Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Läkarne fram- hålla nämligen skarpt, att man med fylld mage visar sig föga hågad för arbete och framför allt föga skickad för att tänka och att efter måltiden en kort stunds hvila är ganska välgörande för matsmältningen och nödvändig för helsan.
r Innan man företager sig något arbete, bör man för den skall beräkna huru lång tid detta fordrar för att blifva färdigt i rattan tid, på det att det måtte passa, tillsammans med arbetsplanen för hela dagen.
Det är j u naturligt, att, liksom för födans till- redande, äfven för alla andra husliga förrättnin- gar och vederkvickelser tiden måste behörigen af- mätas, och för den skull skall en duglig och klok husmoder dagen förut uppgöra planen för arbete och hvila.
Angående ordningen i hushållet må följande framhållas: Hvarje sak tilldelar man en bestämd plats, dit den genast efter dess begagnande åter lägges.
Hvad här af sig själft naturligtvis gäller om större föremål som kastruller, stekpannor, baljor, fat o. s. v.; beaktas icke alitid, då frågan är om mindre föremål.
Huru mycken tid förspilles exempelvis icke ofta med att leta efter korkskrufven, en nyckel eller en sax.
Den lilla- mödan att iakttaga ofvannämda grundsats belönas för den skull rikligen genom tidsbesparing.
Man bör vidare vänja sig vid att aldrig låta kryddor; stärkelse, mjöl, té o. s. v., hvillca man nyss köpt hem, förblifoa liggande i pappersstru- tar eller papperspåsar, utan genast tömma dem i de till deras förvaring afsedda kärlen.
Soin man vet, är papper ett föga varaktigt ma- terial, som lätt hopskrynklas och sönderrifves eller också uppmjukas af fuktighet.
Man kan för den skull icke undvika, att då man begagnar de va- ror, som innehållas i pappersstrutar eller påsar, omslaget lätt sönderslites och innehållet spilles ut.
Detta sker så mycket lättare, om innehållet utgö- res af pulfverformiga ämnen eller af ämnen, hvilka hafva en spetsig eller kantig form, sådan som fö- rekommer hos kanel, torra citronskal o. s. v. Härtill kommer vidare, att många kroppar lätt draga till sig fuktighet och flyta sönder, såsom fallet är med potaska, såpa, eller att man i pap- persomslag icke alltid kan skydda dem från väta.
Man kan sålunda lätt föreställa sig, hvilken vil- lervalla som uppstår i en låda, i hvilken de mest olika ämnen förvaras om hvarandra, såvida hus- modern eller kokerskan icke vill aflägsna pappers- påsarne.
Oafsedt att ett dylikt förvaringssätt all- tid måste ingifva en viss grad af motvilja hos dem, som räka få se det, så är det o c k s å d y - r a r e än hvarje annat sätt, emedan härigenom ganska ofta ämnen förstöras och blifva obrukbara, hvilka, om de förvarats i passande kärl, skulle hafva hållit sig ganska länge.
D e r f ö r: b o r t m e d pappersstrutarne och liknande omslag!
Så snart man för hvarje föremål anskaffat ett särskildt kärl eller inredt en särskild låda, är det nödvändigt, alt kärlet eller lådan förses med en namnplåt för att undvika Jöroexlingar.
Isyn- nerhet kan lätt ett misstag ega rum vid pulveri- serade kroppar, enär dessa ofta knappt kunna särskiljas genom blotta utseendet.
Om det redan i och för sig icke kan vara lik- giltigt, om i stället för socker mjöl blandas till en
anrättning, så är hvarje slags förvexling högeligen farlig, då det gäller mindre oskyldiga, måhända giftiga ämnen.
Hvem har icke ofta hört omtalas — och detta förekommer snart sagdt för hvarje år — att en tjänstflicka eller ett barn af misstag råkar förtära lut eller fläckvatten och att arbetare i stället för brännvin råkat få svafvelsyra, emedan dessa giftiga vätskor förvarats på vanliga buteljer utan särskild beteckning, som angifver, att de in- nehålla dessa giftiga vätskor!
