Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sistnämnde stadgande synes vara så mycket mera nödvändigt, som genom majoritetens inom komiténs beslut att i Landstinget inrymma ständig plats äfven för länets städer fara torde uppstå, att månget för landsbygden godt förslag, hvilket ej visar sig direkt gagna 124 städerna, skall falla, när städernas deputerade, förenande med sig det vanligen ej ringa antal lands-ombud, som för hvarje utgiftsförslag hafva i beredskap silt nej, lyckats bilda Tingets röstpluralitet; likasom att, å andra sidan, månget företrädesvis för städerna nyttigt förslag skall äfventyra att i Landstinget undertryckas af landsortens deputerades stora majoritet, derest icke den utväg är genom lagen beredd att medelst ärendets hänvisande till och upptagande af den eller de kommuner, hvilka det egentligen rörer, bereda åt förslaget önsklig framgång.
123 Reservation af Justitie-Borgmästaren C. J.
Stolpe.
När ett lagstiftningsarbete företages till behandling inom ett af flera personer bestående kollegium, kan det ej undvikas, att ju skiljaktiga åsigter skola i mer och mindre vigtiga frågor mot hvarandra uppträda.
Detta har också inträffat uti den komité, som erhållit nådigt uppdrag att utarbeta förevarande lagförslag, och undertecknad har haft det missödet, om det så bör anses, att i en mängd frågor af både essentiel och formel beskaffenhet befinna mig i minoriteten, t. o. m. att ofta stå alldeles ensam.
Under sådana förhållanden är det visserligen en pligt att, med de skäl man kan ega till sitt förfogande, söka att hos kollegerna göra sin mening gällande; men då arbetet går ut på, icke att stifta en lag, utan att föreslå den, är det, efter min uppfattning, icke angeläget att drifva detta bemödande utöfver en viss gräns.
Man har i stället den utvägen, att lägga den underlägsna meningen bredvid den segrande, så att de som i sista handen få ämnet till behandling, må kunna anställa jemförelse mellan båda åsigterna, en jemförelse, hvilken ar desto nyttigare, som den ena meningen lika ofta kan vara den andras komplement, som motsats, och sjelfva motsatsernas framhållande innebär den enklaste förklaringen på hvarderas inre motiver.
Dessa äro orsakerna hvarföre min reservation framträder i gestalten af fullstän - 124 ständiga motförslag, hvartill väl också finnes en särskild anledning, grundad i methoden för komité-arbetets bedrifvande.
När, efter flera gånger förnyad både muntlig och skriftlig bearbetning af frågan om kommunallag för landet, komiténs sekreterare erhöll uppdrag att, i form af lagförslag, uppsätta komiterades med eller utan skiljaktighet fattade beslut, och detta arbete var fullbordadt, fann jag mig uppfordrad att försöka en skriftlig uppställning af ett särskildt lagförslag, som i både sak och form återgaf mina egna åsigter, enär det skrifna ordet är den tillförlitligaste proban på tankens klarhet och riktighet.
Att, vid detta göromål, andra uttryck för gemensamma tankar och en annan ordning för de särskilda satsernas sammanbindning till ett helt skulle söka att göra sig gällande, är tillräckligt grundadt i sakens inre beskaffenhet för att behöfva förklaras.
Vid ärendets påföljande behandling föredrogs detta motförslag, hvars motiver jag sökte att muntligen utveckla; men högst obetydligt deraf, vare sig till innehåll eller form, lyckades tillvinna sig pluralitetens uppmärksamhet.
Vid behandling af lagen om landsting förfor jag på samma sätt, men för att icke inleda ny debatt öfver redan afgjorda frågor och derigenom ytterligare aflägsna tidpunkten för arbetets afslutande, tillkännagaf jag, efter förslagets uppläsning, att detsamma stöde till komiténs tjenst, för den händelse, att något deri kunde, i sak eller form, finnas användbart, men att jag, af nyssnämnda anledning, ej ville påkalla granskning af dess särskilda delar, så framt ej någon annan af ledamöterne funne för godt, att en eller annan af dem till öfverläggningsämne upptaga; — något som likväl icke inträflåde.
Från de åsigter dessa motförslag upptogo har jag ej, i någon hufvudsakligare mån, blifvit af den påföljande diskussionen rubbad.
