Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ex. erhålla en bestämd qvantitet kol till ett visst pris och likaledes en viss qvantitet produkter utkörde till närmaste hamn mot en gifven forsel-lön, men ville han erhålla en större qvantitet kol eller låta köra ut ett större belopp produkter, så kunde han icke ernå dessa ändamål utan att höja kolpriset, och forsellönen, således äfven härigenom minska vinsten per skeppund.
Men skatten fortginge fullkomligt oberoende häraf eller af den uppkommande nettobehållningen och tilltoge i alldeles samma förhållande, sorn tillverkningen ökades, upptagande således en allt större del deraf eller slutligen hela nettobehållningen och utgående med oförminskadt belopp, äfven om bruksegaren haft verkligförlust.
Lika hämmande som denna skatt sålunda vore för hvarje utvidgning af äldre jernverk, lika menligt inverkade den äfven på anläggning af nya; men äfven i ett annat afseende utöfvade den ett hämmande inflytande på såväl sjelfva jernhandteringen som ock på all annan derpå grundad industri.
Detta bestode deri, att den utginge af råämnen och i mån af tillverkningen samt således icke blott gjorde ett förlagskapital af doras eget belopp nödvändigt, utan ock tyngde hand - 8 Stats-Utskottets ‘Utlåtande JY:o 45. teringen med räntorne derpå till dess att jernet eller de deraf tillverkade fabri katerna kunde säljas.
Genom nedsättning uti skatternas belopp minskades väl bruks- och hytteegarnes utskylder, men skatternas menliga statsekonomiska följder kunde endast upphäfvas genom deras totala afskaffande, en åtgärd, sorn ock af rättvisan påkallades.
Såsom stöd för sin åsigt, att dessa skatter vore orättvisa, anföres af motionären följande: att de icke träffade andra fabriksidkare, ehuru den, som idkade en handtering icke borde vara mera beskattad än den, som idkade en annan; att de icke drabbade andra konsumenter af de råämnen, såsom ved eller kol, hvilka bruksegarne för sin näring behöfde, hvarföre nämnde konsumenter kunde för dylika råämnen betala ett högre pris, än den särskildt beskattade bruksegaren; att de längesedan blifvit upphäfda uti andra jeruproducerande länder, med hvilkas jernfabrikater den svenska jornverksegaren nödgades konkurrera icke blott vid sin varas export till dessa eller andra främmande länder, utan numera äfven inom fäderneslandet; att, då dessa skatter pålades, den svenska jernverkscgaren hade särskilda privilegier, hvilka, ehuru för handteringens utveckling hinderlige, dock för sin egare varit af ett ofta ganska högt värde och kunde särskildt säljas, men nu blifvit fullkomligt upphäfda, endast med undantag af lindringen i rotcringen för jorden inom de egentligen tackjernsblåsande bergslagen, om hvilka derföre borde särskildt stadgas; och att skatterna slutligen vore högst ojemnt fördelade och utan allt sammanhang med nettobehållningen på handteringen, vid en hytta flere gånger högre än vid en annan, oaktadt den sednare kunde hafva ett gynnsammare läge än den förra och tyngst drabbade de nyanlagda hyttorna samt de större brulisanläggningarne, hvilka företrädesvis afsågo en billigare varas tillverkning i större mängd; och borde, utom på grund af dessa 1111 anförda skäl, nämnde skatter afskaffas derföre, att de fördyrade ett för jordbruket och all annan industri bohöfligt råämne, såväl som en i det dagliga lifvet och inom hvarje hushåll oumbärlig nödvändighetsvara.
För ytterligare utredning af denna fråga har motionären hänvisat till Kongl. Maj:ts
Arid sistförfluten riksdag i ämnet aflåtna nådiga Proposition, deruti alldeles samma förslag, som det motionären nu ginge att väcka, af Kongl. Majit i nåder framställts, till de uti samma Kongl. Proposition anförde fullständiga utredningarne utaf ämnet af Kongl. Bergs-kollegium och af Jern-kontorets fullmäktige, samt slutligen till motionärens egen framställning vid 1853—1854 årens riksdag om samma skatters afskaffande.