Dylika olyckor skulle högst sannolikt till största delen förekommas, o m hvarje kärl erhölle en tyd- lig påskrift, som angåfve innehållet.
För giftiga eller åtminstone skadliga ämnen, såsom lut, svaf- velsyra, saltsyra, messingsvatten, o. s. v. bör så- som regel gälla, att man förvarar dem på ett särskildt ställe, afsklldt från födoämnen och njut- ningsmedel.
Detta bör ske för att så vidt som möjligt und- vika en förvexling mellan oskadliga o c h farliga ämnen, hvilken lätt under det dagliga arbetets brådska kan råka till att inträffa. "
Till o r d n i n g e n i ett hushåll hör ytterligare, att hearje kärl, som tjänar till förvaring affödo- ämnen eller njutnings medel och andra, förbruk- ningsämnen, förses med lock, och hvarje till, för- varing aj vätskor ajsedd flaska eller butelj med kor / i.
Vid fasta kroppar undvika vi på detta sätt alla föroreningar af dam och hindra därjämte in- sekter från att intränga m. m.
Vid vätskor är en omsorgsfull igenkorkning af de flaskor, i hvilka de förvaras, dessutom ett medel att bevara dem starka o c h kraftiga och att [undvika hvarje förlust genom afdunstning.
Välja vi exempelvis ättika, så visar sig, att | denna vid luftens obehindrade tillträde blifver svagare och * slutligen helt och hål- let fördärfvas, i det att s. k. åttikålar i riklig mängd utveckla sig i densamma.
larne äro en följd af att små svampar utvecklas, hvilka med tiden genomtränga hela pulfret och så mycket säkrare förmå förstöra det, som j u i det på alla sidor tillslutna kärlet ett uttorkande icke kan ske.
Låtom oss för den skull väl taga oss till vara för att genom oförsiktighet åstadkomma väta i de till förvaring af torra växtämnen bestämda kärlen, ty dessa växtämnen skola genom fuktighetens in- flytande blifva mögliga och fördärfvas.
Därjämte är det just icke någon vacker anblick, om i ett snöhvitt pulfver, t. ex. socker, finnas gula, bruna eller svarta klumpar, hvilka lätt uppstå, om man däri nedsticker våta skedar, som förut användts i kaffe, soppor eller dylikt.
På samma^ sätt utsattes sprit för alt afdunsta, om en flaska, innehållande denna vätska, lemnas att stå utan propp, hvarigenom en tydlig förlust inträder; detsamma gäller om benzin o. s. v. Man vet vidare, att vin i illa korkade buteljer ganska lätt fördärfvas o c h surnar.
Olja, utsatt för luftens inverkan, visar en stor benägenhet att härskna.
På detta sätt kunna exemplen efter be- hag ökas vida mera, men alla ådagalägga, af hvil- ken stor v i k t d e t ä r a t t o m s o r g s f u l l t t i l l - sluta förvaringskärlen.
Ty värr finner man i många hushåll, att ofvan- stående grundsatsers betydelse icke behörigen iakt- tagas, eller att af försumlighet eller lätja kärlen icke åter tillslutas, utan lemnas öppna, hvarige- nom deras innehåll utsattes för alla möjliga in- flytanden.
Af icke minare vikt än att omsorgsfullt sluta förvaringskärlen är äfven att sörja för, att kannor eller Jlaskor med olja, fotogen, sirup och dylikt ställas fjå eti underlag af lera eller metall.
Det torde sällan vara möjligt, att så sorgfälligt hälla sega eller oljeartade vätskor ur ett kärl i ett annat, att icke åtminstone några droppar rinna ned på kärlet.
Men dessa föranleda ofelbart, o m man icke ställer kärlen på ett passande underlag, stora och fula, ringformiga fläckar, på eller i träet af det skåp, i hvilket kärlen förvaras.
