Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förslag innehåller hufvudsakligen följande från nu gällan - 14 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N'.o 27. de föreskrifter afvikande stadgande, nemligen: att det skulle tillkomma hvarje fattigvårds - samhälle att till beloppet bestämma det bidrag af högst Tvä Riksdaler trettiotvå skillingar banko, som det nu åligger egare af dylika egendomar och inrättningar att för hvarje sådant * matlag, efter med fattigvårds-stvrelsen träffad öfverenskommelse, till samhällets fattig'ård årligen erlägga; att denria afgift dock borde minskas till hälften lör hvart och ett af sådana matlag, hvarinom minderåriga barn eller andra ej arbetsföra personer icke finnas, samt till fjerdedelen för ensamma personer bland nämnde arbetare; att dylikt bidrag borde utgöras jemväl för alla å egorne bosatta inhyseshjon, backstugusittare eller andra personer, som icke äro i egarens bröd och icke eller kunna såsom jordtorpare anses; att dessa bidrag icke finge åläggas till så högt belopp, att de sammanräknade öfverstege den tillskottsafgift, som egaren, enligt 1 morn., kunde komma att utgöra; samt att, i händelse egendomsegare!) ville sjelf åtaga sig ansvarighet för vården och försörjningen af omförmälde fattighjon, han då skulle njuta befrielse från endast hälften af nämnde afgift, äfvensom, på sätt nu är stadgadt, från hälften af den tillskottsafgift, som enligt 1 mom. bör utgifvas; varande derjemte föreslaget, att med jordtorpare skall förslås sådana arbetare, hvilka, i förhållande till ortens beskaffenhet, under eget bruk innehafva två till fyra tunnland öppen jord samt ängs- och betesmark, tillräcklig för- framfödandet af minst två full v exta boskapskreatur och 6 å 8 får, eller ock endast äng och betesmark af den vidd, att de derå kunna underhålla minst ett par dragare.
Om, på sätt sålunda blifvit föreslaget, åt fattigvårds-samhälle öfverlemnades rättigheten att sjelf ålägga och till beloppet bestämma de ifrågaställde bidragen, blefve således fattigvårds-samhället. lill hvars skyddande från obehörigt betungande, nämnde bidrag blifvit stadgade, domare i egen sak; ett förhållande, som, enligt Utskottens öfvertygelse, lätt kunde föranleda vederpartens eller den bidragsskyldiges skada.
Utskotten kunna derföre icke biträda förslaget i denna del; och då Utskotten dessutom icke allenast anse billigt, att den egendomsegare, som åtager sig enskild ansvarighet för försörjning af de fattighjon, hvilkas underhåll meranämnde serskilda bidrag afse. varder, såsom nu är stadgadt, befriad från utgörande af hela nämnde bidrag och icke allenast från hälften deraf, utan Utskotten äfven finna, alt alla sådana arbetare, hvilka uti motionärens förslag afses, äro inbegripné under nuvarande stadgande, och. enligt Utskottens åsigt, någon förklaring öfver hvad med jordtorpare förstås, icke erfordras, få Utskotten tillstyrka, att nu omförmälde förslag icke må bifallas.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N-.o 27. 1.3 14:o Uti H, 12 och 13 §§ af nu gällande författning äro föreskrifter meddelade, angående fattigvårds-styrelsens skyldighet alt uppbära samt ansvara för och redovisa faltigvårdsafgifterne; och har i sammanhang med det här ofvan vid 3 § 2 mom. anförda förslag, att Kyrkoherden eller den hans embete förrättar skulle vara ordförande i nämnde styrelse, blifvit yrkad t, att fattigvårds-styrelsen skulle ega att på sitt ansvar och mot den säkerhet, som kunde pröfvas nödig samt mot det arfvode, som församlingen bestämde, antaga en räkenskapsförare, hvilken tillika skulle förvalta faftigvårdsmedlen, vara fattigvårdsstyrelsens ombud i rättegångar och, eldigt styrelsens beslut och på ordförandernes anordningar, göra utdelningar till de fattige och utbetalningar ur kassan samt derjemte vara ledamot i styrelsen: varande af motionären yttrad den åsigt, att om detta förslag antoges, något hinder icke borde mola för Pastor att allestädes vara’ordförande i fattigvårds-styrelsen och åt denna angelägenhet egna en ledande omtanka.
