Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Summa 8,196,800 9.500.000 400 727,500 1.300.000 6.750.000 1,915,996 268,495 7,414 99,726 325,336 16.004 178,475 108,998 201,383 2,821 544,977 82.4 63 324,508 30,579 7,045 52,317 16,686 26,521 68,064 301,044 25,566 257,759 22,069 3,725 94,473 5,039 18,277,900 11,956,948 1,133 1,356,266 1,361,953 4,732,926 1,982,546 274,431 6,787 75,967 330,847 17,567 131,699] 106,999 238,109 1,084 554,107 82,417 321,899 29,954 8,776 60,400 17,491 26,526 75,986 300,826 28,591 252,259 22,112 5,859 68,068 5,124 13,782,522 698 1,405,121 1,580,588 5,091,923 Medium. 1,976,044 2,029,591 279,206 6,787 64,268 288,276 16,484 107,923 I 117,195 246,832 1,809 553,776 86,326 313,734 29,575 7,237 60,479 20,454 26,522 70,669 304,285 25,681 265,752 22,134 5,975 95,519 5,038 11,182,879 668 1,605,347 1,735,325 6,063,409 274,044 6,996 79,9S7! 314,819 16,685 119,811 för åren 1858-Ö7 111,064 228,774' 1,905 550,953 83,735 320,047 30,036 7,686 57,732 18,210 26,523 71,573 302,051 26,613 258,590 22,105 5,186 86,020 5,067 Kgl. Kontorets Förslag.
Stats- IKongl.
Mapts Nådiga Proposition.
I Stats-TJtskottets Förslag. 2.669.000 1.990.000 1,262,050 280,000 6,600 80,000 246.000 16,000 105.000 68,000 90.000 1,700 550.000 90.000 280,350 29.000 7,000 55.000 16.000 26,500 65,000 25.000 240,000 22.000 5.000 90,000 5.000 2.669.000 1.990.000 1,262,050 280,000 6,600 64.000 246.000 16.000 105.000 68,000 90.000 1,700 520.000 90.000 280,350 29.000 7.000 55.000 16.000 26,500 65.000 25.000 240,000 5.000 90.000 5.000 634,060 140,000 123,000 1,500 kubikfot kubikfot kubikfot
Centner a a 2 R:dr 2 R:dr å 2
R;dr -y__l->fifi9,000 1,990'000 1,268,120 280,000 6,600 64.000 246.000 16.000 105.000 70 R:dr 17,000 Centner 140,175 14,500 kubikfot kubikfot 8,320,200 12,307,450 833 1,475,578 1,559,288 5,296,086 9.500.000 400 1.200.000 1.500.000 6.750.000 8,252,200
På framtida beslut beroende: 1,800,000 8,200,000 400 1.400.000 1.400.000 8,000,000 34,000 1,700 560,000 90,000 280,350 29,000 /,000 55,000 16,000 26,500 65,000 25,000 240,000 5,000 90,000 5,000 8,174,270 1,800,000 8,200,000 400 1.400.000 1.400.000 8,000,000 18,950,400120,800,400) S:r 20,800,400 26,474,700) -127,270,600]29,052,600| 20,800,40018,174,270 S:a 28,97476m 1 o ■e: »9: '© . 5-2 b 'bc s? i_5 . i I o, £ C 23? s. v-+ &:o ✓i /> bc jE X fi -V ? 1 r /; 5 c V-J ■ 3CC O C5 S c 3 - i 3 b¥s :;■§ 7.; *?
- rv vt. 1 v V U- 1-, CO'^» o.» c -- 04 J ^ C ■ 'V '"'4 4T 1 vt "bc ill : ' O* *t Cl w C? o P 7 4 Jp Jp Ita 025 z.* .0-. o 02
Oa ro rr ■ii ■ •x c., o Cl Ht w-V o 5 3 "•< ■x A Öi - v-V . 70 ro 9 i g § ! ? 3 o i § C C o<bo r. ; k o* r i bc* b' Oc .02 , *0- V O 0? fo — VO 1 v: bc C 5 ö
Ö- SS o r*.'
•"■ 7, - ■ 7:-. ~ ;.; EM © -?
