Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Myra Bradwell, gift med domare James B. Bradwell samt grundläggare och redaklris af Chi- cago Legal News, afled den 14 februari, 63 år gam- mal.
Fru Bradwell var den firsta kvinna i För- enta staterna, som inlämnade ansökan om att få praktisera som advokat, en rättighet, som meddela- des henne endast efter hårda strider i alla instan- ser.
H o n trädde i äktenskap 1852 och studerade juridik — för sin man.
Under inbördeskriget ver- kade hon energiskt för lindrande af soldaternas nöd så väl på fältet som på lasarettet.
Kung|.
Säsongens tredje symfonikonsert ägde rum i lördags och erhöll ett alldeles särskildt intresse därigenom, att förste hofkapellmästaren Conrad Nordqoist nu ändtligen återuppträdde på den anförarplats, han aldrig bort lämna.
Huru högt han skattas, visade sig i lördags, då han vid sitt inträde af den till sista plats fullsatta salon gen hälsades med en mer än minutlång applåd, ett bifall, s o m sedan efter hvarje nummer uppre- pades och äfven tog sig uttryck i ett par blom- sterbuketter.
Vi antaga nu, och många med oss, att, sedan isen sålunda en gång blifvit bruten, hr Nordqvists djupa kunskftper och rika erfarenhet hädanefter skola beredas rikliga tillfällen att göra sig gällande inom k. operans musiklif.
— Pro- grammet upptog så intressanta och anslående nummer som Beethovens härliga symfoni n:r 7 (a-dur) samt en menuett, en balett o c h Rakoczy- marschen ur Berlioz ' » Faust », af hvilken de båda sistnämnda måste omtagas.
Alla dessa stycken utfördes också briljant af k. hofkapellet, som denna afton, förstärkt med gamla kända premiéreför- mågor, tydligen var lika entusiasmeradt som pu- bliken.
Anförarens taktpinne tycktes, trots det lugn hvarmed den fördes, nästan elektrisera det- samma.
— En märklig nyhet för aftonen var herr Vilhelm Stenhammars pianokonsert (b-moll) med orkester, en alltigenom intressant komposition, som vittnar o m en mindre vanlig begåfning hos den unge tonsättaren o c h gifver rätt att hoppas på mycket betydande arbeten för framtiden.
Hr S. utförde själf pianostämman och fick efter hvarje sats mottaga publikens lifliga bifall.
— En aria ur operan » Estrella di Soria » af Berwald föredrogs ganska tilltalande af fröken Hulting.
Konserten upprepas på begäran påskdagen.
Matiné gafs å denna teater sistl. söndag af dess regissör hr Emil Hjertstedt.
Programmet upptog » Ungdom », kärleksdrama i 3 akter af Max Halbe, samt » Tre hattar », lustspel i en akt af Siraudin, båda styckena öfversatta af matinégifvaren.
Det förstnämnda stycket, i hvilket hr Hjertstedt själf spelade den unge älskarens, stu- denten Hartwigs ' roll, har väckt mycken uppmärk- samhet i sitt hemland, Tyskland.
Det känneteck- nas också af en ungdomlig käckhet o c h ome- delbarhet af mindre vanligt slag.
Realistiskt är det nog, i mångens tycke kanske alltför realistiskt, så som det tecknar den första uppflammande ung- domskärleken utan mått, ulan gränser, med sol- skensglädje samt häftiga tvister och misstro o m hvartaunat.
Allt detta är dock, som man säger riktigt taget på kornet.
Den gamla o c h dock stän- digt nya historien utspelas i en landtlig prästgård.
De båda älskandes roller utfördes af fru Rund- berg och matinégifvaren.
Den första ger en för- träfflig bild af den unga 18-åriga flickan, som i den första naiva kärleksyran hänger sig åt sin älskade.
Fru Rundberg har här en af sina allra bästa uppgifter.
Alla de olika skiftningarna, från det barnsligt ystra och tillitsfulla, det varma och kärlekstrånande till det djupt förkrossade o c h ångerfulla, kommo här till full rätt.
