Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- - - Troligen reser lag hem p3 söndag, inen blott för att packa mina koffertar och göra &amp; g i ordning p % nhgra dagar, så reser jag till Geijerstams på Dalarö ute i Stockholms skärgård.
J a g stannar dibr en längre tid, inackorderad Iios dem; jag 141 se om icke ombyte af vistelseort i förening med umgänget med vanliga, nya människor, som jag Iiåller af, skall knnna rerka helande på mitt sönderslitna sinne.
Detta är mitt sista hopp.
Misslyckas jag, då a r min arbets- kraft briiten för alltid och jag en förolyckad existens.
Din 4:: i: v. B.
Ännu ett års kamp och denna djupt tragiska existens afslutades i Köpenhamn natten till den 22 juli 1888.
(Forts. från haft.
Det drog ut på året.
Aldrig har jag upplefvat en s&amp; brännhet sommar, himlen var P ' iktigt hvitblå från morgon till kväll och på t v l månaders tid föll inte en droppa .regn.
Kreaturen hade ej ro på sig längre an iiar de stodo i den grunda sjön, som l i g iitaiiför hagen, och grässt torkade bort, så det var iingsligt att se sig omkring.
Folk började tänka på att det fanns en Gud, och när man bad frbn
57 predikstolen om regn, läste gubbarna efter, så det ' gick som en ångest- suck genom hela kyrkan.
Var Herre liörde sucken ocli svarade på sitt vis.
I stallet för korn och must sände lian en dödsängel, soin gick och mejade ocli mejade och sade på sitt tysta satt: ' Blir det inte så många kärfvar, så blir det heller inte så många munnar '.
Det var en fasans tid.
Förut var det som hade man knappt vetat det man gick emot döden, nien nu shg man lians stora, svarta skugga öfverallt; lago några stickor i kors, skrek tigglan utanför knuten eller blef det en dödraiid i brödet, strax hette det: ' hvems tur ä r det nu? '
J a g vet ej hvad det var för en sjukdom, ingen förstod sig på den och det var långa vägar till Läkaren.
Honom trodde dessutom.
pk; ' den, som ska dö, han dör, och den, som ska lefva, han lefver ', sade man ocli därmed fick allt 11a sin gång.
Förstås - de hade en finngubbe, som gick och läste och plåstrade nied de sjuka, men aldrig blef det bättre för det.
Krusad och mutad var han emellertid för livart ord han sade.
Värst var att lian dref omkring på sådana ställen, där det ännu var friskt.
Dit koin lian för att röka och råda, men min tanke är, att han förde eländet dit.
Men hvem trodde på det; allmogen skrattar bara åt den försiktige och frågar: ' hvem smittar den förste ?. '
o ' Aldrig glömmer jag liur led jag var &amp; t den gubben.
Han gick och smusslade och lagade till påsar, som vi skulle bara kring halsen, ocli i dem hade jag, gudnås, ett finger med.
Först och främst fick jag åderlåta den stackars tuppen och prässa bloddroppar ur lians kam, sedan fick jag rifva ocli leta i alla vinklar och vrkr efter spindelväf, så var det att sopa ner sot från skorsten, korsa en livitlök och sen till sist att sy in smörjan i små eldröda silkespåsar.
.När det var väl bestaldt, tog lian dem ocli rökte och mumlade och så trodde de att det var hälsan sjalf, de undfingo.
J a g för min del kastade min påse i spisen.
Nå - en dag skickades kloka far efter för att lasa öfver hus- bonden, som kände sig skral.
På den tiden hade jag inte mycket begrepp om andliga ting, me.n .nar jag liörde honom sitta dar och rabbla opp fader våfbaklänges: ' redaf råv mos rä i nelernmili '.
och så vidare, blef jag så arg, att jag hade lust att ge lionoin ett slag pk käften för h v a ~ t enda bortvrängdt ord.
' Låter det s&amp; syndigt för vår Heire som det låter för mig ', tänkte jag.
' så beklagar jag.
