Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den som vet hvad det vill säga att få ett normalt utrustadt barn skickligt i hand- arbeten, den kan just känna sig litet tvif- velaktig Visst är det alldeles utmärkt, att idioter och lytta kan ta upp konkurrensen med friska, men bra onaturligt.
Nog skulle jag för min personliga del ha föredragit, o m arbetena varit både sneda, buktiga och bac- kiga, det är visst och sant.
Så finns det — — Men börjar jag att tala o m Nordi- ska museets skatter, slutar jag aldrig, och herrskapet vet hur jag har det med utrym- met!
I » Iduns Salong » har jag naturligtvis gjort visit och hvilat mig efter bästa förmåga; men förmågan räckte inte just så långt.
Salongen, hur utmärkt söt den är, är tyd- ligen inte afsedd för ang-bong-poängta per- soner.
Stolarna är alldeles för spröda och trånga 1 I går var vi i » Bibliska galleriet », » Mar- tins utställning », » Byströms villa » och i » Teater- och Musikutställningen », allt i ett kör!
Det var ansträngande, men man må- ste ta sådana där » stortag » ibland, eljes blir man aldrig färdig med » tittandet ».
Bib- liska galleriet vill jag inte gärna uttala mig om, efter jag är säker på att de där tablå- erna nog skänker både andakt och glädje åt många.
Jag för min del tycker inte om vaxfigurer, allra minst, när de ska försöka ge en så realistisk verklighetsbild af den finaste och vackraste dröm människan äger.
Tanken är j u i hvad fall som hälst vacker!
» Martins utställning » hör till det där » fina fina », som inte vanligt folk förstår.
Nog tycker jag, att mattorna i Norska af- delningen, hos » hemslöjden », hos våra Handarbetsvänner och hos Giöbel gör mig lika glad, ja mycket gladare än de där gamla mattstumparna, som tar sig grufligt litet ut, äfven när de är hela.
Och hvad den där » bråten » af gamla porslins ?«tor an- går, så kan den rakt inte inspirera upp mig till ens den lägsta grad af förtjusning Jag föredrar helt och vackert porslin, jag, sådant som man får se både hos Danskarna och hos oss, och när man så får höra, att » bråten » till på köpet är värd tusendetals kronor, så tycker man just att samlare är ett bra onormalt folk.
Det enda riktigt vackra i hela utställningen är Turken till häst, som sitter där, skimrande af guld och sammet och juveler, och så den där verk-
246 ligen rent underbara » koranen » af guld, i ett glasskåp, fast när man tänker på läran den förkunnar, så blir den inte vacker ändå!
» Byströms villa » har jag bara sett » an- nexet » till, efter den ligger så på höjden, att man nu i värmen omöjligt orkar sträfva dit upp förr än efter klockan 6, och då är den stängd!
Nå, går an, att de i annexet exponerade sakerna just inte gifvit mig smak efter mer.
Nog finns där en bra vac- ker ostindisk servis, som jag riktigt önskar att jag rådde om, och smycken och annat som man kan se på — men taflorna!
Ja, dem kan man inte se på, det är säkert.
Besynnerligt, att taflor får vara presis hur oanständiga de vill — bara d e är » antika », och det fast antiken just var typen för den anständiga nakenheten — ty sådan finns det med!
Jag var riktigt glad, att Ruffen satt utanför och väntade, och när en hu- stru får den behållningen af » att se på taf- lor », så måste man medge, att konstnjut- ningen allt varit litet kom si kom sa.
I Teater- och musikutställningen var det så vackert, lugnt och högtidligt som i kyr- kan.
» Man märker, » sa jag åt Ruffen, som jag nu lyckats locka med mig in, » att här bor idel stora andar. » (Hur sannt jag sa, visste jag inte då!)
» Jaha, » sa Ruffen.
Att ett enda ord kan verka så presis lik en gråsten, kastad i ett djup, är obegrip- ligt!
» Det här är Christina Nilsson som Ofe- lia, gubben lilla! » sa jag i lirk-ton, ty jag märkte, att han behöfde lirkas med.
