Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
dess afvoghet mot traditionen något visst skrytsamt och demonstrativt, hvilket möj- ligen torde vara mera lofvande för ett nytt och bättre sakernas tillstånd, än hvad en fullständig indifferentism skulle vara.
Familjelifvet och familjesolidariteten äro ej längre på modet, man ser i dem mot- ståndare till personlighetsprincipen, och tids- andan är alltför benägen att tillgodose in- dividen på bekostnad af familjen.
Men härmed har man angripit själfva kärnan i folkens samhälleliga lif, ty bringas familjen i upplösning, så skadas i och med detsam- ma hela samfundsorganismen.
Lika väl som ett samhälle har rätt att af individen kräfva aktning och hänsyn för det allmän- na bästa, lika väl bör familjen äga rätt att af individen kräfva hänsyn och solidaritets- känsla.
Att vara solidarisk med någon in- nefattar ingalunda, att man måste uppgifva den individuella åsikten och rätten; det innefattar blott, att man vet att respektera andras åsikter och rätt.
Det är endast en sjukligt öfverretad individualitet, som i hvarje eftergift för allmänt väl och allmän trefnad ser ett band på den fria individua- liteten och en fara för själfständigheten.
Familjen är en stor och helig inrättning, som bör stå öfver den enskilde.
Och fa- miljelifvet är icke till men för individuali- teten; den sanna personligheten hvarken hämmas eller förminskas genom den dag- liga beröringen med olika karaktärer, mot- satta lynnen och skilda åsikter, tvärtom det härdar, stålsätter och utvecklar.
Det finnes ett oafbrutet sammanhang mellan vårt lif och andras; därför måste vi lära oss att lefva för andra.
Och ingenstädes lär man sig bättre än inom familjen att finna den jämvikt mellan plikterna mot sig själf och plikterna mot andra, hvarför- utan ingen verklig utveckling är möjlig.
Ömhet och solidaritetskänsla utgöra fa- miljens säkraste grundvalar; svika dessa, då är det ett nedgåendets tecken för fa- miljen likaväl som det är det för ett sam- hälle, när fosterlandskärlek och samhörig- hetskänsla där försvunnit.
Hos verkligt sunda och harmoniska na- turer gör sig alltid blodets röst starkt gäl- lande.
Historien lär oss, att hos nästan alla mänsklighetens store — dess sanna vänner — var familjekänslan starkt utpräg- lad.
Man må genom öfverensstämmelse i tycken, åsikter och lynnen känna sig lifli- gare dragen till oskylda än till blodsför- vanter, men att nedtysta blodets röst för en öfverspänd och förvrängd tidsriktning, att vilja betrakta en allmän människokär- lek och de förhållanden, som äro b y g g d a på » själisk grund » såsom stående äfver fa- miljebandens » tillfällighet », det är att för- blanda tomma dåraktiga floskler och ett osundt tidsmod med naturens egen röst och dess egna lagar.
En kommande tid, hvilken det skall åligga att sofra våra dagars utveckling, skall bland de stora framsteg den utan tvif vel på många banor kommer att konstatera, sannolikt kunna uppleta mycket få framsteg på mo- ralens och sedernas område.
Och denna kommande tid skulle troligen lära sig att inse, hvad de flesta tider uppfattat, men våra dagar så ofta tillslutit ögonen för, nämligen att familjelifvet är den mänskliga sammanlefnadens blomma, och att det är familjen som har att värna om dygd och sed.
Denna tid skall inse, att o m man lyckas höja andan inom familjen, så höjes i och m e d detsamma äfven andan i sam- hället.
Ny lifskraft skall då spira fram ur en slocknande familjekänsla, de slappade familjebanden skola ånyo blifva fasta och starka, orons och splittringens ande skall vika, och våra hem skola åter blifva, hvad de en gång varit.
Ömhet och solidaritet skola utgöra de flesta banden mellan gamla och unga, kvinnor och män, trots skiljak- tiga åsikter och tycken, ty alla skola vara genomträngda af känslan att utgöra en familj.
Och i detta att utgöra ben af sam- ma ben, blod af samma blod skola de se mera än en fysisk » tillfällighet », de skola nämligen därmed anse sig hafva mottagit ett gemensamt andligt arf att förvalta.
De skola inbördes känna sig skyldiga att bära ansvaret för det namns heder och an- seende de gemensamt bära.
Och därmed skall den gamla vackra åsikten, att nam- nets ära bör för familjen vara detsamma som fanans ära för soldaten, åter komma till heders.
