Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Får någon af förgiftningen svår kroppsskada, då skall till straffarbete från och med två till och med sex år dömas.
Ljuter någon deraf döden; dömes til! straffarbete från och med sex till och med tio år.
Den, som genom försäljning eller utlemnande af veterligen förfalskade lifs— eller läkemedel ouppsåtligen vållar sjukdom, kroppsskada eller död, straffes på sätt särskildt stadgadt, är. § 23- Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som till förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller ut lemnar den gift, som dertill oberättigad är, och får någon af giftet döden; dömes till långelse från och med två till och med sex månader eiler straffarbete från Kungl. Majus ISäd.
Proposition M 39. och med sex månader till och med två år.
Får någon a!' giftet svår kroppsskada; då skall till fängelse från och med två till och med sex månader dömas.
Om försäljning eller utlemnande af gift, så ock om olofligt innehafvande af arsenik, galle hvad särskildt stadgadt är.
Om barnamord och fosters för drif c ande, så ock om utsättande af barn eller annan, som värnlös är. § 24.
Ilar qvinna med uppsåt dödat sitt oäkta harn, vare sig genom handaverkan, eller underlåtenhet af det, som til! barnets bibehållande vid lif nödigt var, och skedde den handaverkan eller underlåtenhet vid födseln eller straxt derefter; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. § 24 4 x Ilar qvinna uppsåtligen och med berådt mod, vid födseln eller straxt derefter, gjort försök att döda sitt oäkta barn, och blef endast genom omständig heter, som voro af hennes vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad, eller har hon, vid födseln eller straxt derefter, utsatt sitt oäkta barn elier det uppsåtligen ifrån sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fauns barnet vid lif igen; varde hon dömd till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Fick barnet svår kroppsskada, kan tiden för straffarbetet förhöjas till högst fyra år.
Sättes barnet ut å sådant ställe eller under sådane omständigheter, som i 34 § sägas; vare lag, som der stadgas. § hillar qvinnan sökt enslighet vid födseln, och varder barnets död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, deri hon sig försatt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med tvä år. § 27. Har qvinna, som af oloflig beblandelse hafvande varit, födt i enslighet och fostret förstört eller å lön lågt; dömes, om hon den enslighet sökt, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om hon den ej sökt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år, der ej i något af dessa fall ut - It Kongl. Maj-ts Nåd.
Proposition M 39. rönes, att fostret omkommit utan modrens vållande, eller att det varit dödfödt eller så ofullgånget att det ej med lif framfödas kunnat. § 28.
Ovinna, som i uppsåt att döda eller fördrifva sitt foster nyttjar invärtes eller utvärtes medel, som sådan verkan hafva kan; varde dömd, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med två till och med sex år, och i annat fall till sådant arbete eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 29.
Den som, med qviunans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är. § 30.
Har någon, utan qvinnans vilja, sökt döda eller fördrifva hennes foste», på sätt i 28 § sägs; dömes, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och i annat fall till sådant arbete från och med sex månader till och med två år.
Fick qvinnan af gerningeri svår kroppsskada; dömes till slraffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gerningsman nen Iifvet. § 31 Föröfvar någon å qvinna, den han vet hafvande vara, sådan misshandel, att fostret förgås eller kommer ofullgånget fram, och hade han ej uppsåt att fostret skada; dömes, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och .med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; dock må, der brottet är med svn nerligen förmildrande omständigheter förenadt, straffet kunna nedsättas, i förra fallet lill straffarbete i sex månader, och i sednare fallet till fängelse i två månader. § 32.
Har någon i annat fall, än i 25 § sägs, uppsåtligen satt ut barn, det han pligtig var att vårda och som sig sjelf ej hjelpa kunde, eller det eljest uppsåtligen från sig skilt och såmedelst i hjelplöst tillstånd försatt, och skedde det å sådant ställe eller Kongl. Maj:ts Nåd.
M 39. 9 eller under sådana omständigheter, att gerningsmannen ej med sannolikhet kunde vänta barnets räddning; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt det döden; dömes til! straffarbete på lifstid. § 53.
Blef barnet utsatt å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa väl var för handen, men gerningsmannen dock med sanno likhet kunde vänta dess räddning; då skall till straffarbete från och med två månader till och med två år dömas.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år: ljöt del döden; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med sex lill och med tio år. § 34.