Utom deri anförda skäl hade följande tillkommit, nemligen: att tackjern sedan den 1 Januari 1856 vore tillåtet till utförsel ur riket; att utländskt tackjern och stångjern sedan den 1 Januari 1858 finge tullfritt till riket införas; att genom Kongl. Maj:ts nådiga Resolution af den 26 sistlidne Mars tillåtelse meddelats till tullfri utförsel af jernmalm till en qvantitet af 150,000 skeppund årligen, derest jernväg från Gellivare till Bottniska viken konime att anläggas; att genom Kongl. Förordningen af den 20 sistlidne September alla inskränkningar i jcrnhandteringen blifvit från och med den 1 November 1860 uttryckligen upphäfda och jernverk af alla slag förklarade hänförligc till fabriker, från hvilken dag motionären derföre ansåg att äfven skatternas afskaffande borde inträda; samt slutligen, att vid denna riksdag utan tvifvel en ny bevillningsförordning konime att antagas, hvarigenom all egendom klefve efter samma grunder beskattad samt således äfven grufvor och hyttor, hvilkas tillverkningar ej försäljas, komme att åläggas en hittills för Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. 9 för dom okänd bevillningsäfgift, skogarno inginge i egondomavncs uppskattning och jernhandteringen kommo att ställas på samma skottegränd som all annan industri.
På grund af hvad motionären sålunda anfört, har han föreslagit, att tackjernstionden af alla hyttor, belägna utom de egentliga tackjernsblåsando bergslagen, och hammarskatten för hela riket måtte från och med det bruksår, som inträder den 1 November 1860, holt och hållet äfskaflas'. b) Inom Bonde-Ståndet af följande dess ledamöter, nemligen: l:o. J. Bergström från Kopparbergs län, mod hvilken Johan Öström från Westmanlands län sig förenat; och har denne motionär andragit, att det gynnsamma konjunktur-förhållande, Stats-Utskottet vid förra riksdagen åberopat såsom skäl för afstyrkande af då, utaf Kongl. Mnj:t uti nådig Proposition, till Rikets Ständer, föreslagen skattefrihet för jernhandteringen, nu mera upphört.
Tackjern, som under åren 1856 och 1857 med lätthet kunnat säljas för 15 å 16
R:dr skeppundet i uppstadshamn, kunde nu svårligen säljas till .12 R:dr i>cr skeppund och för stångjern^ hade priset sedan hösten 1857 nedgått från 30
R:dr för skeppundet till högst 7
R:dr 50 öre för centnern, motsvarande 21 R:dr skeppundet.
Stångjcrnstillverkaren hade väl fördel af det lägre priset å tackjern, likasom både denne och tackjcrnstillvorkaren af det lägre kolpriset: men elå malm i allmänhet vöre lika dyr, om ej dyrare, än förr, samt arbetslöner alldeles icke och forlöner blott i ringa mån fallit, kunde man enligt motionärens tanke lätt ilise, i hvilken ofördelaktig ställning jernhandteringen nu befunne sig.
Utsigternc för framtiden voro ej heller för hand teringen 1 öfvande, då, åtminstone på Stockholms våg," ett övanligt stort ingående stångjerns-inventarium under nästlidnc år 1859 blifvit än ytterligare ökadt.
Många hyttor och bruk skulle derföre upphöra med tillverkningen, om det i rörelsen nedlagda kapital kunde derifrån dragas och de vid handteringen använda arbetare afskedas.
Ofta hade motionären hört upprepas af dem, som bestridde hvarje skattcncdsättning, att skatterne vid köp af cgendomarne tagits i beräkning och köpeskillingen derefter bostämts, samt att. en skattenedsättning alltså vore att betrakta såsom en opåräknad gåfva åt köparen; men dervid hade man, enligt motionärens åsigt, förgätit, huru mycket vid prisbestämmelson berodde på konjunkturförhållanden.
När dessa vore gynnsamma och penningetillgångcn ymnig, vore ock spekulationen liflig, och för en egendom betingades då vida högre pris, än under andra förhållanden egde rum.
I följd häraf befarade icke motionären, att upphörande af tiondetackjern och hammarskatt skulle under de förhållanden, som nu äro för handen, tillskynda dem, som på, sednare åren köpt bruksegendomar, någon opåräknad synnerlig förmån.
Förordningen den 20 September 1859 i fråga om tillverkningen hänförde hyttor och stångjernsbruk till fabriker och upphäfdo de särskilda bestämmelser, som förut gällt för deras verksamhet, samt i afseende å de enda fabriker, utom jernverkon, sorn för närvarande draga grundskatt, nemligen mjöl- och sågqvarnar, Rikets Ständer redan vid 1854 års riksdag i underdånig skrifvelse uttalat den åsigt, att grundräntorna borde mot bevillning utbytas, syntes häraf följa att jernverken, jemväl i fråga om beskattning, bordo betraktas såsom fabriker och följaktligen åsättas endast bevillning.
