Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I djup sorgdrägt och med ett uttryck, som om ock ej det vittiindc, att iifven hon fostrats i lidandets skola, kroppsliga - intriidde hon till Chrisrine Herinanii.
Fran första ögonblicket slöts ett innerligt viinskapsh; rnd dem emellan.
Ehum Christine ibland, sjelf förde pennan, rar det dock niest Auguste!
son1 nedskref hrad hennes riin dikterade, s h l bref som dikter, samt gjorde afskrifter att niedtaga till indra s.iuka i grannskapet.
ater- korniiien frin dessa vandringar till Christine, beriittade Auguste för denna, hvilken trijst och v %lsignelse hon dermed Sstadkoinmit.
.Hon bar sni5 kärleksg5fvor och helsningara, skrifver Christine.
still de sjuka fr5n mig, och förde hjertliga helsningar tillbaka.
P5 detta siitt bildades ett kärleksband mellan ile sjuka i Göttingen.
O. nied Iivilket intresse lyssnade jag ej till Augustes berättelser och följde med p2 hennes kiirleksviigar!
Jag deltog i hennes omsorger och -
238 böner för dc olika sjuka, och detta utgjorde ett starkt förenings- hand oss emellan .. Mgon tid derefter hlef Christiues far 1~lötsligt kal: ad till unirer- sitetet i Heidelberg, en kallelse som han tyckte sig ej böra afsl5.
Tanken pa att nödgas afst5 från sin verksamhet i Göttingen kostade Christine heta strider.
Skilsmessan hlef ocks5 ganska svar; fru Hermann fick likväl före afresan den ljusa idén att bedja Auguste följa ined och under en tid haila Christine rallskap, för att derigenom underlätta för den sjuka öfverghgen till s5 förändrade förhällanden.
Fröken \ \ ' alther var iifven beredd att 6fvergifva sin hem, för att följa vinnen.
Hon har aldrig leninat henne sedan!
-- Det var en ljum, stjernklar natt i april, d5 en liten grupp tyst och stilla tagade genom Göttingens gator.
Den sjuka Christine, nedbäddad i en s. k.: iirankenkorb, rar dess medelpunkt.
Hon omgafs af hela Hermannska familjen, hvilken p i allt siitt sökte in- gifva henne tröst och mod.
' ramkommen till hang %rdeii, hriddades hon p5 samma sätt i en kupé, och efter den langa farden lades hon vid ankomsten till sitt nya hem.
nästan ranmilgtig af trötthet.
till siings.
Vi halva redan i Göttingen lärt känna det ansprikslösa ur- sprunget till en verksamhet, som i närvarande stund sprider ljus och glidje i hundratals hem, der hardt ' pröfvade varelser v h d a s under mhgariga pl8gor.
Och nu, sedan de skilts f r h sina rannrr i Göttingen.
föreslog Auguste Walther sin vaLn, att de till nästa jul i d l hemlighet skulle 15ta trycka Christinrs shger, till öfverrukning för hennes närmaste och för de sjuka, som de kände och intresserade sig för.
Christine häpnade i början öfver denna ide: den föreföll henne alltför djerf, dikterna voro det ej varda, påstod hon.
Auguste visste likviil huru mycken glädje och tröst de heredt sa m h g a sjuka, och iindtligen gaf Christine efter.
Redan \ .id paslitiden hade det lilla verket skridit d längt framat, att de tryckta arken kunde sandas dem till genoniliisning.
Oaktadt hon var febersjuk, och till föijd af sin svaga synförrniga tvungen att halla papperet titt intill det stiille i högra ögat, hvarigenom hon Snnu kunde se, förmådde dock Christine att vara hehjelplig härvid.
Det var ej utan betydliga uppoffringar, som de h5da vännerna genomförde denua plan; men SH var det afven en stor glädje för dem, när julen nalkades, att bereda till afsiindning, dels i paket, dels i korsband 2 0 0 exemplar 3,t vännerna nar och ijerran.
Auguste ilade, lastad med paket, g %ng pa gang till posten, toch nu,, heter det i hennes dagbok, draga ' Christinens Lieder ' ut i rida verlden, heledsagade af vara böner.&gt; D5 julaftonen var inne, omgafs Christines sjuksäng af hennes närmaste.
