Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men är den verkligt god, skall den i längden • — den måste ha tid att verka — ofelbart befinnas allt mer och mer tilldragande, och mången, som har det helt annorlunda, sluta med att önska, att man hade samma » förmåga att ställa ».
Men det är just detta, som kan läras, om man bara själf vill!
En god början vore att lemna det slappa talet om förmåga och i st. söka göra sig reda för, hvad det varit i det rum man beundrat, som verkat godt.
Icke en- dast de många vackra sakerna eller hemtref- naden och de inbjudande sittplatserna, utan något i det hela, som man känner finns där.
(Och det vi diskutera i dag, gäller endast det hela: sammansättningen och dess inflytande på sinnet, icke möblernas högre eller lägre konst- värde eller prydnadsföremålens halt.)
Sedan kunde man börja se efter, om icke ens egna gamla möbler möjligen vore flyttbara; om icke en annan anordning (som icke alls behöfde vara den, man nyss så lifligt beun- drat!)
skulle kunna ge rummet en helt annan prägel.
Härmed vore första steget taget på möbleringsartistens bana.
En bana, som man väl ibland kan komma att finna stenig och törnbeströdd, när soffor äro för långa, skåp för tunga, skåp för oåtkomligt dyra — men som dock ingen kvinna, som älskar sitt hem och tror på dess möjligheter, någonsin skall ångra att hafva beträdt.
Den skönhetsnjutning, som ett hem kan bjuda, har den fördelen framför hvarje annan, att den anstränger ingen som museibesöken; den bidar sin tid, nöjd med att småningom, men säkert, tränga in i medvetandet.
* Jag ser och hör de invändningar, som hagla från dem, som brytt sig om att läsa dessa ra- der — och skulle taga det som ett bevis på intresse för diskussionen, om några af dem hittade väg till Iduns breflåda.
I det följande skall jag söka bemöta dem och äfven omtala några af dessa ästetikens enkla grundbegrepp, som onekligen äro en hjälp på vägen.
Men icke — märk!
— för att tvinga min upp- fattning på någon eller vilja spela förmyndare på detta det ömtåligaste af alla områden.
Endast för att hjälpa dem — och de äro nu många — som påstå sig vilja, men inte kunna, inte ha denna hemlighetsfulla förmåga.
Endast för att inleda diskussionen, bringa ämnet, dess grundbegrepp och dess svårigheter, på tal och därmed kanske få dem, som äro (passivt) öf- vertygade om dess vikt att inse, att hvad det gäller är endast och allenast att göra sig be- svär med att tänka litet själfl Ny literär pristäfling.
Det i flere hänseenden goda resultat, som det förflutna årets större pristäfling i Idun medförde, har manat oss att äfven i år in- bjuda ärade författarinnor och författare till- en dylik literär täfling.
I hopp o m att med dessa täflingar kunna gagna ej blott på det literära området, utan oek i det praktiska lifvet ha vi denna gång i flere afseenden vidgat gränserna för täflingen.
D å som naturligt är i en tidning af Iduns omfång de arbeten, som där införas, måste till utrymmet starkt begränsas, är det så godt som omöjligt att där intaga längre noveller och, ännn mindre, längre uppsat- ser för det praktiska lifvet.
A n - gående prisen ocb prisämnena hafva vi b e - stämt följande: 1) För den bästa novell eller roman om minst femton oktavark vanligt roman- format betala vi ett tusen (l,OOQ) kronor.
2) För den bästa novell om ungefär Idunspalter erhålles ett pris af fyrtio fen?
hundra (500) kronor.
3) För den bästa utredning af frågan: » Huru slcall kvinnan bäst kunna bi- draga till höjande af familjens ekono- mi? » — omfång: 20 ä 25 Idunspal- ter — betalas tre hundra (300) kronor.
