Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid hvarje hennes besök i Rom har kron- prinsessan naturligen, så snart hon kunnat, aflagt visit hos konungaparet i Quirinalen, denna härligt belägna, ehuru ej genom sitt yttre så särdeles imposanta kungaboning.
Så har ock nu varit fallet.
Kronprinsessan har QUIRINALEN, DET KUNGLIGA PALATSET.
— 5 — I D U N 1899.
För ett par och tjugu år sedan gick barn- sängsfebern en tid i Köpenhamn.
Vi fingo in på sjukhuset åtskilliga dylika patienter jämte deras späda barn.
En dag lades in på min sal en mycket ung kvinna, en ovanligt vacker nordisk typ.
Hon var dödssjuk, mest utan sans.
A f de par ord hon yttrade hörde vi, att hon var svenska, och som varande landsmaninna fick jag ett större intresse för henne.
ROM: PIAZZA DEL POPOLO.
denna gång från Stockholm medfört en sär- deles vacker present till drottning Margherita.
Denna utgöres af en vas af mycket tilltalande form, till hvilken h. k. h. själf gifrit idén.
Vasen, af hvilken vi i detta nummer meddela en afbildning, är modellerad af artisten Algot Eriksson samt förfärdigad vid Rörstrands pors- linsfabrik af s. k. fältspatäkta porslin.
Botten- färgen är blågrön, och den ungefär 60 c m.
höga vasen är öfversållad med skära och blå prästkragar (margheriter), bland hvilka prunkar ett krönt M.
Friskhet, mjukhet, glädtighet samt ett kär- leksfullt och uppoffrande sinne föra syster Mimis talan vid smärtans läger, vare sig detta redes i armodets boning eller i konungaborgen.
Kronprinsessans visit hos konungaparet åter- gäldades den 19 jan., då hon af konungen och drottningen fick mottaga ett nära timslångt besök.
» VÅRT BARN ».
KONUNGENS U SJUKSKÖTERSKA.
P S A L A B A R N, dotter till vaktmästaren vid Anatomiska institutionen P. Lund- berg, inträdde fröken Mimi Lundberg, efter att hafva åtnjutit undervisning i sin födelsestads högre elementarläroverk för flickor, år 1884, vid 21 års ålder, som elev i Sofiahemmets första sjuksköterske- kurs.
Under de fjor- ton år hon tillhört Sofiahemmet har hon som privatsköterska tjänstgjort i åttio fa- miljer, hvarjämte hon de sista två åren va- rit anställd som sjuk- sköterska vid Borger- skapets änkehus, där hon gjort sig synner- ligen värderad och afhållen.
— Dyrbara förtroendevärf hafva MIM-I LUNDBERG.
uppdragits åt den unga sofiasystern.
Så har det förunnats henne att gång efter annan under smärtsamma och kritiska sjukdomsperioder vårda konungen och drottningen liksom äfven kronprinsen och kron- prinsessan.
Då drottningen för elfva år sedan skulle undergå sin lifsfarliga operation, och då konungen för tre år tillbaka i Honnef tycktes hafva anledning att frukta för sitt lif, var det » syster Mimi » de kallade och behöllo vid sin sida, tills faran var öfver.
Sin senaste mission har hon, som kändt, i dagarna fyllt vid ko- nungens sjukbädd.
UPPTECKNADE F Ö R IDUN AF GER- DA L WIGSTRÖM.
I L L A GRETA, vårt kära lilla fosterbarn, med ditt ljusa lockiga hår, dina stora bruna ögon och lilla näpna trubbnäsa, som en glittrande glad solstråle står du för mitt minne.
Nu är du stora damen, och skulle af en händelse dessa rader komma för dina ögon, får du ej blifva ledsen öfver, att en af dina fostermödrar så här offentliggör ett litet värn- löst barns historia.
» Vårt barn » blir j u ej gramse på en af sina numera gamla m a m m o r?
Inga papper hade hon med sig, så att man kunde få veta, hvar hon hade sitt hem.
På frågan hvad hon hette, tyckte vi hon sade: » Greta ».
