Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
E t t s y n l i g t vittnesbörd h ä r o m ut- Ifrågavarande arbete slutfördes också år gjorde det, a t t h o n 1 8 9 0 ingick s o m med- 1 8 9 6, och på g r u n d af d e t s a m m a promo- l e m i d e n komité, s o m fått i uppdrag a t t v e r a d e s h o n i december s a m m a år till dok- anordra folkhögskolekurser i Helsingfors.
tor v i d universitetet i Bern.
H e n n e s afhand- D å d e t visade s i g v a n s k l i g t a t t erhålla ling u t k o m våren 1 8 9 7 s o m band 2 af: lämpliga föreläsare, pröfvade h o n sina kraf- » Etisch-social-wissenschaftliches Universal- ter s o m föreläsare i F i n l a n d s historia j ä m t e bibliotek » i Bern och bar t i t e l n: » Entste- det h o n l e d d e d i s k u s s i o n s ö f n i n g a r u a v i d h u n g u n d E n t w i c k e l u n g der Volkshochschu- d e s s a kurser.
l e n i n d e n nordischen Ländern ».
Några års a n s t r ä n g a n d e v e r k s a m h e t, s o m D e t vore frestande a t t här närmare re- lärarinna och föreläsarinna v i d folkhögskole- dogöra för d e n n a afhandling, d e s s öfver- kurserna ä f v e n s o m i åtskilliga n y k t e r h e t s - siktliga och träffande klara framställnings- och arbetareföreningar pröfvade s m å n i n g o m sätt s a m t d e s s innebållsrikhet, m e n d e t t a för starkt h e n n e s andliga och l e k a m l i g a skulle föra o s s för långt.
Vare det blott krafter, hvarför h o n beslöt s i g a t t l ä m n a s a g d t, a t t h o n g e n o m d e n liksom öfver sitt fosterland för e n t i d och begifva sig h u f v n d g e n o m sitt uppträdande p å u t l ä n d s k till u t l a n d e t s universitet, dels för a t t ut- b o t t e n gjort folkhögskolesaken i sitt foster- v i d g a sina kunskaper, dels för a t t studera land, ja, i h e l a norden tjänster, h v i l k a ej kulturströmningarna i Europa.
Universite- böra skattas ringa.
t e t i Berlin var, s o m bekant, s t ä n g d t för S å s o m redan n ä m n t s, har fröken F.
v i d k v i n n a n, m e n ö n s k a n a t t få v i s t a s i e n s i d a n af d e n n a s i n hufvuduppgift äfven världsstad och åhöra föreläsningar v i d e n haft t i d a t t ä g n a s i g åt a n n a n fruktbrin- v i d a berömd h ö g s k o l a ingaf h e n n e m o d.
g a n d e v e r k s a m h e t, o c h i d e t t a afseende är H o n i n l ä m n a d e till kulturministeriet e n an- det vår plikt a t t påpeka, a t t k v i n n o s a k e n i h e n n e äger e n f r a m s t å e n d e och intresserad gynnarinna.
D e uppsatser h o n u n d e r d e n allra s e n a s t e t i d e n publicerat i kvinnosaks- förbundet U n i o n e n s i Helsingfors tidskrift läsas s t ä d s e m e d stort intresse, tack vare deras sakrikhet, klara framställningssätt och d e n öfvertygande v a r m a t o n e n.
D e t är ej heller få artiklar och korrespondenser h o n u n d e r s i n v i s t e l s e därute tillsändt d e n pe- riodiska pressen i h e m l a n d e t rörande k u l - tnrströmningarna o c h lifvet därborta, ar- tiklar, hvilka s t ä d s e k u n n a t påräkna d e n l ä s a n d e a l l m ä n h e t e n s intresse.
D e t t a är i h u f v u d s a k konturerna af d e n lifsbild j a g här v e l a t t e c k n a af d e n n a s y m p a t i s k a, varmhjärtade k v i n n a, s o m m e d e g e n kraft arbetat s i g u p p till e n fram- s t å e n d e plats i f o l k u p p l y s n i n g s k ä m p a r n e s led.