O husbonden ', ineii det vågade jag inte nämna, ty matmor trodde ju pA finngiibben soni på ett evangelium.
Dagen därpå var husbonden s % kry att han kunde g a l opp, och nu skulle kloka far prisats mer än lian var värd, om ej Sven, husets enda barn, legat dar och kämpat nied sjukdomen.
Han var ju ung och kraftfnll, men febern tog honom s i starkt, att man snart nog slig hvart det bar.
Och tank.
iiii kunde han ej fördölja, Iivad han hade på hjärtat.
Han ville ej se nligon annan bredvid sig an mig, ej taga: not en vaktendryck utau ui ' min hand, och när han hade sin sans, talte lian sh innerligt om sin kärlek.
' Husbonden ruskade pA hahudet och sade förstulet: ' H U med honom, det s k i man alltid göra med de sjuka, hur galet det an är '.
Men matmor visste bättre och brast i grht.
När 1ia.n hade kampat ut och l i g darr sb tyst och hrit, sade bon: ' Britta, im må dn höra det, han brydde sig aldrig om Elsa, jag visste det hela tiden.
Allt ifrån det han var barn hade lian sitt eget sinne, och tog jag ifrån honom ett, nöjde lian sig aldrig med ett annat.
Inte hade han d e t efter hvarken mig eller Johan, nien syster min var en sadaii dar människa; hon fick kärlek till en stackare, soni hon inte kunde få och blef det inte lian, s i blef det heller ingen annan '.
Men när Sven skulle svepas, pick jag till grannens och tog utan för- frågan myrtnen ' ar det soliga fönstret och bar den åter öfver till oss.
Nu tyckte jag att den var min, min med hvartendaste blad, livar- endaste blomma, som stod så fin i knopp.
J a g bröt alla de snöhrita knopparne, alla de välluktande kvistarne och lade dem b i n g hans panna och har, stack dem i halis kalla händer, bredde dem i gröna ringar öfver hans svepning, jag.
gaf honom sörjande bhde krona och krans.
.Hå ja, inte var det nhgot roligt just med den kärleken, men det sade jag förut.
Vi tala heller inte vidare därom.
J a g fick min- sann inte mycken tid till att sörja och grata.
Var det den första, kistan de buro ut, så inte blef det den sista.
Natmor dog och p&amp; granngården bröt sjukdomen ut och tog bort tre barn, bland dem den vackra Elsa.
' Rätt livad det är, får hon v&amp; också sin knack ', sade kioka far, som hatade mig därför, at.t jag inte gick och bar på hans trollpåse.
J a g fick ingen dödlig knack, men när jag såg huru de for0 bort med det ena liket efter det andra, tänkte jag p&amp; hur litet gods och @ l1 lijäl- per mot olyckan och döden, och jag sade i mitt hjärta: ' Bror min må gärna Iia sitt och mitt med, vi f&amp; lika mycket med oss i grafven '.
59 Nu kali fröken vara trött pk att höra talas oni det har eländet, jag hoppar ocksh tvärt öfver det tillika ined många- ar, som flöto fram litet Iiär och litet där.
De voro sig tämligen lika, arbete och släp, inen likval utan bekymmer, ty Gud liar ständigt förlanat mig en god hiilsa.
När jag var omkring 40 kr fick jag lust att flytta till hembygden, och så bar det sig så, att gubben Niklas Ersson råkat komma ut för olyckan att bryta ryggen a.f sig.
J a g var trött på att rackla fr&amp;n det ena stället till det andra och han behöfde en människa, som såg om sig; och så kom jag Iiit i stiigan.
Och &amp; l var att jag kom; gubbstackarn hade aldrig kunnat få någon, som varit honoin till lags,.
iin hade de varit för unga och slarfviga, än för gamla och envisa.
N %, sjalf var lian visst ingen fiillkoinligliet,.
men jag var inte förvand och hade ingenting roligt att viinta Iisr i världen.
Tolf &amp; r - har jag här npplefvat med honom.
~ T o l f år härinne med en krympling^, sade jag, mitt Iijitrta lik- som saminanprassades.