Sattes barnet ut å sådant ställe elier under sådana omständigheter, alt fara för dess lif eller helsa ej syntes vara för handen; då skall till böter från och med tjugu till och med trehundra Riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader dömas.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år: ljöt det döden; dömes till straffarbete från och med två till och med fyra år. § 35.
Har någon, på sätt i 32 § sägs, utsatt elier från sig skilt sjuklig, bräcklig eller eljest hjelplös person, den han pligtig var att vårda, och skedde det å ställe eller under omständigheter, som i 32, 33 eller 34 §§ sägas; vare lag, som der för hvarje fall stadgadt är. § 36.
Sätter någon ut eller öfvergifver den han sig åtagit eller eljest pligtig är att fortskaffa eller ledsaga, och sker det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 32, 33 eller 34 §§ sägas; vare ock lag, som der för hvarje fall stadgas.
Om misshandel d föraldrar, maka eller forman. § 37. Begår någon dråp, som i 3 eller 4 § sägs, å skyldeman i rätt uppstigande Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 1 Sami. 1 AfJ. 13 Höft. 2 10 Kungl.
Proposition J\s 39. led; miste lifvet.
Begår någon dråp, som i 5 § sägs, å sådan skyldeman; dömes till straffarbete på lifstid.
Sker dråp å maka, stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan, under hvars lydnad man står; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd; och må ej i dessa fall, den i 3, 4 och 5 §§ medgifna mildring af det i allmänhet stadgade straffet ega rum. § 38.
Gör någon uppsåtligen annan misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led; då må straffet ej sättas lägre än sex månaders straffarbete, som vid försvårande omständigheter kan, der straffarbete eller fängelse ä viss tid eljest är stadgadt, förhöjas lill straffarbete på lifstid om högsta strafftiden är i allmänhet bestämd till tio år, och i annat fall till två års straffarbete utöfver den i allmänhet bestämda högsta strafftiden.
Skor sådan misshandel å annan af de personer, som i 37 § äro nämnda; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd; och må ej till lindrigare straff än fängelse dömas. § 39.
Förbryter man sig, såsom i 16 § sägs, mot någon af de personer, sorn i 37 § äro nämnda; varde, der ingen skada sker, ändock straffad med fängelse från och med två till och med sex månader.
Om våld d den, som i offentligt varf dr stadd; så ock om våld, hvarigenom fridsbrott sker. § 10.
Gör någon våld eller annan misshandel å embetsman, i embetsärende, eller för att honom till någon emhetsåtgärd tvinga eller derifrån hindra, eller att å honom för sådan åtgärd hämnas; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Med embetsman förstås här den, som med Konungens fullmakt å embetet försedd är, eller embete af lika värdighet innehafver, eller i sådan embelsmans ställe lagligen satt är; så ock domare, ändå att han ej blifvit af Konungen förordnad.
% Hvad i 40 § om sådant brott, som der sägs, stadgadt är, gällö ock för det Kongl. Majus Nåd.
Proposition JYs 39. 1» fall, då ledamot i Taxerings- eller Pröfnings-Kommitté eller i .Styrelse öfver allmänt Verk eller allmän Inrättning, eller den, som i Nämnd eller Jury sitter, varder i eller för utöfningen af sådan befattning våldförd. § 42.
Förbryter sig någon, såsom i 40 § sägs, emot tjensteman eller annan, den der icke innehafver embete eller sådant uppdrag, som i samma § omtalas, men är förordnad eller vald att offentligt tjensteärende förrätta eller annan allmän befattning utöfva, eller kallad att vid offentlig förrättning tillhandagå; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år, eller fängelse från och med två till och med sex månader, § 43.
Gör man våldsgerning å den, som bivistar Gudstjenst; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Var våldet ringa, och kom ej deraf synnerlig förargelse; då må till fängelse från och med två till och med sex månader eller böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler dömas. § 44.
Gör man våldsgerning å annan inom Konungens slott i hufvudstaden eller annorstädes i slott, hus eller gård, der Konungen vistas, eller å rum, der Rikets Ständer eller deras Afdelningar eller Utskott församlade äro, eller inför sittande Rätt.
Konungens Refallningshafvandc eller annat allmänt Embetsverk; vare lag, som i 45 § sägs. $ 45.