I några få omständigheter har jag dock ansett mig kunna, utan skada eller måhända till fördel för min mening, antaga pluralitetens satser och uttryckssätt, hvarföre förslaget i öfvérensstämmelse dermed rättats.
I öfrigt framläggas de nu, såsom min reservation, i nära oförändradt skick, endast med tillägg, i lagen om menighetsstyrelse på landet, af kapitlet om sammansatta kommunalsamhällen, hvilket är ernadt att ersätta pluralitetens, af mig ej biträdda förslag till förordning om Kyrkostämma m. m. samt, i lagen om 125 Landsting, af 65 och följande §§, hvilka jag sedan uppsatt i stället för en ifrågaställd författning om härads-kommunalstyrelse
Motförslaget till lag om städernas styrelse och förvaltning har ej i samma ordning tillkommit.
Meningsskiljaktigheten i ett par högst väsendtliga samt på författningens hela innehåll och syftning särdeles inverkande frågor, eller om det nuvarande Borgerskapets och Magistratens ställning i kommunen, afhöll mig från att förnya de förra försöken, hvarföre mitt nyssnämnda förslag är att betrakta såsom ett slags öfverarbetning af pluralitetens.
Såsom jag förut anmärkt, torde ett lagförslag, som framlägges till jemförelse med ett annat öfver samma ämne, i allmänhet icke erfordra någon särskild utveckling af motiverne, hvilka, i följd af sjelfva motsättningen, böra sjelfmant framträda.
Jag har dock ansett mig böra bifoga en sådan motivering, hvilken jag, för jemförelsens underlättande, uppställer i samma ämnesföljd, som uti de särskilda motförslagen är iakttagen.
För nyssnämnda ändamål har jag i dessa förslag låtit paragraf tecknen följa efter ordningssiffrorna, så att ett citat med paragraftecknet i denna ställning hänvisar till mitt särskilda förslag och ett, deri detta tecken står framför ordningsnumern, hänvisar till komiténs, hvarjemte jag inom klausul utsatt den eller de §§ i komiténs förslag, sorn behandla samma ämne.
Efter denna inledning går jag nu att framlägga de särskilda motförslagen.
I till lag om menighetsslyrelse på landet.
(Litt. A.) II. lill lag om städernes styreke och förvaltning.
(Litt. B.) III. lill lag om Landsting.
(Litt. C.) Särskildt förslag Särskildt förslag Särskildt förslag 126 Särskilda motiver. I.
Plan och rubrik.
De i Komiténs 1, 5 och 6 afdelningar intagna bestämmelser har jag lördelat på de i motförslagets 1 och 2 kapitel behandlade myndigheter, sockenstämman och sockennämnden» till hvilkas befogenhet de särskilda frågorna höra.
Jag har på detta sätt velat uti hvardera af dessa kapitel inrymma särskilda och fullständiga instruktioner för dessa myndigheter, på det att någon tvekan om hvad som bör anses vara stadgadt för den ena eller den andra, ej må kunna uppstå.
Jag vill dock ej tillerkänna denna method något företräde framför den af pluraliteten följda, men då förslaget var i enlighet med densamma uppsatt före komiténs beslut om ordningen för paragrafernes' uppställning, och frågan, efter min tanke, icke är af någon synnerlig vigt, har jag ej ansett nödigt att ändra den första planen.
Komitén har uti detta lagförslag utbytt ordet: socken mot ordet: kommun och dess adjektif: kommunal.
Det är icke egentligen af omsorg om det Svenska språkets renhet, som jag härutinnan skiljt mig från pluraliteten, ty jag har också på många ställen begagnat de fremmande orden, utan derföre att jag anser dessa ords upptagande i den specifika bemärkelse, som här blifvit dem tillagd, hvarken riktig, behöflig eller ens erbjudande någon fördel för ämnets formella behandling.
Kommun är, efter min uppfattning, ett generiskt begrepp, som i sig innesluter en mångfalld af species, såsom stad, socken, kyrkoförsamling o. s. v.
Häradet har varit och är ännu till någon del en kommun och den föreslagna landstingsförfattningen har också för afsigt att konstruera en Zäns-kommun.
Särskilda fattigvårds- och skoldistrikt kunna ock, med hänsigt till deras gemensamhet i dylika angelägenheter, betraktas såsom kommuner, så att man kan sägas hafva borgerliga kommuner, såsom städer och socknar, kyrkliga kommuner, t. o. m., om man så vill, fattigvårds- och sZtoZ-kommuner.
