Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De flesta af bilderna bära en tydlig prägel af folkets nutida drägt och lefnadssätt.
Anmärkningsvärdt synes mig vara, att å samtliga de ben- och träsniderier jag öfverkommit ansigtet blifvit skuret mera platt än det i verkligheten är hos detta folk.
Några sniderier synas mig erinra om en buddistisk urbild.
Den hos de flesta så väl europeiska som asiatiska och amerikanska polarfolk, hos lappen, samojeden, tungusen och eskimåen, så vanliga trumman eller rättare tamburinen (se fig. å sid. 26) träffas i hvarje tschuktsch-tält.
En viss vidskepelse är äfven här fästad vid densamma.
Man Menniskobilder.
N:r 1, 3 och 5 föreställa qvinnor med tatuerade ansigten.
N:r 4 är af trä, n:r 6 af trä med ögon af tenn; de öfriga af elfenben.
spelade ej gerna på den i vår närvaro och bytte ogerna bort den.
Om tid dertill fans, undangömdes den vid vårt inträde i tälten.
Trumman består af magsäcken af en säl, utspänd öfver en låg träring fästad på ett kort skaft.
Några teckningar finnas ej på skinnet.
Trumpinnen består af en 300–400 m.m. lång flisa af en hvalbard, som mot ändan utlöper i en spets så fin och böjlig, att den bildar ett slags pisksnärt.
Då den tjockare delen af bardbiten slås mot randen af trumskinnet, snärtar ytterändan mot dess midt, och skinnet erhåller således på en gång tvenne slag.
Spelandet verkställes vanligen af männen och åtföljes af en mycket enformig sång.
Vi hafva ej sett det beledsagas af dans, förvridning af anletsdrag eller annat schamangyckel.
Öfver hufvud sågo vi ej bland de tschuktscher vi träffade några schamaner.
Dessa beskrifvas af Wrangel, Hooper och andra resande.
Wrangel omtalar (I s. 284), att schamanerna år 1814, när en svår epidemi utbrutit bland tschuktscherna och deras renar vid Anjui, förklarade, att man, för att försona andarne, måste offra en af folkets mest ansedde män, Kotschen.
Denne var så omtyckt, att ingen ville utföra domen, som man försökte få ändrad först genom skänker till profeterna och sedan genom att uppiska dem.
Men när detta icke lyckades, då sjukdomen fortfor och ingen af folket ville verkställa domen, befalde Kotschen sin son att göra det.
Denne nödgades sålunda sticka ned sin egen far och utlemna liket till schamanerna.
Hela berättelsen är absolut stridande mot lynne och sedvänjor hos det folk, med hvilket vi 65 år efter denna händelse gjorde bekantskap vid Beringssund, och jag vore benägen att helt och hållet bestrida uppgiftens sanningsenlighet, om ej vår egen verldsdels historia lärt oss, att blod flutit i strömmar för dogmatiska hårklyfverier, som ingen numera bekymrar sig om.
Kanske har indifferentismens flägt utbredt sig äfven till polarländernas isöknar.
Trumman har för öfrigt äfven en annan användning, som föga tyckes öfverensstämma med dess egenskap af schaman-psykograf eller kyrkklocka.
Då damerna reda och kamma sitt långa svarta hår, sker detta försigtigtvis öfver trumman, på hvars botten de talrika varelser, som kammen för med sig från hemmets varma härd ut i den kalla vida verlden, uppsamlas och knäppas – i fall de ej ätas upp.
Det senare är enligt tschuktschisk åsigt smakligt och högst helsosamt för bröstet.
Äfven gorm (den stora, fullt utbildade, feta larven af renflugan, Oestrus tarandi) pressas ut ur renarnes hud och förtäres; likaså den fullbildade renflugan.
Ännu några af de få vidskepliga drag, som vi kunde märka hos tschuktscherna, må här anföras.
Efter den goda jagten i februari sökte vi förgäfves förmå tschuktscherna att lemna oss ett hufvud eller en hufvudskål af någon bland de skjutna sälarne.
Äfven bränvin bjöds utan framgång härför, och endast i största hemlighet vågade en af våra bästa vänner från Irgunnuk, Notti, lemna oss ett sälfoster.
En korp blef en gång skjuten i granskapet af ishuset.
Skytten gick derpå till det magnetiska observatoriet, men nedlade, innan han trädde in, den skjutna fogeln jemte gevär och jernsaker i den förut omtalade, utanför observatoriet stälda vapenkistan.
En stund derpå blef det stor uppståndelse utanför tältet.
