Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eller deras afdelningars, eller i domstols, Konungens befallningshafvandes eller annan offentlig myndighets, eller i särskild embets- eller tjenste-mans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller ock å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt ber edes; och har han af den falska handlingen, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straff-arbete från och med ett till och med fyra år. § 3.
Var handlingen af mindre vigt, såsom resepass eller betyg om Lag-Utskottets Betänkande M 40. fräjd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskaffa; då skall till straff- arbete från och med fyra månader till och med två år dömas. § 4.
Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, contract, skuldebref, vexel, invisning, credit- eller qvittobref, handels-bok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar, eller rigtig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar, eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt ber edes', varde, der han den handling, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd till straff-arbete från och med sex månader till och med tre år. § 5.
Har man, på sätt i 4 § säges, skrifvit eller förfalskat samt begagnat annan enskild handling än de der nämnda, såsom orlofssedel, betyg om fräjd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; dömes till straff-arbete från och med två månader till och med ett år. § 6.
Brukar någon, i afsigt, som förut sagd är, allmän eller enskild handling, den han vet falsk vara; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort. § 7- Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, å papper, vara, mått, vigt eller annat, som med Statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas, falskeligen dylika stämplar eller märken anbringar; eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, som rätteligen gjord är; eller förfalskar det, som i behörig ordning blifvit stämpladt eller märkt; dömes till Lag-Otskottels Betänkande M 40. 37 straff-arbete frän och med ett till och med fem år.
År ej bruk gjordt af det förfalskade; må liden för straff-arbetet kunna nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta straff-tid.
Har man, i fall sist sagdt är, af egen drift förstört det förfalskade eller genom vidtagna åtgärder förebyggt all skadlig verkan deraf; vare från ansvar fri. § 8.
Har någon, med vetskap om sådan förfalskning, som t 7 § sägs, i bedräglig afsigt det förfalskade begagnat; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort. § 9.
Straffbestämmelserna i 2, 3, 6, 7 och 8 §§ skola ock tillämpas, om Norrska allmänna handlingar, stämplar eller märken varda eftergjorda, förfalskade eller missbrukade såsom der sägs.
Förfalskning af handling, utfärdad af offentlig myndighet i annan Stat, eller bruk af sådan veterligen falsk handling, straffes efter 4 eller 5 §. § 10.
Rifver, flyttar eller vrider man, i bedrägligt uppsåt, rå och rör eller annat gränse-märke, eller märke, som till betecknande af bestämd vattenhöjd satt är; dömes till straff-arbete från och med ett till och med fyra år.
Varder embels- eller tjenste-man, som betrodd är att rå och rör eller andra sådana märken, som ofvan sagda äro, sätta eller rätta, dervid beträdd med brott emot denna §, varde dömd till straff-arbete från och med fyra till och med åtta år. § Il Eftergör någon guld- eller silfver-mynt, som inom eller utom Riket gångbart är, dömes till straff-arbete från och med fyra till och med åtta år.
Lag-Utskottets Betänkande M 40.
Varder kopparmynt ef ter gjordt; då skall till straff-arbete från och med ett till och med tvä år dömas.
Har man ej myntet utgifvit eller begagnat, må tiden för straffarbetet kunna nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. § 12- Den som i bedräglig afsigt filar eller klipper guld- och silfvermynt, eller det eljest pä något sätt minskar, eller gifver åt ringare mynt sken af det, som högre är; dömes till straff-arbete från och med sex månader till och med tre är.
Är ej bruk gjordt af det förfalskade; må tiden för straffarbetet kunna nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. § n.
Eftergör eller förfalskar den Rikets mynt, som myntning deraf betrodd är; varde dömd till straff-arbete från och med sex till ock med tio är eller på lifstid. § 14.
Eftergör eller förfalskar man sedel, som af Rikets Ständers bank eller annat Rikets allmänna penningeverk, af annan Stats bank, eller med tillstånd af in- eller ut-ländsk regering, af enskildt penningeverk ut gifven är, för att såsom penningar allmänneligen gå och gälla; dömes till straff-arbete från och med fyra lill och med tio år.