» Hon var ju tokig, h o n?
» » Ofelia, ja » » Det märks inte alls på taflan, hä hä. » » Neej, » sa jag kritiskt, » det märks verk- ligen inte alls.
Den är för utsökt väl må- lad!
Men hvem är den där frun därborta, du? » » Elise Hwasser, » läste Ruffen.
» Hon ser ut som en hvit pangsé med dagg på, » sa jag.
» Med dagg uti, hä hä, » sa Ruffen.
» Ser du inte att hon gråter invärtes? » » Gubben! » sa jag och klappade ömt hans hand.
» Hä? » » A h, just ingenting.
Jag bara ångrar mig som vanligt.
Men se på de här her- rarna, du.
Arnoldson, Arlberg och de P u y!
» » Sångare visst allihopa, » sa Ruffen.
» Undrar hvar alla vackra karlar tagit vägen nu för tiden, » sa jag.
» Inte finns de inom konsten, det är då säkert. » » Det är rysligt, hvad han är hålögd, du, » sa Ruffen och pekade på Gustaf den tredje, som sitter i en länstol och bildar tablå- vivang tillsammans med en ann grann herre, som också ser ut att ha pröfvat mycket här i lifvet.
» Ah, man kan bli hålögd af mindre, » sa jag, » än att få sitta här i vax, i stället för att få stå utanför nya Operan i brons.
Men, ser du här!
Bellmans luta!
Hans egen, verkliga luta!
O, så riktigt intressangt det här är!
Och här — hans porträtt!
Ansiktet är — — jag vet inte hur — som en dröm satt i musik. » » Jag ser på Scholander, jag, » sa Ruffen.
» Han är vår Bellman, han! » » Håll till godo, » sa jag stött.
» Bellman efter århundradet! » Tänk, hvad det finns att se på den ut- ställningen!
Klavesänger och spinetter, pi- anobord och allt hvad som finnas kan i mu- IDUN sikväg, och kostymer och autografer och Gud vet inte allt!
Hvilket grufligt besvär att samla så mycket bara intressangta sa- ker!
Men hvad gör det, när besväret varit besväret värdt!
» Lovisa, hä hä, » sa Ruffen, » här sitter Agrellan, d u!
» » Nej, » sa jag, djupt intresserad.
» Gör.
hon?
Joo, verkligenl Nå det enda som tröstar mig är, att porträttera sig bäst hon vill och sätta ut sig bäst hon må, så är det ändå aldrig någon som känner igen henne. » » Och fru Edgren bredvid och Strindberg nedanför! » » Den platsen riktigt passar honom, » sa jag.
» Så hemsk han ser ut!
Bara grubbor och ögon. » » Ja, » sa jag, » han ser ut som om han förtärt sig själf, och det intill bara benen.
Men — — Ruffen — lilla!
Sitter den där ljusgröna flickan med hvita fischyn och hvita hatten med hvita plymer på kvar i klavesänghörnet?
» » Jaha. » » Jaså — verkligen?
Det var otäckt. » » Jag tycker inte att hon är ' otäck ', hä hä. » » Du vet inte alls hvad du talar om, gub- ben, inte alls!
Hu!!!
! » » Hvad är det, g u m m a n?
» » Sitter den — gröna — flickan — verk- • ligen ännu — kvar — i klavesänghörnet! » » Ja, det gör hon! » » Jaså — — » sa jag » — — det — gör — h o n!
Ja — då går vi då — Ruffen — — Tro mig, här är inte godt att vara — för vanligt folk.
Inte alls godt att vara för vanligt folk — — Stora andar tycker ju aldrig om tarfligheter.
Det är nog för det, som de — » » Men Lovisa — —?
» » Fråga inte, » sa jag.
» Titta rakt fram, rakt fram, söta du — och låt oss gå — genast! » Vi gick, men på själfva tröskeln kunde jag inte hindra mig från att vända mig om, och i detsamma nöp jag Ruffen i ar- men så han har blåmärke än i dag, och det hade jag skäl till!
