Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon fällde ögonlocken, och ett egendomligt leende krusade hennes läppar.
» Tro ingenting sådant », smålog hon, » då måste jag genomborra herr Gösta med denna min spanska dolk för att visa, att herr Gösta har orätt. » » Dyra äro kvinnokyssar », sade Gösta.
» Ko- star det lifvet att kyssas af fröken Marianne? » Då kom en blick ljungande mot honom ur Mariannes ögon, så skarp, att den kändes som en stöt.
» Jag ville död, död. » se honom död, Gösta Berling, Dessa ord tände gammal längtan i poetens blod.
» Ack, » sade han, » att dessa ord vore mer än ord, att de vore pilar, som komme hvi- C.
S C H U M A Kong-l.
l l o f l e r r r n n t ö r.
C H » Vete tusan, hvad jag då skall finna på. » » Spela om ditt rödaste hjärteblod, bror Mel- chior, spela om dotter din. » » Det kan brukspatron tryggt våga ', sade Gösta skrattande.
» Den vinsten får jag aldrig under tak. » Nej, den kvällen är ej Gösta Berling i er- öfrarlynne.
Han knotar öfver hjärtats obevek- lighet.
Hvarför botas kärlek blott med kär- lek?
Han vet dock slutet på alla dessa vack- ra visor.
Ingen kan hålla ut med honom.
Kärlek finns för honom, men ej en hustru.
Det är ej lönt att försöka.
E R ((F ö r H u S v e r i g e s s m ö d r a r!
Spisbröd försändes Iduns panoptikon.
Hararna hvitna, och rönndrufvan glöder, och tåget församlas: mot söder, mot söder!
Långhalsade tranor och feta vildgäss sträcka ut i spetsig fylking för att göra visit hos sina gamla vänner, de heliga ibisfåglarne, som klapprande med näbbarna klifva i Nilens gytja och se förbålt filosofiska ut, fastän de i själfva verket endast grubbla på, hvar de skola snappa åt sig de fetaste grodorna.
Det är med dju- ren som med människorna: den som har det bästa födgeniet får också det största anseendet.
Samtidigt som grågässen flytta till krokodi- lernas och ibisfåglarnes land, drager hit upp till hufvudstaden en brokig s^ärm af ett helt annat slags flyttfåglar.
De flyttfåglarne hafva nog sitt mål bestämdt, men de komma från skilda nejder och väderstreck, från nordan, sunnan och vestan.
Det är stora flockar af landsbygdens töser, som tro att de egyptiska köttgrytorna företrädesvis puttra i Stockholms- herrskapernas kök, och som längta efter frö- kenfasoner, kyssmejomdukan-hatt och fäst- man som » ä ve ' g a r d e ».
De komma dra- gande hit, icke luftvägen, utan, som ordentliga och anspråkslösa flickor anstår, i tredje klas- sens järnvägsvagn, men när de väl kommit hit och göra sina anfall mot kommissionskontoren, så samla de sig gärna i långa led, gå arm i arm och ta upp hela gatubredden, störa tra- fiken och se landtligt oförderfvade ut.
A f sina matmödrar — ifall de stackars töserna lyckas skaffa sig några sådana — få de ofta nog det vitsordet, att de äro riktiga gäss.
Vildgässen stanna, som man vet, icke i py- ramidernas land längre än till våren.
Det är icke sagdt, att de landtliga tärnorna ge sig ro så länge, innan de flytta ut på rytt, ty om de också icke gripas af längtan till fädernejorden, så händer det som oftast, att de fattas af en brinnande åtrå efter en » kondition », där man har det bättre, d. v. s. där arbetet är mindre och lönen större, eller åtminstone där man är mer ogenerad.
De befjädrade flyttfåglarne äro icke sällan utsatta för en närgången uppmärksamhet af ett slags beväpnadt manfolk, som kallas jägare.
Likaså de bygdens tärnor, som hvarje höst sträcka hit upp, men de lära vara mindre svåra att få inom håll, och de gossar, som jaga dem, kallas för militärer.
