Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Proposition, N:o 69. 39 “Vexelgifvare stånde för vexelns godkännande och betalning i ansvarighet efter vexelrätt, så framt ej annorlunda i denna lag stadgadt är.“ Justitie-rådet Schmidt yttrade, att då ifrågavarande § innehåller den allmänna regeln, och de å serskilda ställen i förslaget sedermera förekommande stadganden, hvilka, i en eller annan mån, härifrån äro afvikande, måste anses såsom undanlag, de der tillämpas endast i de bestämda speciela fallen; ansåg
Justitie-rådct sig cj böra instämma i den emot förslaget i denna § gjorda anmärkning.
Justitie-rådct
Alexandersson lemnade äfven denna § utan anmärkning.
I sammanhang med frågan om vexelgifvarens ansvarighet, tog Högsta Domstolen i öfvervägande, huruvida, på sätt som skett uti förevarande förslag, att föreskrift angående vexelköp borde från vexellagen uteslutas; i afseende hvarå Högsta Domstolens fleste ledamöter, Justitie-råden Bredberg, Grefve Snoilshy, Grefve Sparre och Gyllenhammar, förenade sig om det yttrande, att ehuru de af Lag-beredningen anförda skäl för uteslutandet tvifvelsutan, ur theoretisk synpunkt, voro giltiga, torde dock det har i landet rådande bruk, som, enligt sakkunniga personers intyg, svårligen kan afskaffas, att prima vexeln aflcmnas innan betalning erlägges, fordra, att vexelgifvaren, för sådant fall, berättigades till en strängare utsökningsrätt, än den han, enligt bestämmelserna i nu gällande Handels- och Utsöknings-balkar, egde begagna, i händelse hans fordran för vexel-valutan betraktades endast såsom vanlig skuldfordran.
Åtminstone vore förr än nyssnämnde balkar, eller exekutionsIagarne i allmänhet blifvit öfversedde och erhållit den fullständighet, att alla stadganden angående vexeislut kunde i vexellagen, der man hitintills funnit dem, anses öfverflödige, omförmälle uteslutande för tidigt.
På grund häraf hemställde bemälde Justitie-råd, att ifrågavarande vexellag borde, i likhet med de nu gällande, gifva nådige bestämmelser i nämnda afseende, och att dessa bestämmelser borde blifva i hufvudsaklig likhet med dem, lagen för inrikes vexlar den 20 Maj 1835 innehåller, med det undantag likväl, hvilket instämmer med Rikets Ständers åsigt vid afgifvandet, sistförflutne riksdag, af^förslag till lag för utrikes vexlar, att, för sådan ve - 40 Kongl. Maj:ts Md.
Proposition, A’: o 69.
xel, som utfärdas i ett exemplar, serskildt qvitto å betalningen icke erfordras5 och kunde omförmälde bestämmelser lämpligast upptagas i ett serskildt kapitel, som borde blifva det andra i ordningen och få denna lydelse: “Om vexelköp. 6 §.
Vexelköp kan slutas med eller utan mäklares biträde. §.
Vexelgifvare vare skyldig att, samma dag vexelslut skett, hålla den betingade vexeln vexeltagaren tillhanda, så framt denne till afhemtande deraf sig anmäler och den öfverenskomna betalningen derför erläo-ffer. o BÖ §.
Är vexel aflemnad utan att vexeltagaren derför erlagt betalning på sätt aftaladt varit, eller underlåter vexeltagaren att vexeln afhemta; då bör vexelgifvaren sednast å andra dagen efter den, då vexelslutet skedde, emot vexeltagaren protestera och inom åtta dagar, räknade från samma tid, å honom taga stämning till den domstol, som i 82 § sägs.
Vexelgifvare, hvilken iakttagit hvad nu är sagdt, ege att utbekomma sin fordran med samma rätt, som vexelfordran i allmänhet tillagd är; men försummar lian det, bafve då ej båttre rätt, an i annat skuldfordrings-mnl. §.