O c h j a g k a n ej a n n a t ä n tillönska h e n n e all f r a m g å n g till n y a l a n d v i n n i n g a r på d e n beträdda b a n a n, e n bana, s o m h e l t v i s s t s t ä d s e skall l e d a m o t e t t ljust mål.
Helsingfors, h ö s t e n 1 8 9 8.
V. Lindman.
* Den nötta ringeri.
j * .ör ring, som glänser blank och ny r jag ej tar hatten af — lätt brister vårens g y l l n e sky, som seglar öfver haf.
O c h kärleken som vårskyn är, den skiftar i ett nu — du, g y l l n e ring, som flickan bär, o, hvad betyder du?
— Du, nötta ring, som tunn och fin på skrynklad hand jag ser, dig liknar jag vid ädelt vin, som blir hvart år för mer.
Du följt från drömmars fagra kust i lifvets allvar ut, du pröfvats uti nöd och lust och stått ditt prof till slut.
Din g y l l n e cirkel r y m m e r nog all saga, som är sann — om lifvet, hvilket g r y m t bedrog, om kärleken, som vann.
Den hand jag ser dig glänsa på, du ring, så nött och tunn, den för jag gärna, tro m i g då, af vördnad till min mun.
Jag vet, att den som bär den har ett hjärta, varmt och rikt, och att sitt lif från ungdomsdar hon har åt trohet vigt.
I DU N 1898 Och när hon ligger blek och och kistans lock läggs kall på, däröfver, tror jag, lysa skall liksom en gloria då.
Daniel • ' • Fallström.
* - från kyrkomötet I Jet i förra v e c k a n af s l ä t a d e k y r k o m ö t e t •^•^har b e h a n d l a t v i s s e r l i g e n icke m å n g a, m e n dock några frågor och g a n s k a b e t y - delsefulla, s o m äro af särskildt intresse för kvinnovärlden.
D e n e n d a af d e s s a frågor, s o m föranledt ett positivt beslut, rörde ogift moders anonymitet.
Enligt g ä l l a n d e l a g har en k v i n n a, s o m ehuru ogift blifvit moder, i n g e n s k y l d i g h e t a t t vare sig för d e n ena eller andra, för b a r n m o r s k a n eller prästen, y p p a h v e m b o n är eller h v a d h o n heter.
Barnet döpes i o k ä n d a föräldrars n a m n.
D e t t a a n o n y m i - t e t s s k y d d har t i l l k o m m i t för att m i n s k a antalet barnamord, n å g o t s o m äfven i ej ringa m å n l y c k a t s, enligt h v a d s t a t i s t i k e n utvisar.
M y c k e n sorg och s k a m och för- tviflan ha g e n o m d e n n u v a r a n d e lagstift- n i n g e n besparats olyckliga u n g a kvinnor, s o m v ä l i m å n g a fall skulle g å t t fullstän- d i g t under, o m deras f e l s t e g icke k u n n a t döljas, m e n s o m n u, tack vare a n o n y m i - t e t s s k y d d e t, sett e n m ö j l i g h e t till återupp- rättelse.
D e h u m a n i t e t s s k ä l, s o m k u n n a anföras för att ogift moder m å få behålla sin ano- n y m i t e t, äro s å starka och vältaliga, a t t en ändring härutinnan n ä p p e l i g e n från nå- g o t håll skulle ifrågasatts, o m ej så vore, a t t här f u n n e s en rätt och e t t intresse, ej m i n d r e respektfordrande än barnaföderskans, a t t t a g a i betraktande — n ä m l i g e n barnets intresse och rätt att en g å n g få lära k ä n n a sin moder.
D e t lär d e s s u t o m finnas åtskilliga exem- pel, ej blott på barn af o k ä n d a föräldrar, s o m fåfängt sökt återfinna sina mödrar, u t a n äfven på mödrar, s o m längre fram i lifvet velat, m e n icke k u n n a t återfinna sina barn.
Med a n l e d n i n g af en af prof. R u d i n i ä m n e t v ä c k t m o t i o n har n u k y r k o m ö t e t b e s l u t a t h o s k. m:t uttala s o m ett önske- mål, att a n o n y m i t e t s s k y d d e t blir upphäfdt eller, o m hinder därför möter, s å ändradt, a t t m o d r e n s n a m n fortfarande blir s k y d d a d t m o t offentliggörande, m e n till u p p l y s n i n g och l e d n i n g i v i s s a fall på l ä m p l i g t sätt antecknadt.