Den framåt- gående skådespelerskan kan ock räkna lejonparten af bifallet sig till godo.
Hr Hjertstedt visade i den unge älskarens roll flere prof på riktig uppfattning och god framställningskonst.
Något mera natur skulle dock ej skadat.
Kyrkoherdens roll hade i hr Bceckström fått en mycket god representant, ej obetydligt bättre än hr Törnqoist som kaplanen; denne borde hafva kunnat göra något mera af sin roll.
I en obetydlig, men för styckets utgång ödes-
I DU N 1894 diger biroll lyckades eleven hr Klintberg riktigt bra; utan all öfverdrift framställde han den unge fånen, som till slut, drifven af sitt hat mot foster- systerns älskare, aflossar ett skott mot denne, men i stället dödligt träffar systern.
Stycket skulle emellertid alldeles säkert vunnit på, o m slutet kunde hafva åstadkommits utan denna teatermäs- siga knalleffekt.
— Bifallet var mycket lifligt.
Till efterpjäs gafs s o m nämndt det roliga lust- spelet » Tre hattar », i hvilket hr Fredlikson o c h fru Seelig-Lundberg på ett förträffligt sätt utförde hufvudrollerna.
Vasateatern har med sitt senaste program, J u l e s Vernes » Tsarens kurir », gjort mycken lycka, både genom den präktiga och effektfulla uppsättningen och det goda utförandet.
Om något högre drama- tiskt värde eller strängare sammanhang inom en dylik serie brokigt växlande effektscener kan ej bli tal, men de erbjuda för den stora publiken äfven- tyrets alltid frestande lockelse och äfven för den mera blaserade åtminstone ögonens rikliga fägnad.
I synnerhet anslogo femte tablån, telegrafstationen i Kolivan, där en bombexplosion med åtföljande elds- våda och handgemäng illusoriskt framställdes, sjun- de och åttonde tablåerna i emirens läger, med lysande fullmåne och vackra baletter, samt den nionde tablån, flykten på den af nafta brinnande Angarrafloden.
A f den långa personlistan må näm- nas hr Gastegren, hvilken synnerligen hurtigt före- trädde den käcke knriren, fröken E k s t r ö m som Nadja, bans hjältemodiga följeslagarinna genom farorna, hr Oardt som styckets bof, den stämplande Ogareff, och fru Castegren som den demoniska zigenerakan Sangarra.
Hrr W a r b e r g och S a l m s o n voro lustiga som ett par livaliserande tidningskorrespondenter, en fransk och en eDgelsk, som alltjämt döko upp i de mest kritiska situationerna.
Bifallet var stormande, och » Tsarens kurir » artar eig att bli en kassapjäs för teatern, väl förtjänt ge- nom de stora omkostnader, som nedlagts på fram- förandet.
— I söndags gaf Emma Ekström, den allmänt uppburna unga sångerskan, en matiné å Vasateatern, hvarvid Sullivans förtjusande operett » Mikadon » stod på programmet.
Huset var fullt och bifallet det lifligaste; den täcka Yum-Yum • — som bekant en af matinégifverskans allra bästa uppgifter — • nästan öfverhöljdes af blommor och lager.
Koko, förut gifven af hr Strömberg, hade nu i hr Kellberg fått en ny representant, som, om ej så burleskt rolig som föregångaren, dock mycket förtjänstfullt skildes från uppgiften såväl vokalt som dramatiskt.
Herr V a r b e r g var samma gemytliga mikado som alltid, och äfven de öfriga rollerna sköttes med lif och lust.
Helt visst skulle en repris af den populära operetten ännu gifva många tacksamma hus.
Konserter och matinéer komma som vanligt att öfverflöda under den stundande påskhelgen.
Först hafva vi på långfredagen det årligen återkommande uppförandet i Östermalms kyrka af Haydns odödliga oratorium » Skapelsen ».
Vidare må särskildt näm- nas hr S u n d b e r g s matiné i Berns ' salong påskdagen med biträde af fru Sterky, signora Labia, fröknarna Frödin, Holmstrand och Hulting samt hrr Odmann, Lundqvist och Lundmark m. fl.
