Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Il °m utvidgande af testamentsrätten efter stadsrätt i det fall, ^ örä‘“‘'ar efterlemna ägta barn, dels ock om borttagande af den genom 1762 års Förordning införda skillnad mellan ärfd och förvärfd fasthet i staden; och då den förstnämnda förändringen alldeles icke, på sätt &motiven i Betänkandet antyda, föranleder till någon större enhet i afseende på prmciperne för testamentsrätten, utan endast innnefattar ett utbyte af ett stadgande emot ett annat, lika afsöndradt från grundsatserna för testamentsrätten i öfrigt uti 1734 års lag, samt dertill åsyftande minsk”'“S barns rätt uti boet efter deras föräldrar, samt i fråga om 1/62 års Förordning förekommer, att ehuru den uti samma Förordning stadgade skillnad emellan ärfd och förvärfd fastighet i stad ej uti 1734 års lag omtalas vid bestämmandet, hvarken af arfs-, gifto- eller testamentsrätt efter stadsrätt, samma skillnad likväl på det nogaste öfverensstammer med hvad efter landsrätt i dessa mål stadgas, afstyrker jag för min del för närvarande bifall till den föreslagna förändringen." af Herr Giinther, Herr Prosten Ode/berg samt Herr Lasergren. hvilka instämt 1 Herr Grefve Mömers reservation.
N:o Lag-Ut skottets Betänkande, N:o 110. 9 N:o 110.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 3 Maj, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af vackt motion rörande omarbetning af Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1805, angående lagens rätta förstånd och tillämpning i mål, som röra klander å fast egendom, samt hvad ytterligare vid lagfarts beviljande bör iakttagas.
Uti ett till Högv.
Preste-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet hänvisadt memorial, har Herr
Doctor Säve anmärkt, hurusom åtskilliga brister skola vidlåda nämnde författning, den der, i följd deraf, ingalunda uppfyllt dermed åsyftade ändamål, att betrygga eganderätten till fast egendom.
Afsigten med samma författning hade nemligen varit, att afhjelpa en ofullständighet i 1734 års lag, hvilken icke, lika med de äldre lagarne, bestämde någon häfd eller viss tid, efter hvars förlopp den, som köpt jord af orätt man och densamma oklandradt besuttit, blef vid eganderätlen betryggad.
Af sådan anledning fastställde denna författning två slag af prasscription, nemligen l:o för de händelser, då tid till klander förut funnes i lag bestämd, och 2:o för de fall, då sådan tid icke vore utsatt.
Hvad nu det förra slaget angick, så förklarades väl, att lid för klander vore ett år, räknadt från den tid, som i hvarje serskild händelse blifvit bestämd; men betydelsen deraf vore ej lätt att finna, ty om man jemförde forfattningens praemisser med berörde stadgande, så syntes detsamma icke kunna förstås annorlunda, än att rätte egaren kunde klandra inom natt och år efter laga-stånds-tidens slut och att, om han sådant försummade, klander sedermera ej egde rum.
I afseende åter på det andra slaget praescription, så innehöll författningen, att i de händelser, då tid icke funnes utsatt, rätte egaren kunde klandra inom natt och år från den dag anledningen till slikt klander för honom yppades och han kom i tillstånd att sin rätt bevaka och lagligen utföra, med tillägg likväl att all åtkomst till fast egendom, hvilken ej blifvit klandrad af rätte egaren, som egendomen afhänd vore, i hans lifstid, eller af hans arfvingar eller rättsinnehafvare inom tjugu år från hans dödsdag, vore sedan från vidare åtal Bih. till R.
St, Prot, i8^Sj 7 Samt, 1 Afd, 36 Haft, 2 10 Lag-Utskottets Betänkande , N\o 110, fri.