Sedan fadern läst julerangcliet.
framtager dottern den lilla boken, som hon hllllit dold.
Hon räcker den at fdriildrarne.
under det att Auguste skyndar att utdela andra exemlilar bland syskonen.
SS att hvar och en.
innan de reta ordet af, hPller: Chri- stinens Lieder * i handen.
Stor rar öfverraskningen, ty ingen hade haft en aning om hemligheten.
Christines glädje hlef fullständig först d l.
niir hennes far genomläst och pröfvat den lilla diktsamlingen samt förklarat sig nöjd, ja, innerligt glad och uppbyggd af dess
inneh3.11.
Nu .anlände tacksamhetsbevis fran all,?
hall, och nihiga sjuk- lingar bXdo oiii exeiiiplar at lidande vänner.
Afven till diakoiiissoriia och filtsjukhusen sancles ~Christiiiens Lieder., ty nu pågick det örlcsdigra fransk-tyska kriget, och de saracle Qste boken s9 gerna, att nyn sandningar ständigt reqvirerades.
I februari följande ar, 113 eii af bröderna Hermann kom hem fran kriget för att virclas för en reiiniatisk akomina, var hans exemplar alldeles utslitet, ty ilet hade gatt ur hand i hand bland soldaterna i hans kompani.
Keilan efter j n i h d e r blef det nödrandigt att trycka en andra upplaga, och VS detta satt kunde filveii Christine och Auguste fraii siukrummct ijena sitt fäderneskind.
Xii hade således Christine Hermann f r h sitt hem i Heidelberg fatt ett verksamhetshlt, i oml9ng rida öfvertriiffande det hon haft; Göttingen.
Emellertid träffades hennes ömnia hjerta af manget harrlt slag, bland annat blef faderii kallad till Berlin, dit moclern och den yngsta dottern snart följde honom.
Mcn som Christines helsotillstand kräfrle den största möjliga stillhet, miste hon hädanefter lefva skild fran sin faniilj.
Bland de ljusglimtar, soiii da och da kastade sitt sken öfver Christine Hermanns för det inesta pl8gadc lif, riiknacle hon .Uven det besök, Sveriges adla drottning, under sin vistelse i Heidelberg, aflade hos henne.
För tvniine Sr sedan brefvexlade Christine med en värderad v I ' nstor \ Verner, &gt;Fader Werner&gt;, soiii hon alltid kallar hononi.
Hennes vemodiga medilelanden rörde honom sa, att hin företog sig att resa till Heidelberg för att personligen sammanträffa med henne.
Vid ett tillhlle anmodade hon hononi att bedja för henne och att dervid särskildi i3sta nfseende vid hennes kroppsliga lid; uide.
I1ett.i gjorde han afven pa ett sätt, soni fullkomligt tillfredsstfillcle henne, i det han i synnerhet syftade pS hvad som fordrades för hennes urrksa~nhct.
Sedaii han gå.tt, försökte hon att satta ned foten p i golfvet och stöcljljn sig derpf; under sexton ars tid hadr hon ej för- m h t att gora detta, och det var af brist p i rörelse, som heniies lidanden nu tilltagit s9 mycket.
Störlil p5 sin broders starka arm.
gjorde hon detta första försök.
och det förnyades dag för dag, oaktadt föttenin svullnade och värkt&lt;: svart; Iivnrken mod eller tala- mod sveko patienten.
Med tiden kom det ända clerhän, att hon ej blott kunde lemna sjukrunimet, utan af \, en göra ratt langa vandringar till fots.
Med förtjusning talar hon om hur herrligt det är i skogen; ilit tar hon nicd sig de man@ bref hon ständigt får inotttgn; sittmilc IX?
den mjuka mossan, laser hon dessa, ej utan möda, ty hennes syn- förniaga ar och förblir ganska svag.
Under tiden stickar hennes \ .än p i sin, hos tyska damer sällan saknade stickstrumpa.
Hennes lidandeii äro fortfarande svara, dock kan hoii nunieri bara deni bättre an förr.
För f c r a t sedaii $ck hvarje niedleiii af sjukföreningen hennes fotografi i liggande stallning; nu har hon kunnat inom densamma utdela en annan, soni franistaller henne staende bredvid sin Auguste; blda se rtr81ancle ut.