- ~ B r i t t a, hur kunde du uthärda?
a r o vi nu dLr igen, uthärda.
som oiii jag ej haft värre än så.
J a g tyckte inte illa oin att f % vara min egen herre och styra och ställa soin jag ville, ty huriidaii nii giibbeii varit mot aiidra, mot mig sade han aldrig så mycket som, ' kas ' engång.
Folket tog sig - så.
för att skiilla mig för ICrycke-Britta, därför a t t jag var liksom ett litet stöd för Iiononi, men det oroade mig sannerligen inte.
~Britta, livarför gifte ilii dig inte med hon om ?^ frågade jag of örsynt.
Gifte mig.
Åh, jag var val klokare iin s&amp;.
En gbiig talte lian ditåt, men jag sade rent ut, att jag ville ha det så stalldt, att jag kunde komma min kos, oiii jag ledsnade.
' Äfven ' - tillade jag, - ' torde det handa, att den 8ndrin.geii inte gjorde E r hvarkeii sällare .eller spakare '.
Det sade han ingenting emot, men invände som så, att det val and % kunde vara .bra att ha sin egen stuga.
Då skrattade jag högt i sky .och svarte att jag.finge.va1 något skjul att dö under, nar den dagen blef.
Sedan dess talade han aldrig vidare om giftas, men tro inte.
att han tyckte siimre oin mig för det, lian såg nog att jag vårdade mig om hononi och hans ägodelar.
J a, det tänkte han nu på mera an jag visste af.
Det sista året han lafde liksom tärdes han bort och d&amp; var jag bunaen vid hans sjnksäng snart .sagdt natt och dag.
E n tid före han dog sade han: ' Britta;, tag fram papperen, de ligga i mitt lilla ...
halmskrin '.
Då lyfte jag opp kudden och tog fram skrinet, som alltid l&amp; under hans hnfvudgärd.
Så visade han mig svart på hvitt p&amp;, att jag var arfvinge till allt hvad som fanns i hans &amp; go.
' Ingen tar det i f r h dig ', sade han, ' ty det a r riktigt skrifvet och lagfaret.
Kpk- stöten diirinne och skolmästaren ställde om det, när dn var borta P våras; inte begriper hvarken du eller jag hvad som står på papperet, men ratt är det '.
' Åh, det har jag då aldrig kunnat tänka mig ', sade jag i första häpenheten.
' Just därför ska du ha det ', sade han, ' hade da varit at den dilr andra ulien, så hade du sannerligen ingenting fatt '.
' Men släktingarna dina, hvnd skola de säga? '
brast jag ut.
' De m % saga hvad de vilja ', svarade han liksom litet förnöjdt.
Det gjorde de med och det var minsann ej för roligt a t t höra pk.
fortfor gamla Britta sorgmodigt.
B a n lag ännu ofvan jord, d % de kommo hit och ville lagga sig till allt hvad som fanns.
Wir de d&amp; fingo höra hur det var ställdt, blefvo de stormovettiga och sade att det var detta, som jag gått och b u s a t för alla åren, att jag stulit deras arf och varit en orm, soin gubben, stackaren, närt vid sitt eget bröst.
J a g blef alldeles som förstörd i hufvudet, dar lalg karlen död i kammaren och här stodo de och kallade mig för tjuf och orm.
J a g storgrät och utropade: ' Tag allt i Guds namn, jag har aldrjg bedt om det! '
Men d % bar det sig inte bättre I n a t t grannen hihintill, kyrk- stöten, sthtt i förstugan och haft ett örn med inne i stugan.
Han var ej den, som var försagd, han steg in och läste lagen för dem och det s % det ljungade.
Och s % sade han till mig: ' Gubben har sjalf gnott ihop hvarenda styfver och de ha vid Gud ingenting att pocka på.
Hon a r ett nöt, Britta, behåll det hon har fatt, det är inte nier än rätt, och ratt ska vara rätt '.
S % behöll jag hvad som var lagligen mitt och fdgade litet efter hvad slakten tyckte.
Det gick dessutom ingen nöd pk dem och brytt sig oin gubben hade de d % aldrig i lifvet gjort.
, N %, din bror dåw, afbröt jag, whvad sade han, när han fick höra att du ärft stugan?
D Min bror - ha, den stackarn hade inte mycket a t t saga Pivar- ken oin ett eller annat.
Just vid den tiden började man glunka om a t t lian hade det svårt.
Jag såg honom sällan, ty han var krasslig och satt mest inne.
Hustrnn var död, sönerna hade öfvertagit allt, delat gården, eftersom ingen ville vika, och satt gubben p&amp; undantag.
J a, den där undantagskammaren byakar alltid bli trång ocli bröaet; som går genom barnens händer, blir ofta en.
tårdränkt spis.
Poj- karne hade alltid varit styfsinta och nar de togo makten var det minsann inte för att slappa efter.
Så var det ju också liksom en vedergällning och jag tänkte mera an en g h g: ' Nu pekar ' vår Herre på honom, nu får han sin lön '.
Och så lat jag år efter år rinna bort och tänkte aldrig på att söka opp lionom i lians bekymmer.
Jag arbetade ocli förkofrade mig, hade aldrig annat an halsodagar och hängde s % fast vid stugan och världen att det var som skulle jag aldrig därifrån.
Men så pekade v %r Herre på mig med.
Vi fingo en ny prest i församlingen och folket började gå till kyrkan för annat an att visa sina basta kläder och träffa sina be- kanta.
Den gamle prosten -- soin jag ju talat om -; - hade briikat vända på fjärdingen och läsa opp samina predikningar h- efter år.
J a ja, orden voro ju ej att förakta, men folk, blefvo så vanda vid att söndag e.fter söndag, högtidsdag efter högtidsdag höra ett och detsamma, att de slutligen inte hörde p % det alls.
Nar nu den andre kom var det niistan som hade han predikat en ny lära och man bör- jade litet hvar vakna opp.
Så satt jag en söndag och hörde på lionom.
Han talade just öfver de orden: ' Kan du icke älska din broder, som du ser, huru skall du då kunna älska Gud, som du icke ser '.
Och så beskref han det hårda, själfviska människohjärtat, så att jag måste kanua igen mitt eget.
Det var som hade han talat h a r t eviga ord bara till mig.
Hon satt tyst en stund, skuggande ögonen med handen, så suckade hon ' och begynte åter: » Ja, det var val att var Herre Iick makt med mig, val att jag inte fick sitta har ensam i stugan och försjunka i sjalfviskliet: Guds vägar äro ej våra vägar, det ar då en dagsens sanning, ty,hade icke högre karlek tvingat mig, så aldrig hade jag satt min fot inom den gamla fiidernegården för att taga vara pk min broder.
Men nu måste det ske.
- Herre Gud, hvad jag minns det val.
Begge sönerna vor0 gifta och bodde med livar sitt Iiush %ll under samma tak.
Barnen deras hade konimit i gral ocli de trängde in ined snyftningar och rop: ' Mamma, far .Karl taga ifrån mig mitt äpple '.
Och så en annan isöst, soiii var mera försigkommen: ' Du får.
inte äpplet, det har inte vuxit på era trän, jag skg hur du tog det under vår stora apel '.
Min brorsons hustru gick bort till fönstret och tystade på dem. '
h i, det ar ett shdant kif ocli vasen på de barnungaine ', sade hon i trött ton.
' Ni må tro det a r icke roligt att bo tvii husliaill till- samriians, icke roligt hvarken för små eller stora '.
D e sista orden uttalade hon nästan hviskande; det föreföll mig soin hade någon suttit moltyst ocli lyssnat i riiminet nästintill.
Håja, inte ditt iitan mitt.
det var ju endast den gamla stri- den, som ska kampas sk länge världen står och manniskohjärtat graf- ver sig ner i jordens niull.
Intet undrade jag på barnen inte.
' Jag.
hör att hon vill tala vid gubben ', fortsatte kvinnan och macnen tillade smkslugt: ' Jag tycker faster skulle inte ha nigot otaldt med Iionom vidare '.
Nar de så hörde att jag tänkte tri, hand om honom p i hans ålderdoiii, visste de först inte hvarken lirad de skulle saga eller tycka.
' Tror hon kanske.inte, att han liar det bra har? '
sade slutligen min brorson och liiistriia bifogade liögljudt: ' Det gar minsann ingen nöd p % Iionoiii, inte kali han så mycket som k l y f ~ a sönder ett vedt.rä till briinsle, men plocka i sig ocli äta, det kan han riktigt bra det '.
' Jag reder mig godt, som I nog kännen till ', ' vidtog jag, utan att svara p % tal, ' han är min ende bror ocli står m ' ig narniast i världen.
Det kali ju vara roligt bhde för honom och mig, om vi nu flyttade tillsammans ocli försökte latta lifvets börda litet för hvar- andra.
J a g är s % ensam och det känns ofta tungt a t t sitta timtals utan att ha en människa att tala vid '.
De sågo åter på mig som trodde de att jag var från vettet.
J a g hörde tydligt steg som tassade från dörren och en hviskande röst höjde sig och sade: ' Vi lägga oss inte i det, jag vill inte ha en kaka med p&amp; det baket.
Människan kan göra hvilket hon vill '.
' Seså ja, nn lyssna de igen ', hviskade hustrun med en hvass sidoblick.
' Ja '; fortfor hon högt och vande sig rakt till mig, ' jag begriper mig nu inte på er, men så mycket kan jag säga, att inte - blir det nhgot a t t få efter honom '.
X i t t thlamod var ej mera än m k k l i g t, men jag lade band pH inig ocli sade: ' Säg nu strax, livar min bror liar sin kammare, jag känner till hnset har och ska själf söka opp honom, ingen behöfver besvära sig '.
Så kom jag ändtligen iii till honom, dar han satt s % ensam och öfvergifven, och jag .tog honom genast ut med mig.
Han föreföll
mycket äldre an lian sar, ja, han s a r nästan so111 barn p&amp; nytt och gjorde livarkeii motsthd eller förfrågan.
' Känner du igen mig, Lars! '
sade jag; ' vi äro barn af samma fader och sainina nioder. '
Han såg p % mig ocli nickade.
' Jag ar så gammal, sk galiiinal, snart åttio år, begriper inte, liiir nian kan vara så gammal, ingen nytta till, bara äta och dricka '.
Och så knäppte han ihop ' Iian- derna och slöt de trötta, vattniga ögonen.
' Jag ar inånga år yngre äii du, Lars ', sade jag, ' och frisk som en nötkärna.
Vi Båda syskon slå oss ihop, jag blir ditt stöd, det # r ju alldeles som det bör vrrk~.
Vår Herre vill ha det alldeles så '.
' Alldeles så ', iipprepade han, men tycktes för resten knappt upp- fatta mina ord, ' jag ville s&amp; gärna Iia litet snus.
Om det bara inte vore så dyrt.
Om jag orkade gå till Iialidelsboden, skulle jag bedja om litet.
Nar inan blir ganmal ar det sh svårt, det värker i alla leder, inaii diiger ingenting till, bara äter och dricker '.
Dar fick han åter de orden p&amp; Iäpparne - lian Ilade val hört dem.för ofta, stackarn.
' Nu gå vi i Guds namn ', sade jag och tog lionoin vid liaiiden.
' Men om jag säger att det icte far ske ', högg inin brorson till och kom ett steg .emot oss.
' Så går jag till presten och fragar, om jag Bör taga vård oin iniii broder eller ej ', svarade jag och stig honoiii i öC; oneii, så att lian skamdes, vände sig tvärt och gick.
Men liiistïiiii sprang efter en snygg rock och hängde öfver deii gamles paltor.
' Ja, di1 tanker pk liiir det ser lit för byfolket ', sade jag, ' men du tanker icke på vår Herre '.
' Ja, hon in % gärna försöka sig nied liononi ', gentog kusinen liårdt, ' jag trodde annars att lioii hade haft nog af lionoin. '
Jag teg och bror min suckade ' djupt.
Då liksoni kände jag p$ mig att han hade ett minne af det förflutna och jag tyckte dubbelt synd om Iionom.
När vi kommo ut på gården och gingo förbi de kifvande barnen, tänkte jag ovillkorligt: ' stackars barn, I ' ~ ä x e n opp till ett syndastraff '.
Så flyttade lian till mig i stugan och var liar anda tills lian dog., r a h, Britta, livad du gjorde rätt))., sade jag varmt.
' Jag kunde ej göra annorlitiida ', svarade hon enkelt, Lars Blef så sinhingoin biittre till sinnes, ' frisk hlef lian aldrig och liuinöret var litet ledsamt ibland, inen liar plågorna gåfvo lionoin ro, .kunde.
man riktigt glada sig å t att han hade det så lugnt och godt p&amp; sina gamla dagar.
Och s % fick jag den hugnaden se huru han fick en tanke pi, de himmelska tingen.
Han var ju så gammal ocli skröplig och hade just aldrig tänkt p % Gud i sina friska dagar - men ' Herrans nåd - står det - ' varar evinnerligen ', skulle den då icke vara lifvet ut?
J a g läste ju ofta för honom ur Kya Testamentet och förklarade s % godt jag förstod.
Blen merendels rörde han ihop andligt och världsligt, så att man kunde både skratta ocli gråta vid det.
Jag minns att en g h g frågade han om jag trodde att lian skiille få sniis i himmelriket, en annan gång, om han skulle f&amp; ha den basta blå rocken i hvardagslag där.
Jag fick d % svara honom sa som man svarar barnen, då de frhga om de f % karameller och leksaker i him- melen: ' Var Herre ger sina barn nog och öfveï nog, hvas och en får sin bägare full och ingen kommer att titta snedt på om den enes ai.
litet större än den andres '.
J a, här skg man, riktigt som i en spe- gel, hur fåvitskt den handliar, som uppskjuter sin sak med Herran och offrar sina bästa krafter %t fåfänglighetens tjänst.
&gt;len mot det sista liksom klarnade det opp nagot i hans sjal.
jag förstod det på hans ord.
de säga, det sker sk ofta emot döden.
Hon tystnade, men jag satt som v8iitade jag p i mes.
Hoii log.
» Ja, nu är historien slut, det var intet markvärdigarea.
Men jag sade hterigen:
s .Åh, det var ingenting
Nar jag gick följde hon mig ut i förstugan och då jag kommit .ett stycke p % vag och shg mig tillbaka, stod hon kvar i dörren och nickade.
Den hvitbrokiga katten sprang jämte mig en stund, men han tänkte på ullsäcken och vände snart om.
J a g gick hemåt.
Molnen hade delat sig och himmelen lyste frain klar och hög, luften kändes friskt starkande, horisonten var mörkt blå och hela landskapet hade fått en annan färgton.
Allt hade lik- som höjt sig, samlat sina skingrade krafter och beredt sig p i n %got.
Och det kom.
Solljus, solljus!!
Den lilla snön, som låg kvar
på kyrkotnket, började blixtra och blinka i hvart enda korn, dufvorna däruppe i klockstapeln sträckte på sina fina, skinirande halsar och började kuttra, de bjärta papperwosorna fingo förklarade färger, det röda blef blod, det gula, blef eld, det blåa blef himmelsk azur.
Solljus, solljns!
J a g kände mig med ens glad som ett barn och måste knäppa mina händer,, Gud ske lof, det finns något annat an moln och skuggor, Gud ske lof!
a Anrrza ~ ~ z u t s o n.
Några svenska nutidsromaner.
Holger Pide af Amanda Kerfstedt.
Promethem af Axel Lnndeghrd.
Camilla af 12ichert von Koch.
Lena af Renk. '
Holger Vide, roman ' af Amanda IIeifstedt.
