personer, en hr de la Bastie och en engelsk dam, miss Blackwell, men dessa arbeta icke för gemensam räkning, utan hvar för sig, ty den sistnämnda lärer ha lyckats att på något mer eller mindre ärligt sätt förskaffa sig planritningen och beskrifningen.
Hr de la Bastie har nyligen funnit en statyett af den heliga jungfrun af rent guld, och detta har na- turligtvis ännu mera sporrat honom.
Hela Triel håller emellertid på att bli i ordets egent- liga mening undergräfdt, men om skatten nå- gonsin skall hittas, det får framtiden utvisa.
Vi ha kommit att tänka på denna förlorade konungaskatt, dels därför att de franska tid- ningarna mycket sysselsatt sig med historien under senaste tiden, och dels emedan en lik- nande tradition en tid förefunnits om en an- nan dyrbar kungaskatt, hvilken skulle hamnat i Sverige.
Hundra år efter den egelska revolutionen, hvilken fördref Stuartarne, utbröt den franska, som fördref Bourbonerna, och just i denna månad för ett sekel sedan var det som Ludvig XVI och hans drottning, deras bägge barn samt prinsessan Elisabeth fördes såsom fångar till Tempel-tornet efter att förut hafva passerat dystra dagar såsom till hälften fångar i sitt eget kungliga palats.
Marie Antoinette ägde, utom dispositionsrätten till krondiamanterna, en enskild samling af smycken och juveler, hvilken på sin tid uppskattades såsom den dyr- baraste i världen, möjligen med ett enda un- dantag, kejsarinnan Catarina II:s af Byssland.
Vid den förstörelse och plundring, som Tuile- rierna undergingo den 10 augusti 1792, efter- 1892 söktes drottningens juveler fåfängt, och vid upprättandet af den inventarieförteckning, som gjordes kort efter denna dag, funnos endast några få och föga värdefulla smycken.
Resten hade blifvit satt i säkra händer.
Men i hvems?
Det har man aldrig fått veta.
Och icke heller hafva dessa smycken, hvilka voro väl bekanta och beskrifna samt sålunda med lätthet skulle ha igenkänts, någonsin sedan åter blifvit syn- liga.
I Frankrike har ofta den gissningen framställts, att den man, åt hvilken den olyckliga drott- ningen anförtrodde sitt juvelskrin, var ingen annan än hennes ridderlige och svärmiske sven- ske tillbedjare, grefve Axel von Fersen.
Det är bekant, att Fersen till följd af sin delaktig- het i konungafamiljens misslyckade flykt, som upptäcktes och hejdades i Varennes, förvisades från Frankrike, men det är ej mindre bekant, att han sedan i hemlighet och under olika för- klädnader uppehöll sig i Marie Antoinettes närhet ända till det sista.
Åt en säkrare hand än hans kunde hon aldrig öfverlämna ett för- troende, och det kan därför vara ganska san- nolikt, att Fersen fick hand om juvelskrinet och lyckades föra dess innehåll till det obe- märkta Sverige.
Om så förhöll sig och hvar- est han i sådant fall gömde drottningens smyc- ken, den hemligheten tog han med sig i den blodiga graf, som öppnades genom hans mord den 20 juli 1810.
Uppmärksamheten har, som sagdt, emeller- tid då och då fästats vid eventualiteten af en sådan dyrbar deposition, och det är icke utan, att också vissa efterforskningar af skatten gjorts vid åtskilliga tillfällen såväl å de Fersenska egendomarne på landet som i palatset å Blasie- holmen i Stockholm.
Samtliga dessa egendo- mar hafva nu öfvergått i andra händer, och ett rykte, som dock sedan icke erhållit någon synlig bekräftelse, visste till och med för en del år sedan att utpeka, hvem som skulle ha blifvit den lycklige hittaren.
Jor Idun af S.
vad beträffar själfva tillvägagåendet vid mål- ningen, så vill jag ej gärna åtaga mig att söka lära någon människa måla i olja genom att skriftligen gifva några råd.
Målning öfver hufvud taget är ej något, som man kan lära genom att läsa mer eller mindre upp- byggliga saker därom.
