Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru vidsträckta äro de oäkta barnens rättigheter och skyldigheter att taga befattning med uppteckningen och vården af deras aflidna moders efterlemnade bo?'
Hvarest bör dessa barns arfsanspråk efter modren anmälas, och inotii hvilken tid bör ett sådant anspråk af hennes öfrige arfvingar klandras?
Ett tillfredsställande svar på dessa och andra dylika frågor torde vara svårt att från det ifrågavarande lagförslaget hemta, åtminstone utan ali män begagnar slutledningar, hvilka mängden af dem, för hvilka lagen är skrif Uih. till «. St.
Prat. 18X3- 1854. 7 Sami. 1 Afd. 9 B a/l. 2 10 Lag-Utskottet* Betänkande, N:o 13. ven ej kan verkställa.
På sådan grund och då, efter mitt förmenande, mer än ett bland de många nya rättsförhållanden, som genom den ifrågasatte lagen skulle uppkomma, blir genom lagstiftningen obestämdt, kan jag för min del icke instämma i det slut hvartill Utskottet kommit.” X:o 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den 29 Mars 1854, kl. 1 e. m.
Betänkande i anledning af väckt motion arn förändradt formulär till vittnesed.
Den, sorn vittna skall, bör efter 16 § i Rättegångsbalkens il kap. förut med hand å bok denna ed svärja: "Jag N. N. lofvar och svär, vid Gud och Hans Heliga Evangelium, att jag i denna sak skall vittna och gifva tillkänna allt, hvad mig frågadt varder, och jag vet händt och sannt vara, så att jag, hvarken för vänskap, skyldskap, svågerskap, gåfvor och skänker, räddhoga, hat eller afund, nytta eller skada, eller hvad det vara må, skall något dölja och förliga, som till sakens och sanningens upplysning lända kan: utan allt, det mig derom vitterligt är, redeliga och på mitt samvete bekänna och uppenbara; så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.”
Denna ed har man emedlertid funnit, å ena sidan, alltför vidlyftig och, å den andra, förvillande.
Men emot en förändring deraf har man dock åberopat dess ålder, den helgd, som den derigenom vunnit, den allmänna kunskap, som folket derom förvärfva! genom dess dagliga användning, samt att någon tvekan om rätta betydelsen deraf ej borde kunna uppstå; och det var äfven på dessa skäl, sorn sista Riksdagens Lag-Utskott ansåg sig böra afstyrka då påyrkade förändring, med uttryckande likväl Lag-Utskottets Betänkande, N:o 13. il af den åsigt, att om fråga varit angående antagande af ett förut saknadt formulär till vittnes-ed, Utskottet ej skulle tvekat att använda andra ordalag, än de nu begagnade.
Det måste ock medgifvas, att det upprepande af åtskilliga förhållanden, såsom vänskap, skyldskap, svågerskap etc., på hvilka vittnet, enligt ofvanintagne formulär, skall lofva att ej fästa afseende, är ändamålslost, enär alla de motiver, som kunna hafva inflytande på vittnet, derunder ej äro hänförliga, hvadan lagstiftaren äfven varit föranlåten att, efter det omförmälde förhållanden blifvit upprepade, tillägga ”eller hvad det vara må”; och erfarenheten bar dessutom visat, hurusom vittnen, genom försäkringen att ”gifva tillkänna allt hvad frågadt varder,” ansett sig endast pligtiga uppenbara sådant, hvars uppenbarande genom frågor uttryckligen påkallas.
Saken kräfver ej heller denna vidlyftighet, denna mångordighet.
Eden skall endast innefatta en förpligtelse af vittnet att sanningsfullt omtala allt hvad det vet angående de förhållanden, hvarom det är kalladt att vittna, — ett heligt löfte att tala sanning, hvars högtidlighet icke ligger i ordens mängd, utan i deras betydelse.
I sednare tider har man ock allt mer och mer förkortat särskilda eder, minskat den ordståt, hvarmed man tillförene deråt sökt. gifva högtidlighet.
Den äger jemväl sitt värdigaste uttryck i enkelheten.
Och som frågan om förenkling af ifrågavarande ed nu åter blifvit gjord till föremål för Rikets Ständers pröfning, genom en af Riksdagsfullmäktige!!
Olof Persson från Blekinge län väckt och af Hedervärda Bonde-Ståndet* till Lag-Utskottet öfverlemnad motion, samt detta återupptagande måste tydas såsom en mera allmän mening om det mindre lämpliga uti omförmälda ed, anser sig Utskottet ega giltig anledning till sitt vördsamma tillstyrkande, alt Rikets Ständer måtte besluta, det skall 16 § i 17 kap.
Rätlegångs-balkeu erhålla följande förändrade lydelse:
Vittnen skola i begge delomännens, eller deras ombudsmäns, närvaro denna ed, med hand å bok, svärja: Jag N. N. lofvar och svärj vid Gud och hans heliga Evangelium_, att jag skall vittna och gifva tillkänna allt hvad jag vet. i denna sak händt och sannt vara, sä att jag ej något förtigertillägger eller förändrar för hvad orsak det vara må; så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.
Stockholm den 13 Mars 1854. 12 Lag-Utsko ttets Betänkande, N:o 16.
Reservation af Herr Doktor Säve, med tillkännagifvande, att han icke deltagit i Utskottets beslut. JUT:© 16.
Ä.nfc. till Exp.-Utak. d. 29 Mars 1854, kl. 1 e. m.
Betänkandej i anledning af väckt motion om Urtima Tings hållande för handläggning af civila mål.
Uti ett till Lag-Utskottet al Hedervärda Bonde-Ståndet remitteradt memorial har Riksdagsfullinäktigen Lars Gustaf Sandberg från Westerbottens län hemställt, om icke det i 4 kapitlet 2 § Rätlegångs-balken innefattade förbud för häradshöfding att, utan Hofrätts tillstånd, vid Urtima Ting handlägga civila tvister emellan enskilda parter bör upphöra.
”Tvista män" heter det i nämnde lagrum, ”och äskar käranden särskildt Ting; söke då Hofrätten.
Vill han kostnaden hålla; tilläte det Hofrätten, ändå att dem ej derom särnjes.
Tappar den svarande; gälde ej annan kostnad, än den å laga Ting göras skulle.
Ej må häradshöfding i thy fall af egen godtycko Urtima Ting stämma.
Är någon sak så vidlyftig, att den ej kan å laga Ting slitas, och sämjas Parterne inför rätten om särskildt
Ting; då må häradshöfding det hålla.
Dock kungöre det genast Hofrätten och Konungens Befallningshafvande;” — och häraf följer således alt, ehuru häradshöfding ej, utan Hofrätts tillåtelse, må vid Urtima Ting handlägga någon tvist emellan enskilde Parter, derest den ej är vidlyftig och båda Parterne derom inför rätta öfverenskomma; Hofrätt likväl ej kan Lag-Utskottets Betänkande, N:o 16.
13 neka den som kärar, att ulan afseende å sakens beskaffenhet, och vederpartens stridiga önskan, få sin sak handlagd vid särskildt Ting, om han vill vidkännas kostnaden derför.
För ordningens bibehållande befanns ett sådant stadgande tilläfventyrs fordom behöfligt.
Det var en allmän föreskrift att civila rättegångar skulle utföras och afgöras å de allmänna Tingen; och man vågade ej öfverlemna åt underordnade myndigheter alt på eget bevåg göra undantag från allmänna föreskrifter, särdeles, hvad rättegångsväsendet angick, under en tid, då man deri sökte införa en förut saknad stadga och reda.
Erfarenheten synes ock då hafva gjort kontroller i förevarande hänseende behöfliga.
