Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t är n o g så m e d s o m l i g a, t ä n k t e han, att s a m v e t e t s m y -
IDUNS JULNUMMER g e r s i g ö f v e r d e m p å ett eller a n n a t sätt, h u r d e ä n f ö r s ö k a att lura det.
D e t har sina egna tysta vägar.
Där hade nu den h ä r lilla f ä s t m ö n h a n s p l a n e r a t a l l t i n g f ö r s i g f ö r att få ett g o d t hem.
B a r a lite h y c k l e r i b e h ö f d e h o n k o s t a p å s i g, o c h h e l a världens lycka var hennes.
O c h så går samvetet fram helt tyst o c h g r ä f v e r s i n m i n a d j u p t n e r e i s j ä l e n o c h s p r ä n g e r till sist b o r t all b e r ä k n i n g o c h k l o k s k a p p å ett ö g o n b l i c k.
J a d å, j a d å.
H o n h a d e n o g t r o t t, att h o n s k u l l e k u n n a g å p å m e d att l j u g a ett h e l t lif.
H a d e v ä l sett, h u r d e t l y c k a t s f ö r andra.
M e n så b e f i n n e s d e t, att h o n b e s t å r af finare m a t e r i a l ä n så.
N å g o t h i n d e r l i g t i d e t d ä r att t i l l h ö r a en f ö r f i n a d r a s a f samvetsmänniskor.
D å m a n m i n s t v ä n t a r d e t, så h a r m a n s a m - vetshallucinationen färdig.
N a t u r l i g t v i s tar d e n d å d e n f o r m, s o m l i g g e r n ä r m a s t till hands.
D e t v a r j u själfklart, att s a m v e t e t s k u l l e bli till e n s p ö k - h a n d i det här r u m m e t.
H a n satt alltjämt o c h v ä g d e m e d r i n g e n o c h lät d e n åka f r å n finger till finger.
H a n k ä n d e n å g o t a n n a t än h a r m öfver att h a n e j k u n n a t v i n n a h e n n e.
H a n var nästan sorgsen.
H o n b ö r j a d e v i s s t n u p å m i n n a s i g h o n o m, t ä n k a att d e t s k e t t h o n o m en oförrätt, t y h o n b ö j d e sig n e d o c h k y s s t e h a n s h a n d.
» För- låt m i g, » s a d e h o n.
D e t v a r m ä r k l i g t så m j u k h o n v a r.
D å h o n fått k l a r t f ö r s i g, a t t h o n g j o r t orätt, v i s s t e h o n e j h v a d allt h o n v i l l e g ö r a för att f ö r s o n a.
— D e t v a r d å v e r k l i g e n ej skäl att p i n a hen- H a n b e h ö f d e j u b a r a t a l a ut, s ä g a, att h a n i n t e ne längre.
varit m y c k e t bättre än h o n.
R e s o n n e m a n g å ö m s e sidor.
Den e n a h a d e s ö k t ett h e m, d e n a n d r e e n h u s f ö r e s t å n d e r s k a.
Det s k u l l e l u g n a h e n n e att h ö r a d e t t a.
H a n s k u l l e s ä g a h e n n e, att d e t i n t e k u n d e b l i n å g o n så b i t - ter missräkning för h o n o m.
H a n h a d e i n t e v a r i t så f a s l i g t k ä r, h a n heller.
Ja visst, han h a d e j u i n g e n a n l e d n i n g att dra ut pinan längre.
D e t v a r b ä s t att l å t a d e t v a r a slut.
L å t a alla k o m m a till r o o c h v a k n a i m o r g o n ' s o m o f ö r l o f v a d.
D å h a n r e s t e s i g f ö r att g å, k o m m o t å r a r n e h o n o m i ö g o - nen.
D e t g j o r d e h o n o m ä n d å o n d t att m i s t a h e n n e.
Och det b l e f d e t t a h a n k o m att s ä g a h e n n e.