Där satt den gröna och hvita flickan, inte bara fördubblad, utan fyr dubblad.
— en i hvart hörn, alla " fyra presis på pricken lika klädda i samma kläm- ningar, fischyer, plymer och spetsar.
Nu efteråt säger Ruffen, som » bara af en slump » inte » lagt märke » till flickorna, att om de fanns, så var det naturligtvis vanliga lefvande flickor; men hvarför van- liga lefvande flickor skulle, alldeles lika klädda, sitta i hvar sitt hörn och spöka, begriper inte jag, såvida det inte var för att ge » stämning », och det gjorde de med, på sitt vis.
Nej, jag blir nog tvungen tala med en spiritist, innan jag far hem.
Det står inte rätt till med mig, verkligen inte rätt till med mig i fråga om det andliga.
Emellertid var jag nu så uppskakad och förbi, hvilket väl ingen kan undra på, att Ruffen föreslog vi skulle muntra upp oss hos de » lefvande fotografierna » (Kinemato- grafen), där man då kan skratta ihjäl sig, isynnerhet åt simmarne, när de ur vattnet hoppar tillbaka på trampolinen igen.
Det var väl med det språnget de blef så be- römda i England, kan jag tro, ty maken till hopp har väl då aldrig någon nation visat upp.
För öfrigt så tycker jag, att Kinemato- grafen ovilkorligen bör föras in i skolorna 1897 som åskådsmateriel, då jag lofvar att ungarna snart skulle både gå och stå och röra sig på ett bra mycket vackrare sätt än de gör nu.
De » lefvande fotografierna » är riktigt otäckt sanna!
Kommer posten, sa du gubben?
Jag slu- tar genast!
De älskade brefven!
Fick jag inte dem, så dog jag af hemlängtan minst en gång i veckan, och — Två dagar senare.
Hvilken dag, hvilken d a g!
Vi ha haft » billighetsresande » här: moster Josephina, som aldrig varit i Stock- holm förr!
Vi var nere och tog emot henne vid tåget, fast vi då inte alls är släkt — men som hon skrifvit till vår måg, och han till oss, så tyckte vi att det var vår plikt att hjälpa henne litet.
Tackar!!
Och ändå sa hon, att hon nu var halfkokt (af kupé- värmen); hur hon skulle ha varit som okokt, kan jag inte ens tänka mig.
Värst var, att hennes utseende narrade oss så.
Hon såg timid u t!
Timid!
Jo, jag tackar j a g!
Hon skulle ögonblickligen ut till utställningen, och väl kommen dit, rusade hon, som förd af en slagruta, direkt till Turkiska eller Mohriska, hvad det heter, kaffehuset, där man får koppen » inpå » kaffet, och fast hon genast fick både lottsedel på » villan » och våra kop- par, så var hon inte nöjd ändå, utan frå- gade, o m hon inte kunde få Kungens por- trätt med, » ifall hon lät bli att dricka på- tår!!
! » När uppasserskan sa nej, svarade hon, att det förvånade henne inte, efter som småstadsbor alltid blef skimrade, och så före- slog hon att vi genast skulle gå på ett nytt ställe, där man fick något annat » gratis ».
Den rara Ruffen förde oss nu till glass- ståndet, där man får glas med utställnings- vy på som » påbröd » till glassen, men tror nå ' n människa, att hon var belåten ännu?
Tänk aldrig det!
Först sedan hon till de tre kopparna och de tre glasen äfven fått lägga tre » gratis » - porslinsbägare från Hult- mans chokoladbod, drog hon andan och frå- gade » hvar utställningen var ».
Industrihallen förklarade hon var bara » smörja » och i Sagogrottan tyckte hon att Ruffen prompt skulle fordra få slippa in som barn, » efter vi inte hade något annat barn med o s s »!
Middag ville hon inte höra talas om, men höll till godo med en Frankfurterkorf med potatis-sallad, efter » de väl inte prests kunde ta skinnet af oss för så litet ».
Det var Ruffen som b j ö d!)
Salladen spottade hon ut, » därför att det var olja på d e n », och ville sedan att upp- passerskan skulle » dra af » en half portion!