Vo - ej g g £ O ® g 3 2 | 1? <c .-; ©> '•i..~ W X fS K VT C,!'.
V®; 'C © © © © © © C 3 X i 5 © C'-4 ■««»- «<i i * ■»»». * - 4 CZ VO *15*: 40 <0: ggUV' mse r - 3 S? © - :•:
S - © © rbt'b» © © a* © *_? © © © — r- ?: '• •-- •• _ yt ■? tu I Nf a V! ■x- ^ i b J- i il i - r.t W— ~cl - S 5 rv- Cl "*v ro r< O; ro 8 X JU* jp«*- —» 00 oc A- M vo <C: , r< 77 3 cv "bi u» oi ,, © r- :-. f» -- :: © f " > £< y Z: ~ . •
"■ / ■~>'v C< •
r 7\ © i* © \
V . E» © © r- ir ?5 Z ~ ~ % <*? fx '■ E « - r< M*: 7: C g •*: <X 4-s •7 | • ' X ri t ST 0-4 X' -•"i 0^ ö- ’ 77 I':
K ^ i £ <7 00 04 C ’ -j k -i ..-i 07 X w" o * É:‘ ? X **■>« \V-]pX'\
E M :: V? ' (O r. b — 3C- ■00' 0a U--.
VO >1 *T .’ i ru 0C ' w ro vo ri - .’•• - ■ ! r. \-" . t .' b: E c E © i- ':■ E E : E — <x E Z ^ V E ’ © -r s~ “ 'i w — a- >- r. r. w © • - • . • • ; — f? T' C' T-( W •” “ © © © fth *7'* >E ■77 jr T ,0 Ox* f-b» :o 70 fe- oc rc W '77 r « o.< *?
O :c — 01 o< bc vr a* Vi * VT h oo C- Cl *> ^. cp r - vo ; x VT K: © -•
J •- i r-, © .t .“. — © © •'; — © ~ c. yi © © r- V •
V* ■Oi 7C — 00 u> M Z“ 5T OV r-' t 70 C' 04 b* "b?
VO X-- 'bc VT.
4 T *— 00 O' VT ■-■ n C” (T ~ © E E 7, i: E 7 E .; 7 | r: © © r-. © ©.
P.P.P p rEb ?f ' E “■ s’l .% :: ;;■ — C " i-: " E >7 Cj i:
E E- - «■?
Oi © c I 3 to TA © ~ X so so .c - s' : I © r..n I—, 10 fO E Si Cj5 L'- ! liv* Ii I ‘ : ci öC C-‘ ft’ o t.:
;v ö © •V 2 E, Cv O o 2J ‘T^i C--, s: ' s’ NV s-t7 "■ ' ' • '-■■ —• s_ - e; - s c. ■«—. —1 v - t® E c vr:> s :-j r: 5r H v., ' 00 H ^ eQC * - cc-. e-j .
K Ä'
I- O, ' 'o:-i V-n 7 E ^ ,E -Z, & 2- C2 rc •TT1 t~P Sr* ro rt . c LT IV - c S Ei b
V :y I*' 5 2 <£ : CE -:' 5- -E C - .V '* - 3 .E/t ... .t"' . ^ i; is ai. ©. ...,!• 7 £’3x.e:s'E 1_E g. v- 77 17) - - o* ?
mo ro ro ro £3 Oo K?
x :v ' -i l- © -t- s s 11. fe ! 3 /'v ;■ / é -H 3 g g- E cr :. r X « K
U to Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. 1 .Vo 45.
(Litt. A.) Alik. lill Exp.-Ulsk. den 19 Jan. 18GO, kl. 8 e. in. Utlåtande, i anledning, af väclä motion om upphörande af Landttog sgärden. (I. A.).
Riksdags-fullmägtigen Måns Månsson från Kalmar län har uti en hos BondcStåndet väckt och till Ståts-Utskottet remitterad motion anfört, hurusom det vore orättvist och stridande mot helgdcn af ingångna fördrag emellan de håda Statsmagterna, att ifrågavarande skatt, den der allra mest tryckte jordbruket och försvårade jordens ändamålsenliga odling, fortfarande utginge såsom en ständig grundskatt, oaktadt den ursprungligen såsom gärd beviljades för vissa år och särskildt ändamål, nemligen till utförande af kriget mot konung Sigismund i Pohlen.
