Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan- Otto Lindvalls Sy1o©lXÖrslaa.XLCaL©l H a m n g a t a n 14, ske var det till och med just hon, som in- spirerade mig denna gång.
Men det är svårt att skrifva alla i lag, och jag är nästan rädd, att Iduns nutida läsarinnor i dess ställe rynka smått på näsan.
Af Amalia Fahlstedt S kuset, där jag bodde, hade goda trossbott- I nar och tjocka väggar, och jag lefde i ^ * ett harmoniskt och stämningsfullt för- hållande till mina grannar, om hvilka jag på sin höjd visste, att de hade piano.
Det var eftermiddag, och jag satt lutad öfver mitt arbete; allt var tyst omkring mig.
Plöts- ligt träffades mitt öra af några dofva toner, liknande aflägsna klockljud.
Men de växa ut och taga snart tydlig ge- stalt af en etyd, spelad på ett piano någon- städes i huset.
Det går så ordentligt och taktfast, men i själfva det plikttrogna utfö- randet röjer sig något naivt.
F ö r mina ögon målar sig bilden af en skolflicka, rak och allvarlig på den uppskrufvade piano- stolen, som höjt hennes fötter några decime- ter öfver golfvets nivå.
J a g ser det lilla hufvudet nicka takten och den knubbiga handen käckt gripa oktaven.
N u komma skalorna, ett jämnt litet pärlband, eller rad- band kanske med föregående korstecken.
Späkningen tar dock slut, och programmets melodiösa del får rycka fram.
Jag ser den lillas blyga, men med svårig- het dolda förtjusning öfver operamelodien.
Det är Wilhelm Meister, som sjunger i mån- skenet om Mignon: » Hon kunde icke tro i barnslig oskuldslycka ».
Den lilla räknar tyd- ligen takten, och någon erotisk känsla upp- bär icke utförandet, men väl barnets oskulds- fulla glädje öfver lexans vackra melodi.
Efter en stund säger mig den oafbrutna tystnaden, att lektionen är slut och pianosto- len tom.
Det är ej värdt att någon söker inbilla mig, att någon blaserad skolpojke vän- tar på henne i hörnet.
Möjligen har hon mött någon skälm på sin väg och hurtigt ut- bytt ett par snöbollar med honom för att sedan skynda hein till sin kvällslexa, sin kvällssmörgås och sin oskuldssömn.
Sof sött, du lilla, och vakna en gång lycklig till för- ståendet af operamelodiens erotiska innebörd.
Men nu ljuder pianot på nytt.
En vals går hurtigt af stapeln.
Några takter tagas om, tills de gå fullkomligt.
Följer så en polka och en treflig francaise på sam- ma sätt, och till sist en gemytlig rheinländer.
Jag ser på klockan.
Redan öfver half nio.
Det är helt säkert en kontorist, som beslutat lära sig dansmusik för att exekvera den i sitt kotteri.
Jag ser en hel del människor af båda könen flyga förbi mig i dansens hvirf- lar.
Inga luxuösa toaletter och urringade kläd- ningar.
Balen är improviserad.
Man dansar i promenaddräkt och ser lika treflig ut för det och är lika glad.
Ja, gladare, ty ingen upp- skrufvad kalaston råder.
Tonen är lika oge- nerad som anständig.
Man roar sig duktigt och äter en enkel supé på allmän salning, såväl från damernas som herrarnes sida, ty de förra ha sin utkomst såväl som de sena- re.
E n annan dag klättrar man upp på nå- gon af raderna för att höra en opera eller ett drama.
Eller vandrar man tillsammans utom tullarne med påbredda smörgåsar i nätta midt för Kungsträdgården, Allra.
paket; eller ångar man af i en förhyrd ång- båt ut mellan holmar och skär oeh sjunger och spelar allt efter råd och lägenhet.
Ni tror ej på dem, men jag gör det, ty de ha skymtat förbi mig på allfarväg.
Det är det gamla Sveriges framtidsmänniskor, som skola föra lefnadsglädjen in på en sundare stråt.
