Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag erinrade mig andra länder, var det som om jag plötsligt från ett dårhus kommit ut i friska luften, men med hjernan ännu fullastad med dårars meningslösa yttranden.
Innan Appenzell ännu alldeles försvunnit bakom min rygg, mulnade det hastigt.
Vädret var icke längre säkert.
Öfver granskogen reste sig Ebenalp bäddadt i moln och öfver Ebenalp det höga snöiga Säntis.
Säntis har form af en pyramid, Ebenalp af en tärning.
Ebenalps väggar stupade nästan lodrätt.
Ju närmare man kom, ju otroligare syntes det, att detta berg verkligen vore möjligt att bestiga.
Gångstigen steg våldsamt och liknade en uttorkad fjellbäcks steniga bädd.
Så småningom klättrade den rätt in i molnen.
Ansigtet betäcktes af en kall fuktighet.
Allt insveptes i tät, tryckande, man kunde nästan säga, förskräckande dimma, som stundom skiftade i gulgrönt.
De största föremål blefvo redan på några stegs afstånd osynliga, medan, allt efter som dimman förtunnades eller tätnade, de närmaste klippblocken sköto fram och förstorades eller kröpo ihop och liksom försvunno i marken.
Vägen omgafs af låg marskog, men den urskildes endast otydligt som sedd genom vatten.
Man tyckte sig på hafsbotten i en djup tångskog.
Att lägga sig ned och hvila under de risiga marträden var som att ligga drunknad under koraller.
Öfver mitt hufvud hängde en isig, mörk, regnande ättestupa i spökbelysning.
Genom den hemska, outhärdliga tystnaden hördes dropparnas fall samt då och då ett svagt rullande buller som från en aflägsen åska.
Det kom från Alperna, som i sin hundratusenåriga längtan efter förintelse äta sönder sig sjelfva och låta sten efter sten tumla ned utför branterna.
Man förstod de gamla mythernas ofta upprepade ord:
»på berget bodde Gud».
Men mythernas manteldraperade gudar hade länge sedan gått ur tiden, och medeltidens gud i kapucinerkåpa hade icke heller längre något att säga.
Den gud som nu bodde der uppe på Ebenalp var en nutidsgud, en gemytlig, schackrande liten schweizergud i byxor.
De som kommo till honom ofvan skyn, herbergerade han för 5 francs om dagen, mat och uppassning inberäknadt.
Det var också till hans värdshushimmel jag hoppades hinna innan aftonen.
Med ens krökte den ytterst branta och steniga stigen åt sidan, och jag befann mig på en träbro, som hade en bräcklig ledstång på ena sidan och endast höll några plankor i bredd.
Den svängde i skarpa vinklar och hade en öfverraskande längd.
Den tycktes fästad längs en lodrät fjellvägg som en lång veranda.
Jag såg endast dimma mellan de glesa plankorna under mina fötter och dimma öfver mig, och brons båda ändpunkter försvunno i dimma.
Jag makade sakta en nedrasad stenflisa ut öfver bryggans kant och lät den falla.
Den försvann i den gulgröna dimman, och jag lyddes men hörde icke då den träffade marken.
Jag tyckte mig gå tvärt igenom verldsrymden på en brygga af några slarfvigt hopfogade bräder till en annan och hvarför icke också en bättre verld.
Den verld, som jag nu beträdde, då bryggan slutligen nådde fast mark, låg i djup snö; men det var icke en ny verld, ty jag såg en menniska.
Innerst inne i den tysta dimman såg jag ett ansigte med långt svart hår, som var benadt öfver pannan, och med två stora brustna ögon.
Jag erfor ett begär att vända om, att kasta min käpp och springande skynda tillbaka utför berget.
I stället gick jag närmare i snön och såg nu, att det var en utmerglad, fullkomligt naken man med öppna armar.
Han var uppspikad på ett högt kors – och jag kände honom väl.