Men grågåsens och den landtliga tärnans förföljare ha ofta nog precis samma motiv för sin sport: nöjet är en bisak, men ett förbättradt kosthåll är hufvudsaken.
Flyttfåglarne hafva den inrotade vanan att byta om dräkt höst och vår.
De rugga, som zoologerna kalla det.
Våra tjänsteflickor byta också om skrud minst ett par gånger om året, men äro de något så när försigkomna, så hafva de ingenting emot att dessemellan företaga ex- tra ruggningar huru ofta som helst.
Och då grågåsen ej känner till någon vidlyftig mod- journal, utan har samma snitt och färg på sina vår- och vinterkläd ningar det ena året efter det andra, så har däremot den näpna köks- eller kammargåsen en utpräglad benägenhet för ombyte.
Hon visar i allmänhet ett rörande förtroende till sin matmors eller fröknarnas i familjen smak i val af snitt och färg och imiterar dem gärna, men kommer vanligtvis ett par säsonger senare.
Dock finns det äf- ven exempel — och de börja bli allt talrikare — på att hon ibland hinner attrapera mode- journalens nyheter före sin matmor eller dött- rarna i huset, och öfverhufvud visar hon ej sällan anlag, som mer tyda på frändskap med påfågeln, än med den enkla oeh prosaiskt red- bara gåsen.
Cakes o. Biscuits I öfter hela riket.
/ 17 Norrlandsgatan S T O C K H O L M, 17.
Man skulle kunna uppdraga en hel del pa- ralleler till mellan vildgåsen och — förlåt!
— pigan.
Båda kunna klyfva näbb, så det för- slår, men den senare är nog den näbbigare.
Båda gå på två ben och ha.
hru.
tur- nyr, men pigan har inga vingar, och det må därför förlåtas henne, om hon saknar förmåga af högre lyftning.
Gåsen har fjädrar, och det har ju den andra också, åtminstone de ti- der, då krinolinen och de stora turnyrerna äro i bruk.
det ingen ände på festmiddagar och champagne- supéer för den älskvärda stråkdivan.
Andra gången var det så knappt med gästvänlig- heten, att hon i egen förtjusande person må- ste tillhandla sig ett stycke amerikanskt fläsk och en half surlimpa i en banvaktstuga, och de lifsmedlen bade hon för resten inte tid att betala, ty då kunde tåget ha gått ifrån henne.
Det förefaller mig, som jag skulle sagt nå- gonting om våra jiiDgfrur, hvilket kunde ty- das Bom elakheter.
Emellertid må ingen tro, att jag hör till deras fiender, eller att jag på något sätt vill ta mig ton gent emot dem, blott därför att de, som danskarne säga, be- finna sig i » beskedoe kaar ».
De bilda en nyttig, en oumbärlig klass i sam- hället, och en trogen, samvetsgrann och ärlig tjänarinna anser jag vara en lika respektabel person som trots någon.
Men det är icke utan, att en hel del af dem lagt sig till med olater och fasoner, som kunna tåla en portion ris från satirens ferla.
Jag tror nog, att det finnes ett ännu bättre sätt att få bort de där felen än medels skämtet.
En bestämd och rättvis, en jämn och allvarlig, men likväl kär- leksfull behandling är nog ett vida effektrikaie botemedel.
Men den kuren måste man öfver- lemna åt husmödrarna.
Men för att ännu en gång återkomma till madame Bianca, så är jag ledsen att säga, att jag icke hör till dem, som ådraga sig sömn- lösa nätter genom att deltaga i hennes sorg öfver publikens otacksamhet.
Mitt arma konst- förstånd är nämligen så förslöadt, att jag al- drig någonsin kunnat rätt sentera madame ' s storhet, och det var inte utan att jag skäm- des en smula pä den rara fru Anna Lund- bergs vägnar, när hon gaf sig till att odla Biancaimitationer som specialitet.
Ja, det är för märkvärdigt!