Enligt Krönings- och Riksdags-beslutet i Upsala den 16 Oktober 1617, § 3, beviljades denna gärd att utgå samma höst, på det att, enligt ordalydelsen i nämnde beslut, gränseliusen eller fästningarnc skulle blifva i tid och väl provianterade, samt krigsfolket, hvilket brukades mot fienden, nödtorfteligen uppehållet.
Detta åtagande, som förnyades genom Riksdags-besluten den 26 Juni 1621 och 7 Maj 1622, Biafskedet. den 7 April 1624 och Riksdags-beslutet den 24 December 1652, hade afsett visst ändamål och bestämd tid, med undantag af det sistnämnda, hvarigenom gärden på obestämd tid beviljades, men meningen hade dermed, enligt motionärens åsigt, icke varit att gärden skulle ständigt fortfara, ehuru
Kronan sedermera tolkat heslutet i sådan syftning och derföre alltjemt afslagit allmogens ofta upprepade anhållan att varda från gärden befriad.
Då nu emellertid ändamålet för gärdens utgående långt före detta upphört, syntes det motionären tjcnligt att gärden äfven upphörde, och har han derföre föreslagit, att densamma från och med nästa statsreglcrings-period icke vidare måtte utgå.
Utskottet har, vid behandlingen af denna fråga, ansett sig höra erinra, hurusom vid flere föregående riksdagar motioner blifvit inom Riks-Stånden väckte dels 0111 hela hemmantals- eller mantalsräntaus upphörande eller förminskande, dels angående en sådan åtgärd i afseende å vissa under denna gemensamma rubrik sainBih.
Prol. 1859 & 1860.
4 Samt. 1 Afd. 15 Haft. 1 2 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. manfattade skatter och gärder; men att Rikets Ständer funnit dessa motioner icke förtjena afseende, hufvudsakligen af det skäl, att berörda skatter och gärder numera iklädt sig natnren af ständiga räntor och vore inhegripne ibland de uti 59 § Rcgerings-Formen omförmälda Stats-verkets ordinarie inkomster.
Hvad särskildt angår Landtor/sgärden, om hvars upphörande fråga vid flere föregående riksdagar och äfven vid den sednaste varit väckt, hafva Rikets Ständer, med afseende derå, att genom flere beslut berörda ränta blifvit förklarad lika ständig som öfriga grundräntor, funnit nuvarande jordegare icke hafva mera grundade anspråk att njuta befrielse från den förra än från do sednare; — och då nu härtill kommer, att, i följd af skatteförenklingen, Landtogsgärden icke längre utgör någon särskild skatt, utan innefattas under ordinarie räntan, hvadan afskaffandet af denna gärd skulle medföra väsendtliga rubbningar i de angående nämnde förenkling redan beslutade och till verkställighet bragta åtgärder, finner Utskottet icke skäl att å förevarande motion tillstyrka Rikets Ständers bifall.
Stockholm den 19 Januari 1800.
Reservationer: Af Riksdagsfullmägtige Anders Eriksson från Elfsborgs län, Johannes Andersson från Skaraborgs län, Jonas Andersson från Ostergötlands län, Erik Ersson från Gefleborgs län och C. Gr.
Sköldberg från Örebro län samt af Riksdagsfullmägtigen Måns Månsson från Kalmar län, hvilken inlemnade skriftlig reservation, så lydande: “Öfver det beslut, hvaruti Högloft.
Stats-Utskottet stadnat rörande Landttogsgärdens bibehållande såsom grundskatt, får jag härmedelst reservera mig.
Man har vid detta tillfälle lika som vid hvarje annat, då fråga är om att få den minsta rättelse i frivilligt åtagna gärder, åberopat den falska idéen, att Svenska jorden från begynnelsen tillhört Kronan, och att Kronan således ägt rätt att pålägga denna jords brukare huru stora skatter, hon behagade.