Genom att använda ett underlag ui.dvikes icke blott, att plat- sen, där vätskorna förvaras, nedsmutsas, utan där- jämte återvinnes en icke obetydlig mängd af den ifrågavarande vätskan, hvilken eljes skulle hafva gått förlorad.
Af samma skäl bör man undvika att länge låta fett eller smör, korf och skinka ligga inlindadt i papper, utan man bör i stället se till, att dessa och liknande f e t a a r t i k l a r s å h a s t i g t s o m m ö j l i g t l ä g g a s på t a l l r i k a r e l l e r fat och undanställas.
Det mål, som åsyftas med en sorgfälligare för- varing af åtskilliga i hushållet använda artiklar, nämligen att de länge skola hålla sig friska o c h bevara sin godhet och sitt snygga utseende, ernås likväl endast delvis därigenom att de förvaras i passande kärl.
Härtill kräfves nämligen ytterligare, att dessa kärl b e g a g n a s p å l ä m p l i g t s ä t t.
; sker genom att till uttagande af pulfverfor- miga och fasta ämnen alltid använda rena skedar.
Men framför allt bör man undvika att betjäna sig af fuktiga kärl eller att införa fuktighet i kärlen.
Kärlen måste i stället efter rengöringen sorgfälligt torkas och sedermera a l l t i d hållas a b s o l u t torra.
J l l i
» Du äter allt för varmt, allt för fort; det kommer du själf att få lida för. » Men den lille Fritz kunde ej låta vara att äta, så snart tallriken stod framför honom.
Det dröjde inte länge, förrän han en dag slukade en sked- full kokande risgrynsvälling o c h måste lägga sig till sängs med förfärliga smärtor i halsen.
Värre var det, då han engång tillsammans med en sked soppa slukade ett spetsigt ben, som läkaren en- dast med svårighet fick reda på med tillhjälp af fina instrument.
Så snart fuktighet kommer i ett vegetabiliskt pulver, t. ex. rågmjöl, ser man först talrika små klumpar uppstå, hvilka göra det förut likformiga pulfret olikformigt.
Men snart tillkommer ytter- ligare något annat.
Rundt omkring dessa klum- par, hvilka på visst sätt utgöra härden för de små vätskedelar, som inkommit, börjar mjölpulfvret blifva slemmigt och antaga en ful färg.
Båda de- Nytillträdande abonnenter kunna mot insändande af 40 öre i frimärken er- hålla I d u n s julnummer ningens redaktör med porträtt af tid- och nitton af de mest framstå- ende kvinliga och manliga medarbetarne.
Må e x e m p l e n varna!
;) Det tyckte pojken emellertid ej just gjorde godt, och föräldrarne trodde redan, att han helt o c h hållet lagt bort den dåliga " vanan.
Så kommo studentåren, och Fritz, studenten, som ej väl tålde, att man gjorde honom förebrå- elser, upptog tämligen onådigt hvarje förmaning från föräldrarnes sida.
Flitig var han, och till att äta begagnade han den minsta möjliga tid.
Med tiden blef Fritz professor och en ansedd man, och då han nu hade sitt eget hushåll, var det ingen, som kunde ställa något hinder för den då- liga vanan.
Den lärde mannen klagade visserli- gen öfver sin krångliga mage, men han menade, att det berodde på hans stillasittande lefnadssätt, ty han tänkte alls inte längre på sin ovana.
Lån- ga promenader, till o c h med badsejourer hjälpte ej mot det tilltagande onda, som till sist lade ho- nom på sjukbädden.
» Säg mig, hur är det fatt med min m a n?
» frå- gade hustrun läkaren.
» Det gör mig ondt att nödgas säga er, att han lider af en obotlig magåkomma; slemhinnorna äro illa angripna; j a g fruktar till o c h med för kräftan. » » Men hur kan det vara möjligt?
Min man får alltid goda, sunda rätter o c h han går aldrig ut på lokaler, där han kan ödelägga magen med starka drycker. » » Han har kanske brukat äta sin mat fort o c h varm? » » Det brukade han visserligen göra, » medgaf hustrun.