När vi kom in i Gamla Stockholm, frå- gade hon hvad det var för en » stia », och när jag då försökte förklara mina känslor för stället, så sa hon, att hon redan hört, att » Petterkvist var gift med ett v å p!
» Nu blef Ruffen röd som en tupp, och för att blanda bort korten skyndade jag att bjuda » herrskapet » på kaffe och våfflor vid våffelbruket, men det skulle jag aldrig ha gjort.
Hon luktade på våfflorna, » för att känna om gräddan var härsken », och sedan nöp hon åt sig en liten bit då och en liten bit då, som om hon velat på det viset visa sitt djupa förakt för » köp » - baket.
Och när hon fick höra, att våfflorna kostade 10 öre s t y c k e t!
Men hvarför beskrifva alla våra lidanden.
» O m vi skulle ta och låta belysa henne med Röntgenstrålar, du.
Det skulle allt ge henne en liten skräck, hä hä! » sa
IDUN 1897 Ruffen i smyg åt mig och lät riktigt hämd- lysten.
Pliktens (Nog mest för våpet!)
» Det är inte värdt, gubben, » sa jag matt.
» Får kon se att köttet försvunnit från benen, så ropar hon nog på polis! » Lyckligtvis tyckte hon om dockteatern, och där satt vi » öfver » i tre representatio- ner, fast hon trodde det var bara en, och som också jag var riktigt road af de näpna dockorna, så blef det j u ändå litet roligt af på slutet.
Men — ändå!
Och den slutade inte förrän klockan 11!!
Om man tror att billighetsresorna för idel honung med sig, så tar man bra miste — åtminstone inte för dem som måste » ta emot ».
Det var bestämdt den där oupphörligt upprepade annonsen om » gratis » - kopparna och den bortskänkta villan, som, trots hen- nes snålhet, eller rättare som nog tack vare den, rent af hithypnotiserat henne!
Villan får hon naturligtvis aldrig och koppen har hon verkligen betalt tillräckligt dyrt I Nu efteråt — när vi börjat att glömma henne — skrattar vi i kapp åt det!!
247 väg.
Novell för Idun af AU.
• • (Forts.) TL-ndtligen kommo orden öfver Hilmas läppar, men det var icke ett svar på Sigrids sista fråga.
— Jag ser, — sade hon stönande — att frö- ken — gissat — min hemlighet — och jag sex, att fröken — föraktar mig I Sigrid rodnade häftigt och sänkte sina ögon mot golfvet.
Barnet hade satt sig på en pall och lekte åter med sin docka i lycklig omedve- tenhet om lifvets strider.
Hilma andades tungt, häftigt, och hon fortfor, under det hennes tal blef allt mer och mer bråd- skande: — Ja, fröken föraktar mig, och så göra de alla, alla!
Och de ha ju rätt, jag är ju blott en fal- len varelse, som ingen aktning förtjänar.
Hilma log bittert, och än en gång färgades hennes näsduk af blod, då hon tryckte den emot sin mun.
Sigrid hade sjunkit ned i en stol och stödde hufvudet mot handen.
Men den lilla sömmerskans ansikte glödde, då hon fortsatte sitt tal: — Säg mig, fröken, — utropade hon och sträck- te liksom bönfallande sina händer emot Sigrid — vet fröken, hvad det vill säga, att bli frestad?
Sigrid ryckte till och kände sig pinsamt berörd af frågan.
— Nej, — svarade hon sakta, och en mörk blodvåg for öfver hennes ansikte.
— Nej, jag kan förstå det.
Den som har en mor och ett hem vet icke om sådant.
Men vet fröken, hvad det vill säga att stå ensam och Prins Carls trolofvade, prinsessan Inge- värnlös i världen vid tolf års ålder, att ifrån den borg, erhåller för närvarande undervisning i sven- stunden själf förtjäna sitt uppehälle utan ens en ska språket.