En sådan lära kan visserligen vid skolor och andra läroverk inpräglas hos ynglingar bekajade med svag hjerna, men kan ej erhålla ens den minsta trovärdighet af den, som är vid sina rätta sinnens bruk; ty' skulle man antaga att Kronan eller Staten varit egare af jorden, så måste man först antaga att Kronan eller Staten varit till och skapade förr, än folket kom i verlden.
En sådan idé, deråt förnuftet måste le, lärer väl ingen med vanligt förnuft låta inbilla sig.
I korthet sagdt är förhållandet så, att den, som först här i Svea land intog och uppröjde jord af det ödeliggande landet, var fullkomligt egare af den trakt han intagit, utan något intrång från hvarken Kronan eller Staten; ty Krona och Stat hvarken funnos eller kunde finnas i ett obebodt land, som någon eröfrare aldrig afvetat, om några sådana den tiden funnos.
Dessa jordegare kallades odalmän och jorden odaljord; de voro kungar hvar Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. 3 i sitt hus, samt kände hvarken Krona eller skatt; och huru länge detta lyckliga tillstånd än varade, var det naturligt att det icke kunde vara till evighet.
Ett helt större samhälle mäste bildas, och till detta samhälles upprätthållande måste man åtaga sig en hillig skatt, men på tidens längd räckte den skatt, de fria odalmännen åtagit sig, icke långt.
Man lemnade Upsala
Öde till verldsliga styrelsen, samt en mängd jord till den andliga styrelsen, hvilka tid efter annan blefvo fria från all skatt, och så uppkom det andliga frälset.
När nu Magnus Ladulås kom till styret samt inrättade en hoflyx, lika lysande som konung Salomo i sin tid, voro Rikets Ständer så frikostiga att de, enligt Helgeandsholms-beslut 1282, lemnade till detta lysande hofs underhåll ali den jord, strömmar och fisken m. m., som då icke voro uti enskild mans hand.
Det var således först 1282, som Kronan eller Staten var egare af någon jord; bekant är också att Kronan fått sig tilldömd jordegendomen, då jordegaren begått politiska förbrytelser, samt att Gustaf den l:ste återtog större delen af de hemman och lägenheter, som
Påfvens redskap genom testamente tillskansade sig af vidskepliga medborgare, då de voro nära att lemna jordelifvet.
Under sådana omständigheter har Kronan fått håde jord och andra lägenheter, men deraf hvarken är bevisadt eller kan bevisas, att Kronan från samhällets början egt Svenska jorden.
Emellertid inträffade det barbariska i jordbeskattningen, att sedan Ladulås inrättat rust-tjensten, d. v. s. att den egendom, hvars egare ställde häst och karl till krigstjenst, blef fri från skatt.
När nu krig kom i fråga, hade man endast den fria odalmannen att pressa ut skatter af.
En del lemnade då sina hemman i ödesmål, men de, som orkade qvarsitta, fingo betala skatter och gärder i otalig mängd, ty det verldsliga frälset var fritt från skatt i följd af rust-tjenst.
Det andliga frälset, som uppgick till hälften af Svenska jorden, var icke värdt att begära något bidrag af; den det vågade fick plikta med lifvets förlust.
De skatter, som under katolska tyranniet utpressades, fingo namn af jordeboksränta; men det egna i detta förhållande är, att de gamla odalhemrnancn fingo mera än dubbelt större jordeboksränta på sina hemman än de, som upptogo hemman på den till Kronan skänkta marken.
Men, säger man, hemmantalsräntan är också en grundskatt.
Detta kan sägas om de hemman, som under sednare åren blifvit af Kronan till enskild man försålde, men kan aldrig tillämpas på de urgamla skattehemman, som Kronan aldrig egt; ty hade hemmantalsräntan varit en grundskatt, så är intet tvifvel derom, att Gustaf Adolf den Andre, då han försålde gods och räntor, äfven sålt hemmantalsräntan.
Nu finnes likväl det egna förhållandet, att af alla de gods och räntor, som af håde Gustaf Adolf, hans dotter samt Förmyndare-regeringen försåldes, endast jordeboksräntan blef beräknad och försåld.
Äfvenledes gör man den invändningen, att man i vissa landskaper har hvarken Landtogsgärdj eller andra skatter ; ja lyckliga äro de!