.gr i883 be- rattar hon i ett sänrlebref, hur hon p13gnde arbeta för föreningen -
fran kl. 8 till i z p9 förmiddagen; under dagens tysta och nattens sömn- lösa timmar samlade hon deremot ämnen för sina skriftlica med.
delanden.
Den tid, hon betecknar som dagens tysta tinin&amp;, 1 % hon i mörker.
med en v9t duk utbredd ö k e r ansiatet för att lindra p19gorna; s9.
plägade hon tillbringa sina efterinadagar.
Hcnnes meddelanden.
Iivilka nH detta sätt utarbetades, besta - oafsedt dc s m i böcker hon &amp; vit ut i förtroliga bref till ~Leidenschrestern~.
samt i sändebref, hvilka tryck: is och utsändas till alla medlcminarne af sjukföreningen fyra g h g e r om Sret, med tillhjelp d dem hon kallar sina troma kolnortörer.
Af dessa sändebref f9r nnin ett begrepp .. om ~ h r z t i n e s o~anliga fönnaga att satia sig in i alla n~edlemmarnes olika förh9llanden och nröfninear.
I den varma medkänslan för andras lidanden, tyckes ' hon sielf finna den bästa lindring i sina pl9gor.
Glädjande är emellertid att i december 1884 höra Christine säga:; Blir jag stel, kall och dÖdshOtt d att skrifva.
hrilket händt mig under de sista nihaderna, s9 lifvas och stärkes jag p % nytt genom en promenad i rummet.
Har jag fördjupat mig i edra lidanden och arbetat för eder under hela förmiddagen tills jag blifvit matt och mitt hufvud angripits deraf, SS kan jag p9 eftermiddagen genom en vandring i det fria rederqvicka mig samt mottaga nya intryck.
Hennes helsa är dock i allmänhet mycket racklande.
Oaktadt Christine Hermanns djupa kllnslor och stora intresse för sitt verk, upptäcker man aldrig nigot k8nslopjunk eller n9got sjukligt i hennes skrifter, blott hvad man kan kalla äkta tysk v a m e och hängifvenhet.
l Hennes rad till sina lidande medsystrar Bro prak- tiska och visa mycken insigt i menniskohjertat, en insigt, hrilken hon vunnit dels i umgänget med begafvade och gudfruktiga menniskor, dels, och detta kanske mest, genom den erfarenhet hoii tillvunnit sig under lidandets inBngLiga eldprof.
Att ocksa männen insett den praktiska nyttan af ett sSdant förbund, visar sig ä h e n deraf, att en och annan manlig patient slutit sig till detsamma.
Ar 1881 öt ' versattes nigra af Christine Hermanns dikter till svenska af samma hand, som nu tecknar dessa drag af hennes lit Ofversättningarne trycktes i form af lösa blad, att utdela som jnlgafva St patienterna i olika svenska sjukhus.
Ett exemplar s a d e s till fröken Hermann, i tanke att, om hon än ej förs&amp; svenska, det dock måste glädja henne att veta sina sm9 dikter IasL?
i ett 19ngt aflagset land.
hvarest de väckt Ijuf \, a och uppbyggliga tankar hos lidande menniskor.
Snart ankom äfven ett svar fr9n henne till öfversättarinnan, som hon, ej alldeles utan skäl, kallar en: Leidenschrester.
: Föreliggande lilla skildring g6r ej ansprak p&amp; att lemna en fullstiindig liild af denna intressanta personlighet eller att redogöra - - 1 Dc rcrk af Christine Ilermann.
hvilka utkommit i tryck.
iiro fdjandc: 11 Chrlstinc (I.rbcns~erchichle) ~, z) - Christine.
(Forisctrungl, 3) - Christinens Lieder.
1, 4) ~Chrininens Lieder.
11, 5) .Trosi und Krdh nir den Lcidenschrcstern~.
6) &gt;hus dem Lehen der Leidenrchrcrtern., 7): hlorie .. Si ~Bricf an die Lcidcn- schreriern.
g) diildebrand ..
för hennes ej obetydliga verksamhet.