Hennes lärarinna är fil, kand. frö- deltagande vän vid sin sida, att komma till en ken Sigrid Leijonhufvud, anställd vid Ahlinska hård matmor, att få arbeta dagen lång, ja, mån- skolan i Stockholm.
Prinsessan Ingeborg fyllde gen gång halfva natten och ändå icke få tröttna.
i måndags sitt 19:de år.
Och så går den bästa ungdomstiden och allt hvad man vunnit, det är att man lyckats — hålla sig Inga flickor vid goss-skolorna!
K. m:t hel och snygg!
har ej funnit skäl bifalla en af kyrkoherde O. En våldsam hostattack afbröt hennes tal och Öljmark gjord ansökning om tillstånd för hans hon måste sätta sig ned.
Sigrids hjärta intogs dotter Signe Ölimark att såsom åhörare närvara af medlidande; hon gick fram till Hilmas sida vid undervisningen i sjunde klassen vid lärover- och lade vänligt sin hand på hennes skuldra.
ket i Hernösand.
— Kära Hilma, en sådan sorglig historia!
— sade hon med verkligt deltagande.
En af Tysklands fövnämsta velociped- Hilma såg tacksamt upp till henne och hon ryttarinnor, baronessan von Wehner från Dres- fortfor med matt röst: den, har i dagarna jämte sin make gästat huf- — Tack, fröken, nu känner jag ändå igen frö- vudstaden, stadd på turistfärd i Sverige och Norge.
kens goda hjärta!
Ser fröken, så är det för oss, Baronessan W., som innehar ett stort antal ut- fattigmans barn, och sådan var min historia till märkelsetecken för sin skicklighet som bicyklist, dess jag blef tjugu år.
Då blef det litet bättre medförde tre velocipeder, däraf en tandem.
för mig, då jag började att gå bort och sy.
Och så lefde jag sparsamt för att få råd att skaffa Tonsättarinnan fru Ika Peyron, hvars mig litet möbler till ett eget bo.
Men vänner porträtt och biografi Idun för ej länge sedan hade jag inga och inga anhöriga.
Jag var för noga i valet, kanhända; jag hade min hemliga stolthet, meddelade, är nu föremål för ett längre smick- det var att icke vilja umgås med andra än dem, rande omnämnande i den tyska tidningen » Rtt- som stodo öfver mig.
Och så kom han en dag gensches Kreis- und Anzeigeblatt ».
Fru Peyron i min väg, han, som blef mitt lifs sol och dock har nämligen under sommaren uppehållit sig vid min olycka.
Han var olik alla andra, så vacker, Friedrich-Wilhelmsbad på Eugen, hvars » Frem- så god, så öm.
Han var den förste, som med denliste » också ägnar särskild uppmärksamhet intresse deltog i mina öden.
Han sade mig att åt den talangfulla svenskan, som » i sitt hem- jag var vacker, han bjöd mig på små förströel- lands musikkretsar förvärfvat sig ett namn som ser, och då först blef det liksom dager öfver hela komponist ».
Ah, fröken, hvilken tacksamhet jag kände mot honom, hur lycklig jag var, hur jag En middag med 67 rätter presterades på längtade efter hvarje gång då han skulle komma!
afslutningen af en privatkurs i Drottning Josefi- Han kom allt oftare, till slut nästan hvarje dag.
nas hushållsskola i Malmö i fredags.
Matsedeln Jag vet icke när jag började att älska honom, var minst en meter lång, och en hvar af de 31 jag vet blott, att för hans skull kunde jag ha kvinnliga eleverna hade tillagat minst två rätter.
offrat mitt lif.
All denna rikedom på Guds gåfvor frambärs och På nytt af bröts Hilmas tal af den svåra hostan.
serverades af de unga damerna själfva.
En stor del anhöriga och intresserade, damer och herrar, Då den gått öfver, frågade henne Sigrid: — Nå, talade han icke om att gifta sig med hade infunnit sig.
Under skuggan af gårdens stora kastanjer och almar ägde den stora kuli- Hilma?
— Nej, fröken, han talade blott om sin gräns- nariska afprofningen rum.
