Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IG Häft. 2 10 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. ningar skulle Banken utlåna mot 5 procent i egen utlåning eller mot 4 procent till Bankbolagen.
Om sådane räkningar nu finge öppnas bär samt i Götheborg och Malmö, kan man vara säker på, att ingen brist på lånefonder, såsom nu är händelsen, skulle uppstå.
Om nu dessa medel helt hastigt åter uttagas, så finge man rätta utlåningen derefter; någon sedel-emission skedde emellertid aldrig, dä man erinrar sig, att 8 å 9 millioner af allmänna verks medel nästan alltid stå i förvar hos Banken.
Det vanliga är likväl med dessa räkningar, att hvad den ene uttager insätter en annan och att penningarne genom af- och påföringar göra liqvider inom'
Banken på samma gång, som de äro i allmänna rörelsen.
Dessa synas mig vara de utvägar, som af Rikets Ständers
Bank böra begagnas för erhållande af kapitaler.
De andra, som att inbjuda kapitalister att deltaga i Bankbolagen, tillhör dessa att ordna, hvarföre de här förbigås.
Genom dessa afdelningsbanker ökar man rörelsekapitalet, ty detta beror ej på massan af sedlar, utan på de liqvider dessa göra.
Om man har ett rörelsekapital af 22 millioner, och ordnar saken så, att hvarje sedel gör 100 liqvider på året eller hera, så uppkommer deraf en rörelse på 2,200 millioner eller mera.
Sveriges rörelse uppgår årligen säkert till flera hundra millioner, och huru hade det varit möjligt att verkställa alla dessa liqvider med några och tjugo millioner R:drs-sedlar, om icke hvar och en sedel gjort mångfaldiga betalningar.
Sådana Filial-Banker hafva ett ostridigt företräde, hvad förvaltning och säkerhet beträffar, framför Låne-kontor, sådane som de i Götheborg och Malmö.
Dessa skötas af en Adelsman, en Prest, en Borgare och en Bonde med ett Banko-ombud; de äro kringgärdade af reglemente, så att de icke kunna rätta sig efter tid och omständigheter; beskaffenheten af lånerörelsen är på förhand bestämd, ehuru derom aldrig kan reglementeras utan skada för affärerna, och slutligen kunna dessa få personer icke noga känna ortens alla affärer och affärsmän och äro ej heller personligen intresserade i saken, så att
Banken alltid riskerar mer på denna fåtaliga förvaltning, än om den lemnäs åt ett större bolag med solidarisk ansvarighet.
Detta bolags
Direktion har naturligtvis, att stödja sig vid bolagsmännen, spridde öfver hela orten, och hvilkas upplysningar om affärer och personer äro så mycket tillförlitligare, som de sjelfva stå risk, om förluster uppstå.
Detta bolag är intresseradt af att penningarna äro utlånade och på samma gång af att sådant sker endast på säkra händer.
Denna omständighet är så vigtig, att ingen Lånebankssty - Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43.
11 reise kan på bättre grunder organiseras.
Man har härigenom förenat de enskildas intresse med det allmännas.
Dessa bolag hafva dessutom den stora fördelen, att de vid sin utlåning icke behöfva följa mer än en enda princip, nemligen ”säkerhet för lånet.” lill huru stort belopp på en hand, blifver deras sak; äfvensom att belåna varor, vexlar, re> verser m. m., allt sådant rätta de efter affärerna och sin egen fördel.
Då dessa bolag afse mindre områden t. ex. ett Län, så är hvarje person med affärer känd inom Bolaget, så att redbarhet, ordentlighet, flit och skicklighet kunna gälla såsom kapitaler för vinnande af kredit och förkofran, hvilket både i moraliskt och ekonomiskt hänseende måste fördelaktigt inverka.
Vidare hade dessa Filial-Banker den fördelen, att de gjorde Hypotheks-föreningarne öfverflödige: ty genom att på egendom erhålla ett kreditiv mot 4| procents ränta till så stort belopp, som innebure full säkerhet och af bolaget godkändes, hade man vunnit en större fördel, än den någon Hypotheksförening kan lemna.
Annu åtminstone har ingen dylik gifvit lån mot så låg ränta och dertill lemnat låntagaren rättighet, att, när han vill, inbetala större eller mindre del af lånesumman och ändock hafva denna afbetalning till sin disposition.
Sådana fördelar vinnas likväl derigenom, att kreditivrätten icke behöfver årligen förnyas, utan gäller så länge, som hypotheket och oktroyen äro beståndande, samt att kreditiven icke till mer än t. ex.