Då nu författningen har att behandla menighetsstyrelse i socken, synes det mig ej vara välbetänk att utbyta detta svenska ord mot ett fremmande, som har en långt vidsträcktare betydelse.
Vid de tillfällen, då meningens egentliga vigt ligger, icke på sjelfva lokaliteten, utan på gemensamhetsbegreppet, har jag deremot utah tvekan begagnat ordet kommun, isynnerhet då på en gång fråga varit om olika slag deraf, såsom socken och stad, och dessa båda begrepp kunnat uti ett uttryck inneslutas.
Pluraliteten har ej velat godkänna, användandet af ordet lag för en författning af ekonomisk syftning.
Denna åsigt torde dock ej vara i praxis allmänneligen godkänd, och för öfrigt har jag, vid ordets begagnande, mera haft författningens konstitutiva, än dess ekonomiska karakter i sigte.
Frågan erkännes dock vara af löga vigt.
Mot begagnandet af orde't förordning på detta ställe har jag väl ej något att anmärka, men kan ej godkänna den betydelse af hvad slags författning sorn helst, hvaruti ordet, liela förslaget igenom, användes.
Att ordet författning icke begagnas såsom rubrik på något till efterrättelse utfärdadt lagbud är mig visserligen icke obekant, men då detsamma både i tal och skrift användes, för att beteckna alla slag af sådana, såsom förordning, kungörelse, förklaring, bref, stadgar, re - 127 skrift, plakat och andra numera ur bruk komna benämningar, har jag löreställt mig, att det bruk, jag i samma syltning gjort af detta ord, låter väl försvara sig. 2 och 3 §§.
Vilkoret, att två eller liera socknar, sorn vilja lorena sig om gemensam (borgerlig) kommunalförvaltning, nödvändigt skola tillhöra samma län och samma pastorat, torde vara betänkligt att i en lag stadga.
Det gifves nu socknar, som äro delade mellan två till tre län, och ännu liera, af moderförsamling och annexförsamling beslående pastorat, af hvilka den ena socknen hörer till ett län och den andra till ett annat.
Då socknar af det förra slaget redan utgöra gemensamma kommunal-samhällen, så synes redan deraf, att klyfningen mellan olika län icke utgör något praktiskt hinder för den kommunala enheten, hvarföre ock en sådan förening af två särskilda socknar bör lika väl kunna försiggå.
Hafva dessa socknar en och samma kyrka, så utgöra de derigenom, i kyrkligt hänseende, eli kommunal-samhälle.
xVtt sammanslagningen kan medföra förvecklingar, isynnerhet i fråga om gången för besvärsmål, vill jag ej förneka, men saken hörer i allt fall till undantag, med hvilkas förhindrande det ej torde vara nödigt att lagstiftningen befattar sig.
Förbudet emot lands- och stadskommuners förening till gemensam borgerlig kommu* nal-förvaltning är efter min tanke obehötligt, då de organiska lagarne för de olika samhälle nas förvaltning göra en sådan förening omöjlig.
Den kyrkliga kommunal-enheten finnes deremot på många ställen och kan ej förhindras. 4 §.
Köpingar äro af två slag: handelsplatser, hvilka, under äldre tiders näringstvång, underlades vissa städer, och der dessa städers borgare hade uteslutande rättighet att idka handel och handtverk, samt fläckar, hvilka, stående på gränsen mellan landsbygd och stad. erhållit reglementen för en, i mer och mindre grad, ifrån socknen emanciperad kommunal-förvaltning.
Jag har föreställt mig, att någon tvångsålgärd, vare sig att hämma eller påskynda det utvecklingsarbete, som bör sluta med köpingens förvandling till stad eller återgång till by i vanlig mening, ej vore lämplig, hvarföre jag för inin del låtit bero vid hvad i detta ämne kan vara eller, i följd af samhällenas eget initiatif, framdeles blifver stadgadt. 6 §•
Ifrån skyldighet att till kommunens gemensamma utgifter bidraga hafva komiterade (se § 58 i lagförslaget) undantagit personer, som äro i enskild tjenst.
Den nu gällande sockenstämmoförordningen kommer ock till samma resultat på det sätt, att rösträtt betages personer i nämnda ställning, och att skattskyldigheten göres beroende af rösträtten.