Den läres endast genom praktisk verksamhet.
Ett och annat torde emellertid vara på sin plats att här omnämna för nybörjaren.
Hufvudprincipen vid målning är i allmänhet den, att man börjar med de relativt mörkaste partierna och sedan efter hand öfvergår till de ljusare.
Ett motsatt förfarande kan dock äfven användas ibland, i synnerhet när man målar moln, framför allt moln med ljusa kanter.
Då börjar man nämligen med de ljusaste färgerna och låter sedan de mörkare så små- ningom öfvergå i dessa.
Någon synnerligt fullständig teckning, innan man börjar med färgläggningen, tarfvas ej.
Man ritar med kol upp de hufvudsakligaste konturerna och målar i dem med någon slags neutral färg, så att man sedan har något att gå efter.
Vid målning af landskap börjar man med himlen och söker att få den färdig, innan man börjar med skogs- eller andra partier, som skjuta upp något högre i himlen.
Fristående partier, som verka mera silhuettaktigt mot luften, t. ex. enstaka träd, bergs- toppar och dylikt, bör man helst vänta med att måla, tills luften är fullkomligt torr eller åtminstone halitorr.
I annat fall flyta nämligen färgerna mer eller mindre i hvarandra, och verkan af det målade blir ej den åsyftade.
För öfrigt målar man vått i vått, den ena färgen i den andra, då blandningarna göra sig bra, och öfvergångarna mellan färgerna bli harmoniska, om nyanserna äro de rätta för resten.
För att binda färgerna i någon mån, så att det blir fastare och trefligare att måla, kan man till oljan sätta litet torkmedel, s. k. siccativ eller xerotine, då dels detta resultat vinnes, dels färgerna torka fortare, hvilket ibland är en fördel.
Afven vid oljemålning kan man betjäna sig af s. k. lasering, d. v. s. ett lätt öfverfarande öfver ett (torrt eller halftorrt) ställe med en tunn genomskinlig färg.
Effekten blir på detta sätt förträfflig.
De undre par- tierna lysa igenom och bilda med den laserade fär- gen ett helt, som ej kan framställas på annat sätt.
Lasering är synnerligen användbar, när man skall måla dimma, rök, lätta moln och dylikt.
Att nämna något mera beträffande själfva meto- den vid oljemålning tjänar till ingenting.
Några vissa generella regler kunna nämligen ej gifvas, utan det beror af anlagen, hur pass långt man med visst maner kommer som amatör eller som dilettant — längre kan ju en vanlig dödlig ej hoppas hinna, om man ej råkat få den gudaborna gnistan och på allvar tänker kämpa sig fram med penseln.
För unga damer, som äga anlag för teckning och målning, är ju en dylik sysselsättning också pas- sande och vederkvickande.
Sinnet blir friskare, när man med öppen blick för allt det härliga, som visar sig i naturen, slår sig ned med sitt målarskrin och söker afbilda vackra platser och stämningsfulla vyer.
Man får då — om man ej totalt saknar resonnans för intrycken i sitt eget inre och fattar det sköna omkring sig — alltid liksom något af friskt lif med sig, när man går hem med sin studie under armen.
Studien ger alltid — om än kanske mera omärkligt till en början; dock, E o m byggdes ej på en dag!
— en reflekterad bild af stundens stämning.
Man kan många gånger njuta mycket af att se på ett det mest ofullkomliga utkast; man repeterar nämligen med ens allt hvad man såg och kan minsann ej vara försynen nog tacksam, o m man fått den gåf- van att kunna » kopiera efter naturen » ett landskap så pass, att man vid första påseendet kan märka, att det är afsedt att föreställa ett landskap.
Af goda taflor kan man för öfrigt lära mycket.
Går man på Nationalmuseum eller någon annan taf- velsamling och betraktar de där upphängda konst- verken med intresserade blickar, kan man inhämta stora lärdomar, om man äger sinne därför.
På sam- ma sätt kan man ock till en början med fördel ko- piera en eller annan god tafla, så att man erhåller vana vid färgbehandlingen och får ett visst maner, hvilket ju sedan kan smälta tillsammans med det mera individuella hos artisten i fråga.