Hennes händer voro inga arbets- händer.
Det såg förr ut, som hon varit söm- merska eller något dylikt.
Hon var liten och fint byggd med guldfärgadt ljust hår och stora mörkblå ögon, skuggade af långa mörka ögonfransar.
Ett obeskrifligt drag af lidande och sorg låg i den förvirrade blick hon ibland fäste på oss, men prägladt af djup ångest blef ut- trycket i hennes ögon, då de föllo på det lilla barnet, jag lagt på hennes arm.
Kamraterna — vi voro på den tiden endast sex af den bil- dade klassen och tjänstgjorde alla på samma afdelning — hade den ena efter den andra kommit in på salen.
De hade hört talas o m den döende vackra främlingen, som låg på det stora sjukhuset, okänd och namnlös med sitt lilla barn, som snart skulle blifva moderlöst och utan hem.
Den lilla varelsen skulle kastas ut i värl- den, för att kanske en gång få genomgå lika svåra lidanden som den unga vilseförda mo- dern.
Tysta, allvarliga och djupt gripna stodo kamraterna kring dödsbädden.
Jag förde min ena arm under hufvudkudden samt strök med den andra handen lugnande och smekande öfver det guldfärgade håret samt tillhviskade henne så godt jag kunde tröstens ord.
Men samma ångest låg alltjämt i ögonen, och den darrande handen sökte fatta tag i barnet.
Vi sågo villrådiga på hvarandra.
Plötsligt flög samma tanke genom allas hjärtan, vi för- stodo hvarandra utan ord.
Högt och tydligt, fast rösten darrade af undertryckt gråt, sade jag: » Ni skall ej vara orolig för edert lilla barn, hon skall bli ' vårt barn, systrarnas fosterbarn.
Förstår ni hvad vi lofva eder? » Ett skimmer af glädje och frid lade sig öfver de förut så ångestfulla anletsdragen, och ROM: DEX NYA TXBERBRON MED KASTELI.ET ST- ANGELO.
IDUN — 6 — 1899. med den lillas hand hårdt sluten i sin drog hon kort därefter sin sista suck.
Vi ombestyrde en enkel begrafning åt den stackars främlingen.
Ömt och varligt lades hon i sin sista bädd, och då hon fördes bort, kände vi alla, hur oändligt mycket vi hade Gud att tacka för — vi som blifvit fostrade i goda hem, omhuldade och skyddade på alla sätt och sedan varit nog lyckliga få följa vår kallelse.
Hon, den okända, hade troligen kommit ensam till den stora staden, där faror och frestelser lura öfverallt, och där ett fagert yttre är en stor olycka för den värnlösa.
Nu gällde det att på bästa sätt ordna för » vårt barn ».
Hon döptes i vårt kapell till namnet » Greta » samt därtill alla sex foster- mödrarnas namn.
Döpelseakten var högtidlig — jag bar bar- net.
De andra jämte professorn voro faddrar.
Efter dopet talade vår präst ett par ord till oss, börjande m e d: » Allt hvad I hafven gjort en af dessa mina minsta, det hafven I gjort mig. » Vår stränge, allvarlige, men hjärtegode professor strök något fuktigt bort ur ögonen.
Han lämnade oss sedan en ganska stor summa penningar att sättas i sparbanken för den lillas räkning.
Vi kände till en ung redbar handtverkare- hustru, som själf varit vår patient.
H o n hade mistat sitt enda barn.
Till henne lämnade vi lilla Greta mot en öfverenskommen ersätt- ning för hvarje månad.
Själfva höllo vi henne med kläder, och syster Signe, som var mycket händig, sydde små näpna klädningar.
Jag stickade sockor och strumpor, och alla läm- nade hvar sitt bidrag, så den lilla var alltid så nätt och prydligt klädd.
Fosterföräldrarnes glädje var hon, » lilla Greta solstråle », som vi kallade henne.
Hon hade ärft moderns fagra guldglänsande hår — glädje och lefnadslust lyste i de milda bruna ögonen.
l Då hon var fyllda 2 / z år, kom en af » mam- morna » helt glad och visade oss ett bref, däri släktingar till henne, godsägarefolk på Jylland, som voro barnlösa, bad » syster Henny » hjälpa dem med att få ett fosterbarn.
Det skulle vara friskt, alldeles värnlöst och helst en liten flicka.
Vi sågo på hvarandra, både glada och sorgsna — glada, ty nu skulle barnet få ett godt hem och uppfostran — • sorgsna, ty vi skulle mista en solstråle på vår så ofta mörka och tunga väg, och troligen skulle vi aldrig få se henne mera.
Svårt var afskedet från de hederliga, hjärte- goda fosterföräldrarne.
Genom bref hörde vi, att Greta snart hade fästat sig vid sin nya omgifning och var glädjen i hela huset.
Jag har aldrig återsett henne, » vårt barn », men fick nyligen genom en af » mammorna » veta, att hon blifvit en vacker, god flicka samt förlofvad med en ansedd man.
Vi sjuksköterskor få se så mycket, som är svårt och tungt — vi få mer än någon annan människa en inblick i hjärtats hemligheter.
Det vi då få se vill ofta lägga sig som en tyngd öfver vårt sinne, men ej ett ögonblick få vi sluta ögonen för allt det goda och sköna, som finns i denna världen.
Vi måste fånga solstrålarne, för att kunna sprida glädje och tröst.
En dylik är du för mitt minne och hjärta, » lilla Greta solstråle ».
» NÄR V ÄNGLARNA GRÅTA ».
I SUTTO vid den sprakande brasan, mam- ma och jag.
Hon höll mig på sitt knä, och jag kröp djupt, djupt in i hennes famn.
Eldskenet bländade mina förgråtna ögon, jag slöt dem sakta och lyssnade till mammas ord: » Ser du, min älskling, bur ledsamt allt är, när du har varit häftig.
Minns du, så allvar- sam pappa var i middags, och hur tyst det var i den annars så muntra lilla kretsen?
Och inte bara här är det ledsamt, Elsa.
- Tänk på Gud och änglarna, som måste gråta för din skull.
Hvem vet, kanske höllo änglarna däruppe på att glädjas öfver ett människobarn, som motstått frestelsen, då du med din synd för- störde deras glädje.
Kanske de stodo samlade kring Guds strålande tron och sjöngo tusen- stämmigt i klingande toner hans lof.
Ser du dem, Elsa?
De äro så många, att man ej kan räkna dem.
I skimrande, hvita kläder stå de sida vid sida, så långt blicken kan nå.
De spela på harpor och lyror, de blåsa i ba- suner och sjunga för att prisa alltets skapare och uppehållare, de fröjdas öfver att få stå framför hans anlete och tjäna honom i frid och kärlek.
Men det klappar ett olycksbådande slag på himmelens port, och in träder din skyddsängel, Elsa, i dystra, svarta kläder, och med sorgsen stämma ropar h o n: » I fån ej sjunga mer!
Läggen bort harporna och lyrorna, kasten basu- nerna ifrån Eder och sörjen med mig!
Det barn, som den allsmäktige anförtrott åt mig, har syndat mot sin moder, mot mig och mot lefvande Gud. » — Och änglarnas sång tyst- nar, de kasta ifrån sig sina harpor, vid hvilkas ljud de nyss gladt sig.
De fly bort från det saliga rum, där Guds tron står, de fly bort för att sörja och gråta för din skull, Elsa — — — — — Mitt barn, mitt innerligt älskade barn, hur kan du vilja bedröfva dem s å?
» — — — Nu är min moder själf en ängel och står däruppe, väntande på mig.
Många, många år hafva svunnit sedan den omtalade kvällen, och många gånger har min moder måst sörja öfver mig.
I klara barnaögon har jag dock sett stora tårar, ångerns heta välgörande tårar, när jag för dem berättat o m änglarna, när de gråta.
» YCKO ».
KNÄCKEBRÖD PRYDNAD.
D AF SOM CÉCILE SALONGS- GOHL.
EN ELEGANTA AMERIKANSKAN, som hed- rat mig med ett besök, satt i förmaksemman, iklädd sälskinnskappa och fjäderhatt, och ut- vecklade för mig sin stora plan med feberaktig brådska.
» Det är så att jag nödvändigt vill ha hela vårt umgänge på eftermiddagsbjudning inom 14 dar — bara damer, förstås - och jag har legat vaken om nätterna för att hitta på något riktigt stilfullt och originelt att roa dem med.
Nu skall ni strax få höra hvad jag tänkt ut; om ni bara ville åtaga er hufvudsaken, den intellektuella undfängnaden, så skall det bli något alldeles öfverdådigt ... men om det står något i vägen, så att ni inte han hjälpa mig — ja, dä ligger hela den granna idén i gruset. » Först då hoppet om min hjälp lekte henne i hå- gen, såg den söta frun ut, som vore hon redo att taga en glädjeflykt of van Newyorks skyskrapare; men mot satsens slut såg det i nästa ögonblick ut, som hade hon mistat sin sista vän på jorden.
» Häromdagen var jag på en stor mottagning inom vårt umgänge.
det var en rysk soarée.
allt var ryskt, från musiken till kaviarn.
En ryska i natio- naldräkt talade med utländsk brytning om slaviska litteraturens ljus.
sedan tände hon sin lilla ciga- rett och bolmade som ett lokomotiv.
den ryska seden göra vi hyggliga amerikanskor aldrig efter.
och samovaren ångade och karavante bjöds i glas med citronskifvor flytande på ytan.
och alla voro betagna i den ryska tillställningen.
det stod en half spalt därom i Herald och World dagen efter.
Men jag har alltid haft sympatier för sven- skarne, ej för ryssarne, och Gustaf Adolf är min hjälte.
jag är prästdotter och prästfru.
och där- för hägrar en svensk mottagning för mig som något obegripligt vackert.
och så snart jag bestämt mig för idén i morse, kom jag ' hit till er med enträgen bön om råd och hjälp.
Det är således hufvudsum- man: vill ni lof va mig ett litet föredrag på en half timme om » Hemlifvet i Sverige? » Det tog endast ett par minuter att på amerikanskt vis komma öfverens om villkoren och afsluta munt- ligt fördrag mellan prästfrun och föreläserskan till yrket.
Sedan följde rådplägningen rörande bjud- ningens sedvanliga tillbehör, som i föreliggande fall måste noga ordnas i svensk stil alltigenom.
Frågor och svar flögo som skyttlar fram och till- baka, medan värdinnan sökte utröna enskildheter i svenska bruk och seder, som sällan stå till buds i resebeskrifningar, utgifna af manliga författare.
» Hvilka äro de svenska nationalfärgerna?
Hvilka nyanser af blått och gult?
Hvilken är den svenska nationalblomman? » Jag föreslog neckrosen, konvaljen, linnean, blå- sippan.
Men skogens små blomster voro oåtkom- liga midvintertiden och äro för resten näppeli- gen stora och pråliga nog att tjäna som salongs- prydnad.
Neckrosor däremot finnas året om i pap- per och tyg, men amerikanskans fina smak förka- star allt utom den doftande, af naturen själf färgade och formade blomman och beräknar vid samkväm minst lika stora utgifter för lefvande blommor som för förfriskningar åt gästerna.
» Hvad är det för grönt, som växer i de svenska skogarne? » Jag rekommenderade granris och ormbunkar.
Långt svårare blef det att gifva goda råd, då för- friskningarna koramo på tal, ty te, kaffe och cho- klad utgallrades genast på listan som » rysligt hvar- dagliga » jorden rundt.
På skämt nämnde jag som svenska, karaktäristiska rätter: palt, mesost, graflax, filbunke, sill och potatis.
Ingendera tycktes slå an — rent af otänkbart!
Då något läskande ändå an- sågs oumbärligt och den svenska gröten, som jag hade i sinnet, näppeligen kan anses vara läskande, föreslog jag ölost med ty åtföljande recept — men frun ryste till och ruskade på det fina hufvudet.
» Nå, punsch då! » — Storögd förfäran.
» Vi afsky vin, öl och spirituösa af smak, prin- cip och för församlingens skull. » » Hurrah! » hade jag så när ropat — » jag har det!
Saft och vatten, naturligtvis.
Något svenskt — och därtill nytt och sött och vackert och iskyldt efter amerikansk smak. » Hallonsaft, skref prästfrun på ett visitkort.
» Nu något svenskt till, i fast form. » Det rann mig i hågen, huru publikens uppmärk- samhet fängslades öfverailt i hög grad af det sven- ska knäckebröd, som jag förevisade under mina föredrag om » Hemlifvet i Sverige ».
Hvad som tog brorslotten af intresset åt sig i kyrkor, teatrar och salar i skilda stater, bland olika samhällsklasser, åldrar och kön, det måste väl också duga som skåde- bröd i en elegant salong i metropolen — kanske till och med äga dekorativt värde, då det användes som material af en uppfinningsrik amerikanska.
Jag lämnade således försöksvis adressen på en svensk bagare i Brooklyn och varskodde frun, att jag bru- kade ägna minst fem minuter åt knäckebrödet och att detta lilla roliga kapitel var nog det, som föll den amerikanska allmänheten mest i smaken och råkade sist i glömska.
Återstod så musiken, som har makt att fram- trolla stämning som intet annat.
Förslaget att välja Ulfåsamarschen upptog mrs W.
med ett rop af förtjusning, enär tusentals amerikanska brudar under årens lopp rågat på kyrkgolf fram till altaret under orgeltonerna af » Svenska bröllopsmarschen », hvilken i jämbredd med I.ohengrinmarschen tjänstgör vid de flesta vigslar i Unionen.
Med löftet att jag skulle infinna mig med dal- kulledräkten en half timme före gästerna, för att granska anordningarna och påpeka hvad som var på tok, tog prästfrun afsked och sväfvade med strålan- de uppsyn ut på gatan.
Den hvituniformerade renhållningsbrigaden höll på att skotta undan snömassorna på Newyorks gator en bister februaridag, då jag 1 4 dagar senare fram- kom till en storståtlig kyrka och letade rätt på upp- gifvet husnummer-midt i raden af brunstensbygg- nader, som liknade hvarandra som bär.
Men nej — prästbostället hade för tillfället lagt sig till med ett tunnellikt tälttak från porten utför trappan ända till trottoarens ytterkant, så att gästerna skulle slippa utsättas för väder och vind från vagnsdörren till porten.
En matta var till och med utbredd på ste- narna.
Värdinnan stod på salongströskeln i modern säll- skapsdräkt: af siden, öppnade och hopfällde ideli-
— gen solfjädern i största nervösa spänning och utro- pade vid min åsyn: » Ack, hvad jag är glad!
Hvad det är för en lisa att ha er här!
Här har jag gått en half timme och ängslats att något händt er, att jag skulle få telegram med återbud från er i sista stund.
Kom för all del genast hit in.
jag dör af nyfikenhet, hvad ni skall tycka om salongens klädsel. » Hon var upprörd som en debutant i kulisserna, innan regissörens klocka ringer, att ridån skall gå upp.
&gt;Kära ni, ser det svenskt ut? » Mållös af förvåning, med ena galoschen i handen, stirrade jag från tröskeln in i salongen och inan- dades svensk skogsstämning, julstämning i norden, med doften af grankvistar och liljekonvaljer i för- ening.
Omsider fick jag fram ett halfkväfdt ah!
af uppriktig beundran, och då blef den ståtliga frun så sprittande glad, att hon drog mig hejdlöst in på golfvet, från hörn till hörn, tvingade mig att kika i taket och berättade hela tiden om de olika detal- jernas anordning med en okonstlad flickas liflighet.
Den stora, mattbelagda salongen innehöll som enda möbel ett uppslaget pianino, på hvilket stodo tända grenljus under blågula skärmar, mellan vaser fulla af drifhuskonvaljer.
Mot grankvistarne i hör- nen stödde sig ormbunkar i näf verställningar.
Kron- ljusens sken dämpades af skärmar i de svenska fär- gerna.
Det var full dager ute, klockan var knappt 3; men rullgardinerna voro nere och de på mattan släpande hvita spetsgardinerna, som fyllde hela fön- steröppningen i ett enda stycke, voro klädda med stensötans gröna blad.
Hvalföppningen mellan sa- longen och förmaket åt gården hade draperier af skira bomullstyger i de svenska färgerna, samman- hållna med knäckebrödskakor på breda blå gula band, och blå-gula skira guirlander, med påträdda bröd- kakor på jämna afstånd, bildade en effektfull, ori- ginell fris.
Och taflorna sedan!
Där viftade en ung viking på klippans brant sin hälsning åt hafvet, och midtemot flöto skimrande neckrosor på skogstjärnens mörka yta.
Jenny Lind i konsertdräkt och Kristina Nilsson med sina typiska svenska drag skådade ned från väggarna.
Bra såg allt ut och mening var det med hvarje detalj, åstadkommen med obetydliga re- surser, men med uppbjudande af mycken tid, möda och ett lefvande intresse för saken.
Men hvarför inga soffor, emmor och bord?
Det brukas så vid amerikanska mottagningar i hemmen utan stort utrymme, då ett notvarp väntas.
Gäster- na hälsas af värdinnan innanför salongens tröskel.
Stående på mattan samspråkar man då i grupper en stund, tills förfriskningar kringbjudas på bricka, eller den intellektuella trakteringen vidtager, under hvilken främmandet sitter på fällstolar.
Värdinnan själf är på sin vakt nära ingången för att mottaga försenade gäster och genast anvisa dem platser i all tysthet.
(Forts.) 7 — IDUN lärares död studerade han i Berlin för Joachim.
Fran sitt nittonde år bar han gjort konsertresor ge- nom Europa och Amerika, öfverallt inhöstande guld och lagrar, dock utan att därför själfbelåtet stanna i sin utveckling.
eller k v i n n o r, som vid stationer, större byar och samhäl- len vilja uppsätta en lättskött och lönande fabriksrörelse, kostande endast 2 — 300 kronor, hvilket till större delen kan få amorteras, torde anmäla sig i bref till » Läskdrycksma- skinförsäljare », adress Gumselii annonsbyrå, Malmö.
44132) O B S E R V E R A!
Bildadt fruntimmer skas som komp.
i liten fin affär ock öfverlämnas den jämte litet lager.
2000 kr.
» Framtid » Iduns Hylin &amp; C FABRIKSAKTIEBOLAC KONGL.
prisbelönta vid i8gy års utställning med GULDMEDALJ Fbrsäljcs i våra butiker S IJEGERINGSSRATAN — V E A TERLÅNGGATAN IQ.
2497. samt hos alla finare parfymhandlare Illt Illlllllllttlllllll i riket.
I II stämde om åtskilliga legat, bl.
a. ett till Artisternas och litteratörernas pensionskassa.
Den förmögenhet, fru Adler efterlämnar, anses öfverskrida millionen och närma sig halfannan million.
Fru Adler sörjes närmast af syskon, bland hvilka är premieraktören Axel Elmlund.
Under senare åren af sitt lif led hon mycket af en hjärtåkomma, som sedan förliden sommar höll henne bunden vid sän- gen.
Hennes fattiga funno dock vägen till hennes våning vid Kungsträdgården, och äfven under lidan- dets dagar kom hon ihåg att omhulda dem.
CHARLES GREGOROWITSCH.
Hans spel lär enligt kompetente domare i hög grad erinra om Wieniawskys, och det är väl det största beröm en violinist kan önska.
Sarasate lär ha gif- vit honom detta betyg: &gt;J£i alla nuvarande violini- ster tilltalar mig Gregorowitsch mest. » Gregorowitsch spelar ett utsökt instrument, en äkta Guarneriue, värd 20,000 frcs.
Få nu se, om han med den lyckas spela sig in i Stockholmspu- blikens hjärtan.