Man finner nemligen bland annat af Kongl. Brefvet den 26 Januari 1688, hvarigenom häradshöfd ingar förbjudas att behandla enskildes tvistemål vid extra ordinarie Ting utan Hofrätts tillstånd, hurusom detta brel föranleddes af inlupne klagomål deröfver, att häradshöfdingar brukade ”af egen myndighet och godlycko uti civile mål och ärenden förordna och anställa extra ordinarie Ting, för sin egen sak skuld.”
Men det är likväl en betydlig skillnad emellan ett godtyckligt företag af sådan art och en åtgärd, som blifvit af den rättsökande begärd.
Om å ena sidan rätts-säkerheten ovillkorligen kräfver, att domstolarne hafva så bestämda sammanträden, att den, som vill anlita dem, alltid vet när sådant kan ske, utan'att behöfva särskildt påkalla ett sammanträde, bör, å den andra, tillfälle finnas för rättsökande att äfven vid andra tider kunna anlita domaremakten, derest de för sin rätts bevarande deraf blifva i behof och sådant kan ega rum med bibehållande af allmän säkerhet och ordning.
Ett dylikt tillfälle är det ock som man velat bereda genom rättigheten för kärande, att för tvisters handläggning få Urtitiina Ting utsatt.
Men derigenom att de för rättighetens begagnande måste vända sig till Hofrätt, förlorar den till stor del, örn' ej helt och hållet, den nytta den kunde medföra.
En tvist kan bland annat tarfva den skyndsamma behandling att omförinälde omväg ej kan medhinnas; och omvägen förorsakar alltid kostnader och besvär, hvilka städse måste kännas så mycket tyngre, som parten vet på förhand att honom ej kan vägras Urtima Ting och följaktligen ej kan betrakta saken annorlunda, än såsom onödig.
Så är den äfven nu mera.
Det har jemväl i sednare tider blifvit öfverlemnadL åt häradshöfding att, utan Hofrätts tillåtelse, vid Urtima Ting behandla civila ärenden, såsom konkursmål och frågor om intecknings förnyelse; och någon våda är ej att gifva denna rätt utsträckning till alia civila mål, der rättsökande önska och vilja bestå kostnaderne.
Af godtycko stämmer han då ej Urtima Ting; och om Hof-rätterne alltid Bih. till R.
Prof. 1868—1864. 7 Sami. 1 Afd. 9 Häft. 3 14 Lag-Ut*kottet» Betänkande, N:o 16. underrättas om dessa särskilda sessioner, få de såmedelst den kännedom om häradsrätternes förhandlingar uti ilrågastållde hänseende, sorn är nödig för den uppsigt och vård öfver Underdomstolarrie, som, enligt 8 kapitlet i § ofvanåberopade Balk, tillkommer Hofrätt.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamt, att Rikets Ständer måtte besluta, det skall 4 kapitlet 2 § Rättegångs-balken erhålla denna förändrade lydelse:
Tvista män och åskar käranden särskildt
Ting, dä må häradshöfding, der kärande// kostnaden hälla vill, slikt Ti/ig utsätta.
Tappar den svarande; gähle ej annan kostnad, än den å laga.
Ting göras skulle.
Åsämjas parter inför rätten om särskildt
Ting; då må häradshöfding det ock hålla.
Då häradshöfding i dessa fall särskildt
Ting utsätter, kungöre det genast Hofrätten och Konungens Befallningshafvande.
Reservation: af Herr Carleson, som ansåg det ej vara visadt att den föreslagna lagförändringen är af behofvet påkallad.
STOCKHOLM, tryokt hos N. MARCUS, 1854.
Lag- il/skottet» Betänkande, N:o 17. 1 N:o 17.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 7 April 1854, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående rättighet för qvinna att vid viss ålder blifva myndig.
