Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi befriade oss hastigt ur det hopfästa myggtältet, ryckte på måfå till oss några klädesplagg och skyndade springande och i blotta linnet ut ur sofrummet, som var beläget i öfre våningen, samt utför den darrande marmortrappan.
Då villan låg temligen afsides och ett par inbrottsstölder kort förut föröfvats i trakten, hade vi icke blott låtit låsa dubbeldörrarna ut till trädgården, utan äfven dörren mellan trappan och bottenvåningen.
Vi hade alltså tre lås att öppna, och vi erinrade oss vår villas bräcklighet och murargesällernas slarf.
Det är dock förvånande hvad man i ett sådant kritiskt ögonblick stundom handlar träffsäkert och raskt.
Man hinner icke att känna rädsla.
Först då vi stodo ute i trädgården, medan ett gulgrått dammoln insvepte villan och delvis liksom beslöjade hvad som skedde, erforo vi, vid tanken på den stora olyckan som plötsligt träffat trakten, en pinsam känsla, som dock snarare förtjenade namn af ängsligt deltagande än af förskräckelse.
Äfven denna känsla ersattes hastigt af en annan, som nästan skulle kunnat kallas beundran.
Vi ryste under intryck af samma stämning som bemäktigar sig åhöraren, då i någon af Roms kyrkor orgeln stämmer upp, ackompanjerad af kör, stråkinstrument, trummor och basuner.
Skakningen fortfor ännu.
Citronträdens stora frukter rörde sig af och an och kvistarna svigtade.
Några enstaka stjernor brunno ännu i den gråkalla dagningen.
På landsvägen tvärstannade hästarna framför vagnarna.
Hönsen skrockade i hönshusen och uppskrämda småfoglar kretsade ängsligt i luften.
På afstånd hördes hundarnas skall och dofva tjut samt det dämpade bullret af störtande skorstenar, takpannor och gesimser.
Bortom villornas tak böjde sig långsamt den närmaste kyrkans smäckra kampanil åt sidan – och föll.
Utanför hotellen samlades främlingarna, insvepta i täcken och filtar.
Några svimmade, andra buro eller stödde sjuka.
På gården framför Hôtel de Rome, som blifvit temligen ramponeradt, utstjelptes en mängd reseffekter, halföppna koffertar, rullstolar, böcker och kläder om hvartannat som vid en eldsvåda.
Samtidigt med förödelsens dämpade buller rådde ett slags egendomlig hemsk tystnad i den ännu yrvakna naturen.
Sjelfve talade vi icke, vi voro åskådare.
Man hörde endast den spruckna och hesa rösten af en sjuk nittioårig italiensk hexa, som, insvept i ett lakan, lyftes upp på murens krön, tätt bredvid vår trädgård.
Skakande sitt hufvud, hvars naggiga hår var lika hvitt som lakanet, öfverröstade hon jordbäfningen med de gröfsta och smutsigaste utrop och eder hon kunde erinra sig.
Det första jordskalfvets längd beräknades af de flesta till tre minuter och mer.
Men helt visst var detta öfverdrift.
Ofrivilligt gör fantasien vid ett tillfälle som detta sekunden till minut, minuten till kvart.
Skakningen var våldsammast i början.
Den öfverrumplade trakten med ens i sin fulla styrka och upphörde genom långsamt aftagande och bortdöende.
Lindriga jordstötar återkommo med kortare eller längre mellanrum hela det följande dygnet.
Morgonluften och kanhända äfven blygsamheten tvang oss att använda de minuters lugn, som nu följde, till att komplettera vår toalett.
I allmänhet hade vi få och omaka klädesplagg, den ena endast en ytterrock, den andra en känga och en strumpa.
Men det var endast ogerna man närmade sig villan, som stod der med sin brustna skorsten och sitt uppfläkta tak som en väntande råttfälla.