Författarinnans afsigt med a t t samla dessa spridda drag har endast den, att möjligen nigon svensk.
hHrdt pröfvad qvinna härigenom torde känna sig manad att följa Christine Hennanns exempel och egna Hterstoden af sitt lif Bt c n ädel och välsignelserik verksamhet.
Som * Christif~ons fieden sa ofta oninämnas pH dessa blad.
vilja x-i sluta med att anföra en bland deni af hennes sSnger, som kunna sägas vara r i i Stersken af författarinnans lif och sinnelag.
&amp; -- fl.
Mitt kara kors.
8 ag biir mitt kors SS gerna an, Ilet sändes mig utaf min rän!
Nog är det tungt att bara pH, Meii det niig höfves väl änilHl Det höjer mig, men höjer dock, Det gör mig lifvet tungt, men ock 1 ' 9 kärlek rikt; fröjd.
frid jag har, Och jag kan säga alla dar: Mitt kära kors!
n S9 gernn bär jag korset iin.
Ty det har ftirt mig till min van!
Ett lif tillfyllest iler jag fann, Blef stark i svaghet, segrar vann; Har jag blott honom, allt ar niitt; Jag glädje uti smärtan sett, Ett ljus i niörker blef du nig, Och hjertligt jag tillropar dig, Mitt kära kors!
Nog bar jag korset gerna än, Dock, om det passade niiii vän Att lyfta af det hvilken tröst1 Vid tanken höjer sig initt brbst!
Min syn fullständigt SterfH.
Frisk, ntan plSgor kiinna g8 I andras tjenst, nied lit och sjiil!
- Ar dat mig nyttigt, vet jag väl, Den glädjen Gud bereder mig Jag d9 i minnet helsar dig, Mitt k3ra kors!
- - - - U " f " ?.
Dock bar jag korset gerna an:.
- Om det behagade min v#n.
.+tt jag det bure till min död, Ar Han blott med.
ar ingen nöd!
Men nar, i evighetens sken, Vi utan plSgor, utan men.
PS tronen Honom skada f&amp; För dig jag tackar Honom di, blitt kara kors!
Strödda anteckningar o m qvickhet och humor a af Hilirion.
efinitionen pd qvickhet och humor iir sv&amp; att gifva, emedan be- greppen reda hos olika individer liksom hos olika nationer.
Pope förklarar, att qvickheten besdr i tankeskiirpa föreiiad nied iniinvighet; nien, tillagger han, att analysera qvickheten for den o- cpicke, det iir som att analysera skönheten för den blinde.
Silsanna Rubinstein anser humorn rara en högre art af qVickliet.
George Eliot betraktar humorn s5soin den tidigare utrecklingsformen och anser den befryndad med det poetiska sinnet.
hvaremot qvick- heten mera niirmar sig det reflekterande f " rstindet.
Humorn, siiger hon, tar sitt stoff fran situationer och karakttirer; q \ .ickheten griper för sitt andainal oviintade och inrecklade förhSllanden.
Huniom %r rasentligen beskrihande; hon iir omstiindlig och glider framat utan niigon annan lag .rii den af sitt eget fantastiska lynne, eller ter hon sig som ett irrsken och öfvermkar oss med sina nyckfulla uppen- barelser.
Qvickheten iir snabb, plötsligt fnmtriidande och skarpt ut- priiglad; dess uppgift tir att afslöja en icke anad analogi eller antyda en förl&gt;ryllande eller hiipnadsv8ckande slutledning.
En sSdan analogi fann den unga damen, hvilken, d i en prest sade till henne: si da har jag predikat fur en hjord af idel Bsnor,~ s \, aracle:: \ h!
d i förstfr jag, hrarför ni titulerade dem: mina 3lskade bröder !l Qvickhet 91 reflektion stegrad till högre potens.
Ett infall kan antyda ett likhetsförhSlla~~ii&lt;le, som belyser absurditeten af en handling eller ett p3stBrnde.
Men det iir endast genom sin omedelbarhet, sin samlade kran och sitt blistlika framtriidandc, som ett sadant infall höjer sig till qrickhet.
SS i följande anekdot.
1 en landtkyrka stördes predikanten af att nSgon talade, hvilket fm~nkallaile en var- ning af honom.
Genast reste sig en gumma, siiganile, Vordig pro- sten mS v31 ha hört att talet icke kom frSn qrinnosidnn .. Sd mycket bättre, kara mor?, svarade prosten, s i mycket biittre!
11; tar det s % mycket förr slut,.
243 Ett nnnat infall, adladt till qvickhet genom sjelf ?a sin korthet, är George Sands pisticnde: aQrinnan blir aldrig femtio Sr, p9 sin höjd tv8 ginger tjugufem *.
Humorn slir i sina högre formcr ständigt öfver till poesi.
Xästan alla stora nntida hiiinorister kmuia kallas prosaskalder.
Nu- mera innefattar man ocksi i Ilegreppet humor nistan endast de högre formerna deraf och definierar dem, i i i sisom den sympatiska fram- ställningen af de oharnioniska elementen inom menniskonaturen och lifvet, i n som aen sorg i rosenrödb.
SS niir ' I ' egiit3 skrifver: .Det iir nied Iijertat som med vattnet, ilet blir aldrig r9rt stilla förr Yn det lagt sig is ileröfvcr *; eller d2 George Sand säger: &gt;Si snart man vet hvarför mm ler, slocknar löjet och tiren vill qvilla h m &gt;.
Det finues dock nigot, som nied skit1 kallas folkliunior, och soni uppenliarar sig redan i medeltidens sngoi och mysterier.
Om ilenna 3r den första form af 11un10rns upptriidande, är dock osäkert.
George Eliot antyder, att ursprunget till ilen underbart .fingslande blniidning af gyckel, poesi och filosofi, som bildar den moderna hmnorii, tro- ligen krni s p b s tillbaka inda till vildens grymma gyckel öfver sin pligadc fiendes qval, s i stark ar nämligen, tillägger hon, tingens ut- veckling fr511 Iigre till högre former.
Qvickheten Yr en elektrisk stut, som griper oss med v9111 och utan afsrende pS rar förepiende sinnesstänining; humoni smyger sig sakta öf \ .er oss och beröfvar oss ej makten öfvcr oss sjelfva.
Den r h, grymma hiiniorii har nbtan fursvunnit iu senare tiders literatur, den r93.
och grymma qrickheten öfverflödar.
Man erinre sig, for att aterkomma till presthistorierna, ' Thomaii- (lers rörklaring l,b nppkoiiisten af Iiistriet i Sinaland.
~I ' resterskapet snarkade s %, att församlingarnc väïktcss.
Qvicklietcn Yr perenn, humorn blir lätt öfverarig, bida gripa dock ofta in i hrarandra.
1 dens högsta potens finnas de samnian- smälta till c#, s i hos Shakespeare och MoliGre.
Qvickheten iir i det hela oinnb~rligare, hon ingir öppet eller underförstidt i allt fram- stiende sknftstilleri, sticker öfrerdrirter, Iiimmar ytterligheter, hvilka kunde sla öfier i det löjliga, samt ntesiänger d c genre ennuyeiix %.
Qnckheten verkar ifven da, nYr hon ickc slir ut i qvickheter.
Hon n~iste likna diamanten och vara 1si en ging skirande och blistrande.
I&gt;en frnnska nationalk~aktrren torde eljest vara den närmaste typ natureii gihit oss för rpickhet s i villt som mujligt ouppblandnd med humor, den tyska Bter för humorn till det yttersta blottad 11 % qrickhet.
Typernas typ i r i ena sidan Voltaire, i ilen andra Jean I ' aul, bada i följd af sin ensidighet n !istan onjiitl~ara fur erterverlden.
' Tyskland, fortfar George Eliot, hm gjort för oss större ting och (lerför vare det hedradt; men nagon qvickhetstyp har det icke gif \ .it verlden.
X i r vi siiga, att den tyska anden är ofrnktbar 118 qrickhet, sa iir det imgcfir detsamma som att siign, att en hvetebärande jord är ofniktbar 118 foderv5ster.
D i vi erkinna, att vi ickc kunna njuta af tyskens lekfiillhet, s i inneb9r det detsnmina som att vi, ehuru histen
Yr det adlaste fyrfotadjur, dock ej finna behag i att han lekfuilt lägger sina hohar på &amp; a axlar.
