Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1850—51. 7 Sami. 1 Afd. 36 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 61. och följaktligen undanrödja behofvet af vidare bruk utaf det tvångsmedel, sorn bysättningen i sådant afseende innebär; får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
Arik. till Exp.-Utsk. <1. 22 Atig. 1851, kl. 4 e. m.
Betänkandej i anledning af väckt motion om räntans jingifvande i vissa fall.
Vid behandling af denna från Vällofl. Borgare-Ståndet tili Lag-Utskottet remitterade motion, har Utskottet inhemtat hurusom fråga vid flera föregående riksmöten väl varit väckt, att, med upphäfvande af stadgandet i 9 kap. 6 § Handels-balken, emot hvilket högre ränta än sex för hundradet ej får tagas, det måtte stå långifvande och lånsökande fritt att sinsemellan öfverenskomma om räntans belopp; men att frågan städse hos Ständerna fallit; och skälet dertill synes hufvudsakligen varit fruktan att en obegränsad frihet i omförmälde hänseende kunde, med afseende å den ringa tillgång på penningar, som finnes här i landet, orsaka alltför vådlig rubbning i kreditförhållandena och dymedelst större olägenheter, än fördelar.
Om emedlertid en så utsträckt frihet ej skulle kunna medgifvas, borde likväl, efter hvad Herr Palander, C. JU., ati förenämnde motion påslått, lagstiftningen så mycket modifieras att icke medborgare af omständigheterna tvingas att blifva lagbrytare; och det är med anledning deraf som bemälde motionär föreslagit: ”att diskonte - Lag-Vt skottets Betänkande, N:o 61. 3 ring af vexlar skall bero på öfverenskommelse,utan att det betingade afdraget i något fall skall kunna såsom ocker räknas och anses;” samt ”att uti reverser med bestämd förfallodag samt högst nio månaders löpningstid, hvilken ränta som helst må kunna lagligen föreskrifvas och utfästas; dock med den inskränkning, att, om inteckningssäkerhet i fastighet för dylik fordran sökes och vinnes, gälden skall löpa med endast 6 procents ränta från den dag, inteckningssäkerhet erhållits, till dess skulden blifvit infriad, änskönt en högre ränta varit i förbindelsen utfäst.”
Det torde jemväl böra medgifvas, att en frihet uti ifrågaställde hänseende är minst vådlig om den inskränkes inom handels-lifvet; men ehuru motionären synes hafva haft en sådan begränsning till ögonmärke, är dock ostridigt att ett bifall till förslaget skulle medföra verkningar långt utom det beräknade området, enär det omfattar alla reverser med bestämd förfallodag, då den infaller inom 9 månader.
Dylika papper äro nemligen lika vanliga utom, som inom handelslifvet; och man torde nära nog kunna antaga, att större delen af den löpande skulden i landet grundas på sådana papper.
Vid detta förhållande möta enahanda betänkligheter emot den begränsade frihet, hvarom nu är fråga, som emot den vidsträcktare, hvilken vid föregående riksmöten varit påyrkad.
Penningeställningen i landet synes sannerligen ej vara sådan, att tidpunkten kan anses nu vara inne för medgifvande af en frihet, som väl, då tillgången på penningar är ymning, är fördelaktig för låntagare, men deremot kan för dem blifva tryckande under motsatta förhållanden.
Utskottet tillstyrker derför vördsamligen, att ifrågavarande förslag ej må till någon lagstiftnings- åtgärd föranleda.
Stockholm den 22 Augusti 1851. 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 62.
Ank. till Eip.-Utsk. den 20 Aug. 1851, kl. 4 e. m.
Betänkande j i anledning af vackt motion , angående skyldighet för fästehjon att, inom viss tid efter slutad lysning till äktenskapdetsamma genom vigsel fullborda.
Vid sista Riksmöte gjordes äfven framställning om behofvet af ett stadgande i nämnde syftning.
