Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mot det onda re- kommenderas för ögonen hvila och kalla om- slag.
Har därjämte närsynthet sällat sig till en dylik öfveransträngniDg, då är det nöd- vändigt att med det allra första rådfråga en- skicklig ögonläkare.
Då måste nämligen pas- sande glasögon utses.
En olägenhet, som också rätt ofta före- kommer i våra skolor, består däri, att såväl svarta taflan som kartor inom lärorummet vid undervisningen befinna sig på ett allt för stort afstånd från lärjungarne.
Något som också i hög grad bidrager till närsyntheten bos ungdomen, det är det olämp- liga, fina tryck eller med andra ord de små bokstafsstilar, som alljämt förekomma i sko- lornas läro- och läseböcker.
Äfven emot pap- perets färg i detsamma kan mycket anmär- kas, så ock mot de röda linierna i inånga välskrifningsböcker.
Och aildenstund regeringen i vårt land in- genting gjort i det hänseendet, blir det sko- lans och hemmets åliggande att här med fö- renade krafter uppträda gagnande och räd- dande.
Mången skall möjligen tycka, att det bär sagda i många fall är ett hårdt tal.
Det kan dock ej hjälpas.
Sanningen röner ofta motstånd.
Om vi fördomsfritt taga den nu nämnda saken i skärskådande, kunna vi ej undgå att erkänna, att våra barn stå inför svåra faror.
Det tillhör uppfostrare, föräl- drar och målsmän till de små att söka af- värja dessa faror.
Mycket skall ock i den vägen kunna göras, om det göres i tid, ocb om oaflåtlig uppmärksamhet ägnas däråt. "
T T 2 i " V a r gata.
S k i s s af Georg- N o r d e n s v a n.
nder det tre fjärdedels år jag flac- kade omkring i utlandet hade jag nog ett par gånger kommit att tänka på mitt sammanträffande med Olof R. i min födelsestad, där jag stannat ett par dagar på nedresan från Stockholm.
Men det hade sedan för hvar dag som gick kom- mit så många nya intryck af nya platser och nya människor, så att minnet af den timme, vi sällskapade med hvarann i — köping, och minnet af hvad han då sagt i själfva verket blifvit hälft utplånadt.
Men när jag nu helt nyligen på uppresan tillbaka till Stockholm åter stötte på honom, så stod vårt förra sammanträffande för mig så klart, som hade det varit samma dag och inte för tre fjärdedels år sedan, jag sagt honom farväl med några dumma ord, som förargade mig genast jag uttalat dem.
När jag nu — nio månader efter den kväl- len — kom tillbaka till staden, där jag växt upp och gått i skola, och skulle ligga öfver
där en natt, så träffade jag honom som sagdt igen.
Jag hade gått in på stadshotellets kafé för att se efter, om det fanns kvar, och om stam- kunderna sutto där ännu.
Stället fanns myc- ket riktigt orubbadt, och » gubharne » voro mangrannt utplanterade i sina vanliga soffhörn.
De hade till och med förökat sig, och bland de nya ansikten, som döko upp inne i röken och punschdoften, var också Olof E,.
Han hälsade på mig tvärs öfver rummet, D ä r jag kom in.
— » Nej, är du här, gamle vän? » och kom så fram och klappade mig på skuldrorna, litet omotiveradt hjärtligt, och ta- lade onödigt högt och bullersamt.
Jag behöfde inte fråga, hur han hade det.
Han var rödbrusig och hade lagt på hullet, det var tydligt, att det gick ingen nöd på ho- nom.
Men när jag gick hem, kunde jag inte tänka på annat än på den gången, jag sist stötte tillsamman med honom - — detta sam- manträffande, som jag nära nog glömt bort under alla de skiftande intryck, min europei- ska rundresa medfört.
Han stannade i hörnet till en mörk tvär- gata och pekade dit in.
» Tycker du det är vackert här bortåt? » » Kan inte säga. » » Vi kunna gå den vägeD. » Han vek om hörnet, och jag följde.