Då två eller flera exemplar af samma vexel utfärdas, vare det andra i ordningen, äfvensom hvart och ett af de följande, i vexeltagarens hand gällande såsom qvitto å erlagd betalning till vexelgifvaren.
Å betalning för vexel, som i ett exemplar utfärdas, erfordras icke annat qvitto, än sjelfva vexeln. §.
Hvar, som i egenskap af syssloman vexel upphandlar, stånde i ansvar derför, att betalning till vexelgifvaren erlägges.“ Justitie-råden Schmidt, Alexandersson och Hoffstedt lemnade Lagberedningens förslag i denna del utan anmärkning; och Justitie-rådet Alexandersson, under åberopande af såväl Lagberedningens i detta ämne pag. 2 och 3, anförde grunder, sorn äfven innehållet af 63 och 96 §§ af förslaget, tilläde: “Måhända hade det hitintills kunnat vara ett behof för vexel-tagare, att äska vexel innan liqvid hunnit uppgöras, emedan han, enligt 3 Art. 3 §. af 1748 års vexelstadga. haft o vilkorligt åliggande, att med första post efter vcxelns utgifvande, afsända Kongl.
Nåd, Proposition, A:o 69.
41 afsända densamma till accept, men efter förslaget skulle denna skyldighet för honom upphöra; och, derest förslaget antages, betydde det således mindre, om med vexels aflemnande fördröjes en eller annan dag, så nemligen, alt liqviden hinner samtidigt dermed försiggå.
Hvad serskildt vidkomme frågan om utsträckning af vexel O o ö Ö “ rätten äfven till det fall, att “vexeltagaren underlåtit vexeln afhemta;" så kunde Justitie-rådet icke inse någon giltig orsak, hvarföre den, som ville på sådan grund föra ersättnings-talan, skulle vara befriad från skyldighet att procedera efter allmänna rättegångs-ordningen.
Beträffande åter frågan angående föreskrifter derom, hvad såsom qvitto på erlagd betalning för vexel må antagas, eller icke, så tycktes det vara svårt att finna en giltig grund, hvarföre den, som bekommit en vexel, skulle, framför den, hvilken erhållit en invisning eller ett skuldebref, böra presumeras hafva fått handlingen utan valuta.
En sådan presumtion torde icke kunna vara nödvändig för vexelrörelsen i Sverige, mera än i andra länder; och det vore förmodligen ej illa, om lagstiftningen, genom att frångå densamma, förmådde bidraga till rättelse i ett här uppkommet menligt handelsbruk, att anse vid köpslut gjordt aftal om kontant betalning kunna fullgöras med liqvid, som erlägges flera dagar efter varans emottagande. il §.
Enär det i första momentet af denna § gifna stadgande, att öfverlåtelse emot uttryckligt förbud i sjelfva vexeln ej medför vexel-rätt ens emot öfverlåtaren, skulle leda till den mindre rättvisa följd, att öfverlåtarens ställning blefve bättre da han handlat emot aftal, än då hans åtgärd stålt i öfverensstämmelse dermed, och samma stadgande dessutom ej låter väl förena sig med det i §:s sednare moment förekommande, att öfverlåtelse, skedd emot förbud i föregående öfverlåtelse, ställer öfverlåtaren i full ansvarighet; ansågo Högsta
Domstolens fleste ledamöter förevarande § böra förändras till denna lydelse: “Ilar vexelgifvare i sjelfva vexeln uttryckligen förbudit öfverlåtelse deraf, eller innehåller öfverlåtelse uttryckligt förbud alt vexeln vidare öfverlåta; håfve öfverlåtelse, som ändå sker, ej annan verkan emot den, som förbudet gaf, än sadan öfverlåtelse, som omtalas i 12 §.“ Justitic-rådet Alexandersson yttrade:
Hvar som utgifver eller öfverlater Bih. till R.