J:del årligen behöfva inbetalas; huru och när sådant skall verkställas, bestämmes i Reglementet, och är af ingen annan vigt, då Bankerna icke äro grundade på sedel-emissioner, än att mannen bör i sina händer hafva ett nödigt kapital för sin handterings drifvande.
Den idéen, att kreditiven skola ofta omsättas, tillhör Privatbankerne, men icke den egentliga Bankrörelsen.
Den är för de förra af största vigt, emedan den stärker vexlingskassan och Bankens förmåga att utlåna; men för de Afdelnings-Banker, här äro föreslagna, finnes icke något behof af sedelbyte, emedan de röra sig med sedlar, som gälla i alla liqvider och invexlas af Riksbanken.
Om dessa Filial-banker i framtiden finge en sådan utveckling, att de bildade ett Banknät för hela landet, skulle de göra rörelse-kapitalet mera tillräckligt eller mångdubbla detsamma, dels genom den snabbare rörelsen, dels derigenom, att enskilde personer heldre insatte sin kassa på upp- och afskrifnings-räkning mot ränta, än skrinläde densamma, dels derigenom att allmänna medel ej eller skrinlädes, utan gingo genom Bankerna, och dels derigenom, att millioner icke behöfde ligga i postväskorna, emedan remisserna då 12 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. kunde verkställas på det sätt, att man hos Filial-Banken insatte medlen på den Banks räkning, dit remissen skulle ske, och till personen insände qvittens, som berättigade honom att lyfta eller få på sin räkning förd motsvarande summa.
Om detta qvittens förlorades under vägen, så vore likväl penningarne i behåll.
Om Rikets Ständer bifalla, att så beskaffade Bankafdelningar, som här ofvan äro föreslagne, må få bildas och att lånefonder må mot 4 procent erhållas af Rikets Ständers Bank, som dertill finge använda alla disponible kapitalinbetalningar och ränteinkomster samt mot ränta deponerade enskilde medel, så torde nu icke andra än allmänna föreskrifter böra i det hänseendet lemnäs och det speciella reglementerandet anses tillkomma bolagen, fullmäktige och regeringen.
Sedan en eller annan Filial-Bank någon tid varit i verksamhet, och flere lära väl icke före nästa riksdag kunna etableras, har man vunnit praktisk insigt i saken och kan fullständigare förordna.
Minimum af delegarnes antal torde dock böra bestämmas, men icke deremot af teckningssumman, emedan, ehuru det är gifvet, att dessa Banker bära sig mycket bättre med större summor än med mindre, enär det icke kostar stort mer att administrera 2 millioner, än i million, då hyra för lokal, styrelse m. m. alltid är enahanda, det likväl kunna finnas de orter, der en Filial-Bank med några hundratusen
R:dr anses så gagnande inom ett mindre område, att man gerna underkastar sig den förvaltningskostnad, en sådan medför.” Af Herr P. S. Hesselgren, som under anförande, hurusom, erfarenheten redan skall, hafva visat, att Privat-baukerne varit och äro för landet högst skadliga i llerfaldiga afseenden och deribland, att Riks-Banken, hvars vinst af Rikets Ständer användes till landets och nationens bästa, fått vidkännas i sina inkomster en ganska märkbar minskning, tiden nu vore inne, att vidtaga åtgärder till landets befriande, så fort sig göra låter, från alla privata, till sina verkningar för landet ruinerande bankinrättningar, helst deras vinst, hvilken uppkomme derigenom, att de taga ränta, icke på Riksbankens mynt, utan på sjelfgjorda, intet värde egande sedlar, aldrig kan anses komma nationen i sin helhet till godo, utan, utpressad till största delen af den ringare befolkningen, okar de enskilda individernas kapital med en högst oskälig vinst — föreslagit, att Rikets Ständer måtte fatta beslut om Privat-bankernes upphörande i den mån, den för hvar och en af dem beviljade oktroy går till ända, samt att filialafdelningar utaf Riks-Banken må inrättas i Gefle, Fahlun, Carlstad, Jönköping, Linköping eller andra dertill passande ställen; samt Riksdagsfullmäktige Jos. Holm från Stockholms län. J. Sandstedt från Jönköpings län, slutligen af:
Banko- htskottets Betänkande, N:o 43. 13 Anders Anderson från Östergötland, Efraim Larsson från Elfsborgs län, Erik Andersson från Stora Kopparbergs län, Johannes Olsson från Wermlands län samt Olaus Erikson från Götheborgs och Bohus län, hvilka yrkat, dels att Riks-bankens låne-rörelse må genom inrättande af Låne-kontor utvidgas och underlättas samt dels, att Privat-bankerna måtte iudragas och ersättas genom Filial-afdelningar utaf Riks-banken.
