Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjön Tysslingen angränsas af Tysslinge, Gräfve, Kihls, Wintrosa och Längbro socknar, inom hvilka mer än 50 hemman finnas, hvilkas egor, i större och mindre mån, lida af öfversvämningar från denna sjö och från ån, jemte den så kallade Kumlaslätten, som på 3:ue sidor omgifves af Svartån.
Denna slätt, eller yattendränkta äng, som blifvit af Drottning Ckristina skänkt, tillhör icke några vissa hemman, utan säljas lotter deri fristående, hvaraf ock kommer att delegarne i donna slätt finnas spridda inom flera socknar än de nyligen uppgifna, eller till sjön angränsande.
Delegarnc i nämnde hemman och slätt hafva, sedan omkring 4 år tillbaka, bildat ett bolag, benämndt Tysslinge sjösänkningsbolag, i afsigt att befria deras egor från det vatten, hvaraf de nu besväras.
Åtskilliga undersökningar hafva, för ändamålet, blifvit hållna och förslag öfver kostnaden afgifna.
Den sednare, som afser öppnandet af en kanal mellan Bäcks qvarn i Wintrosa socken och Lindbacka pappersbruk i Ånsta, samt utvidgning, muddring och fördjupande af Svartån mellan sistnämnde ställe och Källtorp, upptagandet af en afloppsgraf för vattnet från Tysslingen, på norra sidan om ån, från Hägervad till nedanför Källtorp, ombyggnad al dammen vid Lindbacka, uppbyggandet af en bro, med hängverk m. m., beräknar kostnaden härföre att uppgå till 197,642 R:dr.
Intressenterna i bolaget hafva antagit nyssnämnde förslag, under förutsättning, att ett så stort amorteringslån erhölles, som gjorde det för dem möjligt att verkställa sjösänkningen, och hafva uppdragit åt besty-relsen att vidtaga de för verkställigheten nödiga åtgärder.
Så har ock skett, och Styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader bar äfven i sitt afgifna underdåniga memorial upptagit sänkningen af sjön Tysslingen samt ändring af Svartåns riktning bland företagen i l:sta klassen, eller dem, som Styrelsen ansett vara företrädesvis förtjenta af understöd af statsmedel, såsom af allmänt nyttig beskaffenhet, och äfven hemställt, att för det ifrågavarande företaget måtte anvisas 100,000 R:dr.
Summan af den areal, som hade fördel af sjösänkningen, kan beräknas till ungefär 2,400 tunnland, för det mesta ganska bördig jord, och för underhållandet af hvars vextkraft god tillgång på kalk finnes vid de i grannskapet belägna rika kalklagren, för att icke mer än nämna att sjön torde lemna en landvinning af 200 till 300 tunnland för det mesta odlingsbar mark.
Men företaget blir ej endast till gagn för dem som närmast äro deraf intresserade och i kostnaden för detsamma deltagande, utan derigenom beredes äfven möjligheten att utdika flera, ofta öfversvämmade delar af den ungefär | mil långa Kihlsdalen, belägen vid sjöns norra ända.
Vidare, om de nu sanka ängarna förvandlas i fast mark, beredes derigenom möjligheten för en väganläggning, hvarigenom afståndet från Orebro för de vester om sjön belägna ställen förkortas med ungefär en mil.
Ytterligare gagnas härmed jorden vid de så kallade Granhammarskärren, hvilkas utdikning nu 36 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 19. pågår genom lån af allmänna medel, helst genom sjöns sänkning bättre aflopp vinnes.
Och slutligen skulle, efter all sannolikhet, de skadliga dimmor och benägenhet till frost, som äro oskiljaktiga från all sank mark, genom upptorkningen och sjösänkningen minskas och försvinna.
Sådana fördelar, — en till tusendetals tunnor årligen förhöjd spanmålsproduktion, en i viss mån underlättad kommunikation och ett helsosammare klimat, — äro fördelar äfven för det allmänna, och för vinnandet hvaraf biträdet från Statens sida skäligen torde både kunna påkallas och äfven förväntas.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, och då understöd af allmänna medel utgör vilkoret för verkställigheten af detta allmänt nyttiga företag, hvilket eljest, i anseende till bristande tillgångar och svårigheten att på enskild väg, och utan allt för stora uppoffringar, anskaffa erforderliga medel, sannolikt måste förfalla, och med visshet, för obestämd tid, uppskjutas och fördröjas, tar jag mig friheten vördsamt hemställa och föreslå: det täcktes Rikets Höglofl.