Delta tillägg upphäfde emedlertid hvad som förut blifvit stadgadt, och ledde i verkställigheten till orimliga resultater, ty om rätte egaren vore ett nyfödt barn, som uppväxte till man, hvilken först dog vid några och åttatio års ålder, uppginge praescriptionen till mer än hundra år, hvaremot om han dog genast efter det egendomen blif vit honom afhänd, praescriptionen blef icke stort mer än tjugu år.
Dessutom funnes en annan motsägelse i författningen.
Den förklarade nemligen, å ena sidan, att all den rätt, som icke blifvit bevakad inom omförmälde lid, kunde sedermera icke göras gällande, men å den andra, att afhänd egendom kunde utan afseende å tid återtagas, derest egendomen icke varit af sådan beskaffenhet, att derom emellan enskilde kunnat afhandlas, eller om åtkomsten icke varit laglig, eller om innehafvare!! ej vore i god tro eller om han ej varit i verklig besittning af egendomen.
Nu, emedan det vore nödigt, att dylika brister, som de nu antydda, afbjelpas i eu så vigtig lag, som den ifrågastälida, samt att, enär fasta icke vidare hindrade klander af jordafång, utan häfden vore det enda medlet, hvari man kunde söka skydd, denna häfd till sina gränsor noga utstakas genom en konseqvent genomförd lagstiftning, har motionären för sådant ändamål föreslagit, ”att Kongl.
Förklaringen den 14
Maj 1805 måtte upphäfvas och en ny Förklaring, livilande på strängt vetenskapliga grunder och utarbetad med all nödig sorgfällighet, utfärdas, uti hvilken en lämplig tidrymd för vinnandet af häfd, under vilkor, att rätter ägaren sålt, utstakas och beräknas, ej från rätte ägarens dödsdag, utan från den dag, då köpeafhandlingen skedde, så att efter denna tids förlopp klander, hvilka skäl derför som helst ock må förebäras, icke kan äga rum”; derifrån undantag ej borde ske för Kronans eller Kyrkors fasta gods, om detsamma blifvit afyttradt med vederbörande myndigheters bifall, eller för fideikommiss-egendom, derest Konungen och slägteu till dess afhändande lemnat tillåtelse, utan skulle sådan afyttring anses gjord af rätter egare.
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, finner, lika med motionären, att egentliga afsigten med ifrågaställda författning varit att afhjelpa den ofullständighet i 1734 års lag, att någon viss tid deri icke blifvit bestämd, hvarefter den, som köpt jord al orätt man, men densamma oklandradt besuttit, kunde blifva vid egandelätten betryggad.
Denna författning säger nemligen uttryckligen, att om än de lagens rum, hvilka med frågan om klander af fast egendom hade gemenskap, tarfvade öfverseende, så hade likväl erfaren-heten visat, att de Lag-Utskottets Betänkande, N:o 110.
11 flesta så beskaffade klander ledde sin upprinnelse från den i 10 Kap. 1 §.
Jorda-Balken omförmälda grund, att fast egendom blifvit rälter egare afhänd utan hans öppna bref och fullmakt.
För sådant klander funnes emedlertid icke någon tid bestämd, utan hade man ansett det när som helst kunna anställas, änskönt fastigheten i flere efter hvarannan följande innehafvares hand varit med serskildt fastebref bekräftad.
Men då det vore nödigt alt förekomma den osäkerhet i eganderätten, som deraf härflöte, ansåg Kongl. Maj:t nödigt genom en tidsbestämmelse sätta en gräns i förevarande hänseende.
Så stadgades, att en hvar, som ville klandra annans åtkomst till fast egendom, skulle vara skyldig att inom natt och år från den tid, som i hvarje serskild händelse är vorden bestämd, eller, när sådan tid icke funnes utsatt, från den dag, anledningen till slikt klander yppades ocb han kom i tillfälle att sin rätt bevaka och lagligen utföra, detsamma genom uttagen stämning hos
Domaren fullfölja, vid äfventyr att anses hafva vidare talan derå försuttit, äfvensom att, enär tiden, hvarifrån dessa fatalier rätteligen borde räknas, icke alltid kunde med visshet utredas, all på god tro vunnen och med verklig besittning förenad åtkomst till jord å landet samt hus och tomt i staden, af sådan beskaffenhet, att derom emellan enskilde kunnat afhandlas, vare sig genom arf, köp, pant, gåfva och förlikning, hvilken icke blifvit i behörig ordning klandrad af den förmente cigarett eller innehafvaren, som egendomen afhänd vore i hans lifstid, ej eller af hans arfvingar eller rätts-innehafvare inom tjugu år från hans dödsdag, vore efter samma tids förlopp från allt vidare åtal fri.
Nu, ehuru oftanämnde författning, på sätt motionären anmärkt, i vissa fall synes mindre bestämd och ej eller torde kunna anses på ett tillfyllestgörande sätt hafva uppfyllt dermed åsyftade ändamål, kan likväl Utskottet ej understödja motionärens framställning.
Deremot förekommer nemligen först och främst den allmänna anmärkning, att motionären icke framlagt något fullständigt eller till grunderna närmare bestämdt förslag till den författning, motionären önskat få satt i stället för den ifrågaställda författningen, hvars upphäfvande han påyrkat; men dessutom skulle en lag i den syftning, som den af motionären föreslagna, ingalunda afhjelpa de brister, hvilkas undanrödjande varit ändamålet med 1805 års Kongl. Förklaring, utan snarare återförsätta lagstiftningen i det ofullständiga skick, hvari den sig befann, då samma Förklaring utfärdades.
Motionären har nemligen endast föreslagit utfärdande af en författning, hvit— 12 Lag-Utskottets Memorial} N:o 111. ken utstakar en lämplig tidrymd för anställande af klander då rätter egare sålt, och således för ett annat förhållande, än det, som hufvudsakligen afsetts i den Kongl.
Förklaringen, eller det i Jorda-Balkens 10 Kap. omförmälda, att icke rätter egare afyttrat fast egendom.
För detta sednare förhållande komme således den nödiga lagstiftningen att saknas, derest, enligt motionärens yrkande, törrberörde Kongl.
Förklaring upphäfdes och en annan utfärdades i den syftning, som blifvit anvisad; men ehuru det nu anförda innebär tillräckligt skäl för det omdöme, Utskottet redan antydt i afseende på förevarande motion, får dock UtskoLtet ytterligare erinra, att då frågan om prtescription synes böra i sin helhet behandlas, på det att enhet och sammanhang deri må vinnas, torde den nu väckta fråga böra anstå till den allmännare behandling af ämnet, som lärer komma att företagas vid granskning af Lag-Kommitéens förslag till ny Civillag, i synnerhet som de tall, då tillämpning af författningen itrågakommer, höra till de mera sällsynta, samt de brister, man trott sig finna i denna del af gällande lagstiftning, följaktligen ej medföra några serdeles kännbara olägenheter.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamligen, att Herr
Doctor Säves motion ej mätte bifallas.
Reservation åt Herr
Doctor Säve, som åberopat sin i ämnet afgifna motion.
N:o 1H.
Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Maj, kl. 12 midd.
Memorial, i anledning af skedd återremiss af Utskottets Betänkande N:o 54, öfver väckta motioner om dels upphäfvande af lagens stadgande angående summa appellabilis, dels ock nedsättning af det belopp, hvartill densamma är bestämd vid Rådstufou-Rätten i staden Fahlun.
Enligt till Lag-U(skottet ankomna Protokolls-Utdrag har frågan om upphäfvande åt lagens stadgande angående summa appellabilis blifvit af samt - 13 Lag-Ulskollets MemorialN\o 112, samtlige Riks-Stånden slutligen afgjord; hvaremot Betänkandet, i hvad det angår yikad nedsättning af det belopp, hvartill berörde summa är bestämd vid Rådstufvu-Rätten i staden Fahlun, är vordet af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitteradt, i anledning af gjord anmärkning att, enär frågan vore af privilegii-natur och Betänkandet icke skulle upplysa, huruvida nämnde stads Borgerskap blifvit i ämnet hördt, Utskottet borde förklara, om denna fråga kunde anses utredd utan Borgerskapets hörande, eller om samma Borgerskaps mening blifvit inhemtad och huru den i sådan händelse varit.
Men då Betänkandet upplyser, alt Magistraten och Borgerskapets Äldste i staden Fahlun blifvit i ämnet hörde samt förklarat motionen vara i öfverensstämmelse med samhällets önskan, hvilken med offentliga handlingar ådagalagda omständighet
Utskottet jemväl åberopat såsom skäl för sitt i denna del afgifna yttrande; så, enär förevarande fråga dessutom icke rörer något Riks-Stånds privilegium, så att samtlige RiksStånden derom, enligt Regeringsformens 114 måste vara ense,-utan är att hänföra till sådan lagstiftningsfråga, hvari tre Riks-Stånds mening, likmätigt nämnde Grundlags 87 §., utgör Rikets Ständers beslut, lärer, sedan så väl Högv.
Preste-Slåndet, som Vällofl.
Bonde-Ståndet bifallit Betänkandet 1 denna del, den skedda återremissen icke kunna till någon åtgärd föranleda; hvilket härmed vördsamligen för Ridderskapet och Adeln anmäles.
Ank. till Exp.-TJtsk. d. 3 Maj, kl. 12 midd.
Memorial, i anledning af äterremiss utaf Utskottets Betänkande N:o 94, Öfver väckt motion om förändring af sättet för utmätt fastighets försäljning» Berörde Betänkande, hvari Lag-Utskottet tillstyrkt, att väckta motionen måtte lemnas ulan afseende, har blifvit till Utskottet återremitteradt Bih, till R, St, Prof, 184S, 7 Sami, 1 Afd, 36 Haft. 3 14 Lag-Utskottets Memorial, N:o 112* af Hederv.
Bonde-Ståndet, på grund af deremot framställda anmärkningar; men som öfrige Riks-Slånden bifallit samma Betänkande, Höglofl.
Ridderskapet och Adeln den 22 samt Högv.
Presle-Ståndet och Vällofl. Borgare-Ståndet den 19 innevarande månad, och tre Riks-Stånds mening i frågor af förevarande art, enligt 87 §.
Regeringsformen, utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande öfver de gjorda anmärkningarna icke erfordras; livilket härmed vördsamligen anmäles för det Riks-Stånd, som Betänkandet återremitterat, Stockholm den 2 Maj 1845. STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Berg, 1845. Lag-Utskottets Memorial, N.-o 113. 1 M 113.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Maj, kl. 12 m.
Memorial, angående verkställd omröstning i anledning af de hos RiksStånden f attade skiljaktiga beslut, vid f örehaf vande af Kong/.
Maj:ts Nådiga 'Proposition om förändrad lydelse af / i sj Kap.
ArfdaBalken och tillägg till y Jj“. i 20 Kap. af samma Balk.
Sedan Rikets Ständer godkänt Lag-Utskottets Memorial N:o 79, innefattande förslag till voterings-propositioner i ämnet; sä har Förstärkta Lagutskottet denna dag, i enlighet dermed, anställt följande omröstning: lista Voteringen-.
Den, som vill, att den af Bonde-Ståndet antagna mening skall uppställas till contra-proposition, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, kommer det af Ridderskapet och Adeln beslutade förslag alt till contra-proposition antagas.”
Som voteringen utfallit med 61 Ja och 58 Nej, har Bonde-Ståndets beslut blilvit till contra-proposition antaget.
Härefter har i hufvudsaken röstats enligt denna proposition för a-.dra Voteringen 1 ”Den, som vill, att Kongl. Majrts Nådiga Proposition angående förändrad lydelse af 23 Kap. 1 Ärfda-Baiken och tillägg till 7 §. i 20 Kap. samma Balk skall oförändrad antagas, röstar Ja; Den, det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva, med förkastande af Kongl.
Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition, beslutat: att 1 i 23 Kap. Ärfda - JJth. till R.
Prot. 1845. 7 Sami. 1 Afd. 37 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 113.
Balken skall erhålla den af Bonde-Slåndet beslutade förändrade lydelse; att till 7 §. i 20 Kap. samma Balk skall göras det tillägg, Kongl. Maj:t i Nåder föreslagit, och således att contra-proposition i enlighet härmed skall i underdånighet framställas; i sammanhang hvarmed till Kongl. Maj:t bör aflåtas en underdånig skrifvelse rörande reglementariska föreskrifter i ämnet, till innehållet öfverensstämmande med det af Bonde-Ståndet i denna del fattade beslut.” Voteringen har utfallit med 97 Ja och 22 Nej; och som Ja vunnit, hafva Rikets Ständer bifallit Kongl. Majrts ifrågavarande Nådiga Proposition.
Stockholm deu 5 Maj 1845.
1V0 Hå.
Ant, till Exp,-Utsk. den G Maj, kl. 12 no. Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade föreskrifter i afseende på Kungörelsers publicerande i kyrkorne.
Preste-Slåndet har Ilerr Komministern Iiardin, uti ingifvet memorial, anmärkt, att det nu föreskrifna sätt för Kungörelsers publicerande i kyrkorne medförde två väsendtliga olägenheter, den ena, att andakten i hög grad stördes, och den andra, att gudstjensten varade alltför länge, så att både prest och åhörare slutligen tröttnade; och har, för afhjelpande häraf, motionären föreslagit, att föreskrifvas måtte, det alla kungörelser böra, efter gudstjenstens slut, uppläsas antingen i sockenstugan eller på gången i kyrkan, då endast de, som egentligen måste deraf laga del, behöfde qvarstadna och de andra, eller qvinnor och barn, kunde förfoga sig hem.
I anledning häraf får Utskottet till en början upplysa, att sedan uti 2 Kap. 5 §. af 168C års Kyrkolag stadgadt blifvit: ”att på predikstolen skall af kunnas allt hvad Konungen eller Dess Befallningshafvande, på Konungens vägnar, kan hafva att bjuda och tillkännagifva, men att alla andra verhlsliga saker skola på kyrkovallen eller i sockenstugan kungöras, med det undantag likväl, att frän predikstolen må lysas efter det, som borttappadt och stulet är samt tjenligen nämnas kan”, så anhöll Presterskapet redan åren 1719 och 1720, att denna lag måtte inskränkas; men, enligt hvad Kongl. Resolu - 3 Lag-V 1 skottets Betänkande, N:o 114- tionerne på Preslerskapets Besvär af deri io Mars 1719 och den \\
Juni 1720 visa, stadfästades hvad Kyrko-Ordningen förmår.
Piesteiskapels skyldighet i denna del utvidgades derefter så småningom; och genom Kongl. Maj:ls Resolution på Allmogens Besvär den 9 December 1766 iöreskrels uttryckligen, att Kungörelser af Konungens Befallningshafvande, Embetsman eller någon undersåte höra å predikstolen och icke pa kyrkovallen uppläsas.
Efter den Liden har jemväl ett sådant kungörande icke blott bli fvit iakttaget, utan ock ytterligare påbjudet, på sätt inhemlas af åtskilliga sedermera utkomna föi fattningar, dervid det likväl blifvit Presterskapet förbjudet att i vissa fall uppläsa enskildes Kungörelser, innan de blifvit med vederbörande Kionobetjenls påskrift försedde; och har slutligen uti den af Rikets Ständer vid 1809 års Riksdag, med Kongl. Maj:ts Nådiga bifall, antagna Kyrkohandbok, som stadgar huru gudstjensten skall i Svenska Församlingen behandlas, blifvit föreskrifvet, alt, under gudstjensten, böra från predikstolen uppläsas Konungens Förordningar samt vederbörande Collegiers och Embelsmäns Kungörelser m. m., sedan de blifvit till Presterskapet före gudstjensten aflemnade, hvilken föreskrift fortfar att lända till efterrättelse, oansedt ändring i omförmälda förhållande blifvit yrkad vid flera utaf sist hållna Riksdagar.
Af denna framställning visar sig således, att det vidsträcktare publicerande af Kungörelser från predikstolarne under gudstjensten, som nu eger ruin, icke ovilkorligen blifvit föreskrifvet uti Kyrkolagen, den der hufvudsakligen inskränker sådan publikation till hvad Konungen eller Hans Befallningshafvande kan hafva att påbjuda, äfvensom att fråga om föiäudiing i omförmälda hänseende redan tillförene flera gånger varit väckt.
Ehuru denna fråga alltjemt kommit alt förfalla, torde dock icke kunna bestridas, alt densamma förtjenar serdeles uppmärksamhet.
Det synes nemligen mindre lämpligt alt under den offentliga gudstjensten, under de stunder då församlingen bör, befriad från verldsliga bestyr och omsorger, ostörd kunna öfverlemna sig åt andaktsöfningar, medelst uppläsning af Kungörelser angående dylika förrättningar af ofta den mest underordnade art, störa andakten och sammanblanda förkunnandet af Religionens läror med timliga värf.
Men om således en förändring i denna del än är önskvärd, så förekommer likväl, att nu ifrågaställa kungörandet är det enda vedertagna och äfven påbjudna sätt för publikationen af lagar och författningar; att för närvarande något lämpligare icke finnes, serdeles å landet, hvarest allmogen är van att i kyrkan blifva underrättad om allmänna åligganden och skyldigheter; samt att lagarne i flera fall föreskrifva dylik publikation
Om det emedlertid kunde synas be - 4 Lag-Utsko/tets Betänkande, N.-o 115. tänkligt att helt och hållet tillvägabringa förändring härutinnan, så tror dock Utskottet föi sin del, alt en inskränkning till hvad Kyrkolagen i denna del innehåller skulle innebära ett vigligt steg till vinnande af det ändamål, som asyftas.
Men häraf följerock, att Utskottet ej eller anser sig nu kunna tillstyrka någon förändring i Kyrkolagens ifrågavarande stadgande; och då i öfrigt frågan i sin helhet torde komma under öfvei vägande i sammanhang med pröfningen af det förslag till ny Kyrkolag, til! hvars utåt betande en serskild Kommite blifvit i Nåder nedsatt, samt densamma lärer utan olägenhet dittills kunna anstå, får Utskottet vördsamligen tillstyrka, att ifrågavarande motion nu icke mätte till åtgärd föranleda.
Stockholm den 6 Maj 1845- M 115.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Maj, kl. 12 midd.
Betänkande, i ättledning af väckt motion om förklaring af q Ka t. 1 Arfda-Balken, i fråga om sättet för bouppiecktängs upprättande.
Preste-Slåndet ingifvet och till Lag-Utskottet hänvisadt memorial, har Herr Prosten Lignell anfört, att sedan Bevillningsutskottet vid innevarande Riksmöte hemställt, om icke den minskning i stats-inkomsterne, som kunde blifva en följd af föreslagen nedsättning i allmänna bevillningen å åtskillige artiklar, lämpligast kunde ersättas, medelst förhöjning af stämplade pappersafgifteu för behållna summan vid bouppteckningar efter aflidne personer, så vore det äfven nödigt alt tillse, del de således påräknade inkomster komme alt utgå i förenlighet med lagstiftarens afsigt.