Satsen, att skyldigheter och rättigheter böra motsvara hvarandra, må väl i allmänhet vara riktig; men den får dock icke tagas i sin fulla utsträckning.
Jag skattar till kommunen för •let jag njuter fördel och skydd af de kommunala inrättningarne, och skatten bestämmes i förhållande till min inkomst.
Detta är en sats för sig.
I andra rummet följer att bestämma grunden för och omfånget af rättigheten att afgifva röst, hvilken fråga i allmänhet löses så, att rösträtten mates efter skattskyldigheten, men dessutom uppställas, såsom vilkor för rösträttighetens, d. v. s. lagstiftarekallets utöfning, vissa personliga qvalifikationer, ibland hvilka oberoendet af husbondevälde intar ett icke ovigtigt rum.
Der denria qvalifikation saknas, anses personen icke skicklig att i lagstiftningsarbetet deltaga.
Men deraf följer alldeles icke, att han på samma gång skall blifva qvitt förbindelsen att bidraga till kommunens 17 128 upprätthållande, hvilken sats, äfven i andra fall icke kommit till erkännande.
Fastighetsegare, som ej innehafva svensk medborgarerätt, personer, som ej råda öfver sig och sitt gods (§ 8) samt konkursbon (§ II) sakna nemligen rästrätt, men frikallas ingalunda från skattskyldighet.
Alla dessa disqvalifikationer utgå alltså ifrån samma rot: förutsättningen af saknad sjelfständighet och oberoende.
Man får icke heller antaga, att tjenarens inkomst är bos husbonden förut beskattad, och ifrån denna grund härleda befrielsen, ty vid fast egendoms uppskattning till bevillning måste nödvändigt bruknings- och förvaltningskostnad afräknas, likasom inkomsten af näring bestämmes efter afdrag af kost och lön m. m. till arbetare och biträden.
Den praktiska vigten af frågans afgörande på det ena eller det andra sättet är långt större, än man kanhända är böjd att vid första påseendet antaga.
Det finnes under annans husbondevälde stående personer, såsom inspektörer, verkmästare vid fabriker, bokhållare och kassörer på handelskontor i städerna m. 11., hvilkas löneförmåner stundom tälla med dem som äro anslagna åt statens högsta embeten.
Det är icke billigt, att så väl lottade personer skola frikallas från skyldigheten att skatta till kommunens allmänna hehof, af hvilka fattigvårdstungan är det betydligaste, men val anser jag det kunna försvaras, att de icke få vara med om att i kommunen lagstifta, hvarföre jag till 13 §, som handlar om rösträtt i sockenstämma, öfverflyttat ifrågavarande disqvalifikation. 8—11 §§.
En af de vigtigaste skiljaktigheterna mellan mig och Komiténs pluralitet angår grunden för den i mantal satta jordens skattskyldighet, hvartill pluraliteten antagit mantalet, lison jag fastighetsbevillningen.
Det tillhör mig derföre att redogöra för de skäl som anförts för och emot den ena eller den andra meningen.
När pluraliteten beredt sammanhanget mellan jordegares skattskyldighet på den ena sidan samt näringsidkares och löntagares på den andra, sålunda, att den qvot, som uppkommer när summan af bevillningen för socknens i mantal satta jord, dividerad med socknens hela mantal, gjorts till den enhet, med hvilken närings- och lönebevillningen skall jemföras, så är klart, att någon skiljaktighet i åsigterna icke eger rum, för så vidt hemmansjorden i klump ställes till jemförelse med det rörliga förvärfvet.
Den drygare skattskyldighet och rösträttighet, sorn efter nu gällande sockenstämmoförordning tillkommer jorden framför sistnämnda förvärf, skulle enligt båda meningarne komma att upphöra.
Det är endast förhållandet mellan jordegarne sins emellan, som blir olika, i följd af den ena eller den andra taxeringsgrundens tillämpning.
Det återstår således endast att utreda hvilkendera af de ifrågakomna faktorerna, mantalet eller fastighetsbevillningen, är den mest rättvisa och antagliga måttstock för bestämmande af de på hemmansjorden förenade kommunalskatters fördelning mellan de individer, som innehafva sådan jord.