Kontoristen har emellertid slagit ihop bo- ken och aflägsnat sig, antingen i valstakt eller med polkasteg.
Under tiden har min hand tröttnat och med en god, lättläst bok i handen sträcker jag mig makligt i en län- stol med lampan bakom mig.
En bok öfversatt från ryskan är alltid en god bok.
Jag befinner mig någonstädes nere på Sydrysslands stepper.
En slädkaravan, kring hvilken snön faller så mördande tätt, som den kan falla i detta bistra land, arbe- tar sig mödosamt fram.
Körsvennen har hop- pat af och springer modigt bredvid slädan för att hålla sig varm, medan hans blick oroligt sö- ker sig en väg i detta snökaos.
Stämningen är fullständig, och den domning, som vill smyga sig genom de resandes lemmar, vill äfven smyga sig genom mina.
Plötsligt blir allt ett virrvarr för min syn.
En ljum vind fläktar öfver steppen och smäl- ter snön.
Slädarne sjunka igenom, jorden och boken glider ur min hand.
Skogbevuxna höjder trollas fram för min syn.
En villa med gröna häckar och långt utskjutna schweizertak ligger bäddad i grön- ska, och uppför väggarne klänga sig rosor, kaprifolier och vild vinranka.
Den tyska flodens böljor plaska vid stranden.
Månstrå- larne och skogsdoften tränga in genom de öppna fönstren, från hvilka blida toner af en » Lied ohne Worte » utströmma.
* å en flicka genomgått ett 8-klassigt läro- verk eller innehar därmed jämförliga kunskaper, börjas underhandlingarna om, hvad hon skall blifva, såvida hon nämligen skall ut för att själf förtjäna sitt uppehälle.
På förslagslistan står: lärarinna, kontorist, plats i bank, i postverket eller — kanske kunde hon komma in vid telegrafen ...
Detta senare anses vanligen som en stor lycka.
Föga eller intet afseende fästes vid, om den unga flickan är nog stark för att gifva sig in på en bana, som mer än andra fordrar psykisk kraft, reda och klarhet samt ett härdadt nervsystem.
D e allra flesta af våra unga flickor äro, då de slutat skolan, så ansträng- da, att de mer än väl behöfde åtminstone ett års hvila från allt tankearbete för att sedan kunna med full kraft börja den verksamhet, hvaråt de ämna egna sig.
Men hur går det i stället?
Strax efter afgångsexamen från skolan söker flickan inträde vid telegrafver- ket och blir elev vid någon telegrafstation, hvilket man någon tid måste hafva varit för att blifva antagen till telegrafelev.
Därefter kommer hon upp till hufvudstaden för att genomgå undervisningskursen.
På 3 måna- der skall hon inhemta nödiga kunskaper i telegrafi, telefoni, fysik, reglemente oeh in- struktion jämte praktisk telegrafering, räk- ning, mätning, journalföring, räkenskapsföring och redovisningar.
Största delen af dagen åtgår på undervisningslokalen och vägen dit och därifrån (isynnerhet om eleven råkat få sin bostad i Vasa- eller Villastaden!)
Följ- aktligen måste nätterna tagas till hemarbetet, och vanligen sitter hon och arbetar till kl. 2 a 3 hvarje natt.
Kommer så examen med thy åtföljande rädsla och » feber ».
V i an- taga, att hon går igenom den, blir utnämnd till e. o. telegrafist.
Hon har således nått målet!
Hon lyckas få förordnande genast.
Men hurudan är hon till själ och kropp, då hon börjar sin nya verksamhet?
Och huru- dan finna vi henne efter några år, om hon fortfarande kunnat uthärda den enerverande telegraftjänstgöringen?
Och om hon gifter sig, hurudan blir hon som maka och moder, och hurudana bli de, som måhända genom henne komma till världen?
Därpå finnas sorgliga bevis.
i Det är dessa toner, som trollat fram scen- förändringen, och i verkligheten komma de från någon af de aflägsna grannvåningarna och ej från den tyska villa jag ser under mina halfslutna ögonlock.