Gatan var ödslig, tom, svart.
Långa plank på ena sidan, på den andra en kanal med några skutor och med vedupplag på stranden.
Svarta fabriksskorstenar upp mot himlen.
Det var en egendomlig smak att välja denna öds- liga bakgata till promenadplats.
Där kom ett par emot oss arm i arm, lång- samt, gick förbi.
Så blef det tomt igen, tills vi gått om ett nytt hörn och kommit in mel- lan nya plank.
Det var så tyst och ensligt, som hade vi med ens kommit långt utom den lifliga staden.
Han hade inte sagt ett ord.
Men när vi kommo fram till en fabriksbyggnad och en bebyggd gata tog vid, så föreslog han, att vi.
skulle vända.
De två, som gått förbi oss arm i arm, hade också vändt och giogo förbi oss igen.
De höllo sig tätt intill hvarandra, och hon skrat- * tade ett friskt, ungdomligt skratt, fullt af jubel, Vi hade aldrig varit förtroliga vänner.
Efter glädje och stolthet.
När vi kommit några steg förbi dem, tog skoltidens slut hade vi händelsevis råkats ibland i Stockholm, eller när jag var nere i — köping min följeslagare mig under armen och började på besök.
Vi hade följts åt ett stycke på att tala: » Den här gatan, ser du, det är min gata.
gatan, druckit ett glas punsch någon enstaka gång i hvarandras sällskap, sprakat om ett och Eller det har varit.
Nu har jag inte varit annat utvärtes och skilts åt, utan att känna här sedan en kväll, när jag sett tåget gå — hvarandra mer, än man i allmänhet plägar liksom nu i afton — en kväll, när jag blef ensam kvar här i stan.
» känna sina före detta skolkamrater.
Han stannade, stötte med sin käpp mellan Så mycket mera förundrade mig hans öppen- hjärtighet den där aftonen före min resa söder gatstenarne och såg rätt framför sig i mörkret.
Det är alltid något irriterande i att ta Hit trängde inte månljuset.
» Det är egentligen löjligt, bara löjligt, » fort- emot ett förtroende från någon, som man ej är riktigt god vän med — och till pä köpet, for han.
» Hvad är det, som är löjligt? » när det kommer helt och hållet omotiveradt, » Allting.
Hvad vi gå och inbilla oss,hvad bara därför att han har behof af att tala ut, att förtro sig åt den förste, som kommer i vi lefva på, hvad vi tänka och tro och känna hans väg, och som hör på honom.
Man kän- oeh hoppas.
Ynkligt komiskt alltihop.
Det ner sig besvärad det är som om man blefve allra löjligaste är, att det ligger så mycken själfkärlek och så mycket själfbedrägeri bakom bjuden på något och inte kan bjuda igen.
Det var nere vid järnvägen jag träffade ho- ens känslor.
Man vet till slut inte, hvad som nom.
Det gick som bäst ett tåg tvärs öfver är äkta, och hvad som är glitterguld, inte ens Storgatan, grindarna voro stängda, och bland hos en själf.
Det bästa man kan göra är att andra, som stodo och väntade på, att passagen försöka glömma sig själf — nå, det är en skulle bli fri, var också han.
Han stod med gammal sanning — att kasta sig på hufvudet händerna i kavajfickorna och såg på de upp- in i lifvet, där det är som djupast, så att man lysta kupéerna, som långsamt gledo förbi — måste anstränga all sin kraft för att komma resande i fönsterna, några viftade, andra sågo upp — oeh så att man inte har någon tid att tänka på sitt eget intressanta jag.
ut öfver staden, som de lämnade.
Så fick han syn på mig, nickade och tyck- Den, som det gör, han går bara och invag- tes hågad att gå sin väg.
gar sig i en massa dumma känslor.
Jag an- » Wie geht ' s? » frågade jag.
Han såg blek tar, att stoilar finna sig själfva vara mycket och sjuk ut, där han stod under en gaslykta.
intressanta människor.
Ar du sjuk? » Man skall vänja sig af med att bygga luft- » Nej — hvarför tror du jag^ är sjuk? » slott.
Man skall se utåt, man skall vara prak- Så följdes vi åt öfver spåren och framåt tisk, ingenting annat än praktisk.
Man skall gatan.
Jag minns inte, hvad vi talade om.
lefva så intensivt, så att det, som är, helt och Jag tror för öfrigt, att jag var den ende som hållet äter upp det, som varit.
Inga uppgörel- talade.
ser med sig själf.
Man skall känna intensivt, Jo, nu minns jag!
Jag sade någonting om men man skall aldrig känna något i onödan, vägen fram till åmynningen, hur vacker den aldrig spilla kraft på det, som inte lönar sig var, vacker både i middagssol oeh i månsken.
att ge hela sin kraft åt.
Man skall skaffa sig Där stack en stor, rund måne upp öfver stran- glada minnen att draga fram, när man har en den bakom än, och stränderna lågo svarta med stund ledig att tänka tillbaka — och man skall sina hustak och sina fabriksskorstenar mot släta ut det sorgliga, som varit.
den grå himlen.
» Tycker du inte också om Jag vet för öfrigt ingenting mera melan- den här vägen? » frågade jag honom.
koliskt än att tänka tillbaka, antingen det är » Jag tycker, » — sade han på sitt korta, till sorg eller glädje.
Bäst att ingenting ha tvära sätt — » att det inte finns vackra eller att minnas — tusen gånger hellre det än att fula vägar — oeh inte heller tråkiga eller i hvarje stund bli påmindt om, hvad man ägt trefliga ställen.
Allt det där ligger i ens egna och hvad man förlorat.
Det är man själf, som är orsak till, Vet du, hvad det är att ha förlorat något?
om en plats är angenäm eller ful eller vacker. » Man bara önskar, att man aldrig ägt det.
Då skulle man åtminstone gå fri från saknaden, som fräter, från tomheten, som skuggar öfver det närvarande, som skuggar öfver allting — den gränslösa tomheten.
Den här gatan » — han vände igen, då vi kommit fram till stora vägen med dess trafik, vände tillbaka in i mörkret och ödsligheten mellan plank och fabriksskorstenar — » den här svarta gatan, där ingen går, och där ingen bor, den här ödemarken midt i stan, ser du, det var vår gata.
Vi hade kommit att gå den här vägen en gång, och sedan veko vi snart sagdt hvar dag in här och gingo här hvarf på hvarf — som de där båda, som D y s s gingo förbi oss; se — de gå där ännu.
Vi hade alls ingen orsak att gömma oss, det fanns ingen, vi behöfde frukta att möta, vi behöfde inte stjäla oss till att träffa hvarandra, vi råkades ändå så ofta vi ville i familjer och ute, både i sällskap med andra människor och på tu man hand.
Men det var något helt oeh hållet särskildt med den här gatan.
Det var, som hade den varit vår egen mark.
Det fanns ingen plats, där vi voro så helt oss själfva, som just här.
Vi kände hvarandra så väl, vi voro vänner också, verkliga vänner, och vi hade ingenting, vi dolde för hvarann.
Men när vi kommo in här, där staden med ens var borta, fast vi hade den så nära rundt omkring oss, och dit bullret från fabrikerna och från gatorna trängde dämpadt som en hvissling, en pigg och lefnadsglad hvissling från järnvägen igenom tyst- naden — men för öfrigt stillhet, som om vore vi ensamma, vi båda, ensamma med hvarann — här inne, ser du, på den här otrefliga bak- gatan, som inte finns till för stadsborna, här kommo våra bästa tankar fram, här kände vi ännu mera innerligt än ute i världen, att vi hade en värld för oss själfva, att vi stodo utan- för, och att allt det andra inte rörde oss och inte fanns till för oss.
Men att vi vuxit sam- man med alla våra tankar och förhoppningar, att den ena följde den andra, äfven dä vi skil- des ät, och att det var medvetandet härom, som gjorde den andra på en gång stolt oeh ödmjuk — ödmjuk, därför att man känner sig så liten, dä en lycka, som man finner sig ej vara värd, träder som gäst inom ens dörr, men man känner sig också stolt, då man behärskas af en stor känsla, och stark, därför att den är själfva lifvet, denna känsla af att man ej är ensam, att man ej ens kan tänka sig en- sam, inte kan föreställa sig, hvad det vill säga att lefva i en sådan tomhet, som sedan man mistat allt — och att hvarje dag och hvarje timme ett långt lif framåt bli påmindt om, hur allt var olika då, hur allt man tänkte och allt man gjorde var att hänföra till henne, hur ingenting hade något värde, om man ej fick dela det med henne, hur glad man vaknade på morgonen — man skulle ju få se henne, få höra henne tala — hur arbetet var en lek och alla tankar jublande unga.
Och allt lifvets solsken skimrade öfver den här lilla svarta gatan — vår gata.
Jag be- höfver, hvar jag än är, endast sluta till ögo- nen, så ser jag den framför mig — planken och skorstenarna, ett par sömniga lyktor, det svarta vattnet, som skvalpar mellan skutorna nere i kanalen, stjärnorna ofvanför eller höst- himlen med gråa moln.
Och när vi så måste gå härifrån — ty vå gata låg alls inte i vår väg — då hände det ibland • — rätt ofta — att Storgatan var spär- rad, och att nattåget kom glidande jned upp- lysta vagnar och med resande, som viftade far- väl åt 3 t a d e n, eller som sutto nedsjunkna i kupé-
!DU N 1892 hörnen — på resa söderut.
Då tog jag hen- nes hand, oeh när vi sågo hvarandra in i ögo- nen, betydde det: » En gång sitta också vi på det här tåget — hand i hand i vaggonbörnet — på resa söderut. » Han tystnade.
V i hade hade åter kommit fram till Storgatan, och denna gäng vände vi ej.
» Det blef hon, som for ensam.
Det är löj- ligt, just därför att det är så ohejdadt menings- löst.
Och ännu mera meningslöst är det, att jag aldrig blir mig själf igen.
Ibland om nätterna drömmer jag, att jag gär ensam pä vår gata och väntar på en, som aldrig kommer.
Och ibland — rätt ofta — drömmer jag, att allt är som förr, och att lyckan ej dött, att vi båda gå ensamma i en värld, som finns till en- dast för oss, ensamma med vår kärlek och rika och lyckliga som inga andra.
Jag drömmer också, när jag är vaken.
Jag väntar på benne.
Jag vet, att hon är borta, och att hon ej kominer igen.
Men jag vän- tar ändå, jag kan inte annat än vänta — fast jag vet, hur meningslöst det är. » * * * Han följde mig fram till Stortorget.
Men han hade nu åter blifvit tyst och inbunden.
Det var endast på deras egen gata, han kunde tala.
Oeh jag tyckte naturligtvis, att jag var ett dumhufvud och en dålig kamrat, som inte kunde gifva honom till afsked annat än de dumma orden: » Vänta ett år, få vi se, hvad du då tänker om saken. » När jag nästa kväll for söderut, såg jag ho- nom stå på samma ställe, där tåget korsar Storgatan, och se upp till de upplysta kupé- erna.
Han kunde inte låta bli att vrida om knifven i sitt sår.
A f andra stadsbor hade jag fått höra, att han på sista tiden blifvit betydligt angenämare än förr, mera tillgänglig och sällskaplig.
Han arbetade mycket, mera än det egentligen ansågs passande i det lilla samhället.
Han festade också, som sed och bruk voro — han var inte längre någon enstöring som förr.
Och det tycktes ej gå någon nöd på honom.
Jag återsåg honom, som sagdt, pä Gästis.
Han var språksam och bullersam ocb ostenta- tivt vänskaplig.
Han påmiote mig ej om den höstkvällen, dä han var sentimental för mig, och då han beklagat sig som ett barn.
Han ville Dog ha den aftonen utestruken ur sitt lif.
Jag fick inte veta, hvad han nu » tänker om saken ».
Inte heller, om han ännu drömmer om den där gatan, som han en gång ej var ensam om.
Mot koleran.
j L J en fruktade asiatiska fienden nalkas allt närmare våra gränser, och äfven om vi _ ännu kunna hysa förhoppning att helt och hållet undgå hans besök, är det vår plikt att för alla händelser vara väl rustade.
Svenska läkaresällskapet har till allmänhetens tjänst utarbetat några » underrättelser om ko- leran », hvilka som ströskrift skola spridas så vidt som möjligt.
V i låna härifrån följande om de särskilda försiktighetsmått, genom hvil- ka den enskilde kan bereda sig skydd under hotande eller gängse kolerafarsot.
Lefnadssättet bör icke förändras, om det är måttligt och ordentligt.
Särskildt har man att undvika öfverdrifna kropps- och själsan- strängningar samt utsväfningar af alla slag; att vara måttlig i mat och dryck och ej miss- bruka starka drycker; att ej gå ut på fast- ande mage; att ej sofva ute på marken; att omsorgsfullt behandla hvarje oordning i mat- smältningen, äfven om den synes obetydlig; framför allt bör man ej försumma att söka erhålla lämplig vård, om diarré påkommer.
Särskildt är detta vik- tigt med hänsyn till händerna, hvilka böra tvättas, så snart man utomhus tagit i solkiga eller fuktiga föremål.
Smutsiga kläder böra icke förvaras i bostaden, utan snarast möj- ligt tvättas.
Födoämnena kunna, om kolera finnes på platsen, på mångahanda sätt komma i berö- ring med personer eller saker, som äro smit- tade, och böra därför, om man ej noga kän- ner deras ursprung ocb föregående behand- ling, innan de införas i m tnnen, renas genom hetta.
Då alla föremål, som äro smittade med kolerabakterier, göras oskadliga genom upphettning, kan den egna eftertanken lätt anvisa, huru man härvid bör gå tillväga.
Händerna böra alltid före måltiderna tvät- tas noggrannt med tvål eller såpa.
H 0 3 den, som tillreder maten, bör inskärpas nödvän- digheten af att under koleratiden mera än annars iakttaga ytterlig renlighet med hänsyn till händerna.
Tallrikar, skedar och andra saker, som användas vid måltiderna, diskas i kokt vatten, och det linne — serveter, kökshanddukar o. s. v. — som brukas vid matens beredning och servering, tvättas helst i eget hem.
Å t endast kokt eller stekt mat!
Försaka således t. ex. rå frukt, bär, rädisor, sallat; afstå från smör på brödet; förtär icke okokt mjölk o. s. v. Lägg allt bröd, som ej ba- kas i eget hem, för en tid af omkring 5 mi- nuter i en starkt upphettad ugn.
Försök att genom tillgängliga medel af- hålla flugor.
Dricksvatten från en god vattenledning eller en källa, hvars läge utesluter möjligheten af all slags förorening, kan användas utan fara.
Allt annat dricksvatten, äfven filtreradt, bör uppkokas.
Bäst är att göra detta på en gång för dagen och sedan förvara vattenför- rådet i slutet kärl.
För vatten till husbehof gäller detsamma som för dricksvatten.
Den som är lätt utsatt för förkyl- ning, tillrådes att bära ylle närmast kroppen (tröja, maggördel).
Linne bör ömsas ofta, isynnerhet af den, som svettas lätt.
Bostaden bör hållas så fri från dam som möjligt och luften däri genom vädring flitigt förnyas.
Vid utbrott af en koleraepidemi gripes ofta befolkningen af fullständig panik, och många skynda att lämna platsen för att und- gå farsoten.
De flyende bidraga till att spri- da smittan till andra orter, utan att skydda sig själfva, ty ansträngningarna på en resa göra den mera mottagliga för sjukdomen, och på främmande ort kunna de aldrig så som i sina hem genom nödiga försiktighetsmått be- vara sig för sjukdomen.
Sjukvårdare och andra personer, som kom- mit i beröring med kolerasjuka, böra tvätta ansikte och händer i varmt såpvatten och | 277 därefter skölja dem med sublimatlösning.
Härvid har man särskildt att iakttaga stor noggrannhet vid rengörande af naglarna.
Yt- terst väl får sjukvårdaren akta sig för att, innan fingrarne äro desinfekterade, införa dem eller föremål, som med dem fattats, i mun- nen.
För att förhindra, att smittämnet med den sjukes uttömningar sprides oeh ger anledning till uppkomsten af nya kolerafall, måste ex- krementerna så fort som möjligt uppsamlas i en hink eller dylikt och försättas med desin- fektionsmedel.
Linne och andra tvättkläder, som nedsmutsats af kolerauttömningar, läggas i saltsur sublimatlösning eller karbolsyrelös- ning och upptagas därur för att sändas till tvättning först efter ett dygn.
Betryggande är äfven att genast koka dylika persedlar i vatten under en half timmes tid.
Gång- och sängkläder desimfekteras bäst i en offentlig desinfektionsanstalt, men kan man i nödfall själf desinfektera dem genom att inlinda klä- despersedlarna i ett lakan, doppadt i saltsur sublimatlösning, och sedan byka det, som äg- nar sig härför, i kokande vatten samt tvätta det öfriga med en svamp, doppad i sublimat- lösning.
Skodon och andra persedlar, som ej utau att förstöras kunna behandlas med hett vatten, tvättas med sublimatlösning.
Rum, där kolerasjuk vårdats, bör ställas på vädring under minst eu veckas tid, innan det af någou annan begagnas.
Hafva flere personer sjuknat i samma hus, är detta att betrakta som en kolerahärd och bör om möj- ligt utrymmas för eu tid af minst tre veckor.
Den som desinfektionsmedel använda salt- sura sublimatlösningen består af 2 delar (gram) sublimat + 10 delar (gram) utspädd salt- syra + 1,000 delar (1 liter) vatten.
Detta ämne är särdeles giftigt och erhålles från apo- tek endast efter läkares recept.
Om tecken, som tyda på kolerasmitta, hos någon visat sig, bör man genast vidtaga nö- diga åtgärder, emedan erfarenheten ådaga- lagt, att en tidigt inledd ändamålsenlig be- handling är särdeles verksam.
De första sjukdomstecknen äro: känsla af illamående, oro vånda och tryckning i maggropen samt diarré jämte snart påkommande kräkningar.
Vid dylikt illamående bör därför sängen ge- nast intagas, terpentinduk och senapspapper läggas öfver buken, något te med tillsats af vin eller konjak drickas, tills lindrig svett- ning inträder.
Mot diarréet bör tagas något opiumhaltigt medel, och det är därför fördel- aktigt att redan på förhand af en läkare hafva erhållit recept å dylikt medel jämte noggrann föreskrift angående användningen.
Mot kräkningarna gifvas små isbitar eller kallt kolsyrevatten, möjligen tillsatt med nå- got vin eller konjak.
Påkommer kramp, böra armar och ben ihärdigt, men skonsamt gni- das med blotta händerna eller med ylle; mel- lan gnidningarna värmas fötter och ben med varma krus eller dylikt.
Så fort sig göra låter, bör emellertd läkare tillkallas.
Sorger likna de människor, som bära dera — de små göra mest väsen af sig, under det att de större och äldre vanligen äro lugna och stundoai tysta.
Våra sinnen äro som dåliga vagnar; då de hafva litet att bära, skramla de förskräckligt, men då de äro tungt lastade, gå de ljudlöst.
Några ord om oljemålning.
fÖT Idun af S.
fta har jag råkat på unga, akvarellmålande damer, som, när jag rådt dem att göra ett försök att måla i olja, invändt, att det bestämdt är alldeles förtvifladt svårt och dessutom mycket dyr- bart.
Jag har då, förstås, efter bästa förmåga sökt bringa dem ur denna svåra villfarelse — något som ibland lyckats öfver förväntan väl.
Saken är nämligen den, att man behöfver blott göra ett eller annat försök för att bli .varse, att det öfver hufvud taget är lättare att måla i olja än akvarell.
I allmänhet » gör sig » en studie bättre i olja; det blir mera » korpus » (som termen lyder) och kraft i det hela, oeh, det allra viktigaste, fär- gerna få betydligt större varaktighet än dessa tunna akvarellfärger, som bli allt mattare, ju äldre mål- ningen blir.
Hvad skillnaden i pris angår mellan akvarell- och oljefärger, så är den verkligen så obetydlig, att man ej åt densamma kan ägna någon synnerlig uppmärk- samhet.
Begagnar man finare akvarellfärger, torde prisskillnaden i fråga nästan kunna reduceras att bli
Så godt först som sist vill jag lyfta litet på min anonyma slöja och tala om, att jag (tyvärr!)
ej är artist.
Kåden, som gifvas, grunda sig emellertid pä flerårig praktik förutom anvisningar, gifna af » er- kända mästare ».
Cela assez!
— För den som redan förut sysslat med akvarell- målning, blir nog ej oljemålning så synnerlig svår.
Man känner de allra flesta färgerna till namnet, och blandar man färgerna på samma sätt som i akva- rell, bli i allmänhet resultaten däraf lika.
För en nybörjare åter kan det vara af intresse att veta, hvilka färger behöfvas.
I färghandelspris- kuranter finnes upptagen en stor mängd färger.
Af dessa alla behöfver man dock — åtminstone till en början — ej lägga sig till med så många.
Ett tiotal torde vara tillräckligt.
Mer eller mindre nödvändiga äro följande: krem- serhvitt, bensvart, koboltblått (medelmörka sorten), terra de Sienna (bränd), ljusockra (mycket använd- bar färg), neapelgult (gulaktig sådan; det finns näm- ligen flere nyanser af färgeD), krom- eller ultrama- ringult, cinnober, krapplack, cinnobergrönt (ljus), kromgrönt (mörk).
Målar man porträtt, behöfves nog ytterligare en och annan färg, såsom briljantgult.
För landskaps- målning äro dessutom permanentgrönt och smaragd- grönt mycket användbara.
Beträffande en brun färg, som artister begagna tämligen olika, nämligen asfalt, vill jag ej precis rekommendera den åt amatören.
I vissa fall kan den nog vara bra, men den torkar nästan aldrig riktigt, och dessutom brukar den medföra den olä- genheten att, om den ej användes mycket sparsamt, efter en tid visa benägenhet att spricka, hvarjämle blandningar med densamma stundom bli ganska o- hållbara.
Vid oljemålning begagnas ej såsom vid akvarell- målning hårpenslar, åtminstone ej i samma omfatt- ning, utan mest borstpenslar.
Man kan till en bör- jan reda sig, om man köper t. ex. tre borstpenslar af olika storlek och dessutom två hårpenslar (eu långpensel, en smal, med länga hår försedd pensel, och en rund hårpensel).
Hårpenslarne begagnas mest vid målning af smärre detaljer.
För att i någon mån förluDna oljefärgerna, dop- par man penslarne helt flyktigt i rå, blekt linolja (nötolja).
Penslarne rengöras bäst genom att tvättas i terpentin eller såpvatten.
Såsom botten att måla på vid oljemålning kunna begagnas olika föremål.