Plikten, detta till hälften glömda, nära nog missaktade begrepp, skall återupp- vakna, Man skall börja att vårda minnena och hafva aktning för traditionen, icke blott för den glans och det anseende de möjli- gen kunna skänka, utan därför att dessa minnen, dessa traditioner och denna anda åstadkomma liksom en själarnes kontinuitet genom släktleden, en kontinuitet som lik- som lyfter individen öfver sig själf.
Och detta att tillägna sig och söka bevara det bästa af deras själ, som lefvat före oss, inbegriper ingen fara vare sig för den in- dividuella utvecklingen eller för framåtskri- dandet.
Tvärtom, det blir blott såsom en hjärtats milda barlast, som hindrar vår lef- nads farkost att som ett blindstyre drifva med strömmen utför de olika tidsriktningar- nas hvirflande flod.
Den splittringens anda och den sedernas förslappning, som i våra dagar hotar fa- miljen, kan för visso blott af familjen själf förbättras.
Och det är framför allt på kvin- nan, som denna ansvarsfulla samhällsupp- gift hvilar.
Måhända bär ock kvinnan största ansvaret för den upplösning, hvar- uti familjelifvet råkat.
Det är nu en gång så, att de milda, samhällsbevarande insti- tutionerna städse i kvinnan funnit sitt säk- raste ankarfäste.
Och först med kvinnans pockande på friheten att vara sig själf och att lefva ut sitt eget jag, såsom den mo- dernaste — lätt missuppfattade och icke vackra — parollen lyder, har det kunnat blifva tal om en för familjelifvet verkligt ödeläggande individualism.
De individuella rättigheter, som icke få uppoffras, behöfva för det närvarande knappast häfdas.
Frå- gan bör snarare gälla att komma till rätta med plikterna, ty fordringarna hafva fått taga ett betydligt försprång framför- dem.
J^Men vi må icke glömma att många i sig själf] goda och välsignelsebringande omda-
1898 ningar i vårt samfundslif äfven varit äg- nade att åstadkomma stora rubbningar inom familjelifvet.
Och bland dessa mera ge- nomgripande förändringar må nämnas kvin- nans allt allmännare utträde på arbetsmark- naden och härmed hennes mer och mindre stora oafhängighet af hemmet.
Må vi icke underskatta välsignelsen af att kvinnan — tack vare de många banor till verksamhet och oberoende, som blifvit öppnade för henne — icke längre behöfver hemfalla under ett förödmjukande fullständigt bero- ende af syskon och an förvan dter.
Det är äfven godt och väl detta, att det icke längre anses simpelt eller är svårt för våra bildade kvinnor att förtjäna penningar och försörja sig själfva; men man må djupt beklaga att föräldrahem ofta onödigtvis släppa ut sina döttrar — vid en mycket ung ålder och innan de kunna tänkas hafva vunnit den nödiga stadgan och mogenheten för lifvet — att sörja för lifsuppehället, ty detta hamnar sig på familjen och samhäl- let genom en försvagad familjekänsla och det mer och mindre hälsosamma kamratlif som utbreder sig bland våra arbetande kvin- nor.
Och man må beklaga, att hemmen icke mera allmänt söka behålla sina dött- rar, genom att så m y c k e t som möjligt öf- verflytta de legda händernas göromål i de vuxna döttrarnas.
Men det vill synas, som om man häruti skulle se ett ödslande med ardetskraft och anlag.
Och dock äro väl t. ex. telegraf och telefon eller andra mer och mindre mekaniska arbetsområden föga tacksammare fält att nedlägga krafter och anlag på.
Döttrarnas kvarvaro i hemmet behöfde ej innebära att de v i d ett hems upplösning befunno sig mera strandsatta än öfriga kvinnor, som måste arbeta för utkomsten.
T y praktisk duglighet har all- tid sitt värde.
Och på de praktiska verk- samhetsfälten finnes det dock kall, där pap- persmeriten och tjänsteårsberäkningen ej borde vara oundgängligen nödvändiga.
Familjelifvet skulle vinna på att hemmen mindre gärna än nu sker utsläppte sina döttrar; trängseln på kvinnans offentliga arbetsmarknad blefve mindre (som bekant råder det däremot brist på tjänare), och månget vekt och ömtåligt ungt hjärta skulle slippa att försaka familjelifvet och kylas ute bland främlingar.
Men detta att » gå hemma » utan bestämd yttre sysselsättning är något som för icke förmögna flickor i våra dagar anses mycket oförståndigt.