Alla dessa bilder, som glida dämpade fram, gå i moll, men skänka en sådan förunderlig ro.
Det är nå- got famlande i den spelande handen, men så mycket fin känsla däri.
Nu följer ett enkelt, men väl funnit preludium, och » miserere » ur » Il trovatore » söker sig fram.
Hur stilla och utan all passion!
Jag måste le, men känner mig rörd, utan att veta hvarför.
Tonerna draga sig till sist långt bort i fjärran och förklinga, medan min lampa slocknar.
Men midt under dagens jäktande id, då ett ögon- blicks tystnad råder, träffas stundom mitt öra af dessa milda toner, som hviska: » resigna- tion ».
Men hvarför äro då alla så ifriga att blif- va telegrafister?
Medgifvas må, att syssel- sättningen i början är intressant, dock i läng- den enformig.
Och ur ekonomisk synpunkt kan det ej vara eftersträfvansvärdt, hvarför en fattig flicka aldrig borde välja den ba- nan.
Visserligen är kursen afgiftsfri, men uppehället i Stockholm kostar ju ganska myc- ket.
Aflöningen som e. o. telegrafist oeh te- lefonist är de första åren 60 kr.
Detta räcker ju godt till, om hon får för- ordnande på en telegrafstation på landet eller i mindre stad, men i de större städerna, sär- skildt i hufvudstaden, går nästan allt åt till inackordering, om hon skall bo i en hygglig familj.
Hvad blir då öfver till kläder e t c!
Vanligen räcker förordnandet på sin höjd ett par månader.
Har hon då icke ett hem el- ler vänner att återvända till, försöker hon En dag säger vår tjänstflicka: » Nu blir våningen en trappa upp ledig, för nu skall den blinda friherrinnan resa till Italien. » » Den blinda friherrinnan? » » Ja, hon som alltid spelte piano vet jag, och hon som — — • • — » Jag affärdade hastigt tjänstflickan i något ärende, ty jag hade hört just så mycket, som jag på den vägen ville veta om den musice- rande.
Nu förstod jag fullt innebörden af dessa blida toner.
Stackars friherrinna!
Hon skulle till so- lens land, utan att få se solen.
Men hon skulle dock höra sången i sångens land.
Frid öfver henne!
* Redaktionen har ej velat undertrycka denna mörka skildring af förhållandena på telegrafistba- nan, då den j u kan innebära helsosamma san- ningar.
Men det förefaller oss dock, som om sa- ken äfven borde kunna ses i ett något mindre pessimistiskt ljus, o c h vi öppna gärna våra spal- ter, om någon annan sakkunnig hade angenämare erfarenheter att framlägga.
S C H U M Å K o n g l.
Hoflever » iitor.
C H E R F 8 r / S v e r i g e s | H l l S JtX Ö fl T a P!
Spisbröd » komma i någon familj för att undervisa barn i vanliga skolämnen, språk och musik.-.- eller något dylikt » mot fritt vivre eller nå- gon liten lön ».
Jag känner telegrafister, som hafva lärarinneplats under terminerna, och samma dag de haft examen med barnen packa sin koffert för att resa och mottaga telegrafförordnande under ferierna.
Men huru länge kunna de hålla ut så?
Och allra först efter 10 år kan en nutida telegrafist vänta att blifva ordinarie.
Lönen blir då 800 kr.
Just nu håller en undervisningskurs för telegraf elever på att afslutas.
Den som ser dessa 16- å 17-åringar, som se ut som barn och redan äro så nervösa oeh ömkliga, kan ej annat än finna det upprörande och bekla- gansvärdt, att så många späda varelser i sin första ungdom blifva genom för dem olämp- ligt och omåttligt arbete så försvagade, att de kanske aldrig kunna återhemta sig.
Och alla dessa hafva erhållit läkarebetyg på sin kompetens för denna verksamhet!
Men huru skall en läkare efter en stunds undersökning kunna bedöma, hvad en person duger till.
Han kan ju egentligen endast utröna, om nå- got lokalt fel förefinnes.