Den som, i uppsåt att skada göra, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, eller spänner bössa, eller reser annat lifsfarligt vapen vid sådant tillfälle eller å sådant ställe, som i 45 eller 44 sägs; varde, der ingen skada sker, ändock straffad med böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler. § 46.
Gör man våldsgerning å annan lör det han i sak inför Rätta, hos Konungens Befallningshafvande eller vid annat Embetsverk, sin eller annans talan fört, eller vitt - 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition JYi 39. nesmål aflagt, elier för att honom från sakens utförande eller vittnesmålets afläg gande hindra; dömes till straffarbete fran och med två månader till och med två år. § 47.
Misshandlar man annan för att tvinga honom till bekännelse i någon sak; vare lag, som i 46 § skils.
Ar brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; då må till straffarbete från och med två till och med fyra år dömas. § 48.
Har man, i uppsåt alt våldföra annan, brutit någons hemfrid, i ty att man med våld eller eljest mot någons vilja inträngt i hans hemvist, vare sig gård, hus eller fartyg, eller ock dit sig insmugit, eller der gömt sig undan; dömes, ändå att uppsåtet ej varder fullbordadt, till fängelse från och med två till och med sex månader eller till straffarbete från och med två månader till och med två år. § 49.
Har man, utan sådant hemfridsbrott, som i 48 § sägs, gjort våld å annan i hus eller gård, der han sitt hemvist hade, eller dit han i fara sin tillflykt tog, eller å fartyg, ehvad han till besättningen hörde, eller eljest hade lof eller lega för sig, eller ute å mark, då han sitt arbete förrättade; varde den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande ansedd. § »O. Gör roan våldsgerning å annan vid valförrättning, uppbörds- eller sockenstämma, läsförhör, landtmäteriförrättning eller annan sådan offentlig sammankomst, eller då allmänt ärende eljest förehafves; då skall ock den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande anses.
Lag samma vare, der någon våldför annar, å allmän väg, gata eller torgplats, eller der allmän marknad hålles, Om envig. § SI.
Hafva tvenne, efter aftal, inlåtit sig i envig med hvarandra, och varder någon deri dödad; dömes dråparen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Proposition JV? 39. 13
Var det aftal gjordt, att enviget ej skalle utan enderas död slutas, och kommer död deraf; dömes till straffarbete på lifstid.
Får någon i envig svår kroppsskada; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada; dömes till fängelse från och med sex månader till och med två år. § 32.
Den, som utmanar annan till envig, eller slik utmaning antager, skall, ända att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med sex månader till och med två år. § 33.
Förfar någon vid envig svikligen, och får den andra deraf död; vare lag, som om mord i 1 § sägs.
Blef genom den enas svikliga förfarande svår kroppsskada den andra tillfogad; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. § 34.
Låter någon bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig, eller till vittne vid sådan strid; varde straffad med fängelse från och med sex månader till och med två år.
Om nödvärn. § 33.
Varder man af annan med våld eller hot så öfverfallen, att fara är för lif eller helsa, eller sker våld eller hot, för att någon till otukt tvinga, eller olofligen beröfva någon hans frihet; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för ali skada, som man deri gjort, der man ej sträckt värnet längre, än till farans afvärjande nö digt var. § 36.
Emot den, som begår inbrott eller eljest olofligen och med våld tränger sig in i annans rum, hus, gård eller fartyg nattetid, eller, ehvad det är natt eller dag, Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition .1? 39. söker föröfva rån, eller sätter sig til! motvärn emot den, som sitt värja eller å bär gerning återtaga vill, må ock det våld brukas, som nöden kräfver. § 57.
Rymmer fånge eller häktad person, eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrältning elier häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eiler sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma vare, der annan, än fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med vald eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. % dB.
Finnes någon i fall, som i 53, 56 elier 57 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve
Domaren, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande straffas bör.
Var så trängande nöd eller fara lör handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. § .39.
Kommer någon den till hjelp, som finnes i nöd stadd, efter ty förut sagdt är; vare ock för honom lag, som hade han sjelf i den nöd sig befunnit. § 60.
Huruledes vid uppror eiler upplopp, så ock i vissa fall vid angrepp å dem, som till krigsmakten höra, våid må med våld mötas, derom är särskildt stadgadt.
Om skadestånd. § 61.
Ersättning för den skada, som någon genom misshandel, hvarom sagdt är, tillfogat anpan, vare den brottslige pligtig att gälda, ehvad gerningen skett med upp - Kongl. Ma;j:ts Nåd.