Man anmärkte att saknaden deraf skulle vålla, att fästehjon ofta dröja flere år med vigsel efter skedd lysning, hvilket åter verkade till osedlighet; och man föreslog derföre att 7:de kap.
Giftermåls-balken måtte tillökas med en ny § af följande lydelse: ”Äktenskap, till hvilket i laga ordning lyst är utan jäf, bör inom i år efter 3:dje lysningen, med vigsel fullbordas.
Underlåtes detta utan skäl, som af Domaren godkännes, bote den af fästehjonen, som uppskofvet vållat, 20 daler till tveskiftes emellan kyrkan och de fattige.”
Detta förslag blef emedlertid af Lag-Utskottet afstyrkt.
Utskottet yttrade nemligen: ”Då 5 § 1 kap.
Giftermåls-balken stadgar att icke någon må till äktenskap tvingas, utan att så qvinnans, som mannens frivilliga ja och samtycke bör giftermålet fästa, skulle ett Lag-Utskottets Betänkande, N:o 68. i «tt påbud för fästehjon, att, inom viss tid, vid ansvar, fullborda deras tillämnade äktenskap, stå i uppenbar srid med berörda lagrum.” ”Olämpligheten af tvångsmedel uti omförmälde hänseende har lagstiftaren jemväl insett, och han har derföre bemödat sig att på annan väg förekomma de olägenheter, h v artill långa dröjsmål med fullbordan af äktenskap kunna leda.
Sä har han. i 15 kap. .af 1686 års kyrkolag, ålagt presterskapet, att förmana folket mot i lång tid anstående troiofningar, och i allmänna lagen (3 § 12. kap.
Giftermåls-balken) vid ansvar förbjudit fästehjon att före vigseln flytta i hus och bo samman.
Och härmed har den frihet, sorn utgör hufvudvilkoret vid ingåendet af äktenskap, blifvit af lagen bevarad.”
De åsigter, som sålunda uttalades, delades äfven af tre Riks-stånd; och förslaget biel' följaktligen af Rikets Ständer förkastadt.
Preste-Ståndet var deremot af annan mening.
Utskottets yttrande ogillades derför af samma stånd; och vid innevarande riksmöte har äfven en bland Ståndets ledamöter Herr Prosten Lagergren åter upptagit orriförmälte fråga samt under förmenande att ofvanberörde förslag skulle af sista Ständer blifvit bifallet, derest detsamma varit mera omfattande, till Rikets Ständers pröfning hemställt följande förslag till författning i ämnet: ”Äktenskap, till hvilket i laga ordning lyst är utan jäf, bör sist inom 3:ne månader efter tredje lysningen med vigsel fullbordas, så vida ej laga förfall styrkes eller anmälan till skiljobrefs erhållande i Domkapitlet blifvit ingifven.
Underlåtes detta, bote den af fästehjonen, som uppskofvet vållat, 20 daler till tväskiftes emellan kyrkan och de fattige, förmanas af vederbörande pastor och, der sådant ej hjelper, af Konsistorium.
Förlöpa dock, detta oaktadt, andra 3:ne månader utan att vigsel skett, eller uppskofs skäl finnes, som af Domaren godkännes, upplöses förbindelsen och skiljobref meddelas i laga ordning.” Lag-Utskottet, hvars yttrande i ämnet blifvit infordradt, har vid jemförelse af Ofvanstående 2:ne serskilda förslag, väl funnit det nu framställda innefatta en större fullständighet eller ega större omfattning än det förra; men i stället att bidraga till saken* lith. till B.
Prot. 1860—5i.
Sami. 1 Afd. 86 Haft. 2 (i Lar/- Itskottels Betänkande, N:o 62. framgång, pä sätt motionären svnes föreställt sig, anser Utskottet utsträckningea verka motsatsen, enär deruti ostridigt ligger det mest talande skäl emot förslaget.