Ständer anvisa en summa af 150,000 R:dr R:mt att såsom lån, på nu gällande bestämmelser i afseende på vilkoren för åtnjutandet af statsbidrag till allmänna arbetsföretag, eller 4 procents ränta och 4 procents amortering å kapitalet för året beviljas och utgå till Tysslinge sjösänknings-bolag.
Stats-Utskottet får jag slutligen i ödmjukhet anhålla.
Stockholm den 12 November 1862. E. M. Tegnér.
I\:o 19.
Af Doktor G. W. Gumselius:
Om riksdags-utgijtemas utgående från Rilcsgälds-kontoret och om ersättning till Herr Landtman.
Rolken och Henmar Talmän för riksdag.^kostnader.
Jag ber få fästa uppmärksamheten på en fråga, sorn är af natur att vid hvarje riksdags början återkomma, nemligen den om riksdagskostnaderna.
Dessa hafva under sistförflutna riksdagar direkte utgått från Riksgälds-kontoret, hvilken anordning, äfven för den innevarande, torde böra bibehållas.
Jag får derföre vördsammast föreslå, att Stats-Utskottet måtte anmodas inkomma med förslag, angående dessa kostnaders bestridande af nämnde verk i likhet med hvad tillförene i detta hänseende egt rum, och torde Stats-Utskottet derjemte få sig uppdraget att i sammanhang dermed göra hos Ständerna framställning om en efter nuvarande tidsförhållanden lämpad skälig ersättning för Riksdagsutgifter åt Herr Grefven och Landtmarskalken samt Riks-Ståndens öfriga Herrar Talmän.
Gr. W. Gumcelius.
N:o 20. 37 VO 20.
Af Komminister A. E. Afzelius:
Om rättighet för Konsistorierne att i afseende å de i städerna nu brukliga bönestunder vidtaga de anordningar och förändringar, som å särskilda orter kunna vara af behofvet påkallade,.
Genom lagstadgande i 2 Kap. 3 § al Kyrkolagen är det bestämdt, att i städernas kyrkor Morgon- och Aftonböner alla dagar under veckans lopp skola hållas, med undantag af den dag, då möjligen veckopredikan eger rum.
Äfvenså uppgifves den tid på dagen, då dessa bönestunder skola inträffa.
— Yid påbjudandet af detta stadgande har man naturligtvis afsett den dåvarande tidens förhållanden, lefnadsvanor och fordringar, så att, då numera en stor förändring i dessa afseenden gjort sig gällande, detta lagbud icke passar in med den närvarande tiden eller med andra ord: att dessa påbjudna bönestunder å den timma och i den form, de ännu finnas qvar från en längesedan tillryggalagd tid icke längre tjena att uppfylla det stora och vackra ändamål, man med dem afsett.
Så har förhållandet visat sig vara i hufvudstaden.
Här hållas fortfarande böner dagligen i enlighet med hvad lag i thy fall bjuder, men enär morgonbönen sker å en timma, (kl. 8. f. m.) som är alltför tidig för innevånarnes närvarande vanor, tycken och arbetsordning, samt aftonbönerna allt efter en ljusare eller mörkare årstid, inträffa kl. 4, 5 å 6 e. m., eller långt innan dagens arbetsbestyr kunna anses afslutade, så har följden blifvit den: att dessa bönestunder icke mera besökas.
— Ty att möjligen någon gång under sommartiden 2 å 3 personer kunna vid bönestunden vara tillstädes torde icke berättiga till det påståendet, att dessa andaktstillfällen äro besökta.
En sanning är det, att presterskapets arbete i detta afseende kan anses vara nära fruktlöst bortkastadt.
Lägger man härtill de olägenheter, som mod dessa nu gagnlösa bönestunders firande äro förenade, såsom att detta arbete måste verka nedslående på prostmannens arbetslust samt att detta fruktlösa arbete, som dagligen binder honom, också förhindrar honom att verka der, hvarest hans biträde både påkallas och behöfves, så måste en förändring härutinnan anses vara af behofvet påkallad och för församlingsmedlemmarnes verkliga uppbyggelse och bättre tillkandagående i förrättningsväg önskvärd.
Enligt hvad erfarenheten visat här i hufvudstaden synes det, sorn om införande af Bibelförklaringar, förenade med aftongudstjenst på en af veckans dagar skulle hafva mera utsigt för sig att verka välsignelserik till församlingsmedlemmarnes andeliga förkofran och tillvext.