4 Sami. 1 Afd. 15 Iläft. 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45.
I anledning häraf och då jemväl de bergslag, som åtnjuta frihet irån rotering, borde, emot afstående af en sådan frihet, ega lika anspråk på eftergift af tackjernstionde, som tackjernstillverkare, hvilka äro rotering underkastade, har motionären föreslagit, att tackjernstionden utom bergslag samt inom de bergslag, som äro roterade, äfvensom hammarskatten inom hela riket måtte upphöra, äfvensom att frihet från tackjernstionde jemväl skulle tillgodokomma de bergslag, hvilka icke blifvit roterade, såvida dessa underkastade sig en rotering motsvarande skyldighet. 2:o. G. Hultman från Örebro län, hvilken, på alldeles 'enahanda skäl som föregående motionär, föreslagit, att tackjernstionden, så utom som inom bergslag, äfvensom hammarskatten i hela riket måtte upphöra, och att; de verk och inrättningar, af hvilka nämnde skatt nu utgår, i stället kunde påföras i bevillning i likhet med alla andra fabriker; och hafva Rilcsdagsfullmägtige J.
Lekberg och C. G.
Sköldberg från Örebro län samt Anders Andersson från Wermlands län uti denna motion instämt. 3:o. Urik Hansson från Gefleborgs län, som, med åberopande af Kongl. Maj:ts vid förra riksdagen i ämnet aflåtna nådiga Proposition och Kongl.
Kungörelsen den 20 September 1859, framställt det förslag, att den af stång) ernstillverkningen utgående hammarskatt måtte från och med 1861 helt och hållet upphöra och någon annan afgift för nämnde tillverkning, än bevillning, icke till Staten derefter utgöras; att tackjernstionden finge från och med samma tid upphöra för alla de hyttor och masugnar, som äro utom de privilegierade bergslagen belägna, samt att, enär genom Kongl.
Förordningen den 20 September nästlidne år skilnaden emellan bergskandteringen utom och inom bergslag försvunnit, samt Kongl.
Majit deruti tillika stadgat, att vederbörande inom bergslag, som af deri medgifna frihet sig begagnade, skulle vara underkastade den inskränkning i bergsmansfriheterna, som i behörig ordning kunde varda bestämd, jemväl de hyttor och masugnar inom bergslag, som för jerntillverkningen begagnade sig af den utsträckta friheten och funnos villiga att åtaga sig rotering eller för närvarande icke åtnjuta roterings-frihot, kunde från den dem ålagda grundskatt af tackjernstionden befrias.
Stats-Utskottet har under öfverläggningon i detta ärende tagit kännedom jemväl om de förhandlingar, hvilka hos Rikets Ständer i denna fråga egt rum särdeles vid sist hällne riksdag, då Kongl. Majit, enligt hvad ofvan är omförmäldt, föreslagit Rikets Ständer, dels att hammarskatten måtto helt och hållet upphäfvas och stång) erns tillverkningen, i likhet med annan varuförädling, endast beskattas genom årlig bevillningstaxering, dels ock att den ordinarie beskattningen å tackjernstillverkning utom bergslag måtte upphöra; och får Utskottet, enär ett Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45.
11 förnyadt redogörande i detta betänkande af hvad sålunda i frågan förekommit samt vederbörande embetsverk och myndigheter deruti yttrat skulle föranleda onödig vidlyftighet, i detta afseende hänvisa till Stats-Utskottets utlåtande N:o 64 litt.
O vid 1853 — 1854 årens riksdag samt betänkandet N:o 33, litt.