Inom Hedervärda Bonde-Ståndet bar blifvit föreslaget: a) af Riksdagsfullmäktigen Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län: att ogift qvinna må vara myndig, då bon fyllt trettio år; b) af Riksdagsfullmäktigen Johannes Nilsson från Malmöhus län, med hvilken en stor del af Bonde-Ståndets ledamöter sig förenat: att, om qvinna ej vid berörde ålder kan tillåtas att med samma myndighet, som den tjuguett-årigé mannen, råda öfver sitt gods, benne åtminstone måtte medgifvas antingen att vara myndig under en för benne lagligen utsedd god man, som skulle vara pligtig att vid köp eller försäljning benne råda, utan att likväl kunna lägga det hinder i vägen för hvad bon beslutar, eller ock att, efter fyllda tjugofem år, derest hon visar sig hafva god frejd, af Under-Rätt varda myndig förklarad, sedan anhöriga och förmyndare blifvit hörde öfver hennes i sådant afseende gjorda ansökning; samt c) af Riksdagsfullmäktigen Johannes Bengtsson från Christianstads, län: att Under-Rätt måtte berättigas att förklara qvinna myndig, då lian företer vederbörande socknenämnds betyg om tillräckligt förstånd- att sig sjelf råda.
Och har, genom dessa till Lag-Utskottet öfverlemnade förslag, en af de lagstiftnings-frågor, som oftast utgjort föremål för Rikets Ständers öfverläggningar, således blifvit åter upptagen.
Den väcktes redan vid 1810. års riksmöte; och efter att vid de fleste af derpåföljande hafva förnyats, lörekom den slutligen hos sist församlade Ständer.
Att lagen, det oansedt, Bil,, lill B.
Sl. Prol. 1853—64. 7 Sami. 1 Afd. 10 Baft. i 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. förblifyit oförändrad i denna del, vittnar emedlertid huru betänklig förändringen är.
Hos den varsamme lagstiftaren skola ock betänkligheter städse möta emot hvarje sådan lagförändring, som skulle minska det särskilda skydd och den omvårdnad, som behofvet i vissa fall föreskrifvit, innan man med full visshet kan antaga, det samma behof icke vidare eger rum.
Ätt afgöra, om denna tidpunkt i omförmälte hänseende inträffat eller när den inträffar, hörer emedlertid till svårigheterna.
Härvid torde man likväl i första rummet böra taga i betraktande, huruvida qvinnans uppfostran i allmänhet har den rigtning, att henne bör åläggas de pligter, som skulle vara en följd af den ovilkorliga myndigheten.
Denna uppfostran går dock icke ut på förvärfvande af de insigter, som äro nödiga för det yttre atfars-lifvet; — hon danas endast för ett husligt lif, för en verksamhet inom familjelifvets trångare, men derföre icke mindre heliga krets; — och då lagstiftaren i enlighet härmed inrättat sina bud, har han icke förbisett, att denna uppfostran blifvit liksom anvisad af naturen, emot hvilken lagstiftaren aldrig, utan våda, kan handla.
Kastar man en blick på verkligheten, så finnér man, hurusom ynglingen ständigt sträfvar utåt, vill brottas med det yttre lifvet, och under denna kamp vinner den styrka till karakteren, mognad i förståndet och kraft i handling, som utgöra hans pi’ydnad såsom man; då deremot qvilla nan al en inre instinkt vanligen drager sig tillbaka ifrån detta yttre lil, der hon slötes af så, många för hennes känsla oangenäma intryck, samt sluter sig inom familjen, der lion finnér sin rätta trefnad.
Och på så salt har naturen sjelf nedskrifvil den lag, som befriar qvinnan från omsorger, hvilka företrädesvis tillhöra mannen, till hvars skydd hon i så många fall måste fly.
Då man i det lagbud, hvars upphäfvande nu blifvit yrkadi, funnit ett underkännande af qvinnans värde, synes man således-ej hafva insett betydelsen deraf.
Det kan desto mindre betraktas annorlunda, än såsom ett uttryck af aktning för detta värde, för det qvinliga väsendet, som lagstiftaren, i händelse den ogifta qvinnan sjelf vill och förmår förvalta sina ekonomiska angelägenheter, för henne öppnat ett tillfälle för erhållande af denna frihet medelst rättighet att i sådant hänseende vända sig till Kongl. Majit.