Vi begåfvo oss derför endast en och en i sender dit in, nedkastade från verandan hvad vi behöfde samt återvände till trädgården, der vi klädde oss.
Att dessa försigtighetsmått icke varit öfverdrifna, bekräftade snart ett nytt, ehuru betydligt kortare och svagare jordskalf.
I detsamma steg solen ur hafvet.
Under timmarnas lopp flyttade hela San Remo, hela Rivieran ut på gatan och från gatan på landet.
Den stora chaussén fyldes af vagnar, lastade med kuddar och madrasser, af kvinnor med vaggor och kokkärl samt af män med andra artiklar, hvilka voro behöfliga för att kunna tillbringa de närmaste dagarna under bar himmel.
Alla ropade och samtalade högt om den skedda olyckan.
Städerna och byarna blefvo snart så godt som öfvergifna.
I villornas eller landthusens trädgårdar började flyktingarna resa sig tält och baracker af täcken, golfmattor, skynken och brädstumpar.
Den gemensamma faran utjemnade skilnaden mellan fattig och rik.
Ju större palats, ju större fara!
Först i det fria fans säkerhet.
Den ende, som i stolt bekymmerslöshet kunde fortsätta sina vanliga lefnadsvanor, var uteliggaren.
De fleste af främlingarna föredrogo att alldeles lemna denna trakt, hvars förträffliga klimat för en gång besannar de många skepparehistorierna om Italien, men hvars mark nu börjat darra under deras fötter.
Jernvägsperrongen var hela dagen svart af folk.
Det oaktadt var just San Remo den stad, som slapp lindrigast undan.
Här spildes ej ett enda menniskolif, medan otaliga offer begrofvos under ruinerna i de byar eller städer, som vi rundt omkring oss kunde urskilja med blotta ögat och hvars kyrkklockor vi kunde höra.
Då vi mot middagen erforo, att särskildt Oneglia blifvit betydligt sköfladt, drefvos vi dit af denna oemotståndliga nyfikenhet, denna åtrå att se olyckan, hvilken är inneboende hos hvar och en, fast man blygs att erkänna det, ehuru den icke blott genom Spaniens och den antika verldens arenor, utan också genom teatern fått ett slags estetiskt erkännande.
Längs vägen till Oneglia visade sig mer eller mindre skadade byar och hus.
Öfver oss på berget låg det illa åtgångna Bussana, hvars kyrka sammanstörtat öfver de olyckliga, som efter en glad karnevalsnatt samlats till fastlagens första morgonmessa.
I vingårdarna och de gråsvarta olivskogarnas gräs lägrade flyktingar i sina provisoriska trastält och kokade mat på eldar.
Hela Rivieran, denna tropiska lustgård, som Europas louisdorer och guinéer arrangerat till ett femtio mil långt Casino, tycktes förvandlad till ett enda stort zigenareläger.
Stationshuset i Oneglia, stadens enda trähus, var ordnadt till sjukhus.
I väntsalarna lågo de sjuka bäddade på bänkar och stolar.
Inne i staden var förödelsen värre, än vi väntat.
Få hus voro fullkomligt oskadade, många remnade från grund till tak, några sammanstörtade.
Ett par gator voro alldeles otillgängliga.
Oftast voro husens trappor ramlade, och från balkongernas trasiga balustrad hängde ännu de sammanknutna lakan, hvarpå man räddat sig.
De soldater, som sårats vid kasernens instörtande, lågo i promenaden, i fältsängar, under bar himmel.
Rundt omkring kamperade befolkningen i sina trastält.
Alla hamnens pråmar och slupar, alla skepp voro lastade med menniskor, madrasser och täcken.
Ända uppe i riggen syntes ängsligt tittande ansigten.
De italienska boningshusen – palatsen, som de vanligen kallas – äro icke blott genom den redan antydda vårdslöshet hvarmed de understundom uppföras utan äfven redan genom sin konstruktion ömtåligare för jordskalf än hvad nordligare länders hus rimligtvis skulle vara.