Undrar just, hur det går med Sigrid Arnoldson, när hon kommer hit härnäst?
Och med denna påkostande själfbekännelse må det tillåtas mig att säga farväl för denna gång.
I " Herr Redan de gamle romarne hade den oartig- heten att säga, att » kvinnan är en ombytlig och nyckfull företeelse ».
Jag vill icke inlåta mig på någon undersökning om, huruvida detta påstående kan vara i större eller mindre mån grundadt, men jag vet någonting, som bestämdt är ännu mycket mera ombytligt och nyckfullt än kvinnan.
Det är det månghöfdade och nå- got obestämbara väsen, som kallas publiken, och den består — åtminstone den publik, som jag nu tänker på — till betydligare del af män än af kvinnor.
När mademoiselle Bianca förra gången lem- nade Stockholm, så var publiken i Berns som den skulle varit litet konstig i knoppen af för- tjusning.
Man applåderade, stampade, jublade och tjöt af beundran, man presenterade buket- ter, lagerkransar, korgar och stora Biancahat- tar af de utsöktaste blommor — med ett ord det var en hänförelse, som icke kände några gränser, en feber, en rabies.
Nu kommer ma- dame Bianca hit efter några månaders från- varo, uppträder på samma lokal, inför samma publik, med samma tunna röst, samma falska toner och samma formidabla sparkningar, som man då tycktes betrakta såsom höjdpunkten af glad konst, oeh nu — nu hyssjar man och hvisslar åt henne vid första föreställningen, så att det söta barnet måste gå bakom kulissen och gråta af missräkning eller — raseri.
Inte kan väl publikens förändrade hållning bero därpå, att Bianca reste sin väg som ma- demoiselle oeh kom tillbaka som madame, ty hvad skulle väl det kunna göra till saken, då hon i öfrigt är sig lik?
Nej, jag kan endast förklara detta fenomen ur publikens nyckfullhet.
Och Bianca är minsann inte den första, som fått pröfva på den.
Hur var det inte med lilla Teresina Tua, violinälfvan, ni minns?
Första gången hon var här i Sverige fick hon vagnslaster af blommor och kransar, som till på köpet dro- gos in i kyrkan.
Andra gången fick hon inte ens så mycket som en löfkoja, utom dem som hon kostade på sig själf.
Första gången var ^ V - j L c A.
M B E H.
G - S 4 4 V e s t e r l å n g g a t a n B 4 4, L M g e f r d g a n ".
Redaktör!
Då jag säger Er, att det är första gången i mitt lif jag skrifver till en tidningsredaktör, kan Ni nog förstå, att jag känner mig förkrossande rädd och dum.
Ibland har jag tänkt, att det ej är så stor konst att skrifva tidningsartiklar; åtskilligt, som jag läst i den vägen, hade ingifvit mig den naiva tron.
Men ' då jag själf skall till, förklarar jag bestämdt, att det är rysligt svårt, och att jag varit lika klok som bonden, hvilken på tillfrågan, om han kunde spela piano, svarade: » jag vet inf, för jag har allri försökt. » Jag skulle minsann heller aldrig ha för- sökt (att skrifva menar jag), om det ej gällde en för mig sä viktig sak som min husliga lycka.
Ser Ni, jag är välbeställd fru på landet, med en riktigt rar gubbe, präktiga barn och naturligtvis är jag prenu- merant på Idun.
Om det nu är tack vare min » tjänande kärlek », » själfförsakelse » eller förmåga att » se bort » från min äkta hälfts fel, eller tack vare några stora meriter hos honom — jag tror nu orubbligt det förra — nog af vi ha hittills Iefvat i ett utomordentligt lyckligt äktenskap.
Men nu hål- ler det på att gå rent åt skogen.
Och därtill är Ni, herr Bedaktör, en indirekt orsak!
Och då är det minsann inte för mycket, att jag i en jämmerepistel får utgjuta mitt hjärta för Er.
Ser Ni, jag har i min mans ögon hittills gått och gällt för en riktigt förståndig fru.