Den vore nemligen, efter motionärens uppfattning af g Kap. i Ärfda Balken, att allt, som vid dödsfall finnes i ho, så löst som låst, skall utan undantag upptecknas och värderas, och någon skillnad således dervid icke göras derpå, om egendomen vore den aflidne eller den efterlefvande makans enskilda gods.
Nu följdes emedlertid i allmänhet den princip vid bouppteckningar, att efterlefvande makas ärfda eller före äktenskapet förvärfda fasta gods å landet icke upptogs och värderades; hvaremot all boets gäld, vare sig den, som makarne före äktenskapet eller derunder sig åsamkat, för - 5 Bag-Utskottets Betänkande, lS~:o 115. des boet till last, till förminskande af ej allenast Kronans utan ock de fattiges ratt.
Då detta förfarande ostridigt både sin grund uti Högsta Domstolens den 23 Mars 1829 uti ett enskildt mål meddelade Dom, hvilken, odeutliggjord i serskilda juridiska skri 1 Ler, fått anseende a( en lagförklaring, ansag motionären nödigt, alt den verkan, som berörde
Dom således haft på omlörmälda förhållanden, undanröjdes, helst syftemålet med stämplade pappersafgiftens förökande thy förutan komme alt förlelas; och l<ar alltså motionären med hemtad anledning af Bevillnings-Utskotlels förenämnde hemställning, föreslagit, det måtte genom en serskild författmng olvariberörde lagrum ålergifvas sin lulla kraft och verkan, samt följaktligen uttryckligen förklaras och påbjudas: att när dödsfall tiiuar, all i bett befintlig fast och lös, lagligen tillkommen egendom, äfven den, som efterlefvande makan före eller under äktenskapet med den ajlidne ärft eller serskildt förvärf t, skall, sa väl som all gä/den, upptecknas samt till sitt tätta värde i kolumnen utföras
Och beräknas.
Efter öfvervägande af denna, efter motionstidens slut väckta, fråga anser sig Utskottet ej kunna understödja motionärens framställning.
Om man nemligen granskar 1 §. af 9 Kap. Ärfda-Balken, så finner man, hurusom densamma afscr och bestämdt serskiljer två förhållanden, det ena, sjelfva boets uppteckning vid in träffad t dödsfall, och det andra, egendomens väidering.
1 förra hänseendet föreskrifves väl, att när dödsfall timar, da skall man eller hustru, som lefver efter, riktigt uppgifva och låta noga uppteckna alltsammans i boel, så löst som fast, sådant, som det vid dödstimman varmed fordringar och gäld; men i det sednare deremot stadgas, alt blott sådan egendom skall värderas, som i följd af dödsfallet gar i åt f eller till delning, hvilket lagstiftaren klart uttryckt genom följande stadgande: ”är egendomen å landet, eller sådan, som ärfnes efter landsrätt, kalle då gode män, som efter bästa förstånd den värdera.”
Då nu efterlefvande makas ärfda eller före äktenskapet förvärfda fasta gods å landet icke genom andra makans död går i arf eller till delning, eller med andra ord ärfve<t, följer att den enligt berörde lagrum , allenast bör upptagas, men ej värderas i den af dödsfallet föranledda bouppteckning; men häraf följer åter, att en förklaring i den syftning, som den af motionären föreslagna, skulle stå i strid med den lag, hvars mening borde tydas.
Utskottet, som således ej kan tillstyrka en dylik förklaring, finner ej eller skäl till förändring i förevarande fall.
Då ändamålet med värderingen egentligen är att skaffa en säker kännedom om beskaffenheten af sterbhusets tillhörigheter, till led - 6 Lag-Utskottets MemorialN.-o 116. mng för dem, som derpå hafva anspråk, finnes redan deri ett talande skal or den inskränkning, lagstiftaren gjort i afseende på värderingen.