Enligt densamma skulle nemligen i laga ordning ingSngne äktenskaps-förbindelser kunna, emot kontralienternes vilja, upplösas.
Ett sädant ingrepp i den personliga friheten torde likväl ej kunna medgifvas af lagstiftaren; och derför får Utskottet, som dessutom, på grund af de skäl, som hos sislförsamlade Ständer gjorde sig gällande, anser förslaget i öfrigt oförenligt med grundsatserne, i lagstiftningen, vördsammast afstyrka ifrågavarande motion.
Ståckholm den 22 Augusti 1851.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1851. Lag-Ulskettets Betänkande, N.-o 63. 1 N:0 (»3.
Ank. till Exp. Utsk. d. 25 Åug. 1851, kl. 8 e. ».
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring af lagens stadganden angående testaments friheten och dermed gemenskap egande frågor.
Enligt nu gällande lagstiftning har ingen makt att arfvejord å landet genom testamente bortgifva,, men deremot eger hvar och en, efter landsrätt, att testamentera till hvem han vill, skyld eller oskyld, all aflingejord och ärfda eller förvärfda lösören; dock skall, der omyndige barn äro, som icke hafva något till födo och uppfostran, dem först, efter stånd och värde, så mycket lemnäs, som domaren pröfvar skäligt, till dess de sjelfve sig nära kunna.
Efter stadsrätt bestämdes deremot i 1734 års lag testamentsfriheten till en sjettedel af allt gods, ärfdt eller förvärfdt, rörligt geller orörligt, der barn eller brostarfvingar lefde efter, och till hälften om man ej hade barn, utan endast andra inländska arfvingar, med rättighet att alltsammans till inländsk man bortgifva om blott utländska arfvingar funnos; men genom Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762 har blifvit förklaradt, att man, efter stadsrätt, eger, likasom efter landsrätt', borttestamentera ali aflingejord samt ärfda och förvärfda lösören, derest man ej har lifs- och bröstarfvingar, i hvilket fall det vid allmänna lagen bör förblifva; och denna testamentsrätt gäller äfven, derest de, som till Preste-Ståndet höra, vilja göra testamente om den egendom, hvari de hafva giftorätt efter stadsrätt, ehvad de bo å landet eller i staden, hvaraf åter följer, att samma testamentsrätt till en del jemväl omfattar jord å landet.
Ifrån den inskränkning i rättigheten att råda öfver förvärfvad stadsfastighet, som nu är omförmäld, eger emedlertid ett undantag rum till förmån för Ridderskapet och Adeln, som, efter 1723 års privilegier, hafva en fri dispositionsrätt öfver dess aflinge hus och jord i städerna; och häraf visar sig således, hurusom olika principer för stad och land äro i afseende pä testamentsrätten gällande.
Då nemligen å landet det är ovilkorligen förbjudet att bortgifva ärfd fastighet, men en oinskränkt makt öfver all aflingejord och annan egendom lemnad, är deremot, efter stadsrätt, rättigheten att genom testamente om sin egenBih. lill R. SI.
Prat. 1830 185i. 7 Sami. 1 A/d. 37 Iläft. Lag-Utskottets Betänkande, K-o 63. dom förordna, den må vara af hvad egenskap som helst, blott till en del inskränkt till förmån för harn och arfvingar; och om man går tillbaka till föregående lagar, så inhemtas, hurusom samma olikhet alltjemt egt rum, sedan testamentsilätten hlef föremål för lagstiftningen.
Fråga om förändring i denna del af lagstiftningen har emedlertid vid llere föregående riksmöten varit föremål för Ständernas öfverläggningar och beslut; och denna fråga är nu åter väckt inom Högloft.
Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman, JV. F. A., och inom Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr Sundin, C.
De hafva föreslagit, l:o Herr
Dalman: dels att med upphäfvande af 17 kap.