En hvar utvalde ur denna jättematsedel hvad som bäst föll honom i lösa kärlek, att han skulle bli olycklig för hela smaken, och prisen — kökets inköpspris — ha- sin tid, om jag ej ville tillhöra honom.
Men då de satts så låga, att man kunde komponera en var jag ännu stark — och jag motstod honom diner på G ä 8 rätter till det obetydliga priset — länge.
Dock — till sist — ack, fröken, då man är ensam och värnlös och icke har någon af något öfver en krona.
att svara för — och den älskade kommer till den tysta lilla kammaren — i skymningsstunden — och hviskar i afbrutna meningar sina böner — och ens eget inre fylles af en onämnbar sällhet och bäfvan; man känner sig så oändligt lycklig inbjudas vördsamt till ett besök i » / duns sa- och dock så gränslöst olycklig — åh, fröken, den, tong » — belägen i Nordiska museets byggnad som icke själf genomgått det, vet icke hur svår kampen är — och så — dukar man under till å utställningsplatsen — där hviloplatser och slut — för att sedan plötsligt åter vakna upp till toalettrum gratis stå till våra ärade gästers vämjelse och afsky — och då föraktar man sig själf och honom — och älskar ändå!
Alla utställningsbesökande damer Sigrid kände sig djupt upprörd öfver den gri- pande skildringen.
Detta var ju en bild från lif- vets skuggsidor, dem hon så föga kände till.
Visserligen hade hon hört talas om &gt;de fallna »; detta begrepp var dock för Sigrid liktydigt med « « ett lägre släkte eller varelser, utstötta af det öf- to &lt; * &gt; « riga samhället, och hon hade trott, att hederliga, arbetsamma flickor, sådana som Hilma, stode öf- b&gt;t&lt; " ver dylika frestelser.
Och nu såg hon allt med O ens i en annan dager.
Hilma hade ju icke felat af lättsinne, nej endast af kärlek, utan hägra beräkningar hade hon hängifvit sig åt den ende, som vunnit hennes hjärta.
Liksom i en drömbild såg Sigrid sig själf, en- sam, värnlös, utan mor och utan vänner.
Och Isidor kom och slog sina armar omkring henne och hviskade i hennes öra sina kärleksord, men mera glödande, mera passioneradt än hon ännu hört dem i verkligheten — och han bad — och han besvor — och de voro ensamma, de båda — och hon hade ingen mer än sig själf att svara för!
— Skulle hon då vara stark — eller skulle hon domna i hans famn — bäfva — rysa — • och vakna för att förakta — och älska ändå?
Sigrid andades häftigt och tryckte handen mot sitt bröst.
Store Gud, kampen skulle måhända bli svårare än hon anat!
Hon kände med ens en obeskriflig tacksamhet öfver att ha ägt en mor och ett hem, som skyddat hennes ungdom, och oemotståndligt hviskade hennes läppar: » In- led oss icke i frestelse! » — och liksom med eld- skrift stod det för hennes sinne, den djupa be- tydelsen af dessa enkla ord.
Hon reste sig åter och gick fram till Hilma.
— Stackars Hilma!
— sade hon med af rörelse skälfvande läppar Och så blef det länge tyst i det lilla rummet.
Liten Signe hade bäddat åt sin docka i soff- hörnet, och när detta var gjordt, kröp hon upp, tyst och stilla, och lade sig själf där bredvid.
Och utan aning om människohjärtats stormar somnade hon med den rosiga kinden tätt tryckt mot dockans gula linhufvud.
Sigrid betraktade henne rörd och lyssnade till de lugna, jämna andetagen.
— Hur kan en far öfvergifva en sådan liten älsklig varelse!
— Han har aldrig sett henne, svarade Hilma med en suck.
— - Hvad säger Hilma, — utbrast Sigrid helt bestört — har han aldrig sett sitt barn?
— Nej, det var ett par månader före Signes födelse, som han lämnade mig för alltid.
— Har han aldrig frågat efter Hilma sedan?
— Han bjöd mig en summa penningar, det var allt.