Under förutsättning, alt motionärens mening varit, att den lättnad uti fattigvårdsbestyrens handhafvande, sorn nu anförda förslag har till ändamål, skulle komma fattigvårdsstyrelserna till godo, äfven för den händelse, att icke Kyrkoherden blefve styrelsens sjelfskrifne ordförande, hafva Utskotten ansett sig böra, fastän det i sistnämnde afseende framställda yrkande icke kunnat af Utskotten understödjas, serskildt besvara motionärens nu ifrågavarande framställning, hvilken Utskotten dock icke kunna biträda.
Då uppdragen att vara ordförande och ledamöter i fattigvårds-styrelsen grunda sig på de väljandes förtroende till de utsedde personernes redbarhet och förmåga att handhafva de med dessa befattningar förenade kommunala bestyr, anse Utskotten det icke böra dessa befattningars innehafvare af lagstiftaren medgifvas att från sig på någon annan öfverflytta större eller mindre del af de dem anförtrodda göromål; och enär, i anseende till befattningarn. es med deras handhafvande påräkna någon pekuniär ersättning, torde det ej heller böra åläggas kommunernc att erlägga något arfvode åt sådana personer, som fattigvårds-stvrelserne kunna finna nödigt att hos sig till biträden anställa.
Utskotten få i följd häraf tillstyrka, att ifrågavarande förslag icke må bifallas. toto De bestämmelser, som förekomma uti 14, 15, 16 och 17 och stödja sig på de grunder, att i fråga om fattigförsörjning hvar och en anses tillhöra det fattigvårds - 16 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. samhälle, der han, efter fyllda femton år, sist under tre på hvarandra följande år stadigt vistats, och att ingen må, i och för äfventyret af framtida fattigvårdstunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort, der honom sådan af andra skäl ej lagligen kan förmenas, hafva utgjort föremål för flere anmärkningar och förslag, hvilka alla gå derpå ut, att en hvar, i afseende å fattigförsörjning, skall anses tillhöra det samhälle, der han är, sednast varit eller bordt vara antecknad i mantalslängd, och att om från ett fattigvårds-samhälle till annat inflyttar eller til! inflyttning anmäles person, som icke har känd utväg till bergning, sådan person icke må antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten, utan medgifvande af fattigvårds-styrelsen derstädes.
Till stöd för dessa framställningar och förslag, hvilka öfverensstämma med de åsigter, Rikets Ständer uti deras vid sisthållne riksdag till Kongl. Maj:t aflåtna underdåniga skrifvelse i ämnet tillkännagifva, har hufvudsakligen blifvit anfördt:
I fråga om inflyttande personers förening med annat fattigvårds-samhälle, än det, de förut tillhört samt vilkoren derför, vore i allmänhet mycken försigtighet af nöden, såvida man ville undvika de betänkliga följder, en förhöjd fattigvårdstunga samt en tillökning i fattigvårdsklassens antal måste medföra.
Enligt föreskrifterne i 15, 16 och 18 §§ komme försörjning af en person, som från annat fattigvårds-samhälle inflyttat icke att af detta sednare bekostas i annat fall, än så vidt försörjning ifrågakornrrm under tre år från den tid, som förflutit efter det inflyttningen egt rum.
Detta förhållande vore obilligt för det samhälle, dit inflyttningen skett, och kunde lätt gifva anledning dertill, att den inflyttade personen inom de tre årens förlopp kunde, af brist på arbetsförtjenst, blifva försatt i den ställning, att han behöfde anlita fattigvården och att samhället beviljade honom understöd endast för att få honom såsom fattighjon till annan ort förflyttad.