Ärfda Balken, Kongl. Förordningen d. 19 Augusti 1762 och Kongl. Förklaringen af den 4 Februari 1801 samt 12 § i Ridderskapets och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, nyssnämnde kapitel måtte erhålla följande förändrade lydelse: § 1- ”Ej må någon genom testamente bortgifva mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvinge finnes.
Ej eller må den, som häfver bröstarfvinge, genom testamente så förordna om sin egendom, att bröstarfvinges rätt till afkomst eller nytta af hvad i hans laglott räknas bör, derigenom inskränkes.” §2.
”Finnes ej bröstarfvinge, då må man all sin egendom genom testamente bortgifva.” §3.
'Testamente må ej tagas af bo oskifto, utan af dens del, som gifvit häfver.” § 4.
”Har någon i testamente gifvit mer än lag säger, varde testamentet, då tvist upptar, rättadt efter lagen och gånge för öfrigt i verkställighet.” § 5.
”Gifver någon genom testamente bort egendom, som är börd underka - Lag-VIskottets Betänkande, Tito 63. 3 stad, äge den, som inom börden är, att, innan laga stånd åkommer, dea egendom lösa efter af rätten derå satt värde; och gånge dermed i öfrigt som i 5 kap.
Jorda-balken skiljs.” dels ock att, 8 kap.
Jorda-balken kommer att lyda sålunda: § i. ”Ali egendom, ehvad den är ärfd eller förvärfd, må af egaren bortgifvas. ” § 2.
”Bortgifver någon sådan egendom, som börd underkastad är, ege bördeman att, innan laga stånd åkommer, densamma lösa efter af rätten derå satt värde; och gånge dermed i öfrigt som i 5:te kap. denna balk skiljs.” §. 3. ”Nu finnes, att man häfver gjort gifvaren, hans barn eller första arftagaren märkelig orätt, otjenst och skada; slånde them tå fritt, gåfvan att återkalla, om han, som gåfvan fått, then i handom häfver, och Rätten pröfvar henne rätteliga förverkad va^a.
Är gåfvan för mödo och arbete, eller gjord tjenst gifven; gånge tå ej åter.” 2:o Herr Sundin: att 1 och 4 §§ i 17 kap.
Ärfda-balken måtte ändras på följande sätt: § i.
”Ingen häfver makt, derest bröstarfvingar lefva, att ärfd fastighet å landet genom testamente bortgifva.
Men är den ärfda fastigheten belägen i stad, må egaren en sjettedel deraf borttestamentera.
Ej heller må någon bortgifva gjord förbättring å den fastighet, om hvilken han ej eger att på förenämnde sätt förordna.
Finnas ej bröstarfvingar, men lefva fader och moder eller, i händelse endera af dem eller begge äro döda, hel- eller halfsyskon eller ock bak- eller sido-arfvingar uti de leder, som enligt 3 kap.
Ärfda-balken framför syskonebarn till arf berättigade äro, då må man genom testamente bortgifva hälften af sin ärfda fastighet, ehvad den i staden eller å landet belägen är.
Lefva af arfvingarne endast syskonebarn eller de, som jemte eller efter syskonebarn till arf berättigade äro, då må man all sin ärfda fastighet borttestamentera.” 4 Lag-Vlskotlels Betänkande, N:o 63. § 4.
”Ali förvärfd fastighet, ehvad den är belägen å landet eller i stad, samt ärfda och förvärfd a lösören, må man testamentera till hvem man vill, skyld eller oskyld; dock att, der omyndiga barn äro, som icke ega något till föda och uppfostran, dem skall efter stånd och värde så mycket lemnäs, som domaren skäligt pröfvar, till dess de sjelfva sig nära kunna.” att 5 § i samma kap. må utgå; att vid 1 § i 5 kap.