Fröt. 1S50 jr 1S5I. i Sami., i Afd., i6 Haft. 6 42 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition, N:o 69. vexel med det förbud, hvarom här sägs, således i bestämdt uttryckt afsigt att få, i händelse af återgångstalan, uppgöra med en viss person, likasom den godkännare, hvilken accepterat en sålunda inskränkt vexel, under förutsättning att få liqvidera med viss person, må rättsenligen kunna befrias från vidsträcktare ansvarighet, än den, hvari de häfta till ifrågavarande vissa person, och alltså, derest de hos honom hafva qviltnings-rätt, ega att åberopa densamma äfven emot annan innehafvare af vexell], så att sistnämnde innehafvare icke emot omförmälde vexel-gäldenärer åtnjuter vidsträcktare vexel-rätt, än efter 12 §; men de åter, hvilka, oaktadt ifrågavarande inskränkning, öfverlåtit vexeln, likasom den godkännare, hvilken accepterat, sedan vexeln honom veterligen blifvit sålunda öfverlåten, eller ock förr, än någon öfverlåtares förbehåll emot vidare transport tillkom, eller å sådant exemplar af vexeln, deraf förbud emot öfverlåtelse» ej syntes, torde ej böra ega att anföra det gjorda förbudet, med gällande verkan till egen befrielse.
I öfverensstämmelse med dessa grunder, hemställde Justitie-rådet, om icke 11 § kunde erhålla följande lydelse: “Har vexelgifvare i sjelfva vexeln uttryckligen förbudit öfverlåtelse deraf, eller innehåller öfverlåtelse uttryckligt förbud att vexeln vidare öfverlåta, gifve öfverlåtelse, som ändå sker, icke emot den, hvilken förbude.t gaf, och icke eller emot godkännare, med mindre godkännandet finnes vara utan samband dermed teckuadt, annan rätt, än som i 12 § syssloman tii!erkännes.“ Justitie-rådet
Schmidt lemnade förslaget i denna § utan anmärkning. 13 och 14 §§.
Vid jemförelse emellan dessa §§ af hvilka endast den 14:de tillåter, att viss tid får i vexeln bestämmas för densammas uppvisande till godkännande, ansågo Högsta
Domstolens flesta ledamöter den slutsats lätteligen kunna dragas, att vexelgifvare eller öfverlåtare ej hade dylik rätt i afseende på sådana vexlar, som omtalas i 13 §.
Denna tydning bör likväl destoheldre förekommas, som äfven i afseende på vexelaffärer rättsregeln, att förord bryter lag, eger full tillämpning, hvilket ock synes hafva varit förslagets mening. o O Serskildt förekommer anmärkningsvärd!, att då stadgandet i 14 § endast har afseende på vexlar, som inomlands utställas, saknas all bestämmelse, rörande uppvisningslid för vexlar, som äro dragna utrikes.
Väl kan det sägas, att i detta hän - Kongl Maj'.Is Nåd.
43 seende länder till efterrättelse lagen i det land, der vexeln utfärdas; men då öfverlåtelser kunna här i landet tecknas å sådana vexlar, bör ej den svenska vexellagen låta på den utländska lagen bero, huruvida en inhemsk öfverlåtare skall om följderna af sin ingångna förbindelse hållas i ovisshet oskäligt lång, måhända obegränsad tid.
Tvärtom synes öfverlåtarens anspråk på betryggande i detta fall vara af alldeles enahanda beskaffenhet, som då vexeln är dragen från ort i Sverige på annan ort i eller utom riket.