Det är icke fråga om att de skulle åtaga sig några dylika skatter.
Till slut kommer man med den invändningen, att det skulle vara ett ingrepp i eganderätten att göra några rättelser i olagliga pålagor och våldsamma påbud, derföre att man har köpt desamma.
En sådan tankegång framkastas endast då, när man vill bevisa att man har rätt att qvarhålla alla do gamla på skattejorden stående skatter.
Det erkännes att dess tillkomst varit en tillfällig bevillning; men är det fråga om att bibehålla en rättighet, hvilken i urminnes tider tillhört skattejorden, så erfordras endast några penndrag, för att fråntaga jorden dessa rättigheter.
Flera tusende jordegare hafva köpt sina hemman med beräkning att få bränna bränvin, för att betala de onaturliga skatter, som äro pålagda deras 4 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. jord; denna rättighet har blifvit deni våldsamt beröfvad, och är en af de största ingrepp uti eganderätten.
Kan man tänka, att man icke fritt får förvandla sin vara till den största inkomst, till hvilken man efter naturens ordning har rätt att förvandla den?
En annan sak kommer under Ständernas pröfning, der man icke synes vara så noga om eganderättens helgd, der man ser förslag uppgjordt att 53,617 hemman skulle betala 14 It:dr per hemman till den resandes fortkomst, men 12,608 hemman, hvilkas innehafvare måst begagna denna fortkomst, skulle vara alldeles fria från all betalning.
Af hvad nu visadt är, synes att den privilegierade jordegaren ämnar i ali evighet lefva på skattejordens bekostnad.
Hvad Landttogsgärden vidkommer, är den beviljad för ett tillfälligt behof att föra krig mot konung Sigismund och konungariket Polen.
Finnes detta behof ännu, eller skall skattejorden i all evighet föra krig mot Sigismund?
Det egna i denna beviljade gärd är att frälsehemman åtogo sig att betala hälften mot skatte- och kronohemman, samt Presterskapet sin vanliga taxa, samt 16 daler penningar för hvarje 64 bönder de hade i sina gäll; men så väl Frälset som
Presterskapet hafva långt före detta fritagit sig från dessa bevillningar.
Då det är både kändt och erkändt, att det största hindret för landets odling och ändamålsenliga bruknings-sätt år det barbariska beskattnings-sätt, som vidlåder större delen af skattejorden, synes tiden långt före detta vara inno att göra någon rättelse i qvarlefvan af feodalismens mörkaste tidehvarf.
Något land på liela jordklotet kan icke uppsökas, der en så onaturlig beskattning linnes.
Våra bröder Norrmännen blifva också temligen heta i rocken, då de få se våra skattelistor på jorden; detta bidrager icke så litet att göra dem misstänksamma mot Sverige.
På alla dessa skäl anhåller jag att Rikets Högd.
Ständer ville besluta lika med Stats-Utskottcts Inkomst-afdelning:— — — — — — — — -— — — — — “får Utskottet hemställa att Rikets Ständer måtto uti underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes låta utreda beloppet af ifrågavarande Landttogsgärd, samt derefter till Rikets Ständer aflåta nådig
Proposition om och på hvad vilkor nämnde gärd må från ordinarie räntan uteslutas.
“ Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. 5 \.o 15.
(Litt. B.) Ank. till Exp.-Utsk. dan 19 Jan. 1860, kl. 8 e. m.
Utlåtande, i anledning af väcld motion om upphörande af tackjemstionden odi hammar shatten. (I, A.) Till Utskottet hafva blifvit remitterade följande, omförmälda ärende rörande motioner, nemligen: a) Inom Borgare-Ståndet af Herr Waern, C. F., sorn anfört, hurusom det genom så väl särskilda officiela utlåtanden som de årliga berättelserna öfver jernliandteringens fortgång af de auktoriteter, som deröfver utöfva tillsyn, vore fullständigt utredt, att den Svenska jernhandteringen befunne sig i en högst ogynnsam ställning, hvilken ej kunde tillskrifvas tillfälliga konjunkturförhållanden, och att sällan, om någonsin, ett säkrare bevis för en felaktig lagstiftnings menliga inverkan på ett lands industriella utveckling och välstånd förefunnits, än uti den Svenska bergslagstiftningens historia.