4) För den bästa uppsats om 3 å 5 spal- ters utrymme i något ämne rörande kvinnan eller hemmet erhålles ett pris af ett hundra (lOO) 5) kronor, och slutligen bestämmes för den bästa skiss eller berättelse 3 å 5 spalter likaledes ett pris af ett hundra (100) kronor.
Täflingstiden utgår för de trerme första afdelnirjgarna den 1 nästkommande augusti och för de båda sista den 1 instundande juni.
Att hvad som inlemnas till täflingen skall vara original och förut publi- ceradt faller af sig själft.
Stockholm den 1 mars 1891. sveDskt Teresa Carrenno.
ej Red.
a f Idun.
Strödda blad ur minnets album, samlade af M a t h i l d a Langlet. '
rr.r.)
11 * n söndagsmorgon, då Tinnie i all sin glans, med nystruken » kollerett », en bred, rynkad remsa af hvit, fiu » kambriek », som föll ned från det tämligen urringade kläd- ningslifvets öfre kant — hvita » mamelucker » och gröna saffiansskor, satt på golf vet vid den stora bokhyllan med sin dyrbara Jo- sephus Flavius på ena och en ofantlig bibel på andra sidan om sig, inträdde klockaren, lång och högtidlig som vanligt.
Pastorn satt vid det svartmålade lilla skrifbordet, blädd- rade i psalmboken och tecknade upp siffror.
Hans fru stod i dörren till salen, lade om- sorgsfullt ihop » handklädet » och lade det in i handboken samt vek sirligt tillsammans den tresnibbiga hvita halsduken.
En prest i sin prydno skulle nämligen på den tiden vara utstyrd på följande sätt: den hvita hals- duken lades ihop från hörnet drygt två tum bredt, så att den blef lång och smal, linda- dades ett par hvarf och knöts i en enda knut, hvarpå snibbarne stoppades ned under den ända till hakan hopknäppta västen; in- nanför denna halsduk stack upp ett par tämligen höga » fadermördare », utanpå den- samma knöts prestkragen.
Kaftanen, en lång veckad rock, knäpptes med häktor ända upp till hakan.
Prestkappan påknöts, såsom tro- ligen än i dag, med långa band, som lades i kors öfver bröstet och knötos om lifvet; » handklädet », en hvit näsduk, som höll un- gefär fem kvarter i fyrkant, upptogs, ena snibben lindades om venstra pekfingret, och duken fick sedan hänga fritt ned från han- den.
Vid hvarje ämbetsförrättning skulle detta handkläde ovilkorligen vara med och hållas i handen, och om en prest t. ex. gått för altaret utan » handklädet », skulle det räknats nästan som en skandal.
» Pastorn skall inte göra tacksägelse efter Alexandersons på Berget gosse i dag, » bör- jade klockaren, » för fadern är ute på lots- ning, och då passar det inte. » » Jaså, » sade pastorn trankilt; han visste ju, att det var skick och sed där i bygden, att när » tacksägelsen » gjordes vid dödsfall, skulle de efterlefvande » sitta i sorgen » i kyr- kan och utmärka sig genom att icke stiga Midt i den brinnande musiksäsong, hvilken just nu som bäst pågår i vår hufvudstad,och hvilken i rikt mått bjuder musikaliska njutningar af hög och gedigen rang, har dock framträdan- det af den kvinna, hvars namn läses här ofvan, förmått väcka ett alldeles exceptionelt intresse och bifall.
Så har också Teresa Carrenno kommit till oss, på långa vägar företrädd af ett mer än vanligt ljudande rykte, från ett af stormande framgång be- segladt triumftåg genom Amerika och Euro- pa, från sällsynta segrar i Paris, Bom, Nea- pel, London, Berlin, Wien, Petersburg och nu senast Köpenhamn.
upp, hvarken när » tron » eller » evangelium » lästes.
» Och så skall pastorn lysa efter Lejholms öka, » kommenderade kloekaren vidare; » för den är bortkommen i natt. » » Har Bergholm efterlysningen? » » Jo, här är den, » sade klockaren och drog fram en papperslapp.