C vid sist hållne riksmöte, intagne i Bihanget till Riks-Ståndeus protokoller vid nämnde riksdagar.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Utskottet vid den förra, samt Utskottets Inkomst-afdelning vid den sednare riksdagen yttrat, finner nuvarande Statsutskott det vara af synnerlig vigt, att jernhandteringen, som, utom det betydliga inflytande densamma utöfvar på en mängd andra industrigrenar och på det ekonomiska tillståndet för en stor del af landets befolkning, tillika bereder en af dö hufvudsakligaste varuartiklar för rikets exporthandel, må sättas i stånd att genom en naturlig utveckling framgent kunna uthärda täflan å den utländska marknaden'; och då en längre tids erfarenhet ådagalagt, att jernhandteringens betryckta ställning icke ensamt beror af sådane omständigheter, som en inträffande hastig rubbning i handclsförhållandcrne stundom plägar tillfälligtvis föranleda, utan äfven af andra för handteringen missgynnande omständigheter, hvilka under en lång tidsföljd allt mer och mer framkallats af en oriktig beskatta ingsgrund och en mindre lämplig lagstiftning i öfrigt, har Utskottet trott det åsyftade ändamålet endast derigenom kunna vinnas, att de orsaker, som framkallat så menliga verkningar, fullständigt undanrödjas.
Då det är allmänt kändt, att priset å Svenskt jern på verldsmarknaden, till följd af en lifligarc kandelstäflan, under de sednare decennierna i allmänhet nedgått på samma gång som tillverkningskostnaden förökats, har Utskottet funnit det vara angeläget att, i sammanhang med nyligen vidtagne förändrade lagstiftningsåtgärder, jemväl i afseende å den ännu gällande produktions-skatten, en förändring tillvägabringas, som må kunna undanrödja hvarje återstående, af beskattningsförhållanden beroende, liinder för näringens förkofran.
I detta hänseende synes det Utskottet ovedersägligt att, likasom en i sjelfva verket tyngre skatt är mindre känbar, när producenten kan påräkna ett betydligare öfverskott af sin tillverkning, likaså kan en i och för sig icke obillig beskattning blifva tryckande och verka förlamande på industrien, då värdet af tillverkningen endast i ringa mån eller alldeles icke öfverstiger produktionskostnaden.
En beskattning af ifrågavarande art är för öfrigt minst lämplig för sådane industriela inrättningar, som afse varuförädling, enär densamma utgår med en viss andel af den tillverkade varan och i följd deraf måste blifva ojemn och mera eller mindre betungande för produktionen, hvilken, likasom andra industrialster, kan på ett billigare sätt, genom bevillning i mån af inkomst, beskattas; — och hör härvid ej förbises, att i den mån afskaffandet af ifrågavarande beskattning otvifvelaktigt skulle uppmuntra till ökad produktion, flere andra af landets näringar derigenom äfven skulle befrämjas och nya arbetstillfällen för den arbetande befolkningen beredas, på samma gång som Staten genom förökad bevillningsinkomst skulle blifva åtminstone till någon del ersatt för sin uppoffring till ifrågavarande industris förmån.
Den eftergift af ifrågavarande beskattning, som
Utskottet af nu anförda förhållanden anser vara påkallad, torde likväl, hvad beträffar tackjernstionden — på sätt äfven Kongl.
Majit vid sednaste riksmöte föreslog Rikets
Ständer — icke böra utsträckas till den ännu med vissa privilegier gynnade tackjernstillverkningen inom bergslag, såvida icke bergslagen framdeles förklara sig villiga att afstå från sina särskilda friheter och förmåner. 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45.
Enligt hvad Utskottet i det föregående sökt framställa, skulle otvifvelaktig! avskaffandet af hammarskaften äfvensom af tiondetackj ernet inom de icke privilegierade orterna i väsendtlig mån befordra jcrnhandtcringens utveckling.
I sammanhang härmed hör dock tagas i betraktande, att denna industris framsteg och förkofran till icke ringa del är beroende af andra förhållanden, såsom dels den ekonomiska lagstiftningen, dels ock de åtgärder och beslut, som vidtagas i afseende på tullbestämmolserna, Hvad den förra angår, hafva emellertid do i de äldre tider stadgade inskränkningar och förhud, som lände till allt för stor fördel för vissa producenter nion på det hela voro hinderliga för näringens tidsenliga utveckling, numera blifvit till största delen undanröjda; — och likasom i detta hänseende Rikets sist församlade Ständer, under tillkänuagifvande af den åsigt, att dc privilegierade bruksidkarne, på samma gång sorn en lindring i utskyldcr deni bereddes, äfven å sin sida borde afstå från någon del af sina särskilda rättigheter och förmåner, såsom vilkor för då medgifna eftergift af hammarskattens halfva belopp, föreskrefvo, att den uti Kongl.
