Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det torde dock böra anmärkas, att af den utvidgning i testaments-rätten, som Utskottet anser böra ega rum, följer att den vederlags-rätt, sorn omförmäles i 17 kap. 2 § Ärfda-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den G Februari 1849, jemförd med 5 punkten i Kongl. Förklaringen den 25 Mars 1807, kommer att upphöra.
Enligt berörde lagrum och förklaring eger nemligen arfvinge att ur afliden persons bo, innan testamente uttages, erhålla vederlag för den arfvejord, för hvilken lian vid arfskifte tagit lösören eller för den som han eljest på något sätt sig afhändt, uti aflingejord, lösören eller stads-fastighet, beräknadt efter det Lag-Utskottets Betänkande N:o i3. il värde, hvartill arfvejorden var skattad, då den till annan raan öfverläts emot lösen eller genom köp, skifte eller förpantning.
Grunden för denna vederlags-rätt försvinner, då rättigheten att genom testamente förordna om arfvejord medgifves och bröst-arfvinge tillerkännes en bestämd del, en laglott, i testators qvarlåtenskap, utan afseende å dennes åtkomst.
På sätt förut är vordet anmärkt, hade 1734 års lagstiftare, då de ordnade testamenlsrätten efter lands-rätt, medelst det ovilkorliga förbudet emot arfvejords bortlåtande, ansett sig hafva åt arfvinge bevarat den rätt, som de i stads-rätten sökte betrygga genom testaments-frihetens inskränkning till en viss qvot, utan afseende å egendomens natur; och detta synes otvetydigt, då man uppmärksamt granskar förenämnde lagrum eller 2 § i Ärfda-Balkens 17 kap.
Deri förklaras nemligen uttryckligen, att vederlag för afhänd arfvejord, som erhålles i penningar, lösören eller fastighet i stad sedermera skall gå i arf, som om lösören eller fastighet i stad sagdt är; hvaraf följer, att vederlags-tagaren deröfver erhåller lika 'dispositions-rätt, som han öfver förvärfd egendom i allmänhet eger.
Vederlags-rätten, sådan den förekommer i berörde lagrum, har, vid sådant förhållande, ej till syftemål att åt slägten bevara jord, utan allenast att bevara arfvinges rätt; och ett bibehållande af vederlags-rätten vore således ej förenligt med den nu ifrågaställda testaments-rätten.
Enligt den skulle bröst-arfvinge få rätt till en bestämd del af testators egendom i stället för till en viss jord; men han finge en ovilkorlig rätt, då han hittills varit beroende deraf om testator egt arfvejord eller ej.
Det oansedt låter förändringen i testaments-rätten väl förena sig med bibehållande af begreppet arfvejord, sådant detsamma är förklaradt genom Kongl.
Förordningen den 13 Juni 1800, då den säger, att med arfvejord förstås endast den jord, sorn omedelbart under denna egenskap fallit i egarens hand eller af honom blifvit, emot bortbytt arfvejord, satt i den förras ställe.
Den i byte erhållna jorden iklädes nemligen ögonblickligen arfvejords natur; och derföre är den jemväl, enligt 5 kap. 1 § Jorda-Balken underkastad börd, 0111 den säljes af den. hvilken den sig tillhytt.
Men då 2 kap. Jorda-Balken talar om den aflingejord. som innan testamente utgår, bör sältas i stället för arfvejord, den man sig på hvarjehanda sätt afhändt, och tillämpning häraf skulle förfalla för den händelse, som afses i 1 7 kap. 2 § Ärfda-Balken, torde ett förklarande härom, till undvikande af tvetydighet, böra ega 111111.
Att städse bibehålla konseqvens vid partiela förändringar af en äldre lagstiftning är emellertid ofta nära nog ogörligt, isynnerhet då denna lagstiftning sjelf lider af inkonseqvenser.
Detta är förhållandet med de stadganden i gällande lagstiftning. sorn hafva sin grund i arfvejords-systemet.
Så linnes emellan bestämmelserna 0111 börds- och testaments-rätt ingalunda den harmoni, som i likartade ämnen bör efter - 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. sträfvas; och orsaken ligger deri, att dessa stadganden hafva utgått ej ur allmänna rättsprinciper, utan ur tillfälliga förhållanden.
I följd häraf befarar ej Utskottet att ett bibehållande af hvad nu gäller i 8 kap. 1 § Jorda-Balken, angående gåfva af jord å landet, skall betraktas såsom alltför störande, oansedt testaments-rättens ifrågaställda förändring.