Djupt nere under dimman klämtade kyrkklockan i Appenzell med korta slag, katolskt och medeltidsaktigt.
Jag satte mig för några ögonblick på krucifixets stenfot.
Två gamla regler säga: fjellvandraren skall ha klart väder och fjellvandraren skall ha sällskap.
Rådet är godt, såvida fjellvandraren står i södra Europa, i Italien eller Grekland.
Der ligger höglandets skönhet i de stora vyernas glada färgspel och linier.
Der är landskapet plastiskt mer än pittoreskt och skall derför ses tydligt och klart, ej endast anas, ej ses i moln.
Der likna de mjuka bergskammarna ryggarna på en rad unga flickor, som på fältet stå böjda öfver skäran.
Alpernas skönhet ligger deremot i det pittoreska, det beslöjade hemskt hotfulla.
Alperna likna inga skördeflickor.
De likna storvuxna barbarergubbar, som genom sin bizarra hufvudbonad och sitt vilda yttre vilja injaga skräck.
Utsigten från en alptopp är en klar dag endast som att se ned på en orolig golfmatta; färgerna äro kalla och brutala.
Först när fördystrande molnmassor rulla fram, först när man känner en rysning utefter ryggen, framträder alplandskapets skönhet i all sin storhet, i allt sitt öfverväldigande majestät.
Men i en sådan stund skall man icke ha sällskap.
Det gör ingenting, om man också går vilse och får tillbringa sin natt i ett lider, genom hvars plankvägg man hör rasslet af kreaturens kedjor.
Alpvandraren skall ha mulet väder och alpvandraren skall vara ensam.
Oaktadt jag satt der i dimman ensam, ville dock den der rysningen icke komma den här gången, ty träsnidaren hade icke undgått att i bilden på krucifixet inlägga något schweiziskt småbelåtet, som alldeles förstörde stämningen.
Jag tyckte nästan, att om bilden hade öppnat sina träläppar och talat, måste han ha uttryckt sig ungefär så här:
– Herreje, bist du müd’?
Då skulle jag ha svarat:
– Dåss nüd.
Möchte abe’ gern e’ Flaschli Pilsner.
Först när jag gick vidare och dimman åter beslöjade bilden, blef han icke längre en korsfäst appenzellare utan den som han skulle föreställa.
Några steg från krucifixet stod en helt låg klockstapel alldeles på randen af det dimmiga bråddjupet.
Bakom klockstapeln gick vägen förbi en grund grotta.
Detta var Wildkirchli, Appenzells mest vildromantiska punkt.
Katolikerna, som stundom äro lika rika på goda infall som på helgon, ha förvandlat grottan till ett kapell åt S:t Michael.
Altaret var betäckt med pappersblommor och i det fuktiga taket, från hvilket ett sakta regn droppade, hängde en krycka och en utbrunnen lampa.
Ännu några år förut bodde här en eremit, hvilken uppe i bergensligheten sökte det lugn som han saknat der nere.
Då han en morgon samlade ris, kom han så långt ut på bråddjupets slipriga kant att han – upptogs till himmeln.
Ännu några steg längre bort krökte vägen rätt in i en annan större grotta.
Inne i denna låg en liten alpstuga under det framskjutande klipptaket som ett djupt liggande öga under ett barskt ögonbryn.
Den oansenliga lilla fjellhyddan har naturligtvis en värdshusskylt.
Inomhus var fullt af lustvandrande landtfolk i drägter.
Medan jag väntade på att få litet till lifs, bläddrade jag i den tjocka främlingsboken.
Något svenskt namn kunde jag icke upptäcka.
Det var bortåt två år som jag icke hade sammanträffat med en svensk.
Man känner annars redan på långt håll lätt igen honom på sin breda, vadderade, litet pylsiga ytterrock, hvilken så afstickande skiljer honom från andra, att den nästan förtjenade namn af svensk nationaldrägt.
Men det är så nyttigt att ibland en längre tid vara fullständigt afskild från sin egen nation.