Dessa anmärkningar skulle lättast undanrödjas, om begge §§ sammanslogos till en, af denna lydelse: “Har i vexel, som i Sverige utgifves, förbehåll ej skett om viss tid för vexelns uppvisande till godkännande, och är vexeln ställd att betalas å viss dag eller viss lid efter utgifvandet; ege hvar, som vexeln i händer häfver, rätt att när som helst före förfallotiden, densamma till godkännande förete, och att, der vexeln ej godkännes, inom den i 16 § stadgade tid, derföre protestera: är vexeln ställd att betalas viss tid efter uppvisandet; då vare innehafvaren, vid förlust af sin vexelrätt mot öfverlåtare och vexelgifvare, skyldig att vexeln till godkännande förevisa inom tre månader från utgifningsdagen, om vexeln skall betalas å inrikes ort, inom sex månader om den skall betalas å annan ort inom Europa, inom ett år om den skall betalas å någon ort utom Europa, med undantag af de å andra sidan Goda Hoppsudden eller Cap Horn belägna orter, och inom aderton månader om vexeln skall betalas å någon af sistnämnde orter.® “Vexel, som å utläudsk ort är dragen att betalas i Sverige viss tid efter uppvisandet, skall ock, till bevarande af återgångstalan på grund af öfverlåtelse, som i Sverige skett, förevisas till godkännande inom sex månader från utgifningsdagen om vexeln är utgifveu å ort inom Europa, inom ett år om den är utgifven å någon ort utom Europa, med undantag af de å andra sidan Goda Hoppsudden eller Cap Horn belägna orter, och inom aderton månader om vexeln är utgifven å någon af sistnämnde orter: stadgar den utländska lag, som i öfrigt bör till sådan vexel lämpas, kortare förevisningstid; varde den tid iakttagen, vid äfventyr som nu är sagdt.“ “Varder vexel, som är dragen emellan utrikes orter, att betalas viss tid efter uppvisandet, här i riket öfverlåten; då skall, vid förlust af återgångstalan, på grund af den öfverlåtelse, vexeln föie\isas till godkännande inom sex månader från 44 Kongl. Majlis Nild.
Proposition, N:o 69. utgifningsdagen, om både utgifuingsorten och betalningsorten äro inom Europa, men eljest inom ett år från utgifningsdagen; och vare äfven i thy fall, angående iakttagande af kortare förevisningstid, der sådan i utländsk lag stadgad finnes, gällande hvad ofvan är sagdt.“ „öfverlåtare, som i sin öfverlåtelse af vexel viss förevisningstid föreskrifvit, vare från vexel-ansvarighet fri, der den tid af innehafvare försummas.“ Justitie-rådet Alexandersson var härifrån skiljaktig, och yttrade: a) hvad angår 13 §.
Blotta besittningen af vexel, äfven utan öfverlåtelse, måste göra tillfyllest för utöfvande af den rätt, hvarom här sägs, nemligen att presentera vexeln till godkännande och, med gällande verkan, för vägrad accept protestera, men ordenr “hvar som vexeln i händer hafver“ kunde möjligen, om ej meningen genom ett tillägg närmare bestämmes, anses liktydiga med de på andra ställen nyttjade ordalag “innehafvare af vexel“, och således tolkas på det sätt, som skulle redan för blotta uppvisandet erfordras legitimation genom öfverlåtelse, hvilket ej kunde antagas vara förslagets afsigt.
För öfrigt syntes omförmälte, på vexels blotta besittning grundade rättighet icke böra inskränkas till vexlar, som äro ställda att betalas å viss dag eller viss tid efter utgifvandet, utan äfven böra ruedgifvas i afseende på de vexlar, som lyda å betalning efter uppvisandet, således gälla ora vexlar i allmänhet.
I det afseende åter, att 13 § icke, lika med 14 §, innefattar tillåtelse, att i vexel gifva serskild föreskrift om viss tid för uppvisning till godkännande, lemnade Justitie-rådet förslaget utan anmärkning, helst 13 § endast stadgar behörighet, icke någon skyldighet, och således har ett helt annat syftemål, än 14 och b) angående 14 §.
Enär såväl sjelfva tidsbestämmelserna i denna §, som ock Lagberedningens motiver, ådagalade, att här menas endast vexlar, som utgifvas i Sverige, syntes äfven redaktionen böra detta förhållande utmärka; och på det ej lag i ämnet må saknas i afseende på vexlar, som kunna utgifvas i den Svensk-Vestiudiska besittningen Barthelemy, Kongl. Maj-.ts Nåd.