Förordningen den 27 April 1846 stadgade inskränkning af rättigheten att anlägga nya stångjern,shärdar eller andra jcrnverksstädcr borde upphöra — har äfven Stats-Utskottct, med tillämpning af samma grundsats, ansett sig höra tillse, om icke i sammanhang med den ytterligare skattelindring för jerntillvcrkarne, sorn nu af Utskottet tillstyrkes, lämpligen kunde vidtagas någon åtgärd i enahanda syftning.
Härvid har Utskottet företrädesvis fästat uppmärksamhet vid tullbestämmelserna, såsom väsendtligen inverkande på lättheten att afsätta jernhand teringens alster och i följd deraf jemväl på produktionen.
Ehuru äfven i detta hänseende lagstiftningen under den sednare tiden fortgått uti on till större frihet i handeln ledande riktning samt sålunda, exempelvis, ej mindre Kongl. Kungörelsen den 19 December 1855, hvarigenom förut stadgade förbud mot införsel af tackjern och mot utförsel af åtskilliga artiklar af gjutet jern upphäfdes, samt tullfri införsel medgafs af vissa slag stångjern, än ock de vid scdnastc riksdag för införsel af jerneffekter stadgade tullbestämmelser otvifvelaktig! utvisa ett väsendtligt framåtskridande i denna lagstiftning, anser Utskottet dock nu gällande utförselstull för tackjern och malm, utgörande 50 öre för 1 centner, Vara en alltför dryg afgift, för att annat än undantagsvis medgifva utförsel af nämnde varor, särdeles hvad angår artikeln malm, för hvilken äfven Kongl.
Majit vid sistförlidne riksmöte föreslog tullafgiften till endast 25 öre.
En nedsättning till sistnämnde belopp af ifrågavarande export-tull skulle, enligt Utskottets tanke, bättre uppfylla ändamålet, utan att likväl deraf borde befaras en så betydlig utförsel af ömförmälde råvaror eller stegring af priset derå, att icke bruksidkarne i allt fall, om do befrias från hammarskatten, böra anses, genom dessa samtidigt vidtagna åtgärder, hafva vunnit någon förmån.
I öfrigt torde det vara allmänt erkändt, att jcrnhandteringens mindre fördelaktiga ställning icke härrört af bristande tillgång på jernmalm, hvaraf tvärtom förefinnas rikliga förråd utaf bästa beskaffenhet, men att tillverkningen deremot är väsendtligen begränsad och inskränkt genom svårigheten att för billigt pris erhålla tillräckligt brännmaterial.
Yid sådant förhållande, och då förädlingen af jernet, ju längre den drifves, alltmera medtager don begränsade bränslet!llgången, synes det äfven i statsekonomiskt hänseende vara mindre lämpligt, att genom allt för hög export-tull motverka utförseln af det rikligen tillgängliga råämnet.
Slutligen bör Utskottet, i afseende på den formcla behandlingen af förevarande ärende, tillägga, att, ehuru det icke åligger Stats-Utskottet att till Rikets Ständer afgifva förslag angående tullsatsernas bestämmande, Utskottet likväl, då Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45.
13 frågan om dc på jcrnliandteringcn lagda skatteafgiftcrs bibehållande eller upphäfVando står i det närmaste samband med don om tullafgiftcrne för jerneffekter, oj kunnat undgå att taga dessa frågor i det betraktande, som deras så beskaffade sammanhang fordrar; —■ och om Utskottets i ämnet yttrade åsigter vinna bifall, torde icke heller någon betänklighet möta för Rikets Ständer att — utan att nu definitivt fastställa ifrågavarande tullafgiftcrs belopp — med afseende å dessa tullbestämmelsers sammanhang med nu förevarande beskattningsfråga, godkänna och antaga den grundsats, att exporttullen å tackjern och jernmalm ej bör bestämmas till högre belopp än hälften af nu stadgade afgift.