Fattigt på ädlare metaller, vöre Sverige i rikt mått försedt med jernmalmer af den yppersta beskaffenhet, hvilka, med cn lämplig grufbrytning, medgåfve en långt högre, ja i flera fall, mångdubbelt högre afverkning, än den som hittills ägt rum.
Jernhandteringen kunde ieke i allmänhet anses vid produkternas försäljning lenina något öfverskott utöfver råämnenas värde, om tillfälle till deras tillgodogörande på annat sätt uppstode, och lemnade således i mångå fall ej någon egentlig vinst, utan idkades endast för realisering af annars icke försäljningsbara råämnen.
Handteringen hade följaktligen icke fortgått i förhållande till de tekniska framsteg, som under innevarande århundrade utmärkt densamma, och ännu mindre kunnat hålla sig i jemnbredd med den ofantliga utveckling, den utländska jernhandteringen vunnit, oller den tillvext, hvari hvarje annan fabriksnäring än denna äfven inom landet vore stadd; den hade endast i få fall spridt sig till aflägsnare orter, men med hvad vinst detta skett, derpå lemnade, på sednare tider inträffade,■ kände förhållanden nedslående bevis; huru långt den varit från att kunna förhindra skogarnes sköfling, befrämja all annan af denna handtering beroende industris utveckling och sätta landet i stånd att genom ut - 6 Stals-Utskottets Utlåtande N:o 45. försel af egna produkter med lätthet betala införda främmande varor, vore äfven genom erfarenheten tillräckligt kändt, Härefter anföras af motionären åtskilliga statistiska uppgifter, utvisande att jerntillverkningen inom landet under åren 1836—57 väl vunnit cn tillökning af omkring 50 procent; men då — enligt de statistiska fakta motionären anfört i afseende å minskad kolåtgång för tillverkning af hvarje skeppund tackjern och stångjern, men tillökning så väl uti den procent jern, man kunnat ur malmerna vinna, som uti tillverkningens storlek för dygn vid tackjernsblåsningarne och för år vid stångjernstillverkningen, hvilka gynnsamma förhållanden uppkommit genom förbättrade arbetsmethoder samt ändamålsenligare konstruktion af verkstäderne och ugnarne — de tekniska framstegen under nämnda tid fortgått i högre grad än produktionens tillvext, så utvisade denna tillvext i sjelfva verket snarare ett tillhakaskridande än en utveckling i denna industri, synnerligen om jemförelse skedde med framstegen uti samma handtering utomlands eller annan industri inom landet under nämnde period.
Sålunda hade t. ex. jerntillverkningen från år 1830 till 1850 i de Amerikanska Förenta Staterna femduhblats och uti de Storbrittaniska samt Belgiska tredubblats.
De Svenska homulls-spinneriernas tillverkningsvärden hade från år 1837 till 1857 elfvadubblats, bomulls- och linnefabrikernas samt oljeslageriernas sexdubblats, sockerbrukens, såpsjuderiernas och läderfabrikernas fyrdubblats, och så vidare.
— Forskade man nu efter orsakerna dertill, att den af naturen så rikt utrustade Svenska jernhandteringen ej mäktat fortgå i jemnbredd med den utländska eller med annan Svensk industri, ehuru de tekniska framstegen dertill gifvit verklig anledning, så funnes, enligt motionärens åsigt, härpå blott ett svar, det nemligen, att handteringen varit underkastad en särskild lagstiftning, som genom privilegier inskränkt dess frihet och genom skatter hämmat dess utveckling.
För 60 år sedan var det nemligen vid vite af 1,000 It:dr specie förbjudet att ens begära tillstånd till anläggning af nya verk.
Fri tackjernshandel medgafs först 1835, fri kolhandel och fritt smide 1816, då äfven nya bruksanläggningar tillätos utom 2:ne mil från äldre bruk, men för anläggningar inom detta afstånd skulle, såsom förut, särskilda undersökningar och pröfningar ega rum, en inskränkning sorn borttogs efter sista riksdagen.