Nu har jag delvis råkat utom ämnet, då det sag- da ju är att tillämpa på all målning.
Som det emellertid har om möjligt ännu större tillämplighet vid oljemålning, sä må det stå där det står.
När man lyckats få en studie eller tafla så pass färdig och bra, att man anser den kunna uthärda en ej alltför svår kritik, kan man, för att få fär- gerna litet friskare och klarare, fernissa den.
Dylik fernissa finnes att köpa färdig och påstrykes mycket tunnt.
Den torkar ganska fort.
Som bekant tar sig en tafla bättre ut, om man sätter den i ram.
Trefliga, stilfulla och billiga ra- mar kan man själf förfärdiga utan större svårighet.
Man tar t. ex. en vanlig, ohyflad bräda, skär af den, så att man får passande längder, och hopfogar hör- nen vinkelrätt och stadigt.
Kamens bredd kan na- turligtvis vexla, men man bör ej göra för smala ra- mar.
Sedan öfvermålar man denna grofva ram med lämplig färg.
I stället för att måla den, kan man beströ den med guldsand, rifven kork eller dylikt och går då tillväga så, att man först bestryker ra- men med lim och låter det torka och därpå med kokt linolja, hvari man så jämnt som möjligt strör guldsanden.
* * Ja, nu anser nog flertalet af Iduns ärade läsarin- nor, att jag Kan ha talat nog i detta ämne, och så kan ju tyckas, då jag redan lyckats fullskrifva ett par spalter.
Det är emellertid ej så lätt att skiljas från kära vänner, och detta får jag anföra som min ursäkt.
Förhållandet är nämligen det, att det verk- ligen är ovanligt intressant och trefligt att tillbringa sina lediga stunder framför staffliet med oljestudien på.
Har man blifvit litet mera förfaren i oljemål- ning, och resultaten bli passabla, fortfar man nog helst med detta slags målning, och akvarellådan — om man förut roat sig med akvarellmålning — får ligga och hvila sig och torka, så att färgerna efter en tid mera likna förstenade fikon eller dylikt än » moist colours ».
IDUN 1892 Sena middagsmål.
|en som tillbragt någon längre tid utom- •&gt; lands, skall- gärna gifva mig rätt, när j a g påstår, att dagens indelning här hemma i Sverige ej är synnerligen praktisk, och ej utan skäl förebrår man oss svenskar, att vi spilla den bästa arbetstiden på ätandet och matsmältningen.
Hos oss härskar allmännt den seden — med undantag för de högre kretsarne i Stockholm och några större stä- der måhända — att förlägga hufvudmåltiden till midten af dagen.
Men kan man gärna tänka sig något oförnuftigare?
Det kommer ju icke endast an på hvad man äter, utan äfven huru, och liksom lugn öfverhufvud är en medborgares första plikt, så är det isynnerhet just vid ätandet.
Men hvarifrån skall lugnet komma, när fa- miljemedlemmarne under den korta middags- fristen, enkannerligen i staden, komma rusande från alla väderstreck för att så fort som möj- ligt kasta i sig den heta maten och så åter skyndsammast vända tillbaka till sina syss- lor?
Familjefadern dröjer förklarligt nog under måltiden ännu med sina tankar vid det afbrutna arbetet och, i stället för att gladt, uppfriskande samspråk borde krydda maten, härskar allmän tystnad, som blott sällan afbrytes af ett ord i förbigående.
Bar- nen komma trötta ur skolan; oftast sakna de, till följd af de andliga ansträngningarna, or- dentlig aptit; de ville helst begagna den korta middagsrasten till att rasa om i det fria och måste bara i all hast fylla den motspänstiga magen.
Efter måltiden kommer med » mat- smältningsfebern » den oundvikliga känslan af andlig tröghet, hvilkens berättigande det gamla ordstäfvet: » en full mage studerar ogärna » obestridt erkänner.