M 39. i o såt eller af vällande; och skall under skadeståndet räknas icke endast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för fritider eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eljer annat stadigvarande men, örn sådant blifvit honom tillfogadt. § 62.
Komma maka eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad lör makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider.
Gemensamma bestämmelser. § 65.
I afseende ä delaktighet i brott, sora i denna författning omförmälas, komma, der annat bär ej finnes särskildt stadgadt, de angående delaktighet i missgerningar i allmänhet gällande föreskrifter att tjena till efterrättelse. § 64.
Med svår kroppsskada förstås i denna Författning sådan skada, som i 11 § sägs. § 65.
Har man, vid dråp eller annan misshandel, träffat annan, än den man döda eller misshandla ville; straffes som vore gerningen föröfvad emot den, åt hvilken den ämnad var; dock skall ej, till straffets förhöjning, afseende å särskild egenskap hos denne eller å särskildt förhållande emellan honom och gerningsmannen göras annorlunda, än såsom å en försvårande omständighet. § 66.
Den som, genom uppsåtlig misshandel, eller genom vållande, tillfogat annan sådan kroppsskada, att denne deraf ljutit döden, varde såsom baneman ansedd, ändå att döden ej var omedelbar följd af sjelfva handlingen, utan af annan, genom den handling i verksamhet salt orsak, eller handlingens dödliga verkan kunnat genom ti - 16 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition M 39. digt anviimlt botemedel lorekommas, elior handlingen, för särskild kroppsbeskaflenhet hos den döde, eller för tillfälliga omständigheter, hvarunder skadan honom tillfogades, orsakat döden.
Blef skadan dödsorsak endast i förening med omständigheter, de der, utan gerningsmannens skuld, efteråt tillkommit, såsom särskild sjukdom, dröjsmål med begagnande af botemedel, sedan sådant användas kunnat, vårdslöshet eller oskicklighet vid botemedels användande, eller annat dylikt ofall; då må, för dråpet, ej lill högre straff dömas, än efter ty i 9 § sägs. % 67.
De grunder, som i 66 § sägas, skola ock tillämpas i mål, som auga kroppsskada, hvaraf död ej följt. § 68.
Är för embets- eller tjensteman, som gör våld eller misshandel å annan, särskildt stadgad embetets eller tjenstens förlust för viss tid eller för alltid; lände ock det till efterrättelse. § 69.
I fråga om dråpares rätt till arf, morgongåfva eller giftorätt, galle hvad derom i lag är stadgadt. § 70.
Har någon genom en handling begått två eller flera af de i denna författning omnämnda brott, och är straffet å ettdera svårare, än å annat; då skall det svåraste straffet tillämpas: är hvartdera brottet belagdt med samma straff; varde det straff tillämpadt.
1 båda dessa läll skall brott, hvarför särskildt straff ej ådömes, betraktas såsom försvårande omständighet.
Der för någotdera brottet sådan påföljd, som i 68 § sägs, bör ega rum, varde ock den ådömd.
Innefattar en handling brott, som i särskilda afseenden är med olika straff belagdt, vare ock lag, som i denna § sägs. § 71.
De i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1865 för vissa fall gifna föreskrifter till kyrkotuktens upprätthållande skola tillämpas jemväl å den, som gjort sig skyldig - Kongl. Maj:t$ Nåd.
Proposition JK 59.
17 öig till ansvar för dråp, som ej är med dödsstraff belagdt, eller för vållande till annans död. § 72.
Huru den skall straffas, som förgriper sig med våld eller misshandel å^Konungen eller annan medlem af Konungahuset; eller vid upplopp eller uppror gör våld å person; eller uppsåtligen sätter eldi annans hus eller gård och derigenom vållar någons död; eller öfverfaller annan för att rån föröfva; eller genom öfverträdelse af föreskrift, som blifvit gifven till skyddande af kanal-, sluss- eller jernvägsanläggning, vållar död eller svår kroppsskada; derom är särskildt stadgadt.
Genom denna Förordning sker ej heller någon ändring af de i krigslag förekommande ansvarsbestämmelser i afseende å dem, som till krigsmagten höra. § 75.