Ty när kyrkorna vid de anbefallda bönestunderna vanligen stå tomma, så äro de deremot vid de frivilligt åtagna bibelförklaringarne vanligen ganska talrikt besökta.
Det lider derföre intet tvifvel, att ju icke införandet af en bibelförklaring på Onsdagsaftonen dervid psalmsång och bön också egde rum, skulle hafva mera att betyda för väckandet, närandet och utvecklingen af ett sannt kristeligt och andeligt lif än alla veckans 12 bönestunder.
Ock om man också måste medgifva att förberedelsen för en sådan veckogudstjenst skulle pålägga presterskapet vid hufvudstadens större församlingar ett trägnare och mera ansträngande arbete än det som 38 Motioner i Preste-Ståndet 18 62.
N:o 20. är förenadt med några vissa bönetormulärs uppläsande morgon och afton i kyrkan, så kan man dock med visshet antaga att, då hvarje för sitt kall lifvad prestman mindre får se på sitt arbete och de besvärligheter, hvilka kunna med detsamma vara förenade än på framgången af det ärende, honom är uppdraget att i tiden utföra, icke någon motvilja skall förefinnas å presterskapets sida för en förändring af andaktstillfällen och deras firande, blott derigenom vinnes en större visshet att mera uppbyggelse för församlings-medlemmarae på sådant sätt åstadkommes.
Men om också icke i alla andra rikets städer ett sådant förhållande i ifrågavarande hänseende eger rum som i Stockholm och således icke den förändringen med gudstjensttillfällena å hvardagarna är önskvärd, som här blifvit såsom nyttigast för Stockholms församlingar framstäld, så är det likväl en temligen känd sak, åtminstone inom det Högvördiga Ståndet, att bönestunderna i städerna icke öfverallt anses uppfylla de ändamål, man med deras hållande afsett.
Jag skulle till och med våga påstå, att städer finnas, der man icke blott insett och erkänt detta, utan hvad mera är verkligen vidtagit förändringar för att icke behöfva anse detta arbete ske förgäfves.
— Allt detta hänvisar derpå, att
Kyrkolagens stadgande om böners hållande i städerna, verkligen på mer än ett ställe ansetts vara, åtminstone såsom denna bönestund nu år anbefald att firas, icke för den närvarande tiden fullt passande eller det tjenligaste andaktstillfälle för att inverka på församlingsmedlemmarnes andeliga förkofran.
Efter motionärens öfvertygelse ega dock icke Konsistorierna i riket och ännu mindre församlingarne rätt att i afseende på de anbefallda bönestunderna göra någon förändring, — huru önskvärd och riktig den också må med afseende på närvarande förhållanden befinnas.
Ty hvad Kongl. Brefvet af den 3 November 1823 medgifver Konsistorierna, är endast att efter omständigheterna och orternas beskaffenhet bestämma klockslaget för gudstjenstens början.
Skulle således de förändringar man i en eller annan stad icke blott önskade utan kunde bevisa vara de för församlingarne i andeligt hänseende mest önskvärda i afseende på de nu brukliga bönestunderna, kunna åstadkommas, så vore detta allena möjligt genom särskilda motioner vid allmänt riksmöte.
Och man kunde till och med befara att genom de exceptionela lagstadganden hvilka härvid för olika städer komme att begäras, föga hopp att vinna hvad man åsyftade skulle förefinnas.
Allena genom ett allmänt lagligt medgifvande åt Konsistorierna i riket, att i de församlingar der de i Kyrkolagen nu anbefallda bönerna icke längre anses uppfylla det ändamål, hvartill de blifvit föreskrifna, så få ordna och förändra dessa andaktstillfällen att en verklig nytta och välsignelse kunde församlingen deraf tillfalla, skulle de olika församlingarnes önskan vinnas och deras verkliga andeliga båtnad åstadkommas.
På grund af hvad jag sålunda framställt, vågar jag ödmjukligen hemställa: att Rikets Ständer ville för sin del besluta och hos Kongl. Majit anhålla, det må Konsistorierna i riket i fråga om de nu på hvardagarne i städerna anbefallda bönestunder ega att, der så är af behofvet påkalladt, på derom gjord ansökan och efter församlingarnes hörande och medgifvande vidtaga sådana anordningar och förändringar, sorn äro beböfliga för att det med dessa andaktsstunder afsedda ändamål, må vinnas och befordras.
Stockholm den 15 November 1862. A. E. Afzelius.
N:o 21. 39 Wto 91.