H a n b ö r j a d e m e d att s ä g a h e n n e o s a m m a n h ä n g a n d e saker, o m att h o n v a r e n s a m v e t s m ä n n i s k a, att h o n t i l l h ö r d e d e n finare r a s e n af n e r v m ä n n i s k o r, s o m j u s t n u b ö r j a t v i s a s i g h ä r o c h d ä r.
H o n var dyrbar för h o n o m j u s t därför.
Just för det, s o m h ä n d t h e n n e i n a t t, h a d e h a n s v å r t att f ö r s a k a h e n n e.
H o n v a r fri, j a o c h ville — — — naturligtvis, m e n o m h o n en g å n g kunde H a n såg förvånad på henne.
Pinade icke detta h e n n e?
Nej då, n u först g i c k stelheten bort ur h e n n e s drag, o c h ö g o n e n blefvo lugna.
H o n s a t t m e d h a l f ö p p e n m u n o c h l y s s n a d e efter mer — — H a n t a l a d e o m, h u r h a n v e l a t o r d n a lif v e t f ö r d e m, t a l a d e o m, hur h a n längtat efter h e n n e.
H a n talade helt annorlunda o m detta, än h a n skulle talat för en h a l f t i m m e sedan.
M e n h a n såg det o c k s å helt olika nu, d å h a n skulle förlora henne.
Han t a l a d e m y c k e t v a c k r a r e, ä n h a n t r o t t s i g v a r a i s t å n d till.
S a m - lifvet m e d en m j u k o c h älsklig kvinnovarelse, j a j u s t samlifvet m e d h e n n e, t e d d e sig m e d ens m y c k e t ljuft för h a n s inbillning, o c h han sade henne det.
D å h a n g i c k f r a m o c h r ä c k t e h e n n e h a n d e n till a f s k e d, k o m m o h o n o m tårarne i ö g o n e n än en g å n g.
H o n v a r så v a c - varför ett bu Qott eå garna?
Doktorn sade ingenting, han satte fingerspetsarna mot hvarandra och lät ringen åka mellan dem.
ker j u s t då, färgen t ä n d e s äter p å h e n n e s kinder, h o n v a r s o m en nyutslagen b l o m m a.
H o n såg lika g l a d ut s o m en hvilken k o m m i t l e f v a n d e ur en dödsfara.
Doktorn stod m e d hennes hand k l u s i o n e r så s n a b b t s o m a l d r i g förr.
i sin o c h d r o g s i n a k o n - H o n f ö r s t o d s i g n a t u r l i g t v i s e j själf, i n t e d e t m i n s t a.
Ah då!
H a n d r o g ett d j u p t a n d e t a g.
All nedslagenhet var borta.
D e t for en j u b l a n d e segerkänsla g e n o m h o n o m.
Bara m e d en e n d a a n s t r ä n g n i n g h a d e h a n t a l a t s i g till h e n n e s k ä r l e k.
Hon h a d e j u b a r a b e h ö f t d e t t a, att h a n v i s a d e, att h a n t y c k t e o m henne.
H a n t o g förlofningsringen o c h satte d e n t r y g g t tillbaka p å hennes ringfinger.
» I n g a d u m h e t e r, » sade han, då h o n ville dra undan handen.
» Men, » sade hon.
» J a g v e t e j, j a g törs ej — » » J a g törs, j a g, » sade doktorn.
j a g lupit b o r t från l y c k a n.
» att kom » J a g har aldrig varit sådan, H a n g i c k ut i t a m b u r e n, f a n n r e d a p å sin öfverrock in i g e n för att få sin cigarr tänd.
och » S t a c k a r e, » s a d e h a n, m e d a n h a n d r o g ett p a r b l o s s.
» Ar j u s t s o m b u n d e n o c h fjättrad att älska m i g n u, skulle j a g t y c k a.
A n n a r s k o m m e r n o g den där h a n d e n o c h kramar lifvet ur d i g.