Ben ovilja mot Privat-bankerna, som allmännare sig uttalat, torde hafva sin förnämsta grund deruti, att Privat-bankernas sedlar icke äro i rörelsen fullta nvändbara såsom bytesmedel, enär de hvarken kunna begagnas i krono-uppbörden, eller lill liqvider i Riksbanken och derunder lydande Låne-kontor.
För sedelinnehafvare, hvilka sakna tillfälle att kunna dessa sedlar mot riksmynt utbyta, uppstå ofta kostnader, olägenheter och förluster, alltförväl kända, att här behöfva närmare utredas.
Att söka åtminstone till en del undanrödja anledningen till denna klagan, förmedelst tillåtelse, att Privat-banks-sedlar må i krono-uppbörden emottagas, hvarom förslag vid flera riksdagar blifvit väckt, vore icke välbetänkt, då dessa sedlar ej äro att betrakta annorlunda, än såsom enskilda skuldförbindelser, och lika med sådana underkastade fluktuation i värde.
A andra sidan bör det likväl icke bestridas, att
Privat-bankernas sedlar medföra ett ganska mäktigt inflytande på Riks-bankens förmåga att upprätthålla myntvärdet, emedan de ersätta det behof af rörelsemedel, hvilket Riks-banken, som är skyldig, att med silfver infria sina sedlar, ensam bör åstadkomma, såvida den skall kunna motverka myntförsämring.
Kongl, kungörelsen af den 14 Januari 1824, angående inrättandet af enskilda banker eller diskonter, gifver icke ringaste anledning dertill, att sådana banker eller diskonter skulle ega rätt att utgifva egna sedlar, hvilka såsom representativt mynt kunde i allmänna rörelsen begagnas i stället för eller i bredd med Banko-sedlar; men enär tillåtelse dertill sedermera lemnats samt det icke är osannolikt, att, i händelse någon åtgärd från Riksbankens sida icke vidtages till rörelsens underlättande i orterna, Privat-banker med egen sedelutgifningsrätt skola öfver hela landet uppstå samt deras sedlar uttränga Riks-bankens mynt till fara för realisationens bestånd, han Utskottet ansett sig icke böra lemna åsido denna högst vigtiga angelägenhet.
Det tillfälle att ersätta upphörd Privat-banks-rörelse, som sig erbjuder genom inrättande i stället af afdelning utaf Riks-banken, lärer få anses mera såsom en nödfallsutväg, än som ett för rörelsen nyttigt och fördelaktigt sätt, att meddela en dylik ersättning. 14 Banko-Utskottets Betänkande, N-.o 43.
Till hvad Utskottet i detta hänseende här ofvan redan anfört, torde kunna läggas, att, utom det att allmän låneinrättning icke kan organiseras med den besparing i förvaltningskostnad, som en enskild så beskaffad inrättning, medföra de förra ej eller det gagn, som den sednare; ty en styrelse under allmän kontroll måste alltid handla inskränkt inom gränsorna af ett reglemente, hvaremot den enskilda styrelsen kan i sina åtgöranden rätta sig efter tillfälliga omständigheters kraf; samt har dessutom eget intresse att bevaka, påkallande en noggrannare och mera alfvarlig pröfning af förekommande förhållanden.
Då fråga är, att ersätta Privat-banker, vill det derföre synas, som skulle sådant till största gagn för den ort, hvarest Privat-banks verkat, kunna ske, genom bildande af enskildt bolag med föremål att bedrifva Bank-rörelse, dock icke med egna, utan med Riks-bankens sedlar.
Den, som åsyftar, att antingen motverka flera Privat-bankers uppkomst, eller att se de nuvarande utbytta mot andra låne-inrättningar, rörande sig uteslutande med Riksmynt, måste erkänna, att något i detta hänseende verksammare medel icke finnes, än att för den enskilde bereda tillfälle till någon vinst i ersättning mot den, han uppoffrar genom Privat-banks icke inrättande eller indragning.
Fördelarne häraf för det allmänna så väl, som för den enskilde, blifva ock påtagliga.