Några män, qvinnor och barn bland infödingarne skockade sig skrikande och hojtande kring vapenkistan.
Tschuktscherna hade nämligen märkt, att den genom skottet endast döfvade korpen börjat skrika och flaxa i kistan, och de gåfvo nu med ord och tecken till känna, att en stor olycka var nära att hända.
Medlidsamhet hör som bekant ej till vildens dygder.
Det var tydligt, att äfven i detta fall ej denna känsla, utan rädsla för det onda, den sårade korpen kunde åstadkomma, föranledde uppträdet, och då en matros strax derpå vred nacken af fogeln, hade tschuktscherna intet emot att mottaga och äta den.
Vintern 1878–1879 tycktes i dessa trakter hafva varit ovanligt svår och jagten mindre gifvande än vanligt.
Detta tillskrefs vår närvaro.
Med oro frågade oss tschuktscherna flere gånger, om vi ämnade skaffa så högt vattenstånd, att
Musikinstrument.
1. hvisselpipa, nat. storl. 2. hvisselredskap 1/8 af nat. storl.; a. munhålet.
hafvet nådde deras tält.
När man den 11 februari, efter det jagten en lång tid slagit fel, ändtligen lyckades fånga en hop sälar, så slog man vatten i munnen på dem, innan de infördes i tälten.
Detta skedde, enligt uppgift, för att de öppna vattenrännorna i isen ej skulle sluta sig allt för snart.
Utom trumman begagna tschuktscherna såsom ljudredskap äfven en pinne, klufven i två hälfter, som åter hopfogas, sedan sprickan blifvit något vidgad i midten och ett stycke af en hvalbard inspänd mellan båda halfvorna.
De gjorde äfven under vinterns lopp några försök att efter ett
om bord sedt mönster förfärdiga fioler och lyckades verkligen att framställa en bättre resonanslåda, än man kunnat på förhand förmoda.
I dragremmen på hundsläden hade man ofta en från ryssarne inköpt klocka eller bjellra, och ren-tschuktscher sågos någon gång bära dylika i bältet.
Den dans jag såg bestod deri, att två qvinnor eller barn togo hvarandra öfver axlarna och derpå hoppade än på det ena benet, än på det andra.
När många deltogo i dansen, stälde man sig i rad, sjöng en monoton, meningslös sång, hoppade i takt, vände ut och in på ögonen och kastade sig med krampaktiga rörelser, som tydligen skulle beteckna vällust och smärta, än till höger än till venster.
»La saison» för dans och sång, renslagttiden om hösten, inträffade dock icke under vår härvaro, hvarför vår erfarenhet om tschuktschernas förmåga i den vägen är mycket ringa.
All sport omfattade de med synnerlig förtjusning, t. ex. några skjutförsök, som Palander nyårsaftonen anstälde med en liten om bord på Vega befintlig refflad kanon.
I början satte sig qvinnorna med barnen akter ut, långt från det förfärliga skjutvapnet, och gåfvo sin rädsla till känna med ungefär samma åtbörder, som vid dylika tillfällen pläga utmärka det svagare och vackrare könet af europeisk ras.
Men snart tog nyfikenheten öfverhand.
De trängde sig fram, der de kunde se bäst, och utbröto i ett ljudeligt ho ho ho!, då skotten aflossades och då granaterna söndersprungo i luften.
Hurudant är tschuktschernas konstsinne?
Då detta folkslag ännu nästan tillhör stenåldern, och då dess beröring med europeer varit så ringa, att den ej i nämnvärd mån torde hafva bidragit till förändrande af dess smak och konstfärdighet, så synes mig denna fråga hafva ett stort intresse så väl för konsthistorikern, som här erhåller upplysning om arten af det frö, från hvilket mästerskapet under seklers och årtusendens lopp utbildat sig, som för fornforskaren, hvilken här finner en utgångspunkt för bedömande af så väl
Skandinaviens hällristningar som de paleolitiska teckningar, hvilka på senare tider spelat en så stor rol i uppfattningen af menniskans äldsta historia.
Vi hafva derför med ifver samlat allt som kunnat öfverkommas af tschuktschiska sniderier, teckningar och mönster.
De i ett Handteckningar utförda af tschuktscher.
Handteckningar utförda af tschuktscher.
eller annat hänseende mest anmärkningsvärda finnas afbildade i vidstående träsnitt.
Många af sniderierna i elfenben äro gamla och nötta, utvisande att de länge varit i bruk, förmodligen som amuletter.
Åtskilliga bland djurbilderna äro inbillningsfoster, och kunna såsom sådana vara lärorika.