Därför, föräldrar och målsmän, ett behjär- tansvärdt ord till eder: låten flickan välja hvilken annan bana som helst, men låten henne icke blifva telegrafist, såvida hon ej är fullkomligt frisk, uthvilad efter skol- och konfirmationsundervisningen samt har ett så pass godt nervsystem, som möjligt är i detta » vårt nervösa tidehvarf »!
En f. d. telegrafist.
Sakta öppnade fröken Hanna dörren till torparen Sörmans stuga, och sakta trädde hon oeh fröken Ros ditin.
Vid spisen satt en bredaxlad man oeh stir- rade med en slö, frånvarande blick på den hög af sillben och potatisskal, som låg fram- för honom på spishällen.
Den brödbit och den sillstjärt, han höll i handen, gåfvo tillkänna, att han ännu var sysselsatt med sin middag.
Vid sidan om honom stod en ung, smärt flicka, som vid de främmandes inträde för- lägen och rodnande stack sin brödbit under förklädet.
På en bädd längst fram i rum- met, halfsittande mot den höga hufvudgärden och flämtande efter en nyss öfverstånden host- attack, syntes husmoderns tärda, utmärglade gestalt.
Den klara, men hvassa blicken ur de insjunkna ögonen, den gulbleka hyn, den djupa ihåligheten på kinden oeh den bjärta röda fläcken på själfva kindknotan, allt an- tydde, att hon aldrig mer skulle uppstiga från denna bädd.
Ehuru andfådd oeh flämtande, ropade hon dock ifrigt: » Åh, si så rart främmande!
Att fröknarna gjort sig besvär att gå så långt! » Mor Sör- man hade alltid vetat, huru hon skulle skicka sig bland » bättre folk ».
» Klara, flicka, sätt fram ett par stolar, torka åf dom för all del! » Och utan att gifva akt på frågan, huru hon befann sig, fortfor hon i samma ifriga, irri- terade ton oeh med den oroliga blicken fly- gande hit oeh dit: » Kära barn, så ostädadt här sir ut.
Inte har du satt på mej nå ' n Cakes o. Biscuits \ S T O C K H O försändes öfver hela riket.
/ 17 Norrlandsgatan L M, 17.
nattröja, å inte har jag fått rent örngått, åj, åj!
Fröknarna kan rakt tro » — — Men så kom hostan igen oeh därefter en stunds andhemtning, hvarefter hon på nytt började, hes oeh andfådd: » Kära hjärtandes, jag tror pappa sitter å äter bara sill å potatis.
Ta ' å stek ett par fläskbitar åt ' en, flicka — jag har väl slum- rat till lite ', jag, så jag inte haft reda på, hvad dom gjort.
Vänta lite ' nu, pappa, så ska du få fläsk till midda ' n! » Pappa satt kvar vid spisen, dyster och dröm- mande, och svarade icke ett tack en gång.
Han strök blott med handen öfver det långa, mörka håret, så att det från pannan oeh tin- ningarne föll ännu djupare ned öfver de väl- bildade, men tungsinta dragen.
Flickan steg emellertid upp på en stol, oeh från ett litet fläskstycke, som var upphängdt i taket, skar hon ett par väldiga skifvor, utan att ge akt på den ängsliga blick, med hvil- ken modern följde det djärfva angreppet.
Och snart fräste fläsket i pannan, och svårmodet i mannens ansikte började skingras litet vid detta behagliga ljud.
Hvarje försök från de besökandes sida att leda den sjukas tankar på allvarligare ämnen, afböjdes genast från hennes sida med feber- aktig orolig.
Hon var inte alls mycket sjuk, nej då!
Bara den stygga hostan ville släppa henne, skulle hon gå upp igen.
Skulle ju sätta upp en väf till klädningar åt sig och Klara.
Klara skulle visa fröknarna proflappen.
Och så skulle Klara sätta på kaffepannan, de skulle hålla till godo å dricka kaffe, de snälla frök- narna.
Men som dessa af flickans förlägna oeh förvirrade min förstodo, huru svårt hon skulle få att åstadkomma detta, afböjdes det bestämdt.