» Annars harjagskrif- vit den, så att den är nog, som den skall vara. » Ett blott till hälften återhållet löje sväf- vade öfver pastorns läppar som en tyst pro- test mot detta senare påstående.
» Det lär väl inte bli något af med att få hit någon doktor, förstår jag, » fortfor kloc- karen; » för patron Sten på Storöd lägger sig ju emot det — han skref visst något till stämman om det? » » Ja, hur var det? » sade prestfrun, som just nu knutit kragen utanpå den hvita hals- duken och noga instoppade banden under rockkragen.
» Jag har inte hört det. » » Jo, det skall du tro är märkvärdigt, » svarade mannen och drog fram ur skrif bords- lådan ett bref, skrifvet med prydlig handstil och en massa » slängar » och granna begyn- nelsebokstäfver.
» Och du skall få höra, hvad skäl han ger för sin mening, » fortfor han och läste högt ur bref vet: » Efter min åsikt torde bland Öds sockens bergsskrefvor föga näring vara att söka för en läkare, och bäst är, att helsan blifver rå- dande, hvarför jag alldeles och fullkomligt afstyrker och protesterar mot hvarje sådant försök. » » Ja, han är då för tokig, » sade frun, och så skratta de båda.
I detsamma steg inom dörren en karl med För den första af den ryktbara pianistens konserter härstädes redogör vår musikanmä- lare på a D n a t håll i dagens nummer.
För de många af våra läsarinnor, som ej komma i tillfälle att personligen njuta af hennes konst, ha vi dock velat bekantgöra hennes drag; för dem, som haft lyckan höra henne, torde bilden ej bli mindre välkommen till tacksam erinran.
Teresa Carrenno är mycket vacker, hon har en ren profil, en fin hufvudform, mörka strålande ögon och en ståtlig figur.
Hennes uppträdande är synnerligen intagande.
Man känner, att hon vill behaga, och — hon be- hagar också.
Vore hon blott några år yngre, skulle hon vara bedårande.
Man är frestad att strax fästa sig vid hennes yttre; det klä- der henne lika mycket att sitta vid pianot och låta händerna glida öfver tangenterna och gripa ackorderna i djärfva språng, som att med ett leende tacka för den hyllning, som egnas henne.
När så därtill kommer, att fru Carrenno är en virtuos af allra första rang, ja, att hon i det hänseendet knappast öfver- träfias af någon af sina samtida, då kan man förstå det jubel och den hänförelse, hon för-, mår framkalla.
Teresa Carrenno är född 1854 i Venezuela och dotter till en finansminister.
Bedan vid 8 års ålder uppträdde hon i Nord- och Syd- amerikas stora städer och erhöll sedan sin pianistiska utbildning i Newyork hos de be- römda lärarne Moritz Gottschalk och Georg Matthias, en elev af Chopin.
Efter att ha varit gift med den berömde violisten Emil Sauret, har hon, sedan detta äktenskap blif- vit upplöst, för första gången låtit höra sig i Tyskland och nu äfven sträckt sina konst- resor till vårt eget land.
en » kasse », i hvilken sprattlade en nyss fån- gad väldig gädda, den han erbjöd pastorn att köpa.
Ty det var inte kinkigare än så, att alla affärer uppgjordes på expeditionen; och fisken såldes, så fort den » kom upp ur sjön », antingen det var söndag eller hvardag.
Ty dygngammal fisk ville man ej hafva.
» Det där var då en riktig kattunsdocka,•&gt; sade klockaren, som ibland nedlät sig att skämta.
» Hvad masar hon? » » Ah, jag får väl fyra skilling marken, » sade fiskaren, hvarpå affären genast upp- gjordes.
» Jag tror hon börjar bli lik sin mamma nu, » sade klockaren till Tinnie, som öfver- gifvit Jerusalems belägring och Makkabäer- nas bok för att se på » kattunsdockan ».