Musikdirektör Hjalmar Meissner — känd och vär- derad inom de vidaste kretsar — har på onsdag innevarande vecka recett i Blanchs kafé, där han nu en längre tid med van och skicklig hand fört taktpinnen.
Han kan också vara säker om att denna afton få fullt hus.
A] Berättelse af Georg a.
(Forts.) » J a g vill viss inte göra E m m a något ondt.
Det är just olyckan, att j a g inte har hjärta att göra något ondt åt någon människa. » » B r y er inte o m hvad j a g säger, » fortfor hon.
» J a g pratar i alla väder.
F ö r resten kunna de vara lugna för, att j a g skall bära mig förståndigt åt.
J a g vet hvad j a g vill, och j a g kan göra s o m j a g vill. » » H v a d menar n i?
» Men på den frågan fick j a g intet svar.
I detsamma ropade en klangfull basröst tvärs öfver gatan: » Tjänare, fröken B o r g s t r ö m I H v a r t h ä n?
» Det var R i c h e r t.
H a n k o m öfver strålande af hälsa s o m alltid.
95 till o s s, » J a g skulle gå h e m, » svarade hon på hans fråga.
» Om morgnarna går man h e m!
» ropade han o c h skrattade sitt väldiga skratt åt kvick- heten.
» N e j, nu ska vi vara tillsamman, h v a?
» J a g sade godnatt o c h såg d e m vända o m nedåt stora boulevarderna.
I detsamma föll det m i g in, att han kanske k o m m i t i rätta stunden.
Men det skulle nog inte falla henne in.
D e t var i dessa dagar, utfallet a f salongs- juryns d o m b l e f kändt.
A s p s » EfFet de ma- tin en Snede » var antagen, men » m a d e m o i - selle B o r g s t r o e m » fick ett af dessa artiga små bref, hvari artisterna hbfligt ombedjas att af- hämta de målningar, de insändt.
H u r hon u p p t o g denna motgång, fick jag inte veta på flera dagar.
E t t par gånger var jag u p p e hos E d v a r d, men h o n var aldrig där och E m m a s porträtt stod undanskjutet i ett hörn.
Inte heller på vårt middagsställe syntes hon till.
E n natt — det var vid halfett-tiden — var jag p å hemvägen från teatern.
D å fick j a g syn på E d v a r d, s o m g i c k a f o c h an på bou- levard Clichy.
V i d hvart femte steg vände han sig o m o c h spejade in i tvärgatan, där Aja b o d d e.
H a n såg inte m i g, fast j a g gick a l l d e l e 3 förbi h o n o m.
När j a g k o m till min port, vände j a g o m i aftukt att tala förstånd med honom.
H a n spatserade nu fram o c h åter på hennes gata, s o m låg tyst o c h t o m.
O c h j a g vände än en gång o c h g i c k h e m.
H a n såg ut att ha åldrats, då j a g träffade honom dagen därpå.
H a n var tankspridd o c h retlig.
E m m a var b l e k o c h undergifven s o m alltid.
Strax efter slutad dinér gingo de sin väg.
Men kvällen därpå d ö k o A j a o c h R i c h e r t u p p i kotteriet.
H o n var liflig o c h pratsam som vanligt, men det var något ansträngdt i hennes munterhet G e n t emot E d v a r d anslog hon en rättfram kamratton, s o m ej föreföll helt o c h hållet o s ö k t.
D e t var, s o m ville hon låta de andra märka, att h o n alls ej u n d v e k att tala m e d h o n o m eller var på minsta sätt besvärad af hans närhet.
Sedan gick det åter flera dagar, då vi hvar- ken sågo till R i c h e r t eller henne.
Men man började att tala o m d e m bland skandinaverna i P a r i s.
U n d e r vintern hade några damer från nordanlanden — de v o r o likväl icke från Sverige — väckt förargelse g e n o m ett betydligt hänsynslöst sätt att upp- träda på offentliga ställen, särskildt på ett a f skandinaverna m y c k e t b e s ö k t kafé, där de snart blefvo ökända o c h utpekade.
D ä r i g e n o m hade åtskilligt skvaller o m nordborna börjat sprida sig, o c h de funnos, s o m hade ögonen öppna och öronen spetsade.
E n o c h annan hade redan förut stött sig på Ajas fria sätt — h o n var allt för kamrat- lik m o t herrarna, hon rökte aldrig en cigarett, men väl några stycken, hon förde ett opas- sande språk.
D e n » allmänna åsikten » var den, att hon komprometterade Big g e n o m sin oförsiktighet — f ö r att använda d e t mest lin- driga uttryck.
Den allmänna åsiktens målsman i vårt kot- teri var en n y k o m m e n svensk filosifie kandidat, BOin studerade estetik o c h b o d d e i en pen- sion, där de öfriga inackorderingarna stuÖe- rade pariserlifvet genom att hålla reda pä sina landsmän.
H v a d fröken B o r g s t r ö m v i d k o m m e r — för- klarade den lille kandidaten — sä gjorde hon sig omöjlig i städadt sällskap g e n o m att stän- digt o c h j ä m t visa sig tillsammans m e d unge herr R i c h e r t, som minsann inte hade det bästa rykte.
» D e t där är j u k ä r i n g p r a t », menade j a g.
Men då i l e f kandidaten o n d.
» J a s å, det är kanske käringprat, att man sett herskapet k o m m a åkande vid elfvatiden på kvällen o c h stanna v i d hennes port.
D ä r hade de gått in, o c h först vid tutiden hade han k o m m i t ut igen.
O m det är käringprat, så medgif att vederbörande gifvit anledning till pratet. » Den lille mannen såg helt uppkryad ut a f att få försvara sin åsikt.
H a n s ögon lyste af belåtenhet, o c h hade han ej f ö r tillfället b e - funnit sig i artisters sällskap, skulle vi m e d all säkerhet fått höra ett o c h annat väl valdt uttryck o m artisternas o c h särskildt o m ar- tistdamernas temligen fria m o r a l.
J a g frågade, när » m a n » lagt märke till den där sena visiten.
H a n hade naturligtvis dagen l i k s o m tim- man antecknad i sitt minne.
D e t var samma natt, då j a g sett E d v a r d v i d ett-tiden gå o c h posta utanför Ajas hus.
E d v a r d hade således sett d e m.
Skvallret gjorde på m i g ett ytterst o b e h a g - ligt intryck.
J a g visste, hur obetänksam A j a kunde vara, hur föga hon b r y d d e sig o m hvad som ' passade ' eller icke passade, o c h jag kände ju också till hennes lust att vara u p p e o m nätterna.
Inte tänkte hon p å, att det kunde gifva anledning till illasinnade uttydningar, o m hon b a d sitt sällskap följa m e d u p p i ateliern på aftonkvisten.
O c h o m tiden g i c k fort, där man satt o c h pratade, så att m a n, innan man visste ordet af, var inne på småtimmarna, så rörde d e t väl ingen människa.
» S k a ni gå r e d a n?
» hette d e t alltid, när man b r ö t u p p — o m också solen var u p p e.
Men j a g undrade, om det denna gång verkligen var tanklöshet eller slump.
D e t kunde också vara beräkning.
S å lidelsefull s o m A j a var, kunde d e t tänkas, att hennes ständiga kring- flackande med R i c h e r t var e n k o m anordnadt med tanke på E d v a r d.
Skulle det vara ett radikalmedel f ö r att aflägsna h o n o m o c h för att tvinga sig själf att g l ö m m a h o n o m?
H a d e hon verkligen k o m m i t på samma tanke s o m jag, att R i c h e r t korsat hennes väg i rätta stunden?
I n o m vårt kotteri — s o m f ö r öfrigt n u - mera var så godt som sprängdt — väckte skvallret en viss förstämning.
D y l i k a rykten satte j u en fläck på den skandinaviska k o - loniens anseende.
D e n ende s o m var belåten öfver hvad han fått höra, var den norske för- fattaren.
H a n l o g sitt cyniska grin, där han satt o c h tittade på o s s andra m e d sina stic- kande ö g o n: » R i c h e r t var g ' o g a l, hvis han i k k e m o r e d e sig.
H u n er s ' gu saa glad i h a m, saa b o n ikke kan gaa sammen m e d h a m paa gaden som et m e n n e s k e.
» O c h när en af oss b l e f o n d o c h sade något ansvaret, fortfor han m e d sin öfverlägsna o c h sin orubbliga ö f v e r t y g e l s e: » E r de nu der m e d deres d u m m e ansvars- f ö l e l s e?
V i mennesker har slet ingen ansvar om ton — vi ma ha ret at leve efter e v n e r » o.
E d v a r d satt tyst o c h nervös o c h knackade smått i bordet — han kunde nu f ö r tiden inte hålla sina händer stilla.
E m m a var också närvarande — j a g undrade m y c k e t, hvad hon tänkte.
J a g tyckte m i g upptäcka något af skadeglädje i hennes eljes så lugna ögon — det var j u det bästa, som kunde hända, detta 5 n
1894 IDUN 96 att E d v a r d b l e f upprörd o c h sårad a f ryktena om A j a, äfven o m de vore helt o c h hållet osanna.
Han skulle j u i alla händelser ej tro annat än att hon lekt m e d h o n o m o c h kastat bort h o n o m, då hon träffade på en annan, som var roligare.
H a n s kritik gent .emot henne var väckt, han kunde inte annat än misstro henne.
Men just som jag sitter o c h intalar m i g, att fru E m m a s tankar gå i denna riktning o c h att hon i själ o c h hjärta är glad öfver den sista vändningen i historien, så säger hon — helt stillsamt men b e s t ä m d t: » Det sant. » kan väl ingen tro, att det där är D e andra tystnade.
V a r det verkligen lilla fru A s p, s o m sagt n å g o t?
O o h som ämnade taga fröken B o r g s t r ö m i försvar?
» A j a är o b e t ä n k s a m, » fortfor h o n, » o c h bryr sig inte o m, hvad man säger om henne.
Det roar henne att sätta sig på tvären m o t all slags konvenans.
M e n det är ett långt steg därifrån o c h till.
till det man b e - skyller henne för.
o c h som naturligtvis är o s a n t.
o c h det är skamligt att sprida ut det. » Hon hade blifvit blossande r ö d a f rörelse och a f ovana att höra sin egen röst.
Den lille kandidaten rodnade o c h såg ' enkel ' ut.
Norr- mannen bligade öfverlägset medlidsamt på den- na lilla ' bourgeoise ' o c h skulle just öppna munnen — han var minsann inte den, som kunde tiga, när han hade något att säga, o c h han hade alltid något att säga — då dörren slogs upp o c h A j a B o r g s t r ö m trädde in, följd af B i c h e r t.
Kronprinsen och kronprinsessan af Danmark D e slogo sig ner: » H v a d ha ni för er nu tiden?
» » E n d de s e l v?
» frågade norrmannen.
» H v a r har de skjult dem i disse d a g e?
» (Forts.) för fira sitt silfverbröllop den 28 juli 1894.
V i d Sveri- ges hufvudstad, där kronprinsessans vagga stått och där hon framlefvat sina första ungdomsår, är hon ännu fästad med band af den varmaste hängifvenhet.
Äfven Stockholms befolkning å sin sida håller i kärt minne konung Carl X V: S dotter, och därför lärer densamma säkerligen ock vilja begagna tillfället att på nämnda dag gifva ett varaktigt intryck åt dessa sina känslor.
Kvartalsprenumeranter Idun och Iduns Modetidning Lifligt öfvertygade härom och tillika förvissade, att bättre och för kronprinsessan själf kärare till- gifvenhetsbevis ej kan bjudas än ett, som för all tid hugfäster hennes minne vid någon välgörenhets- anstalt, den hon önskar företrädesvis omhulda, hafva undertecknade härmed velat inbjuda Stockholms in- vånare att lämna bidrag till en penninggåfva, som genom vår försorg skall, enligt deras kungliga hög- heters uttalade önskan, på silfverbröllopsdagen öfver- lämnas till kronprinsessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn.
uppmanas att ofördröjligen förnya prenu- merationen, enär upplagornas storlek i god tid måste bestämmas och.
senkom- mande löpa risken att bli utan ett eller annat af kvartalets första nummer.
Prenumerationsprisen ställa sig som kändt på följande vis: med illustr.
roman- bibliotek tre kv.
: hälft år: ett k v.: 3: 75 2: 50 1: 50 3: 75 2: 50 1: 50 2: 25 1: 75 1: — Idun Iduns Modetidning med kol.
planscher Iduns Modetidning utan kol.
planscher Anteckningslistor finnas hos undertecknade, som jämväl emottaga bidrag, för hvilka redovisning skall lämnas i de allmänna tidningarna.
InnehåUsförteckning.
F. P å s k h ä l s n i n g; d i k t a f G. V. af Wirsin.
— I konfirma- t i o n s d a g a r; n å g r a o r d o m v å r a » l ä s b a r n » a f Fanny Chrysan- d e r.
— E d i t h; s k i s s f ö r I d u n af Jayie Gernandt-Claine.
— K r o n p r i n s e s s a n V i c t o r i a.
(M e d ett helsidesporträtt).
— Spet- s a r; a f Max.
— H j ä l t i n n o r.
(Forts.) — K r o n p r i n s e n o c h k r o n p r i n s e s s a n af D a n m a r k.
— T i d s - fördrif.
v. Dardel.
G. Edholm.
F. Gyldenstolpe.
Cederlund.
Henrik F. Davidsson.
v. Knut Essen, Ljunglöf.
Jonas Olrante.
Wwrn.
» B o n s o i r la c o m p a g n i e!
» Om C h a r a d e r.
N:r 1 (264) Prenumerationspris pr Idun me&lt;l Modetidning och kolorerade planscher _ Idun m.
Idun ensam Fredagen den 6 januari 1893. är: Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
9 — • 7: BO P r e n u m e r a t i o n s k e r a a l l a » 6.
— anstalter i riket.
6 " 47.
(rid Boktr.-Aktteb.
Utglfnlngstid: h v a r j e h e l g f r i fredag Lösnummerspris Qernandta I 5 or » kompletteringar).
AnuoDHprls: 36 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande- o. » Lediga platser- 26 öre för hvarje påbörjad t tiotal stafv.
70 öre pr nonp.-rad Caroline De Geer, född jjetta blad, som främst af allt gjort till sin Sfjäfvan att vara den sven ka kvinnans och de svenska hemmens organ, att vara en tolk för den makans och moderns gär- ning, som tyst, men ge- nomgripande danar ett tidehvarfs innersta lif, och på hvars grundval den enskildes, familjens och fäderneslandets lycka byg- ges, skulle svårligen ha kunnat finna en bild, med hvilken det värdigare för- mått öppna en ny år- gång, än den kvinnas, som i dag möter våra läsarinnor.
s En af våra mest foster- ländske, högsinnade och framskjutne män, hvilken det under ett långt och verksamt lif varit för- unnadt att till sitt folks väl genomföra stora värf, det nya representations- skickets skapare, förre justitiestatsministern och statsministern Louis De Geer har nyligen i sina upptecknade och från trycket utgifna » Minnen » lämnat oss ett andligt testamente, som öfver hela landet mottagits med djupt intresse och varm entusiasm.
Ty denne mans offentliga historia, hvilken han med den begåfvade skriftställarens Wachtmeister.
talang och den sanna förtjänstens oaffekterade blygsamhet här själf ned- skrifvit, är ock de sena- ste trettio årens svenska historia, utåt som inåt, ett tidehvarfs historia, under hvilket — oaf- sedt alla de små strider och missräkningar, som väl aldrig bli skiljaktiga från hvad mänskligt är — vårt land i stort sett njutit frukterna af en fosterländsk och lycko- sam politik, fredlig häg- nad och lugn utveckling.
Och Louis D e Geers in- sats till dessa resultat har varit mera personlig, helt offrande och fram- gångsrik än måhända nå- gon annans.
Ännu en sak har emellertid framgått ur dessa » Minnen ».
De vänner, som stått ho- nom närmast, kände den förut, och många där- utöfver ha väl anat den.
Men här bär maken själf ett stolt, ett rörande vittnesbörd därom inför all världen.
I ett sällsynt lyckligt äktenskap har vid hans sida stått en kvinna, be- gåfvad och ädelsinnad, som maka och hans barns moder uppfyllande de högsta kraf.
Blygsamt har hon trädt i skuggan af hans offentliga gär-
IDUN 2 1893 Hafva vi sett solen uppgå, så vore det klenmodigt att ej kunna vänta och tro, att hon skall genomlysa skuggorna på jorden, äfven dem, som de stora bergen kasta. '
ning, och aldrig har hennes hjärtas takt tillå- tit henne att personligen tränga fram, men när de politiska stormarne skakat, när stats- mannabekymren mången gång hårdt tryckt honom, ja, till och med jagat sömnen från hans läger, då har hon varit hans hems milda ge- nius, hans kärleksrika stöd och tröst, hans hvila och den källa, hos hvilken han alltid fann nya krafter och nytt mod.
Som en skär grundton går detta på det otvätydiga- ste genom alla hans själfbekännelser, huru mycket af hans stora och kraftiga handling haft sin rot i lifvet med henne och sin re- sonnans i det ädla hem, hon skapade om- kring honom.
» Mest af allt prisar jag dock att hafva fått en sådan hustru, » utbrister han, » och min högsta återstående önskan för detta lifvet, äfven den tyvärr själfvisk, är att icke öfverlefva henne. » Därför har ock i alla de svenska hem, där Louis D e Geers » Minnen » i dessa dagar funnit intresserade läsare, Caroline D e Geers namn blifvit vördadt och kärt, och särskildt har det naturligen uppbyggt svenska kvinnor, makor och mödrar, att lyssna till den ut- märkte mannens vittnesbörd: hvad jag har varit, har i mycket varit genom henne och det hem, hon gifvit mig!
Mångfaldiga äro de uppmaningar, som muntligen och skriftligen ingått till Idun: » Gif oss hennes bild! » — » Gif oss henne till ett föredöme för alla ädla kvinnor! » — » Gif att vårt land ägde många som hon, då ginge det lugnt sin framtid till mötes! » Vi glädja oss hjärtligen att i dag kunna upp- fylla dessa önskningar.
— A f en intagande poesi är det kapitel ur Louis De Geers » Minnen », där han skildrar sin första bekantskap med Caroline Wacht- meister och sin förlofning med henne, och intet kan bättre än dessa sidor klargöra, hur det måste vara nödvändigt att ett förbund, som ingicks under helgelsen af en så ren och rik kärlek, hade en den mäktigaste bär- kraft genom ett helt lif.
Stor är oss också frestelsen att i sin helhet anföra detta kapi- tel, och endast farhågan att bli för vidlyf- tiga samt den omständigheten, att det nu ge- nom boken själf och utförliga utdrag i dags- pressen torde vara rätt allmänt kändt, kunna afhålla oss.
Det var år 184 G detta skedde, och Louis De Geer var då en ung man i verken, en ganska obeaktad nybörjare ännu, som icke kunde drömma om de framgångar, som före- stodo honom, och intet annat ägde än sin arbetskraft och goda vilja.
Hans inkomster voro därtill högeligen blygsamma, för att ej säga torftiga, och när hans lifs hjärteroman började slå upp sina första blad, kände han det som förödmjukande och bittert, att han därtill icke ägde mycket af rent yttre förut- sättningar eller ett kavaljersmässigt väsen, som kunde bana vägen fram till det unga, strålande sköna och firade föremålet för hans hemliga åtrå.