Misshandel, som i 13 eller 14 <§ sägs, ändå att den skett mot maka, stjufeller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott efter 1(1 eller 39 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsegande brottet till sådant åtal angifver, eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i 30 § omförmäles.
Vållande, hvarom i 18 § sägs, må ej åtalas af annan än målsegande.
Lag samma vare om brott, som i 48 § sägs, der det ej af målsägande till åtal angifves. § 74.
Hafva två år förflutit sedan brott, hvarom i denna Förordning förmäles, blef föröfvadt, må ej talaai om ansvar derför anställas, der ej straffarbete å brottet följa kan. § 73.
Böter, som i denna Förordning finnas stadgade, beräknas i Riksmynt.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, motsvarande en tredjedel af det ådömda bötesbeloppet. § 7G Brott, som föröfvas innan denna Förordning kungöres, men för hvilket straff liih. lill 11.
Prot. 1859 A 1860. i Samt.
I Afd. 15 Haft. 3 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition Ni 59. då ej är bestämdt genom Utslag, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna Förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derför i äldre lag eller författning stadgadt varit.
M 39- 19 Utdrag af Protokollet Öfver eli Justitie-ärende, hållet uti Kongl. Maj:ls Högsta Domstol Fredagen den 18 Februari 1859.
Närvarande; Juslitie-Räden:
Alexanderson, Hoffstedt, Gtjllenhummar, Iggeström, Quensel, Södergren, Cramér.
Fortsattes och slutades granskningen af det i protokollet för nästlidne gårdag sednast omförmälda, till Högste
Domstolen, för afgifvande af underdånigt utlåtande, öfverlemnade förslag till förordning angående mord, dråp och annan misshandel; varande berörde förslag i afskrift bilagdt detta protokoll. Justitie-Rådet Iggeström ansåg sig böra, innan han öfvergick till det mera speciella bedömandet af förslaget, göra några allmänna anmärkningar och yttrade: »Vid föregående tillfällen, då Högste
Domstolen företagit granskning af åtskilliga, mera omfattande lagförslag, hafva icke saknats erinringar om de betänkliga olägenheter, som vidlåda methoden att delvis förändra den allmänna strafflagen.
Lagstiftningen får sig derigenom lörelagdt det olösliga problemet att förlika det oförenbara.
Delar af två i hufvudgrunderna skiljaktiga straffsystem, om ens gällande brottmålslagar må med denna benämning hedras, kunna omöjligen sammanfogas och bringas till öfverensstämmelse.
Vid hvarje nytt steg på den beträdda banan tilltaga svårigheterna och ökas oredan.
Ju längre ett dylikt lagstiftningsarbete fortgår, desto mer måste lagskipningen i de många fall, der tillämp ning af allmänna straffgrunder ifrågakommer, blifva vacklande och osäker, till föga fromma för domarens anseende och den aktning för lag, som hos samhället för dess välbefinnande kräfves.
Det ligger uppenbarligen i sakens natur, att sådana, endast spridda delar af strafflagen, berörande författningar, hvilka, utan öfversigt af det hela, för särskilda syftemål och af tillfälliga anledningar tillkommit samt till deras innehåll mången gång bestämmas af de på skiljda tider verkande, olika personernas egna meningar 20 Kongl. Majus Nåd.
Proposition M 39. eller andra tidsomständigheter, icke någonsin kunna ega det inre sammanhang och den noggranna öfverensstämmelse, som oundgängligen erfordras för delarnes möjliga sammanfogande till ett helt.
Härföre möter dessutom följande särskilda hinder.
Vid behandlingen af hvarje brott, har lagstiftningen, såsom Lag-kommittéen utförligare andragit, att öfverväga om och i hvad mån försöket dertill bör bestraffas; huru vållande, efter dess olika grader, må. i motsats till uppsåt, bedömas; huru straff för delaktighet skall bestämmas; så ock i hvilka full, såsom nödvärn m. II., tillämpning af straff icke får ega rum.
Jemte det lagstiftningen har alt besvara dessa frågor, måste den uppgifva allmänna grunder, efter hvilka domaren liar alt ä hvarje förekommande brottslig gerning tillämpa de i lagen stadgade straff inom utsatta gränser och i öfrigt förfara vid tillämpning af straff, der flera brott sammanträffa eller återfall sker.
En stor del af sagda omständigheter inträffa vid nästan alla brott och mäste följaktligen medföra enahanda verkan i afseende pä hvart brott för sig.