» Månne det? » sade prestfrun.
» Alla säga eljes, att Tinnie är lik sin pappa. » » Pastorn?
Nej — pastorn är svinögd, han, och flickan har ögon så runda som en har- unges — he, he, he! » skrattade klockaren.
tog högst förnärmad den lilla vid handen och snurrade ut i salen, där hon satte på Tinnies hufvud en » kråka » af gult nankin och på sitt eget en ofantlig » rottings- hatt » af samma slags tyg.
Hemsydda » lång- vantar », äfven af nankin, eller som det också hette » chitaj », skyddade både moderns och dotterns armar mot » solbränna », ty natur- ligtvis hade klädningarna vida, korta puff- ärmar.
En liten silkessjalett knöts om hal- sen, och så vandrade de båda till kyrkan.
Prestfrun Men icke alltid fick den långe klockaren roa sig med kvickheter och glåpord.
En söndagsmorgon kom han, rak och styf som vanligt, men underligt upprörd och eljes sig föga lik.
Pustande slog han sig ned på
stolen mellan skrif bordet och dörren, som var hans vanliga plats.
» Hur står det till? » sporde pastorn.
» Åh, det är så tungt, så, » svarade kloc- karen och tittade med ena ögat i taket och med det andra på » förhörsboken », som låg på bordet.
» Något ledsamt med Frans? » Frans var kloekarens ende son, som » for till sjös », som det sades, därför att föräldrarne motsatte sig hans tycke för en fiskaredotter — alldeles för simpelt parti för den af fadern till skollärare utsedde sonen.
» Jan Eriks Fia » bodde i en stuga, som låg på andra sidan om vägen, alldeles midtemot prestgår- dens gafvelvägg, och ofta syntes hennes bleka, bildsköna ansikte mellan myrtnarne i fönstret.
Ty hon var skön som en madonna, denna fattigdomens dotter, med aristokratiskt fina drag och en växt och hållning, som kunde anstått en furstinna.
Men hon sörjde » kloc- karens Frans » och blef allt mera blek och nästan genomskinligt mager, och man trodde, att hon hade lungsot.
» Något ledsamt med Frans? » • » Ja, så ledsamt det kan vara. » Den stora blårutiga näsduken drogs upp och breddes ut öfver den blå syrtuten, men snusdosan kom ej fram.
Det var ett dåligt tecken.
» Har det kommit bref — — » » Det kommer aldrig något bref mer. » » Å h — — — —!
Ä r gossen — — » » Jo, han är död!
Han kommer aldrig mera hem! » Och oaktadt allt bemödande att beherska sin sorg, brast den starke man- nen ut i gråt, lade armen på bordet, huf- vudet på armen och snyftade högt.
Pastorn försökte yttra några tröstande ord, men det ville inte gå; han hostade och harklade sig, men kunde ej blifva herre öfver sin stämma.
Efter några ögonblick hemtade sig dock båda; klockaren snöt sig ljudeligen, torkade sina ögon och började meddela några närmare de- taljer.
» Det var gula febern — där borta i Bahia — nära på det värsta ställe, man kunde komma till!
Om sjön tagit honom, hade det ändå inte varit så svårt — det får man vara beredd på, när en gosse far ut — men ligga och dö på lasarett!
Och i en så ohygglig sjukdom — - det är svårt — men hvad vill man göra?
V i rår ingenting, vi — usla jord kryp och maskar ä ' vi. » » Ja, kära vän, » sade pastorn; » det är j u godt, att vi ingenting förmå, ty, tro mig, om vi kunde ställa för oss i världen, så som vi ville, så skulle vi allt få det ändå mycket sämre.
Det syns nog, när vi spjärna emot allt för mycket — det går för det mesta på tok då. » » Ja, ja, » sade klockaren, och så satt han tyst en stund och tittade med ena ögat i ta- ket och med det andra i golfvet.