Sedan dess hade jernhandteringen utom bergslagerno varit fri, och ändtligen under nästlidna år, den 20 September, hade Kongl. Maj:t förklarat att denna handtering skulle behandlas lika som annan fabriksindustri, hvarjemte de hand, som inom bergslagcrne ännu tryckt tackjernstillverkningen, blifvit lossade.
Äfven de på jernhandteringen särskildt hvilande skatterna hade vid de sednaste riksdagarne blifvit till sina belopp nedsatte, men qvarstodo till sin för handteringens utveckling hämmande princip oförändrade.
Dessa särskilda skatter äro tiondetackjernet och hammarskatten.
De hade icke blifvit jernhandteringens idkare pålagde i utbyte emot någon annan skatt såsom bevillning eller grundskatt, ty alla bruksegare och grafve- samt hytte-egare betalade i allt fall bevillning i don mån de sålde sina produkter; och med undantag af bergsmansjorden i de egentligen tackjcrnsblåsandc bergslagen, hvilka hafva frihet från eller lindring uti roteringen, vore alla jernhandteringens idkare tillhöriga egendomar underkastade samma grundskatter, sorn ali annan jord af lika natur med deras.
Nämnde skatter bestode af på denna handtering särskildt hvilande tillverknings-afgifter, utgående den ena efter den tid, hvarunder verken drefvos och den andra efter beloppet af de produkter, som tillverkats, och vöre således af alldeles samma natm-, som bränvinstillverknings-afgiftcn, hvilken blifvit denna sist - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. 7 nämnda handtering pålagd i ändamål att fördyra dess produkter och hämma dess utveckling, ett förhållande, som jemväl, hvad angår jerntillverkningen, hade inträffat.
Tackjernstionden utgår efter det antal dygn, hvarunder hvarje hytta varit i gång; hammarskatten efter tillverkningsbeloppet för året vid hvarje bruk.
För äldre hyttor voro tackjernstionden olika efter do grufvors natur, hvarifrån malmen fordom hemtades, men för nya anläggningar Lief år 1831 förordnad!, att grunden för den vissa tiondesättningen skulle vara hvart tretionde skeppund af tillverkningen, ehvad rudimatericrna hemtades från frälse- eller krono- och kronoskattejord.
Afven hammarskatten hade af ålder varit mycket olika vid särskilda bruk efter de särskilda bestämmelser, som vid den tid, då bruken privilegierades, varit gällande, men blef år 1813 bestämd till en procent för allt smide med undantag af det så kallade frälsesmide!.
Båda skatterna utgöras nu efter Rikets Ständers beslut vid 1853 — 1851 samt 1856—1857 års riksdagar med hälften af det förut åsätta belopp, men denna tills vidare medgifna lindring upphäfde icke det hämmande inflytande, som läge uti sjelfva skatte-principen, och kunde ej heller tagas i betraktande vid fråga om kapitalers nedläggande på utvidgning af gamla eller anläggning af nya verk.
Det låge i den naturliga utvecklingen af hvarje industri, att dess idkare borde förstora sin tillverkning i beräkning på en högre årlig nettobehållning deraf, men att vinsten icke kunde stå i förhållande till den företagna ökningen af tillverkningsbeloppet, utan per skeppund eller styck blifva mindre än förut.
Icke kunde det t. ex. förutsättas att de svenska bomulls-spinnerierna, hvilkas tillverkning, såsom ofvan förmäles, sedan 1837 elfvadubblats, nu lemnade sina egare elfva gånger så stor ncttobehållniug, som år 1837, utan den större ncttobehållning, do nu hade, voro vunnen med en mindre vinst per skålpund förfärdigadt bomullsgarn.
Den naturliga orsaken härtill vore nemligen att söka deruti, att ett billigare pris på den tillverkade varan funnes nödvändigt för att bereda afsättning åt den ökade tillverkningen, och utvidgningen komme således äfven konsumenten och det allmänna till godo; men utom denna orsak till vinstens minskning per styck eller för skeppund inträffade äfven understundom ett annat förhållande, som dertill bidroge, nemligen produktions-kostnadernas ökande, åtminstone i början.
En bruksegare kunde t.