» Ja, där ha vi saken, » svarade den erfarne lä- karen.
Den sjukes krafter nedsattes mer och mer, till dess döden befriade h o n o m från hans lidanden.
Liköppningen utvisade, att han dött af kräfta i magen, och läkaren sade: » De heta o c h otillräck- ligt genomtuggade rätterna ha varit för mycket för hans mage. » Teater o c h musik.
K. operan bjuder onsdagen den 15 dennes på sin första verkliga nyhet för innevarande spelar.
Leo Delibes ' 3-akts-opera » Lakmé » gifves nämligen då för första gången härstädes.
Intresset för den nya operan torde varda så mycket större, som titelpartiet uppbäres af en ung debutant, fröken Petrini, vid hvilken stora förhoppningar knyta sig.
General- repetitionen i lördags, vid hvilken vi tyvärr voro hindrade infinna oss, lär också hafva bådat godt för så väl operans som debutantens framgång.
På upp- sättning och dekorationer lär intet hafva sparats.
Som Idun lägges i press redan på onsdagsförmid- dagen, kunna vi emellertid denna gång ej vidare yttra oss om nyheten i fråga.
På k. operan har tvänne aftnar under förra och innevarande vecka uppträdt en ung violinist från vårt södra grannland, fröken Schytte, hvilken visat sig vara en ovanligt lofvande konstnär.
Hon är ju ännu helt ung, men skall helt säkert efter ytterligare några års samvetsgranna studier under god ledning blifva en konstnär af rang.
Hennes uppträdande påminte om den sedan några år tillbaka här väl- bekanta Teresina Tua, men hon lade i dagen dju- pare ton och mera verve i spelet än denna.
Hennes utförande af Mendelssohns violinkonsert och Svend- sens sångbara romans förtjänar goda loford.
Hon har här ock skördat både blommor och bifall.
K. dramatiska teatern gifver fortfarande för fulla och goda hus Feuillets komedi » Chamillac », och sär- skildt är hr Fredriksson som titelrollens innehafvare föremål för liflig och välförtjänt hyllning.
Utförandet, om hvilket vi förut yttrat oss, är i sin helhet ock värdt det erkännande, som från alla håll kommer det till del.
Stycket torde ej så snart försvinna från dramatiska teaterns spellista.
Den i söndags af regissören hr^l.
Roos anordnade matinén var talrikt besökt, och det lifiiga bifallet och de muntra skrattsalfvorna i salongen vittnade nogsamt om den belåtenhet, som där var rådande.
Fru Flartmans Gurli i » En räddande ängel » är för känd och välkänd att ej genast slå an eller att här vidare behöfva omnämnas.
Största intresset fäste sig vid utförandet af Holbergs » Den förvandlade brud- gummen », och gaf detta utförande, i hvilket fru Litt- marck samt fröknarna Klefberg och Ahlandcr inne- hade de främsta rollerna, tydligen vid handen, att det ingalunda saknas krafter vid denna scen för att där låta de allbekanta Holbergstyperna på ett värdigt sätt framträda.
V i hoppas därför ock, att detta stycke snart måtte på denna scen efterföljas af flere af den odödlige författaren.
Vasateatern repeterar flitigt » Mikadon » eller » En dag i Titipu » och torde redan under loppet af nästa vecka blifva färdig med den samma.
Filharmoniska sällskapet gifver sin nästa konsert redan i början af mars, och kommer därvid Seb.
Bachs storartade Mathäus-passion att utföras, då för för första gången i Sverige.
Den 14 januari.
K v i n n a n vittnar för eller m o t mannen.
O m han är om han lastfall; hon nan vild o c h rå, är hon ful o c h s o r g s e n; är g r o f o c h sinlig, är hon listig o c h om han är utan bjärta lättfärdig, är den o c h ideal, är förderfvad o c h dåraktig.
lefvande uppenbarelsen nens samvete.