Har han den falska sedeln ej utgifvit eller begagnat; må tiden för straff-arbetet kunna nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid.
Varder vid Rikets Ständers bank eller annat Rikets allmänna penningeverk anställd embets- eller tjenste-man eller den, som betrodd är att bankens eller pennin geverkets sedlar förfärdiga, om förfalskning af sådan sedel förvunnen; varde dömd till straff-arbete från och med sex till och med tio år eller på lifstid. Lag-Utskottets Betänkande M 40. § is.
Har man eftergjort eller förfalskat mynt eller penningesedel och kan af omständigheterna pröfvas, att det ej i bedräglig afsigt skett; straffes ändå, der han ej af egen drift förstört det förfalskade eller förebyggt all skadlig verkan deraf, med böter från och med fem till och med Etthundra Riksdaler. § Utprånglar någon veterligen falskt mynt eller falsk penningesedel; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort.
Har någon, blifvit med falskt mynt eller falsk penningesedel bedragen och, ändå att han sådant märkt, sedan det mynt eller den sedel till annan utgifvit eller sökt utgifva; dömes till straff-arbete från och med tvä månader till och med två år. § 18.
Har någon, antingen i uppsåt att begå sådant brott, som i 7 § sägs, eller att eftergöra eller förfalska mynt eller penningesedel, eller med vetskap om annans uppsåt till sådant brott, förfärdigat eller anskaffat stamp, märkjern, form eller annat verktyg, hvarmed förfalskningen verkställas skulle; och kommer ej brottet till fullbordan; varde ändå dömd till fängelse från och med två till och med sex månader, eller straff-arbete från och med sex månader till och med två år.
Har någon utan behörigt uppdrag förfärdigat sådana stampar, märkjern, formar eller verktyg, som i föregående moment omtalas; varde, ändå att han om uppsåt eller vetskap, som der sägs, ej öfver - Lag-Utskottets Betänkande M 40. tygad varder, dömd att böta från och med fem till och med etthundra Riksdaler.
Har man, i fall som i denna § sägas, af egen drift det förfärdigade eller anskaffade förstört eller obrukbart gjort, vare från straff fri. § 19.
Nu komma stampar, märkjern, formar eller verktyg, som i 18 § omförmälas och äkta äro, någon lofligen tillhanda: hörer honom ej till att dem vårda, bör han dem till Konungens befallningshafvande eller i annan allmän vård aflemna; gör han det ej och varda de af annan, utan hans vetskap och vilja, missbrukade; bote frän och med fem till och med femtio Riksdaler.
Missvårdar embets- eller tjensteman dylika verktyg, som under hans tillsyn äro, straffes derför som för annat tjenstefel. § 20.
Med falska stampar, märkjern, formar, eller andra till förfalskning ämnade verktyg, så ock med hvad genom förfalskning tillkommit, skall så förfaras, att missbruk deraf ej ske kan. § 21.
Den som till straff efter 1, 2, 4, 7, 10, 11, 12, 13, 14 och 16 §§ dömes, skall ock förklaras äran förlustig.
Lag-Ulskollets Betänkande .V 40. 41
Om bedrägeri, så ock om missbruk al förtroende samt annan oredlighet. § 22.
Hvar, som genom antagande af falskt namn, stånd eller yrke eller genom annat svikligt förfarande bedrager sig till gods eller ■penningar, eller förlust deraf annan tillskyndar, dömes, der ej annorledes här nedan stadgas, till böter från och med fem till och med femhundra Riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader.
Ar bedrägeriet med särdeles försvårande omständigheter förenadt, då må till straff-arbete från och med sex månader till och med två är dömas. § 23.