Och denna tidsanda sätter också våra flickor mycken oro i blodet och drifver dem ofta onödigtvis ut ur hemmets värld.
Bland dessa unga kvinnor, som af om- ständigheternas eller tidsförhållandenas makt blifvit försatta i nödvändigheten att lefva utanför hemmet, uppstår lätt en ringakt- ning för familjelif och familjeplikter.
Och det öfvermod, jämte den obundenhet och det själfsvåld, ett fritt kamratlif lätt alstrar, innebär en i många afseenden stor fara för familjen.
Det är alltid svårt att finna sig tillrätta m e d förhållandena i tider, då gam- malt och nytt brytas, och som vår tid både i samhällsformer och åsikter haft att upp- visa mer än vanligt våldsamma brytningar, äga vi måhända stora skäl till undseende med dessa » löshästar », som tidigt hafva blifvit uppryckta ur hemmets sköte.
Men därför behöfva vi icke vara blinda för den fara för familjen, det kvinnliga kamratlifvet medfört, icke heller finna några som helst IDUN 379 en » själfständig » och oberoende kvinnas öfvermodiga låter berättigade.
T y en lifs- gärning i hemmet är lika mycket värd som en lifsgärning utanför detsamma.
Och det- finnes något, som står öfver kamratlif och kamratanda och en ofta blott förmenad själfständighet och frihet, och det är och förblir familjeband och familjeplikter.
» Hvad kamratlifvet angår, så är detta icke någon ersättning för familjelifvet.
Tvärtom måste det anses såsom en mot- sats därtill, och till och m e d i många fall såsom en frätsten på detsamma, » har Anna Cleve yttrat i en af sina behjärtansvärda uppsatser.
Och dessa hennes ord innesluta mycken beaktansvärd sanning.
Men denna fara, hvarför ansvaret i första rummet ju återfaller på hemmen själfva, är ingalunda den enda, o m än en bland de farligaste, som från kvinnans sida hotar familjelifvet.
Må våra kvinnor och i främsta rummet våra mödrar väckas till besinning om de öfvergrepp och lyten — • hos dem själfva och den sfär, inom hvilken deras inflytande gäller — genom hvilkas undan- rödjande de kunna bidraga till en god och lycklig lösning af den kris i hvilken vårt familjelif befinner sig.
* p å man är guvernant » Och guvernanten spänner ner Stramaljen ur sin båga, Och hennes nattvak nu man ser I klart zefirgarn låga.
Bland röda rosor och små lam Och dito änglar sticker fram En kvarterslång Cupido. » I den » gamla, goda tiden », om hvilken här talas, då man satt och petade ihop hela zifirgarns- landskap på den allra finaste stramalj öfver en tråd, på den tiden ansågs det visserligen illa nog att vara » på öfverblifna kartan&gt;, och som hvar man vet, gycklades det åtskilligt med och om &gt;gamla mamseller », men jag tror, att guver- nanten, hon må ha varit gammal eller ung, sattes högre än i våra dagar.
Ja visst, ja, guver- nanterna voro icke så många på den tiden, där- för behöfde de heller icke hålla till godo med hvad som helst.
» Knowledge is power » — det ordspråket hade då ännu sin tillämpning, nu tyckes det icke mera något gälla, åtminstone då det är fråga om guvernanter.
Märk, jag talar här icke om flickor, hvilka af en eller annan anledning måste bjuda ut sig att läsa med små- barn och därjämte tjänstgöra som barnpigor och » passopper », utan jag talar om » kunniga » lära- rinnor, som taga sig plats i tanke att de äro lärarinnor och ingenting annat.
Stode jag i för- hållande af fru i huset till en sådan, ack, det » skulle aldrig falla frun in att be lärarinnan sopa ett golf », och detta emedan det vore något, som efter mitt sätt att se saken ej anstode henne.
Hvilken respekt skulle barnen få för en lärarinna, åt hvilken de hörde modern helt ogeneradt säga: » Fröken, var snäll och sopa af barnkammargolf- vet! » eller något dylikt.
Nej, » knowledge is po- wer » I Lär småfolket sopa i stället 1 Det är en lärdom, som är god att ha, det också, och både roligt och nyttigt för barnen att få hjälpa till.
Har man dock lagt bort titlarna med guver- nanten och därigenom visat henne, att man fin- ner henne likställd med sig själf, så skall hon säkert frivilligt göra sin snälla tant eller vän- inna mången liten handräckning, då hon ser att så behöfves.