N u beror det på h v a d riksdag och re- gering k a n hafva att säga o m ett s å d a n t förslag.
E n liknande m o t i o n har varit före i r i k s d a g e n, där d e n bifölls af andra k a m - m a r e n, m e n afslogs, ehuru m e d k n a p p ma- joritet, af d e n första.
D e t vill s y n a s, s o m o m e n d a s t det se- nare alternativet i k y r k o m ö t e t s u t t a l a n d e skulle förtjäna a t t t a g a s i ö f v e r v ä g a n d e.
E t t upphäfvande u t a n vidare af anonymi- t e t s s k y d d e t skulle väl vara en alltför radikal åtgärd, ödesdiger till sina följder och oför- enlig m e d d e n a n d a af m ä n s k l i g t delta- g a n d e m e d de oförvålladt eller själfförvål- l a d t lidande, s o m utmärker vår tids hela u p p f a t t n i n g på hithörande områden.
Där- e m o t finnes i n g e n a n l e d n i n g att m o t s ä t t a sig en anordning, h v a r i g e n o m, m e d bibe- hållande af m o d e r n s a n o n y m i t e t, s å länge d e n för h e n n e är af största vikt, u t v ä g öppnas för barn och mor att längre fram i lifvet återfinna hvarandra.
H v a d m a n härvid n ä r m a s t t ä n k t på s å s o m lämpligt och tiilfyllestgörande vore en af barnmor- s k a n b e v i t t n a d förseglad n a m n s e d e l, s o m aflämnades vid barnets dop och under vissa villkor och förhållanden, där barn eller moder så önskade, skulle k u n n a öppnas.
Svårigheten blir dock alltid att förebygga möjlig indiskretion af d e m, s o m m å s t e be- vittna namnunderskriften.
F ö r u t o m d e n n a i h u f v u d s a k bifallna har m a n a t t a n t e c k n a t v å af k y r k o m ö t e t af- s l a g n a motioner i frågor, s o m beröra kvin- n a n och h e m m e t, b ä g g e väckta af dom- prosten P e r s o n n e och båda b e h a n d l a n d e formerna för ä k t e n s k a p s ingående- D e n första af d e s s a motioner afsåg att l ä m n a d e m, s o m öppet uttalat fientlighet m o t k r i s t e n d o m e n och kyrkan, rätt att i n g å civiläktenskap.
S o m b e k a n t är i flere länder den bor- gerliga v i g s e l n obligatorisk, hvilket icke hindrar den, s o m så vill, att t a g a kyrklig v i g s e l ofvanpå den civila.
H o s o s s är tvärt o m den kyrkliga formen för i n g å e n d e af ä k t e n s k a p obligatorisk, och m ö j l i g h e t att erhålla borgerlig v i g s e l finnes e n d a s t och allenast för kontrahenter, af hvilka den ena tillhör ett f r ä m m a n d e, m e n af s t a t e n er- kändt trossamfund.
I praktiken torde d e t emellertid vara tillräckligt för att erhålla civiläktenskap, att n å g o n af kontrahenterna inför m a g i s t r a t e n företer i n t y g på, a t t h a n ntträdt ur statskyrkan, äfven o m h a n ej skulle k u n n a visa, att h a n också i n g å t t i ett &amp; nnat s a m f u n d.
D o m p r o s t e n P e r s o n n e har velat utsträcka rätten till civiläktenskap.
H a n s t a n k e g å n g är d e n n a: kyrkan bör icke p å t v i n g a n å g o n sina välgärningar; en person, s o m v i s a t uppenbar fientlighet m o t k r i s t e n d o m e n och kyrkan, k a n ej hafva n å g o n a n d l i g n y t t a af d e n kyrkliga välsignelse, h a n föraktar; i stället m å s t e t v å n g e t att behöfva under- k a s t a sig d e n s a m m a öka h a n s förbittring m o t k y r k a n; och för den vigselförrättande prästen m å s t e det k ä n n a s m o t b j u d a n d e att under s å d a n a förhållanden likasom påtruga en tjänst, s o m af brudparet uppfattas ute- s l u t a n d e s o m en kränkning af deras s a m - vetsfrihet.