45 för hvilka de här gifna tidsbestämmelserna icke äro tillämpliga, torde eli tillägg böra göras om sådana vexlar.
Härvid syntes blott en enda preskriptionstid behöfva utsättas, såsom i 19 § af Tyska Vexelstadgan skett för de på betalning efter uppvisandet ställda vexlar i allmänhet; och detta så mycket heldre, som all olikhet i tiden för uppvisandet till godkännande väl äfven hos oss kunde försvinna, såvida man ej ville bibehålla en serskild kortare termin för de så kallade inländska vexlarne, som dragas från en till annan ort inom Sverige.
Ur dessa synpunkter fann Juslitie-rådet sig böra hemställa:. 1:o.
Att 13 § kunde erhålla följande lydelse: “En hvar, sorn, med eller utan öfverlåtelse, vexel i händer häfver, ege rätt att densamma till godkännande förete, och att, der vexeln ej godkännes inom den i 16 § stadgade tid, derföre protestera.® 2:o.
Att början af 14 § må tyda:.
“Ar i Sverige utgifven vexel &c. samt 3:o. att i 14 § ett nytt moment, näst efter det första, må tilläggas, af följande innehåll: “Är i S:t
Barthelemy utgifven vexel ställd att betalas viss tid efter uppvisandet; vare ianehafvaren, vid förlust af sin vexelrätt emot öfverlåtare och utgifva ren, skyldig att vexeln till godkännande förevisa, der ej tid härför i vexeln föreskrif ves, inom aderton månader från utgifningsdagen.“ Juslitie-rådet Schmidt lemnade ifrågavarande §§ i förslaget utan anmärkning.
15 § Om ock det här förekommande stadgandet, att den sorn anmodas att å vexel söka godkännande, men ej vill uppdraget emottaga, skall med första post vexeln återsända, vid äfventyr att anses hafva uppdraget sig åtagit och att stånda derför i ansvarighet såsom syssloman, kunde utan våda bibehållas för utrikes vexlar, med hvilka sannolikt endast affärsvanda köpmän, hvilkas tysta bifall kunde förutsättas, fingo i detta hänseende att skaffa; skulle dock utsträckning af stadgandet äfven till inrikes vexlar lätt kunna för olägenheter blottställa andra personer, som hvarken voro hugade att emottaga uppdrag af ifrågavarande beskaffenhet, eller egde erforderlig bekantskap med vexelrörelsen eller vana vid brefvexling rörande penningeförhållanden.
Domstolen ansåg derföre §:s redaktion böra förändras till likjiet med 46 Kongl. Majds Nåd.
Proposition, No 69.
10 § i lagen för inrikes vexlar af den 20 Maj 1835, helst stadgandet derigenom runne närmare öfverensstämmelse med den allmänna grund, som, i afseende på oinbudsmannaskap, är uttryckt i 18 kapitlet 1 § Ilandels-balken. 25 §.
För att icke, genom begagnande af olika uttryck om samma sak, möjligen gifva anledning till missförstånd, ansåg Högsta Domstolen, alt här, likasom i 24 §, borde heta: „emot protestens aflemnande". 23 §.
Lemnades af Högsta
Domstolens flesta ledamöter utan anmärkning.
Justitie-rådet Alexandersson, åter förmälde: det han för sin del funne förslaget böra så förstås, att sedan, på en fordringsegares yrkande, säkerhet blifvit ställd, annan rättsegande kan väcka talan om samma säkerhets qvarstående äfven för sin räkning, och att, i fall detta skett,, det icke längre får bero af första sökanden ensam, att säkerheten eftergifva; men Justitie-rådet trodde likväl nyttigt vara, att den nu möjligen förekommande anledning till en annan tolkning undanröjdes genom en jemkning af redaktionen, och hemställde fördenskull, om icke, i stället för orden „efter hvars påstående säkerheten ställd blifvit*, kunde sägas: „som säkerheten äskat".