Det där, att titlarna läggas bort, har också det goda med sig, att frun slipper upprepa sitt artiga: » Behagar fröken »?
och: » Törs jag be fröken »?
som ju i längden blir både tröt- tande och innehållslöst.
Och som det väl hela tiden märkts, att denna lilla bit skrifvits med anledning af uppsatsen: » Grannlagenhet och ömtålighet » i sista Iduns- numret för i fjol, så vädjar jag härmed till många goda hjärtan — till uppsatskrifverskans icke minst: månntro den där stackars flickan, som betecknas såsom: » till uppfostran och enligt min uppfatt- ning äfven till sinnet tarflig, » samt såsom: » denna klumpiga, framfusiga person, » månntro hon icke skulle kunna påverkas med litet vänlig- het, så att de goda sidorna i hennes väsen lockades fram?
Har flickan, kunnig som hon dock är, hvil- ket ju också erkännes, fått en tarflig uppfostran, är hon mera att beklaga än att klandra, och jag kan ej tänka mig annat, än att frun i huset, om hon har hjärtat på rätta stället — något annat behöfs icke — skall kunna » använda henne ».
Må denna unga guvernant och hvarje hennes gelike få erfara, att hon icke är endast en legd person, som man anser sig kvitt, då man be- talt henne, utan att hos hennes elevers mor fin- nas vänliga, moderliga känslor äfven för henne, den unga, som kanske för första gången fått lämna sitt föräldrabo och ge sig ut att pröfva de egna vingarna.
Det var kanske icke så roligt, men — det måste ske!
Jag vet en annan ung flicka, som en stormig aprilmorgon reste bort för att bli guvernant.
Nöd var det visserligen icke, som dref henne ut från hemmet, men hennes föräldrar funno det nyttigt för den unga att försöka sig på egen hand, och det var tösen med om.
Timmen var tidig och natten mörk, och » vin- darnes chör » var hemskt storartad att åhöra för den, som satt alldeles ensam instängd i en järn- vägskupé.
Men flickan hade lärt att tro på Gud, och i hans händer anbefallde hon både sina kära där hemma och sig själf och kunde så vara lugn.
Lyckligtvis skulle järnvägsresan inte räcka så länge, men sedan var det att åka landsväg om- kring ett par mil i det rysliga vädret.
» Och tänk, om ingen vore till mötes I » Men den tanken behöfde hon ej ängsla sig med, ty när tåget stannade vid T. station, så inte nog med, att hon hade en körsven emot sig, utan, — hvad bättre var — frun själf, de blif- vande elevernas mor, hade följt med för att möta den lilla guvernanten.
Hon tänkte först på, att den unga människan skulle få litet varmt kaffe därborta på hotellet, och under ditvägen, » midt i storm och snöyra », som hon sade, före- slog hon titlarnes bortläggande: » så känner frö- ken sig mindre främmande. » Och hon var så noga med, att » fröken » skulle bli väl omstoppad, innan de gåfvo sig i väg.
Sedan, under hem- färden, berättade hon om man och barn och om gamla mormor där hemma samt annat, som kunde intressera den, hvilken skulle bli en medlem af familjen.
Och guvernanten, nog kan man förstå, att hon kände sig tacksam för all vänlighet, och att hon från första stund hoppades och trodde, att härute skulle hon komma att trifvas.
Se frun där i huset, hon visste, huru hon skulle taga barnens guvernant.
Men så hade hon också » gått igenom graderna », jag menar, själf varit ute bland främlingar, innan hon fick sitt eget hem.
Ännu måste jag tillägga, att det verkligen sedermera höll på att komma » en fnurra på tråden » emellan frun och guvernanten, men att den utjämnades lika fort som den kommit, lika- som ock att när omständigheterna sedan tvingade dessa två till skilsmässa, det var till stor sorg för dem båda, ty vänner hade de blifvit, och det äro de alltjämt, ja, vänner för lifvet.
• ^strids första bal.
K ela huset har i dag varit i uppstån- delse, ty i kväll skall enda dottern bevista sin första bal.
Sömmerskan afprof- var den hvita dräkten, som i all sin flick- aktiga enkelhet dock är utstuderad till snitt och verkan.
Ä n n u är det för tidigt att göra toalett.
De hvita underkjolarna ligga utbredda på sängen.
Silkesstrumpor och handskar, sol- fjäder och spetsnäsduk — allt är framtaget och ligger redo för den viktiga toalett- stunden.