» Ja, j a, » upprepade han slutligen och reste sig.
» Pastorn är väl god och säger några ord om gossen nästa söndag, » tillade han; den gamla, kommenderande, själf belåtna to- nen var alldeles borta.
» Ja, jag kände honom ju, » svarade pastorn i vek ton, och de båda männens händer möt- tes i ett trofast och varmt handslag.
Klockaren gick.
Långsamt skred han öf- ver gården och mycket sakta stängde han grinden — icke med den lilla själfbelåtna smäll med klinkan, hvarpå man eljes alltid igenkände hans kommande och gående.
När han sedan sträfvade uppför den branta bac- ken, kom den blårutiga näsduken åter i da- gen, och den högresta gestalten böjdes ett ögonblick.
Ett fint blekt ansikte syntes ett par sekunder mellan myrtnarne i fönstret utåt backen, men försvann strax igen.
Det syntes aldrig åter.
Pastorn fick nä- sta söndag » göra tacksägelse » för både sjö- mannen, som hvilade i främmande jord vid stranden bortom hafvet, och hans bleka flicka, som sof under torfvan utanför den gamla, gulmålade kyrkan, där ännu några år den gamle klockaren på sitt gamla sätt » ledde » psalmsången.
Men så kommo några oroliga nyhetsmakare och ställde om, att en orgel anskaffades.
Den gamle blef öfverflödig, pen- sionerades och fick gifva rum åt en nymodig organist, och nu har också han hvilat på den lilla kyrkogården så länge, att det torde vara få, som ännu äro i lifvet och minnas hans sång och hans egenheter.
Afgörandet af täflingen inom » Iduns ber har padt arbete ten af att priset, tis », vid döma hann 20 i af har tilldelals blott Det för uppgifva en utsatta efter signaturen innehafvarinna torde mängden hvilka emellertid ho- svårighe- ofantliga tidningen.
kronor, decem- och samt den bidragen, öfvervägande hvars sistl. mångahanda årsskiftet bland inflyta utbekommande till af deltagande del get julklappsbazar » fördröjts mo- » Jen- detsammas sin adress Redaktionen.
Linneskåpet och d e s s vård.
Prisbelönadt svar på frågan af Frida XLVI N.
En hylla kanske man får reservera för » hvarje- handa » såsom dam- och lainphanddukar, påsar, grytvantar, stryklakan, som alltid skola finnas sär- skildt, mangeldukar, hvilka i förbigående sagdt böra vara utaf » enskaft » linne samt ofållade och blott öfver- kastade, ty fåll brukar vilja lemna märken.
Ofver- kast af något tunnare tyg skadar det ej att förse sig med för att därmed skydda det finare linnet, helst om det förvaras i ett väggskåp.
Skulle af en eller annan anledning linneartiklar finnas, som ligga obegagnade år från år, må de ej förvaras manglade, blott ordentligt hoplagda och omknutna.
Haf ordentlig inventarieförteckning öfver linne- förrådet samt uppslå densamma på skåpdörrens in- nansida och försumma aldrig att vid hvarje lak » inventera », att icke än det ena än det andra dus- sinet må blifva defekt.
Göres detta utan undan- tag, blifva dessutom tjänarne mera aktsamma, om hvad de hafva sig anförtrodt, vare sig vid lak eller i dagligt bruk; och det ingifver alltid en god tanke om husmodern, då man ser ett vackert, väl ordnadt och vårdadt linneförråd.
Men man måste vara yt- terst noggrann vid läkning och hafva kunniga tvät- terskor, som fullkomligt förstå sin sak och ej i sitt oförstånd tro, att hvilken tjänstflicka som helst kan taga laket om hand, sedan kläderna tvättats och karet lagts.
Lemnar jag mitt iak i oerfarna eller slarfviga händer, får det ej förvåna mig, om allt- sammans blir förstördt.