Bemälde Justitie-råd erinrade äfven, det. han ansåg bchöfligt, att lagen upptoge något stadgande, som för den, hvilken ställt säkerhet, underlättar möjligheten, att få densamma, utan onödigt och menligt dröjsmål, återlyfta.
Förslaget upptog redan ett förhållande, hvarunder denna rättighet inträdde, nemligen efter sådant godkännande, hvarom sägs i 26 §.
Härtill kunde utom all fråga läggas de fall, då betalning mellankommit eller den, som å säkerheten gjort anspråk, förlorat sin vexelrätt emot honom, som säkerheten ställt.
Men det syntes icke vara nog alt stanna härvid.
När säkerheten blifvit ställd för flere öfverlåtare, så, emedan hvarje sådan, hvilken inlöst eller blifvit stämd för en, i anseende till bristande betalning, protesterad vexel, hade rådrum, som kunde uppgå till aderton månader, för återgångstalan emot fångesman, enligt 77 §, hvilket gäller genom hela serien af öfverlåtelser, kun - Kongl. Maj.ls Nåd.
47 de följaktligen den, sorn ställt säkerheten, nödgas låta den qvarstå i mångå år, ja möjligen hela tio åren och derutöfver, om icke en serskild kort fatalietid tillägges, såsom vilkor för det här ifrågavarande säkerhetsanspråkets bevarande; en bestämmelse, hvilken hade desto mera skäl för sig, sorn emot vidtagande af behöfliga förändringar roed säkerhetens värd, eller utbyte deraf, hinder kunna möta från svårigheten att finna de rätta vederpart erne och få dem hörde.
Justitie-rådet hemställde således, om icke, vid slutet af denna §, eller ännu heldre vid slutet af detta kapitel, ett stadgande i nära likhet med 28 § af Tyska Vexel-stadgan kunde tilläggas af följande innehåll:
„Ställd säkerhet, hvarom sägs i detta kapitel, återgår, likasom efter 26 § sista morn., så äfven i de händelser: om betalning af vexeln mellankommit; om den, hvilken gjort anspråk på säkerheten, förlorat sin vexel-rätt emot honom, som säkerheten ställt; samt om han, hvilken lemnat säkerheten, ej blifvit af den, som anspråk derå gjort, i laga ordn ng stämd om betalning för vexeln, inom år och dag efter förfa!lotidcn.“ 38 §.
Enär förbudet i denna § för godkännaren, att betala vexeln före förfallotiden, ej synes stå väl tillsammans med den honom i 9 § gifna tillåtelse att såsom indossat förvärfva vexeln, och motsvarigt stadgande ej finnes i lagen för inrikes vexlar eller i Rikets Ständers vid sistlidna riksdag aflåtna förslag; ansågo Högsta
Domstolens flesta ledamöter den 38 § böra uteslutas.
Uti denna anmärkning deltog icke Justitie-rådet Schmidt. 45 §.
Denna § antager, såsom hufvudstol för öfverlåtares regressfordran, hvad han, enligt 44 §, betalt, eller vexelsumman med ränta, kostnader och provision till en tredjedel af hundrade.
Det kan likväl hända, att öfverlåtaren måst, enligt främmande lands lag, betala högre, t. ex. en half procent i provision.
Han bör då vara berättigad att inräkna äfven den i liufvudstolen; och Högsta Domstolen fann derföre, att meningen skulle klarare uttryckas, om orden »enligt 44 § betalt“, förändrades till »varit nödgad att betala." 48 Kongl. Maj.l» Md.
Proposition, K:o 69. 47 §.
Såviilt ändamålet med denna § är att stadga det den, som infriar en protesterad vexel, ej eger att för sin godtgörelse hålla sig till efterföljande öfverlåtare, synes §:n öfverflödig, enär sådant tydligt följer af 5 och 10§§; hvarföre, då vexeln,' så vida icke utstrykning eller påteckning derå utmärker, att den af öfverlåtare är betald, måste, oaktadt sådan betalning skett, medföra vexel-rätt emot såväl yngre som äldre öfverlåtare, för ny innehafvare, om han år i god tro, Högsta
Domstolens flesta ledamöter ansågo denna § böra utgå; uti hvilken anmärkning likväl Justitie rådet Schmidt icke deltog. 58 §.