Det hade ock inträffat, att personer, efter fyllda femton år, aldrig vistats tre fidla år inom något samhälle, och att de, i följd deraf, vid yppadt behof af fattigförsörjning, kommit att tillhöra den församling, till hvilken de vid nämnde ålder hört, fastän många år derefter förflutit.
Åtskillnaden emellan vistelse- och mantalsskrifnirigsort å ena, och försörjningsort å andra sidan, samt svårigheten att utfinna den rätta orten för fattighjonens försörjning, då fattigvården behöfde af dem anlitas, hade ock förorsakat besvärliga och obehagliga rättegångar emellan serskilda församlingar och fattigvårds-sambällen.
Den obegränsade rättigheten till inflyttning från ort till annan stöde ej heller tillsammans med den allmänna bestämmelsen om socknarnes skyldighet att hvar för sig besörja vården om sina fattiga; och den inskränk - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande N:o 27. 17 skränkning härutinnan, som tillförene egt rum, eller att mantalsskrifning, utan medgifvande af fattigvårds-styrelsen, ej fått ske för personer, som synbarligen vore i de vilkor, att ett nära för handen varande fattigvårdsbehof skäligen kunde befaras, vore oundviklig, om man icke ville äfventyra, att socknarne skulle söka att på hvarandra öfverflytta en redan känd eller befarad fattigvårdstunga.
Detta och hvad i öfrigt blifvit i enahanda syftning anfördt hafva Utskotten tagit i öfvervägande; och enär stadgandet derom, att hvar och en skall tillhöra det fattigvårdssamhälle, der han, efter fyllda femton år, sist under tre på hvarandra följande år stadigt vistats, icke allenast, då det mången gång måste medföra mycken svårighet att erhålla kännedom om hvar en person, som ofta ombytt vistelseort, förut vistats och huru länge han å hvarje ort sig uppehållit, lätt påkallar långvariga och besvärliga utredningar samt förorsakar tvister emellan församlingarne angående personers rätta försörjningsort, utan ock, såsom erfarenheten visat, föranledt, att personer, som, sedan de uppnått femton års ålder, aldrig vistats inom det samhälle, hvilket de vid nämnde ålder tillhört, omsider vid en långt framskriden ålder, sedan de, under en ombytlig lefnad, kortare tider vistats inom serskilde samhällen, kommit att betunga fattigvården i förstnämnde samhälle; så anse Utskotten berörde stadgande hvarken lämpligt eller med billighet och rättvisa öfverensstämmande.
Utskotten hysa ock den åsigt, att med den, genom fattigvårdens öfverlåtande på socknarne, antagna fördelning af detta allmänna bestyr lämpligast skulle förenas den bestämmelse, att till hvarje fattigvårdssamhälle höra alla, som derinom hafva sin bostad, samt att denna bestämmelse åter, för att förekomma dess missbrukande, skulle erfordra, icke allenast det stadgande, att hvar och en skall anses hafva sin bostad, der han är eller sist varit mantalsskrifven, utan ock medgifvande för de serskilda fattigvärdssamhällena, att, då personer, hvilka icke kunde visa sig ega utväg till bergning, anmäldes till mantalsskrifning inom församlingen, mantalsskrifningen förhindra eller åtminstone vid dess beviljande fästa sådana vilkor, som för någon viss tid kunde betrygga fattigvården mot betungande med dylike inflyttande personers försörjande.
Med tillkännagifvande häraf, anse Utskotten sig böra derjemte upplysa, att, enligt hvad Utskotten inhemtat, Kongl. Maj:tj i anledning af Rikets Ständers vid sist hållna riksdag gjorda underdåniga anhållan om utfärdande af stadganden af enahanda syftning med ifrågavarande förslag infordrat utlåtande från Konungens Befallningshafvande i rikets samtlige län; och att, sedan de fleste Konungens BefallningsBih. till R.
Prot. 1850—51. 7 Sami., 2 Afd. 8 Haft. 3 18 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonom i- Utskottens Betänkande N'.o 27. hafvande förklarat sig, i anseende dertill, att ifrågavarande författning då ännu varit allt för kort tid gällande, icke kunna meddela bestämda utlåtanden angående de verkningar, de uti densamma meddelade stadganden medfört, Kongl. Maj:t funnit Sig icke kunna Rikets Ständers berörde anhållan bifalla.
Då likväl numera, sedan ifrågavarande författning nära fyra år varit i verksamhet, tillförlitlig erfarenhet om dess verkningar bör vara af vederbörande myndigheter vunnen, få Utskotten, söm vid omförmälde förhållande icke anse lämpligt, att nu afgifva något förslag till stadganden i ämnet, härmed vördsamt tillstyrka, alt, i händelse Bikels Ständer godkänna de of JJtskolten här ofvan yttrade åsigter, Rikets Ständer måtte, uti underdånig skrifvelse, nied tillkännagifvande af samma åsigter, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit läcktes, efter ytterligare undersökning af hithörande förhållanden, å nyo till pröfning företaga frågan om grunderna för fatligvärds besvärets fördelning emellan de serskilda fattigvårdssamhällcna; och komma Utskotten alt hur nedan afgifva förslag till den framställning i ämnet, som Utskotten anse böra af Rikets Stunder till Kongl. Majit i underdånighet aflåtas. 16:o
Till stadganderna i j mom. i 14 §, angående bestämmandet af försörjningsort, äro föreslagna följande tillägg, att, om en person icke under de sex år, som förflutit näst innan behof af fattigvård för honom yppades, tre år vistats på något ställe, lian då skulle tillhöra det fattigvårdssamhäfle, inom hvilket han under nämnde sex är sednast långs t vistats eller haf sin bostad : men att, om personen vore mantalsskrifven inom ett, men i fem på hvarandra följande år hufvudsakligen vistats eller eljest haft sin bostad inom ett annat fattigvårdssamhälle, han skulle tillhöra det sistnämnde.
Funnes han icke under de sex sista åren någonstädes mantalsskrifven och kunde det ej rätteligen utredas, hvar han under nämnde tid bordt mantalsskrifvås, skidie han tillhöra det fattigvårdssamhälle, der han sist i fem hvarandra påföljande år hufvudsakligen vistats eller eljest haft sin bostad, men om det ej sä länge egt rum, der han under de sista sex åren sednast längst vistats eller eljest haft sin bostad.
Detta förslag, förekommer uti Petter Gabrielssons motion; och då detsamma förutsätter en, enligt Utskottens åsigt, nästan overkställbar utredning af förhållanden angå - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi- Utskottens Betänkande, Nio 27.
19 ende fattighjons mantalsskrifnings- och vistelseort under en längre följd af år; en utredning, sorn, om den någon gång lyckades, skulle blifva långt mer besvärlig och tidsödande, än den nu föreskrifna undersökning, hvars besvärlighet öfverklagas, anse Utskotten berörde förslag icke böra vinna något afseende. 17:o.
Uti 2 mom. af 14 § stadgas, att den, hvars försörjningsort ej genom 1 mom. bestämmes, skall, om ej heller utrönas kan, hvar dess moder vid personens födelse egde sin försörjningsort, tillhöra det samhälle, der personen sjelf blifvit född, eller, om icke heller sådant kan utrönas, der den blifvit döpt.
Emot detta stadgande har blifvit anmärkt, att det ej sällan inträffade, att kringstrykande qvinnor under sina vandringar framfödde barn inom socknar, hvilka dessa qvinnor icke tillhöra, och att det jemväl kunde hända, att qvinna under resa blefve förlöst inom annan församling, än den, hon rätteligen tillhörde; och då, enligt kyrkolagen, det vore prest ålagdt att förrätta dop utan afseende derå, alt barnen ej tillhöra den församling, der de till dopet föras, kunde, vid sådant förhållande, ofvanariförde stadgande medföra den påföljd, att dylikt barn i en framtid komme att betunga fattigvården i den församling, der det blifvit döpt, fastän, hvarken vid barnets födelse eller sedermera, modren der varit boende eller haft sin försörjningsort.
Då Utskotten måste medgifva, att det i berörde framställning förutsatta förhållande, hvilket Utskotten förmoda ofta skola inträffa, skulle föranleda obehörigt betungande för det fattigvårdssamhälle, inom hvilket barn af kringstrykande eller resande qvinna bjifvit framfödt och döpt, finna Utskotten, att, med uteslutande af bestämmelsen derom, att, dä modrens försörjningsort ej lian utrönas, barnet skall tillhöra fattigvårdssamhället i den ort, der det blifvit födt eller döpt, det hör stadgas, att i thy fall Kongl. Maj:t och Kronan bekostar personens fattigvård, pä sätt i 3 mom. föreskrifves ; äfvensom alt i följd häraf det i 1 mom. af 16 § förekommande stadgande, alt i njly ttn in gsbe c is skall innehålla uppgift om den inflyttande personens dopdag och den församling, inom hvilken dopet skett, bör utgå. 18:o.
Vidare har en motionär fästat uppmärksamhet derpå, att tvetydighet kunde uppkomma at de begagnade ordalagen uti L mom. af 16 §, der den förklaring meddelas, att flyttning anses ega rum, då en person bör vid först blifvande mantalsskrifning man - 20 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi- Utskottens Betänkande, N:o '47. tals- och skattskrifvas inom annat fattigv årdssamhälle, än det, der 'personen vid sist hållna mantalsskrifning blifvit eller bordt blifva mantalsskrifven, enär det kunde inträffa, att en person blifvit mantalsskrifven inom den församling, från hvilken han afflyttat och inom hvilken han således icke bordt vidare blifva i mantalslängd uppförd; men då det vid betraktande af omförmälde stadgandes mening lätt inses, att de anmärkta orden bltfvit eller bordt blifva afse den tid, som föregått flyttningen, finna Utskotten berörde anmärkning icke förtjena afseende. 19:o.
Till stadgandet i 3 mom. 20 §, angående ansvar för föräldrar, stjufföräldrar eller fosterföräldrar, som befalla eller tillåta sina under femton år gamla barn att bettla, har, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid sisthållne riksdag ailåtna underdåniga förslag, blifvit yrkadt det tillägg, att enahanda ansvar skall ega rum för dylikt förfarande af andra personer med de under deras vård ställda barn.
Utskotten, som erkänna riktigheten af det föreslagna stadgandets syftning, tveka dock att tillstyrka detsammas antagande, enär Utskotten befara, att ansvaret att, i omförmälde fall, varda såsom försvarslös behandlad skulle föranleda ökade svårigheter för fattigvårds-styrelserna att kunna förmå mindre bemedlade personer att i sin vård mottaga värnlöse barn.
Utskotten tillstyrka derföre, att berörde förslag icke må lill någon åtgärd föranleda.
Utskotten öfvergå nu till granskning af de här ofvan omförmälda motioner, som angå föreskrifter rörande kringstrykande och försvarslöse personer; varande i sådant afseende anfördt: l:o. Af Herr Hedenstjerna W.\ att i riket funnes en mängd kringvandrande personer, tillhörande en serskild folkstam, under benämning Zigenare eller Tattare, hvilka saknade all kristendomskunskap, sedlighet och laglig sysselsättning.
Dessa personer, Hvilkas antal alltmer ökades och hvilka ofta bland sig upptogo brottslingar och rymmare, voro merändels födda af kringstrykande föräldrar och hade aldrig haft stadigt hemvist eller varit någonstädes mantalskrifna.
Familjfadren, hvilken benämndes vanligen korgbindare, väfskedsmakare eller vallackare, erhöll under någon sådan benämning pass, om ej annor - Lag* samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N
I dessa pass upptoges hela familjen, som ej sällan utgjordes af åtta till tio äldre och yngre personer, af hvilka de förstnämnde, vande vid sysslolöshet och understundom saknande till och med nödiga materialier och verktyg till den uppgifna handteringens bedrifvande, skaffade sig och barnen hvad de behöfde, genom tiggeri i städer och byar samt genom pockande på enstaka ställen, om ej genom tjufnad eller rån.