Unga Astrid har inte ro att sitta stilla.
Det går hvarken att läsa eller att sy på fllet-guipyren.
Hon går sysslolös och feber- aktigt otålig omkring i den vackra vånin- gen och söker på hvarjehanda sätt att få
380 tiden att gå.
Egentligen längtar hon icke till aftonens n ö j e; hon befinner sig blott i en stark spänning, som är till hälften an- genäm och förväntansfull, till hälften skygg och oangenäm, och denna spänning vållar den unga bleksiktiga flickan ett hälft illa- befinnande.
Ändtligen blir klockan 6 och det är tid att börja toaletten.
Hårfrisörskan har gjort sin sak utmärkt, och Astrid vandrar om- kring i sina hvita sidenskor och sin brode- rade underkjol och känner sig så angenämt fin och så väl till mods.
Men nu påsättes klädningen, och hon får med ens en obe- hagligt kylig förnimmelse af sina bara ar- mar.
Det är första gången hon uppträder sålunda, och då hon nu i spegeln betrak- tar dessa spensliga hvita armar, som bror Emil vid ett ärende in betecknar som ett par rätt snygga strumpstickor, undrar hon, hvarför man skall exponera det som i grun- den är så föga vackert och som dessutom kommer en att känna sig så oklädd och obehaglig.
Men när hon fått på sig de långa hvita handskarna, som endast lämna en liten strimma af huden synlig, känner hon sig mera » klädd » och blir bättre till mods.
Så utträder hon i full paryr i salongen, där pappa under väntan, i frack och orden och m e d vanlig otålighet, ondgör sig öfver fruntimmers söl.
Så komma jungfrurna in för att titta på fröken, som nog befinnes fin, men bra färglös.
Kokerskan tycker underkjolen vara vida vackrare än den släta klädningskjolen och råder fröken att hålla upp den senare en smula under dansen, så att folk kunde få se den granna spets- garneringen.
Fröken tar ett grepp i sin kjol och gör en skämtsam piruett till öf- ning och blir därefter insvept i sin siden- fodrade kappa.
En stund senare inträder Astrid i den strålande balsalen.
Först då hon ändt- ligen kommit öfver den stora salen, häl- sat, nigit och fått taga plats på en liten taburett bredvid modern, hämtar hon sig en smula från den pinsamma blyghet, som alltid smyger sig öfver henne i säll- skapslifvet, och hon finner balsalen med dess strålande ljus, dess värme och dess doft af blommor, de eleganta damtoalet- terna och de uniformerade eller frackklädda kavaljererna snarare likna ett paradis än en skärseld.
H o n tar mekaniskt en kopp te, då det bjudes henne; men hon skulle icke kunna svälja en enda droppe af den heta drycken och sätter koppen orörd ifrån sig.
Det spelar upp till polonais, mamma blir engagerad, men Astrid får sitta.
Hon kän- ner sig öfverväldigad af en ängslig ensam- hetskänsla, då m a m m a seglar ifrån henne.
Polonaisen aflöses omedelbarligen af vals, och då en något flintskallig herre bugar sig, småler och lägger armen kring hennes lif, känner hon sig såsom ett värnlöst byte i fiendehand.
Men då hon dansat ett hvarf och den flintskallige herrn ställer till henne några godmodiga ord, lugnar hon sig — ehuru hon icke kan öfvervinna sin känsla af skygg stelhet och vanmakt • — och i sitt stilla sinne undrar hon öfver att en så gammal herre som hennes kavaljer dansar, samt förbiser fullständigt, hvilken g o d dansör han är.
På upplysningen att Astrid aldrig varit på bal förr, frågar han, om hon är road IDUN af dans.
Och han betraktar småleende det bleka anletet med de stora allvarliga ögo- nen, då hon helt uppriktigt svarar att, då •hon var liten, var hon det nog, men i senare år har hon varit klen och inte fått dansa, och nu visste hon inte riktigt.
» Låt oss då gifva er tillfälle att stadga ert omdöme, » säger, med förlåtlig tillför- sikt, den flintskallige i medvetandet att vara en utmärkt dansör.
Och han bugar sig för att ånyo dansa ut, utan aning om, att hans tidigt undfångna » måne » — o m han så ock dansar som en ljusets ängel — kommer hans ungdomliga dam att betrakta honom som ett monstrum af balkavaljer.
Astrids nästa såväl som den därpå föl- jande kavaljeren voro halfgamla, för henne obekanta herrar.