Bysligt ofta när han varit okunnig om något och frågat mig till råds, har jag hjälpt honom ur klämman, om ej pre- cis genast så en eller ett par veckor efteråt, då jag fått — tänka på saken.
När jag så talar om för Er, att vi lyckligtvis ej varit gifta längre än fyra år, att vi haft Idun hela tiden, och att min man mycket sällan läser den — » det där är egentligen för fruntimmer, » säger han; tänk så oresonligt!
— så kanske ni börjar förstå?
Jo, det gör Ni nog!
Jag hör till dem, som frågat i Idun och fått svar, rik- tigt förträffliga svar.
Snälla herr redaktör, blif nu ej topp rasande, så att ni slänger brefvet ifrån Er och säger: » Jaså, hon hör till de där — hm — frågmakerskorna. » Jag har i sanning blifvit nog pröfvad ändå.
Och jag tycker likväl inte, att mina frågor varit så förfärligt dumma, jj,.
Märkvärdig tur har jag också haft.
T y ofta när jag ansett en fråga alltför enfaldig, har jag föredragit att stanna i okun- nighet — jag har hört sägas, att så gör ofta riktigt fint och bildadt folk, och det kan jag så väl förstå — ty tusen gånger hellre vet jag ingenting, än jag blir ansedd för gås, om det också sker inkognito.
Men — och däri har turen bestått — då har det så ofta händt, att någon annan gjort sig till gås i mitt ställe, och så har jag fått reda på, hvad jag själf skämts att fråga om.
För en tid sedan var min gubbe i Stockholm — han får en gång om året ett raptus att fara dit och förstöra pengar; nominelt reser han naturligtvis i affärer.
Nåja, på den där resan köpte han sig ett vackert skrifställ af cuivre poli, och så skaffade han a p p a S t o c k h o l m.
f f ä r sig ett par stora tjärfläckar på sina allra bästa » onämnbara ».
» Var snäll och tag ur de där fläckarna », sa ' han åt mig vid hemkomsten.
» Ja, de ' ska ' jag visst göra, » sa ' jag i en ton, som om jag tagit pa- tent på konsten.
Och så satte jag mig ned och skref en fråga till Idun, om hur jag skulle få bort de där pladaskorna, och bad på samma gång att få veta, hvad man skall skura cuivre poli med.
Men innan jag hunnit skicka af brefvet, kom n:r 39 af Idun med det där rysligt elaka poemet — Ni vet — usch, det var ett Tycho-Brahe-nummer!
D e för- sta verserna tyckte jag riktigt bra o m; jag gaf Snorre rätt i att somliga människor allt äro rysans- värdt dumma, och att det ej är mer än lagom åt dem, att man gör spektakel af dem.
Men så — 0 fasa — hvad fick jag se!
Jo en af mina egna frå- gor satt i rim, förlöjligad, förhånad i 21,000 exem- plar!
O Snorre, hvad jag grät, och så ond jag var se ' n, och så i tusen bitar med de nya frågorna, för- stås!
Jag vill minsann inte vara sånggudinna åt den där stygge Snorre och inspirera honom att skrifva elakheter.
Om ändå inte Ni, herr Bedaktör, sagt, att ni håller med honom!
Blif nu ej ond på mig, när jag säger Er, att jag ibland varit en smula förargad på vissa af lduns uppsatser om äktenskapliga konflikter, grusad fa- miljelycka, oförståndiga hustrur etc.
Jag har lik- som tyckt, att jag ej hade någon egentlig nytta af det där, jag, som lefver så lyckligt med min gubbe!
Men så har jag tänkt på alla dem, som kunde ha godt af moralkakorna, och tackat Gud, att jag inte är som dessa publikaner.
Men inte har jag vågat skrifva elaka verser om saken.
(Nu tror jag också, att jag skulle kunna skrifva vers!
Det är för märk- värdigt hvad modet växer, när man känner sig varm 1 kläderna.
Kanske har jag där den länge sökta orsaken till att somliga skrifva så rysligt långt?)