N o g s y n a s skäl k u n n a hafva förefunnits att bifalla hr P e r s o n n e s motion.
Politiskt s e d t är dock i n g e n s k a d a s k e d d, så v i s s t s o m det fallna förslaget e n d a s t var en half- m e s y r, hvars a n t a g a n d e m å h ä n d a blott skulle bidragit att fördröja d e n stora re- form, för h v i l k e n röster börja höjas t. o. m. i n o m k y r k o m ö t e t, n ä m l i g e n det obligatoriska civiläktenskapets införande.
D e t behöfver väl k n a p p a s t erinras, att civil vigsel, ålagd alla, i n g a l u n d a innebär d e n kyrkliga a k t e n s afskaffande.
D e n innebär e n d a s t e t t s k y d d för deras samvetsfrihet, s o m icke vilja un- derkasta sig att likasom h y c k l a tro på en religion, s o m de öfvergifvit.
D e n andra af hr P e r s o n n e s afslagna mo- tioner rörde 331 prästens rätt att vägra vigsel.
Motionären ansåg, att l a g e n borde ändras därhän, att frånskild m a k a icke m å t t e un- der d e n förra k o n t r a h e n t e n s lifstid erhålla kyrklig v i g s e l i och för ett n y t t ä k t e n s k a p s ingående.
För a t t v i g s e l skulle k u n n a vägras, m å s t e emellertid först — enligt motionärens m e n i n g — vara, utredt, att den frånskilde m a k e, s o m begär sådan, själfvilligt och u t a n äktenskapsbrott från den andra partens sida vållat det föregå- e n d e ä k t e n s k a p e t s upplösning.
D e t behöfver icke s ä g a s mer.
N o g äro de allt för v a n l i g a s k i l s m ä s s o r n a ett ondt.
Men de böra icke förebyggas g e n o m ett ä n n u större ondt.
T y påsom ett s å d a n t större ondt m å s t e m a n ovillkorligen anse den privatlifvets prisgifning åt s k a n d a l ö s a utredningar, s o m skulle bli följden, o m ett förslag s å d a n t s o m hr P e r s o n n e s blefve lag För öfrigt: så l ä n g e icke kyrkan vill medgifva rätt för alla s v e n s k a medborgarin- nor och medborgare a t t söka s t a t e n s stad- fästelse på deras äkta förbund, så l ä n g e finns ej heller skäl tillerkänna kyrkan rätt a t t vägra vigsel åt den, s o m därom an- håller.
D e t var visserligen v ä s e n t l i g e n andra skäl, s o m b e s t ä m d e k y r k o m ö t e t s beslut att afslå motionen.
U t g å n g e n blef dock den rätta.
Och m a n torde t r y g g t k u n n a för- utspå, att d e n n a fråga aldrig m e d hopp om a t t finna en l ö s n i n g skall k n n n a å n y o framdragas, förrän det v i d a större spörs- m å l e t o m obligatoriskt civiläktenskaps in- förande blifvit i t i d s e n l i g riktning afgjordt.
Laicus.
* Juldag.
Af Gustaf af Ge / jerstam.
(Ur förf:s snart utkommande roman » Äkten- skapets Komedi ».)
(EftertncV undanbedes.)
e n n a berättelse börjar en j u l d a g s morgon i början af 90-talet, då a m a n u e n s e n v i d k. biblioteket, filosofie doktor Robert Flodin, stod i sitt rum, s y s s e l s a t t m e d att l ä g g a sista h a n d e n v i d sin toalett.
M i n n e t af d e n föregående d a g e n s — själfva julaftonens — milda, ljusa stäm- n i n g fyllde h o n o m ä n n u helt och hållet.
H a n fäste i sin halsduk m e d m y c k e n o m - sorg e n nål, h v i l k e n h a n s hustru gifvit ho- n o m i julklapp, inlindad i otaliga papper och omvirad m e d n ä s t a n ett kilo ullgarn.
H a n s ögon fuktades, när h a n betraktade det lilla s m y c k e t, hvars äkta pärla l y s t e e m o t h o n o m ur s p e g e l n s o m en dufvas öga.