Till fördel för den förstnämnda måttstocken anföres, att den är urgammal samt i allmänna lagen och en mängd författningar stadgad såsom grund för utgörande af åtskilliga kommunala besvär.
Detta är sannt, men då Srågan icke går ut på att rubba grunderna för dessa besvär, hvilka för kommunens medlemmar äro obligatoriska och underkastade offent - 129 Jig myndighets exsekution, utan på att stadga en billig grund för den bevillning till socknen, sorn socknemännen frivilligt åtaga sig, torde detta skäl förlora det mesta af sin vigt.
Det liar varit en hos Komiterade allmänt antagen grundsats, att så inrätta formerna för det kommunala lifvet, att de ej skulle ställa sig hämmande i vägen för allmänna författningars tillämpning, eller af dessa författningar göras overksamma, och jag har för min del gått nästan längre än pluraliteten i denna undfallenhet för det bestående.
Det är ock i denna syftning jag uti 9 och 10 §§ samt bilagan Litt.
A. gifvit anvisning på methoden, att låta de olika taxeringsgrunderna hvar för sig och tillsammans operera.
Det är för sistnämnda fall, eller att afgifter skola på en gång uttaxeras af hemmansjorden efter mantalet och af näring och lön efter bevillningen, som jag föreslagit, att sammanlagda fastighetsbevillningen för socknen skall fördelas på hemmansjorden efter mantalet samt jordegarne betala och vissa lika tillfällen rösta efter denna imaginära bevillning.
Resultatet af denna methods tillämpning blir, för angifna fall, alldeles lika med det som uppkommer vid användning af pluralitetens; skiljaktigheten ligger deruti, att då pluraliteten förvandlat bevillningen till hundradelar af mantal, för att kunna jemföra densamma med mantalet, har jag valverat mantalet till riksdaler och ören, för att kunna jemföra detsamma med bevillningen.
Ett exempel skall ådagalägga detta.
Uti en socken om 59 mantal uppgår bevillningen å den i mantal satta jorden til! 1,17G
R:dr, hvilken summa, dividerad med 59, gifver talet 19,93.
När nu, enligt Komiténs anvisning i § 59, detta belopp fylles till jemnt riksdalertal, så bäfver medelbevillningen af ett mantal 20 If:dr.
Egaren till ett halft mantal får således 50 skatteören och en i socknen boende näringsidkare, som betalar i bevillning 12 Hulr, får 60 ören. 19 93 Efter min method får egaren till det halfva mantalet en fingerad bevillning af—~-
Således skattar och röstar egaren af det halfva mantalet i förhållande till näringsidkaren, efter den eria methoden, som 50 förhåller sig till 60, och efter den andra, som 10 förhåller sig till 12, hvilka proportioner äro precist desamma.
Vid de tillfällen, då mantalet och bevillningen skola skatta till samma föremål, efter olika grunder, kan således den ena methoden användas med samma resultat som den andra, utan att något egentligt företräde kan tillerkännas den ena framför den andra.
Att man, efter min method, ej behöfver alls vidröra bevillningen för näring och lön, förmodar jag åtminstone ej skall kunna åberopas emot densamma.
Det anfores äfven, att taxeringsvärdet är otillförlitligt.
Äfven detta har jag medgifvit, men deremot anmärkt, hvad som svårligen kan motsägas, att mantalet är en ändå otillförlitligare måttstock på jordens värde och afkomst.
Misstagen i uppskattningen kunna rättas, men ojernnlikheten i mantalssättningen är af grundlagen för evärdliga tider befästad.
Påståendet, att allmogen skall med förkärlek omfatta den urgamla mantalsberäkningen, och att den icke utan obelåtenhet skulle få en annan grund för fördelningen af de kommande bidragen stadgad, lärer ej kunna godkännas, utan att man tillika antoge det allmogen 130 icke förstår, eiler icke aktar på sin egen fördel.
Ehuru det är ett faktum, att frälsejorden mer och mer öfvergår till allmogens klass, kan dock ännu, och troligen i långiiga tider härefter, det få anses som regel, att frälsejorden tillhör adel och ofrälse herremän samt skattejorden allmogen.
Och då den mindre onererade jorden har, i förhållande till mantalet, ett storrå värde än den tyngre beskattade, hvilket ock vid taxeringarne öfverallt gör sig gällande, så är häraf klart, att allmogen i helt skulle vinna på att få kommunalskatterna lagda på bevillningen i stället för på mantalet. 13 § mom. e).