Men om någon ens aldrig så kort hvila kan ej bli tal: bar- nen kallas af skolan eller lexorna, ehuru de den första timmen hvarken uppmärksamt kunna hålla tankarne tillsamman eller få unna sina öfveransträngda kroppar någon ve- derkvickelse.
För husfadern går det föga bättre: äfven honom kallar plikten till hans embets- eller yrkesgöromål, hvilka han när- mast efter måltiden endast motsträfvigt och på sin hälsas bekostnad besörjer.
Ger han däremot efter för kroppens berättigade kraf på hvila, så försummar han den bästa ar- betstiden.
Huru helt annorlunda, om hufvudmåltiden bildade afslutningen på dagens arbete!
Bort- faller middagsrasten, så kan man från mor- gonen arbete ostördt hela dagen till ungefär 5 eller 6 på aftonen, vid hvilken tid det hufvudsakliga arbetet bör kunna vara af- slutadt — med undantag möjligen för dem, som tjänstgöra i öppna handelsbutiker — och alla familjemedlemmarne i det angenäma med- vetandet af fyllda plikter kunna samlas kring middagsbordet för att i behaglig ro njuta den för kroppen nödvändiga näringen.
Hur går det till exempel till i Frankrike, England, Amerika och på flere andra håll?
Utan tvifvel uträttas mera på denna kortare arbetstid än under den långt uttänjda, eme- dan man på den förra kan arbeta mera in- tensivt.
En alldeles särskild välgärning blefve en dylik dagsindelning för skolbarnen, då genom en så vidt möjligt och skäligt för- längd förmiddagsundervisning eftermiddags- läsningen alldeles borde bortgå.
Så fort de komma hem från skolan, kunde de 287 förtära en lätt, närande mellanmåltid, rent ut på stående fot, utan att vänta på den gemensamma middagstimmen.
På så vis kunde de under ett par timmar af dagen få ägna sig åt den så nödvändiga vederkvickel- sen med lekar i det fria och ändock ha tid och krafter öfver till lexorna, för så vidt dessa ej öfverskrede måttans gräns.
Efter hufvudmålet borde endast undantagsvis och i hvarje fall blott sådant arbete tillåtas, som ej allt för starkt frestade på själen.
Men skulle äfven husmödrarna vinna härpå?
Kanske skola de finna det obehagligt att först vid en så sen timma se sig befriade från sina husfruplikter, utan att betänka, hur de under de nu rådande förhållandena måste jäkta sig hela förmiddagen för att i rätt tid få mål- tiden på bordet, och hur ofta ändock de om- sorgsfullaste bemödanden komma på skam, genom att de väntade möjligen hindras passa på den rätta tiden.
Med det andra systemet skulle däremot äfven för husmödrarna några stunder kunna bli disponibla för personliga uträttningar och promenad i Guds fria na- tur.
Särskildt om hösten, vintern och våren: — alltså under största delen af året • — äro timmarne midt på dagen de, som bäst ägna sig för friluftsmotion; men nu upptagas dessa uteslutande genom husliga sysslor.
Många skola kanske svara mig, att de först kunna göra toalett, när hushållsbestyren äro klara.
Mina damer: ifören er redan till frukosten eder promenaddräkt; när I så vänden åter till hushållsgöromålen, är densamma lätt skyddad med en prydlig hushållsdräkt!
V i finna alltså, att samtliga parter skulle vinna på en annan dagsindelning, hvilken dock hittills, som nämndt, blott torde vara in- förd i några enstaka familjer i en eller annan af våra större städer.
Vanan är visserligen en allsmäktig makt, men » droppen urbålkar klip- pan », och om endast de af Iduns läsarinnor, som i sitt lefnadssätt äro mindre beroende, engång ville göra början, skulle de nog snart finna efterföljare.
H. Stolze.
— Jordgubbssängar täckas icke ännu med granris, ty om detta sker, innan plantan vissnat litet, skulle den ruttna.
V i d potatisskörden låter man genast sortera potatisen i 3 olika storlekar, (rivarvid dess- utom de ovanligt stora och de allra minsta läggas särskildt).
Det nyare sättet att förvara potäterna i frostfri källare mellan torfströ bibehåller dem friska och goda och rekommenderas åt alla husmödrar.