E. de Kvin- af man- Pompery.
Af Sune Folkeson.
(Forts.) j | O n höll u p p att läsa der hon — de voro log ett bortskämdt o c h såg på sina hän- sällsynt barns vackra, och leende, då hon sakta strök d e m m o t brefvet.
I ett annat bref s k r e f h a n: dan — är så tafatt, så blyg gent emot h e n n e?
mor, fin med » Se- du nu sett oss, förebrår du mig, att j a g jag vågar inte Men röra vid henne, hon, så o c h klen, j a g kunde j u bryta sönder henne mina grofva arbetshänder.
Ser du, hon
förefaller m i g som en fågel, morgon slagit sig ner på o c h sjunger, därför att det kring — — men bara jag den, skulle sången tystna som en solig vår- mitt fönsterbräde är vår rundt o m - sträckte fram ban- o c b fågeln flyga. » » .Jag begriper nog, att jag måtte förefalla hen- ne obetydlig, tråkig o c h dum.
M e n det är omöjligt att hjälpa; då hon talar om b ö c k e r, konst eller teater, .sitter jag bara o c h tiger, men det är, därför att j a g sitter i ångest, att hon skall sluta tala, så jag inte längre skall få höra det där förtjusande, sjungande tonfal- let, hon har i rösten.
D u vet ju, att jag hör- de henne skratta, innan jag såg h e n n e?
Och att jag redan var kär i rösten, innan j a g ens visste, huru vacker hon var.
En kvinnas röst har aldrig bedragit m i g, — där den är mjuk o c h varm o c h sjungande, där finns ett godt och friskt hjärta, o m det också är sig själft omedvetet. » — — — — — — — — — H o n såg upp med en varm o c h tacksam blick i sina stora, mörka ögon.
H a r godt det skulle ha varit att få älska en sådan man, — — - • — hon tog nervöst till sig nya bref, — — — » m o r, o m du såg uttrycket i hennes ögon just n u!
D e äro så stora, så allvarliga, att de kasta skugga öfver hela det lilla runda, näpna barnansiktet, o c h där blir en sådan tju- sande blandning af barnslighet o c h kvinlighet.
O c h så milda de kunna vara, när hon ser på blommor t. ex., hvar b l i c k.
ä r en smekning nästan. » — — — — — — — — — — — » O c h så är hon så outvecklad, oaktadt sin stora världserfarenhet.
H o n han egentligen ej lefoat, förstår du, utan bara representerat ef- ter inlärda regler.
V å r t lif, tankens o c h käns- lornas, har hon blott sett på teatern o c h snud- dat vid i osanna b ö c k e r.
J a g tror aldrig, hon hört en ton af mänskligt lidande eller fröjd, som ej varit falsk eller förstämd. » — — — O c h så vidare, längre n e r: — — — — — — — — — — » D u skall inte döma henne, som du gör, mamma, hon känner sig j u inte själf, hon vet inte ännu, hvem hon är, hon tror sig vara någon helt annan.
H o n har aldrig fått k o m m a in till sig själf eller till andra människors väsen annat än genom kon- venansens medlareskap.
H u r kan du då tro, att en sådan flicka är l y c k l i g?
O c h utan att hon är lycklig själf, kan hon inte sprida lyckan omkring s i g » — • — — — — Denna gång var hon helt blek, då hon såg upp.
H a d e Johan r ä t t?
V a r hon inte l y c k - lig?
H a d e hon aldrig varit det?
H v a d var då l y c k a?
H o n tog ett nytt bref — — — — — — — — » hon har j u aldrig fått känna den glädje, som en uppoffring ger, eller den styrka, som en seger öfver sig själf innebär » — — — — — — • — — — — — — • — V a r detta ett svar på hennes fråga?
Ja, då hade hon aldrig varit lycklig!
Ty i hela sitt l i f kunde hon ej påminna sig en gjord uppoffring eller en försakelse eller en k a m p.