Såsom bedrägeri skall anses och efter 22 § straffas: l:o Om man, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, begagnar eller beropar sig å veterligen falska sådana handlingar, som i 4 och 5 §§ omförmälas och i diktade personers namn skrifna äro; 2:o
Om man på veterligen falsk uppgift förskaffar sig försäkring för brand- eller sjö-skada eller annat; 3:o
Om man sätter ut pant, sorn veterligen falsk är; 4:o
Om man, under falskt sken af köp, gåfva eller annat aftal, egendom sig afhänder, för att förekomma utmätning eller eljest hindra annan att göra sin rätt till egendomen gällande; 5:o
Om man uppsåtligen, till förfång för annans räll, förstör eller gör obrukbara de handlingar, hvarå den sig grundar; och 6:o
Om man på annat sätt, än i § 8 sägs, gör uppsåtligen orätt i mätande, räknande eller vägande vid handel eller eljest, då varor emottagas eller aflemnas.
Prot. 1.836 & 1837. 7 Samt. 1 Afd. 19 Haft. 6 Lag-Utskottets Betänkande M 40.
Kronans uppbördsman eller edsvuren mätare med sistnämnda brott, må straffet ej sättas under fängelse, och miste han derjemte embetet. § 24.
Hvar som säljer eller annorledes emot vedergällning föryttrar hvad han vet förfalskadt vara eller deri flärd är, såsom ondt för godt, mängdt för omängdt, straffes ock för bedrägeri, efter thy här ofvan skiljs. § 25.
Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande veterligen förfalskade lifsmedel; och är vid den förfalskning ämne nyttjadt, som för menniskors lif eller helsa farligt är; dömes till straffarbete från och med två till och med fem är.
Bjuder man till annan ut sådane veterligen förfalskade lifsmedel, som ofvan sagda äro; varde, der de ej emottagas, ändå dömd till straff-arbete från och med sex månader till och med två är.
t Begår någon sådant brott, hvarom denna § handlar, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada; dömes för förgiftning, efter thy derom är stadgadt. § 26.
Säljer man eller utlemnar eljest till annans begagnande, eller bjuder man till annan ut veterligen förfalskade läkemedel, de der för Lag-Utskottets Betänkande Jt? 40.
43 menniskors lif eller helsa farliga är o; vare lag somför hvarje fall i 25 §. sägs. § 27.
Huru den straffas skall, som svikligen tager något från barn under tolf år, eller från afvita; som, i uppsåt att något dermed stg tillegna, lägger märke å det, som hörer annan till, eller utplånar annans märke; som svikligen tager högre tull eller skatt, än påbudet är; som drager under sig kronans ingäld; som försnillar tull eller andra allmänna afgift er; eller som emot sina borgenärer brukar svek eller list; — derom är särskildt stadgadt. § 28.
Tillvällar sig någon svikligen, i uppsåt alt skada göra eller fördel sig eller annan bereda, utöfning af embete eller tjenst; dömes till straff-arbete från och med sex månader till och med tre år. § 29.
Har någon genom antagande af falskt namn eller stånd beredt sig arf eller andra familje-rättigheter; dömes till straff-arbete från och med sex månader till och med fem år. § 30.
Gifver man sig ut till namn eller stånd för annan än den han är och bedrager derigenom qvinna till äktenskaps-aftal; dömes till böter från och med femtio till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med två år.
Kommer vigsel eller häfd dertill; straffes, som i 29 § sägs.
Samma lag vare, der någon bedrager annan till giftermål genom förtigande af smittosam och obotlig sjukdom eller annat förhållande, som återgång af giftermålet föranleder.
Lag-UtskoUrts Betänkande M 40. § 31.
Understicker eller förbyter man barn, dömes till straff-arbete frän och med två till och med ätta är.
Den sorn, sig elter annan till nytta eller alt dermed skada göra, olofligen bryter eller öppnar annans förseglade bref eller handling eller annat, som honom enskildt angår och med försegling eller på annat sätt tillslutet ur; dömes till straff-arbete från och med två månader till och med två år.
Evar sorn förfalskar, svikligen förbyter eller försnillar annans gods, det man i besittning häfver, straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler, eller med fängelse frän och med två månader till och med två år. § 34.
Förskingrar eller försätter man, utan sviklig afsigt, annans gods, det man i besittning hofver; straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler.
Lag-Utskottets Betänkande Jtä 40. 45 § 35.