Riks-banken, såsom förläggare åt de enskilda bolagen, kunde med större säkerhet beräkna rörelse-kapitalet till stöd för realisationen och myntvärdets upprätthållande.
Den enskilde åter befriades frän nödvändigheten att emottaga ett bytesmedel, som han ofta icke kan använda; ty det har handt och kan inträffa, att för allmänna utskylders indrifning utmätning verkställes hos den, som för skulden har full tillgång i Privat-banks-sedlar.
De många olika sedelslagen, förvillande flertalet af allmänheten och understundom orsakande förluster, skulle försvinna.
Vid liqvider man och man emellan inträdde större säkerhet och mera förtroende.
Men såsom väsendtligast torde dock af Privat-bankernas ersättande med enskilde bolag, förlagda af Riks-banken, framstå den fördelen, att det nu ofta ifrågakommande inställandet af utlånings-rörelsen skulle högst sällan, om ens någonsin, inträffa.
För närvarande är nemligen, efter hvad kändt är, förhållandet sådant, att då, genom större uttag af metallisk valuta, Riks-bankens utelöpande sedlar minskas och svårighet för Privatbankerna inträder att hålla kassa i Riksmynt, nödgas de att äfven minska sina utelöpande sedlar, genom indragning af större eller mindre del af utlåningen och diskonterigen.
Om banken deremot lemnade förlag åt enskilda Bank-bolag, skulle någon indragning af förlagskapitalet och i följd deraf förminskning af Bank-bolagets utlåning och diskontering icke, Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43.
15 utan bolagets eget förvållande, kunna ega rum, utom vid de tillfällen, då Riks-bankens säkerhet påkallade en uppsägning af nämnde kapital, hvilken händelse icke gerna kan antagas inträffa, för såvida Banko-styrelsen i tid begagnar de densamma anvisade utvägar till metalliska kassans förstärkning samt till reglering af Bankens sedel-utgifning.
Om uti en framtid det mål skulle kunna vinnas, att Riks-banken i stället att direkte utlåna penningar, förläde enskilda Bank-bolag, inrättade i de flesta större städer inom riket, skulle härigenom allmänna rörelsen beredas ganska stora fördelar.
Åt de betydliga penninge-summor, hvilka för närvarande äro dragne utur nämnde rörelse derigenom, att de dels ligga uti allmänna och enskilda kassor, dels äro under afsändning med posterne, skulle gifvas lif, emedan tillfället att insätta medel på upp- och afskrifnings-räkning samt att verkställa liqvid förmedelst transport på räkning Bolags-bankerna emellan, gjorde det obehöfligt att hålla kassa och att per posto afsända kantanta penningar.
Af hvad Utskottet redan anfört, torde det vara ådagalagdt, att Privat-banker fördelaktigast för både det allmänna och den enskilde skulle ersättas genom Bolag, bedrifvande Bankrörelse med Riksmynt; och Utskottet har dernäst skolat uppgifva skälen till den öfvertygelse, Utskottet hyser, att sådaue enskilda bolag böra beredas tillfälle att före nästa riksdag uppstå, oberoende deraf, huruvida, under tiden, en eller annan af nuvarande Privat-banker må kunna komma att upphöra.
Erfarenheten har hitintills gifvit vid handen, att längre tid vanligen åtgår, innan en ny inrättning vinner allmännare förtroende; och det är sålunda ganska sannolikt, att, i händelse enskildt Bank-bolag icke finge uppstå, utan i ändamål att ersätta Privat-bank, de flesta dylika banker skulle hafva upphört, innan ännu försöket vågats, att inrätta Bankbolag på förändrade grunder.
Häraf skulle inträffa, att Riks-banken nödgades antingen att öka de nuvarande Lånekontorens antal eller ock att höja deras utlånings-fonder.
Då likväl, såsom redan är visadt, Afdelnings-kontor utaf Riks-banken icke åt rörelsen i en ort bereda de fördelar, som af de enskilda bolagen kunna påräknas, skulle möjligen skada för orten, der Privat-bank verkat och såsom följd deraf äfven för det allmänna eller landet, kunna uppkomma af ett förbud i ofvanberörde syftning, destomera olämpligt, som, i annat fall, vid ifrågakommande indragning af Privat-bank och densammas ersättande, visshet funnes, huruvida enskilda Bank-bolag i allo uppfyllde det med dem 16 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. afsedda ändamål, eller hvilka förändringar i organisationen af desamma kunde vara af behof påkallade.
Emot medgifvandet för enskilda Bank-bolag, att uppstå oberoende af Privat-bankers upphörande, torde möjligen invändas, att, om enskildt Bank-bolag inrättas i den ort, der Privat-bank finnes, det förra skall underlätta och befordra Privat-bankens bestånd genom det tillfälle, som derigenom för nämnde bank beredes att erhålla riksmynt.
Utskottet är likväl af en alldeles motsatt åsigt.
Nödvändigheten att vid liqvider till enskilda bank-bolaget använda riksmynt, minskar omloppstiden för privat-bankens sedlar, hvilka vid sådana tillfällen inströmma till luckan, för att mot nämnde mynt utbytas, i stället att, om liqviden skolat verkställas till liks-banken, privat-banks-sedlarne kunnat till kommissionärer i Stockholm insändas.
I öfrigt lärer väl icke det enskilda bolaget underlåta, att, för så vidt på detsamma beror, vidtaga sådana åtgärder, att tillfälle till underlättande af privat-bankens operationer icke befrämjas, då detta kan anses stå i strid med enskilda bank-bolagets eget intresse.
Man har äfven befarat, att om, oberoende af privat-bankers ersättning, enskilda bank-bolag, med förlag af liks-banken, finge bildas, anspråket på understöd från riks-banken skulle öfverstiga dess förmåga, emedan alla orter inom riket kunde anses lika berättigade till åtnjutande af den härigenom afsedda fördel; men man torde dervid icke hafva besinnat, att, i den händelse enskilda bolag skulle öfver hela riket uppstå, riks-banken kunde till dem småningom öfverflytta den lånerörelse, banken sjelf bedrifver och derigenom bilda ett kapital, som kan erfordras såsom förlag till de enskilda bolagen, utan att banken behöfde öfverskrida summan af den ansvarighet, banken för närvarande sig åtagit, hvilket, på sätt här nedan närmare utvecklas, icke varit eller är Utskottets mening.
Den åsigt har ock slutligen sökt göra sig gällande, att det lättade tillfället till erhållande af lån, uppkommet af enskilda bank-bolags inrättande i bredd med privat-bankerna, skulle mera skada än gagna den ort, hvarest dessa begge låne-inrättningar gemensamt opererade.
Likväl torde härvid icke böra lemnäs å sido, att, under förutsättning, det låne-understöden i allmänhet begagnas uteslutande i och för produktiva föremål, ett lättadt tillfälle till lån bör uppmuntra till industriella företag och leda till landets nytta och förkofran.
Utskottet öfvergår härefter till en redogörelse för de serskilda bestämmelser, som ansetts Banko-Utskottets Betänkande, N:o 4.3. 17 ansetts böra fastas vid rättigheten för enskilda bolag att erhälla understöd frän Rikets Ständers bank.
Detta understöd har Utskottet ansett böra meddelas i form af lån.
Skälen härtil| äro, att undvika den assignering på riks-banken, som ett kreditiv förutsätter; samt att banken alltid med större tillförlitlighet må kunna beräkna sin ansvarighet och, på förhand, ega kännedom om beloppet af den afkomst, det försträckta kapitalet skall lemna.
Minnet af de förluster, som uppstodo på Götha Iianal-bolags och Malmö f. d.
Diskonter, hvilka på Ranken utfärdade invisningar, kunde möjligen afskräcka från bildandet af enskilda bank-bolag, ifall dessa skulle, i och för bedrifvandet af sin rörelse, nödsakas att utfärda invisningar på Banken.
Möjligen skulle till och med mången tveka att lemna bifall till det af Utskottet nu framställda förslag, om understödet lemnades i form af kreditiv, af fruktan, att dessa enskilda bolag skulle, begagnande sig af den kredit, deras assignationer sannolikt komme att erhålla, assignera utöfver i Riksbanken egande behållning, och såmedelst ådraga den enskilde förluster och lidanden; och det är ej heller otänkbart, att bolagen kunde, under en svårare penningekris, beträda en dylik bana; hvaremot några fullkomligt betryggande garantier svårligen skulle kunna från Riksbankens sida utfinnas eller åstadkommas.
Att lemna en del af understödet såsom lån och återsteden i form af kreditiv synes hvarken lämpligt eller behölligt.