Af Doktor IM.
Nordlander:
Om statsanslag till utvidgning a.f läroverkshuset i Umeå.
I redogörelsen för högre elementar-läroverket i Umeå under läsåret 1861— 1862 har dervarande Rektor klarligen ådagalagt, att det nya läroverkshuset, som ännu icke är fullbordadt, beklagligen lemnar alltför litet utrymme för det årligen tillvexande antalet af lärjungar, och fördenskull kräfver en oungänglig ut vidgning.
Den uppförda byggnaden var nemligen beräknad efter behofvet af den dåvarande femklassiga lärdomsskolan med några och femtio lärjungar, och skulle såsom sådan i långliga tider hafva varit tillräcklig.
Men då, till följd af tidens och omständigheternas oundvikliga kraf, Umeå lärdomsskola, vid den allmänna läroverksregleringen, utvidgades till ett fullständigt högre elementar-läroverk, i hvilket lärjunge-antalet ökats från 50 till öfver 160; så har deraf följt, att det för sitt första ändamål rymligt tilltagna läroverkshuset blifvit för dess nuvarande behof alldeles otillräckligt, ja, ända derhän, att, såsom Rektor uppgifver i sin redogörelse, lärarne nödgats använda till och med tamburerna till lärorum.
Yid sådant förhållande, och då den läroverket tillhörande tomten lemnar godt utrymme, har man varit betänkt uppå att der uppföra en ny byggnad med lärorum för de tvänne första klasserna, gymnastiksal, boningsrum för vaktmästare m. m.
Kostnadsförslaget öfver den erforderliga tillbyggnaden, hvarigenom läroverket försättes i fullständigt skick, upptager en summa af 39,100 R:dr Riksmynt, Och dä hvarken stiftets byggnadskassa eller Umeå stad, som till det nuvarande, nya, ännu inkompletta lärohuset gjort ganska betydliga tillskott — såsom bifogade handlingar utreda — eger disdonibla medel för det angifna ändamålet; så gifves ingen annan utväg för afhjelpande af det påträngande behofvet än att, såsom nu sker, hos Rikets Höglofl.
Ständer vördsammast anhålla om ett anslag af 39,100 R:dr Riksmynt att användas för ifrågasatte, högst nödiga tillbyggnad.
Stats-Utskottet af denna motion anhålles ödmjukast, Stockholm den 15 November 1862. .V. Nordlander. 40 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Af Doktor J. M. Almqvist:
Om ordnande af lekmannaverksamheten inom kyrkan.
Utan att vilja ingå i någon pröfning af den lycka, som vederfarits Svenska församlingen genom de af lagstiftande magten vidtagne förfoganden på det kyrkliga området vid sistförflutne riksdagar, synes likväl den förändring de medfört i kyrkans ställning påkalla detta Stånds uppmärksamhet, så mycket mer, sedan det visat sig, att de religiösa sekter, som finnas inom vårt land, äfven under baptismens utbängda fana, mera utgöras af schismatici än haaretiei och derföre icke vilja begagna medgifven rättighet att skilja sig ifrån kyrkan och bilda egna församlingar, utan endast oafbängige af kyrkan och dess ordning samla sig till gemensamma andaktsöfuingar och på ett eller annat ställe äfven tillvälla sig sakramenternas förvaltning.
För att komma, i full besittning af denna frihet och då kyrkorna varit för dem, såsom afsöndradt parti, tillslutne, hafva deras chefer tagit missionsverket till förevändning och yrkat uppförandet af egna kyrkor, under namn af missionshus, hvilka också på många ställen kommit till stånd och vid oförändrade förhållanden än vidare komma att uppbyggas genom bidrag af dem, som af sina sjelfkallade lärare fått veta, att de utgöra ett Gudi behagligt offer, om icke till och med saligheten förkunnas fästad vid åhörandet af Guds ord i dessa hus, der nåd skänkes syndaren utan annat vilkor än detta:
Kom hit och tro, hvad du här hör.
När härtill kommer att ett enskildt sällskap i hufvudstaden med afdelningar i landsorten, utan annat bemyndigande än sjelftagen rättighet antagit sig folkets andeliga uppfostran och utskiftat landet åt sina så kallade kolportörer, hvilka likväl kolportera icke så mycket de Heliga Skrifterna, som fastmera sina egna utläggningar deröfver, så synes vara. på tid att taga i öfvervägande, om och på hvad sätt lekmannaverksamheten inom kyrkan må kunna regleras och komma i ordnad ställning till kyrkans myndigheter och tjenare.
