Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emb.-Berättelse för är 1848. b) hara vidsträckt var den mening, som rältsenligt kunde dragas af hennes söners bifall till testamentets bestånd? c) hvad är försummad t dermed, att testamentet efter enkans död icke blef bevakadt?
I den första af dessa frågor har förefallit mig klart, att om den eflerlefvande makan skulle äga behörighet alt bevaka någon ting mer, än sina egna af testamentet beroende fördelar, hon då borde vara behörig att tala för någon annan än sig sjelf.
Då hon till en sådan talan ej visade fullmakt, borde nåran finnas, för hvilken hon ulan fullmakt kunde tala, så framt lion skulle O 7 dertill hafva någon rätt.
Och åtminstone fanns det någon, hvars talan mäste blifva försummad, om den icke kunde utan fullmakt föras.
Utom enkan kunde nemligen de öfrige testamentstagarne hvarken sjelfve utföra sin talan eller dertill gifva uppdrag åt någon — så vida de voro inge andre, än hvarje möjligen blifvande innehafvare af fideikommissrätten, och såsom ännu icke existerande ej kunnat åt någon uppdraga att deras fördel bevaka.
Antingen skulle då, efter min tanka, all testamentarisk disposition till förmån för andra än lefvande och fullmyndiga personer vara oloflig, eller ock borde utväg finnas att göra en sådan disposition verksam, oberoende af dem, hvilkas fördel strider deremot.
Men hvarje testamente strider emot arfvingars fördel, såsom varande en inskränkning i arfsrätlen.
Af arfvingar i allmänhet kan således icke väntas, alt de skola bevaka ett testamente, om de ock dertill äro behörige.
Om än gjordt till förmån för deras egna omyndiga eller ofödda barn, mäste det i de flesta fall blifva obevakadt, om ej någon annan finnes, som derom kan besörja, utan ett uppdrag från dem sjelfva (de ofödda fideikommissarierna), hvilket är omöjligt att erhålla.
Men genom allmän skyldskapsrätt, hvilken under sådant förhållande är närmast att ersätta det positifva uppdraget, kunde, utom arfvingarna sjelfva, här ingen annan dertill närmare behörig finnas, än den person, som bevakningen verkställde.
Då nu lagen icke så inskränker leslamentsrätlen, alt den endast lill förmån för lefvande och fullmyndiga personer kan utöfvas, och ej heller föreskrifver särskilda formaliteter för de fall, der förmånerne tillfalla andra än sådana; har jag åtminstone icke kunnat föreställa mig, att lagen ej ens skulle velat låta den allmänna skyldskapsrätten, lill fördel för omyndiga och ofödda testamentstagare, göra sig gällande.
Men ej blott för enstaka fall af denna art, utan såsom allmän regel för teslamentsbevakning, har den grundsats förekommit mig för sträng, hvarefter ingen testamenlsbevakning skulle kunna komma B.
Jusi. Ombudsm.
Etnb.-Berättelse för är 1848.
45 någon annan till godo än den, som dervid infunnit sig för egen räkning eller varit af befullmäktigad! ombud representerad.
Sjelfva begreppet om en sådan bevakning bar jag förmodat icke böra sträcka sig utöfver, livad dess ändamål fordrar; och delta ändamål ligger endast uti bekräftande af handlingens tillvarelse och verkliga innehåll, sådant det skall kunna blifva gällande.
Skyldigheten att bevaka är ålagd ”livar som ”något testamente Fatt häfver”; men denna skyldighet, hvars föremål endast är handlingens ”uppvisande inför domaren”, hörer icke till klassen af dem, vid hvilkas uppfyllande någon ting ankommer på personen.
Åtgärden består i ett uppvisande; och hvad som skall uppvisas, testamentet, dokumenterar sig sjelft.
Genom dess innehafvande visar den, som framlemnar det, sin behörighet.
Hvem han är, behöfver ej ens i rättens minnesbok antecknas; och i otaliga, i de flesta fall, tror jag sådant ej heller hafva skett.
Om jag nu på dessa skäl kunnat antaga, att i förevarande fall den af hustrun, som efterlefde, gjorda bevakning gällde för testamentet i dess helhet, och ej blott för de henne sjelf deri tillagda fördelar*); så torde jag äfven i andra frågan eller beträffande rätta meningen af hennes söners bifall till testa ö # O mentet, hafva skäl till den lankan, alt detta bifall varit lika vidsträckt eller omfattat testamentets hela innehåll, och icke endast den andel deri, som modren tillkom.