Med afseende å första momentets innehåll, såsom endast angående protesterad vexels inlösen lill heder för vexelgifvare och öfverlåtare, befarade Högsta Domstolen, att sista momentet efter dess nu föreslagna lydelse, kunde så missförstås, att den, på hvilken vexeln är dragen, och mot hvilken protest för bristande betalning skett, skulle, vid täflan emelian flera, som vilie inlösa till heder för någondera af förenämnde personer, ovilkorligen hafva företräde, äfven om haus så beskaffade anbud afsåg en yngre vexel-gäldenär, än den, för hvilken medtäflare sig anmälte; och då meningen icke syntes kunna vara sådan, utan endast den, att, i fall han, mot hvilken protesten för bristande betalning skett, omsider erbjöd sig att den förut vägrade betalningen då mera fullgöra, för egen räkning, så att vexeln dödades, han då vore härtill berättigad, utan hinder af annans anbud att inlösa endast lill heder; hemställde Högsta Domstolen, om icke sista momentet kunde förändras sålunda:
„Skulle emellertid för bristande betalning skett, erbjuda sig att samma betalning fullgöra; vare han dertill berättigad*4. 79 §.
För utöfvande eller bevarande af vexelrätt inom
Sverige böra visserligen äfven utomlands vidtagas de åtgärder, Svenska lagen fordrar; men i afseende på sättet att vidtaga dem må gälla lag och sedvana å den ort, der de skola ske.
I enlighet - I Kongl. MajUs Md.
49 lighet härmed ansågo Högsla domstolens flesta ledamöter redaktionen af 79 § böra så förändras:
„I fråga om sättet att verkställa åtgärder, som å utrikes ort med vexel vidtagas &c.“ Justitie-rådet Schmidt lemnade förslaget i denna § utan anmärkning. 89 §.
På det tillåtelsen, alt få styrka beskaffenheten af lag eller sedvana å utrikes ort icke måtte kunna begagnas såsom förevändning, för att oskäligt uppehålla och fördröja vexelmåls slut, ansågo Justitie-råden Bredberg och Grefve Snoilshy, i öfverensstämmelse med hvad af Högsta
Domstolens flesta ledamöter, vid granskning utaf Rikets Ständers, under sistlidne riksdag, afgifna förslag till ny vexellag, blifvit erinradt, böra vid slutet af denna § tilläggas:
„Äskar part rådrum att sådan bevisning åstadkomma; pröfve rätten, om det må anses erforderligt, och förelägge i thy fall kort lämplig tid, hvarinom bevisen företes skola."
Domstolens öfrige ledamöter lemnade denna § utan anmärkning. 95 §.
De i slutet af denna § förekommande orden: “rikta sig på fordringsegarens bekostnad14, trodde Högsta
Domstolens flesta ledamöter böra, för att närmare uttrycka meningen, förändras till: “göra en vinst till fordringsegarens skada."
Uti denna erinran deltogo icke Justitie-råden Schmidt och Alexandersson. % §.
Enligt Justitie-råden Bredbergs, Grefve Snoilskys, Grefve Sparres och Gyllenhammars mening, borde denna § utgå, såsom en följd af hvad de i fråga om vexel-kontraktet yttrat.
Prot. 1850 9 1851. i Sami., i Aid., it Hält. 7 50 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 69'.
I öfrigt erinrade Högsta Domstolen, att, i den man, de nu gjorda anmärkningar godkändes, ändringar borde ske i kapitel- och paragraf-följden, hvilka ändringar jemväl borde iakttagas vid de på serskilda ställen förekommande citationer af eller hänvisningar till andra §§.