Och de gingo så därifrån med det ned- slående medvetandet, att deras besök i detta hem endast framkallat ett oroligt jäktande ef- ter ett falskt bedrägligt sken från den sjukas sida oeh en pinsam förlägenhet från hennes anhörigas.
Då de åter stodo ute i den fria, höga sko- gen, som omgaf torpet, drogo de ett djupt lättande andedrag oeh gingo därpå raskt vi- dare.
Ännu hade de långt till byn, där bon- den Johanssons äldsta flicka, hon, som gick i skolan, låg sjuk.
Därifrån skulle de sedan gå till det aflägsna soldattorpet, där hustrun, Greta, som tjänat i prestgården, var ensam med sina tre sjuka barn: mannen var på mötet.
Hos henne skulle de vara öfver nat- ten och hjälpa henne vaka, så att hon åt- minstone en natt skulle få sofva i lugn och ro.
I dörren till Johanssons stuga möttes lä- rarinnan af ett gladt, nästan jublande rop: » Si, fröken Ros kommer! » Och med ett rörande uttryck af både glädje och sorg i de vackra ögonen kom henne till mötes en behaglig, ännu ung kvinna.
» Sofi har ju legat och yrat å ropat på fröken hela da ' n. » » Spring ut till pappa i stallet å säj, att han inte behöfver resa nu, fröken Ros har kommit af sig själf », sade hon åt en liten pys, som stod vid hennes sida.
» Si », tillade hon, vänd till sitt främmande, » Per har va- rit till sta ' n i dag å sökt doktor; hon var ju så klen i natt, flickan.
Han har nyss kom- mit hem, men när han fick höra, huru hon ropat på fröken, tag på tag, tänkte han resa å fråga, om hon ville följa med hit, fast », tillade hon tvekande, » det lär ska vara smit- tosamt.
Men vill fröknarna vara snälla å stiga in i kammar ' n ändå. » Hon öppnade dörren, och de följdes åt dit in.
På hufvudgärden hvilade ett litet feberblos- sande ansikte med halfslutna ögon, oeh an- dedräkten flög het oeh flämtande öfver de mörka, torra läpparne.
Lärarinnan lade sin svala hand öfver bar- nets panna oeh frågade sakta: » Sofi lilla, känner du igen mig? » Vid denna röst slöt sig det stirrande, half- slutna ögat alldeles, och öfver det lilla vackra ansiktet lade sig ett lugnt belåtet uttryck.
På annat sätt gaf hon dock ej tillkänna, att hon uppfattat frågan; men då modern böjde sig ned och sade: » Nu min flicka, är fröken hos dig », flög ett matt, men belåtet leende öfver läpparne, oeh de stora, blå ögonen sågo upp med en på en gång klar och redig blick.
Af lärarinnans hand tog hon sedan villigt emot de medikamenter, fadern haft med sig, oeh då hon därpå fick ett kallt omslag om det heta hufvudet, log hon åter förnöjd och stilla, och med ögonen följde hon troget hvarje rörelse af sin lärarinna.
Inlindad i en sjal och med hufvudet lu- tadt mot dennas axel, satt hon sedan i hen- nes knä, medan sängen bäddades om och svalkades.
Länge hade hon icke så suttit, förrän ögonlocken stilla slöto sig, andedräk- ten blef lugn oeh jämn och hon lugnt oeh godt inslumrade.
» Gud vare tack och lof! » utbrast med sam- manknäppta händer modern, » hon har ju inte fått en blund i sina ögon på öfver ett dygn. » Då hördes från vrån borta vid dörren en undertryckt snyftning.
Den kom från fadern, som oförmärkt för en stund sedan kommit in.
Hela natten hade han ju med ångest i hjärtat legat och lyssnat på sin flickas dofva jämmer, hela dagen hade han, såväl under vägen till staden, som då han satt väntande hos doktorn och sedan å apoteket på medi- cinen, räknat minuterna, kanske skulle han icke hinna hem, oeh ögonblicket därpå hade han åter ryst vid tanken på att komma hem, att få höra samma kvidan igen, se samma halfslutna och dock stirrande ögon oeh så hustruns tårar.