Af trä och jern, det enda som kunde sammanhålla dessa oftast ganska stora byggnader, fins ej mycket.
Taket till hvart särskildt rum består oftast af ett muradt hvalf, golfvet af tegel, trapporna af marmor, taktäckningen af stora klumpiga tegelpannor.
Det allra värsta är kanske likväl, att murarna ofta nog icke äro uppförda af huggen sten som i Frankrike eller af tegel, utan af alla möjliga och omöjliga slags stenar, hvilka ett annat folk med mera sinne för det solida på sin höjd skulle använda för gatan.
Framme vid torget sida om sida med den delvis sammanstörtade kasernen och kyrkans i taggar afbrutna torn hade ett sådant der trevåningars »palats» störtat till en enda hög af kullerstenar, kalk och sopor.
Några ordentliga murstenar voro alldeles icke att upptäcka.
Något trä fans lika litet, om de kringkastade takstolarna och möblerna frånsågos.
Under denna hög, som icke förtjenade namn af ruin, lågo flere familjer begrafna.
Vid vår framkomst framgräfdes liket af en adertonårig flicka – en af stadens rikaste och vackraste.
På aftonen hade hon flere gånger bedt sin pappa att följa henne på karnevalsbalen.
Då han vägrade och slutligen blef vred, gick hon gråtande till sängs för att aldrig gråta mer, stackars liten.
Egendomligt nog hade hon resårmadrassen samt den upp- och nedvända sängen öfver sig!
– Hon var söndersliten i två stycken och lyftes i det blodiga lakanet som en påse slagtadt kött.
Soldaterna, som arbetade med gräfningen, lade icke utan en viss djupt gripande pietet den olyckliga döda på den med svart vaxduk klädda likbåren.
En ung brunett, som hela tiden suttit på en kärras fallna skalmar och orörligt stirrat på de arbetandes hackor och spadar, reste sig i detsamma, stampade och ropade:
– Hon var min bästa vän!
Ha ni förstått?
Oh, poverina!
Den lifskraftiga, undersätsiga brunettens sorg stegrades till förtrytelse öfver det orättvisa olycksöde, som drabbat hennes hembygd.
Nervöst skrynklande sitt förkläde mellan fingrarna gick hon från den ena gruppen af åskådare till den andra och talade så hårdt, att hennes af kväfda tårar rosslande röst hördes öfver hela torget.
– Vi gå i kyrkorna, – ropade hon.
– Vi bedja och presterna bedja för oss, och likafullt få vi upplefva en dag sådan som denna!
Det som synbarligen smärtade och uppretade henne var att stå overksam, att icke få hjelpa till med att lyfta sin döda men ännu varma väninna på båren, icke få lägga upp hennes mot marken hängande nakna arm, icke få stryka hennes hår till rätta.
Soldaterna vägrade höfligt men bestämdt hvarje civil person att biträda vid räddningsarbetet.
Till en början kunde deras beteende i detta afseende förefalla meningslöst grymt både mot de ännu under ruinerna försmäktande offren och mot alla oskadda, som sysslolösa stodo omkring.
De hade dock goda skäl för den bestämdhet hvarmed de afvisade en hvar, som erbjöd sina två armar till tjenst.
Svaga jordstötar förnummos ännu, och om icke största möjliga försigtighet vidtagits, om alla fått följa sin känslas maning och störtat in mellan de lutande ruinerna, hade man möjligen nästföljande morgon uppklistrat på telegrafstationernas dörrar en dödslista, som varit lika lång som den första dagens.
Det blef oss alltså icke annat öfrigt än att vara åskådare.
Folkmassans dystra tystnad afbröts endast af flickans utrop, hackornas klingande och soldaternas taktmässiga tramp, då de kommo eller aflägsnade sig med likbåren.
Uppe på grushögen stod en officer som ledde arbetet.