TPN KVINNLIG DONATOR.
14 januari afled i Stockholm änkefru Anna Charlotta Adler, född Elmlund.
Fru Adler hörde icke till dem, som älska ytlig, tom glans.
Nödens barn kände henne bättre än lyckans.
Få kvinnor i Stockholm torde ha öfvat en vidsträcktare och mera välsignelsebrin- gande välgörenhet i det tysta än hon.
Fru Adler uppnådde en ålder af 65 år.
Hon hade i barnlöst äktenskap varit förenad med grosshandla- ren C.
A. Adler.
Under makens lifstid affattade båda gemensamt ett testamente, i hvilket de done- rade betydande belopp till 6 stockholmska barm- härtighetsanstalter.
Efter mannens död upprättade fru Adler för sin del ett testamente, hvari hon be- TT) AMERNAS MIDDAG.
För turkiske ministerns fru, prinsessan Eminé, gaf härom aftonen mrs Arthur Herbert, engelska legationssekreterarens fru, i sin våning vid Strandvägen stor dammiddag, hvil- ken dessutom bevistades af utrikesministerns fru, grefvinnan Douglas, m. fl.
till ett tjugutal uppgå- ende damer ur den högre societeten.
Efter mid- dagen utfördes svenska nationaldansar.
T l L L FÖRESTÅNDARINNA I WALLINSKA SKO- LAN efter fröken Evelina Fahnehjelm har af styrelsen utsetts lärarinnan vid skolan fil.
kand. Agnes Henckel.
TTALIENSKA SPRÅKLEKTIONER.
Iduns läse- - L krets har ej kunnat undgå att lägga märke till en annons, som nu i flere år varit synlig i tidnin- gens spalter; annonsen är i och för sig själf ej märk- värdigare än andra sådana om lektioner i språk; men dess återkommande år efter år och dess egen- skap att behandla ett språk, som oaktadt dess skön- het bra litet studeras hos oss, gör att red.
velat åt den, som genom ofvan nämnda annons hvarje år då och då gör sig påmint, ägna några rader i notisafdelningen.
Fröken Caroline Dietricbson bör- jade sitt arbete såsom lärarinna i italienska härstä- des i början af år 1891, då hon jämte särskilda lek- tioner anordnade en s. k. kurs i italienska; från de sedan dess gångna åren kan hon uppvisa ett akt- ningsvärdt antal elever, hvilka alla vitsorda hennes plikttrogna arbete, paradt med en ej vanlig förmåga att intressera; genom hennes skickliga ledning hafva de icke blott på jämförelsevis kort tid inhämtat fär- dighet i det vackra språket, utan äfven fått göra bekantskap med den italienska litteraturen, hvilken bland oss nordbor är i det hela allt för litet känd.
Att fröken D. genom sin ort- och personalkännedom i Italien varit och är en tillmötesgående och god hjälpreda för dem, som äro nog lyckliga att få före- taga resan till piniernas och orangernas land, är en sak, som höjer hennes värde såsom lärarinna.
s v a r t, h v i t t och k u l ö r t från 65 ö r e till k r.
16: 45 pr meter — slätt randigt, rutigt, fasoneradt, damast etc. (cirka 240 olika kvalitéer och 2,000 olika färger, mönster etc).
DE män i
Till vice ord- * • förande efter fiu Ellen Ankarsvärd har valts pro- fessorskan Agda Montelius.
£] rIARLES GREGOROWITSCH, den unge ryske violinisten, ger i kväll sin första konsert härstä- des, och har man skäl att hoppas, att hans upp- trädande skall bilda ett uppfriskande moment i vår hittills tämligen slappa musiksäsong.
Charles Gregorowitsch är född 1867 i Petersburg af polska föräldrar.
Han befanns som helt liten pojke vara ett musikaliskt underbarn, som firade alla ett underbarns triumfer.
Lyckligtvis fick han dock därjämte den gedignaste bildning: han var Wieniawskys förnämste elev, och efter denne store 1899. ön- eller 1 ä exp.