Själf kunde han inte gråta, och inte gick det an heller, för en så stor, stark karl.
Det satt bara som en » stopp » i bröstet på honom.
Men nu, när det plågade barnet ändtligen fått ro, då grät och snyftade den starke man- nen som ett barn.
» Det kom efter me ' n », hvi- skade hustrun förklarande.
Länge dröjde de båda fröknarna kvar, ty barnets sömn nändes ingen störa.
Och det var redan sent på kvällen, då de gingo att vaka öfver Gretas tre sjuka barn, och som- marnattens skymning hade sänkt sig, då de framkommo till det ensliga soldattorpet.
Därinnanför tycktes allt vara tyst och stilla.
Skulle de bulta på?
Kanhända hade den stackars modern uttröttad oeh utvakad som- nat ifrån de sjuka, de tvekade och lyssnade ännu en stund, slutligen bultade fröken Hanna ett par slag på dörren, oeh då ännu icke ett ljud hördes inifrån, åter något hårdare.
Då öppnades en dörr, oeh ett tassande ljud hör- des ifrån förstugan.
För att ieke skrämma den innevarande ro- pade hon skyndsamt: » Kära Greta, det är bara jag, fröken Hanna, som vill tala vid dig litet. » Förstugudörren öppnades genast, och där stod nu Greta iklädd en kort kjol, yrvaken och stirrande.
LAMBEH.G-S B L a p p a f f ä r 44 Vesterlånggataxi44, Stockholm.
» Ursäkta, kära du, att vi komma så här sent », började prestdottern, » men som vi sport, att dina barn äro sjuka, ville vi hjälpa dig vaka öfver dem. » Greta stirrade fortfarande med vidöppna ögon och ref i det svarta, lurfviga håret.
» Barnen? » ropade hon.
» Kära hjärtandes, dom ä ' ju friska för längese ' n, vet j a '!
» » Men i förra veckan lågo de ju alla tre i skarlakansfeber? » » Nog va ' dom sjuka allti ' », menade Greta, och hennes små, bruna ögon började se vakna ut, på samma gång ett litet humoristiskt löje lade sig öfver hennes glada fräkniga ansikte, » å röa va ' di ' som kokta kräftor å heta som grötar, men om det var lakansfeber, eller hva ' de ' heter, det vet jag inte. » » Oeh nu äro de alldeles friska? » » Ja då!
Å sofver som grisar. » Och de båda vandrerskorna hade ej an- nat göra än att vända tillbaka, sedan de ännu en gång bedt Greta ursäkta, att de stört hennes sömn, och sedan denna å sin sida pliktskyldigast tackat för besöket oeh välmeningen.
En stund gingo de tysta.
Slutligen ut- brusto båda på en gång i ett högt och hjärt- ligt skratt.
Ännu leende, men med vemod i blick och röst sade därpå fröken R o s: » Jag undrar just, om vi, med undantag af besöket hos Johanssons, verkligen uträttat något annat godt i dag än skaffat Sörman fläsk till middagen? » » Jag vet ej », svarade sakta fröken Hanna, » men det vet jag dock, att åtminstone vårt uppsåt varit varmt och uppriktigt. » » Det är sannt.
Men med ett besök, Hanna, kunna vi verkligen inte heller uträtta mycket.
Vi skola lära oss af mor Grundin att gå of- tare, ja hvarje dag. » Iduns julklappsbazar, (Forts.) XXIV.
Treflig karafinbricka.
Man köper en af de i handeln nu så mycket förekommande imi- terade silfverbrickorna.
Som dessa äro mycket billiga, dröjer det ej länge, förrän dess vackra utseende försvinner.
Jag har emellertid målat en dylik med emaljfärg, röd botten o c h de pressade figurerna, blommor, fåglar, o. d. svarta.
Den är nu särdeles treflig.
X X V.
Seidel.
Material: en seidel af glas samt etsbläck, hvilket köpes hos glasetsar Vogel i Stock- holm.