Med ens gaf han de arbetande ett tecken att hejda hackorna samt böjde sig ned och lyddes som om han hört något ljud ur djupet af den grop, den mörka graf som öppnats vid hans fötter.
Man sökte der den omkomna nyss bortburna flickans far.
Åskådarna trängde sig fram, ängsligt väntande, och soldaterna glömde för ett ögonblick att hålla dem tillbaka.
Officeren steg ned i gropen.
Under andlös oro mötte allas ögon hans, då han efter en stund åter visade sig.
Han hade endast behöft yttra: han lefver!
Och öfver hela torget skulle hela folkmassan som ett eko ha upprepat: han lefver! han lefver!
Men officeren skakade på hufvudet.
Hans läppar rörde sig och han yttrade några ord så sakta att ingen hörde dem.
Men hvar och en förstod att officeren hade hviskat: han är död!
Om tjufvar icke utplundrade dem ända till de spikar, som buro porträtten af Vår Fru, så kom det sig af att ingen tjuf vågade sig in under de fallfärdiga murarna.
Kanske kom det sig också af något annat.
Medgången söndrar, den gemensamma olyckan förbrödrar.
Det är icke så alldeles omöjligt att den tjuf, som under vanliga förhållanden skulle uppbjudit hela sin fyndighet för att bryta sig in hos sin granne, i dag då dennes dörr stod på vid gafvel, blygdes att smyga sig dit in.
Hjelpsamhet och offervillighet, ja, till och med ärlighet blefvo under dessa dagar det utmärkande draget hos hvarje italienare.
Vi voro så godt som fastande sedan morgonen, och då vi på ett af Oneglias torg sågo en månglare upptorna sina varor på ett provisoriskt bord för att förse folket, kunde vi icke motstå att utvälja oss några bullar.
Då börsen emellertid drogs fram och betalning skulle ske, gjorde den trasiga, svartmuskiga försäljaren en afvärjande åtbörd.
Han hade redan förlorat så mycket, förklarade han, att han icke längre frågade efter, om hans affär ginge i putten, blott de fattiga djeflar, som han såg rundt omkring sig, åtminstone fingo litet att äta.
Endast genom att öfvertyga honom om, att vi voro främlingar och inga fattiga djeflar och att han just för att kunna hjelpa dem, som icke hade några mynt, borde taga betalt af dem som hade några, lyckades det att påtvinga honom några soldi.
Vackrare kan det dock icke vara att se Stambuls sultan, då han vid selamlik, prydd med ädelstensagraff och omgifven af sitt rikes stormän, utdelar värdigheter och glimmande ordensstjernor, än det var att se den bruna lilla italienaren, der han, envist vägrande att mottaga någon ersättning och klädd i en skarlakansröd lufva, som erinrade om en turkisk fez, utdelade ägg och bröd, mjöl och kaffe åt alla hungriga som närmade sig.
Icke långt från Oneglia låg det förr så idylliska Diano Marina, en i urgamla olivskogar inbäddad stad vid hafvet.
Det var ett nytt Casamicciola och betraktades som jordbäfningens centrum.
Den vackra domen, som varit ortens stolthet låg i ruiner.
Bangården bar från grund till tak så stora remnor, att man kunde lägga sin arm i dem.
De liknade i stort de gapande, vågiga sprickor, som man efter ett yxhugg ser i en trästock.
Långs banlinien stodo vaggoner och lastvagnar, i hvilka sårade och sjuka hade fått en kvalmig fristad.
Hopkrupna och utan att samtala sutto menniskorna på stadens öppna platser.
Hvar tredje eller fjerde bar plåsterlappar och förband.
Och många af dessa stackars husvilla hade ju förlorat allt hvad de egde.
Till hjelp mot eldens följder finnas assuransbolagen – och elden är slut när den är släckt; jordbäfningen kunde när som helst öfverrumpla dem på nytt.
Många byggnader långs de delvis otillgängliga gatorna föreföllo utifrån, om man frånsåg de krossade fönsterrutorna, fullkomligt oskadda.
Först då man såg in genom porten, upptäckte man förödelsen: alla etager lågo nere i källaren.
I källrarna lågo äfven de stora förstörda lager af olivolja, hvilka varit detta samhälles rikedom.
De fallfärdiga husen kunde icke rifvas utan nedsprängdes med dynamit.
Man uppgaf, att ensamt i denna stad de förolyckades antal betydligt öfversteg 300.
Vid vår hemkomst till San Remo, der uppståndelsen var lika stor eller större än på morgonen, gälde det att ordna sig för natten.
Jag tror mig icke öfverdrifva, om jag säger, att den natten sof ingen på hela Rivieran i sin säng.
De främlingar, som stannade i hotellen, tillbragte denna och efterföljande natt i hotellens täckvagnar och omnibusar.
Våra grannar i de närmaste villorna hade gjort sig tält af golfmattor och plaider.
I hvar trädgårdstäppa, hvart litet höns- eller kaninhus trängdes menniskor.
Den första natten var icke tal om sömn.
Villan beträdde vi endast ogerna.
Skulle någon dit in för att hemta något, skulle kokerskan värma té i köket, strax började marken darra, ehuru endast lindrigt.
Det var, som om en elak ande hade suttit på lur djupt nere i källaren och dunkat i bottenvåningens golf, så ofta vi närmade oss.
Den uppjagade fantasien förvandlade snart minsta kny och knäpp till jordstötar.
Till lycka för alla var natten nästan som sommarvarm.
Luften var stjernklar, och öfver de kungliga fikonträden och den svarta olivskogen syntes det spegelblanka hafvet.
Inne i trädgårdarna rörde sig främlingar och infödingar af och an, insvepta i hvita sängfiltar, medan i de provisoriska tälten lamporna lyste genom de brokiga skynkena.
Ropande genom mörkret samtalade vi då och då med våra grannar om hvad som skett eller skulle ske.
Några påstodo med bestämdhet, att en ny katastrof vore att vänta i dagningen.
Ehuru detta påstående saknade all berättigad grund, upprepades det så ofta och med sådan öfvertygelse, att det småningom öfvergick till en dogm, hvarom intet tvifvel längre kom i fråga.
Insvepta i filtar hade min hustru och jag slagit oss ned vid en italiensk oljelampa i trädgården.
Jag fördref tiden med att granska ett ofulländadt manuskript, hvilket jag arbetat på föregående afton och hvilket legat kvar på skrifbordet under jordskalfvet.
Jag anför detta som ett exempel på, hur egendomligt slumpen understundom gestaltar sig.
Manuskriptet innehöll nemligen början till en dikt, som jag kallat Glada Gudars Hjelp, och i hvilken jag låtit skildringen af en förmodad jordbäfning spela in.
Något oviss om hur en sådan verkligen toge sig ut på nära håll, hade jag lagt upp diktens inledning.
Längre hann jag icke, innan redan tidigt följande morgon jordbäfningen tjenstvilligt bultade på liksom en efterskickad Ciociara för att stå modell.
Medan jag nu framstupa i gräset vid oljelampan stafvade i det svårlästa arket, ringde det plötsligt på trädgårdsgrinden.
Men det var icke den våldsamma modellen från morgonen, det var icke jordbäfningen som nu lät klockan klinga.
Utanför grinden stod en hvit skepnad med en hvit sängfilt från fötterna ända upp under armarna och en annan som ett dok öfver hufvudet.
Det var vår husvärd.
– Klockan är snart fyra, – yttrade han, öppnande sitt guldur som slog blixt i lampskenet.
– Ett svårt jordskalf väntas i dagningen, som herrskapet nog vet.
Jag tänkte, att ni lättare skulle hålla modet uppe, om vi mördade tiden med samtal.