Bilden var h a n s e g e n, och h a n tänkte där- på, m e d a n h a n profvade den m o t sin svarta halsduk.
E n d u f v a s öga, t ä n k t e han, min- dre därför att h a n e g e n t l i g e n v i s s t e, hur ett dylikt s å g ut, än därför att h a n v a n t sig att förbinda begreppet dufva m e d nå- g o t ljust, oskuldsfullt och välgörande.
S e d a n v ä n d e h a n sig o m och s å g g e n o m den ö p p n a dörren ut öfver v å n i n g e n.
D e t slog h o n o m g e n a s t, hur h ö g t i d s a k t i g t, n ä - stan v ö r d n a d s b j u d a n d e hvarje föremål före- föll h o n o m.
F ö r m a k e t m e d sina taflor och fotlampor, divansbordet m e d dess m a t t g r ö n a duk och p i a n o t m e d blomglaset, hvarur ro- sor på l å n g a stjälkar stucko upp m i d t i vintern, allt detta, h v i l k e t v a r h o n o m s å
332 v ä l b e k a n t och ofta k u n d e s y n a s b å d e intet- s ä g a n d e och prosaiskt, l y s t e i dag m e d en glans, h v i l k e n ej k u n d e k o m m a enbart af vintersolen.
Solen l y s t e n ä m l i g e n in, och dess strålar föllo på g r a n e n, s o m p r y d d m e d en otalighet af glitter och färg trängt u n d a n matbordet u t e i salen och bredde ut sina grenar m e d n å g o t af påfågelsstjärtens g l a n s och prakt.
N e j, det var icke solen, s o m gjorde allt detta.
D e t var l y c k a n i ett h e m, som i n g e n k u n d e nalkas, u t a n att erfara n å g o t af det inflytande, s o m harmo- n i e n e m e l l a n t v å m ä n n i s k o r m e d d e l a r äfven åt andra.
D e t var l y c k a n från familjens stora fest, hvars s y m b o l lyser m e d otaliga ljus, värmer m e d sin egen m a t och dryck, ger sig uttryck i gåfvor, hvilka slösande regna öfver familjens m e d l e m m a r s o m e t t öfvermått af s m e k n i n g a r.
D o k t o r n stod i sin öppna dörr, k ä n d e allt detta och hörde på afstånd sin hustrus röst, h v i l k e n oupphörligt afbröts och öfver- röstades af en k l i n g a n d e g o s s t ä m m a, s o m darrade af ifver och förtjusning.
Robert F l o d i n höll p å a t t g å öfver tröskeln och förena sig m e d den glada gruppen, h v i l k e n h a n t y c k t e sig se inför sina ögon.
Men h a n t o g ett s t e g tillbaka och s t a n n a d e.
D e t var dock icke af obeslutsamhet.
D e t var icke, e m e d a n n å g o t s o m hälst behöfde hindra h o n o m att g å in och m e d sin när- varo öka g l ä d j e n i n n e i b a r n k a m m a r e n, därifrån rösterna hördes.
Doktorn k ä n d e sig h e l t e n k e l t för rik för att e n s k u n n a k o m m a sig för m e d att g å u t till s i n e g e n familj.
För att å s t a d k o m m a något, som svarade till d e n heliga t y s t n a d, s o m fyllde h o n o m själf, s t ä n g d e han sakta s i n dörr och tog plats i en låg stol nära fönstret, från h v i l k e t b a n k u n d e se en blå h i m m e l och topparna af H u m l e g å r d e n s träd, s o m g l ä n s t e af rimfrost.
H a n satt där länge, och i h a n s hjärta ljöd s o m en underlig sång.
D e n gick i takt m e d den s t ä m n i n g, s o m fyllde h a n s själ, och den formade sig till en p s a l m, hvaraf h a n hörde m e l o d i e n, under det att orden blefvo formlösa s o m hela h a n s e g e n stämning.
M e n m e d a n orden icke funno v ä g till h a n s läppar, k o m m o i stället lycko- tårar och fuktade h a n s ögon.
Robert F l o d i n satt på j u l d a g e n s morgon och grät af sällhet i sitt e g e t rum.
M e n s o m h a n satt där, v a k n a d e i n o m h o n o m ett m i n n e, h v i l k e t på ett e g e n d o m - ligt sätt bröt in i h a n s s t ä m n i n g.