» Illustrerad af V I C T O R ANDRÉN, j SELMA LAGEELÖF.
fangtar 8ott ur fånga^ueef, öc$ min fifidt 00m i sig äger (§tixnntt fificften, jag fcig ger?
tuff t mörfter ej förfift, jotbtne mörSet innefagfcf, Q ?ef, att nät m a n ser en etjätna, ett 6tg 0 a n titt fitänner ett m a n ben oc§ intet mer; vitt W etuttn in fcan.
etjixtnttjuett, # ans£e, &amp; en eager fctg mtn etjärnefängfane Xennart maff.
Ibennings.
IDUNS JULNUMMER KARL-FREDRIK.
sin e n a f o t, n ä r m a n h o p p a d e o m k r i n g; s o m l i g a v o r o så a n s e n - l i g a, att m a n k u n d e få p l a t s m e d b å d a f ö t t e r n a.
D e v o r o e m e l - l e r t i d n å g o t s u m p i g a, så att m a n s j ö n k n e d i d e m o c h b l e f v å t.
N u är d e t k n a p p a s t n å g o n t i n g, s o m e n m a m m a o c h j u n g f r u r n a t y c k a så illa o m, s o m d e t att m a n k o m m e r h e m m e d v å t a k ä n g o r; d ä r f ö r t o g o v i af o s s s t r u m p o r o c h s k o r o c h h o p p a d e o m k r i n g b a r f o t a.
E N s o m m a r, d å j a g v a r t r e t t o n år o c h m e d m i n a föräldrar v a r v i d västkusten, b r u k a d e m i n y n g s t e bror o c h j a g göra l å n g a strof tåg b l a n d bergen, h o p p a b l a n d stenarna, u p p - t ä c k a sjöar i skrefvorna o c h låta våra bark- båtar segla på d e m.
I en gård, s o m låg i c k e l å n g t från d e n, d ä r v i b o d d e, f a n n s e n pojke, s o m hette Karl-Fredrik o c h h a d e röd n ä s a; h a n ville alltid leka m e d oss.
Men vi tålde h o n o m inte, utan brukade omsorgsfullt dölja för h o n o m, när v i h a d e för afsikt att b e g i f v a o s s u p p å t b e r g e n, s a m t u t v e c k l a d e a l l e h a n d a list f ö r att s m i t a ifrån h o n o m.
R ä t t s o m d e t v a r fingo v i se d e n r ö d a n ä s a n d y k a u p p i h å l v ä g, s o m l e d d e i n till d ä l d e n.
J a g h o p p a d e ö g o n b l i c k l i g e n i l a n d från d e n o b e b o d d a ö, d ä r jag stod o c h balanserade p å en fot; m e d en blixtsnabb rörelse s j ö n k j a g till m a r k e n, i d e t j a g g ö m d e u n d e r k j o l a r n a m i n a b a r a f ö t t e r s a m t s k o r o c h s t r u m p o r, h v i l k a j a g h a s t i g t r y c k t e till m i g.
J a g v a r ä n d å t r e t t o n år, o c h d e t v o r e j u e n s t o r s k a m att b l i ö f v e r r a s k a d m e d att h o p p a o m k r i n g b a r b e n t.
Jag h o p p a d e s, att Karl-Fredrik inte märkt någonting, m e n när han k o m fram, tyckte jag, att h a n d r o g p å m u n n e n.
H a n h a d e e t t s ä t t i b l a n d att d r a p å m u n så f ö r s m ä d l i g t.
S å d a n t tål j a g i n t e.
den E n gång hade vi upptäckt en utmärkt bra sjö.
D e n låg p å e t t ställe, d i t a l d r i g n å g o n m ä n n i s k a s k u l l e k u n n a t ä n k a p å a t t g å f ö r att l e t a e f t e r e n s j ö: h ö g t u p p e p å t o p p e n a f ett b e r g, som låg långt undan.
D e t v a r en m y c k e t stor s j ö: där k u n d e ha fått r u m v ä l h u n d r a barkbåtar l i g g a n d e i e n rad.