Korniterade hafva från rösträttighet i ockenstämma uteslutit näringsidkare, löntagare och innehafvare af i mantal ej satt jord, som icke, enligt den antagna beskattningsgrunden, blifvit lagda till fem skatteören, hvaremot jag föreslagit ett sådant uteslutande för nämnda slag af sockenmedlemmar, hvilka ej äro ålagda minst en riksdalers bevillning.
Om medeltaxeringsvärdet å ett mantal antoges till 20,000 R:dr så svara fem hundradelar deraf, eller fem skatteören, mot ett fastighetsvärde af 1000 R:dr, som också drager en riksdalers bevillning.
Således råder i denna del ej någon skiljaktighet, för så vidt nemligen jordvärdet vöre den ofvan angifna.
Men om medelvärdet för ett mantal är 10,000 R:dr i en socken och 30,000 R:dr i en annan, hvilken åtskillnad väl ej torde vara utan exempel, i synnerhet om skiljda landsorter jemföras, så följer deraf, att en person, som i den ena socknen är lagd till 50 öre bevillning, der har talan i sockenstämma, medan en, som i en annan socken betalar 1 R:dr 49 öre (om sådana tal kunna komma i fråga) är från denna förmån utesluten.
Jag tviflar, att denna ojemnlikhet kan försvaras.
Mom. f).
Då talan i sockenstämma grundats på måttstocken för kommunal-utskyldernas fördelning, har jag ansett dem som ställt sig på restlängd och derigenom tilikännagifvit sig antingen icke kunna eller icke vilja giira rätt för sig till kommunen, ej helier böra, så länge detta tillstånd fortfar, få i kommunens angelägenheter föra talan.
Denna grundsats är och i flera utländska kommunal-författningar vedertagen och kan hos oss, i saknad af ansvar för underlåtenhet att afbörda sig kommunal-utskvider, blifva en nyttig sporre till fullgörande af detta åliggande.
15» 16 och 17 §§.
Ämnet för dessa §§ eller sockenstämmans befogenhet, hvarunder jag lagt äfven sådana mål, som röra kyrkan och skolundervisningen, gifver mig anledning att redogöra, hvarföre jag icke kunnat förena mig i pluralitetens beslut, att för handläggning af vissa mål bilda en särskild s. k. kyrkostämma.
Motiverna för detta särskiljande äro: dels att man, genom prestens bibehållande af ordförandebelattningen i den kyrkliga stämman, velat åt honom betrygga ett behöfligt inflytande på gången af de derstädes förelagda ärenden, till hvilka äfven räknats de som röra folkundervisningen, dels att man velat åt det kyrkliga territoriet, hvilket icke alltid sammanfaller med det borgerliga, anvisa ett eget operationslält.
Mot åsigten om prestens sjelfskrifvenhet till ledning af rent kyrkliga sockenstämmorna! har jag ej haft något att anmärka.
Presterskapets rättighet till denna ställning kan ock sägas vara grundad i 23 § af privilegierna för presterskapet af den 16 Oktober 1723.
Mer grundade betänkligheter skulle måhända kunna uppställas mot utsträckningen af denna sjelfskrifvenhet äfven till frågor angående vexelundervisningen.
Men icke heller i denna punkt har jag skiljt mig ifrån pluraliteten.
Det är endast den af pluraliteten antagna så att säga mekaniska anordningen af de särskilda församlingarnes operationssätt, som jag funnit ledande till sådana invecklingar, att man i vissa fall omöjligen kan reda sig med de utstakade formerna.
För min del liar jag ansett det lämpligare, att taga hvar sak för sig och ordna hvardera efter sig företeende behof.
Jag liar således i mitt särskilda förslag insatt kyrkoherden såsom sjelfskrifven ordförande i sockenstämman vid handläggning af frågor, som röra kyrkan och skolan, samt egnat ett särskildt kapitel, det 4:de, ut sådana, som röra flera kommuner eller delar af olika kommuner.
För påståendet, att man i vissa fall ej skall förmå att reda sig med pluralitetens organisations-former, vill jag nu söka att anföra bevis.
Det är bekant, att gränserna för borgerligt kommunala, administrativa, judiciela och militära m. 11. indelningar äro i vårt land uppdragna utan allt inbördes sammanhang.