Han k o m att t ä n k a på sin e x a m e n s f e s t och t y c k t e sig k u n n a se hela s c e n e n och sig själf, när h a n m e d g l a s e t i h a n d stod och berättade s i n a v ä n n e r, att h a n var e n e n s a m, sön- dersliten m ä n n i s k a, h v i l k e n t i g g d e o m att bli t a g e n på allvar.
H u r b e s y n n e r l i g t före- föll h o n o m icke allt detta n u!
Han måste le v i d tankeD på d e n tid, då h a n så ifrigt sträfvade att k o m m a till rätta m e d sitt e g e t j a g.
H a n s e g e t j a g!
H a d e icke lifvet gri- pit h o n o m s o m m e d m i l d a händer och gif- v i t h o n o m till skänks allt h v a d h a n önskat sig.
H a n t ä n k t e på sin hustru, på sin son, p å sina e n s a m m a t i m m a r b i a n d alla de g a m l a och n y a böckerna på biblioteket.
Och h a n t y c k t e sig f a m n a allt detta i e n e n d a full och v a r m känsla, h v i l k e n kom h o n o m att v e t a sig l y c k l i g och stark.
Ja, stark!
D e t var j u s t ordet Och han, s o m en t i d h a d e k ä n t s i g så s v a g g e n t e m o t hela lifvet, h v i l k e t s y n t s h o n o m så s k r ä m m a n d e och ondt.
H a n stördes i sina drömmar af, att h a n s IDUN 1898 hustru ö p p n a d e dörren.
H o n var k l ä d d i violett s i d e n, det h v i t a t y l l e t stod s o m en ljus s k y o m h e n n e s hals och det krusiga håret s o m en blond dylik kring h e n n e s a n sikte.
H o n s t u d s a d e v i d att se sin m a n s anlets- uttryck, och h e n n e s ansikte blef p å en g å n g m i s s n ö j d t, mörkt och förskräckt.
» H v a d är det, B o b?
» s a d e h o n och s t ä n g d e dörren, s o m för att å t m i n s t o n e hålla bar- n e t utanför.
» H v a d är det? » M a n n e n såg u p p och m ö t t e h e n n e s blick, och i ett n u förstod h o n.
L e e n d e i sin t r y g g a lycka, gick h o n fram och böjde k n ä v i d sin m a n s sida, m e d a n h e n n e s blick fick n å g o t af s a m m a varma, fulla g l a n s, s o m låtit h e n n e u t a n ord för- stå m a k e n s s i n n e s s t ä m n i n g.
Hon kysste h a n s h a n d som i e t t utbrott af » fversval- l a n d e t a c k s a m h e t och l u t a d e s e d a n stilla p a n n a n m o t h a n s knä.
S o m h a n s a t t där, återtogo B o b s tankar sin gång.
H a n tänkte på, hur e n k e l t lif- v e t blifvit, s e d a n h a n f u n n i t e n m ä n n i s k a, h v i l k e n han h e l t k u n d e älska, e n k v i n n a och ett h e m.
I n g e n t i n g h a d e h a n n å t t af h v a d h a n förr t ä n k t sig, m e n det, s o m k o m m i t i stället, s y n t e s h o n o m oändligt m y c k e t tner.
» H v a d tänker du på? » sade h u s t r u n till sist.
» Jag tänker på, hur d u m j a g varit i lif- v e t, och hur klok d u gjort mig, » sade Ro- bert F l o d i n.
» Har j a g?
» H o n skakade på h u f v u d e t.
» D u är m y c k e t, m y c k e t klokare än jag, » fortfor h o n och s å g h o n o m i ögonen.
M e n så ändrade h o n sig plötsligt.
» A nej, » sade hon.
» Så klok är d u j u s t inte.
Och aldrig blir du.
Men k a n s k e är det j u s t därför, d u är så rar. » S å skrattade de båda åt sin e g e n brist p å klokhet, och så gingo de s a m m a n ut i salen, och i h ö g t i d s s t ä m n i n g började de den frukost, s o m är årets gladaste.
Lille Georg var m y c k e t belåten, att m a m - m a och p a p p a ä n d t l i g e n k o m m o ut.