Att utsträcka rättigheten till gåfva af arfvejord på samma sätt sorn nu föreslås för testamente, skulle kunna framkalla en mängd invecklade förhållanden, för hvilkas lösning åtskilliga stadganden åter erfordrades; och att, på sätt Per Benjaminsson föreslagit, göra gåfvorätten oinskränkt, är ej förenligt med bibehållande af slägtjords-begreppet.
Men då Utskottet fäster hufvudsakligt afseende å behofvet, har Utskottet ej tvekat att lemna lagen härutinnan ovidrörd.
Då testaments-rätten ständigt begagnas, hörer det till sällsyntheten att någon gör bruk af gåfvorätten.
Och testaments-rättens förändring hörer till fulländningen af det lagstiftnings-arbete, som år 1844 började med aids- och giftorättens ordnande.
Det i 3 § af åberopade kapitel förekommande stadgande i afseende på gåfva af stads-fastighet kan deremot, utan laoderande af så beskaffade grundsatser, som de, hvilka inverka i fråga om arfvejord å landet, sättas i full harmoni med förändringen i testaments-rätten, hvad angår sådan fastighet.
Utskottet har härmed redogjort för de hufvudsakliga skäl och grunder, på hvilka nedanstående förslag är bygdt; och får således Utskottet vördsamligen tillstyrka: att Per Benjaminssons motion måtte lemnäs utan afseende, men att Rikets Ständer, för den händelse all Ridderskapet och Adeln medgifver att den särskilda teslamenls-rält, som öfver afling e-fas tig het i stad tillkommer frälseman, enligt 12 S i Ridderskapet och Adelns Privilegier den 16 Oktober 1723, må upphöra, samt öfrige Riks-Stånd sådant bifalla, måtte besluta: att, med vpphäfvande af 12 § i Ridderskapet och Adelns Privilegier den 16 Oktober 1723, så vidt den angår dispositionsrätten öfver Ridderskapet och Adelns hus och jord i städerna, 17 kap. i och 2 §§, den sistnämnde sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 6 Februari 1849, samt 3, 4 och 5 §§ ÄrfdaBalken, 5 punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, angående beloppet af vederlag för afhänd arfvejord, och Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, beträffande en utvidgad testaments-rätt efter stads-räll, samt med förklarande att hvad sista moni. i 1 § 2 kap. Jorda-Balken innehåller i fråga om hvad för arfvejord anses bör, kommer att till verkan förfalla, sävidt det har sammanhang med 2 § af Ärfda-Ralkens nyssberörde kapitel, skall samma kapitel erhålla följande förändrade lydelse: Lag-Utsktttets Betänkande N:o 13. 13 Ärfda-Balken. 17 Kap. S 1.
Ej må någon genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der brösl-arfvinge lefver efter.
Andra hälften falle bröst-arf vinge till; den hälft kallas bröst-arfvinges laglott.
Finnes ej bröst-arfvinge, dä må man om all sin egendom förordna. § 2.
Om arfve-jord å landet må ej i någotdera af de i 1 § nämnda fall förordnas lill förmån för annan än den, som egt bords-rätt till jorden, om den af gifvaren såld blifvit, eller, om sä skyld ej finnes, till annan af gifvarens skyldemän, sä länge sådan till är; och behdlle den jord, som åt skyldeman gifven är, arfve-jords egenskap i hans hand.
Man och hustru vare dock obetaget att hvar åt annan till besittning på lifstid förläna arfve-jord, der bröst-arfvinges laglott derigenom ej förnärmas. § 3.
Gifver någon bort sin bördköpta jord genom testamente till annan än bördeman, håfve arfvinge, om han till den jord eger börds-rätt, makt alt lösa den åter innan laga stånd åkommer, efter det värde, som den är köpt före.
Gälde ock åter all derå gjord nödig förbättring. § 4.
Är efter lestaments-gifvare omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta underhäll och uppfostran; da skall af egendom, som i testamente gifven är, så myckel aflagas, som Rätlen pröfvar barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva, till dess det kan sig sjelfl nära, dock ej för längre tid, än till dess barnet fyllt tjuguett är.
Är barn efter testaments-gifvare ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgäng njuta tillräckligt underhåll; då skall ock af egendom, som i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhäll nödigt pröfvas, sä länge behofvet fortfar.