Nu tycker jag som så, att vi stackars fruar från landet kunde få fråga i fred, och Snorre och hans gelikar tacka Gud, att de ej äro lika stora » genier ».
Jag medger, att det visserligen är en tarfligare an- ledning till tacksamhet än min.
Ni tycker kanske, att jag gjort bra mycket väsen af en bagatell.
Men min husliga lycka är ingen ba- gatell, herr Bedaktör.
Och att den är hotad, kan Ni förstå, när jag berättar Er, att min man härom- dagen kom instörtande till mig med sina onämnbara i hand och frågade, om jag aldrig tänkte ta ur de där fläckarna.
» Jag tror du blifvit opraktisk och lat på senaste tiden, min gumma lilla. » (Om Ni visste, med hvilken ton han säger » min gumma lilla », då han känner sig öfverlägsen!)
» D u läser bestämdt för mycket », sa ' han.
Kort sagdt (det uttrycket har jag märkt, att vana skribenter nästan alltid använda, då det lider mot slutet på en milslång uppsats), det har gått med mig och min vishet, som malicen påstår, att det gått med en viss aktör, betömd för kvicka infall.
Man har sagt, att han ej alls var så där kvick själf, utan lärde sig sina bevingade ord hos en — barberare.
Och när då den senare dog, så var det slut med spiritualiteten hos den förre.
Och jag vill så gärna vara riktigt klok i min mans ögon.
Låt mig därför, snälla herr Bedaktör, få fråga i Idun!
För att Ni ej ens med en miss- tanke skall kränka min värdighet, vill jag bara nämna, att det ej var jag, som begärde kur mot svartsjuka, och att jag ej har rödhåriga barn.
Längre kan jag ej gå i öppenhjärtighet.
Högaktningsfullt, ödmjukligen En stackars landtfru.
Nu börjar jag bli rädd igen, rädd för att komma i pressen.
Kanske det blir bäst, att Ni an- ser det här för ett privatbref.
Skulle ni i så fall vilja vara af den utomordentliga älskvärdheten att fråga er hustru (Gud gifve, att Ni måtte ha en!
), hur jag skall få ur de där fläckarna, och hvad jag skall skura skriftyget med.
Jag bifogar porto — också en olägenhet, som jag slipper ifrån, då jag får fråga i er tidning i stället.
Förgyllning på glas och dit- hörande målning.
jn stor del, jag vågar påstå alla, af » lduns » läsarinnor hafva sett fotografiställ af glas med guldkanter, s. k. Moraställ; dessa guld- kanter äro icke brännförgyllda, utan åstadkomna på kall väg.
Denna glansförgyllning på glas är särdeles vac- ker och mycket intressant att arbeta med.
Man är nämligen ej inskränkt blott till ränder, äfven ornament med rikaste schattering i matt o c h blankt Rekommenderar sitt stora och välsorterade lager af moderna Höst- och Vinter-Dame-Kappor till här på platsen lägsta pris.
Särskildt framhålles mitt stora sortiment af Silkesplyschkappor!
guld, silfver och färger kunna på denna väg åstad- kommas.
En stor fördel är det synnerligen billiga glaset, som gör, att en hvar kan hafva råd försöka detta arbete.
Så t. ex. en fotografiram med plats för fotogra- fier af familjens samtliga medlemmar, en bord- skifva till de moderna monteringsborden, en album- perm, en namnskylt, lock till skrin o. s. v. kunna göras för ringa kostnad.
Man ser alltid till att få glas utan blåsor samt så jämnt och felfritt som möjligt; bäst är ofolieradt spegelglas, men ingalunda behöfligt.
Har man råd, kan j u glaset facettslipas, då na- turligtvis hvarje utstyrsel af glaset gör det vack- rare.
Till arbetet behöfves: Äkta bladguld och äkta bladsilfver, en bok af hvar, guldläggare, listpensel, fina hårpenslar, hus- blås, damariack, terpentin och anläggningsfernissa till matt guld.