Husvärden var en svart, korpulent herre, som ibland om eftermiddagarna långsamt brukade närma sig villan och prata bort en stund.
Hans skodon voro koketta som ett fruntimmers och han bar alltid en mycket stor signetring samt en tjock klockkedja af guld och med medaljong.
Sjelf hade jag då för tiden endast en mycket oansenlig silfverklocka.
Det var derför alltid för mig ett mycket förkrossande ögonblick, då vi för att kontrollera tiden togo upp våra ur, han sitt af guld och jag mitt af silfver.
Att en guldklocka med dubbelboett, guldkedja och guldmedaljong skulle kunna missvisa på några minuter, ja, ibland till och med gå sämre än ett simpelt silfverur, kunde naturligtvis aldrig sättas i fråga.
Hans ur gick alltid rätt, parola d’onore signore, gick det inte alltid rätt och mitt orätt – äfven om ett par som skratt klingande klockslag från närmaste kampanil skvallrade om motsatsen.
Vi hade emellertid låtit duka fram kakor och té på en servet på terrassens trappsteg samt bådo honom sitta ned och fylla en kopp för egen räkning.
Han gjorde dock en afvärjande åtbörd, som genom sin dramatiska öfverdrift kom honom att likna en teaterfigur, der han stod draperad i hvitt.
Té, förklarade han, smakade för honom som dekokt på tobak.
Han föredrog att få röka ut sin cigarr.
Med en oefterhärmlig värdighet tuggade han på sin eländiga, långa italienska cigarr, detta fusel, som, innan någon törs njuta af det, först en längre stund måste utandas sina giftångor på en öfver ljuslågan anbragt, för ändamålet enkom konstruerad hållare.
För öfrigt bar han det stolta namnet Alessandro samt fördjupade sig gerna i politiska kannstöperier.
Mot landets ledande män hyste han det mest brinnande hat.
Ministrarna voro tjufvar allihop.
Han kunde noga uppgifva hur mycket hvar och en af dem hade stulit.
Den ene hade stulit sexton millioner, den andre sex, den tredje ...
Att någon af dem möjligen varit nog tafatt att nöja sig med ett par tre lumpna hundra tusen, föll honom aldrig in.
Hans smak för runda tal kom icke blott i dagen på ett påfallande sätt, då det var fråga om hyreskontrakt och ersättning af sönderslaget porslin, utan äfven då man vädjade till hans erfarenhet för att få ett godt råd, när det gälde att gifva drickspengar åt någon kusk eller brefbärare, som en längre tid offrat sina tjenster.
Han talade då aldrig om francs och ännu mindre om kopparmynt utan gjorde alltid sin beräkning i guldmynt, alltid i scudi.
– Gif karlen två tre scudi, – kunde han säga med en axelryckning, – så får han vara nöjd.
Något samtal ville dock icke rigtigt komma i gång nu i den tidiga timmen, oaktadt vi satte fram litet surt, förfalskadt italienskt vin för att pigga upp signor Alessandro.
Min hustru satt på terrassens trappstenar med ryggen mot en vattenbassäng och fördref tiden med att »knyta gräs» eller »dra strå» för att se om villan skulle ramla eller ej.
Blef det längsta strået draget, betydde det ja; då skulle villan ramla.
Men det vardt icke det längsta strået.
Det vardt i stället upprepade gånger det kortaste.
Villan skulle stå.
Vi erinrade om brahmaprester der vi sutto i våra hvita mantlar gult belysta af den klassiskt formade högfotade oljelampan utan glas och öfver hvars messingsbrädd garnveken hängde fram med glödande skarn.
Här och hvar rörde sig liknande små gula lågor mellan träden, medan grodornas millionstämmiga koncert, hvilken bådade vårens ankomst, fylde natten som skorrandet af entoniga, tagelsträngade, österländska instrument.
Man kunde trott sig vara vid någon indisk pagod midt i ett läger af pilgrimer, som inväntade soluppgången för att åse förbränningen af en rajas lik.