Jorda-balken måtte införas ett stadgande af följande hufvudsakliga innehåll: ”Att om bördeman åstundar lösa arfvejord, som är genom testamente bortgifven, honom åligger instämma talan derom inom samma tid, som för bördelösen af såld arfvejord föreskrifven är, samt att, derest parterne före den i stämningen förelagda dag sämjas om det belopp, den bortgifna arfvejorden rätteligen värd är, och hvilket bör af bördemannen, derest han sitt anspråk vinner, till testamentstagare!! erläggas, denna löse-skilling skall af bördemannen senast å första rättegångsdagen af det ting, då lagfarten är slutad, i Rätten nedsättas, hvaremot, i händelse ett sådant åsämjande ej skett, och öfverenskommelse oin löseskillingens belopp ej heller kan å den dag, hvartill börds-anspråket är instämdt, träffas; skall detsamma genom värdering bestämmas, hvarefter bördeman, hvilken det i dessa fall skulle åligga att å sistomförmälda dag till Rätten inlemna borgen för den löse-skilling, hvilken kan bestämmas, bör, vid förlust af sin bördsrätt, löse-skillingen hos Rätten insätta å det Ting, som infaller näst efter en månad från det densamma blifvit till beloppet fastställd.” att uti 8 § af 5 kap.
Jorda-balken införes ett stadgande ”att uti ofvan anförde fall, då borgen skall ställas, gäller klander, fastän icke penningar vid detsammas anhängiggörande hos Rätten nedsättas”; samt slutligen att, med upphäfvande af 3 § 8 kap.
Jorda-balken, följande lydelse må gifvas åt samma kapitels 1 §•
”Ingen må af ärfd fastighet, om den å landet ligger, bortgifva något, eller, derest den i stad belägen är, mera än en sjettedel.
Sker det, håfve arfvinge, då han, som det gaf, död är, makt att hvad sålunda bortgifvet är återkalla; dock emot skyldighet, derest han vill återvinna den ärfda fastighet, hvarom gifvaren egt genom testamente förordna, att erlägga dess fulla värde.
Vare dock ej förment att af arfvegods på lifstid förläna något hemman åt den, som trogen tjenst gjort häfver, der ingen aflingejord är.
För - Lag-Utskottet» Betänkande, N.-o 63. värfd fastighet, så i stad som på landet, må man gifva hvem man vill.
Om medgift, morgongåfva och testamente skiljs i Giftermåls- och Ärfda Balka rne.” Öfver dessa serskilda förslag har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infovdradt.
Efter pröfning af samma förslag anser sig emedlertid Utskottet icke kunna understödja någotdera.
Emot Herr Dalmans förekommer nemligen att detsamma skulle till sina väsendtligaste grundvalar rubba det i vår lagstiftning gällande odal- eller arfvejordssystem, enär rättigheten, att bortgifva arfvejord å landet står i uppenbar strid deremot, en rubbning, hvilken, så vidt Utskottet varit i tillfälle erfara, ej skulle af allmänna tänkesättet gillas.
En sådan rubbning afser deremot väl icke det af Herr Sundin framställda förslag; men tvifvelaktigt är dock huruvida lagstiftningen bör uti ifrågaställde hänseende utbildas på den väg bemälde motionär anvisat.
Det är visserligen sannt, att lagstiftningen i afseende på testamentsrätten för stad och land derigenom komme att bringas till närmare öfvei’ensstämmelse; men den blefve i allt fall olika för begge.
En sådan likhet torde ej eller kunna vinnas utan ett totalt upphäfvande af det rådande arfvejords-systemet; och ett dylikt upphäfvande har äfven blifvit tillstyrkt af Lagberedningen, hvars principer i afseende på testamentsrätten torde vara de, som företrädesvis böra tillämpas, om lagstiftningen i denna del skulle förändras.
I följd häraf, och då båda motionärernas förslag dessutom gå ut på en utsträckning af bördsrätten, anser Utskottet tillfyllestgörande skäl förefinnas till det vördsamma tillstyrkande, att icke någotdera af ifrågavarande serskilda förslag måtte vinna Rikets Ständers bifall.