I allmänhet äro sniderierna klumpigt utförda, men de röja dock en bestämd stil.
Jemför man dem med de samojediska gudabilder vi hemfört, så visar det sig, att tschuktschernas konstsinne är ojemförligt högre utbildadt än det polarfolks, som bebor vestra delen af Asiens nordkust; deremot äro de i detta hänseende tydligen underlägsna eskimåerna vid Port Clarence.
Äfven de tschuktschiska teckningarna31 äro groft och otympligt utförda, men många af dem röja en viss säkerhet i teckning.
Dessa bilder synas mig visa, att de inkast, som man, just på grund af tecknarens jemförelsevis säkra hand, gjort mot åtskilliga paleolitiska teckningars äkthet, ej äro berättigade.
Äfven mönster och elfenbensspännen röja en viss smak.
Broderierna göras vanligen på rödfärgade skinnremsor dels med hvita hår af ren, dels med röda och svarta garnsorter, hvilka i ringa mängd genom byte erhållas från Beringssund.
Tillgången på färgstofter är ej synnerligen stor.
De hemtas dels ur mineralriket (limonit af olika färgskiftningar och grafit), dels ur växtriket (bark af några trädslag).
Mineralfärgerna rifvas med vatten mellan flata stenar.
Barken behandlas förmodligen med urin.
Den röda färgen är tschuktschernas älsklingsfärg.
För att lemna ett bidrag till besvarande af den omtvistade frågan, hurudant färgsinnet är hos vilda folkstammar, anstälde dr Almqvist under vinterns lopp omfattande undersökningar rörande tschuktschernas färgsinne enligt den af professor Fr.
Holmgren utarbetade metoden.
En utförlig uppsats härom finnes införd i »Vega-expeditionens vetenskapliga arbeten» och i åtskilliga facktidskrifter.
Här vill jag blott nämna, att dr Almqvist såsom slutresultat af sin undersökning anför:
»att tschuktscherna i allmänhet ega ett lika godt organ att skilja färger som vi svenskar.
Deremot tyckas de ej vara vana att iakttaga färger och särskilja skarpt ingen annan färg än den röda.
De sammanföra allt rödt som något särskildt för sig, men anse ett måttligt ljusstarkt grönt öfverensstämma mindre med ett ljussvagt af samma färgton än med blått af samma ljusstyrka.
För att kunna sammanfatta allt grönt för sig, behöfver tschuktschen lära sig en alldeles ny abstraktion».
Af 300 personer, som undersöktes, hade 273 fullt utbildadt färgsinne, 9 voro fullständigt färgblinda, 18 ofullständigt färgblinda eller sådana, i afseende å hvilka undersökningen ej lemnade något säkert utslag.
Af hvad ofvanför anförts synes, att kust-tschuktscherna äro utan nämnvärd religion, samhällsordning eller öfverhet.
Hade ej erfarenheten från polarfolken i Amerika lärt oss annorlunda, så skulle man tro, att hos ett sådant i bokstaflig mening anarkiskt och gudlöst följe säkerheten till lif och egendom vore ingen, osedligheten obegränsad, och den svagare utan allt skydd mot den starkares våldsamhet.
Detta är dock så långt ifrån förhållandet, att en brottmålsstatistik här i brist på brott blefve omöjlig, åtminstone i fall man undantager våldsamheter begångna i rusigt tillstånd.
Under vintern besöktes Vega, såsom man af berättelsen om öfvervintringen finner, dagligen af befolkningen från de närbelägna byarna, hvarjemte vårt fartyg utgjorde en rastplats för alla foror, som från de vestliga tältbyarna reste till öarna i Beringssund eller tvärt om.
Tschuktschiska spännen och hakar af elfenben. ½ af nat. storl.
Ej allenast våra grannar utan äfven främmande folk, som vi förr ej sett och som vi enligt all sannolikhet ej skulle återse, kommo och gingo obehindradt bland en mängd föremål, som i deras hand skulle varit verkliga dyrbarheter.
Vi hade aldrig någon orsak att ångra det förtroende vi visade dem.
Äfven under mycket svår tid, då jagten helt och hållet felslog, och då de flesta lefde på lifsmedel, som utdelades om bord, rördes ej det betydliga proviantförråd, som vi, för den händelse att någon olycka skulle drabba vårt fartyg, utan särskild bevakning upplagt på land.
Deremot förekommo ett par fall, då de hemligen bemäktigade sig den fisk de redan sålt, och som förvarades å ett för dem tillgängligt ställe på däcket.
Med den mest oskyldiga min i verlden sålde de den då en gång till.