H o n hade fått allt, hvad hon pe- kat på, allt obehagligt hade aflägsnats, först hos föräldrarne, där hon varit enda barnet och mycket klen, o c h sedan i hennes gifte.
Aldrig lycklig!
Hvilken gränslös längtan efter lycka kände hon inte plötsligt, som ett oresonligt, oeftergifligt kraf.
T y en ny värld hade öppnats för henne i mannens bref, en, af hvilken den, hon lefvat uti, blott varit en vrångbild.
H e n n e s inlärda salongslexor, hennes på för- hand uttänkta svar o c h rörelser, hela den sam- mansatta mekanismen o c h det fint utarbetade urverket, som kallas en världsdam, oföränder- ligt korrekt o c h densamma vid hvarje timme | på dagen — det hade varit hemtes lycka.
O c h nu stod uret stilla, ett hjul hade gått sönder, eller en fjäder sprungit af — och inom henne hade det blifvit tyst.
H o n förnam ej längre det eviga tick-tacket af sitt eget lilla urverk — men blott en stor tomhet, som bredde sig ut öfver allt, där mekanismen förut tjänstgjort.
H o n grep åter efter mannens bref, men denna gång m e d skälfvande händer.
F ö r hvart och ett hon lade bort, steg ett häftigt: » m e r a!
m e r a!
» upp på läpparne.
H o n satt med fam- nen alldeles full af bref, o c h utan att veta, hvad hon gjorde, tryckte hon hvart o c h ett till sitt hjärta, häftigt o c h varmt, innan hon lät det glida ned till de andra.
A l l a talade blott om henne.
H e l a hans värld, rörde sig kring » hans lilla p o e m », som han kallade henne.
Han blott lefde för att skaffa henne glädje.
Ä n var det bön om hjälp att välja en dyrbar gåfva eller en öfverrask- ning, som m o r o c h son beredde tillsammans, eller en fråga om ressällskap till utrikes brun- nar o c h bad, ty själf skulle han med någon drumlighet eller försumlighet bara retat henne.
H o n var j u van vid en sådan världsmannaru- tin som faderns, o c h han, Johan, var en ohjälp- lig bourgeois i allt sådant — — — — — — — — — — — — — — mera — — » m o r, du kan inte tänka dig en sådan vårdag det varit i dag.
D e hvita syrenerna hänga som brudslöjor i luften.
H o n hade va- rit ute o c h plockat vilda blommor till vaserna, ty vi vänta främmande från sta ' n, o c h när hon k o m, varm, m e d det ljusa, lockiga håret som en guldsky kring hufvudet, gående genom den hvita syrenallén, o c h m e d famnen full af blommor, trodde jag det var våren själf, som k o m, o c h jag öppnade fönstret — för att släppa den i n; ofrivilligt räckte jag ut armar- na för att lyfta henne upp från marken.
H o n bröt en hvit syren o c h räckte mig genom fön- stret.
N u står den här o c h doftar, på mitt skrifbord, o c h mina allra heligaste o c h bästa känslor, som alla böra henne till, g ö m m a sig i de hvita små k a l k a r n e » — — H o n kunde ej läsa längre, en onämnbar ån- gest pinade henne.
H v a d kunde det v a r a?
H o n visste det ej själf, hon hade aldrig lärt sig att tänka utan hjälp.
H o n skulle velat — — eller le o m så också mitt eget skulle brustit, för glida in i hennes, droppe för droppe.
på det afståndet vi stå till hvarandra — är det möjligt?
O c h jag är rädd att bli löjlig » — — — — Hvilket fel?
H v a d menade J o h a n?
Och afståndet?
Hennes föräldrar hade j u alltid lefvat i hvar sin del af våningen, o c h hon hade j u kopierat sitt l i f efter deras.
Hon kunde ej minnas, att hon annat än undantags- vis smekt mannen under deras korta äkten- s k a p; det brukades ej i hennes h e m; det hade där stämplats som ofint.
O c h i allt hade hon följt föräldrarnes exempel o c h böjt sig för » g o d a tonen ».