Det behöfs blott, att varm- lakningen börjas med kokande lut och karet ej så småningom uppvärmes — lutfläckar bli följden, och dessa kunna nästan hänföras till dem, som äro omöj- liga att få ur.
Efter manglingen är nödvändigt akta sig för att för tidigt packa in kläderna i linneskåpet och stänga igen dörren, helst om de skulle blifvit för mycket fuktade vid dragningen — de få då en unken, obe- haglig lukt; ja, de kunna t. o. m. mögla, hvilket också bildar svåra fläckar.
Större försiktighet må- ste härvidlag iakttagas sommartid.
En sak bland alla andra, som nogsamt skall iakttagas, då ett fär- digt lak inlägges, är att lägga det nymanglade un- derst och det rena, man möjligen har kvar, ofvan- på, så att allt kommer jämnt i bruk och sålunda blir lika slitet.
Man får heller icke försumma att efter hvarje lak, före mangling och strykning, öf- verse allt utan undantag för att stoppa och lappa, där det behöfves, ty äfven uti ett nytt bo kan ju finnas gammalt, t. ex. sådant som inköpts på auk- tioner, och för öfrigt uppstå mycket lätt små bri- ster, hvilka obeaktade snart blifva stora.
Om la- kan i tid » eggvändas », — d. v. s. man hopkastar yttersidorna och klipper bort den gamla kastningen tillika med det bristfälligaste — kunna dessa be- gagnas oändligt mycket längre, än om man ej gjort sig denna lilla möda.
Kökshanddukar måste fram- för allt öfverses, och den minsta lilla tillstymmelse till hål stoppas, ty annars skola de falla i trasor på förvånande kort tid.
Bäst är att stoppa med tvinnadt s. k. varpgarn; finare duktyger naturligt- vis med linnegarn.
Att torka disk på duktyg är en högst fördömlig osed, som tyvärr praktiseras i mer än ett hus, och där hvarest man skulle förmoda, att bättre ordning herrskade.
V i d s. k.
» kalas » är det vanligen mest frestande att i brådskan taga till duktyget, hvilket är så mycket värre, som man då naturligtvis har sitt allra vackraste framme.
V i d ett dylikt tillfälle hemma hos mig tillfrågades min jungfru af den främmande uppasserskan: » Få vi torka på dukar och serveter? » Svaret blef: » Det brukas ej här » — och det svaret borde gifvas i hvarje hem.
Men icke heller skall försummas, att då allt annat på förhand ordnas, äfven framtaga tillräckligt med linne att torka på, antingen handdukar eller några gamla lakan, som till annat äro obrukbara.
Jag har ock för sed att själf borttaga och undanlägga allt be- gagnadt duktyg samt har det förvaradt på botten af linneskåpet.
Att förvara det tillsammans med andra orena kläder bör aldrig ifrågakomma.
Skulle, om så gjordes, mat vara spilld därpå, kan man vara säker på, att råttorna skulle passa på och göra odygd.
Jag förutsätter nämligen, att linneskåpet är råttfritt, och skulle så ej vara, så laga för all del, att det snart blir det.
Här kanske är rätta stället att gifva en liten vink, att man alltid måste förvara äfven smutskläder or- dentligt och ej ha dem slängda än här, än där samt, då man anvisat en bestämd plats, också se till, att allt hamnar på rätta stället.
Skulle det vara en vanlig packlår, som användes, måste man nogsamt se efter att inga spikar finnas, som kunna rosta och sätta fläckar, samt öfverklistra dem med flere hvarf tidningspapper.
Göm ej heller länge på smutsklä- der, utan laka åtminstone 3 å 4 gånger årligen, ty kom ihog, att man kanske blott gömmer på million- tals sjukdomsfrön.
En ordningsälskande husmoder skall icke heller försumma att på lördagen i god tid, på vintern helst före mörkrets inbrott, taga fram allt erforderligt linne till alla husets medlemmar.