Nöter man sådant gods eller sig till nytta det brukar utan egarens lof, bote frän ock med fem till och med femtio Riksdaler. § 36.
Försnillar någon gods, som annan i hans vård under lås, försegling eller annat dylikt stängsel insatt, eller som blifvit honom förtrodt att vårda, då det ur eld, sjö eller från fiende frälsadt är; varde dömd såsom för stöld eller snatteri, efter som godsets värde är till.
Försnillar tjenstehjon, köpmansbeljent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare hvad i hans vård af husbonden lemnadt är: eller skeppare, forman eller deras folk hvad dem förtrodt är att föra eller förvara; eller gästgifvare, värdshusvärd, eller annan, som herbergera)' resande eller för sin näring eller vinning emottager gäster i sitt hus, hvad i hans vård af gästen lemnadt är; stånde ock tjufsrätt, efter thy derom särskilt är stadgadt.
I afseende ä embets- eller tjenste-man, som tillgriper och förskingrar medel, dem han i och för embete eller tjenst emottagit, gälle äfven hvad särskildt i lag stadgas. § 37.
Fordrar man betalning för gäld, den man vet gulden vara; eller nekar man emot bättre vetande sin hand och förskrifning eller till pantsatt, ländt, legdt eller inlagdt gods eller hvad eljest det är, som hörer annan till och man i besittning häfver; eller återfordrar man sådant gods, ändå att man det veterligen återbekommit; eller lager man svikligen äter pantsatt gods; straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler.
Aro omständigheterna särdeles försvärande, då må till fängelse från och med tvä månader till och med tvä är dömas.
Lag samma vare, der man säljer något, deri han vet fel vara, utan att det fel uppenbara, eller säljer, städjer eller leger tvem ett, eller täger städja såsom tjenstehjon hos två husbönder för samma tid.
La g-Utskottets Betänkande Jtä 40. § 38.
Går fullmäktig i sak, den honom betrodd är, svikligen hufvudmannens vederpart tillhanda, vare sig med skrifts uppsättande eller med råd eller skäl, eller eljest till hufvudmannens skada främjar sin eller andras nytta, eller begär syssloman vid annat uppdrags utförande trolöshet emot hufvudman, vare lag som i 37 § sägs.
Finnes fullmäktig hafva retat eller förledt någon till oskälig rättegång eller emot bättre vett drif vit orättfärdig sak, bote från och med tjugo till och med tvåhundra Riksdaler. lieträdes fullmäktig med brott, som i denna § sagdt är, vare honom ej mera tillåtet att föra andras talan inför rätta. § 39.
% Sätter man otofligen å tillverkning, som till salu hålles, annans märke, än rätte tillverkarens, straffes med böter eller fängelse efter thy i 37 § stadgas.
Är för brott, hvarom denna § handlar, tillverkningens förlust för visst fall särskildt stadgad; gälle ock det till efterrättelse. § 40.
Uppgifver någon i orlofssedel eller annan sådan enskild handling, som i 5 § nämnes, hvad han vet osannt vara, och deraf annan vilseledas eller skadas kan, bote frän och med fem till och med etthundra Riksdaler. § 41.
Begagnar sig någon svikligen af orlofssedel, pass eller annat dylikt bevis, som för annan utgifvet är, straffes med böter från och med tjugo till och med tvåhundra Riksdaler. § 42.
Låter man ej så lysa fynd eller hittegods, som i lag stadgadt är; bote till högst dubbla värdet af det hittade, dock ej under två Lag-Utskottets Betänkande Jfå 40. 47 Riksdaler.
Förtiger man fynd eller hittegods, då egaren eller annan dertill berättigad sig anmäler eller eljest tillkännagifver, straffes som för bedrägeri i 22 § skiljs. § 43.
Draga äkta makar något lönligen undan hvarandra; barn undan föräldrar eller fosterföräldrar; sterbhusdelegare eller andra, sorni samfäldt bo eller bolag äro, undan hvarannan; vardén straffade med böter till högst dubbla värdet af det undandragna, dock ej under fem Riksdaler.
Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt, må till fängelse från och med tvä månader till och med ett är dömas. § 44.