Det är flera år sedan vårt land mottog något större arbete af denna författarinna, livilken i så hög grad lyckats att förvarfva sig allmänhetens erkännande och intresse.
Åtskilliga till omfång och innehall mindre betydande publikationer, såsoin ungdomsböcker och bidrag till den mer efeinera litteraturen i kalendrar, tidskrifter in.
m., hafva ju med hennes välkända signatur utltommit, men denna Amanda Kerfstedts senaste bok Mr dock af helt annan innebörd och af helt annat värde.
» Holger Vide, roman,, sthr det på titelbladet, inen ar det en roman i den mening, man af ålder och af vana tillmätt detta ord?
Knappast, ty det, som egentligen berör oss, liandlingarna, utvecklingen, försiggår vida mera inom än utom de skildrade personligheterna.
Själfva historien ink till sina yttre drag lätt antydas.
En under enkla, tarfliga förliållanden fostrad ung man faster sig under utvecklingsilreri vid en ung flicka, som under denna tid varit hans stöd och hjälp.
De båda unga ha ingått ett förbund för fsamtiden, men på hur lös- liga grunder detta skett, fraingar af Holgers bref, som börjar boken.
Han erkänner sin förbindelse till den Nina, som en gang varit honom en så trofast bundsförvandt, men han ~älskarw.
henne ej, och ett ak- tenskap ntan kärlek ar en lögn, lian vill blott lefva i sanningen och alltså vill han göra förlofningen om intet.
Ninas svar harå ar sardeles.
originelt, liksom öfverliufvud brefvaxlingen emellan de iiliga tu.
Holz ser icke de Iiöga etiska sanningskrafven, h a ~ l tvingas a t t erkänna hennes praktiska syn p i tingen och så afslutes äktenskapet.
Mina ingår däri med en fast tro på a t t hennes insats, viljan att göra alit för mannen, verkligen skall kunna skapa lyckan, under det Holgers medvetande att blott liafva gifvit efter utan a t t slappa tanken att, en nian låter sig icke bindas utan vrede,, redan från början likasorn kartliigga de klippor och skar, p i hvilka den äktenskapliga lyckan skall komma att strands.
Och strandar gör den.
Men oafsedt den hos en läsande allman- het alltid öfvervagande önskan att se allt i ljust, a t t få vara med om hur allt reder sig och går val p&amp; slutet, inåste dock äfven en mera tankande läsare, som med sympati följer författminnan och i regeln icke tror på nkgon förhärskande rosenfärgad kolorit öfver lif- vet, dock frainställa en fraga: hvarför går det dessa bada, Holger och Nina, så illa?
Båda iiro ju kraftiga och begåfvade personligheter, och dock i trots af allt som borde förenat dem, i trots af det ge- inensainma färäldraskapets mäktiga inflytande, finna de icke hvar- andra, förrän det är för sent.
Och hvarför a r det för sent?
A t t Rolgers blinda egoism och något sjalfrattfärdiga förtriifflighet inkste lida ett nederlag, a r ju sjalff allet, men hustruns öf vergif vande af ma- kans och moderns plikter synes oss frangå af ett, i ett exciteradt ögon- blick med reminiscenser från Dockhemmet fattadt beslut, icke resul- tera af ett moget öfvervagande.
Hon borde icke hafva trott pk de falska orden om olyckans följder, a t t olyckan fördarfvar krtrakteren, icke M i t öfvertyga sig att just hon skapade mannens olycka.
Xera då så skett, var motivet för hennes flykt ädlare och djupare an No- ras, likasom hennes själsbildning står högt öfver dennas.
Förf: s naim a r oss en borgen för a t t detaljbehandlingen läinnai föga ' öfrigt a t t önska.
I detta afseende m % hänvisas till den ypper- liga skildringen af förlofningsfesten i mäster Sörens hem saint lifret i universitetsstaden.
Äfven Atskilliga hnfvudstadsvyer och landsorts- typer äro utmarkta; bast kanske ändå den dråpliga Mari och hennes Anderson.