Härvid vore i min tanke att taga i betraktande, äfven ur synpunkten af den nu allmänt rådande prestbristen, huruvida icke med andeligt sinne och andeliga gåfvor utrustade lekmän, som vilja egna sig åt folkets kristliga handledning borde inbjudas att egna sig åt kyrkans tjenst och deriöre konstitueras såsom diakoni, efter den gamla kyrkans föredöme, mot åtnjutande af arfvode, afpassadt efter den tjenst, de uträttade, med dervid fästadt vilkor att underkasta sig, ej så mycket lärd examen, som den kyrkliga myndighetens pröfning af deras moraliska mch intellektuella qvalifikation att tjenstgöra i församlingen.
Vid 1853 års riksdag väcktes inom detta Ståud en motion i dylik syftning.
Den rönte ingen framgång.
Den samlade sorl.
Tiderna hafva sedan dess blifvit mycket förändrade, af skäl, som nu lemnäs derhän.
I denna motion framställdes ett förslag till stadgande, som jag nu, i den del det passar till närvarande tid, får upptaga, Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 23. 41 upptaga, så, lydande: känner någon en inre kallelse att förkunna Guds ord, men saknar de kunskaper, som fordras till presterlig ordination, anmäle sig kos Biskopen, hvilken med honom anställe förhör i den heliga Skrift, till utrönande så väl af klarheten och redan i hans uppfattning, som hans gåfva att utlägga Skriften till uppbyggelse.
Gifver han i dessa stycken tillfredsställande besked och har han i öfrigt gjort sig känd för en i allo rättskaffens och oförvitlig vandel; då må Biskopen tillåtelse till ordets förkunnande honom icke förvägra, utan dertill under bön och välsignelse inviga.
Huruvidt denna tjenstgöring skulle sträcka sig och på hvad sätt den skulle ordnas, öfverlemnas åt det Högvördiga Ståndet att taga under upplyst ompröfning, så vida sjelfva saken gillas.
Men skulle detta icke blifva händelsen, utan betänkligheter deremot uppstå och förslaget falla, hemställes, om icke Clerus Comitialis ville besluta, att Pastor borde vara berättigad antingen utan eller i samråd med församlingen öppna kyrkan för sådana kyrkligt sinnade lekmän, som förtjena förtroende och visat skicklighet att hålla andeliga föredrag.
Derigenom skulle församlingarne, som börjat numera tröttna vid det oväsen, som på mer än ett ställe bedrifves af okunnigheten i förening med oförsyntheten och frodas på de enfaldiges bekostnad, kunna stäfja det ofog, som drager Guds ord till lösaktighet.
Emellertid, då denna motion icke afser någon förändring af den i lag medgifna rätt till konventikelfrihet eller af dissenterlagen, torde för densamma beviljas remiss till Ståndets enskilda Utskotts-Pastoral-afdelning.
J. M. Älmqvist. risö »3.
Af Domprosten C. ö. Björling:
Angående ett reservatiom-andag till befrämjande af prestbildningen.
En tid, som egnar så stor uppmärksamhet och kostnad åt materiela föremål, måste än mer behjerta det andeliga, så vida den ej, med förlust af all högre lyftning, förnekar att de förra i sig sjelfva blott äro medel för det sednare.
Bland de andeliga intressena erkännes väl i allmänhet det religiösa såsom det högsta och vigtigaste, ehuru det ofta behandlas mycket stjufmoderligt, synnerligast i tider, som, misskännande detta intresses allmänt giltiga väsende, anse det blott för en privatano-elägenhet.
Religionen är, i följd af sin natur, samhällsbildande; och det religiösa intresset
Iean ej skiljas från det kyrkliga.
Derföre måste hvarje Stat, som vill underhålla och befordra det religiösa lifvet såsom det högsta och vigtigaste, beskydda och befordra kyrkan och dess institutioner.
För detta ändamål är, Bih. till E.
Prof. 1862 £ 1863. 11 Sami 2 A/d. 6 42 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 24. bland annat, nödigt att
Staten tillser att män linnas, som kunna rätt förkunna Ordet och förvalta Sakramenten.
Folket får ej lida brist på presterligt biträde, och der denna brist uppstår är det Statens oafvisliga pligt att söka afhjelpa densamma.
På sednaste tider har denna brist blifvit mycket stor i vårt land.