Den, som är artistiskt anlagd, kan efter beskrifning, som medföljer satsen etsbläck, utföra blomsterrankor m. m.
/ men för den med mindre förmåga, men vacker handstil, kan följande tjäna till exempel.
Antingen ett monogram, förnamnet i en vacker medaljong, eller ock devisen: » Drick ditt julöl, sedan sjung af fröjd.
Mången får det icke; men är ändå nöjd. » H — na.
Varm och treflig hufvud- » pynt » åt farmor.
(Gåfva af mamma eller döttrarna).
Af enkelt el- ler dubbelt mohairgarn stickas en fanchon efter följande anvisning.
Man börjar med en uppsätt- ning af 1 lycka.
I början af hvarje hvarf, allt under det man hela tiden stickar s. k. rätstickning, ökar man 1 lycka, till dess lyckorna på stickan utgöra 28, då man tager ihop 1 lycka på hvart hvarf, tills det blir 16 lyckor kvar, hvarefter man stickar 10 cm., utan att hvarken öka eller minska.
Det färdigstickade utgör nu fanchonens ena bandända.
Hufvuddelen arbetas sålunda att man ökar 1 lycka i början af hvart 4:de hvarf på den sida, som skall utgöra baksnibben, o c h åter 1 lycka hvarje 8:de hvarf pä den sida, som Rekommenderar sitt stora och välsorterade lager af moderna Höst- och Vinter-Dame-Kappor till här på platsen lägsta pris.
bildar framsnibben, till dess att lyckornas antal blir 60, då man stickar 3 cm.
rakt utan ökning eller minskning.
Härefter går man åter tillbaka med minskning och ökning på samma sätt för att forma andra hälften af hufvuddelen och " andra bandändan.
När stickningen är färdig, fuktas fanchonen, utspännes o c h pressas väl med ett varmt strykjärn, hvarefter den rundt om ' garneras med en smal, knypplad, svart spets.
Dammskynken öfver vaser, nipper m. m. Beskrifningen på dessa praktiska skynken — hvil- ka o m kvällarna samt under sopningen på mor- gonen skola skydda fina nipper, konstgjorda blom- mor m. m. för damm — blir nog tydligast, om jag nämner, hvad s o m ingaf mig första idéen där- till, nämligen att använda en gammal parasoll af ljusgul alpacca.
Den öfversta, spetsigt ihoplöpande delen bortklipptes och öppningen ersattes med en rundel (12 c m.
diameter); de 8 skarfvarna voro ungefär 16 c m.
långa o c h hvarje fält i midten 14 cm.
En något rynkad volang af samma tyg med markerade uddar och broderi i brunt (- 4 muscher 1 hvarje tredelad udd) pryder skynket rundt om- kring, o c h en likadan volang nedfaller från det öfre runda locket.
Af kulört sidentaft kan man åstadkomma särdeles vackra sådana skynken, i alla händelser bör väfven vara ogenomtränglig för damm, men ändock så lätt som möjligt.
* XXVIII.
Dockmöblemang.
(Mammas gåfva till småttingarne.)
6 st. kubiska träklossar med 5 cm.
kant samt 6 st. skifvor af cigarrlådsträd med en längd af 9 cm.
o c h en bredd af 5 cm.
utgöra trävirket till de stoppade stolarne.
Träskifvan belägges med litet bomull för att åstadkomma stoppningen på ryggstödet, kreton öfverspännes och fastlimmas med syndetikon på baksidan, hvar- efter en afpassad kretonlapp med invikta kanter fastfästes på stödets baksida.
Nu stoppas sitsen på samma sätt, hvarefter ryggstödet fastspikas vid sitsen sålunda, att ryggstödets höjd blir endast 7 cm.
Af kreton fållas o c h rynkas en garnering kring sitsen samt fastfästes med stålstift, hvarefter stolen är färdig, o c h de 5 öfriga förfärdigas på samma sätt.
Soffan göres af en cirka 6 cm.
hög cigarrlåda, hvars lock löstages, stoppas och be- klädes på samma sätt som stolryggarne.