Eller å t m i n s t o n e tjugu.
D e s s v a t t e n v a r t j o c k t o c h brunt, o c h m a n såg inte botten.
Jag s a d e åt m i n Han sade: » S k a vi inte leka h ö k o c h d u f v a ett t a g?
» » Nej, » sade m i n bror o c h j a g på en g å n g — j a g m e d syn- nerligt eftertryck.
bror: » D e t t a är n o g e n m y c k e t d j u p s j ö.
D e t finns s j ö a r £ d ä r a l d r i g n å g o n m ä n n i s k a h a r k u n n a t finna b o t t e n.
Det vore nog i n t e l ä t t att h i t t a b o t t e n p å d e n h ä r s j ö n!
» Karl-Fredrik teg en stund, m e n han såg förarglig ut hela tiden.
Så sade han: M i n b r o r t r o d d e o c k s å, att d e t v a r e n m y c k e t d j u p s j ö.
B r e d v i d s j ö n l å g e n t r ä p i n n e — i n t e j u s t så s ä r d e l e s l å n g.
Min bror t o g den o c h stack ner den i sjön.
D å pinnen kom- m i t till h a l f v a s i n l ä n g d u n d e r v a t t e n y t a n t o g d e t e m o t.
G ö s t a s t a c k n e r d e n p å ett a n n a t ställe.
D e t t o g e m o t där också.
M i n b r o r h a d e m e d sig e n stor segelbåt, s o m hette E l l i d a; d e n v a r i n t e af b a r k, u t a n af trä, o c h d e n h a d e t v å m a s t e r.
G ö s t a h a d e fått den d a g e n förut.
V i satte ut Ellida p å sjön, o c h d e n g i c k utmärkt.
det var fingo v i se en r ö d näsa dyka upp vi inte.
öfver Nu var det ingenting, s o m Karl-Fredrik gjorde sig så viktig m e d, s o m m e d d e t att h a n k u n d e e n h o p s j ö m a n s t e r m e r.
Han h a d e läst Marryats o c h C o o p e r s r o m a n e r — h v i l k e t v i ä n n u inte h a d e g j o r t — så att i d e t t a l å g h a n ö f v e r o s s.
V i v o r o e m e l l e r - t i d ö f v e r t y g a d e o m, att h a n o f t a o r i k t i g t a n v ä n d e s i n a k o n s t i g a uttryck, ehuru v i inte k u n d e öfverbevisa h o n o m d ä r o m.
H a n började genast k o m m e n d e r a Ellida.
» L ä g g r o d r e t d i k t b a b o r d, » s k r e k h a n.
» U p p i m ä r s e n, alla gastar, o c h klara seglen!
K l y s g a t t e n p å s t a m p d ä f v e r t e n h a split- sat i h o p sig m e d s t y r b o r d s kabelhnltar. » aflägsnade sig, t i t t a d e efter han.
" * f; ?&gt; * « / nedåt m a r k e n o c h s k r a t t a d e.
J a g t i t t a d e o c k s å n e d o c h m ä r k t e, att d e n ena strumpan stack fram under klädningen.
D å k ä n d e j a g, hur j a g hatade Karl-Fredrik o c h hans röda näsa.
N å g r a dagar därefter var det barnbal på societetssalongen, o c h m i n b r o r o c h j a g v o r o där.
D e n f ö r s t e v i f i n g o s e, n ä r v i k o m m o in, var Karl-Fredrik.
H a n k o m f r a m o c h b j ö d u p p m i g till f y r a d a n s e r.
» L ä n s a u n d a n för v i n d e n, » r o p a d e G ö s t a.
» Här k o m m e r en kultje.
T a g in seglen p å b o v e n b r a m s r å n!
» J a g v i s s t e, att d e t a n s e s o a r t i g t att s ä g a n e j, n ä r m a n b l i r u p p b j u d e n till d a n s; d e t h a d e m a n l ä r t o s s i d a n s s k o l a n.