Anledningarne härtill äro visserligen flera, men en af de förnämsta torde vara, att man nu på de flesta andra vägar kommer till ett nödtorftigt välstånd långt förr än på den presterliga vägen.
Vådan af denna olägenhet kan dock till någon del undanrödjas genom beviljandet af ändamålsenliga understöd åt dem, som vilia beträda den presterliga banan, så att den förberedande prestbildningen måtte för dem blifva så litet kostsam som möjligt, och derigenom den sena befordran till en berglig lägenhet blifva mindre kännbar.
Mig synes detta vara en bland de fjcnligaste utvägar
Staten kan vidtaga för att afhjelpa den öfverhandtagande prestbristen.
De uppoffringar från Statens sida, hvilka jag nu för detta ändamål vill föreslå, äro så ringa i jemförelse med dem, som göras för samhällets yttre materiela förkofran, att jag tvekar huruvida jag ej skall anses hafva uppskattat Rikets Ständers beredvillighet i denna vigtiga angelägenhet allt för ringa.
Skulle icke det föreslagna medlet eller något annat begagnas för att afhjelpa det ofvannämnda onda, så är stor fara för handen att personer, som taga sig sjelfva rättighet att vara folkets lärare, men som sakna nödig upplysning och bildning och för hvilkas renlärighet man ej har någon garanti, skola, till skada för kristlig tro och kristligt lif, få allt större inflytande i religiösa angelägenheter.
Med anledning af ofvanstående, får jag föreslå: att ett reservationsanslag af 36,000 R:dr R:mt måtte under nu ingående statsregleringsperiod ställas till Hans Maj:ts disposition, att, i mån af behof, för prestbildningens befordran utgå med omkring 12,000 R:dr R:mt årligen.
Stockholm den 15 November 1862. C. O. Björling.
\.o 24.
Af Biskop J. A. Millén s
Om rättighet Jör Elementar-lärare, sorn upphäva lön efter gamla staten, att vid af sked.stagandet åtnjuta samma vilkor, som före 1856—1858 årens riksdag vore dem förunnade.
Då i sednaste plenum motion väcktes rörande lärarnes vid elementar-läroverken pensionerade eller uppförande på rikets allmänna indragningsstat, saknade jag deri en bestämning, som, till följd af ett i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse vid 1856—1858 årens riksdag angående regleringen af utgifterna under Riks - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
43 statens Nionde Hufvudtitel, intagen i Expeditions-Utskottets skrifvelse-förslag under N:o 229, mom. 33, gjordt förbehåll eller undantag för vissa lärare från nämnda förmån torde vara behöflig, derest de vid elementar-läroverken anställde äldste Lektorer eller sådana, som innehafva prebcnden och lön efter gamla läroverks-staten, skola kunna erhålla afsked under sådana vilkor, som i allmänhet voro gällande, då de erhöllo fullmagt å innehafvande beställningar.
Sedan nemligen Rikets Ständer i nyssnämnde skrifvelse i betraktande af lärarekallets magtpåliggande och så väl för själs- som kroppskrafter ansträngande beskaffenhet förklarat sig anse önskvärd!, om lärarne vid rikets elementar-läroverk kunde vid en tidigare ålder, än den för tjenstemän i allmänhet föreskrifna, komma i åtnjutande af tillräckliga pensioner, på det de ej måtte tvingas att med denna ansvarsfulla verksamhet fortfara längre än förmåga och krafter medgifva, heter det slutligen att de i följd häraf beslutat, “dels att Lärare vid rikets elementar-läroverk hädanefter skola, såvida de ej innehafva prebende eller annan presterlig lägenhet, komma i åtnjutande af rättighet till pension å allmänna indragningsstaten, dels att något anslag till emeritilöner vid elementar-läroverken ej vidare kommer att å Riksstat uppföras.*
I motiveringen till nämnde beslut finnes icke någon orsak uppgifven, hvarföre ifrågavarande lärare undantogos från nämnda förmån eller hvarföre det vore mindre angeläget att i afseende på dem tillse, det de ej tvungos att längre fortfara med det magtpåliggande och ansträngande lärarekallet, än förmåga och krafter medgifva, och det har varit mig omöjligt finna någon giltig grund till dylikt undantag, alldenstund lärare med prebenden väl icke mindre än lärare utan sådana blifva på ålderdomen i behof af befrielse från ett kall, som fordrar yngre och friskare krafter.
Det är för att undanrödja detta undantag och de menliga verkningarne deraf för elementar-läroverken, som jag härmedelst vågar vördsamt påkalla Rikets Höglofl.