På grund af hvad sålunda blifvit anföfdt, tillstyrker alltså Utskottet, att Rikets Ständer, med förbehåll att framdeles för de särskilda grenarne af jerntillverkningen bestämma de bcvillningsafgiftcr, som efter förändrade förhållanden kunna finnas lämpliga, samt under vilkor att utförselstullen å tackjern och malm kommer att nedsättas åtminstone till hälften af don i nu gällande tulltaxa stadgade afgift, för sin del besluta: l:o) att stångjcrnstillverkningen inom hola riket skall från och med nästa statsrcglerings-period från hammarskatt befrias; och 2:o) att tackjernstionden af alla hyttor, belägna utom do egentligen tackj erns blåsande bergslagen, likaledes skall från och med nämnde tid upphöra; hvarom, i händelse Utskottets förslag i dessa delar vinner Rikets Ständers bifall, underdånig skrifvelse torde böra till Kongl. Maj:t aflåtas; hemställande Utskottet, att i sammanhang härmod underdånig framställning må hos Kongl. Maj:t göras att, derest de egentligen tackjernsblåsande bergslagen derom skulle väcka fråga, Kongl.
Majit i nåder behagade låta verkställa en utredning af dessa bergslags återstående privilegier saint derefter till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition, 0111 och med hvilka vilkor befrielse från taclcjernstiondens utgörande jemväl må dessa bergslag varda tillerkänd.
Stockholm den 13 Januari 1800.
Af Herr Fåhreeus, O. J: “Emot Stats-Utskottets beslut att vid förslaget om upphörande af all hammarskatt och tackjernstionden utom bergslag fästa det vilkor, att utförsclsafgifterna för tackjern och jernmalm bestämmas till högst hälften af deras nuvarande belopp, reserverar jag 111ig, emedan jag anser Utskottet hafva trädt utom gränsorna för sin behörighet, då det utlåtit sig i en fråga, som grundlagsenlig! är af annat Utskotts förberedande handläggning beroende; och i öfrigt, 14 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 45. om ett följdriktigt ordnande af tullbeskattningen i sin helhet skall blifva möjligt, särskilda tullsatser icke tillförlitligen eller ens ungefärligen kunna bestämmas utan i sammanhang med grunderna för denna beskattning i allmänhet.
“ Häruti instämde: Herrar Rob. Montgommery Cederhielm, C. Skogman, F. F. Carlsson, J. M. Malmstedt, Q. W. Gumcelius, F.
Schram, O. Arrhenius och Abr.
Af Herr Prosten Wåhlander: “Då tioncletackjernet och hammarskatten höra till Kronans ordinarie inkomster eller dc inkomster, som ovilkorligen hvarje år, enligt bestämda grunder och författningar, inflyta till Statskassan, så förutsätter detta en andel i eganderätten till de verk och lägenheter, af hvilka denna inkomst utgår.
Detta bekräftas ock af Hclgeandsholms-beslutet, enligt hvilket “Kronan tillerkändes Bcrgs-regale och rätt i alla berg och metallstrek".
Nu fordras, att denna inkomst, eller, som är detsamma, denna Kronans andel i rikets berg- och jernverk, skall öfverlemnas till jernverkens egare för jcrnhandteringens tidsenliga utveckling.
Och om man kunde vara viss uppå, att denna utveckling skulle i någon betydligare mån befrämjas genom en sådan åtgärd, så kunde det visserligen vara skäl, att Staten gjorde denna uppoffring, ehuru det alltid synes vara stridande mot en sann ekonomisk grundsats, att Staten, lika så väl som den enskilde, utan motsvarande ersättning afhänder sig innehafvande egendomar och kapitaler.
Men nu är det icke jernhandteringen, utan jernverkens nuvarande egare, som en sådan Statens uppoffring skulle komma till godo.
Ty i samma stund, som omförmälde skatter afskaffades, skulle de lägenheter, hvaraf dessa nu utgå, stiga i värde, motsvarande ungefärligen det kapital-belopp, hvarpå skatten utgör 5 procents ränta.
Och om detta förhållande svårligen kan nekas, så må det vara förlåtligt, om man icke rätt kan inse eller uppskatta den fördel, som ondast komme att bestå deri, att den afskaffade skatten utgick under förändradt namn eller i egenskap af ränta på förökadt egendomsvärde.
Det må gerna medgifvas, att flera skäl och i synnerhet Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 20 sistlidne September, enligt hvilken jernverk af alla slag förklaras hänförliga till fabriker, tala för afskaffandet af oftanämnde skattctitlar; men må då denna skattefrihet sökas och erhållas på ett sätt, som utan att åstadkomma någon förminskning i Statens redbaraste egendom, — dess ordinarie inkomster — bereder jernhand teringen en verklig, och icke blott en skenbar, fördel.
På grund af hvad nu i korthet blifvit yttradt får jag vördsamt föreslå, att den väckta motionen, i det skick, den nu blifvit framställd, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda."