Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot finna Utskotten det vara af nöden, att användandet af detta svåta och klunkande straff, såsom extra-judiciei bestraffning, i möjligaste måtto insktänkes, hvilkeL mål, efter Utskottens förmenande, lämpligast skulle vinnas derigenom, att bestraffning med prygel ej fmge exlra-judicialiter åläggas, med mindre den felaktige förut, efter föregångne varningsgradt-r och lindrigare bestraffningar, blifvil nedflyttad uti en så kallad stråtf-class; och då Utskotten äro öfvertygade, att de reglementarisk! föreskrifter, som erfordras för tillämpning af denna gruudsatts, hvilken bör kunna, oberoende af de förväntade nya Krigslagarne, genomföras, lämpl igast och säkrast öfverlemnas tdl Kongl. Maj:t, såsom Krigsinagtens Högste Befälhafvare; så hemställa Utskotten vördsamt, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl.
Maj.t täcktes i Nåder vidtaga sådane åtgärder, hvarigenom användandet af prygelstraffet, såsom extra-judiciel bestraffning, inom den värfvade och indelda Armeen i möjligaste måtto inskränkes.
Beträffande åter den af Justitite Ombudsmannen väckta fråga, dels att de mildare heslraflningsält, som ega ru n för förbrytelser, begångna af Be\tii ings-manskapet pa Goftlaiid, jemväl må antagas i afseende på samma manskap i alla ölriga delar a.f Riket, hvarigenom allt prygelstraff' komme altför beväringen upphöra, dels ock om tillä .i.puing af ö § i olUi ä.nnde (>n culrtii e jemväi på Gottlands Be v ä ing s-manska p; så instämma Utskotten desloheldre i hvad Justitiaft-Ombudsmannen yttrat om rättvisan och behofvet af förändrade stadgandeil i dessa afseende», som Rikets Ständer uti den underdåniga Skrifvelse al den 3 Julii 1812, hvarigenom Beväringens inrättande bifölls, uttryckligen anhållit, alt Kongl, Matjl täckt* s gen >m bestämd lag fö eskrilva, att Bevärings-manskapet ej, i och för fri i tjensten, eller ulan föregången laglig dom må kunna bestraffas med nesliga eller kroppsstraff, af hvad beskaffenhet som helst, och ej underkastas andra militära hestafFuingar, än arrest, cassalion och dödsstraff; dock som de för Gottlands beväi ings-rnanskap stiftade serskilda lagar, hvilka tillkommit med j6 Bag- samt Alhn Bcsv.- cch Ekon.-Utskottens Betänkande, IV.o 13. afseende på det förhållande, att samma manskap ej får till tjenstgöring ulom GoUland användas, äro för bevärings-manskapet i PiikeLs öfriga delar tillämplige och verkställare, endast då detta manskap är under vapenöfning hemma i landet; samt rättvisan dessutom fordrar, att, under det bevärings-manskapet i krig tjenstgör jemte den ständiga krigsmagten, Lagarna för dem äro lika; torde den i i:sta af mom.
Justitias-Ombndsmannens förslag omförmälda förändring endast böra gälla i fredstid.
Utskotten få alltså vördsamt hemställa: att Rikets Ständer hos Kongl.
Maj.t täcktes, genom allmän författning, förordna: 1:0 att i fredstid må ej mindre det, genom Kongl. Brefvet till högste Militär-Befälhafvaren på Gottland den 21 Mars 1S11 för Bevärings manskapet på ön fastställda militära bestraffningssätt antagas, i afseende på sådant manskap i öfriga delar af Riket, än ock enahanda Rättegångs*ordning, som, beträffande förbrytelser, de der ej innefatta egentligt militär-brott, gäller på Gottland, tillämpas, då någon af Bevärings manskapet från annan ort i Riket för dylik förseelse till ansvar ställes; och 2:0 att den ändring i typS års Krigsartiklar, som, genom 8:de S i Kongl. Circulairet den 26 November 1812, blifvit gjord, så väl i straffet för vissa uti sistberörde lagrum uppräknade brott, som, i fråga om rättigheten att bestraffningen ålägga, jemväl må ega tillämpning, då någon af manskapet vid Gottlands beväring begått sådant brott; dock att samma bestraffning skall utsättas, i öfverensstämmelse med de uti Kongl. Brefvet den 21 Mars 1811 stadgade grunder.
Af Herr von Troil: ”Jag har inom Utskottet varit af den tanka, att d«u föreslagna underdåniga skrifvelsen vore, i hvad den rörer Arméan obe - '7 Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 13. obehöflig, och i afseende på beväringen olämplig; och jag anhåller derföre alt reservationsvis få framlägga skälen för denna min öfvertygelse.
Den är i afseende på Armeen obehöflig, derföre att den anda af humanitet, den upplysning och bildning, som hos Armeens befäl allt mer och mer gör sig gällande, årligen minskar prygelstraffets användande, hvaruppå som bevis kan anföras, att Regementen, finnas, vid hvilka, under loppet af ett helt möte, ej en enda prygel blifvit utdelad, oaktadt dessa Regementen visserligen icke äro ibland dem, der man minst strängt ifrar för ordningens och disciplinens upprätthållande; derföre att de grundsatser hvilka, i afseende på straffbestämmelser i allmänhet, blifvit uttalade af Armeens Högste Befälhafvare, äro en säker borgen, att alla missbruk af prygel-bestraffningen, om äfven någorstädes sådana nu ega rum, för framtiden skola förekommas ; och derföre slutligen, alt detta ämne redan länge utgjort föremålet för Kongl. Majrts
Nådiga uppmärksamhet, hvaruppå som bevis kan anföras, ej blott att en Comité' sedan flere år tillbaka varit tillsatt för Krigslagarnes öfverseende, ehuru dess verksamhet, i afvaktan på den nj^a brottmålslagen, blifvit afbruten, utan äfven att vederbörande Regements-Chefer, på Nådig befallning, ej längesedan afgifvit kostnadsförslag för arresters uppförande inom Regementenas och Compagniernes stånd.
Dessutom synes det mig, att många bland dem, som mest obetingadt böja sin röst för prygelstraffets afskaffande, ej rigtigt haft tillfälle att göra sig bekante med föreskrifterne för dess tillämpning.
Majrts Nådiga Circulär af den 26 Nov. 1812, 7:de §, stadgar nemligen:
Rättigheten att ålägga extra judiciel bestraffning tillkommer Regements- eller BataljonsBefälhafvare, eller i deras ställe commenderande Capten, samt Commendant å fästning, men ej någon officer af lägre grad, sä vida han icke är befälhafvare för tågande, eller i krig på. längre afstånd detacherad trupp.
Så tillgår äfven inom armeen.
Den felaktige anmäles till tjenstgörande Majoren, som, efter anställdt noggrannt förhör, raporterar saken till Regements-Chefen, hvilken sednare sjelf tillämpar straff-bestämmelsen, så vida han ej åt Majoren öfverlåtit denna befattning.
Skulle någorstädes annorlunda förhålla sig, och prygelstraff åläggas af SubalternOfflcerare, är det en öfverträdelse af gifna föreskrifter, som kan och bör , eifras.
Ofvan åberopade 1812 års Circulär stadgar äfven, att första och andra gradernes bestraffning skall bestå i arrest, men ej i prygel, hvilka sednare endast ådömas för svårare och åter upprepade förbrytelser.
St. Prat, i844' 7 Sami., 2 Afd,, 3 Haft. 3 |8 Zag- samt Atln.
Bes v.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N.o i3.
Jag ifrar lika strängt, som Utskottets öfriga medlemmar, emot hvarje godtycklig tillämpning åt prygelstraffet; men tillfällen gifvas, då denna bestraffning ej kan emot någon annan utbytas till exempel under mardier.
Den föreslagna skrifvelsen är, i hvad den rorer bevärings-manskapet, enligt mitt förmenande, olämplig, dels derföre, alt man ej gjort undantag för den del af nämnde manskap, som är lejdt, och som ofta består af uttjente capitulanler ifrån de värfvade regementena eller af soldater, i förtid skiljde ifrån den indelda arméen; dels derföre, att, då man önskat få för hela landets beväring antagna de för Gottland serskildt bestämda militäriska bestraffnings-lagar, har man förbisett, att de ej kunna i verkligheten tillämpas annorstädes, än på denna ö.
Andra gradens bestraffning till exempel (jag vill ej tala om tredje och fjerde), beslår i arrest från och med 8 till och med 15 dagar, och en förbrytelse, begången emot slutet af mötet, blefve således obestraffad, så framt man ej ville, likasom på Gottland, låta i eget qvarter bevaka den felagtige, en åtgärd, lika omililärisk, som oförenlig med nu gällande bevärings-stadga.
Dessutom synes det mig vara ändamålsenligare att tills vidare låta bero vid hvad, som nu är stadgadt, än att i en tidpunkt, då en förändrad organisation af Arméen möjligen är att förutse, söka uppdraga en ytterligare gränsskillnad emellan den stående hären och beväringen.
Då likväl denna vigliga fråga ånyo blifvit bragt å bane, anser jag för min del att den underdåniga skrifvelsen, derest en sådan beslutes, borde syfta derhän, att hos Kongl. Maj:t anhålla: det prygelst r af Jet endast skulle få tillämpas å de individer af armeden och beväringen, hvilka, på grund af föregående ransakning och domy blifvit nedflyttade i sä kallad straff■ dass”.
Häruti instämde Herr Råfelt och Herr Möllersvärd.
Herr Lector Wallman: ”Skymfliga kropps-slralf för disciplinär-förseelser inom militär-ståndet kunna icke från någon synpunkt rättfärdigas, aldraminst i eu tid, då menniskorältigheternas helgd i alla rigtningar af samliälls-lifvet erkännes.
Soldaten, som har den ärofulla pligten att med sitt lif försvara Konung och Fosterland, ställes, genom dessa straff, i en art af lifegenskap, hvilken måste förqväfva hederskänslan och förlama den moraliska energi, som alstar slöra handlingar.
Man kan icke tänka sig en vidrigare contrast, än en krigare: den ena dagen pryglad för ett ringa ordningsfel, den andra blödande för ära och fädernesland.
Det var icke på detta sätt, Romare ooh Greker, eller våra fördna Nordmän uppfostrade de krigare, som spridt ärans glans öfver häfderna; och Franska arméernas lysan - Lag- samt Attm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, JY.-o 33. ig tio exempel vittnar, att, äfven med vår tids förändrade krigskonst, disciplinen k<*u upprätthållas, utan att soldaten, genom skymfliga strafF, beröfvas aktningen för sig sjelf.
För min del instämmer jag i motionärens önskan, att prygelstraffet inom hela Svenska aimeen måtte utbytas emot andra meia lämpliga straff, men att, om hinder deremot skulle möta, det under intet vilkor må kunna tillämpas såsom extra judiciel bestraffning, hvarigenom soldatens ära och välfärd öfverlemnas åt det enskildta godtycket, Serskildt bill lider jag Juslitiae-Ornbudsmannens förslag, alt hvad genom Kong!.
Brefvet af 182-111 hlifvit i detta afseende stadgadt för bevärings-skyldige på öri Gotlland, må förklaras gällande, såväl i freds- som krigstid för hela rikets beväringsmanskap, och det desto heldr e, som rikets år 1812 församlade Ständer, vid åtagandet af bevärings-skyldighelen för landets ungdom, fästat det förbehåll, att detta manskap icke skulle underkastas andra militärisk» bestraffningar, än dödsstraff, cassation och arrest”.
Med Herr Lector Wullmart förenade sig Herr Billström och Fredrik v. Zveigbergk från Skaraborgs län.
STOCKHOLM, ecksteinska boktryckeriet, 1844.
La" samt- Ållm. Besv.- och Ekon -Utskottens Betänkande, N.-o i N:o 14.
Utsk. den a6 Nov. kl. 5 e. m.
Betänkande> i anledning af väckta frågor om ändringar och tillägg uti samt förklaring af Kongl.
Maj.ts Nådiga Stadga om Skiftesverket i Riket den 4 Maj 182^ samt Kongl.
Kungörelsen den g Juni 18 3a.
För vinnande af ändringar och tillägg uti samt förklaring af berörde författningar hafva motioner blifvit väckta.
Inom Högvördiga Preste-Ståndet : l:o af llerr Lector JK allman; 2;o af Herr Professoren Fries ; samt Inom Hedervärda Bonde-Ståndet: 3;o af Matts Pehrsson från Stockholms Län; 4:o af Nils Nilsson från Wermlands Län, och 5;o af Pehr Jonsson från Skaraborgs Län; i anledning af hvilken sistnämndes anförande Ola Jeppsson från Blekinge Län och förre Talmannen Anders Eriksson från Örebro yttranden afgifvit.
Dessa till Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten remittera le motioner hafva Utskotten, i anseende till deras med hvarannan egande gemenskap, ansett sig böra i ett sammanhang till pröfning upptaga; dervid Utskotten, i likhet med hvad vid föregående Riksdagar egt rum, funnit lämpligast följa den ordning, hvaruti de ämnen, motionerne afse, uti Skiftes-Stadgan förekomma, och att serskildt vid hvarje §, deremot anmärkningar blifvit gjorde, desamma upptaga och pröfva: varande anmärkt mot 1 C a p. 3 §, af Matts Pehrsson från Stockholms
Län: att, ehuru föreskriften i denna § angående vitsord för skiftes erhållande i allmänhet kunde anses väl betänkt och nödigt; så visade dock erfarenheten, att orter inom Riket funnos, der detta stadgande icke vore lämpligt, utan medförde stora olägenheter.
Så vore åtminstone förhållandet i norra delen af Stockholms
Län eller Roslagen, der det ofta inträffade, att den å sluttningar af liöjderne i denna bergiga trakt belägna åkerjorden icke kunde delas till allas belåtenhet, och der, isynnerhet för några orter, stor- eller tegskiften yoro de enda Bih. till R.
Prot. 1844- ? Sand., a Afd., 4 Haft. 1 2 Lag- samt Allm. Desv.- cell Ekon.-Unkotlens Betänkande, N.o 14. passande; pä grund hvaraf motionären föreslagit: att det undantag ifrån Skiftes Stadgans berörde allmänna föreskrift mätte göras för ofvannärnnde Norra del af Stockholms Län, att väl stor- eller tegskifte må, på en enda hemmansde/egares yrkande, verkställas, men att för enskifte skulle erfordras, att der, hvarest flere än tre delegare finnas, två utaf dem, och der antalet öfverstiger sex, minst tre sig om jr kan det af laga skifte förena.
Hvad nu först angår motionärens förslag att vid delning af ägorne i By kunna erhålla så kalladt tegskifte, så skulle en återgång till detta delningssätt, hviiket redan för mera, än en mansålder, måst gifva vika för de då införde storskiften, innefatta ett, för jordbrukets förkofran och utveckling, i högsta måtto menligt tillhakaskridande, hviiket säkerligen så allmänt ogillas, alt någon vidlyftigare utveckling af skälen, hvarföre forslaget icke kan af Utskotten godkännas, må.ste anses helt och hållet öfverflödig.
Beträffande sedermera den föreslagna skillnaden emellan stor- och enskiften, så få Utskotten erinra, att, enligt nu gällaude skiftesförordningar, icke någotdera eger rum, sedan de sei sk ild te förut antagne delningssätten hlifvit utbytte emot laga skifte, hviiket, såsom utgörande en förmedling emellan de, skarpt åtskiljde, stor- och enskiftes-delningarne, otvifvelaktigt är det lämpligaste och rättvisaste af hittills kände salt för delning af jord.
ÖfverU-gelsen härom synes äfven blifva för hvarje år mera allmän, och Skiftes-Stadgan saknar ej eller nödiga modificalioner för de fall, motionären afsett, i fråga så väl om inskränkning uti vitsordet för den, som skifta vill, som ock om större antal utaf skiften, der markens beskaffenhet gör sådant nödvändigt. 12 Cap. 12 § Skiftes-Stadgan, sådan den lyder i Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, innehåller nemligen i det förstnämnda hänseendet, att, om storskifte förut öfvergått skifteslaget och någon delegare yrkar, att dervid oförändradt bör förblifva; så skola skiftesmannen och gode männen noga undersöka, huruvida skifteslagels egor må kunna genom nytt skifte erhålla en för egornas skötsel lämpligare indelning och så val derigenom, som genom beredde tillfällen till odling, uppbringas till högre afkastning, samt hemmanens värde såmedelst i betydligare mon ökas; i hviiket fall skiftet skall fortgå, men om egorne åter hafva det läge och äro af den beskaffenhet, att nytt skifte, utan att i allmänhet blifva förmonligare, än det förra storskiftet, skulle för delegarne medföra kostnad och olägenhet; då ber vid storsskiftet oförändradt förblifva; och, i fråga om antalet af skiften yid delning af förut oskiftad jord, stadga 10 och 11 §§ i samma Gapitel 3 Lag- samt Allm. Be.cv.- och Ekon.-TJukoUcns Betänkande, N.-o 14. att, om egor, som skola skiltas, icke hafva den belägenhet eller äro af det jernnförliga förhållande till hvarandra, att, med bibehållande af allas rätt och utan någons verkliga lidande, de kunna i ett skifte till hvarje hemman utläggas, då äro två skiften tillåtne, och att, om belägenheten på något ställe skulle härifrån oundgängligen fordra undantag och sådant icke kunde genom en eller flere delegares utflyttning afhjelpas, så få tre skiften hvarje delegare tilldelas; alt i Rikets Norra Provincer, nemligen, Slöra Kopparbergs, Gefleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands, Wester-och Norrbottens Län, der skogsmarkerne i allmänhet hafva spridda och aflägsna lagen, må, då sådant, för bibehållande af en eller flere delegares rätt, belinnes oundgängligen nödvändigt, ännu ett skifle, utöfver hvad redan nämndt är, utläggas samt i allmänhet att, om egorna äro af så olika beskaffenhet, eller hafva ett så spridi och ålskiljdt läge, att,
för iakttagande af allas rätt, ännu flere skiften erfordras; så få, sedan provisionel plan till skiftet blifvit uppgjord samt Skiftesmannen och Gode männen deröfver utlåtande afgifvit, egorne, efter Egodelnings-Rättens pröfning och förordnande, delas i större antal skiften, dock att de blifva så få, som belägenheten möjligen kan medgifva, och att vid delningen hufvudsakligt afseende fästes deruppå, atl hvarje skift beqvämligen må kunna inhägnas och serskildL brukas.
Om dessa föreskrifter, som afse just de fall, motionären åberopat, iagttagas och rätt tillämpas, äro, enligt Utskottens tanka, några menliga följder af skiftes-stadgans allmänna, äfven af motionären, såsom rigtig, erkända grundsats, att den häfver vitsord, som skifta vill, icke att befara mera i Roslagen, än i Rikets öfrige provincer, der skiftes-stadgan tillämpas.
Utskotten tillstyrka på grund af detta allt, att Matts Pehrssom motion mi lemnas utan afseende. 3 § af Herr Lector JValltnan: att stadgandet i denna §, sådan den lyder i Kongl. Kungörelsen den 9 Juni 1832, hvilket gjorde frågan, huruvida laga skifte å jord, som till stad hörer, skulle ega rum eller icke, beroende af pröfning i hvarje serskiidt fall och hvad derom blefve förordnadt, — lemuade fritt spelrum åt godtycket.
Händelsen, då laga skifte å städernes jord vore af verkligt behof på kallad t, skulle sällan förefalla, och der några hundrade egololter, hvilka genom köp, byte eller arf undergingo ständiga förändringar, lågo tillsammans, hade företaget att genom laga skifte omlägga dem, något tycke af leken med chinesiskt figurspel; hvaremot olägcnbeterne af ett sådant skifte, hvilket icke kunde medföra någon nytta, ofta voro ganska betydliga; hvadan motionären föreslagit den ändring Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkandex N.o 14 i förevarande §, att det af de fleste delegarne, rösterne beräknade efter tunnland^ borde beroj om skifte skulle ega rum eller icke.
Då lagen, i fråga om skifte af jord, soax till stad hörer och samfällig är, innehåller, att derom, skall gälla hvad serskildt lör hvarje stad kan vara stadgadt, eller, då fråga om skifte af sådan jord väckes, varder förord ii ad t, och alt, om delegare vill erhålla skifte i stadsjord, som genom teg eller storskifte i flera skiften lagd är, det då, så framt ej alla delegarne derom åsämjas, skall på pröfning i hvarje fall ankomma, huruvida sådant skifte, till ännu större nytta och beqvämlighet för delegaten, må tillåtas;, så förmoda Utskotten, att en långt större garanti emot tillvägabringandet af onyttiga och menligt inverkande skiften i städerne samt ett säkrare skydd för hvarje delegares rätt förefinnes uti desse nu gällande föreskrifter än uti den af motionären föreslague, till delegarne sjelfve öfverlemnade, beslutande rätt; enär antagas måste, att vid den pröfning af vederbörande embetsmyndigheler, som sålunda blifvit föreskrifven, och hvarförinnan hvarje delegare har tillfälle andraga, hvad han kan hafva att anföra för eller emot det sökta skiftet, de skal, som sålunda förebringas,, komma under öfvervägande, samt att, till följd häraf, delegarues sannskyldiga bästa, grundadt på de vid undersökningen utredde förhållanden, men icke godtycke, blifver grund för beslutet; hvadan Utskotten hemställa, att något afseende å motionärens förslag icke måtte fästas.. 2 Ca p, 1 §, sådan den lyder i Kong].
Kungörelsen den 9 Juni 1832, af Nils, Nilsson från Wermlands län: att enär på Landtmätares större eller mindre skicklighet, göda vilja, skyndsamhet och redbarhet liil icke obetydlig del berodde jordbrukets förkofran och dess idkares bestånd, samt löljderne af ett väl eller illa gjordt laga skifte läto känna sig icke allenast för innehafvarne af jorden under och kort efter skiftet, utan i mansåldrar; så vore, då flaga om laga skifte i en by uppstår, af högsta vigt, att skifteslaget till förrättningsman erhölle den, till hvilken delegarne hyste största förtroende.
Denna fördel slode dock, enligt förevarande lagrum, så, som det nu tillämpas, icke alltid alt vinna, då vanligast så tillginge, att en delegare, ofta nog den, som hade minst att förlora, blef af en landtmätare, hvilken hade litet eller intet att uträtta, öfvertalad att påyrka laga skifte, och att till förrättningsman begära honom; derefter Kong!.
Maj:ts Befallningshafvande utfärdade förordnande för deri sålunda föreslagne landtmätaren, utan 5 Lag- samt Allm.
Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande> df.-0 *4- a 11 derom förut höra skifteshget, som, om det Iiade blifvit rådfrågadt och haft beslutande lätt i fråga om valet af landtmätare, säkert skulle af sin egen fördel funnit sig föranlåtet att välja den skickligaste, och icke, såsom nu understundom hände, låtit påtruga sig den minst duglige och pålitlige, derigenom tidsutdrägt, ett illa verksläldt skifte och deraf uppkommande rättegångar samt oberäkneliga olägenheter sedermera uj pstodo; till förekommande hvaraf motionären alltså föreslagit den ändring i förenämnde §, att, då laga skifte begäreSj ansökning derom borde communiceras öfrige delegare i skifteslaget, med föreläggande att genast, med rösträttighet efter hemmantalet, skrida till val af förrättningsman, samt att, inom en månad efter delfåendet af ansökningen, gifva sitt beslut tillkänna för Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, vid äfventyr, att, om sådant försummades , Kongl Maj:ts Befallningshafvande skulle ega att genast utfärda förordnande till skiftesförrättare för den landtmätare, Kongl. Majits Befallningshafvande dertill funne lämpligast.
I afseende på ifrågavarande förslag, få Utskotten till en böljan erinra, att den anmärkte åtgärden af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, uppå en delegares ansökning, utfärda förordnande för landtmätare till laga skiftes verkställande, utan att öfrige delegare i skifteslaget förut blifvit öfver ansökningen hörde, grundar sig på den uti det omnämnde lagrummet förekommande bestämda föreskrift, att, du ansökning om förordnande för landtmätare till förrättande af laga skifte eller annan landtmäteri-förrättning blifvit till Kongl. Maj:ls Befallningshafvande inlemnad, åtföljd af behörige handlingar, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skall genast utfärda det begärdia förordnandet.
Det hittills iagttagne förfarings-sättet är således fullkomligt lagenligt, men då i betraktande tages den grannlaga beskaffenheten af skiftes-förrättningar, och enär det dessutom i allmänhet icke ansetts med billighet och rättvisa förenligt, att, der fleres rätt är i fråga, det uteslutande skall bero utaf en eller några få att bestämma hvem, som skall skilja dem emellan, anse Utskotten sig desto heldre böra biträda motionärens åsigt, alt delegarne uti skifteslag skola sättas i tillfälle att till skiftesförrättare kunna erhålla den landtmätare, till hvilken de ega största förtroende, som sådant öfverensslämmer med de grunder, som finnas uttryckte i sista momentet af skiftes-stadgans ifrågavarande §, der det stadgas, 'att jordegare icke må vägras alt till landtmäteri-föri ältning erhålla den landtmätare, de begära, der hinder deremot icke möter *.
För beredande af den rättelse, som sålunda, enligt Utskottens omdöme, bör ega rum uli den ifrågavarande utan att dock den före slagne 6 Lag- samt Allm. Fesv.- och Eken Utskottens Betänkande, N.o i4. förändringen må kunna föranleda Lill obehörigt dröjsmål med handläggningen af laga skiften; anse Utskotten af nöden, alt uti ifrågavarande § intages ett bestämdt stadgande derom, alt de delegare i skifleslaget, som uti ansökningen icke deltagit, varda hörde i fråga om valet af skifles-förrällare, samt att Kongl. Majrts Befallningshafvande derefter utfärdar förordnande för den Landtmätare, de fleste delegarne i skifteslaget begära, derest hinder deremot icke möter, eller, om de underlåta att inom förelagd lid öfver ansökningen sig yttra, för den landmätare, som föreslagen är, eller, derest hinder deremot möter, för den, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande dertill finner lämpligast.
Utskotten få alltså vördsamt föreslå: alt 2:dra Cap. 1 § Skiftes Stadgan måtte erhålla följande förändrade lydelse: