Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
L i k v ä l får m a n ej a r r a n g e r a h å r e t p å ett s ä t t, s o m o g y n s a m t för- ä n d r a r h u f v u d e t s f o r m, s å s o m ofta ä r fallet m e d den höga hårkoaffyren.
L i k a s å skulle det v a r a oskönt och onaturligt att p r y d a långa Gretchen- flätor, s o m k u n n a f ö r d r a g a en s a m m a n h å l l a n d e b a n d r o s e t t eller ett s p ä n n e, m e d n å g o n af de k a m m a r och nålar, som vid en uppåtsträfvande b y g g n a d af flätor o c h l o c k a r ä r o n ö d v ä n d i g a o c h därför möjligtvis k u n n a gillas.
H a l s e n s o k l a n d e r l i g a form o c h h v i t h e t h ö j e s af e n k e d j a, ett p ä r l b a n d, ett m ö r k t s a m m e t s b a n d.
A n v ä n d a s d e s s a föremål i de riktiga proportio- n e r n a, u t g ö r a d e v e r k l i g e n en p r y d n a d, u n d e r d e t ett b r e d t l j u s t b a n d, s o m d r a g é s h å r d t å t o m h a l s e n o c h för öfrigt k n y t e s s m a k l ö s t i e n a s i d a n, o v i l k o r i i g e n v ä c k e r d e n m i s s t a n k e n, a t t h ä r finnes n å g o t fult a t t dölja.
Likaså påstå onda tungor, att de omåttligt höga halskragarne på fruntimrens klädningar skola vara u p p f u n n a för att m e d l i d s a m t d ö l j a d e f ö r r ä d i s k a vecken p å halsen nedanför örat, och ä n d å är väl b l o t t ett fåtal b ä r a r i n n o r af d y l i k a k l ä d n i n g a r m e d v e t n a o m en s å d a n afsikt eller b e h ö f v a iakt- t a g a d y l i k försiktighet.
D e t t a o a k t a d t ä r o d e s s a kragar alltjämt lika mycket på modet, och detta till o c h m e d e h u r u d e h i n d r a r ö r l i g h e t e n, s ä r s k i l d t för k o r t h a l s a d e p e r s o n e r, o c h d ä r f ö r b o r d e för- kastas såsom opraktiska.
Ä n n u ett o n d t h a r d e n h ö g a s t å n d k r a g e n m e d s i g: d e n g ö r h u d e n allt för ö m t å l i g.
D e n b l i r v i s s n a d, f ö r l o r a r s i n s m i d i g h e t o c h friskhet o c h r y n k o r n a, s o m m a n ville d ö l j a, i n n a n d e ä n n u f u n n o s, i n s t ä l l a sig t i d i g a r e, ä n n ö d i g t s k u l l e h a v a r i t.
E n icke f ö r v e k l i g a d h a l s s k a l l d ä r e m o t bli s o l b r ä n d, m e n ej s å s n a r t r y n k i g.
Äfven a r m b a n d e t e r k ä n n e s s o m p r y d n a d, o m d e t i p r y d l i g a, s m a l a r i n g a r o m s l u t e r e n fyllig arm, m e n så s n a r t det liknar en verklig boja som, äfven o m d e n ä r af ä d e l m e t a l l, k l u m p i g t o c h r a s s l a n d e belastar en s m a l a r m, u p p h ö r det att vara en prydnad.
Ringar p r y d a endast en h a n d, om de gälla s o m b e t y d e l s e f u l l a m i n n e s t e c k e n o c h ej g ö r a sig för: &gt;bredt&gt; p å fingrarne.
N å l e n, k n a p p e n, s p ä n n e t o. s. v. få b l o t t a n - b r i n g a s, d ä r det ä r n å g o t a t t h å l l a fast eller a l t k n y t a, o c h b ö r a ej falla allt för s t a r k t i ö g o n e n.
P å v å r s m a k, s o m b e s t ä m m e r o s s att b ä r a det eller det f ö r e m å l e t s o m p r y d n a d, k u n n a vi ej för- l i t a o s s, t y v å r t s k ö n h e t s s i n n e förderfvas g r u n d l i g t g e n o m v a n a n a t t s å ofta s e det o s k ö n a o c h o p r a k - t i s k a.
S m a k l ö s h e t e r förvilla för l ä n g r e eller kor- t a r e tid m ä n g d e n s ö g o n.
Att u n d a n d r a g a sig d e r a s m a k t lyckas blott personer, u t r u s t a d e med gåfvan a t t m e d ö p p e n blick b e t r a k t a n a t u r e n o c h m e d v a n a a t t reflektera öfver h v a d d e s e t t.
Våra små och gummislangarne.
nligt af läkare anställda undersökningar visa sig alla, äfven den kortaste tid använda munstycken och slangar af kautschuk för våra små vara behäftade med millioner af de farligaste och mest sjukdomsbringande bakterier.
Man arbetar därför i Frankrike med alla krafter på att helt och hållet rödja ur bruk dessa farliga redskap, emedan man till stor del tillskrifver dem skulden till den stora dödligheten hos barn under ett års ålder.
I deras ställe söker man införa diflaskor ute- slutande förfärdigade af glas utan alla slags gummimunstycken.
Naturligtvis opponera sig barnsköterskorna i allmänhet däremot, emedan afskaffandet af den bekväma diflaskan skulle medföra en god del ökadt besvär för deras maklighet.
Men mödrar med omsorg för sina barns lif (och andra förtjäna ej att vara mö- drar) skola ej sky någon ökad möda och så snart som möjligt taga bort den äckliga gum- mislangen ur sin älsklings mun.
Glasfabri- kerna borde först af allt söka bringa i handeln bekväma diflaskor med munstycke, som kan aftagas.
Efterfrågan efter dylika flaskor skulle säkert göra att dylika snart uppfunnes.
Under afvaktan därpå hjälper man sig med de lätt rengjorda, gammalmodiga, vida gum- mimunstyckena, som genomstickas upptill och dragas öfver flaskhalsen.
Man håller sig med flere af dessa billiga föremål och lägger de ej i bruk varande efter grundlig rengöring i varmt såp- och sodavatten samt därpå i klart, friskt vatten.
Men gumraiproppen och den vanliga benringen böra totalt bannlysas.
H u r fult tillplattas ej den lilles mun mot ringen och det stackars barnet klunkar, suger och drar endast för att infora i sin späda kropp de sjukdomsfrön, hvilka alltid uppstå på den alltid af saliv fuktade öfre ytan af ringen, och som här föröka sig i oändlighet.
Be- trakta blott en gång noga den del af gummi- proppen, med hvilken ringen står i samman- hang.
Skrapa en gång med knifven, ty på annat sätt går ej den gröna aflagringen på densamma bort.
Nåväl, detta är millioner sjukdomsbringande svampar!
Säkerligen skall ingen moder, sedan hon fått detta klart för sig, dröja att undandraga sin älskling denna fara.
Är den lille ej de första dagarne lika snäll och välmående som vanligt, skall han likväl redan efter den tiden ha glömt sin napp, och hon har den glädjen att se den lilla munnen naturlig, på samma gång hon gjort hvad hon kunnat för att värna sitt barns lif och välbefinnande.
» Lyckliga barn » och » rika barn ».
ag har två bekanta af ungefär samma ålder, hvilka fått sin utbildning i samma skola, välsignats med samma antal barn, till- höra samma bildade samhällsklass — endast att de lefva under vidt skilda yttre vilkor.
Den enas man är millionär; den andras, en anspråkslös tjänsteman, dog och efterlemnade den unga frun med fyra späda barn i små omständigheter.
J a g har tillsammans med dem båda genomlefvat den lyckliga barndoms- tiden och håller dem bägge hjärtligt kära, och ändå frågar jag mig heständigt, huru det kan komma sig, att jag aldrig tröttnar att upp- draga jämförelser dem emellan, vid hvilka alltid den senare afgår segrande, emedan hen- nes nobla enkelhet den angenäma tonen i hennes hem och hennes praktiska sinne till- tala mig som ett leende sommarlandskap, huru mycket än den förstnämndas lysande och rika hus kan förefalla mer lockande och präktigt.
Ringer jag på hos den ena, så öppnas dörren — innan ännu den enda tjänstflickan hinner till — af någon bland de brunlockiga småttingarne, och redan i det strålande an- siktet och den glada nigningen ligger det hjärtliga » välkommen », som strax upprepas af den lilla barnamunnen med ord och kyss.
Den korta, ytterst rena dräkten, de oförstör- bara förklädena af amerikansk vaxduk, allt detta är helt enkelt — men bekvämt.
Bar- nen röra sig med otvunget behag och glädje i sin lek.
Modern sitter lutad öfver sin söm- nad, ty det är hennes stolthet att själf för- färdiga allting åt sina små, eller — om en » hvilostund » är för handen — läser hon det bästa, som modern literatur bjuder, utan att därför ens förgäta att studera både latin och grekiska för att kunna vara den uppväxande » äldste » till hjälp vid skolarbetet.
De stora fönstren i den rymliga barnkammaren och arbetsrummet fördunklas ej af några tunga gardiner; endast en bländande hvit kappa därofvan förlänar rummet ett inbjudande ut- seende.
Pulpeten vid fönstret, på hvilken den unge » latinaren » sitter, stolarne, ja, själfva soffan i form af en trädgårdssoffa saknar hvarje stoppad beklädnad.
Och allt detta, som första gången jag såg det föreföll mig underligt och allt för öfverdrifvet enkelt, fyller
mig nu med rörelse, ty — i sorgtung vaka vid barnens sjukbädd har en gång den unga modern fått lära det ur läkarens mun: » bort ur barnkammaren med de stoppade möblerna, dessa dammgömmor och älsklingstillhåll för förderfliga baciller! » Och då barnens helsa är hennes lycka, har hon med gladt hjärta försakat bekvämligheten.
Nu ropar modern till sitt fyrväplingsblad: » duka bordet, tant stannar och dricker te », och sedan händerna tvättats och förevisats till besiktning, går det löst med brådska och be- styr i jublande ifver och gladt sinn.
De små få som aftonmål, år ut och år in, bara mjölk och hvetebröd, och det måtte vara den bästa kost för barn, ty de ha klara ögon, röda kin- der och fasta muskler.
— Snart är bordet dukadt som i en tomtelek: hvit är den grofva duken, hvita de stora porslinskopparne, hvit kannan med den ångande mjölken och hvit den lilla serveteu i brödkorgen; framför mo- dern puttrar teköket, af våra serveter ha de små skälmungarne format skepp och som segel stuckit dit fällda blad, dem de samlat i blomsterfönstret; midt på bordet tronar en gräsbukett, och rundt om den läckra skinkan är lagd en krans af persilja; allt är nätt, prydligt, aptitretande, allt glänser, från de glada barnaögonen till teskedarne; alla mun- nar låta sig väl smaka, och jag ser tiden fly som i en dröm.
Modern sätter mig in i sina uppfostrarplaner, till hvilka jag gillande lyss- nar, och hennes barns hörsamhet och ord- ningssinne beröra mig angenämt; ett ord, ja, en blick från modern är nog, som på ett kommando lösa de sina serveter, ordna dem i skänklådan, rödja på nytt utaf bordet, skynda så tillbaka till arbete eller lek.
P å hvarje ansikte står det tydligt skrifvet: «Jag är ett lyckligt barn! » ingen ro, förr än du åter berättar dem en af dina sagor.
Stanna och drick te hos mig, och jag skall låta de små få deltaga. » » Mademoiselle » har blifvit underrättad; hon har klädt barnen till presentation: där böljar det af spetsar, broderier och band, så pryd- ligt och vackert som i ett litet dockskåp, och den ena efter den andra gör mig gratiöst sin instuderade » reverence ».
Men jag ser med vemod de ungas bleka kinder, medan modern med rörelse säger: » ser du inte, hur glada de bli, hur deras ögon lysa af förväntan? » Den livréklädde anmäler, att bordet är ser- veradt, och vi förpassa oss till renaissance- matsalen.
Vapenporslinet glänser, tryflelpa- stejen doftar, läckra kakor ligga i silfver- korgar, och sydländska drufvor och persikor smycka kristallskålarne.
Den lilla Erna kry- per upp i moderns knä och begär mjölk, Valter vill ha choklad och Frida te, under det Kurt envisas efter portvinet.
» Mademoi- selle » är förvirrrad och förvexlar vid serverin- gen, en liten tvist uppstår, och chokladen rinner ut öfver den broderade teduken.
Min trötta, nervösa väninna bannar - jag söker afvinna det hela den lustigare sidan, » made- moiselle » ursäktar sig förläget, och barnen gråta!
— Den rätta aptiten vill icke infinna sig, och jag drar en suck af lättnad, när värdinnan ber mig stiga in i hennes boudoir.
Hon visar på en uppslagen bok på skrifbor- det och säger: » jag läser nu för andra gången Ridder Haggards ' Hon '; hvad tycker du om den boken? » J a g kan endast svara, att jag icke läst mer än en anmälan om detta ar- bete.
Då visar hon mig en » talande docka », en af de allra första bland dessa Edisous lekverk, som hunnit hit upp, ett litet konst- verk, som kostat en stor summa penningar, och med hvilket Frida skall öfverraskas på sin födelsedag.
Hon gläder sig redan i tan- ken öfver den förvånade förtjusning, denna leksak skall väcka bland hennes barn — och då jag en half timme senare lemnar henne, emedan hon ytterligare måste göra toalett till en musikalisk soaré, och hennes fjädrande vagn med de dufgrå bolsterdynorna för mig hem, kommer den tanken för mig: » dessa millionärens barn, som växa upp i lyx, af ödet förlänats med de mest slösande håfvor, alla kalla dem » lyckliga barn », och dock — stunda för dem ej tider af den bittraste miss- räkning?
Då de, hänvisade till sig själfva, trädt ut i lifvets kamp, blir faderns million fyrdelad dem emellan!
H u r mången önskan blir ej endast därigenom ouppfylld, hur mången kär vana måste uppgifvas med suckan och tungt hjärta! » Med gladt hjärta lämnar jag för hvarje gång detta enkla, harmoniska hem, och det väckes liksom en förtröstansfull aning i min själ: » dessa barn, så enkelt uppfostrade, dock så i hjärtats glädje, så förnöjda och redan modern till så mycken hjälp, så flitiga i sitt skolarbete och endast vid leken kanske någon gång obändiga och yra — de bryta sig helt visst väg öfver lifvets steniga och hårda vädje- ban. » Hos » den andra » öppnas för mig dörren af en betjänt i grönt och silfvertränsadt livré, och på min fråga efter min väninna heter det med en djup bugning: » Hennes nåd är hemma. » I tamburen tar kammarjungfrun emot min hatt och kappa, och i den half mörka salongen, där naturligtvis allting är » stilrent », beundrar Icke är lyckan alltid bofast, där rikedomen jag konstgjorda blommors färgrika prakt, de dyrbara gobelinerna och konstföremålen, till är störst!
Lycklig är blott den människa, dess ändtligen min kära väninna ilar emot som känner glad förnöjsamhet, med hvad ödet mig i rasslande sidentoalett af modernaste beskärt, och som redan i barndomen lärde att snitt.
Efter omfamningen ser jag henne pröf- försaka utan klagan.
Kroppsligen och andligen friska och glada vande i ögonen.
H u r trött den lilla stackarn ser ut; djupa skuggor förtonas öfver kinden, barn, de äro lyckliga barn, må sedan deras och den vackra frun är betänkligt blek.
Hon vagga ha stått i det glänsande palatset eller försöker ej heller förneka det, att hon är den ringa kojan.
M. Sehmidt.
trött af sällskapslifvets börda, af dinererna, soiréerna, konserterna.
Och dock kan hon icke afstå från detta lif — till intet pris!
Hon berättar mig om de vackra toaletterna och de obehagliga skvallerhistorierna från la Kvinnan är svag, säger man, hon kan icke iucule volée, om de nya förlofningarne och de gamla liaisonerna, om sport- och badplaner, bära sorger och bekymmer; man måste i kär- till dess jag afbryter henne med frågan: » men lek umgås med de svaga och skröpliga.
Osannt!
hur må dina barn? » Då drar det som ett Osannt!
Kvinnan är lika stark som mannen, gladt skimmer genom de trötta ögonen, och kanske starkare.
hon säger lifligt: » ack, de bli så glada, när de få höra, att du är här, och de ge dig nog Smånotiser från kvinnovärlden.
Ädel verlesamhet kan i sanning den näm- n a s, s o m u t ö f v a t s af fröken L o u i s e S p a r r e p å N i s s a f o r s.
F r ö k e n S. h a r i 2 4 å r u n d e r v i s a t b a r - n e n v i d b r u k e t i e n p r i v a t s k o l a, s o m h o n själf inrättat.
Arsexamen i denna skola hölls den 1 d e n n e s i n ä r v a r o af f ö r s a m l i n g e n s p a s t o r, k y r k o - h e r d e n G. Frigell, h v i l k e n d ä r v i d u t t a l a d e s å v ä l s i n g l ä d j e öfver b a r n e n s k u n s k a p e r s o m äfven en v a r m t a c k s a m h e t för d e t n e d l a g d a a r b e t e t.
Andra symfonikonserlen gafs i l ö r d a g s inför v ä l b e s a t t s a l o n g o c h u n d e r d e t fif- figaste bifall.
S ä r s k i l d t g ä l l d e d e t t a bifall d e utomordentligt vackra och anslående andra och tredje s a t s e r n a, s c h e r z o t o c h a d a g i o t, af S c h u m a n n s h ä r l i g a, h ä r alltför s ä l l a n h ö r d a c - d u r - s y m f o n i, hvilken placerats främst p å programmet.
O m möj- ligt ä n n u fiffigare bifall r ö n t e N o r m a n s s k ö n a a n - d a n t e u r h a n s v i o l i n k v a r t e t t (a moll) för s t r å k - orkester.
Detta stycke m å s t e ock omtagas.
Den v a c k r a u v e r t y r e n till C h e r u b i n i s » V a t t e n d r a g a r e n » o c h d e t g e n i a l i s k a förspelet till VVagners » M ä s t e r - s å n g a r n e &gt; r ö n t e l i k a l e d e s v a r m t o c h välförtjänt bifall.
— O m m a n b o r t s e r från m e s s i n g s i n s t r u - mentens stundom väl starka framträdande, måste e r k ä n n a s, a t t h o f k a p e l l e t h v a d u t f ö r a n d e t beträffar för s a m t l i g a å p r o g r a m m e t u p p t a g n a n u m m e r för- t j ä n a r d e a m p l a s t e loford.
Och h r Neruda har g e n o m d e n n a a n d r a s y m f o n i k o n s e r t v i s a t sig fullt v u x e n det dirigentskap h a n åtagit sig.
— K. o p e r a n h a r u n d e r d e n s e n a s t g å n g n a v e c k a n o m v e x l a n d e m e d f r a m g å n g gifvit d e t r e o p e r o r n a » T a n n h ä u s e r » m e d h r Leonard Labatt s o m gäst s a m t » Faust » och » Mignon », i hvilka h r Osvaldo Bottero m e d o f ö r m i n s k a d f r a m g å n g fortfarit a t t gastera.
Dramatiska teatern h a r å t e r u p p t a g i t S a r d o u s o c h N a n j a c s 3 akts-komecli » Vi s k i l j a s!
R o l l e r n a i n n e h a f v a s af h r r F r e d r i k s s o n, P e r s o n n e, H e d i n, B a c k s t r ö m, Envall, Strömberg och Hedlund samt fruarna Hartman och Rundberg, fröknarna Ablan- der, Lundequist och S ö d e r m a n.
o Svenska teatern h a r u p p t a g i t d e t förut i G ö t e b o r g gifna 1-akts-stycket » S t o c k h o l m — G ö t e b o r g » af D a n i e l F a l l s t r ö m.
Till efterpjäs gifves d e t r o l i g a s t y c k e t » Salig T o u p i n e l » - Filharmoniska symfoniorkestern gaf i t i s d a g s s i n f ö r s t a k o n s e r t i M u s i k a l i s k a a k a d e m i e n inför e n fulltalig o c h t a c k s a m p u b l i k.
D e t ä r m e d n ö j e v i anteckna, att konserten i sin helhet kan betraktas s o m e n f u l l s t ä n d i g s e g e r för d e n n y b i l d a d e o r k e - s t e r n.
Vi h a f v a hittills s a k n a t e n s ä r s k i l d k o n - sertorkester i hufvudstaden.
Behofvet häraf synes n u v a r a fylldt, o c h f ö r t j ä n s t e n h ä r a f t o r d e i f ö r s t a h a n d b ö r a tillskrifvas F i l h a r m o n i s k a s ä l l s k a p e t s n i t i s k e o c h skicklige d i r i g e n t h r Andreas Hallen, s o m äfven l e d e r d e n n y a o r k e s t e r n.
Orkestern b e s t å r d e l s af f a s t e n g a g e r a d e m u s i c i, d e l s af a m a t ö r e r.
A t t d e n s a m m a k o m m e r a t t fylla e t t verkligt b e h o f framgick tydligt af t i s d a g e n s k o n s e r t.
H v a r j e s t y c k e s u t f ö r a n d e k ä n n e t e c k n a d e s af för- träffligt s a m s p e l o c h g o d n y a n s e r i n g.
Vi h i n n a t y v ä r r ej i n l å t a o s s p å e t t n ä r m a r e o m n ä m n a n d e af d e t v ä l v a l d a p r o g r a m m e t.
Vilja b l o t t u t o m d e t o f v a n s a g d a s ä r s k i l d t f r a m h å l l a h r Richard Anders- sons s ä r d e l e s förtjänstfulla o c h d e l i k a t a föredra- g a n d e af p i a n o s t ä m m a n i M o z a r t s k l a v e r k o n s e r t s a m t fröken Ellen Nordgrens förträffliga u t f ö r a n d e af H ä n d e l s o c h M a s s e n e t s a r i o r.
Det ä r v e r k l i g s k a d a, a t t vi s k o l a förlora äfven d e n n a f r a m s t å e n d e s å n g e r s k a, h v i l k e n m e d all s ä k e r h e t s k u l l e blifvit en p r y d n a d för v å r k. o p e r a s c e n.
S o m s a g d t, i n t r y c k e t af pets första konsert v a r hoppas, att fortsättningen j a n lofvat.
— K o n u n g e n stade konserten.
d e n n a det n y a sällska- o d e l a d t a n g e n ä m t.
Vi m å s t e h å l l a, h v a d bör- m e d u p p v a k t n i n g bevi- Musikföreningens f ö r s t a k o n s e r t för v i n t e r n eger r u m i Musikaliska akademiens stora s a l nästkom- m a n d e tisdag, d å bland a n n a t kommer att upp- föras Gades Fruhlingsfantasi och samtliga körer j ä m t e u t v a l d a solo- o c h e n s e m b l e n u m m e r u r Mo- zarts Idomeneo.
Bland biträdande solister m ä r k a s fröknarna Ek, Petrini och Piehl samt h r Salomon S m i t h.
K o n s e r t e n, d ä r v i d äfven k.
h o f k a p e l l e t m e d v e r k a r, k o m m e r a t t l e d a s af M u s i k f ö r e n i n g e n s n u v a r a n d e dirigent, hofkapellmästaren Dente.
Privata musiksoaréer af s y n n e r l i g e n i n t r e s s a n t b e -
skaffenhet k o m m a a t t u n d e r i n n e v a r a n d e s ä s o n g a n o r d n a s af d e n c e l e b r e v i o l o n c c l l v i r t u o s e n F r a n z N e r u d a.
D e n f ö r s t a s o a r é n egde r u m i t o r s d a g s i M u s i k a l i s k a a k a d e m i e n.
P r o g r a m m e t till d e n f ö r s t a u p p t o g T r i o af B e e t h o v e n, s t y c k e n för p i a n o o c h v i o l o n c e l l af R u b i n s t e i n s a m t k v a r t e t t af D v o r a k.