Men likasom skolpojkens klumpiga skanit eller studentens tanklösa sitzande stundom hos den vuxne mannen förvandlas till fin glänsande lekfullhet eller uddig qvickhet, så skall mSh3nda Tyskland en girig skänka oss en skörd af humor och q \ * ickhet i förening.
Löftet om en sidan framtidsskörd har det redan g,ifvit i Heinrich Heine.
Men så v u ocksi Heine half jude och lefde i I ' aris.
Huru som helst, rar han en af dessa humorister, h d k a med beröringen af fantasiens trollspö förvandla dirskapens bly till konstens finaste guld, som kilstar sitt soliga Iöje öf \ .er mensklighetens drar och bryter dem i ett skönt regnbigrskimmer mot lif \ .ets molniga bakgrund.
iianske ar ockd hans skriftst~llarskap en af de biista illustrationer af den satsen, att bitter erfarenhet Ilr den grnnd, ur hrilken qvickhetens salt skall brytas.
Det ligger ofta en djup pathos, blandad ined frinstötande djerfhet, i Heines ord frin sjukbadden, säger George Eliot, och anför efter ho.
nom följande: SO, hvad var Herre trycker mig hirdt med sin grasliga satir.
Den store författaren till verlden, Aristophanes af hinilen, har företagit sig att denionstrera med förkrossande styrka p i mig, lilla jordiska Aristophanes af Tyskland.
hurusom mina qvickaste mrkasiner ä10 blott jeinmerlip skamtförsök i jemförelse med hans, s m t huru on~atligt ISngt jag stir under honom i humor, i kolossalt begabberi.
Till svar p i anklagelsen, att han skulle med sin satir h a f n an- gripit mensklighetens dyrbaraste ideer, säger Heine: .Just derför att skalden sirndigt skidar dessa ideer i hela deras herrliga nujestät, just derför Öf \, erv9ldigm han d oemotstindligt Iöje, nar han ser huru ritt, tafatt och klumpigt dessa idder uppfattas och iterspeglas af hans samtidas förvridna sinnen.
Det finnes speglar, hvilka hafm en s i skroflig yta, att till och med en Apollo, iterspeglad af dem, blir en karrikatyr och racker virt Iöje.
bien vi bele db icke guden, utan hms vrhgbildw.
Heine har bevisat - hv3d m: me de Shel syntes vilja förneka, att det är möjligt att vara qvick p i tyska; men han har ocksi om- skapat sitt sprik.
Man vore firdig att tro tyskan \ .ya qrickhetens sprak par excellence, s9 smidigt, s i fint, s9 pikant blir det under hans hand.
Men tyvarr har Heines öfverliigsna humor blott allt för ofta tjenat att gif \ .a elektrisk styrka i t fornedrande k8nslor.
KSheten i uttryck och hansynslösheten i tanke hos Heine h a intet motstycke i den sanltida i t e r t r e n och innan hans rerk sattes i handerna p i den oniogna ungdonien, ini en vänlig knif bfver dem (ifva en nog- grann censur.
Heine kan dock med eller i trots af sin satir röra \ .im hjertm, mer an nlingen soni XI större än han.
George Eliot liknar hans humoristiska \ .isor vid foglar, hrilka icke blott tjusa ors med sina vemodiga eller gycklande tonfall, uhn smyga sig in p i oss med sina mjuka bröst och lim OSS känna de rastlösa slagen af sina hjertm.
Genmale.
(hlcd anledning d Kedm art. om b; ottslighctsfreqvenscn.)
af denna tidskrill har Redaktionen uttalat d augtisti-sel&gt;tember-häftet sin meninrr * om orsakerna till ett brottsli~hetsfrecivensen är fem b större bland den manliga &amp; bland ilen qvinliga be- sex Y9 folkningens.
Redaktionen har behandlat denna fraga med anledning af en iippsats i Tidskrift för kllistlig tro och bildning.
Emedan denna uppsats är af mig och Red.
komniit till ett annat resultat ä11 jag, har jag ansett mig böra yttra iiagra ord med anledning af d e .anmärkningnr och spiirjsmal *, hvilka min iippsats föranledt Ked.
att framställa.
Redaktioiien synes med mig vara rnsc dcrona, alf drt icke är orsakrn f; / / IIIII o l i h kri- Rörz~f i och fdr sju sona är d m i ' äse~~dfI&amp;a rni~~aIitcfsfrep~~sc~a hos m9nnen och hos qvinnoriia.
Men deremot anser sig Red.
icke kunna ansltita sig till följande af mig uttalade mening: .Qvinnnn lir h ~ f v ~ d s ~ k i i h g t ~ i n s v t i d lill hmiljen, och denna sttillning tir fKr henne en mol den i&gt;rottsligo riktningen skyddnnde mukl, dll minnen dcrcmot i det ufentlign lihet, till Iivilker haii oftast tir hhvisid, mein 3r utsatt för frestelsen att be *!
en hrnitdig gcrning.
3len om m i n thktc sig at1 qvinnans rocida stillhing s % rlendtiigcn flirilndrades som de mcrn rndikala emancipa- iionsrtfif~~andann i r h dngnr iryftn.
m l r t c vi följz~klli~ennntnp i11 qvinnsns del i kriminnlltetrn skulle b l i h stOrre tin den nu Kr.
Redaktionen anser det vara * tydligt att frestelserna endast drabba ni9nnen p9 d e områden af det offentliga lifret, fr9n hvilka qvinnan helt och h a l e t %r utesluten.
9. det politiska och i allinänhet det medborgerliga lifvet .. Vidare medgifver Ked., att min sats gäller - för den högre börds- och penningaristokratien, der qrinnorna röra sig nästan iiteslutande inom familjen och sallskapslifvet.?
Jag hade r9ntat mig att min sats fltt gälla i ' w n inotn dcn n&amp;ot sd mir hrgnu mctIclkIass~n.
* Men *, SS yttrar nu Ked .. sinom d e Iangt tdrikare klasser, der alla, utom i b9sta fall familjeinodeni, m h e arbeta för a n inbringa penningar till sitt eget eller anhörigas uppehälle, der a r skilnaden mellan qvinnor och män numera ringa .. - Efter som dessa klasser verkligen äro d e Ibngt talrikare, erkänner jag att min fisigt skiille vara vederlagd, om det kunde uppvisas att den manliga delen af befolkningen inom dessa klasser ickc fil / föld af jffre fdrhåIIa~~dcn a r mera än den qrinliga delen utsatt för frestelsen att beg9 en brottslig gerning.
Redaktionen har sökt att lemna denna bevisning: .Den arbetande jvinnans krnlicr, i P p r Ked., blifva minst lika medtapn.
och hennes nntur krtiver uppmuntran och ftirstraeirc lika vtil rom minnens.
Frestelsen at med nlofligo.
medel förbXttra dn il %llning, hjclpi rinn nänniste eller vinna en kort tids gloinikn nf nrbetslifvets btirtla, ligger henne lika niin.
- som honom .. ~Liikarcns kil1 kan ej i och far hig innebllm mera frciielrc In barnmwskans cller sjuksk~tersknns.
liirarcns ickc m e n &amp; 1iimrinnans.i .- Bhnd kroppssrbcinre kan ra knnppnrt n&lt;is.n anledning finnas till mindre Ireitclsc f6r qvinnorna iin niPnncn.
IIandilnngerskm.
med oket hsngonde öfvcr sina axlar.
iir e] mera skyddad iin muraren.
som hon betjcnar.
Qrinnan rid skurbiljan eller p l ivsiibryggm.
vid krogdisken ellcr i cigarrboden.
i Idriken eller som tjcnarc i nndros hu % tir iekc mindre utrntt @ r frestelse till bmtt ii.
miinnen rid sina arbeten.
I hvnl niln Imdthruksrens dotter.
arbetande rid rxhtalen eller rilfsnn.
skulle " mo.
mera skyddad # n hans son rid hyfvclblnken eller lien.
h v d ö r sömmerskans leInadd3gc skulle v a r i mindre frcstnnde tin skriiddarens, lidugards- pigmr !in slalldrxngens, del ilr i rnnniag omöjligt all io * e.i Med det nu anförda har Redaktionen idagalagt att den icke tänkt sig in i de har omnamnda vmonernas IefnadslXge i det hela.