Astrid kände allt det poetiska, berusande, som hon förbundit med en bal, smälta samman till något besviket och fadt, och hon fann utsikten att under aftonen motionera äldre herrar allt annat än ljus.
Först i andra polkan dök en ung och känd kavaljer upp i Figge Fri eks per- son.
Figges välbekanta ansikte löste Astrid ur de förlägenhetens fjättrar, som tyngde henne tillsammans med främlingar.
Han satte Astrid i godt humör vid första ord han yttrade, och det gjorde inte det min- sta, att han hoppade en smula i otakt.
Med honom var det ändå roligt att dansa.
» A t t folk kan tycka det är synd att dansa, » sade Figge, då de andats ut efter tvänne polkahvarf kring salen.
» Syster Mia har fått för sig den idéen, och det var omöjligt att få henne med hit i kväll. » » Det har då aldrig pastorn sagt, » sva- rade Astrid, som var Mias konfirmations- kamrat.
» Nej, tvärtom, han förklarade för henne, då vi härom dagen talade därom, att, när man dansar för dansens egen skull, så är det alls ingen synd, » sade Figge.
» Och jag har sagt henne, att antingen man dansar för kavaljerernas eller dansens skull, så är det lika litet synd.
Men Mia är envis af sig.
Nå, dansar fröken » — han höll på att säga Astrid, men det passade sig väl inte längre — » för dansens eller för kavalje- rernas skull? » Astrid blef helt förvirrad af denna plöts- liga fråga, som hon efter dagens erfaren- heter knappast kunde sanningsenligt be- svara på mer än ett vis.
» Det ser ut, som om det vore en sam- vetsfråga, » sade Figge.
» Jag dansar förstås för dansens skull, » sade Astrid och tillade, med ett försök att vara sanningsenlig • — » fast jag hellre dansar med en treflig herre, som dansar illa, än med en otreflig, som dansar väl. » » Nej, fröken, det var fasligt inveckladt.
Då är det nog i alla fall — enligt pa- storn — syndigt af er att dansa, » sade Figge och bugade sig för ett nytt hvarf.
» Undras just, till hvilken af de där ka- tegorierna jag får räknas, » sade Figge, då de ånyo satte sig ned.
Astrid inlät sig icke på denna klassifice- ring, och som Figge tydligt såg, att Astrid var glad och tillfreds, och som han just inte led af bristande själftillit, brydde han sig inte heller om att vara alltför enträgen i sitt yrkande, utan tänkte, att hon nog fann det allra trefligast att dansa med tref- liga kavaljerer, som dansade väl.
I kottiljongen bjöd Astrid upp Figge till en tur, och i allra sista turen kom han och dekorerade henne och gaf henne där- 1898 med ett synnerligen gynsamt slutintryck af balen, ty Figge hade varit den ende det varit riktigt roligt att dansa med.
Omedelbart efter kottiljongen yrkade pap- pa Berg på uppbrott.
Astrid kastade, in- nan hon lämnade balen, en blick kring sa- len efter Figge, men han syntes inte, och hon kände detta nästan som en missräk- ning.
Då Astrid pälsat på sig och pappa och mamma just hunnit halfvägs utför trappan, märkte hon, att hon glömt solfjädern, och sprang tillbaka för att hämta den.
Då hon kom ut ur toalettrummet, hörde hon tyd- ligt sitt namn, Astrid Berg, uttalas med Figges röst.
Hon vände sig o m och såg honom stå med ryggen vänd mot henne och i samtal med en annan herre, som, liksom Figge, drog några uppfriskande ci- garrbloss ute i korridoren.
» Litet blyg och skygg och ytterst naiv. » » Ja, förmodligen var det hon, » sade Figge tvärsäkert.
&gt; Hon är nog, som ni säger, en smula enfaldig och ser just in- genting ut heller.
Men hvad gör det med en sådan förgyllning, som hon har.
Hon är stadens rikaste flicka. » » Hm, jag sade inte, att hon var enfal- dig.
Snarare tvärtom, och rätt täck och omedveten föreföll hon mig, » sade den äl- dre, den kavaljer, hon dansat första val- sen med.
Och så var Astrid utom hörhåll.
» Figge, var det Figge, som sagt detta? » tänkte hon, bittert sviken i sina illusioner.
Unge Figge befann sig emellertid i en något lyf- tad stämning, och då tog han aldrig så mycket för hvad han pratade, utan blef ytterst lösmynt och skroderande.