0 Lag-lltskotlets Uttänkande Ko 6i.
N:o 64* Ank. till Exp.
Utsk. den 26 Aug. 1851, kl. 5 a. ra.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om verkställighet af utmätning.
Uti serskilde till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifna memorial är föreslaget, 1:0 af Riksdagsfullmäktige!!
Anders Olofsson från Elfsborgs län;;”att, med ändring af nu gällande stadgar rörande utmätning, Kronofogdarnes befattning och åliggande dervid må öfverflyttas på Sockne-nämnderne”; och 2:o af Riksdagsfullmäktige!!
Nils Larsson från Jemtland: dels att Länsman må vara berättigad på fordringsegares begäran, utan ordres från Kronofogde, verkställa utmätning inom sitt distrikt, i hvilken händelse dock hvarje Länsman borde ställa borgen för minst 500 rdr banko af den uppbörd, honom kunde komma att anförtros; dels ock alt närmaste tillsyn deröfver att icke Länsman i förberörde hänseende något underlät, skulle tillhöra fordringsegaren sjelf, ehuru det borde åligga hvar och en länsman att qvartalsvis insända utmätnings-diarierne till Lands-kansliet.
Efter öfvervägande af dessa till Lag-Utskottet remitterade motioner, får Utskottet, hvad först angår förslaget om utmätningsverkets öfverflyttande från Kronofogdarne till Sockne-nämnderne, förklara att Utskottet ej, lika med motionären, kan föreställa sig, det en dylik öfver flyttning skulle leda till exsekutions-väsendets förbättring.
Bevillnings-TJtskottets Betänkande, N:o 10. 9 rättande lill rusthållshemman i allmänhet blifvit utsedde de bästa hemman, som voro att tillgå, och hvilka, jemte åtskilliga andra förmåner, erhållit befrielse från hemmantalsräntan, samt der denna icke uppgick till viss bestämd summa, som ansågs motsvara rustningsbesväret, fått sig anslagen räntan af så kallade augmentshemman.
Dessutom har blifvit upplyst, att merberörde afgifter utgjorde de ofvannämnde pensionsinrättningarnes bufvudsakligaste inkomster, hvilka, om ock betydliga, likväl, i anseende (ill pensionstagarnes talrikhet, icke medgifva att lemna mer än högst otillräckliga pensioner, hvadan någon nedsättning af ifrågavarande afgifter ansetts icke kunna ega rum, med mindre än att pensionskassorna medelst statsanslag godtgjordes för den minskning i påräknade inkomster, som derigenom komme att dem tillskyndas.
Då den omständighet, att dessa kassor numera, i stället för rusthållsafgifterne, erhållit årliga statsanslag, likväl icke väsendtligen förringar de skäl, som vid föregående riksdagar legat till grund för afslag å likartade motioner med de nu ifrågavarande, har Utskottet ansett sig nu icke kunna till hvad i ofvannämnde hänseende blifvit vrkadt tillstyrka Rikets Ständers bifall. §. 10.
I fråga om stämpclafgiften å tidningar har Utskottet fått .emottaga följande motioner: af Herr Printzensköld, C., att, med afseende å den tidningar förunnade postportofrihet och på det någon ersättning för ökadt besvär vid postföringen måtte kunna posthemmans-innehafvarne beredas, tidningsstämpel-afgiften måtte fördubblas; af Hans Excellens Herr Grefve Löwenhjelm, alt, med bibehållande af nuvarande stämpelafgift, ett lindrigt postporto måtte tidningar åsättas; af Herr P. Berg; och af Anders Jansson från Skaraborgs län, att berörde afgift måtte nedsättas till det belopp, hvartill densamma före sednaste riksdag var bestämd; samt af Johan Pehrsson från Upsala län, att stämpelafgiften måtte antingen belt och hållet upphöra eller ock nedsättas till samma belopp, som af nyssnämnde 2:ne motionärer blifvit föreslaget; varande såsom skäl för den yrkade nedsättningen hufvudsakligen andraget, att genom den vid sednaste riksdag vidtagna förhöjning af denna afgift priserne å de större tidningarne stegrats och derigenom en indirekt beskattning blifvit lagd på den stora allmänheten, för hvilken tidningar numera äro ett behof, samt de mindre s. k. landsorts-tidningarnes tillvaro så försvårats, att en del af dessa, till skada för den ort, der de utgifvits, måst helt och hållet upphöra.
Härförutan har, såsom tillägg lill Herr Bergs ofvannämnda motion, inom Vällofl.
Borgareståndet blifvit af Herr O. fVallenberg föreslaget, att endast den del af en tidningsupplaga, som med posten fortskaffas, måtte stämplas samt stämplingen verkställas vid vederbörande postkontor och afgiften derför direkte ingå till postverket.
Vid öfvervägande af hvad sålunda blifvit såväl i ena som andra afseendet yrkadt, har Utskottet, hvad först angår Herr Printzenskölds och Hans Excellens Hr Grefve Löwenhjelms omförmälde förslag, trott sig böra erinra, att, då Rikets Ständer vid sednaste riksdag, just i betraktande af den tidningar beviljade portofrihet, pröfvade lämpligt förhöja stämpelafgiften till dess dubbla belopp, skäligt afseende blifvit fästadt å Bih. till R.
Prot. 1853 & 1854. 5 Sami. 1 Afd. 6 Haft. 2 10 Bevillnings-Utskotlets Betänkande, N:o 40.
Statens anspråk på ersättning för berörde förmån, hvadan någon ytterligare dylik ersättning eller förhöjning i stämpelafgiflen icke nu synes vara af omständigheterna påkallad.
Beträffande, åter den ifrågasatta nedsättningen, torde skäl dertill så mycket mindre vara för handen, som det icke lärer kunna nekas, ali slämpela(giften i och för sig är af den obetydlighet, — hvilket dagliga erfarenheten också bekräftar, — att hinder för spridandet af tidningspressens alster icke kan anses derigenom uppstå.
Utskottet hyser nemligen den öfvertygelse, att inom den ort, der behofvet af en tidning låter förspörja sig, en sådan också skall, oaktadt stämpela fgi flen, uppstå och ega bestånd.
Hvad slutligen vidkommer det jemväl väckta förslaget att endast den del af en lidningsupplaga, som med posten försändes, borde undergå stämpling och denna stämpling verkställas å postkontoren samt afgiften direkte inflyta till postverket, så torde dervid böra anmärkas, dels att stämpelafgiften icke är att betrakta såsom egentligt postporto, dels ock alt den föreslagna förändringen skulle komma att medföra betydligt ökade göromål för posttjenstemännen, hinder och dröjsmål vid posternes expedierande samt, i afseende å sjelfva stämpelafgiften, enahanda resultat som hittills, nemligen densammas ingående till Statsverket, ehuru i förening med öfverskotten å postverkets intrader.
— På grund af hvad Utskottet sålunda anfört, hemställer Utskottet, alt Rikets Ständer måtte, utan afseende ä de i detta ämne väckta motioner, besluta, att stämpelafgiften för tidningar må vid dess nuvarande belopp oförändradt förblifva. §■ 11.
I sammanhang med Herr Henschens ofvan omförmälda motion, har inom Vällofl.
Borgare-Ståndet blifvit af Herr Stolpe föreslaget, att det uti äldre karta-sigillata-förordningar befintliga stadgande, enligt hvilket en afgift af två skillingar skulle erläggas för hvarje karta, som af ex p ed i ti o n s ha fv a n den påsattes och påtecknades, måtte uti blifvande förordning varda återinfördt.