Men dem ville jag icke ha — tillade Hilma med en viss stolthet — jag älskade honom icke för penningars skull, jag ville ha en laglig far åt mitt barn, och om han icke ville gifva mig denna enda möjliga upprättelse — så kunde han få gå — och det gjorde han!
Sigrid r} fste.
— Hvad lifvet ändå är förfärligt!
— suckade hon.
— Talade han aldrig om giftermål?
Hilma log bittert.
— Nej, det var bara jag, som talade om den saken.
Jag trodde ännu på kärlekens makt, ser fröken; jag trodde att den kunde göra under- verk — och för barnets skull, trodde jag ...
Ack, hvad frågade jag för min egen del efter gifter- mål; det kunde ju ändå icke ändra saken.
Men jag bäfvade för framtiden, och det gör jag ännu.
Jag fasar för den stund, då mitt barn skall be- gära räkenskap af mig och fråga mig, med hvad rätt jag gifvit det en tillvaro utan namn och utan familj.
Ah, fröken, det blir ett rysligt straff, om min lilla älskling en dag skall förakta sin egen mor!
Jag har tänkt mången gång, att låta uppfostra henne långt borta från mig, men jag kan det ej; trots min skam är det dock min enda tröst, den enda ljusningen i min sorgliga tillvaro, att få se mitt barn växa upp och åtminstone till en tid få äga dess kärlek.
— Så Hilma talar!
Nog må väl lilla Signe komma att älska och värdera Hilma, som är så öm emot henne.
Sigrid ' betraktade åter det sofvande barnet.
Den lilla röda munnen log i drömmen och de små händerna rörde sig omedvetet till ett fastare tag om den älskade dockan.
Sigrid böjde sig oemotståndligt ned och kysste den klara pannan.
Barnet vaknade, såg på henne ett ögonblick med undrande, yrvakna blickar och somnade åter i nästa minut.
— Har Hilma aldrig hört något om honom, sedan ni skildes åt?
— frågade Sigrid.
— Nej, fröken, aldrig ett ord, jag vet ingen- ting om honom, ingenting.
Men jag tänker på honom ibland och undrar öfver hans öden.
Må-
I D U i \ ' 248 Q H H 0) » år?
sl- ISO?
hända hav han nu en ung,- söt fru, som älskar — Ja, fröken Moss, Isidor Fejlick, så beter fram till den gamla och dignade ned på knä med sitt hufvud i moderns sköte.
honom och tror sig vara hans första kärlek.
mitt barns far!
Då förstod fru Moss, att det icke handlade Hilma suckade djupt och Sigrid utbrast: Ett ögonblick stod hon där, hög och rak, så — Nå, men det skulle väl Hilma ändå ha sett vacklade hon åter och föll med ett anskri ned blott om ett stycke tyg, som blifvit förklippt.
— Mitt kära, kära barn, min egen lilla Sigga, emot soffan, och på båda sidor om hennes mun tillkännagifvande om i tidningarna.
— Ack, jag får så sällan tid att titta i en tid- trängde mörka bloddroppar • fram.
Men Sigrid hvad fattas dig, hvad har händt?
Då lyfte Sigrid sina ögon med er.
ångestfull ning, så att det kan nog ha undgått mig — och stod orörlig, utan att lyfta ett finger för att hjäl- bäst så, kanhända!
— tillade hon med ett vemo- pa henne, och i soffan låg liten Signe med an- blick till sin mors ansikte.
— Fråga mig icke, — bad hon — låt mig tän- digt löje.
Därpå vände hon sig med en frågande siktet borradt i kudden.
Förskräckelsen hade blick mot Sigrid.
— Jag har ju icke ens sett tystat hennes mun; hon vågade icke ens se upp ka först; — sedan — längre fram — skall jag frökens förlofning i tidningen och vet icke, hvem och de små händerna slöto sig krampaktigt om säga allt.
dockans burriga linhufvud.
frökens tillkommande är eller hvad han heter.
Sigrid trodde själf, att hon skulle dö af den Sigrid mindes aldrig, hur det sedan var, och — Verkligen!