Då hela förordnandet utan inskränkning blifvit af henne bevakadt och kunnat bevakas; kunde något mindre än samma hela förordnande icke åsyftas med det bifall till dess bestånd, som benne af sönerna lemnades, så vida ingen inskränkning till blott en del deraf var uti bifallet uttryckt.
Ville man invända, att modrens behörighet till elt aftal med sönerna, syftande på ofödda testamentstagares fördel, kunde vara mindre, än hennes behörighet att för dem endast bevaka testamentet; så skulle rigtigheten af denna invändning så vida kunna medgifvas, som modren å de framtida emollagarnes vägnar visserligen icke kunde någon ling utfästa.
Men enär fråga endast var att åt dem betinga en fördel, emottaga en utfästelse, utan att ådraga dem förbindelser; kunde väl för elt sådant aftal ej erfordras annan behörighet, än som till leslamentsbevakningen varit af nöden.
Och grunden till den ena behörigheten så väl som till den andra visar sig ytterst äfven enahanda.
Så framt hos någon skulle finnas rätt att emottaga sönernes bifall till testamentet och förvara detta bifall åt deras efterkommande, borde denna rätt hos modren finnas.
— På saken verkade imedlertid icke denna omständighet, så *}
Så sorn den nemligen bordt gälla, äfven om ej visas kunnat, hvem som derom besörjt. 46 R.
Emb.-Bcrättclse
Jör år 1848. framt bevakningen hade sin fulla verkan, emedan testamentets giltighet redan derigenom var tillräckligt försäkrad.
Beträdande åter tredje frågan har jag funnit föga tvifvelaktigt, att när ett testamente en gång genom bevakning och försutten klanderlid eller genom sådant bifall, som här af arfvingarna lenmades, vunnit bekräftelse och blifvit oåterkalleligt för en eflerlefvande gifvare, dess ytterligare bevakning vid dennes frånfälle är öfverflödig.
Att klandertiden först derefter för dess arfvingar inträder, är väl oslridigt; men för begagnande af deras klanderrätt erfordras ingen ny bevakning.
Det är nog, alt dem lemnäs del af testamentet och af den redan skedda bevakningen; och från delta delfående räknas deras klandertid.
Jag vet icke, huruvida jag med dessa anmärkningar, hvarigenom jag sökte praktiskt ulvickla min tanka i förevarande lagfråga, lyckats att träffa den åsigt af ämnet, hvarpå Kongl.
Domstol vid ett senare tillfälle byggt sitt beslut i en likartad fråga; men beslutet bar åtminstone i resultatet bekräftat denna min tanka.
Äfven i detta senare mål, afgjordt genom Kongl.
Maj:ts nådiga Dom den 11 Mars 1847, har jag i min underdåniga skrifvelse korteligen tecknat förhållandet.
Genom testamente eller så kallad ”förening och öfverenskommelse” imellan tvenne makar om den fasta egendom, som efter beggederas död uti sterbhuset kunde finnas att tillgå, hade blifvit förordnadl, att deras fastigheter, så väl som hvad de ännu kunde förvärfva, skulle efter begges död vara och lill eviga tider förblifva alldeles indivisible och inalienable, icke delas imellan deras barn, utan stadigt förblifva tillsammans och administreras för samtliga deras barns och efterkommandes gemensama räkning, under flera dervid stadgade vilkor; och hade vid bevakningen af detta testamente, efter den först aflidna makan, blifvit deraf jemväl företedd en besannad afskrift, försedd med åtecknade förklaringar af gifvames samtliga barn eller deras målsmän, att de med gifvames öfverenskommelse dels vore alldeles nöjde, dels samtyckte lill alla delar deraf, utan minsta förbehåll, dels ock icke hade något att dervid påminna.
På grund af detta testamente, hvilket sålunda troddes böra äga bestånd, hade klander genom rättegång blifvit anstäldt å efteråt vidtagna åtgärder, hvilka förmenats innefatta deremot stridande föryttring af andelar i fastigheterna; och hade detta klander blifvit å delosidan mött med den anmärkning, att testamentet vore bevakadt endast af den efterlefvande maken, i afseende på de honom derigenom tillagda förmåner, men icke af någon bland gifvarnes arfvingar; hvarföre samma testamente bestriddes all kraft och verkan i saken. R.
Emb.-Berättelse för är 1848. 47 Häröfver utlät sig Hofrätten, såsom förste domstol: att genom tvenne omtvistade testamenten den efterlefvande maken blifvit tillagd rättighet till orubbad besittning i sin lifstid af all till makarnes bo hörande egendom, och tillika förordnad!, huruledes efter begges död den fasta egendomen skulle efter lag tillkomma deras arfvingar samt af dem bibehållas och förvaltas; att den öfverlefvande maken låtit hos Hofrätten uppvisa ornförmälte testamenten, men desamma i öfrigt icke blifvit hvarken i anledning af den först aflidnas eller den öfverlefvande makens dödsfall bevakade; att den af den senare gjorda bevakning, hvartill han ej bevisligen ägt något honom gifvet uppdrag, följaktligen icke kunnat i annan måtto hafva inflytande på hans arfvingars af testamentena beroende rätt, än att lian genom bevakningen beredt sig tillfälle att samma förordnanden, i hvad de honom anginge, tillgodonjuta; att ehuru han förskaffat sig sina barns eller deras målsmäns skriftliga förklaringar, dels att de med föräldrarnes ofvannämnde öfverenskommelse vore nöjde, och dels att de samtyckte till alla delar deraf, denna omständighet likväl icke utgjorde bevis om aftal af sådan beskaffenhet, att det, äfven sedan barnen efter fadrens död af föräldrarnes qvarlåtenskap kommit i besittning, men ej funnit med sin fördel förenligt att begagna sig af föräldrarnes testamentariska dispositioner, de der innefattade föreskrifter, ledande till inskränkning uti barnens lagliga arfsrätt, och hvilka föreskrifter icke heller genom bevakning af testamentena i laglig ordning emot barnen erhållit gällande kraft, kunde anses hafva varit för barnen i något afseende förbindande; att vid anförda förhållanden i fråga varande testamenten, hvilka, så vidt de i detta mål blifvit åberopade, enligt 18 Kap. 1 § Ärfdabalken vore ogilde, således ej kunde till den af käranderna åsyftade påföljd af deras talan föranleda, samt att käromålet derföre blefve ogillad t.
Att Kongl. Maj:t icke gillat detta Kongl. Hofrätlens beslut, ligger deruti uppenbart, alt genom åberopade nådiga
Dom pröfningen blifvit sträckt till sökandernes (kärandernes) instämda talan om rättelse i de emot lestamentsföreskrifterna vidtagna åtgärder—hvilket hvilar på förutsättning af testamentets bestånd, och icke af dess undanrödjande.
Majit har nemligen, med ostridigt antagande af den teslainentshandlings giltighet, från hvilken sökanderne ”härledde de rättigheter, i hvilkas utöfning de ansett sig böra träda, i ”Nåder förklarat, att enär denna handling medgåfve öfverlåtelse från en eller ”Hera af testamentsgifvarnes afkomlingar utaf de i testamentet dessa senare ”beviljade förmåner, utan andra vilkor, au att den eller de, som förvärfvade ”samma förmåner, från gifvarna härstammade och ej ägde att lill främmande 48 li.
Emb.-Bcrättclsc för dr 1848. ”abalienera, hvad de sig derigenom förvärfva!med tillämpning hvaraf Kongl. Maj:! ”pröfva! rättvist fastställa Hofrällens domslut, sa vidt käromålet derigenom blifvit ogiiladt.”
Denna nådiga
Dom, ehuru slulande med fastställelse af Hofrällens dom O 7 slut, hvilar ej blott på helt nja skäl, som icke låta sammanlägga sig med dem, Hofrätten användt; ulan det är en helt ny dom, hvilken icke rörer samma fråga, som Hofrätten pröfvat.
Ty uti den af Kongl. Maj:t upptagna frågan, om testamentets efterlefnad eller derifrån skedda afvikelse!', hade Hofrätten icke utlåtit sig, utan stannat i det slut, att testamentet, för bristande bevakning, icke skulle gälla, genom hvilket slut frågan om testamentets efterlefnad förföll.
Hade Kongl. Maj:t i JNåder gillat delta domslut; så skulle följaktligen äfven Kongl. Majrls nådiga Dom dervid stannat, och den derigenom förfallna frågan (om testamentets efterlefnad) ej heller hos Kongl. Maj:t kommit under pröfning.
Nu, ehuru faststäldt, är ldofrättens beslut lill ingen del gilladt; och käromålet är ogiiladt genom pröfning af ett ämne, hvari förut ej var dömdt.
Det är icke rättegångsordningen i detta förfarande, som blifvit föremål för min granskning.
Jag har ej sökt förklara, huru elt nytt ämne, ieke piöfvad t af den domstol, hvars dom var dragen under Kongl.
Maj:ts skärskådan, blifvit omedelbarligen af Kongl. Maj:ls Högsta Domstol upptaget, eller huruvida rättegångsordningen i stället fordrade, att med undanrödjande af hvad Hofrätten dömt, hufvudfrågan, sorn af Kongl. Maj:t omedelbarligen upptogs, eller sjelfva stämningspåståendet blifvit till Hofrätten åteiförvisadt alt, utan binder af den nu i Nåder ogillade invändningen om testamentets ogiltighet, till behörig pröfning upptagas.
Och ehuru icke så skett; har jag dock icke derföre ansett mindre ostridigt, alt Hofrätlens beslut, som kallas faststäldt, blifvit både till grund och slut upphäfvet.
Dess slut var, att testamentet icke gällde, hvaraf följde, att dess efterlefnad ej heller kunde påyrkas; och innan detta slut var undanröjdt, kunde ingen fråga uppstå om testamentets efterlefnad.
Men då denna senare fråga är af Kongl. Maj:t pröfvad; har Kongl. Maj:t icke, lika med Hofrätten, funnit testamentet ogildL, utan i sjelfva verket undanröjdt Hofrätlens dom, för att i Nåder döma öfver käromålet, och dömt på grunder, som förutsätta testamentets giltighet.
Hvad Hofrätten anfört emot dess giltiga bevakning, är således af Kongl. Maj:t ogiiladt.
Imedlertid har jag genom jemförelsen imellan Hofrällens här upptagne senare dom och Kongl. Maj:ts nådiga Dom af år 1843 funnit ådagalagdt, att till i?
Emb.-Bcrältelse för ar 1848.
49 till ogillande af bevakningen uti denna oell Hofrätlens förra dom ej blifvit använda andra skäl, än som förekomma äfven i Hofrättens senare dom och år 1847 af Kongl. Maj:t ogillades.
Det ena testamentet blef på dessa skäl ogildt, såsom icke fullständigt bevakadt eller af alla, dem det angick, med gällande kraft samtyckt.
Det andra, utan alt hafva undergått någon annorlunda beskaffad bevakningsåtgärd eller vara på något kraftigare sätt eller i vidsträcktare ordalag samtyckt af dem, det angick, har fått bestå ecb fortfar alt vara gällande.
Hos Konungens Högsta Domstol har således, imellan år 1843 och 1847, uppkommit en, efter min tanka, välgrundad förändring i begreppet om giltig testamentsbevakning eller gällande aftal i detta ämne med arfvingar, i hvilken förändring visat sig behof af en lagförklaring, till ytterligare om veklingars förebyggande samt vinnande af sammanhang i lagskipningen och säkerhet om lagliga rättigheter i ett ofta återkommande ämne af icke ringa vigt.
Denna lagförklaring, öfverensstämmande med den nyare nådiga Domenr har synts mig böra innefatta följande mening: alt när testamente blifvit till bevakning inför domaren uppvisadt inom den tid, som i 18 Kap. 1 § Ärfdabalken ulsättes, denna bevakning skall komma en hvar till godo, som någon fördel genom testamentet tillagd är, änskönt denne icke sjelf bevakningen verkställt eller derom föranstaltat*); alt när samtycke till testamente utan förbehåll är af arfvinge gifvet, testamentet då skall mot arfvingen, till fördel för en hvar af testamentstagarna, äga lika kraft, som om det blifvit lagligen bevakadt; att ett af flera än en gifvare upprättadt testamente, sorn efter enderas död vunnit laga kraft och ej kan af efteriefvande gifvare ändras, icke efter dennes död tarfvar ny bevakning; dock att härigenom ingen ändring sker i den klanderlid, som hvardera gifvarens arfvingar efter dennes död och derefter erhållen del af testamentet och bevakningen tillkommer, samt att när fullständig del af bevakadt testamente blifvit arfvingar lemnad, klandertiden skall derefter räknas emot alla testamentstagare, änskönt någondera af dem efteråt bevakat testamentet och arfvingarna del deraf gifvit.
Min afsigt vid uppställande af dessa satser bar varit, att icke afvika från lagens verkliga mening, så att i detta afseende något hinder för den af mig i underdånighet tillstyrkta åtgärd ej måtte möta. *)
Det har synts mig vara öfverflödigt att tillägga: så vida icke bevakningstid redan är af honom försummad. tiih. till R.
Prot. 1847—1848. u:a Sami. 7 50 R.
I anledning häraf lärer något beslut af Högsta
Domstolen ännu icke vara fattad t.
De öfriga af mig gjorda underdåniga anmälanden äro att hänföra till denna berättelses nu följande senare afdelning, hvilken angår Ij a g r e f o r m c 11.
Vid besök i häkten har någon gång händ t, att der jnspärrade personer hos mig anmält, det de vid gripandet innehaft penningar eller effekter, sorn då blifvit dem fråntagna, ulan alt sedermera hafva kommit dem till godo eller vara behörigen redovisade.
Då undersökning skett, i anledning af dylik anmälan, har väl icke blifvit upptäckt något underslef eller rättmätig anledning till klagan; men en närmare uppmärksamhet på förhållandet har föranledt eftersinnande af brister i lagstiftningen öfver detta ämne, utan hvilkas afhjelpande ej synes vara tillbörligen sörjd t för ordningens och säkerhetens fordringar; och härom har jag således funnit mig böra hos Kongl. Maj:t underdånigst framlägga min tanka, uti en den 14 November sist), år aflålen underdånig skrifvelse af det innehåll, som här nedan upptages.
Det saknas väl icke all föreskrift, huru förfaras bör med fångars med hafvande penningar, kläder och öfriga tillhörigheter i sådana fall, då de antingen till fånggevaldiger ullemnas eller i fängelser emottagas.
En sådan föreskrift träffas uti en den 7 Juli 1819 hos Regeringen besluten, jag vet icke i hvad form utfärdad, instruktion för Fånggevaldiger, som i 6 § innehåller, att då fångar till Gevaldiger utlemnas, att varda afförde, honom bör tillställas vederbörlig förpassning, som bland annat skall innehålla förteckning på de klädespersedlar, fången medhafver.
Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar i Riket har ock genom cirkulär den 21 Februari 1844 anmodat Öfverslåthållare-embetet och Konungens Befallningshafvande att vid fångars och kronoarbelskarlars öfversändande till fästnings- och korrektionsfänge.lser och krono-arbetskompanier, medsända förteckning å fångens eiler kronoarbetskarlens medföljande penningar, kläder och öfriga tillhörigheter.
Hvarken härigenom eller genom någon annan gällande föreskrift är dock, mig veterligen, stadgadt, huru från sjelfva häktandet skall förfaras med de penningar och effekter, hvilka linnas hos den person, som häktas; och det åligger icke, såsom sig borde, hvarje fängelseförvaltare eller annan, till hvilken fånge öfverlemnas af den, som honom gripit, att affordra den sistnämnde IL St.
Emb.-Berättelse för år 1848. 51 redovisning för hvad fången vid gripandet innehaft.
Det är i följd häraf, sora det kan inträffa, hvad nu någon gång visat sig, att ännu efter en längre tids arrestering fångarväckt anspråk på tillhörigheter, som vid gripandet varit deni afhända, och tor hvilka någon redovisningsskyldighet icke funnits åligga fångvaktmästare eller annan dermed befattning ägande person, så att endast tillfälligtvis förhållandet kunnat utredas.
Imedlertid fordrar ej blott rättvisan mot de häktade, utan ock någon gång vården om andras egendom, att bättre ordning härutinnan må införas.
Mig har det förekommit lämpligt, alt en hvar, som någon gripit, ålåge att, så snart efter häktandet tillgång vore på vittnen, föranstalta om fångens visiterande och behörigt bevittnande af hvad hos honom funnits i penningar och varor, samt att antingen då genast eller vid fångens första aflemnande till offentlig myndighet låta uppsätta skriftlig förteckning öfver sådana hos fången träffade penningar och varor, eller ock intyg derom, att ej något vid visiteringen hos honom funnits, med vittnenas derå i båda fallen tecknade bekräftelse; och borde fångens yttrande tillika inhämtas och i betyget eller förteckningen intagas, huruvida han förhållandet vitsordade.
Ett sådant betyg eller förteckning skulle derefter alltid vara att tillgå vid handlingarna i det häkte eller arbetskompani, der den häktade komme att qvarhållas.
Att dessa varor och kontanta medel, hvilka sålunda i egenskap af fångars lillhörigheter komma under allmänt förvar, måste stå under Konungens Befallningshafvandes eller Öfverståtbållare-embelets vård och redovisning, kan icke vara tvifvel underkastadt, änskönt äfven derom saknas ett särskildt stadgande.