Då, i afräkning å eller till slutbetalning af utgifna lån, penningar dagligen måste ingå, bör bolaget aldrig vara i förlägenhet för återbetalning af medel, insatta på upp- och afskrifningsräkning, den enda orsak, hvarför understödet till en del borde utgå, såsom kreditiv.
Om förslaget att lemna lån bifalles, undgår Riksbanken ock mångfaldiga förvaltningsbestyr och kostnader, en oundviklig följd af assignering å kreditiv.
Antingen Riksbanken lemnar lån eller kreditiv, bör visserligen detta till hela beloppet såsom ansvarighet anses; men i fråga om sättet för beräkningen deraf kunna olika åsigter göra sig gällande, och gifva anledning dertill, att denna beräkning vid ett eller annat tillfälle blifver missledande.
Då ränta å kreditiv icke påföres annorlunda, än i mån som kreditivet disponeras; så och för den händelse, att assignationerna en längre tid komma att vara utelöpande, skulle banken undfå en ganska obetydlig afkomst utaf det härtill afsatta kapital, möjligen icke betäckande den ökade förvaltningskostnad, banken finge vidkännas.
Prot. 1850 -51. 6 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 3 18 Banko-Utskottets Betänkande, N'.o 43.
Utskottet har deremot ansett det böra ovilkorligen stadgas, att bolaget, som torde benämnas Filialbank, icke får utgifva egna tryckta eller graverade kreditsedlar eller andra såsom mynt löpande förbindelser, hvarigenom Utskottet sökt förekomma, att bolagen må sträcka sin utlåning utöfver beloppet af innehafvande riksmynt.
Då det icke kan vara lämpligt, att endast några få personer innehafva det kapital, hvarmed bankrörelse skall bedrifvas, har Utskottet ansett ett minimum af deltagare böra bestämmas och föreslagit detta minimum till 20 personer; hvilket icke torde vara för högt, äfven under den förutsättning, att smärre filialbanker må kunna uppstå.
Deremot kan för gifvet antagas, att i större städer antalet af tecknande aldrig kommer att inskränkas inom 20 personer, hvarigenom äfven den fördel skall vinnas, att för högre summor flera ansvarige personer erhållas.
Till bemötande af den anmärkning, som möjligen skulle kunna framställas, att Utskottet icke föreslagit något stadgande af syftning, att söka förhindra en elier annan person att teckna sig för hälften eller derutöfver af det för filialbanks bildande afsedda kapital, bör Utskottet erinra, att, om ock den föreskrift meddelades, attén och samma person icke finge teckna sig för t. ex. halfva summan, det härigenom omöjligen skulle kunna hindras denne, att, med begagnande af andra personers namn, förskaffa sig det antal aktier, hans tillgångar medgåfve.
Dock torde reglementerandet härutinnan lämpligast blifva föremål för bolagsmännen, som äro oförhindrade att, med iakttagande af stadgade, hufvudgrunder, tili Kongl. Maj:ts nådiga pröfning hänskjuta nödiga ansedda detaljbestämmelser.
Som aktieegare i privatbanker äro underkastade solidarisk ansvarighet, har sådan antagits äfven för aktieegare i filialbank.
Att bestämma minimum eller maximum för hvarje serskild filialbanks teckningssumma, har Utskottet ansett icke vara lämpligt, enär derigenom skulle inträffa, antingen att på något ställe, der en dylik bank kunde vara af högsta behof påkallad, densammas uppkomst hindrades, eller ock, att, der större tillgång på penningar funnes hos enskilde, denna tillgång till en del icke komme filialbanks rörelse till godo.
Utskottet torde nemligen härvid böra fästa uppmärksamhet derå, att enär filialbank icke skulle ega rättighet att röra sig med annat mynt, än riksmynt, samt då af det tecknade beloppet \ eller 25 procent borde erläggas i nämnde mynt och för återstående § eller 75 ställas säkerhet ; men riksbanken, enligt förslaget, icke finge till någon filialbank lemna högre lån än 500,000 Rdr, filialbankens rörelse i sjelfva verket blifvit begränsad inom en summa af 666,6t56
Banko- Utskottets Betänkande, N:o 43.
19 banko, oberäknadt det rörelsekapital, som kan uppkomma till följe af rättigheten och skyldigheten att hålla upp- och afskrifningsräkning, samt att någon förhöjning af filialbanks rörelsekapital utöfver nämnde summa icke kan åstadkommas annorlunda, än förmedelst en större kontant insatts af aktieegarne, hvilket genom bestämmelser af ett maximum för teckningssumman icke torde böra motverkas.