Nu har man genom testamente anslagit viss ärlig in komst till omyndigt barns underhäll och uppfostran, eller till underhäll för ofärdigt, med svär sjukdom behäftadtj eller litet vetande barn: kan ej sådant barn af eget arf eller annan tillgång njuta underhäll eller uppfostran, må det testamente gälla 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. för lid, sorn här ofvan sägs, ändå att aman bröst-arfvinges laglott dermed belastas skulle. § 5.
Testamente må ej tagas af bo oskifto utan af dens del, som gifvit häfver. § 6.
Gifver någon mer än lag säger; varde då testamentet rättadt efter lagen och galle i allt öfrigt.
Ej må ock någon föra i testamentet in, att hvar, som del klandrar, skall vid dess arfs-rätt skiljd vara.
Jorda-Balken. 8 Kap. §5,1 mom.
Eger man jord, hus eller tomt i staden: håfve våld bortgifva hälften deraf, ehvad del är ärfdt eller afladl.
Af Herr Friherre Wrede med anmälan att han ej deltagit i förestående betänkande.
Af Herr Adlercreutz: ”Det af Utskottet framlagda förslag till förändrad lydelse af 17 Kap.
Ärfda-Balken har jag icke kunnat med min röst biträda, enär derigenom arfvejords-begreppet, ehuru till skenet bibehållet, likväl blifvit i sjelfva verket upphäfdt.
Erkännes icke vidare, att arfsrätten innebär ovilkorlig rättighet att efter död man bekomma af honom efterlemnad arfvejord, som denne med stöd af enahanda rätt åtkommit, så försvinner ej mindre den grund, hvarpå hela den urgamla lagstiftningen i detta ämne hvilar, än ock i sammanhang dermed all kraft att vidare motstå den ständigt återkommande påtryckningen att bereda individen vidsträcktare rätt att disponera öfver den ärfda jorden utan afseende derå att han endast såsom familje-medlem och på grund deraf arfsberättigad, kommit i besittning af jorden.
Medelst borttagande af nu gällande lags stadgande om surrogat för afhänd arfvejord, är äfven utväg öppnad att med lätthet kringgå de ännu i förslaget qvarstående inskränkningarné i testamentsrätten om arfvejord.
Den enda frihet jag för närvarande skulle vilja i detta hänseende medgifva vore i fråga om testamente till efterlefvande maka.
Det förhållande, som eger rum emellan äkta makar, synes mig vara af beskaffenhet, att derigenom arfvingens rätt till jorden borde kunna få ingalunda omintetgöras, men i någon mån suspenderas.
Genom nuvarande ovilkorliga förbud att genom testamente förordna om arfvejord måste ofta det förhållande kunna inträffa, att genom ena makans död den andra försättes från ekonomiskt välstånd till fullkomlig meddellöshet och detta oaktadt ej kan förnekas, att genom äktenskapet den ena makan på visst sätt inträder i den andras familj.
En testamentsfrihet i Lag-Utskottets Betänkande N:o 13.
45 denna riktning synes mig äfven billig och klok ur den synpunkt, att äkta makar icke måga från nedläggande af nyttig kostnad på den enas arfvejord varda förhindrade af farhåga att genom dennas död den andra skulle äfven för sin person komma i mistning af det, som från gemensam egendom skulle öfvergå till att vara enskilt.
Då emedlertid önskligt är, att, derest annan egendom än arfvejord finnes, den äfven i första rummet vid sådant testamente användes, samt efterlefvande maka ej eller kan hafva anspråk att för sig ensam få behålla allt hvad som förut hörde till bådas bo, har jag trott, att ett stadgande härom borde innehålla, det man eller hustru vore obetaget att till den andra af dem på lifstid förläna hälften af sin arfvejord.
Vidkommande testamentsrätten i stad har väl genom Kongl. Förordningen och Förklaringen den 19 Augusti 1762 i lagstiftningen införts någon skilnad mellan O Ö ~ #
Ö ärfd och förvärfd stadsfastighet; men enär denna skilnad på det hela saknar betydelse och ej vidare finnes utförd i afseende på giftorätt och surrogat, anser jag ej vidare böra på denna grund byggas, i följd hvaraf och då jag i allmänhet ej varseblifvit någon böjelse för missbruk af testamentsrätten till förfång för efterlemnade barn, alla nu befintliga inskränkningar i testamentsrätten i stad synas mig kunna utan våda borttagas, helst om det i 17 Kap. 4 § Ärfda-Balken innehållna stadgande om medels afsättande för omyndiga barns föda och uppfostran efter stånd oell värde vinner tillämplighet äfven för städerna.