Blott det att hafva sin rena, handduk hängande i ordning på söndags morgon frammanar en känsla af trefnad, så obetydlig orsaken än kan förefalla.
Lakan skola ovilkorligen framtagas ett dygn fö- rut och hänga isär, att ingen fukt finnes kvar.
Mån- gen har fått sin död eller bruten helsa genom att läggas på kalla fuktiga lakan.
Sådant som bidrager till hvars och ens trefnad och välbefinnande, borde aldrig uraktlåtas.
Ordning först och ordning sist!
K v i n l i g a apotekare.
I likhet med hvad som redan eger rum i flere andra län- der torde inom kort äfven hos oss komma att uppstå en kvinlig apotekarkår.
Medici- nalstyrelselsen har nämligen nu i denna af oss förut omordade sak hos k. m:t hemställt, att kvinna må, på målsmans begäran och med företeende af intyg, att hon efter aflagd godkänd examen kan erhålla anställning så- som elev å apotek, berättigas att vid något af statens allmänna läroverk aflägga sådan examen, som kräfves för uppflyttning till den klass vid läroverket, hvilken erfordras för manlig elevs anställning å apotek, samt att
sålunda vitsordad kvinna må lika med yng- ling kunna antagas till elev å apotek samt efter fullgjord farmaeeutisk tjänstgöring och för apotekare stadgade kunskapsprof erhålla enahanda rättigheter, som tillkomma manliga farmaceuter.
I fall, som vi anse oss ha skäl att hop- pas, k. m:t biträder medicinalstyrelsens för- slag, så blir dock reformens praktiska be- tydelse i närmaste hand beroende på apoteks- innehafvarnes villighet att mottaga kvinliga elever.
Medicinalstyrelsen anser för sin del, att förslaget är förestafvadt af rättvisa och billighet, samt att tillämpningen af det sam- ma icke bör medföra den minsta olägenhet för någon.
Och må man då hoppas, att ej enskild motspänstighet skall lägga hinder i vägen.
Kanske kunna vi inom ej allt för aflägsen framtid i våra spalter få presentera Sveriges första kvinliga apotekare.
# Vår lagstiftning om iiktenskapsslcilnad, hvilken [fråga Idun nyligen hade på tal i samband med fru Wicksells föredrag, utgjorde ämne för di- skussion vid ett sammanträde den 6 dennes i Lä- karesällskapets lokal, anordnad af » Föreningen för gift kvinnas eganderätt ».
Mötet öppnades af byråchefen grefve Hamilton, som äfven utsågs till dess ordförande samt i några inledande ord påpekade betydelsen af hr Borgs ny- ligen inom riksdagen fallna motion om fattigvårds- nämdens rätt att i vissa fall förordna om äktenskaps- skilnad.
H r Borg upprepade därefter i hufvudsak sitt från Första kammaren bekanta anförande för sin motion samt bemöttes därefter af hr Mankell, som redo- gjorde för motiven till lagutskottets afstyrkande af densamma, grundade hufvudsakligast på betänklig- heter att åt fattigvården lemna för stor myndighet inom familjelifvets privata område.
Annars egde syftemålet med motionen både hr Mankells och lag- utskottets fulla symparier.
Bland talare, som i sak instämde med den i hr Borgs motion åsyftade ändringen i lagen om äkten- skapsskilnad, utan att dock kunna godkänna den af motionären förordade formen för densamma, märktes vidare hrr Biilow, Wavrinsky, Hamilton och Hassel- roth, hvilken sistnämnda påpekade, att vår nu gäl- lande lagstiftning rörande äktenskapsskilnad väsent- ligen ej skiljer sig från den af hr Borg föreslagna förbättringen.
Fullt samstämmiga med kvinnornas riddare voro däremot fruarna Myhrman och Monte- lius samt hr Zotterman, hvaremot öfverstelöjtnant von Koch fann sig uppmanad att uppträde som de äkta männens och det oupplösliga äkta förbundets försvarare.
Svenskt säde.