J a g sva- rade därför ja.
J a g k i k a d e u p p p å K a r l - F r e d r i k f ö r att s e, h v a d f ö r m i n h a n skulle göra, när m i n bror sade det där o m b o v e n b r a m s r å n.
D e t är i n t e m å n g a m ä n n i s k o r, s o m v e t a h v a d e n b o v e n b r a m s r å är f ö r n å g o n t i n g!
V i h a d e lärt o s s d e t d a g e n f ö r u t af v å r b å t k a r l, n ä r v i v o r o u t e o c h s e g l a d e.
J a g t r o r allt, att K a r l - F r e d r i k k ä n d e sig g a n s k a s t u k a d, m e n h a n l å t s a d e s f ö r s t å s i n t e o m d e t.
Han g i c k p å s o m förut.
M e n j a g v a r o n d!
O c h j a g t ä n k t e p å, att d e t är ä n d å för- f ä r l i g t illa o c h d å l i g t s t ä l l d t här i v ä r l d e n: att m a n skall v a r a a l l d e l e s t v u n g e n att d a n s a m e d e n p o j k e, s o m s k r a t t a r åt e n o c h s o m h a r r ö d n ä s a o c h s o m m a n i n t e tål — b a r a f ö r att h a n v i l l det!
J a g t ä n k t e p å, att d e t är n o g m y c k e t h ä r i v ä r l d e n, s o m k a n b e h ö f v a ä n d r a s o m, o c h att d e t v o r e ä n d å b r a, o m d e t k o m m e n å g o n, s o m s t ö r t a d e o m a l l t s a m m a n s o c h g j o r d e r e f o r m e r o c h så- d a n t där, så att alla m ä n n i s k o r b l e f v e fria « o c h finge g ö r a h v a d d e v i l l e, o c h så att i n g e n n å g o n s i n m e r a s k u l l e v a r a t v u n g e n att d a n s a m e d e n p o j k e, s o m h o n i n t e tål.
» H a l a på skoten, gossar, » skrek han, » o c h refva sejsingarna!
Alla rodertaljor ska göras klara. » i, ä n d a till d e s s v i g i n g o ifrån två.
gick han dock, men just s o m han M i n b r o r v i l l e i n t e, att K a r l - F r e d r i k s k u l l e i n b i l l a s i g, att h a n ensam visste någonting.
Så där höll h a n togo Ellida m e d.
sade vi båda Ellida o c h p r a t a d e, fast- ä n v i j u s t in- te svarade honom myc- ket.
Slutligen Men vi kunna vara K a r l F r e d r i k k o m f r a m o c h l å t s a d e alls i n t e o m, att v i t o g o emot honom kyligt.
H a n ställde sig o c h tittade p å Ellida.
hård som Jag tillade: » Du kan j u gå ditupp ensam, d u har en sådan lust för det. » Men den vinken bryd- de han sig inte o m.
H a n stod kvar en lång stund och tittade p å » S e så sade m i n bror, » n u har Karl-Fredrik snokat u p p oss h ä r o c k s å!
O m v i k u n d e k ö r a b o r t h o n o m ä n d å!
Men det kunna vi väl inte. ».
» Nej, » sade jag, » det kunna obehagliga mot honom. » » Ska vi inte gå upp på F l a g g b e r g e t?
är s å d a n a s t i l i g a b r ä n n i n g a r p å h a f v e t, d e m k a n m a n se d ä r i f r å n.
» » Nej, » V i a n m ä r k t e, att d e t finns s j ö a r, s o m ä r o r i k t i g t d j u p a b a r a p å e t t e n d a ställe, o c h d e t är j u s t d e t s v å r a att h i t t a r e d a p å d e t stället.
Rätt s o m bergbranten.
Det och honom och Det var inte n å g o t roligt längre m e d vår djupa, hemlighetsfulla sjö, sedan p o j k e n m e d r ö d a näsan snokat u p p den.