Brott, som i 23 § 5 mom, 30 § 1 morn., 33, 34, 35, 37, 38, 42 och 43 §§ omförmälas, må ej åtalas af annan än målsegare.
Ej eller må brott, som i 32 § sägs, åtalas af annan än den, som brefvet afsändt eller till hvilken det skrifvet är, eller af den, som eger, i vård häfver eller emottaga skulle det, som eljest brutet eller Öppnadt blifvit.
Brott, som i 30 § 2 och 3 morn. omförmälas, må ej eller af allmän åklagare åtalas, der ej förthy återgång af fästning eller giftermål blifvit sökt eller, i fall fästning eller giftermål ej skett, målsegaren brottet till åtal angifvit.
(.emens ani ina bestämmelser. § 45.
1 afseende å delaktighet i brott, som i denna Förordning omförmälas, komma, der annat ej finnes särskildt stadgadt, de angå - Lag-Ulskottets Betänkande JU 40. ende delaktighet i missgerningar i allmänhet gällande föreskrifter att tjena till efterrättelse. § 46.
Saknar den bötfällde tillgång till böterne, skola desamma förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, motsvarande en tredjedel af ådömda bötesbeloppet. § 47.
Genom denna Förordning sker ej någon ändring af de i krigslag förekommande bestämmelser i afseende på dem, som till krigs makten höra.
Brott, som föröfvas innan denna Förordning kungöres, men för hvilket straff då ej är bestämdt genom utslag, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna Förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derföre i äldre lag eller författning stadgadt varit.
Och 2:o, en författning, som träder i verksamhet samma dag, som den ofvanstående, — hvarigenom förklaras, att det i 32 § 17 Kap. Rättegångs-Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, förekommande stadgande, enligt hvilket åtal för svek och bedrägeri emot Kronan, Banken och andra må anställas, ändå att två år förflutit sedan brottet föröfvades, icke, då fråga är om brott utaf ifrågavarande art, för hvilka ansvar genom särskild författning denna dag blifvit stadgadt, eger tillämplighet i annat fall, än att straffarbete å brottet följa kan.
Stockholm den 7 Augusti 1857. Lag-Utskottets Betänkande JYg 40. 49 Reservationer: af Herr Sparre, S. af Herr Prosten Ljungdahl emot Utskottets beslut att ur SO § af Kongl. Maj:ts Nådiga Förslag, som motsvaras af den 47 § af Utskottets Förslag, uteslutes stadgandet derom, att någon ändring af hvad grundlag stadgar ej sker genom ifrågaställa Författning. af Herr Hasselrot, som biträdt Herr Prosten Ljungdahls reservation.
På Herr Domprosten Brings begäran varder derjemte antecknadt, att han ej deltagit i den hufvudsakliga behandlingen af ifrågavarande ämne.
Prof. 1836 & 1837, 7 Sami. 1 Afd. 19 Haft. 7 STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOIL BECKMAN, 18S7.
Lag-Utskottets Betänkande M 41.
I M 41.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 31 Aug. 18S7, kl. 12 m.
Ridderskapet och Adeln remitterat ett af Herr Dalman, W. F. A., ingifvet memorial, deruti han föreslagit, »att Ridderskapet och Adelns, uti 6 § af dess privilegier den 16 Oktober 1723 grundade samt genom 8 och 9 mom. i 2 § af Rättegångs-Balkens 8 Kap. fastställda, rätt att få vissa ståndet rörande mål och ärenden omedelbart i Hof-rätt upptagne eller afdömde måtte upphöra.»
Det är icke första gången, som framställning i denna syftning blifvit hos Rikets Ständer gjord.
Sådant skedde, bland annat, vid 1847—1848 årens riksmöte; och dåvarande Lag-Utskott yttrade, i anledning deraf, följande: »Då den första Hof-rätt år 1614 inrättades, att, såsom Konungens Högsta Nämnd, »döma Konungsdom», stadgades i den samtidigt dermed utfärdade rättegångsordning, att, »på det hvart och ett stånd vid sin välfångna frihet och rättighet må handhafd varda», vissa mål rörande Ridderskapet och Adeln skulle omedelbarligen af Hof-rätt skärskådas och pröfvas; hvaremot de öfriga borde likasom förut af Under-rätterna upptagas och bedömas.
Denna rättighet stadfästades slutligen i Ridderskapet och Adelns år 1723 utfärdade privilegier; och i öfverensstämmelse dermed förordnade 1734 års lagstiftare uti 8 Kap. 2 § Rättegångs-Balken, att Hof-rätt skall, såsom första domstol, döma öfver »tvister om arf efter frälsemän: tberaS förordning vid dödstimma!) om theras egendom: förmynderskap för theras barn och arfvingar, som frälse äro: så ock ther frälseman eller thes arfvinge vil genom offenteligit anslag afstå thes egendom till borgenärer och om hvartheras företräde ther til; eller then ene maken söker att skilja sin lott i bo från then andras enskilda gäld»; samt vidare »öfver the brott, ther frälseman förverkat lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet; så ock enviges och andra slagsmål eller förgripelser med skymfeliga ord och gjerningar emellan frälsemän eller theras vederlikar, när domaren i orten, ther gjerningen gjord är, först therom ransakadt.» Bih. lill R.
Prol. 1836 & 1857. 7 Sami. t Afd. 20 Haft. 1 2 Lag-Ulskoltels Betänkande JM 41.
Att denna undantagslag leder sitt upphof från förhållanden, olika dera, hvilka höra till närvarande samhällsskick, torde ej behöfva sägas.
Om den emellertid under fordna tider kan anses hafva varit en förmån, så lärer man ej kunna betrakta densamma såsom sådan, efter det rättegångs-ordningen vunnit en under berörda tider saknad utbildning och stadga samt anspråken och fordringarne på upplysning och rättrådighet hos domare ej äro mindre derföre, att de döma i Under-rätt.
Så vidt man pröfvar frågan ur nyttans synpunkt, torde alltså skälen emot vara öfvervägande dem, som kunna åberopas för omförmälda undantagslag.
Det lärer nemligen i första rummet vara obestridligt, alt det medför större trygghet och säkerhet, då en sak bedömes af tre än af två domstolar.
Berörda undantagslag beröfvar emellertid hvarje frälseman en dylik fördel i flera fall; och denna afvikelse från den allmänna rättegångs-ordningen är desto betänkligare, som den jemväl i åtskilliga händelser inverkar på andra medborgares rätt.
Då t. ex. en frälseman nödsakas till borgenärers förnöjande afträda sin egendom, inskränker sig de sistnämndes antal vanligen icke till allenast frälsemän.
Äfven en mängd ofrälse personer hafva anspråk, hvilka mången gång föranleda betydliga och vigliga rättstvister, och vid fullföljden deraf måste de underkasta sig den till fördel för ett särskildt stånd gifna undantagslagen.
Flere exempel af enahanda art kunde visserligen anföras, men det nu åberopade torde i denna del vara nog talande.
Är denna ort aflägsen från Hof-rätten, så att borgenärerne icke sjelfve derstädes kunna sig infinna och bevaka sin rätt, måste sådant ske genom ombud, sedan de först vid ortens eller annan närbelägen domstol beedigat sina fordringar.
Delta medför så väl besvär som kostnader, hvilka hufvudsakligen drabba de mest behöfvande borgenärer, såsom tjenstehjon, arbetsfolk och ortens allmoge, hvilkas fordringar mången gång knappast öfverstiga de kostnader, bevakningen förorsakar, ehuru desamma ej utan kännbar uppoffring kunna lemnäs å sido.
Till en väl ordnad domstols-inrättning hörer likväl, alt domstolarne skola vara lätt tillgängliga för hvarje rättsökande; och delta är destomera af nöden i afseende på första domstolen i ett land, der lagen gjort det möjligt samt till nära nog en vana för hvar och en att sjelf bevaka sin rätt.
Ifrågaställda undantag från den allmänna regeln synes på enahanda grund ej eller kunna af Ridderskapet och Ådelns medlemmar betraktas såsom särdeles fördelaktigt.