Totalbilden blir lättare öfverskådlig, och det är ej endast felen utan också förtjensterna som framstå skarpare.
Det var derför icke heller med någon synnerlig saknad som jag upptäckte frånvaron af svenska namn.
Tvärtom, jag erfor samma jublande känsla af frihet, som man ofta lifvas af, då man är ute i verlden.
Det är helt visst icke någon tillfredsställelse öfver att vara långt från sitt hemland.
Detta är dock till sist det som man i hemlighet är mest hängifven af allt i lifvet.
Nej, det är glädjen öfver att vara långt från alla dem hvilka sammanfattas under ett enda litet ord, som fantasien gör liktydigt med allt tråkigt, andefattigt och dumt – slägten.
I brist på bättre inskref jag derför i boken följande otillbörliga rader:
Drag ystert ut i din ungdoms dar
och lär dig att känna verlden!
Och lär dig att känna en och hvar,
Som bjöd dig sin hand på färden.
Men ser du en tvåbent punschkarafin
om också vid verldens ände,
med porslinslikt skjortbröst och mulåsnemin;
var viss, då är han din frände,
din morbror, din syssling, din bror, din kusin.
Det fins något som jag skulle vilja kalla litterärt samvete.
För min ringa del tycker jag, när jag försöker skrifva något, att jag mellan de två verkliga ögonen har ett tredje öga, ett stort allvarligt öga, som granskar hvart ord.
Jag vet knappast något som jag skulle ångra så djupt som ett samvetslöst yttrande i skrift, i tryck.
Men den här gången blundade det der tredje ögat mycket lugnt.
För öfrigt var boken full af verser, som voro lika dåliga, men oftast mycket längre.
Främlingsböckernas poeter uttrycka sig gerna på bredt blomsterspråk.
De känna ej den stora konsten att kunna kalla en katt helt enkelt för en katt.
Midt på en af bokens sidor upptäckte jag plötsligt följande minst sagdt litet tvifvelaktiga namnteckning; »Bazaine, Maréchal de France, fugitif de l’île St.
Marguerite».
Snedt öfver denna rad hade en tung hand ritat ett stort: »Traître!»
En nervös fruntimmershand hade öfverskrifvit det hårda ordet med ett bevekande: »Pitié au malheureux!»
Hela den fullklottrade sidan handlade endast om den störtade marskalken.
Hans namn låg der som en orm i en myrstack.
Det begrofs bokstafligen under grofva skymford och tröstande utrop.
Slutligen hade en bred, gemytlig, schweizisk bierdrinkarestil, liksom för att med ens afbryta debatten, skrifvit öfver allt sammans en vers, som kunde öfversättas ungefär så här:
»Nu öser regnet ner.
Det regnar rent förskräckligt;
och när det regnat tillräckligt,
så regnar det inte mer.»
Medan jag stafvade i främlingsboken, hade en frisk vind blåst upp och molnen brusto i sär.
Vägen upp till Ebenalp förde emellertid in i djupet af den grotta, vid hvars mynning värdshuset hakat sig fast som ett örnnäste i en bergsskrefva.
En nästan oschweiziskt vacker flicka i svart sammetslif, stora hvita pösärmar och med silfvergranlåt i håret, tände en stor fyrsticka och gick före mig för att visa vägen.
Den mörka och backiga grottan var mer kuslig än storartad.
Då vi kommit ett stycke in i den unkna luften, frågade jag flickan, om hon icke var rädd att gå tillbaka samma väg ensam.
Hon gjorde en mycket lustig min, belyst af fyrstickan, med hufvudet böjdt öfver axeln samt svarade på sin täckt klumpiga dialekt:
– Herreje, då man är alldeles ensam är det inte farligt.
Jag försökte att besvara hennes dristiga svar med en rolig replik, men innan jag fick den i ordning, stodo vi vid en plankdörr, genom hvars springor dagsljuset sken in.