Hur ån glaset skall göras, börjas med förgyll- ningen.
Uti 2 dclit.
dest.
vatten kokas en bit husbiås, ungefär så stor som ett fjärndels frimärke, tills biten är smält.
Lösningen måste vara svag, för att guldet lätt må tvättas bort.
Listpenseln doppas i vattnet och strykes öfver det väl rengjorda glaset, jämnt och ej för tunnt; sedan öppnas guldboken, guldläggaren dragés mot pannan, för att erhålla en ringa fuktighet, som ej kan ernås på annat sätt; ined guldläggaren ta- ges nu försiktigt ett guldblad i ena kanten, som med ett raskt tag lägges på glaset, därvid man försöker få det så jämnt som möjligt; ett nytt blad tages o. s. v., tills hela glaset är fullt; ett läskpap- per lägges försiktigt öfver, så att öfverflödigt vat- ten uppsuges.
När förgyllningen torkat fullständigt, hvilket sy- nes bäst från glassidan, poleras guldet, hvilket tillgår så, att en lapp af fin silkessamet föres i kretsformiga rörelser öfver guldet, tills det synes blankt.
Sedan måste ännu ett lag guld anbringas, emedan det är så tunnt, hvilket tillgår på samma sätt, med polering efteråt, dock måste husblåsvatt- net anbringas raskt, utan att gå öfver samma ställe mer än en gång, emedan det annars händer, att det första lagret släpper; det fästes näml.
sedan på annat sätt, så att man icke må tro sig göra klokt i att använda starkare bindningsämne.
Innan ' jag börjar beskrifningen på själfva utar- betandet, vill jag förutskicka några små vinkar och råd.
Som guldet är ytterst tunnt, får det icke vid- röras med fingrarne, emedan det genast fastnar vid dessa, skrynklas ihop och blifver odugligt.
Får icke det minsta drag finnas, emedan gul- det då blåser omkring och försvårar arbetet; på samma grund bör man akta sig att andas för tungt mot den öppna guldboken, emedan det har samma effekt som drag.
Då det icke alltid är hela glaset, utan endast en mindre del, som skall förgyllas, lägges teck- ningen under glaset; guldet skares med en bords- knif mot en dyna af sämskskinn i remsor och bitar, hvilkas påläggning sker såsom förut är nämndt, dock alltid större än teckningen.
4 På större ytor kan det hända, att guldet får läggas tre gånger för att blifva jämnt; silfver är i flesta fall nog med ett hvarf, emedan det är tjoc- kare.
1 ' örgyllningen är med litet vana lätt, men in nan handlaget är förvärfvadt, händer nog, att ett eller annat blad går förloradt.
Det är att märka, det all förgyllning och mål- ning sker på baksidan af glaset och skall färdigt ses från framsidan.
Detta bör noga läggas på minnet, ty eljes händer, att när arbetet är färdigt, man till sin harm finner, att hela målningen är afvig, hvilket den i all synnerhet icke kan vara med bokstäfver.
Nu tror jag, att den konstnärliga delen af arbe- tet kan börja.
En teckning göres noggrannt och så rik och smakfull, som kan åstadkommas.
Motiv och teckningar äfven i denna bransch finnas i Tekniska skolans i Stockholm bibliotek.
Annars kunna i många fall broderimönster, gratu- lationskort o. d. tjäna som motiv.
Med en synål instucken i ett virkskaft stickes lätt med hål, till underlag användes en ylleduk; vidare gör man sig af en sliten ej för tät tyglapp, som fylles med krossade träkol, en boll med hand- tag; nu lägges teckningen på guldytan, afvigt; med påsen strykes eller slås helt lätt, då tecknin- gen framstår i små svarta punkter.
Nu kan man förfara på tvenne sätt; det lättaste är: med en nål eller hvass benpinne repas alla J a k o b K u l l e ' s schatteringar i ornament, bokstäfver eller hvad det är, som framställes.