Ett par dagar efter d e s s u p p t ä c k t v o r o v i å t e r u t e p å s t r ö f t å g i b e r g e n, m i n bror o c h jag, bärande Ellida m e d oss.
V i hittade äfven nu på en sjö, s o m v a r m y c k e t trenig; d e n låg nere i e n starrbevuxen, tufvig däld.
D e n n a s j ö v a r o c k s å g a n s k a stor, o c h d e t t r e n i g a med d e n v a r, att d ä r f a n n s e n m ä n g d o b e b o d d a ö a r.
Dessa öar v o r o t i l l r ä c k l i g t stora, f ö r att m a n s k u l l e k u n n a få r u m m e d med han T v å valser, en fransäs o c h e n lancier-kadrilj m å s t e j a g dansa Karl-Fredrik den kvällen.
Men så s a d e j a g d å — u t o m att j a g f ö r s t å s s v a r a d e, n ä r f r å g a d e — i n t e e t t d y f t åt h o n o m p å h e l a t i d e n.
Inte ett endaste dyft!
Illustrerad af JENNY N Y S T R Ö M.
8 ANNA ROOS.
PÅ F L O D E N.
När Olof, skald och kämpe, låg på däcket, Förblödd med brustet svärd i hand, En månlyst dimma bredde svepningstäcket Kring dödens skumma strand.
» Jag är du själf — det som du vara borde, Men aldrig fullt på jorden blef, Din sköldmö i hvad oförskräckt du gjorde, Din sångmö när du skref.
Och andeskeppet gled på mörka svallen, Dit än ett spefullt eko ljöd Från dvärg och jätte: nu är Olof fallen, Vår ovän fälld och död.
Din fylgja är jag, men din domarinna För hvarje knopp, som ej blef blom I sång och bragd.
Dock skall du snarligt finna, Att dom är läkedom. » Det honom Gick hånet Han kände Och själen Då såg han upp, fast svagt, ty aftonkölden Slog honom mot från dödens fors.
Emot hans öga brann från kvinnoskälden | blodigt sken ett kors.
föga brydde.
För hans dvala obemärkt förbi, puls och tinning mera svala mera f r i.
Men genom dvalan han i silfverdager En kvinna såg vid rodret stå Med spjut och brynja, andeblek och fager.
Den höga talte så: Och vid en glimt, som nådde ögonhinnan Från någon öfverjordisk dag, Han såg, att sköldmön, sångmön, domarinnan Bar äfven Ragnhilds drag.
~ C.
AF WIRSÉN.
IDUNS JULNUMMER ROSOR.
H E L A f ö n s t r e t v a r fullt af d e m.
Sol- strålarna kysste deras tunna, g r ö n a b l a d o c h s p e g l a d e s i g i d e friska v a t t e n d r o p p a r n e, s o m d a r r a d e öf- v e r alla d e s s a d o f t a n d e r o s e n h u f - vuden.
I rummet stodo små förgyllda möbler i graciösa grupper.
P å det ljusa sidentyget, s o m låg spändt öfver sofforna o c h taburetterna, v o r o s t i l i s e r a d e r o s o r i n v ä f d a i fina, d e l i k a t a f ä r g e r o c h öfver m a t t a n s silkesplysch b r e d d e stora, fylliga rosor ut sitt k r a f t i g a m ö n s t e r, m e d a n t a p e t e r n a s l u f t i g a n ä t a f m å l a d e rosor slingrade sig u p p m o t takets koketta rosen- girlander.
^ • P å v ä g g e n h ä n g d e e n stor, s n i r k l a d rococospegel, ur h v a r s s v ä n g d a r a m s m å p ö s k i n d a d e a m o r i n e r s t u c k o f r a m s i n a t ä c k a h u f v u d e n m e d r o s o r af g u l d i l o c k a r n a o c h r o s o r af g u l d i s i n a k n u b b i g a h ä n d e r.
O c h d e t sli- pade glaset speglade idel rosor — väfda rosor, målade rosor o c h rosor af guld.
M e n i n g e n a f d e m k u n d e täfla m e d d e friska, d o f t a n d e r o s o r n a i f ö n s t r e t.
Deras blad voro lena s o m en ung nickas kind, i det fina å d e r n ä t e t flöt e n l e f v a n d e saft o c h d e r a s - l ä t t a a n d e - dräkt var idel vällukter.
D e l e f d e sitt lif i s k ö n h e t o c h dogo i skönhet.
D e r ä k n a d e sitt k o r t a s k ö n h e t s l i f i t i m - m a r, s å s o m a n d r a r ä k n a d e t i år.
M e n hvarje sekund l e f d e d e d-et fullt, — h e l t o c h i n t e n s i v t.
D e b u r o alla k v i n n o n a m n.
D e r a s b l o m h u f v u d e n v o r o hvita, skära, bjärtröda o c h g u l a, l i k s o m k v i n n a n k a n v a r a b l o n d, c e n d r é eller b r u n e t t.
O c h d e n e n a r o s e n v a r ej l i k d e n a n d r a, l i k s o m d e n e n a k v i n n a n a l d r i g är l i k d e n a n d r a.
Och såsom hvar k v i n n a h a r s i n k a r a k t ä r o c h sin själ, h a d e h v a r r o s sin k a r a k t ä r o c h sin s j ä l, t y r o s e n s d o f t är r o s e n s s j ä l.
— — M i d t i r o s e n v ä r l d e n, h ö g r e ä n alla d e a n d r a, s t o d La France-rosen.
H o n b a r ej n a m n efter e n e n d a kvinna.
H o n v a r u p p k a l l a d efter e t t h e l t l a n d, d e t l a n d, h v a r s k v i n n o r t a g a s till m ö n s t e r i n o m s k ö n h e t e n s o c h m o d e t s v ä r l d.
— H o n b a r n a m n efter d e t stora, s t a r k a, rika Frankrike, o c h h o n v a r rosornas drottning.
Or L a F r a n c e - r o s e n s b l a n k a b l a d b a l d a k i n h ö j a t r e n n e l j u s r ö d a r o s o r s i n a stolta, s k ö n a h u f v u d e n.
Det var hela tre g e n e r a t i o n e r — e x d r o t t n i n g e n, d r o t t n i n g e n o c h d e n u n g a prinsessan.
E x d r o t t n i n g e n h a r r e d a n l a g t litet f ö r m y c k e t p å h u l - l e t o c h f ö r e f a l l e r e n s m u l a k o r p u l e n t o c h t u n g.
D e t ljus- r ö d a h a r e n l ä t t d r a g n i n g i lilas, o c h d e s t o r a b l a d e n ä r o l i t e t s k r y n k l i g a o c h g l a t t a s o m g a m m a l t s i d e n, s o m blif- vit skört i v e c k e n.
H o n är n ä s t a n f ö r s t o r o c h y p p i g, s o m s k ö n a k v i n n o r blifva det v i d m o g n a r e ålder, när de f ö r t e t t m a k l i g t o c h s o r g f r i t t lif i r i k e d o m o c h ö f v e r f l ö d.
M a n m ä r k e r, att h o n r e d a n b ö r j a r å l d r a s, t y l ä n g s t in- nerst äro b l a d e n g u l a s o m bernsten o c h h e n n e s doft har en b i s m a k af fuktig j o r d.
M e n h o n är s k ö n ä n n u, o c h n ä r t i d e n k o m m e r, att h o n skall d ö, skall h o n e j v i s s n a o c h blifva m a g e r, torr o c h s k r u m p e n s o m k v i n n o r, h v i l k a hafva arbetat m y c k e t o c h lidit m y c k e t.
H o n skall d ö i e t t h ä r l i g t r e g n a f s t o r a, p r ä k t i g a b l a d, s o m alla p å e n g å n g s k o l a d a l a n e d, s t o l t o c h l å n g - s a m t s o m e n e n d a l j u s r ö d s k y f ö r att l ä g g a s i g l i k t ett kungligt h y e n d e öfver den svarta mullen.
D e n u n g a, r e g e r a n d e d r o t t n i n g e n är så u n d e r s k ö n, så rik, så h ä r l i g, s o m d e t är m ö j l i g t f ö r e n r o s a t t v a r a.
H e n - n e s s t o r a, m ä k t i g a b l o m b l a d ä r o d e t l j u s r ö d a s t e af allt ljusrödt, bakåtböjda, svällande i öfvermått af r i k e d o m o c h lifskraft, m e d e n g l a n s s o m af m a t t s i l f v e r ö f v e r d e n n e d v i k t a k a n t e n.
O c h h e n n e s d o f t är s o m s o l l j u s e t o ä n d l i g, v a r m o c h m i l d; g o d o c h rik s o m en m o d e r s f a m n, hvilken v i l l o m s l u t a alla, ej b l y g t, e j h e l l e r e g g a n d e, m e n vär- mande o c h huldt.
D r o t t n i n g e n v a r p r a k t f u l l a r e, m e r f o r m f u l l ä n d a d ä n alla de andra.
H o n v a r e n f u l l k o m l i g h e t, m e n h o n v a r kvinna.
H o n h a d e ej n å g o n att täfla m e d, o c h d ä r f ö r är d e t, s o m o m h o n a l l t i d h a d e h j ä l p l ö s t t r å k i g t p å sin h ö g a drott- ningatron o c h sökte dölja långa gäspningar b a k o m bladens täta förhängen.
Lidelsefri o c h o u p p h i n n e l i g i sia stora, l u g n a skön- h e t sitter h o n h ö g t p å sin r a k a s t ä n g e l.
» T r ö g, lat ' o c h litet d u m, » hviskar afunden.
Men ingen vågar säga u t d e t h ö g t, o c h m a n f o r t s ä t t e r att b e u n d r a p å a f s t å n d denna den fulländade skönhetens ros.
A f drottningen b e g ä r m a n j u e n d a s t, att h o n skall v a r a e n r e p r e s e n t a t i v fullkomlighet.
O c h d e t är h o n.
D e n u n g a p r i n s e s s a n är ä n n u e n d a s t e n l i t e n förtju- sande, blekröd k n o p p.
H o n går i en m y c k e t tyst, m y c k e t förnäm o c h m y c k e t väl tillbommad klosterskola b a k o m b l a d e n s täta, s k u g g a n d e murar.
H o n får ä n n u e j v a r a m e d i » stora världen », m e n hon drömmer o m den.
O c h h e n n e s l j u f v a, s k ä r a r o s e n d r ö m är m y c k e t, o ä n d l i g t m y c - k e t f a g r a r e ä n h v a d d e n » s t o r a v ä r l d e n » är.
R u n d t o m » d r o t t n i n g e n » stå d e a n d r a r o s o r n a; d ä r finnas » le grand m o n d e », » le d e m i - m o n d e » o c h » la bour- geoisie ».
F r ä m s t i » l e g r a n d m o n d e » h ö j e r » Duchesse Mathilde » s i t t fina a r i s t o k r a t h u f v u d.
H o n är s l a n k, m y c k e t v e k o c h l i t e t s v a g, så att h o n masta s t ö d j a s.
H o n är h v i t, m e n i c k e af d e n n a k l a r h v i t a, l i t e t h v a r d a g l i g a färg, s o m i fullt s o l s k e n v e r k a r g l a d t s o m ett h j ä r t l i g t o c h e n s m u l a b r e d t skratt.
M a n s k u l l e i stället k u n n a k a l l a d e n u n g a
IDUNS JULNUMMER Mm » hertiginnans » smala gröna, kalla skuggor.
blomblad dödsbleka H o n t i l l h ö r e n u r g a m m a l, f ö r n ä m släkt, s o m r ä k n a r s i n a a n o r från k o r s t å g e n s t i d o c h ä n n u l ä n g r e.