D e hade gift bort henne, lofvat hen- ne all den l y x, hon varit van vid.
O c h hon hade låtit dem bestämma.
H o n hade fått allt, hvad de lofvat henne, o c h således hade hon alltid, tills i dag, trott sig lycklig.
Men nu, nu visste hon, att lyckan var något helt annat — — — — — — — H v a d kunde Johan mena med f e l?
Här gamla tröstegrunderna till, så hon blott.
räckte inte de m y c k e t fattade (Forts.) Från Iduns läsekrets.
sällan k o m m o nu uttrycken af hans djupa kärlek, och det var dem hennes hjärta nu längtade efter.
J o, se här var ett: — — — — — gråta, gråta — het, att Men hur hon visste ej rätt hvilket — — — hon skulle velat gå långt bort — — ut i skogen eller bort till den där syrenallén.
B l o m m a d e den nu m å n n e?
Eller till en ström, en rik och mäktig, o c h lyss ' på dess sång eller bara få kasta sig ned o c h gråta.
A c k,, bara få vara ung igen, men riktigt denna gång, ej m e d hopsnördt hjärta!
— — Så började hon åter läsa.
Ibland föllo b r e f från andra personer i hennes händer, men hon kastade otåligt undan d e m.
D e t retade o c h plågade henne, att alla andra, utom hon, hade kännt, älskat och beundrat h o n o m.
M e n hans bref blefvo småningom mera sorgs- na, tyngre.
Där talades nu mest om affärer.
D å o c h då, när modern kanske klandrat, bröt kärleken fram som en lidelsefull glöd, så m y c - ket starkare, som den tycktes undertryckt — — — — — — — — — » d u har inte rätt att döma henne ohörd, mamma.
D u kän- ner henne ej, hon är bortskämd, det kan väl vara, men där finns intet ondt, blott obrukade krafter.
Felet är ensamt mitt, hade jag blott vågat i början lägga hennes hjärta in emot mitt, så hade jag nog mäktat fylla dess tom- En förfrågan.
Skulle någon eller några af Iduns många läsarin- nor, hvilka äro så lyckliga att ha ordet i sin makt, ej känna sig manade att bemöta Aves uppsats i n:r 49 af denna tidning för i fjol?
Den, som skrifver dessa rader, har alltid dragit sig för att i skrift uppträda offentligt och vet sig alls icke ega den skicklighet, som erfordras för att våga » draga blankt » ' mot en, som för så skarpa vapen som A ve; men då hon önskat och väntat förgäfves, att någon annan måtte göra det, och antager, alt artikeln i fråga under julbrådskan förbisetts, så an- håller hon härmed att få fästa uppmärksamheten å den samma.
Eller månne ej det anatema, som Ave utslungar i följande ord: » Hvarje kvinna, som åta- ger sig ett arbete af den art, att det lika bra läm- par sig för mannen som för henne, gör orätt emot hela samhället, ja,, kränker sedelagens heliga allvar, om hon nedsätter arbetslönen på grund däraf, alt hon kan lefva på mindre inkomst än mannen » kräfver ett litet genmäle?
Aves bevisföring är för öfrigt härvidlag sådan, att den synes mig punkt för punkt kunna gendrifvas.
I ett har Ave rätt: att det finnes sjelfviska ar- betsgifvare, hvilka betala en kvinna en så skamligt liten aflöning, att vederbörande skulle blygas att er- bjuda den åt en man; och det fastän kvinnan kan sköta samma syssla som mannen lika bra, om ej bättre; men, så ringa denna » skamliga aflöning » än är, kan man i alla fall kalla den lysande i jämfö- relse med, hvad en barnfröken, en hushållerska, ja t. o. m. de flesta lärarinnor erhålla.
Och hvarför då förmena kvinnan att förbättra sin ställning?
Där- för att hon tager bort tillfällen till förtjänst för man- nen, hvilken har större lefnadskostnader än hon, me- nar Ave.