Han gaf d e m e n u n d r a n d e blick, därför att de sågo så allvarliga ut.
Men så hoppade h a n öfver allvaret och började prata.
g e m a n n e n och den l y c k l i g a hustrun, s å g o det så ljust, rent och underbart, s o m o m det skimrat d e m till m ö t e ur en dröm, hvilken m a n tror sig aldrig k u n n a g l ö m m a.
D e sågo det a l l t s a m m a n s m å n g d u b b e l t vack- rare, därför att de hörde det återklinga i den m u n t r a g o s s t ä m m a n, s o m icke ett ögon- blick t y s t n a d e, sågo det l i k s o m g l ä n s a i ett par blåa p o j k ö g o n, h v i l k a tindrade m o t den stora dag, s o m runnit opp.
D e t var så naturligt, att d a g e n hörde d e m alla till, att det n ä s t a n kom " s o m om det varit vänta dt, när pappa efter fruko- s t e n ö p p n a d e fönstret och s å g n e d på g a t a n.
» Här står en stor fin h y r k u s k s l ä d e där nere, » sade h a n.
» Undrar just, om den skulle p a s s a oss. » D e t t a var verkligen o c k s å en af de v ä n - t a d e öfverraskningarna.
T y den plägade upprepas hvarje j u l d a g, så ofta det var snö på m a r k e n och vädret var vackert.
Ja, när v ä d r e t var fult och det var barvinter, brukade släden till och m e d u t b y t a s m o t en vanlig vagn.
M e n det hörde till p j e s e n, att d e t skulle vara e n h e m l i g h e t m e d i spe- let.
S l ä d e n skulle k o m m a, u t a n a t t n å g o n hört talas därom på förhand.
P a p p a skulle gå fram till fönstret och se illistig ut.
M a m m a skulle ropa: » Tänk, Georg, h v a d pappa är snäll!
» Och då skulle Georg skri- ka af öfverraskning och glädje.
Allt detta hörde till p j e s e n, och den s p e l a d e s m e d lif och lust, och u t a n att n å g o n t a p p a d e bort s i g i rollen.
H a n pratade o m sina leksaker, o m att det var snö ute, och att h a n skulle få åka kälke i H u m l e g å r d e n.
H a n fyllde r u m m e t m e d sitt m u n t r a pladder, och icke e t t ögon- blick b e h ö f d e h a n t y s t n a, för att de stora skulle få tala m e d hvarandra.
T y u t a n att Georg märkte det, t e g o far och mor hela t i d e n, och de gjorde detta, därför att de b å d a voro f å n g a d e i den e g e n d o m l i g a känsla af lifvets fullhet och värde, s o m n y s s dra- g i t d e m till hvarandra.
D e sågo b å d a hela d e n lilla s c e n e n omkring sig m e d n å g o t af den skärpta klarsyn, s o m k o m m e r af att själen k ä n n e r s i g s p ä n s t i g och u n g.
Rum- m e t var ljust, och g r a n e n stod så mörk- grön och rak m e d n y a röda ljus och hela m ä n g d e n af l y s a n d e grannlåt.
Bordets duk var så märkvärdigt hvit, kaffekannan glän- ste n y s k u r a d m i d t b l a n d de bästa koppar- na, och vörtbrödet låg i staplar bredvid den n y s k u r n a skinkan, h v i l k e n svällde af trefnad m e d sin h v i t a pappersrosett o m h a l s e n.
Midt på bordet tronade d e n fem- armade pappersljusstaken m e d s i n a tjocka gröna ljus.
D e n stod där, icke därför att den skulle t ä n d a s, u t a n därför att den gaf hela bordet en så festlig prägel, och därför att det var jul, Allt detta sågo den lyckli- När det lilla sällskapet åter körde in i staden, s å g det ut, s o m o m en mörk ström af h ö g t i d s k l ä d d a människor flutit g e n o m gatorna, och luften var full af kyrkklockor- n a s klang.
D e läto så underligt, lustigt och starkt.
D e t var n å g o t ljust i själfva k l a n g e n, n å g o t s o m höjde s i g och s j ö n g h ö g t öfver de h ö g s t a h u s e n s långa, stela ra- der af s t e n.