Dessa Zigenare och till dem sig sällande elier med dem likartade personer hade aldrig haft stadigt hemvist och kunde ej heller skäligen påbördas den församling, i hvilken de tilläfventyrs kunde visas hafva blifvit födde, enär föräldrarne aldrig varit der bosatte; och då de oftast i följd af deras täta besök i vissa orter voro kände, kunde de icke behandlas enligt 3 § 4 mom. i Kongl.
Stadgan om försvarslöse den 29 Maj ISIG, och ej heller ställas under tillsvningsmans, i allt fall otillräckliga, uppsigt, enär de ej tillhörde något tillsyningsmans-distrikt.
Till afhjelpande af de olägenheter, nämn de personers kringvandrande förorsakade har motionären derföre föreslagit: att vederbörande embetsmyndigheter skulle af Kongl. Maj:t i nåder erinras om noggrannt iakttagande af gällande passförfattningars föreskrift derom, att pass icke må utan synnerligt skäl meddelas åt lösa personer och att utfärdade pass icke få påtecknas för vandringens fortsättande annorledes, än till det ställe, der passet meddelats eller passhafvaren tilläfventyrs sednast baft stadigt hemvist; att enahanda förbud borde de Norrske embetsmyndigheterna meddelas; att tillfälle till erhållande af kristlig uppfostran skulle beredas yngre personer af ifrågavarande slägte, medelst deras inackorderande hos pålitlige personer på statens bekostnad, samt att äldre sådane personer skulle hållas till lämplig verksamhet; för hvilket ändamål motionären, med afseende å deras kända motvilja för arbete, ansåg nödigt, att de kunde dertill tvingas genom föreläggande alt skaffa sig laga försvar, vid äfventyr att dömas till allmänt arbete första gången under ett års tid. 2:o. Af Herr Kontraktsprosten Holm: att uti Fattigvårds-stadgan saknades föreskrift, huru förhållas skulle med personer, hvilka ega arbetsförmåga, men sakna vilja att arbeta och heldre föra ett kringstrykande lif.
Uti 7 § af nämnde Författning bestämdes visserligen, att
F’attigvårds-styrelse egde målsmans och husbonderätt öfver dylike personer, men derigenom vunnes icke något, enär det hände, dels att en sådan person rymde från det ställe, der han vore satt att arbeta, och dels att icke någon inom församlingen ville 22 Lag- samt Allmunna Besvärs- och Ehonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27.- taga honom i tjenst eller arbete.
Med anledning häraf och under åberopande af 2 mom. 1 5 § uti Kongl. Stadgan om försvarslöse personer den 29 Maj 1846, så lydande: ”När och huruledes försvarslös, som icke är att hänföra under 6 § 1 inom., men tigger eller visar fortfarande lättja och liderlighet, må genom annat tvång, än i förra mom. sägs, hållas till ordning och arbete vid inrättning inom orten, derom vill Kongl Maj:t serskildt förordna;” har motionären hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl Maj:t i underdånighet anhålla, att ett dylikt förordnande måtte, såsom tillägg till 1847 års 4’attigvårds-stadga, varda i nåder meddeladt.
Efter föredragning af denna motion inom Högv.
Presteståndet, har Herr doktor
Säve uti afgifvet skriftligt anförande sig yttrat och, jemte framställande af de missbruk och obehöriga anspråk, som förekommo vid fattigvårdens anlitande, fästat uppmärksamheten på otillräckligheten af det korrektiv mot tiggares kringstrykande, som är afsedt med det i 20 § 2 mom. uti Förordningen om Fattigvården förekommande stadgande, att bettlaren vöre förfallen att behandlas såsom försvarslös person, eller att, förpassad till hemorten, hållas till arbete under socknens polisuppsigt.
Tillsyningsmännens husbondemakt förmådde nemligen oftast icke något för att tvinga det till vana blifna dagdrifveriet till sysselsättning; allvaret och noggranheten i uppsigten öfver de försvarslöse inom en socken verkade tvärtom derhän, att dessa desto förr utvandrade för att i andra socknar söka tillhåll för sin sedeslöshet.