Ett ämne, som deremot icke borde sakna en vägledande föreskrift, har synts mig vara förvaltningen af dylika med fångar anhållna medel och effekter, vid hvilkas disponerande och redovisande, i brist af sådan föreskrift, olika torde förfaras, och ej alltid så, som med behörig uppmärksamhet på dit hörande rättsförhållanden öfverensstämmer.
Härvid har jag trott böra såsom grundsats iakttagas, alt hvad en för brott eller försvarslöshet häktad person befunnits vid gripandet innehafva, icke i annat läll må anses för hans räkning användbart, än om antingen honom icke tillvitas brott af den beskaffenhet, att skyldighet till penningebetalning kan deraf uppkomma, eller ock han är känd såsom ägande tillgångar af större, än dertill erforderligt belopp.
Hvad som nemligen antingen icke tillhörer den häktade, eller ock icke öfversliger de ersältningsförbindelser, som från hans brottsliga handlingar härflyta, kan ej heller ulan förfång af andras rätt användas för den häktade innehafvarens räkning. 52 R.
Men om ej denna rättsgrunds åsidosättande skall äfventyras vid tillämpning af det uti Kongl. Brefvet till Fångvårdsstyrelsen den 14 Maj 1842 gifna stadgande, att alle fångar, som icke äro slutligen dömde, samt alle de, sorn undergå så kalladt enkelt fängelse, eller fängelse å fästning utan arbete, äro berättigade att af egna medel skaffa sig någon förbättring i underhållet; så synes en föreskrift vara nödig derom, att till dylik underhållets förbättring ej må användas sådana penningar eller effekter, hvarom här är fråga, innan laga ransakning med den häktade inför rätta föregått och domaren förklarat, att något anspråk af målsägare dervid icke ligger i vägen.
Jag har haft anledning alt förmoda, det bristen af en dylik föreskrift vållat missförstånd, och någon gång föranledt obehörig tillåtelse för fångar att använda tillgångar, hvaröfver dem icke bordt lemnäs rätt att disponera.
Då jag nu i gällande författningar icke kände någon föreskrift af den beskaffenhet, som här i ena och andra afseendet blifvit i fråga ställd, och lagförslaget ej heller derom någon ting upptoge uti det kapitel om häktande, der detta ämne bordt afhandlas; har jag desto heldre trott det vara min pligt att icke låta gå förlorad en derå af omständigheterna föranledd uppmärksamhet, som en skyndsamare åtgärd synts mig vara behöflig, än genom införande i lagförslaget vore alt förvänta; och har jag derföre till Kongl. Maj:ts nådiga godtfinnande öfverlemnat, huruvida något bruk måtte göras af min i underdånighet framlagda tanka.
Att häröfver blifvit infordradt Kongl. Fångvårdsstyrelsens underdåniga utlåtande, är mig bekant; men mig veterligen är Kongl. Maj:ts nådiga beslut i ämnet ännu icke meddeladt.
En icke ringa brist i brottinålslagsliftningen har synts mig vara saknaden af ett bestämdt stadgande om böters förvandling genom samma utslag, hvari de ådömas.
I detta ämne finnes, mig veterligen, ingen ting annat föreskrifvet, än hvad Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 i 27 punkten innehåller, att Underrätt, som fäller någon lill böter, bör söka inhämta underrättelse, huruvida den sakfällde kan betala böterna eller icke, och att om anledning förekommer dertill, att bölerne ej kunna utgå, de skola i utslaget, så väl som i saköreslängden, icke dess mindre utsättas, men det tillika genast föreskrifvas, huru nämnde böter må i sådan händelse förvandlas uti motsvarande kroppsstraff. i?
Emb.-Bcrättelse för ar 1848. 53 Alt denna föreskrift mäste i ganska många fall blifva åsidosatt, är en gifven följd af dess vilkorlighet och af omöjligheten att erhålla visshet i det ämne, sorn skall efterforskas.
Ty äfven örn domaren hvarje gång sorgfälligt söker underrättelse, huruvida tillgångar hos den sakfällda till bölernes gäldande finnas; kan dock rätt ofta hända, att brist på tillgång verkligen är för hand, utan att någon anledning dertill sig visar.
Men hvarje gång som forskningen sålunda blir fruktlös, Önskar man naturligen alt spara sig obehaget al dess anställande; och detta obehag är ännu kännbarare i de fall, då en verkligen bemedlad person, som blifvit sakfälld, med fog skulle finna sig deraf förnärmad.