Lika med Utskottet finner jag de särskilda stadganden om testamentsrätt, hvilka gälla för dem, som till Preste-Ståndet höra, ej vidare böra ega rum.” Af Herr Sparre, S., med tillkännagifvande att han ej biträdt i förslaget derom att makar till hvarannan må förläna arfvejord för längre tid än förläningstagaren förblir enkling eller enka.
Af Herr Domprosten Björling: ”Lag-Utskottets pluralitet har uti det lagförslag, som ofvananförda betänkande innehåller, först och främst upphäft den hittills i vår lag gällande grundsats att arfvejord å landet skall vara orubbad och oberoende af testamentsrätten, och dermed helt och hållet tillintetgjort den hos oss urgamla arfvejords-principen.
Denna princip innebär, att förfädrens jord ovilkorligen skall gå i arf till egarens barn, och endast i det fall att sådana ej finnas, till andra inom slägten.
Utskottet har, i motsats häremot, vid frågan om bröstarfvingarnas ovilkorliga rätt, i 1 § af sitt lagförslag ej fästat ringaste afseende på arfvejorden, utan blott talat om halfva qvarlåtenskapen; och då dervid med ett enda ord ej ens blifvit omnämndt huruvida i den hälft af qvarlåtenskapen som utgör bröstarfvinges laglott, arfvejord, i fall sådan finnes, skall ingå, så synes klart att Utskottet i afseende på bröstarfvingarna ansett det helt och hållet likgiltigt om de erhålla arfvejord eller icke.
Härmed har Utskottet på en gång och med ett penndrag ur Svensk lag utplånat den från äldsta tider derstädes gällande grundåsigten att förfädrens jord är innerligen förenad med samt högst kär för bröstarfvingarna och derföre bör dem ovilkorligen tillfalla.
En lagstiftning, som på detta sätt tillintetgör en hos Svenska folket djupt, rotfästad och från fädren ärfd grundsats torde dock ej kunna påräkna något allmännare bifall.
Vidare har Utskottet genom sammanförandet af den ärfda jorden och den förvärfvade egendomen och tillintetgörandet af all skillnad dem emellan i afseende på bröstarfvingarnas rätt, sett sig nödsakadt att inskränka den gamla och hos Svenska folket högt värderade rättigheten att fritt få disponera öfver all den egendom, som egaren genom sina krafters fria bruk sig förvärfvat; och derigenom har Utskottet rubbat eller förstört ännu en grundsats, som, om jag ej miss - 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. tager mig, icke är mindre införlifvad med Svenska folkets tänkesätt än den först omnämnda.
Tvenne i Svensk lagstiftning urgamla principer, nemligen arfvejordsprincipen och den fria dispositionsrätten af förvärfvad egendom hafva af Utskottet således blifvit till sitt väsende förstörda, och på deras ruiner har man uppfört en ny lagstiftning, som innebär ett försök att låta de nyssnämnda principerna återuppstå till halft lif uti en onaturlig förening.
Från den förstnämnda principen har man upptagit bros tarf vingar nas ovilkorliga rätt och från den sistnämnda den fria dispositionsrätten, och för att kunna förena dessa stridiga grunder har man till hälften inskränkt dem båda.
Resultatet häraf har ej kunnat blifva något annat än ett principlöst förslag, som saknar all grund så väl i Svenska folkets häfder, sorn i sig sjelft, och som endast har godtycket att tacka för sin uppkomst.
Man må till stöd folden af mig tadlade lagstiftningen ej beropa sig på bruket hos fremmande nationer, så vida man ej tillika kan hos oss införa alla de förhållanden, som hos dessa nationer utgöra ett vilkor för denna lagstiftning; och om man äfven utan större olägenheter i andra hänseenden skulle kunna åstadkomma ett sådant införande, så måste man dock finna ett mäktigt hinder deruti att man då nödgas förstöra tvenne urgamla uti Svenska folkets lif ingångna principer.
En märklig egenhet företer Utskottets förslag deruti att det borttagit bröstarfvingarnas ovilkorliga rätt till arfvejorden, men sökt bibehålla denna rätt för slägten, då det uti förslagets 2:dra paragraf stadgat att om arfvejord å landet må ej förordnas till förmån för annan än den, som egt börderått till jorden, om den af gifvaren såld blifvit, eller, om så skyld, ej finnes, till annan af gifvarens skyldemän, så länge sådan till är.
Det förefaller besynnerligt, att Utskottet sålunda ej tvekat att i afseende på arfvejorden rubba den ordning inom slägten, som ligger till grund för arfsrätten, att det ej tvekat att tillintetgöra bröstarfvingarnas ovilkorliga rätt, hos hvilka det blodsband, som för slägten är arfsrättens grund, i första hand och mäktigast gör sig gällande, men likväl tvekat att rubba skyldemännens ovilkorliga rätt till sagda jord.
Utskottet synes dervid hafva förbisett, att det i sjelfva verket upphäft slägtens rätt då det upphäft bröstarfvingarnas, enär den förra helt och hållet grundar sig på och utgår ifrån den sednare, samt att ett lagförslag, som bevarar den förstnämnda rätten på samma gång som det upphäfver den sistnämnda, derföre är behäftadt med en mycket stor inkonseqvens.
De skäl, som förmått
Utskottet till den af mig tadlade lagstiftningen äro förnämligast trenne.
Först och främst har Utskottet åsyftat att bereda enhet och enkelhet uti testamentsrätten; ooh nekas kan icke att de nuvarande lagarne äro i detta afseende högst invecklade och osammanhängande.
Men den sökta enheten bör kunna vinnas utan att uppoffra arfvejordsprincipen och den för testamentsrätten af förvärfvad egendom, och kan den ej utan en sådan uppoffring vinnas, så bör man ej för detta pris köpa densamma.
Vidare har Utskottet velat bereda bröstarfvingarna en hittills saknad fördel.
Om nemligen qvarlåtenskap en består för det mesta eller helt och hållet af förvärfvad egendom, gifver det ifrågavarande förslaget åt bröstarfvingarna ovilkorlig rätt till hälften af sådan egendom, då det för det närvarande beror på egarens godtycke om han deraf vill lemna dem något eller intet.
Men äfven denna fördel, så stor den än må synas, är ej så mycket värd att den bör köpas med uppoffring af bröstarfvingarnes ovilkorliga rätt till fadrens jord eller af de tvenne förstnämnde
Qch hos oss dyrbara och häfdvunna principerna.
Dessutom strider Utskottets förslag helt och hållet emot våra nu gällande arfslagar.
Dessa äro nemligen Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 47 nemligen byggda på den grundsats, att, då blodsbandets rätt till förmån för bröstarfvingarna verkligen inträder och blifver gällande, denna rätt ej då får inskränkas af något annat, så att den blott skulle gälla till hälften eller till någon del.
Sålunda skola, efter våra lagar, barn, då arfsrätt för dem kommer i fråga, ärfva hela qvarlåtenskapen efter sina föräldrar och ej blott någon del deraf.
I motsats häremot har Utskottet låtit blodsbandets rätt verkligen inträda till förmån för bröstarfvihgarna, men förklarat att denna rätt ej får gälla för mera än halfva qvarlåtenskapen.
Detta intrång på blodsbandets rätt skall, om det inkommer i våra lagar, utan tvifvel äfven göra sig gällande i andra fall, än det nu nämnda, och dermed har man ingalunda gagnat utan tvärtom på det högsta skadat bröstarfvingarna.
Slutligen har Utskottet genom sitt förslag äfven åsyftat fördelen att bevara arfvej orden från sönderstyckning och lättare förena den uti en af bröstarfvingarnes hand, hvarvid Utskottet förutsatt att egaren till sådan jord i de flesta fall skulle åt en af bröstarfvingarna testamentera all den arfvejord, som han, enligt förslaget, egde rätt att bortgifva.
Men ett sådant utöfvande af testamentsrätten skulle införa en olikhet emellan barnen i afseende på fädernejorden och sålunda i sjelfva verket rubba deras hittills varande lika arfsrätt till sagda jord samt grundlägga ett slags majoratsrätt, som för oss alltid varit fremmande och alltför mycket strider emot de friare, i blodsbandet grundade åsigter, som i afseende på fädernejorden hos oss herrskat.
Den enda skillnad, som i detta hänseende från äldsta tider gjorts emellan barnen, har varit att sonen fått ärfva dubbelt emot dottren; men att denna skillnad endast haft sin grund uti qvinnans underordnade ställning och ej afsett att införa något slags majorat, vare sig i ändamål att freda arfvejorden från sönderstyckning eller att bevara den åt slägten, är klart deraf att intet tillfälle i de äldre lagarne lemnats egare af arfvejord att testamentera någon större del deraf åt en af sönerne, och att, om sådan egare endast haft qvinliga arfvingar, han icke varit berättigad att låta arfvejorden öfvergå till någon annan än sina döttrar.
Om Utskottets förslag vinner framgång skall den åt egaren af arfvejord lemnade rättigheten att, på bekostnad af barnens nuvarande lika rätt, utvälja en af dem till den förnämsta innehafvaren af denna jord, utan tvifvel väcka missnöje och söndring inom familjerna samt derföre störande inverka på den husliga endrägten och friden.
Den fördel Utskottet härmed åsyftat torde ock i de flesta fall kunna tillvägabringas derigenom att arfvejordsegaren genom sin fria dispositionsrätt af den förvärfvade egendomen sätter ett af barnen i tillstånd att kunna utlösa de öfriga från arfvejorden; och om undantagsfall stundom skulle inträffa, som försvåra ett sådant utlösande, så bör man ej för att bereda lättnad härutinnan förstöra hela vårt arfvejordssystem.
Utskottet synes hafva förkastat arfvej ordsprincipen af det skäl, att de förhållanden, som i fordna dagar framkallat den, ej nu mera skulle finnas.
Men härutinnan torde Utskottet hafva misstagit sig.
Denna princip bör bibehållas ej allenast af det skäl, att det är med rättvisa och billighet öfverensstämmande att egare till arfvejord skall öfverlemna densamma till barnen på samma vilkor som han den emottagit, utan förnämligast af den orsak, att de, som hafva samma del i blodsbandet och deraf samma anspråk på föräldrakärlek, äfven skola hafva lika rätt till hela den jord, som, till följd af vårt samhälles ursprung från odalmannalifvet och af de minnen som med den sammanväxt, fäster sina Svenska fosterbarn med ett band, som är beslägtadt och förenadt med blodsbandet.
Yåra arfvej ordsförhållanden hafva sin rot uti iBill. till R.
7 Samt. 1 Afd. 5 Baft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. den kärlek till fadrens jord, sorn tillika med sjelfva jorden satt i arf frän fadren på barnen och som ingalunda hos oss upphört.
Denna kärlek åter finner sin förklaringsgrund ej allenast deruti att den jord, på hvilken menniskan är född, fäster henne vid sig med ett slags moderligt band, som genom dyrbara minnen från en flydd barndom förstärkes, utan synnerligen deruti att detta fädernejordens moderliga band tilltager i styrka och innerlighet ju längre det förenat sig med och genomträngt blodsbandet, d. v. s. ju längre det gatt i ari från fädren på barnen och ju mera kära minnen af förfäders kärlek och dygder fått helga detsamma.
Det blodsband, som förenar barnen med förfädren, är derföre hos oss så innerligt förenadt med det band, som fäster oss vid fädernejorden, att dessa båda band ej kunna söndras från hvarandra utan en våldsam och sårande slitning, och jag måste derföre anse det vara högst orätt att uti Svensk lag slita isär detta dubbla blodsband genom att fråntaga barnen deras ovilkorliga rättighet till hela fädernejorden eller rubba deras lika arfsrätt i den jord, der deras hjortan hafva lika djupt rotfästat sig och der för dem alla lika heliga och dyrbara minnen bo.
På dessa skäl får jag reservera mig emot Lag-Utskottets ofvanstående betänkande.
” Af Herr Domprosten Bring emot förslaget att makar må ega på lifstiden till hvarannan förläna arfvejord.
Af Herr Prosten Ljungdahl, som anmält att han ej deltagit i behandlingen uti ifrågaställde ärende.
Äf Herr Uppling. ”Då den af Utskottet föreslagna inskränkning i friheten att till hvem man vill borttestamentera arfvejord å landet hindrar mig att i Utskottets nu afgifna betänkande i allo instämma, anser jag mig böra i korthet utveckla skälen för denna min skiljaktiga åsigt.
Rättigheten att genom testamente förordna om den egendom, hvaraf man lagligen kommit i besittning anser jag vara grundad i sjelfva begreppet om eganderätt och icke böra, utan att ytterst vigtiga skäl dertill föranleda, af lagstiftaren i något afseende inskränkas.