Denna rättighet stadfäslådes först at' 1810 års Ständer, sedan den likväl långt förut varit begagnad.
Om man emedlertid ser på antalet al dem, som begagnat rättigheten, så synes någon allmännare längtan efter ifrågavarande frihet ej heller förefinna.*} hos qvinnoköuet.
Den har blott undantagsvis blifvit begagnad; och lagstiftaren får icke söka ledning i undantagen, utan i de allmännaste förhållanden.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. 3 Det rnåsLe emedlertid medgifvas, att undantagen under sednare åren ökats; och orsaken är alt finna i de flerfaldiga försörjningskällor, som för qvinnor öppnats, men för åtnjutande hvaraf myndigheten blifvit gjord till vilkor.
Samma förhållanden hafva ock verkat till en förändring i denna del af Norriges lagstiftning.
Denna förändring vidtogs vid 184-5 års storling.
I Norrige var nemligen lagen i förevarande hänseende förut lika med vår nu gällande; men genom det å berörde ting, i enlighet med Kongl. Maj:ts proposition fattade beslut, blef förklaradt, att ogift qvinna skall efter fyllda tjugofem år äga att sjelf förestå sitt gods, dock under förmyndare eller lagligen tillförordnad kurator, utan hvars samtycke pant, sköte eller förskrifning, som af qvinnor sättes eller gifves, ej skall gälla; och det synes som om denna förändring föresväfvat Riksdagsfullmägtigen Johannes Nilsson vid uppställning af ena alternativet i hans ofvanberönle förslag, ehuru, med afseende å den inskränkning, som deruti blifvit gjord i gode mannens makt, full myndighet i sjelfva verket, efter samma förslag, skulle stadgas.
Hvad om en sådan myndighet ofvan blifvit yltradt, gäller följaktligen äfven i hänseende till detta förslag; och det talar jemväl emot ett allmänt stadgande i den syftning, som brödrafolkets åberopade lagstiftning, hvaraf lämpligheten och behofvet här i landet dessutom så myckel mindre kan antagas, som Kongl. Majit, i sådan händelse, lärer för Sverige hafva framlagt enahanda förslag som i Norrige, samt Lagberedningen ej heller ansett sig kunna tillstyrka en så beskaffad förändring, ehuru frågan derom utgjort föremål för Beredningens öfverläggningar.
En annan fråga är åter den, om icke Under-Rätt må äga förklara ogift qvinna myndig.
Så har Lag-Beredningen tillstyrkt; och vid sj^ta Riksmöte förordades äfven detta af Lag-Utskottet, hvars åsigt i ämnet af två Riksstånd understöddes.
Man har väl invändt, att då konungen ensam, i enlighet med antagna grundsaler, bör kunna dispensera frän lagens allmänna föreskrifter, på honom ock må bero alt såsom hittills försätta ogift qvinna i myndighets-tillstånd; men om lagen sjelf medgifver, att domaren får göra undantag från lagens allmänna bud, och stadgar de reglor, hvarunder-undantaget må äga rum, blir åtgärden icke vidare en dispensation frän lag, utan en tillämpning af lagen.
I förevarande fall synes ock en sådan tillämpning utan våda kunna anförtros domaren.
Han är bäst i tillfälle att inhemta de omständigheter och den kännedom om förhållanden, som på frågans afgörande kunna utöfva inflytande; och om än de kostnader och besvär ej äro af särdeles betydenhet, som fordras för utverkande af Kongl. Majlis myndighels-förklaring, så synes det dock kunna 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. antagas, att de skola blifva mindre, då qvinnan blott behöfver gå till domaren i den ort der bon bor.
Utskottet anser likväl domaren ej böra äga en rätt att förklara ogift qvinna myndig förr än bon fyllt trettio år.
Om man ser på de förhandlingar, som ägt rum, då frågan om hennes myndighet varit å bane, halden allmänna meningen varit den, ali myndigheten ej bör inträda förr än vid nämnde ålder.
Genom ifrågaställde stadgande skulle således i lagen nedläggas en rättighet för ogift qvinna att, om hon vid samma ålder ej vidare är i behof af den omvårdnad, sorn lagen i allmänhet tagit om ogifta qvinnor, blifva befriad från denna omvårdnad, derest laga binder ej möter.
Den myndighet, som af Kongl. Maj:t nu lemnäs ogifta qvinnor, gör dock aldrig någon förändring i hvad lagen stadgar om giftomannarätt och fast egendoms försäljning eller förpantning; hvarförutan af Kongl. Majrt städse föreskrifves, att, derest arf skulle tillfalla myndig förklarad qvinna, laga förmyndare bör vid delningen deraf vara tillstädes att hennes rätt iakttaga och bevaka; och domarens myndighets-förklaring torde ej böra gälla utan med omförmälte vilkor, hvilka äro påkallade af den omsorg i afseende på rättigheters skyddande, sorn lagstiftaren aldrig får åsidosätta, helst derigenom icke sker någon inskränkning i myndig förklarad qvinnas rätt att sitt gods efter behag förvalta, eller i den rätt, hvars beredande utgjort syftemålet för motionärernes förslag.
Utskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsam ligen afstyrka bifall till så val Gustuf Bjerkanders och Johannes JYilssons förslag att i lag mätte stadgas att ogift qvinna nid niss ålder är myndigsorn den sistnämndes yrkandej att hon må förklaras nara myndig_, med skyldighet att taga råd af god man; men deremot, med anledning af hvad i öfrigt blifvit föreslaget, tillstyrka: att Rikets Ständer måtte besluta en författning af följande innehåll:
Vill ogift qvinna, dd hofi fyllt tretio d/'j blif va myndig, har hon att derom göra ansökning hos den Rättj derunder hon i förmyndaremål lyder; och prof ve Rätten, sedan hermes förmyndare och närmaste fränder hörde äro, om Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. i den ansökning beviljas må.
Beviljas derij sker dock derigenom ej någon förändring i hvad lagen i afseende på giftomannarätt samt fast egendoms förpantning och försäljning stadgar och förmår; och börj derest j efter det qvinna blifvit myndig förklarad, arf skulle henne tillfalla, laga förmyndare vara vid delningen deraf tillstädes, att hennes rätt dervid iakttaga och bevaka.
Ö Stockholm den 5 April 1854.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre E.\ med förklarande att han anser rättigheten att meddela dispens från lag ej böra 'öfverlåtas åt någon annan än Konungen; af Herr Harsmansdorff A. E.:
Vid förevarande Betänkandes afgifva nde har jag med Utskottets pluralité varit af skiljaktig mening.
Mitt skäl härtill är olämpligheten af att till någon annan än Konungen öfver låta rätt att medgifva dispens från lag, hvilken rätt, ifall Utskottets förslag vunne Rikets Högloft.
Ständers bifall, komme att öfverflyttas på hvar och en underdomstol i Riket, sedan nemligen den myndigsökande qvinnan uppnått 30 års ålder, hvaremot besagde dispens-rätt bibehålies Konungen, om ogift qvinna före uppnådda 30 år vill söka varda myndig.
En sådan oegentlig och mot hvarannan stridande lagstiftning kan jag icke biträda; hvadan och då tiden ännu icke synes vara inne att genom Lag bestämma tid, då qvinna, liksom man, må vara myndig, samt enär någon olägenhet hitintills, så vidt jag vet, icke försports utaf nu stadgade sätt för qvinnas myndigblifvailde, jag för min del vördsamt tillstyrker, att de ifrågavarande motionerna icke må till någon Rikets Ständers lagstiftnings-åtgärd föranleda.
Herr Friherre Posse och Herr Professoren Bring hafva anmält, att de ej deltagit i Utskottets förevarande beslut. 6 Lag-Utskottets Betänkande, A: o IS.
TX:o 1S.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 8 April 1854, kl. 9 f. m.
Betänkande> i anledning af vackt motion angående vi/koren för vinnande af lagfart å fast egendom.
Uti denna inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckta och till Lag-Ulskoltet remitterade motion har Riksdagsfullmägtigen Johannes Nilsson från Malmöhus län föreslagit, att genom lag måtte bestämmas: att då, vid sökande af lagfart å fast egendom, behöriga handlingar för bestyrkande al loire ägarens åtkomst icke kunna auskallas, lagfarten må beviljas antingen på vederbörande lläradsskrifvares bevis att förre egaren eller hans fångesman under de tio sislförflulna åren suttit i besittning saint varit mantalsoch skattskrifven såsom egare af fastigheten, eller sedan sex månader tilländagått, efter del domstolen i allmänna lidningarne kungjordt lagfarts-ansökningen, utan att någon förment egare i laga ordning å fastigheten väckt anspråk, i hvilken händelse Kongl. Brefvet den 9 November 1838 borde upphäfvas; —Varande till stöd för detta förslag anfördi: att ehuru, derest jordabref förloras, det domstols-protokoll, hvari samma handling blifvit införd, enligt lag eger vitsord, vore likväl detta medel för åtkomst-handlingars anskaffande ej tillfyllestgörande, enär man ofta ej känner tiden, då lagfart sednast skett af fastighet, och således saknar nödig ledning för en undersökning i omförmälle hänseende, hvadan en dylik undersökning i ty lall vanligen ej heller leder till önskadt resultat; samt det dessutom kan inträffa, att sådana handlingar, genom eldsvåda eller andra händelser, förkomma eller varda ofullständiga; —r att vid olika domstolar olika åsigter gälla i afseende på bevis angående åtkomst, så att än förre egarens fastebref eller andra ålkomsthandlingar blott antagas, än bevisning genom vittnen tillåtes, än nämndens vitsord anses tillräckligt, och än häradsskrifvarens betyg derom, att förre egaren i viss tid suttit i oqvald besittning af Lag-Utskottets Betänkande, N:o IS. 7 den fastighet, hvarå lagfart sökes, erkännes såsom fullt bevis om hans lagliga åtkomst; — alt ett sådant vacklande om giltigheten af bevisningsmedlen i förevarande hänseende vore i högsta grad menligt för dem, hvilka söka lagfart å fastighet och ej äro i tillfälle att förete förre egarens åtkomsthandlingar; — saint att det, för detta fall, vore nödigt att få genom lag fastställda vissa allmänt giltiga bevisningsmedel, i hvilket afseende de, hvilka augifvas i förestående förslag, syntes vara mest lämpliga.
Lämpligheten lärer emedlertid, efter Utskottets omdöme, hufvudsakligen bero på ändamålet med eller rättare orsaken till stagdandet i Kongl.
Förklaringen den 14 Maj 1805, att, enär lagfart å fast egendom sökes, förre egarens åtkomst bör styrkas.
Om, såsom man någon gång hört anmärkas, afsigten med lagfart endast vore att uppmana dem, hvilka kunna ega bördsanspråk, att göra samma anspråk inom viss tid gällande, så kunde visst-digen den stränghet, som i nyssnämnde hänseende nu förefinnes, anses mindre nödvändig, men, ehuru medgifvas mäste, att lagfarten i visst fall förlorat sin fordna betydelse, är det likväl obestridligt att den till stor del derigenom i andra fall lått en ökad vigt för den allmänna rättssäkerheten.
Efter de lagar, som gällde före 1734 års lag» skulle hvar och en, som ansåg sig ega bättre rätt till fast egendom, än innehafvaren deraf, klandra dennes åtkomst inom tre år från laga stånds-tiden, vid påföljd att åtkomsten eljest skulle anses fast och orubbad.