Hon lyste med fyrstickan på låset mycket noga och omständligt och satte nyckeln i låset med en långsam försigtighet, som om hon fruktade att den vid minsta brådska kunde springa i bitar.
Så vred hon litet med nyckeln, och låset gnisslade utan att hon fick upp det.
Ack ja, herreje, det var ju heller ej underligt om låset rostadt igen der i fukten!
Det blef nu min tur att försöka.
Som jag märkte, att låset genast skulle ha öppnat sig, om jag tagit i på allvar, förde jag i stället med en erfaren låssmeds pröfvande handgrepp nyckeln försigtigt än åt den ena sidan än åt den andra.
Derefter tog jag ut den och blåste i nyckelpipan.
Den lät som en lergök i den tomma grottan och flickan började skratta öfverljudt samt tog nyckeln från mig för att också blåsa.
Snart kommo vi under fund med, att vi kunde få två toner ur den genom att hålla den på olika sätt.
Då hon för andra gången satte den i låset, råkade hon genom en oförsigtighet att taga för hårdt i vredet.
Låset sprang upp och korsdraget stälde dörren på vid gafvel.
Jag fortsatte allena på gångstigen utefter bråddjupet, medan flickan återvände genom grottan.
Efter en stund stod jag uppe på Ebenalps platå framför det oansenliga värdshuset.
Atsch- pang, atsch-pang! och träluckorna sprungo upp ur väggen öfver de små fönstren.
Solnedgången var inne och luften isande.
Dimman hade sjunkit efter blåsten och molnen rullade nedanför berget som långa valkar af smutsig fönsterbomull.
Ibland rispades de upp och man fick syn på en i kallt grönt och gult färgad karta; det var Rhens floddal.
Kamors och Säntis’ snömassor reste sig ur molnhafvet som simmande isberg.
Aftonsolens sneda, djupröda dagrar insvepte höglandet i denna hemska Alpglühen, hvars rodnad är för mörk att kallas eld och för glimmande att kallas blod, men som en romantiker möjligen skulle kalla brinnande blod.
Djupt nere vid Wildkirchli och från stigen ned genom dalgången hördes de hemtågande lustvandrarskarornas musikaliskt vackra, rena, flerstämmiga sånger.
En sommarsöndag i Schweiz är ej svartklädd trumpenhet, den är sång.
Minnet af alpernas söndagsidyller förefaller mig också alltid som ekot af sång, men ganska beskedlig sång som t. ex. denna:
»Min Schatz ist z’ Bernig uss,
ond i bin hinna;
min Schatz thued tanza duss,
ond i mues spinna.»
Besynnerliga Schweiz, motsatsernas land!
Ett idealiskt statsskick, en storartad natur, som i vild prakt saknar like, och vid sidan af detta fruktträdsskogarnas idyller och ett småväxt, gemytligt borgarfolk.
Mellan alpstuporna stå de godmodigt hemtrefliga byarna som böcker af Fritz Reuter mellan två band Shakspeare.
På Stora S:t Bernhard Spetsbergens klimat och nere vid Vevey vindrufvor och italienska motiv.
I sanning, den som vill gifva en åskådlig bild af detta fängslande land, får icke skrifva några reseskizzer, utan böcker tjocka som biblar.
Ett skall, om han är sann, alltid bli genomgående.
Midt i sin förtjusning öfver landskapet, skall han, vid en blick på sin vägvisare, dra på munnen, men icke elakt utan vänligt och välvilligt, nästan beundrande.
Festspelet vid Sempach.
Många goda råd innehålla den af estetiska resenärer så fanatiskt hatade stackars Baedeker.
Ännu fler funnos dock vanligen i äldre resehandböcker.
Jag tänker icke på femtonhundratalets skinninbundna på latin.
Jag tänker på Martin Zeillers, som utkom från Ulm 1651 på hederlig tyska.
Det är bra, säger den klyftige Martin Zeiler, »om turisten före afresan lär sig att simma och äfven att koka en smula, så kan han på härberget se till, att han får maten som han vill.
Han bör ha med sig en stambok, i hvilken personer, som han sammanträffar med, kunna skrifva in sina namn; men han skall se till, att de icke skrifva något förargligt eller oanständigt.
Pengarna skall han förvara i skorna.
Mot tiggare skall han visa sig godhjertad, men för starka tiggare skall han taga sig i akt.
När han beser en ort skall han noga underrätta sig om i hvilket land han befinner sig samt om dervarande konstnärer, dans- och fäktmästare och lärare på allehanda musikaliska instrument.
När han kommer hem, skall han lägga bort utländska kläder och hårklädslar och öfver hufvud taget uppföra sig så, att han kan få en god anställning och ingå ett fördelaktigt äktenskap.»
Du förträfflige Martin Zeiler, utförligare och mera klippska förhållningsreglor kan man inte gerna med fog fordra.
Dock är det en sak som hvarken du eller någon annan resehandboksskrifvare tycks vilja hjelpa resenärer till rätt med.
Du säger icke, hur den skall bära sig åt, som i sällskap med fem andra kommer till ett värdshus der alla rum, utom ett enda litet med en bädd, äro upptagna.
Detta missöde råkade jag ut för i en liten alpby nära Sempach aftonen före femhundraårsfesten, som skulle firas till minne af slaget vid Sempach.
På tröskeln till värdshuset stod egarinnan, en rödfnaslig liten fru med goater.
Hon var vid ytterligt retligt lynne.
Hela huset var fullt af folk, och der stodo vi nu ytterligare sex gäster och ropade på det enda återstående rummet.
Som klok schweiziska visste hon dock, hur hon skulle ställa det.
Hon höll auktion.
– Två och en half francs, – bjöd en herre för rummet.
– Två och sjuttifem, – ropade en annan.
– Tre francs!
Jag mönstrade i smyg mina olyckskamrater.
Hade der funnits en engelsman, hade det naturligtvis ej varit lönt att upptaga kampen.
Han hade slutat med att bjuda ett pund eller par för det lilla kyffet.
En svensk resenovis hade det icke heller varit roligt att täfla med, ty en sådan ger sig alltid sken af att vara grufligt rik.
Lyckligtvis voro de fem herrarna emellertid schweizare och i förlitan på deras sparsamhet bjöd jag tre och femti.
– Tre och sexti! – hördes en röst.
– Tre och sjuttifem! – mauschlade en annan.
Nu var ögonblicket inne att genom en djerf kupp gripa segern.
Låtsande den mest lättsinniga munterhet, liksom jag vore färdig att kasta både klocka och börs för gummans fötter, ropade jag derför med stark röst:
– Fem francs!
De fyra herrarna betraktade mig med en blick full af indignation, full af outtröttlig hushållsaktighet och aflägsnade sig.
Men då jag ville stiga in, trädde gumman i vägen och yttrade, återvinnande sin schweiziskt hjertliga vänlighet, som dock nu lät litet gjord:
– Ni har väl inte ätit kväll?
– Jo för en timme sedan.
Bo på värdshuset utan att äta.
Herreje! jo, det skulle bära sig för mig, att låta gästerna göra på sådant vis.
Nej, det blir ingenting af!
Då får någon af de andra rummet.
Inseende att jag var nära att förlora hvad jag nyss vunnit, lät jag mig tåligt ledas in till källaresalens bord, som redan var omringadt af tåligt ätande gäster.
Gumman återvann med ens sin vänlighet och med en nigande rörelse vände hon sig mot bordet och frågade:
– Får det lof att vara
Médoc eller Veltliner eller litet Sassella?
Eller kanske herrarna föredraga något tyskt vin?
Några af oss beställde det ena vinet, några det andra.
Derefter gick gumman ned utför en rät, brant trappa i källaren, men råkade att glömma dörren på glänt.
Hon öppnade kranen till ett fat och tappade vin på några karafiner.
Slutligen kom hon upp igen och radade upp de solkiga, med ett ljust rödvin rågade karafinerna samt yttrade under vänliga små nigningar.
– Här är Sassella, här är herrns Médoc, och här ha vi litet landtvin.
Försök det!
Att få så många viner här uppe i bergen var helt oväntadt och lika oväntadt att få dem på karafiner.
Men det mest öfverraskande var att få dem alla tre ur samma fat.
Vi tordes likväl icke skratta, ty våra bäddplatser voro oss kära.
I stället fyllde vi våra glas och schweizarna skålade sins emellan med ordet:
Ändtligen! tänkte jag, då jag slutligen gick till sängs inne i mitt rum, hvilket var helt fodradt med trä, lågt och litet och påminde om en byrålåda.
Emellertid hade de fem husvilla herrarna och ett tiotal andra slagit sig ned i källarsalen vägg i vägg och sjöngo fosterländska sånger.
Snart märkte de, att de tunna bräden, som skilde dem och mig, gaf ett doft, effektfullt ljud, om man dunkade takten på dem.
Jag låg som en råtta i en dundrande puka.
Med glädje helsade jag soluppgången den 5 juli 1886.
Snart befann jag mig tillsammans med tusentals menniskor på den mycket högt belägna äng, der en gång slaget vid Sempach utkämpades.
På vägarna närmade sig omnibussar, klädda med flaggor och grönt.
Djupt på dalgångens botten frambrusade extratåg med öppna, festprydda vagnar, som från edsförbundets alla kantoner samlade glada åskådare, hvilka vid första lägenhet uppstämde sånger.
Från Sempach tillkännagaf aflägset kanondunder, att festprocessionen satt sig i rörelse.
I byarna ringde kyrkklockorna och allt arbete hvilade.
Julihimmeln var högblå, och daggen glittrade i fruktträdsskogarnas gräs.
Klockan var ännu knappast sju.
Sjelfva slagfältet utgjordes af en kullig högslätt kantad af barrskog och med stora vyer öfver
Pilatus’ snötinne och öfver den blå sommarstilla Sempachersjön.
Mellan saftiga dungar af päronträd, hvars lummiga grenar, tunga af halfmogen frukt, böjde sig till marken, reste sig två kapell.
Det ena var helt litet och förvarade skallar och ben funna i slagfältets jord.
Det andra var invändigt dekoreradt med de vid Sempach fallna schweizerhjeltarnas namn.
Det var en helgedom vigd åt minnet af frihetshjeltar och omgifvet af fjellandskapens tystnad.
Så snart festprocessionen hunnit upp på högslätten, förrättades katolsk gudstjenst under fri himmel.
Derefter höllos tal vid en till Winkelrieds minne upprest sten.
Slutligen samlades alla på den stora af provisoriska träbänkar uppförda amfiteater, från hvilket sjelfva festspelet skulle åses.
Visaren på kyrktornet i Sempach hade nu redan hunnit till 11,30.
Nedanför sittplatserna sträckte sig en rymlig rännarebana, på hvilken 500 man, kostymerade till schweiziskt landtfolk och till österrikiska jernmän skulle återgifva den ryktbara striden, som 1386 utkämpades på detta ställe.
Bakom rännarebanan reste sig ett podium för 600 kostymerade sångare och öfver detta sjelfva scenen, hvars kulisser och fonddekoration utgjordes af sjelfva det praktfulla alplandskapet med Pilatus i bakgrunden.
Från scenens midt förde en hög trappa upp till en hvit, altareliknande sarkofag, som bar Winkelrieds sista ord till inskrift: »Sorgt fur Weib und Kind!»
På locket syntes sagohjeltens bild i öfvernaturlig storlek.
Högst öfver allt detta glimmade mot den djupblå himmeln och omgifven af åtta flammande fyrfat en bländande hvit, i gips effektfullt utförd kolossal-staty föreställande Helvetia.
Det hela var på samma gång både storartadt och enkelt.
Medan passionsspelen i Oberammergau sträfva efter dramatisk verkan, ville man här endast gifva ett slags kostymfest, en målerisk tablå i det fria.
Just frånvaron af teaterdekorationer, förhängen och all den myckna bondgrannlåt, som smugit sig in i oberammergauernas beryktade passionsspel, gaf det hela en viss antik pregel.
När man satt der under den fullkomligt molnfria himmeln, i den sommarvarma luften, betraktande fyrfaten, den hvita jättestatyn och det soliga berglandskapet, tyckte man sig nästan förflyttad två årtusenden tillbaka i tiden och bevittnande en nationalfest vid Olympia eller någon annan grekisk ort.
Festspelet var sönderdeladt i sju afdelningar: skördefest, de edsvurnas intåg (i Sempach), krigarnas afsked, sjelfva slaget, segrarnas hemtåg, segrarna kring Winkelrieds bår och slutligen »Prophetische Vision».
Texten, som var författad till praktfull musik, var långt ifrån den bästa, oaktadt ämnet var så rikt, om icke på rent dramatiska motiv, så på poetiska.
Öfverdrifter och stora fraser grinade från snart sagdt hvarje sida.
Författaren hörde tydligen till dem, som icke inse, att man kan uppskatta sitt fosterland utan att bruka stora ord, likaväl som man kan vara fästad vid sin mor utan att kalla henne tidehvarfvets mest hugstora gumma.
Jag vill endast anföra följande olyckliga kör:
»Bis im letzten Glühen
stirbt der Alpen Haupt,
und im letzten Blühen
sinkt die Ros’ entlaubt,
bis im letzten Beben
selbst die Sonne schied,
wird dein Name leben,
leben, Winkelried!»
Öfverdriften i dessa bradskande ord blef så mycket löjligare som åsigterna om denne Winkelried just för närvarande äro mycket stridiga.
Några forskare förklara, att han helt och hållet tillhör sagan liksom Tell, hvilken först genom Tschudys berömda schweizerkrönika blef en nationalhjelte.
De äldsta berättelserna om slaget vid Sempach nämna ingenting om Winkelrieds uppträdande.
Först i en bortåt femtio år senare författad krönika från Zürich berättas om »en trogen man», hvilken, då han under slaget såg, hur de österrikiska jernmännen med sina långa lansar stucko ned de främsta schweizarna utan att nås af deras korta hillebarder, skyndade fram och »tryckte ned» så många lansar, att hans följeslagare kunde tränga sig in bland fienden.
Att denne »trogna man» hette Winkelried och att han tryckte lansspetsarna i sitt eget bröst, derom vet kronisten intet.
Enligt Bürklis »Der wahre Winkelried» voro emellertid österrikarna alldeles icke ordnade i led med fälda lansar och schweizarna vunno icke slaget genom »une bataille rangée» utan genom öfverrumpling såsom vid Morgarten och Murten.
I sådant fall skulle Winkelrieds bragd helt enkelt ha varit en omöjlighet.
Enligt en viss doktor Liebenau i Luzern skulle emellertid den gamla skildringen af slaget vara den trovärdigaste och han hänvisar vidare till en urkund från Stanz, i hvilken en Erni Winkelried omnämnes bland de fallna.
Den vanligaste uppfattningen är, som vi veta, att de edsförbundna i kilformig slagordning mötte de i blänkande rustningar antågande österrikiska ädlingarna, hvars lansmur till en början tycktes ogenomtränglig.
Då omslöt Winkelried med sina armar så många fiendtliga lansar, som han kunde räcka, samt röjde, genomborrad af dem, på detta sätt väg för de edsvurna, som nu kommo i tillfälle att använda sina korta vapen.
Österrikiska baneret sjönk till jorden, hertig Leopold föll och alla de af dessa prunkande och nyss så segervissa riddersmän, hvilka icke lyckades fly, nedhöggos af den torftigt rustade och illa öfvade men djerfva bondeskaran.