Sedan blandas litet da- mariack o c h terpentin; med en fin hårpensel dop- pad däri läggas nu ornamenten noggrant och skarpt, hvarefter det hela får torka, hvilket dröjer unge- fär 1 timme.
Därpå tvättas med en fin svamp under vatten, då allt guld, som icke är täckt af damarlacken, tvättas bort, och teckningen kvarstår i blankt guld.
Det andra är: samtidigt med schatteringen repas äfven ytterkonturerna, hvarefter det såsom i förra fallet lägges med damariack och tvättas.
Fördelen häraf är störst, då jämnlöpande streck och bokstäfver skola göras, emedan då linial an- vändes, och det icke går riktigt bra att draga efter linial med hårpensel.
Det som här blifvit nämndt om guld gäller äfven för.
silfver.
Önskar man att lägga matt guld, användes an- läggningsfernissa.
På det klara glaset, alltjämt på baksidan, lägges med en hårpensel alit det man vill hafva matt; denna fernissa torkar dock lång- samt, cirka 20 timmar åtgå, innan guldet kan läg- gas på, fernissan skall nämligen vara så torr, att den icke klibbar, guldet tager fast ändå i följd af sin tunnhet.
Sedan tvättas glaset igen och får torka.
Anser man arbetet färdigt, öfverstrykes hela bot- ten öfver guld och allt med en färg i den kulör som önskas.
Denna färg måste vara s. k. lack- färg.
Till litet damariack, spädd med terpentin, sättes ett färgpulver af nedanstående: Hvit: zink- hvitt.
Gula: ljusocker, brunocker, kromgult.
R ö d a: rödfärg, cinnober, turkiskt rödt.
Blå: ultramarin, pariserblått.
Gröna: kromgrönt, cinnobergrönt.
Svarta: kimrök, gassvart.
Genom att blanda tvä eller flere af ofvanstående, erhållas alla nyanser, som kunna tänkas.
Se till, att färgerna äro fint pulveriserade!
Om icke färgen skulle täcka med en gång, stry- kes ett par; det duger ej att måla tjockt, emedan det försvårar torkningen.
Oaktadt resultatet af ofvanstående är särdeles vackert, så finnes väl knappt någon, som icke ville ha det ännu vackrare; då måste man tillgripa fär- ger igen.
Nedanst.
äro lämpliga och böra helst vara tubfärger; för att få dem att torka tillsättes helt litet zerotin.
Hvita: chremserhvitt.
Gula: krom- gult, jaune brillant, ocker, ljus och mörk.
R ö d a: engelskt rödt, krapplack, cinnober.
Bruna: Van Dyk.
Blåa: kobolt, pariserblått.
Gröna: kromgrönt, täckgrönt, cinnobergrönt.
Svarta: korksvart, ben- svart.
Af ofvanstående färger behöfvas ej alla, man kan j u köpa dem efter behof.
Färgerna påföras naturligtvis, innan botten är struken; man lägger den helst färglagda teckningen under glaset, hvarefter man så mycket som möj- ligt sitter midt för, på det ej glasets tjocklek göre, att det hela blir misstecknadt.
Guld, matt och blankt, måste vara färdigt först.
Därefter målas dagrar och skuggor, samt sist hvarje detaljs bottenfärg.
När färgerna torkat, strykes botten som förut; där ett fotografikort e. d. skall sitta strykes naturligtvis ingen botten.
Vill man än ytterligare utarbeta glasmålningen, så finnes en sak med stor effekt, näml.
perlemor i så tunna skifvor, att den kan skäras med knif.
Perlemor finnes i Ilere kulörer, i små blad; de fästas på så sätt: när bottenfärgen är torr, skrapas med en fm knif på de ställen man vill hafva per- lemor, precis så stor fläck som behöfs, sedan läg- ges perlemorbiten på den sålunda bildade öppnin- gen och fastsättes med en öfverklistrad pappersbit; efter torkningen öfverstrykes papperet med botten- färg.
Man kan naturligtvis äfven vid uppstryk- ningen af bottenfärgen spara ut de platser, som skola läggas med perlemor.