Kvinnorna först.
Det första utställningsföremålet i den svenska Chicagoutställningen har nu mottagits af Chicago-komitén; det består i några kvinnliga slöjd- alster, insända till bedömande af den spec. jury, som tillsatts för att granska dylika.
Juryns medlemmar äro rektor Adler samt fröknarna Branting, Giöbel och Västberg.
Arbeten mottagas intill den 15 sept.
* Frikostig gifvarinna.
Till följd af testamen- tarisk disposition af framlidna enkefru Adelaide Bet- tig har Sjukhemmet i Gefle från sterbbusdelägarne fått mottaga femtiotusen kronor.
* I den höga åldern af fyllda 82 år afled för- tiden fredag i Lund fru Ulrika Loven, född Lilje- walch.
H o n blef 1829 i äktenskap förenad med se- dermera prof. N.
Loven, hvilket äktenskap ge- nom mannens död upplöstes 1878.
I detta äkten- skap föddes 16 barn, af hvilka sju söner och en dotter öfverlefva den åldriga modern.
Den vörd- nadsvärda gamla, som under de senaste åren emel- lanåt plågats af ett kroniskt ondt, fick ända till det yttersta, ehuru ansatt af plågor, bevara sin andliga vigör.
* En kinesisk banbryterska.
Från Shanghai i Kina skrifves, att grefvinnan Li, vieekonungen Li- Hung-Changs gemål, aflidit i sitt palats i Tientsin.
Hon var en af Kinas mest framstående damer, och har i hög grad befordrat alla medicinska reformer inom landet.
H o n hade byggt och underhöll på egen bekostnad i Tientsin ett stort sjukhus för ut- ländingar.
Hennes inflytande i statsärenden var stort icke blott hos hennes gemål, utan äfven hos den kejserliga familjen.
Enkekejsarinnan, som själf hör till de i politiskt hänseende mest upplysta per- sonligheter i Kina, hedrade henne med sitt stora förtroende.
* Husmoderlig almanack.
Denna öfvergångsmånad från sommar till höst medför sina egna göromål.
D e husmödrar, hvilka hela sommaren vistats på landställe eller vid badort, återvända nu hem oeh finna rikligt med arbete vid återinrättandet af bostaden, såsom den skall se ut under den stundande vintersäsongen; och äfven den, som varit hemma i lugnet, har full sysselsätt- ning med de bekanta höstgöromålen eller i och för en förestående flyttning till 1 oktober.
Dessutom är september en viktig månad för källare och skaf- feri, hvilka efter vederbörlig vädring och städning skola upptaga hela vinterförrådet af grönsaker, po- tatis och frukt, vare sig såsom skörd ur egen träd- gård eller genom klokt beräknadt uppköp.
— Om smörbyttan ej fyllts under juni, lämpar sig ännu septembersmör bra till förvaring, likaså september- ägg.
— Syltningen inskränker sig nu till päron, plommon, äpplen (fruktmos), gurkor, pippling och lingon; konserverna bestå hufvudsakligast af blom- kål, skärbönor, tomater, rödbetor m. m.; torkning af äpplen och päron företages, där sådant lönar sig.
Ägare af bikupor tillvarataga honung.
Allt eftersom väderleken tillåter, skördar man i i trädgården återstående lök, blomkål, bönor och rotfrukter — kålen dock icke ännu — • och höst- gräfver de friblifna trädgårdslanden.
Bärbuskar gran- skas och nya planteras; sparrissängar behandlas enl. allmän regel; persiljekaggen för vinterbehofvet gö- res, i ordning; frö insamlas.
Äppelplockningen öf- vervakas noga och verkställes helst med » äppelploc- karen ».
Appelförrådet förvaras omsorgsfullt i lämp- liga källare eller rum och granskas alltsom oftast.
Kvinnliga poliskonstaplar har man börjat skaffa sig i Amerika.
Fru Arnes, som nyligen blif- vit anställd som poliskonstapel i Mihvaukee, är en högväxt, smärt kvinna med energiskt uttryck.