Långsamt bröt dagningen in.
Tysta och uttröttade sutto alla under träden och väntade.
Haf och himmel gulnade spökaktigt.
Som ett guldmynt, uppskjutet ur springan på en sparbössa steg solen hastigt ur hafvet.
Den högt belägna kyrkan Madonna della Costa träffades i detsamma af en röd ljusstrimma, liksom om den förestält rajans uppflammande bål.
Fönstren glödde kring den blåhvita kupolens tambur som granater i en pannring af silfver på hans likbleka änne.
Plötslig rullade en dof, kort, svag jordstöt under marken.
Alla sprungo upp.
Nu skulle det väntade, förskräckliga komma.
Men det väntade, förskräckliga kom aldrig.
En ytterst svag jordstöt, det var allt.
Dogmen om den katastrof, som skulle inträffa i soluppgången, fick dela dogmers vanliga öde att slutligen utskrattad falla till stoft.
Öfver spillrorna af den fallna dogmen drog hela Rivieran en suck af lättnad och af obeskriflig tacksamhet samt kokade sitt morgonkaffe.
Rundblick och lägerlif.
När lättsinnet dör blir lifvet en engelsk söndag.
En enda lättsinnig tungas ordlekar göra vid en stor olycka understundom större välgerningar än hundra kloka råd och beklaganden.
Likafullt hände det under dessa dagar, att italienare uppbragta refvo sönder de franska tidningarna, hvilkas beskrifning öfver jordbäfningen föreföll som en målning af Pans uppståndelse, en skildring af en vansinnigt uppsluppen fars, i hvilken gräddan af Europas societet uppträdde i lintyget.
De franska korrespondenternas fint skurna pariserpennor sprutade gnistor af förtjusning.
De målade dessa Nizzas rika lättingar, som genast vid första jordstöten kastade sig på expresståget och slutligen ankommo till Gare de Lyon i Paris med den bristfälliga drägt, i hvilken de störtat ur sofrummet eller med den maskeradkostym, i hvilken de ännu dansat, då jordbäfningen afslutade balen som en oordnad, ursinnig cancan.
De berättade hur comtessan A. och baronessan B., modedrottningarna, lemnande kläder och nipper åt sitt öde sammanträffade i hotellets trädgård med sina tillbedjare, barbenta och i nattmössan.
De tecknade med skrattretande ysterhet de grupper af herrar och damer som i nattdrägt rörde sig i Nizzas och Mentones annars så högtidliga promenader.
I sanning, ämnet var bottenlöst.
All den nakenhet, som lefvat gömd i kläder och alkover, hade plötsligt stigit fram på kajer och torg, ohöljd, öfverstrålad af sol och mot en bakgrund af fikon- och citronträd, palmer, cedrar, haf och olivbevuxna berg.
Sårade, hvilkas traskläder voro rödfläckliga som vintrampares, sutto likt ohyggliga på måfå hopfantiserade fogelskrämmor midt ibland bara armar, ungdomligt rundade knän, marmorhvita vrister, svarta silkesstrumpor, karminröda sidenstubbar, ljusblå sängtäcken, storblommiga nattrockar och spetskantade, långa med kronor märkta nattskjortor.
– Men en svensk penna kan ej teckna en chemis.
Derför lönar det ej att fördjupa sig i skildringen af detta hänsynslösa blottande, denna form- och färgorgie, som dessutom endast en pensel skulle kunna återgifva.
Sinnets medlidande brottades med ögats glädje.
Man ville både gråta och applådera.
Det var en i hejdlös målareglädje diktad tafla, der till och med blodfläckarna jublade.
Det var en i festbelysning improviserad tablå föreställande förstörelsen, anarkien som måhända en gång »après nous» skall gå fram öfver verlden, slitande kjolen från den kyska och rocken från den rike och tömmande millionärsfruns koffert öfver gatan.