M e d v e r k a n d e ä r o b l.
a. fru S v e d b o m o c h h r A u l i n.
F ö r d a g e n h i n n a vi ej n ä m n a n å g o t vidare, m e n torde återkomma.
På grund nödgas den af vi för löpande sättning ett missöde dagens i sista följetongen fm stunden nummer och Lindhés fina utesluta lemna i er- skiss.
E t t minne.
Skiss af V i l m a Lindhé.
U n d e r sign. » T e m p o r a passala » belönad med heders- samt o m n ä m n a n d e vid I d u n s stora J pristäfling.
den for förbi.
Moster Lotten satte sig åter med en orolig blick på de många ljusen, som brunno för henne ensam.
Om de ville komma ändå!
Men det var väl inte så lätt att skiljas hemifrån, heller.
Visst skulle den unga frun bo kvar i för- äldrarnes närhet, men det var ett afsked i alla fall.
Hon var ej längre deras, och hvad hon hädanefter gaf — äfven dem — var en- dast smulor från hans, den rike mannens bord.
Det hade varit en underlig tid för mostern, denna sista, då hon varit upptagen af syster- dotterns utstyrsel och ordnandet af det n y a hemmet.
Thyras mor var sjuklig och fullt upptagen af sitt stora hushåll och sina mån- ga yngre barn, och » Moster Lotten » som hon kallades af nästan alla, som kommo i berö- ring med henne, och som hade namn om sig att vara mer än vanligt » praktisk », var själf- skrifven att springa i bodar, råda, klippa till, sy, bestämma och ordna.
Nu först — när det var öfver — kände hon, hur trött och utsliten hon blifvit.
Men det hade varit något att lefva för i alla fall, något som upptagit tid och tankar.
Om det bara inte rifvit upp det gamla såret också!
Hon reste sig häftigt och stod plötsligt framför en af de stora väggspeglarne, ur hvil- ken hennes bild trädde fram hel och hållen.
Så såg hon ut nu mera!
Gråhårig, mager och kantig, mörk i hyn, med infallna kinder.
Den omsydda grå sidenklädningen tog sig ingenting ut på den gängliga figuren, som mistat både fyllighet och elasticitet, blom- morna på hår och barm tjänade endast till att framhålla, hur förbleknad och vissen hon själf blifvit, och här i detta unga hem, ge- nomandadt liksom af bäfvande aningsfull lyc- ka, kände hon sig mera gammal och ensam än någonsin förut.
Att kunna bli ' så lycklig som Thyra!
Att få upplefva något sådant som att träda öf- ver tröskeln till ett eget hem vid den älska- des sida?!
H u r underbart!
Och att försaka det, just när man stått vid målet!
Kunde någon genomlefva en sådan sorg?
Åh jo!
Hon hade ju själf gjort det.
Också hon hade varit vacker — mycket vacker, sades det — och trolofvad.
Det var nu så länge sedan, att ingen mer än hon själf mindes det.
En afton då Thyra och hennes fästman, för hvilka hon oftast tjänade som förkläde, aldrig tycktes kunna skiljas, hade det kom- mit öfver henne en känsla af bitterhet och afund, hviiken liksom tvingat henne att säga dem, att hon varit älskad hon också och äl- skat lika högt som någonsin de.
Men hade de trott henne?
Ej nog med att hon uppfångat deras ironiskt medlidsam- ma leenden, de hade äfven förklarat, att som de hade ingen älskat — eller skulle kom- ma att älska.
Moster Lotten smålog mot sin bild i spe- geln — ett sorgset drömmande leende.
J a, som hon nu såg ut, kunde väl ingen tro det, men hon hade haft sin vår, hon också, och varit älskad oegennyttigt, varmt och tro- fast.
Var ej detta nog att minnas och lefva af?
Jo, så hade det varit och var väl ännu — men hon skulle aldrig kommit hit i afton — aldrig hjälpt till med att ordna de ungas bo — det hade väckt så många smärtsamma hågkomster.
alkongdörrarne utåt gatan stodo half- öppna, lika mycket för att insläppa den ljumma nattluften som för att fördela den blomsterrikedom, hvaraf rummet uppfylldes.