Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då vördnaden för uppfostrare gör deras bud och föreskrifter lill lagar för dem, som uppfostras, måste det ock vara ett så väl för den enskilde, sorn Slaten heligt föremål alt uppehålla och understödja denna vördnad och att derföre undvika allt, hvarigenom den i någon mån kunde spillas.
Då nu naturen och Sveriges lagar bestämt föräldrar till det uppväxaude slägtets första uppfostrare och föräldrars syskon eller senare makar att, efter de förres tidiga bortgång eller oförmåga, träda i deras ställe, men ingenting ansetts skola så verksamt undergräfva och försvaga vördnaden, som blotta lanken på möjligheten af en med sinligheten i samband stående förening emellan uppfostraren och den, som uppfostras, har lagstiftaren äfven omsorgsfullt sökt förhindra ens uppkomsten af en sådan tanka; och strängheten i hans åsigler härutinnan uppenbaras tydligast i 4 § af Missgerningsbalkens 59 kap., som straffar lägersmål emellan omförrnälde blodsfränder med lifvets förlust.
Om det emellertid endast varit denna lagsliflarens stränghet eller någon i naturen djupare liggande grund, som kommit blodskamsbrott att i allmänna tänkesättet betraktas med afsky, må lemnäs oafgjordt.
Det är nog att veta, det ett sådant tänkesätt existerar, äfvensom att detsamma sammanhänger med folkets så religiösa som moraliska föreställningar.
Den tid torde visserligen stunda, då dessa tänkesätt utplånas; men det är dock oförnekligt, att det tillhör en vis lagstiftare att med varsamhet behandla sådana ämnen, hvilka i allmänhetens omdöme, det vare af hvad orsak som helst, kommit att betraktas såsom något heligt.
Förändras tänkesätten, må lagstiftaren äfven förändrå lagarne; men derförinnan skulle den oförberedda förändringen menligt inverka på de för samhället vigtiga förhållanden, som till en del hafva sitt fäste i dessa tänkesätt; och det är på grund häraf, som Utskottet vördsamligen tillstyrker, att herr friherre Cederströms och Pehr Nilssons motioner, att skyldemän ä sidone, utom syskon, må, med Konungens loj, få ingå äktenskap, och det i 2 § 2 kap.
Giftermälsbalken innefattade ovilkorliga förbud mot dylika äktenskap således upphöra, ej måtte vinna Rikets Ständers bifall.
H 4 / Lag-Utskottets Belilnhandt, N:o 36.
Och beträffande sedermera riksdagsfullmäkligen Bergströms yrianke, att de i 5 och 6 §§ uti berörda kap. omnämnda besvågrade personer må lemnäs full frihet att sinsemellan bygga äktenskap och följaktligen något tillstånd dertill af Konungen icke vidare erfordras; så synes det äfven Utskottet betänkligt att understödja samma yrkande.
Då förhållandet emellan omförmälda besvågrade personer lemnar rum för ett mera förtroligt umgänge, har man af omsorg för sedlighetens bevarande ej heller funnit rådligt att borttaga alla band härutinnan, och man måste härvid äfven fästa afseende på det förtroende, som emellan så nära anförvandter bör ega rum, och den fara, som missbruket utaf detta förtroende inom familjelifvet medför.
Derpå har lagstiftaren ej kunnat undgå att gifva akt; och ehuru den stränghet i åsigter, som tillförene i denna del varit rådande, förmildrats, torde likväl derifrån ej kunna hemtas skäl för den föreslagna lagförändringen.
Då 1810 års lagstiftare förvandlade det ovilkorliga förbudet till ett vilkorligt, egnades tidens förändrade tänkesätt den hyllning, dem tillkom samt med det sedliga lifvets bevarande var förenlig; och full anledning till någon vidare förändring tror Utskottet sedermera icke hafva inträffat.
Utskottet tillstyrker alltså vördsam ligen, att F.
Bergströms för lag till förändring af 5 och 6 i 2 kap.
Giftermålsbalken jemväl måtte lemnäs utan afseende.
JSfE 36.
Ank. till Exp, Utsk, den 4 April, kl. 10 f. m.
Betänkande, anledning af väckte motioner om f örändring af lagens stadgan deri, rörande testamentsfriheten samt af 8 kapitlet Jordabalken, angående rättigheten att bortgif va jord, hus eller tomt.
I dessa ämnen hafva herr?Dalman, IF- F. A., hos höglofl.
Ridder skapet och Adeln samt herrar Berg, A. och Böök, F., hos vällofl.
Borgare ståndet, väckt nedanomförmälda motioner, hvilka blifvit till Lag-utskottels behandling hänvisade.
Dalman har, under åberopande af nödvändigheten att förenkla Lag-V Iskallets Betänkande, N:o 36. 5 och bringa lill likstämmighet nu gällande invecklade och stridiga sladganden om ”hvad och huru mycket i testamente gifvas må,” anfört, att, ehuru han för sin del helst önskade, att alla baud på rättigheten att testamentera och bortgifva egendom, af hvad natur och beskaffenhet den vara måtte, kunde utur lagen borttagas, han likväl desto mindre ansåg sig böra påyrka en så obegränsad frihet härutinnan, som densamma ej fullt öfverensstämde med de grundsatser, hvilka hos den af Kongl. Maj:t tillförordnade Lagberedning gjort sig gällande.
Men då, genom tillämpning af dessa grundsatser, den i denna del af lagstiftningen nu saknade enhet kunde uppnås och de skiljaktigheter, sorn, ined afseende å egendoms natur samt testaments* gifvares stånd oeh hemvist, för närvarande i lagstiftningen förefinnas, således upphöra, har herr Dalman, i öfverensstämmelse med berörda grundsatser, föieslagit, all, med uppluifvande af 17 kapitlet Ärfdabalken, Kongl, förordningen och förklaringen den 19 Augusti 1762 och den 4 Februari 1801 samt 12 § i Ridderskapets och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, nyssnämnda kapitel måtte erhålla denna lydelse: § I Ej må någon genom testamente bortgifva mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvingar finnas.
Andra hälften falle bröstarfvinge till: den hälft kallas bröstarfvinges laglott.
Ej heller må den, sorn häfver bröstarfvinge, genom testamente sd förordna om sin egendom, att bröstarfvinges rätt till afkomst eller nytta af hvad hans laglott räknas bör, derigenom inskränkes. § 2.
Finnes ej bröstarfvinge; då må man all sin egendom genom testamente bortgifva. § 3.
Testamente må ej tagas af bo oskifto, utan af dens del, som gifvit häfver. §4.
Har någon i testamente gifvit mer, än lag säger, varde testamen - 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 36. tet, då tvist uppstår, rättadt efter lagen och gånge för öfrigt i verkställighet.
Och liar motionären i sammanhang härmed hemsta 111, om icke 8 kapitlet Jordabalken bör sålunda förändras, att förbudet mot gåfva af arfvejord samt inskränkningen i rättigheten att bortgifva jord, hus eller tomt i staden, må upphöra.
Herr Herg deremot bar, för tillvägabringande af enhet i lagstiftningen uti ifrågavarande ämne och jemnlikhet i rättigheter, endast ansett en utsträckning af testamentsfriheten efter stadsrätt behöflig och af sådan anledning föreslagit, det måtte, med upphäfvande af 4 oell 5 §§ i 17 kapitlet Ärfdabalken, Kongl, förordningen den 19 Augusti 1762 samt 8 kapitlet 3 § Jordabalken, antingen stadgas: att man, efter stadsrätt, eger, utan inskränkning, genom testamente bortgif va aflingejord, ärfd fastighet, i stad samt ärfda eller förvärf da lösören, eller ock, derest delta yrkande ej vinner bifall, det vid 1840—1841 årens riksdag beslutade lagförslag i ämnet af nu församlade Ständer antagas; och skulle, efler samma förslag., nedanliämnda lagrum erhålla följande förändrade lydelse: A rfdabalken. iy Kap. 4 $ t mom.
AJlingejord å landet, utom den, som personer af Preste-ståndet under äktenskap förvärfvat, fastighet i stad, som adelige personer förvärf - vat samt lösören, tillhörande adelige personer eller å landet bosatte ofrälse personer utom Preste-ståndet, må man gifva i testamente till hvem man vill, skyld eller oskyld. 2 mom.
Af fastighet i stad, utom den, som adelige personer förvärf vat, fastighet å landet, hvilken personer af Preste-ståndet under äktenskap förvärfvat, samt lösören, tillhörande borgare eller of rälse personer, som i stad bo, eller personer af P reste-ståndet, må man icke testamentera mer än hälften, der bröstarfvinge lefver efter: har man ej bröstarfvinge, dä må man alltsammans i testamente gifva.
Kil ja barn och inländska arfvingar till sig lösa hus, tomt, gård eller jord; stående det dem fritt inom natt och år.
Samma rätt ega utländska arf vingar, om de i landet inflytta och der bygga och bo. 5 ,f. Lemnar testamentsgifvaren efter sig omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf njuta föda och uppfostran; då skall af egendom som i Lag-Utskottets Betänkande, N:o 36. 7 testamente gifven är, sä mycket af sättas, som Rätten prcif var barnet, efter stånd o h vilkor, nödigt hafva, till dess det sig sjelf nära kan, dock ej for längre tid, än till dess barnet uppnått 2/ år.
Ar barn ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande; då skall ock af sältas hvad till bar nels underhåll ta rf vas, der dess arf ej dertill förslår; och gånge det understöd ut, så länge behofvet fortfar: kommer barnet till helsan, eller varda dess vilkor eljest så förbättrade, alt det sig sjelf försörja kan; upphöre då understöda.
Nu har man genom testamente anslagit viss årlig inkomst till sitt omyndiga barns föda och uppfostran, eller till underhäll för sitt barn, sorn är ofärdig/, med svår sjukdom behäftadt elter litet velande: kan ej det barn, sorn omyndigt, är, af eget arf njuta föda och uppfostran, eller det, sorn ofärdigt, sjukt eler litet vetande är, med eget arf underhållas ; då må det testamente gälla, för tid, sorn här ifvan sägs, ändå att arf vejord eller bi östarvingars lott dermed belastas skulle.
Jordabalken. 8 kap. 3 § 1 mim.
Eger man jord, hus eller tomt i staden; håfve våld bortgifta hälften deraf, ehvad det är ärfdt eller afladt.
Slutligen har herr Böök vrkat, alt ur 1 § af Jordabalkens 8 kapitel, sorn lemnar rättighet att af arfvegods på lifstid förläna något hemman åt den, som trogen tjenst gjort häfver, ther ingen af ingejord, är, sistberörda ord måtte utgå, så att den, som eger både ärfda och förvärfda hemman, må kunna för trogen tjenst upplåta ett af de förra.
Såsom stöd. för detta yrkande har motionären andragit, dels att omförmälda inskränkning skall, enligt hvad erfarenheten visat, i ekonomiskt hänseende verkat skadligt, enär mången af fruktan alt förlora den dispositionsrätt öfver sin arfvejord, som nämnda lagrum bestämmer, icke vågat inköpa en angränsande egendom, oansedt arfvegodset deraf skulle betydligen vunnit, dels ock att det syntes högst obilligt, att den, som förvärfvat jord skall hafva mindre lätt öfver sin ärfda faslighet, än den, som ingen jord förvärfvat.
Utskottet, sorn i ett sammanhang förehaft dessa gemenskap egande förslag, har tagit desamma i öfvervägande; och hvad först angår frågan om förändring i lestamenlsrällen, så anser Utskottet sig lill en början böra fästa uppmärksamheten på de skiljaktigheler, som i denna del förekomma uti gällan - 8 Lag-Utskottets Betänkande, K:o 36. de lagstiftning.
Enligt densamma har nemligen ingen makt att arfvejord å landet genom testamente bortgifva; men deremot eger livar och en, efter landsrätt, att testamentera till hvem man vill, skyld eller oskyld, all aflingejord och ärfda eller förvärfda lösören; dock skall, der omyndige barn äro, som icke hafva något till föda och uppfostran, dem först, efter stånd och värde, så mycket lemnäs, som domaren pröfvar skäligt, till dess de sjelfva sig nära kunna.
Efter stadsrätt bestämdes deremot i 1734 års lag tesLamentsfriheten lill en sjettedel af allt gods, ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt, der harn eller bröstarfvingar lefva efter, och lill hälften, om man ej har barn, ulan endast andra inländska arfvingar, med rättighet att alltsammans till inländsk man bortgifva, om blott utländska arfvingar finnas; men genom.
Kongl, förordningen den 19 Augusti 17G2 har blifvit förklaradt, att man, efter stadsrätt, eger, likasom efter landsrätt, borttestamentera all aflingejord samt ärfda och förvärfda lösören, derest man ej har lifs- och bröslarfvingar, i hvilket fall det vid allmänna lagen bör förblifva; och denna testamentsrätt gäller äfven, derest de, som till Presle-slåndet höra, vilja göra testamente om den egendom, hvari de hafva giftorätt efter stadsrätt, ehvad de bo å landet eller i staden, hvaraf åter följer, alt samma testamentsrätt till en del jemväl omfattar jord å landet.
Ifrån den inskräkning i rättigheten att råda öfver förvärfvad stadsfastighet, som nu är omförmäld, eger emellertid ett undantag rum till förmån för Ridderskapet och Adeln, som, efter 1723 års privilegier, hafva en fri dispositionsrätt öfver dess aflinge hus och jord i städerna.
Det visar sig således häraf, hurusom olika principer för stad och land äro i afseende på testamentsrälten gällande.
Då nemligen å Jandet det är ovilkorligen förbjudet att bortgifva ärfd fastighet, men en oinskränkt makt öfver all aflingejord och annan egendom lemnad, är deremot, efter stadsrätt, rättigheten att genom testamente om sin egendom förordna, den md vara af hvad egenskap som helst, blott till en del inskränkt till förmån för barn och arfvingar; och om man går tillbaka till föregående lagar, så inhemtas, hurusom samma olikhet alltjemnt egt rum, sedan testamentsrälten blef föremål för lagstiftningen.
I äldsta tider var en sådan rätt här i landet obekant.
Läran derom hemtades från en främmande lagstiftning; men den måste likväl lämpas efter folkets seder och lagar.
Å landet har, såsom bekant är, ifrån uråldriga tider det så kallade odal- eller arfvejordsystemet varit rådande.
Då La g-Utskottets Betänkande, N:o 36. 9 1)5, enligt delta med Sveiiges fordna statsförfattning och samhällsskick i nära samband stående system,, slägljorden icke kunde från släglen skiljas eller borllåtäs, vav deraf en ovilkorlig följd, att testamentsrätten ej kunde sträckas till sådan jord; och denna grundsats har, på sätt ofvan är visadt, i lagstiftningen intill närvarardfc tid fortlefvat.
I städerna deremot möttes ej den nya läran af sådana hinder; och teslamenlsrätten kunde således der ordnas efter de rättsbegrepp, som varit gällande i de länder, från hvilka den härstammar.
I stadslagen gjordes derföre ingen skillnad mellan fast och lös, ärfd eller lörvärfd egendom; men i stället förbehölls en viss andel af förmögenheten, kallad legitima eller laglott, åt arfvingarne; och det är denna grundsats, som, uttalad i nu gällande stadganden om testamentsfriheten efter stadsrätt, samt antagen af Lagkommitéen och Lagberedningen, herr Dalman tillämpat i ofvanberörda af honom framlagda förslag, hvilket, såsom det mest omfattande, Utskottet anser först böra pröfvas.
JNu ehuru, till stöd för samma förslag, förekommer, att berörda grundsats gjort sig gällande i de flesta civiliserade länders lagstiftningar, samt alt medelst dess tillämpning de olika och invecklade stadganden i afseeude på testamentsrätten, som för närvarande linnas, skulle utbytas emot enkla och läLtfatlliga bud; likväl och då, efter hvad ofvan nämndt är, det af Sveriges lagstiftning alltjernnt skyddade arfvejordsyslemet derigenom lill sina hufvudsakliga grundvalar skulle rubbas; då ovisst är, huruvida en sådan rubbning är påkallad af allmänna opinionen, hvars röst emellertid i frågor af den vigt som denna i främsta rummet måste af lagstiftaren afses; och då dessutom omlörmälda rubbning ej kunde, med bibehållande af enhet i lagstiftningen, vidtagas, utan en samtidig förändring af de mångfaldiga stadganden i Giftermåls- Arida- och Jordabalkarne, hvilka, likasom förbudet emot arfvejords borlgifvande genom testamente, sammanhänga med och hafva sin grund uti ifrågavarande system, men motionärens förslag icke föranleder till en sådan vidsträcktare förändring, den der till en väsendtlig del skulle fordra en omarbetning af berörda balkar; anser Utskottet sig hafva lillfylleslgörande anledning för sitt vördsamma tillstyrkande, att herr Dalmans motion icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Beträffande derefter herr Bergs serskilda förslag, så och enär den oinskränkta testamentsfrihet efter stadsrätt, som motionären i främsta rumBih. till II.
Brot, 1847 § 1848, 7 Sami, 1 Afd. 12 lliifl. 2 10 lag-Utskottets Betänkande, N:o 3?. niel påyrkat, ej, enligt hvad ofvan är antydt, slår tillsammans med i allmänhet i lagstdlningarne antagne grunder eller med den nödiga omsorgen för harn oell bröstarvingar, sorn lagstiftaren är pligtig att iakttaga, hvarföre Lagberedningen ej heller ansett en sådan obegränsad frihet ens kunna komma i fråga, torde för oanlagligheten af omförmälda förslag ej vidare behöfva anföras; och ehuru motionärens andra förslag tillförene vunnit Rikets Ständers godkännande, har dock
Utskottet ej kunnat undgå att linna detsamma sä inveckladt och svårfatlligt, alt Utskottet ej heller kan understödja detta förslag.
Det var äfven af denna anledning, som Kongl. Maj:t vägrade att till detta förslag lemna Sitt nådiga bifall, men derförutan må härvid erinras, att den enhet i lagstiftningen och jern likhet i rättigheter, motionären åsyftat, ej kunde beredas genom antagandet af ifrågaställa förslag, enär den olikhet i testamenlsfriheten, som i gällande lag förefinnes, elter samhällsmedlemmarnes olika stånd och tillfälliga hemvist, deruti är bibehållen.
Utskottet föreslår alltså vördsamligen, att herr Bergs serskilda förslag till förändring i testamentsfrilieten efter stadsrätt mätte lemnäs utan afseende Hvad slutligen angar herr Bööks yrkande, att 8 kap. 1 § Jordabalken måtte så förändras, att den, som eger både ärfda och förvärfda hemman, måtte ega att för trogen tjenst på lifstid förläna ett af de förra, så emedan förbudet att lemna en sådan förläning af arfvejord, derest aflingejord finnes, står i samband med lagens öfrige, från arfvejordsystemet utgångna stadganden, lår Utskottet, under åberopande af de skäl, som ofvan blifvit anförde emot partiel förändring af de bestämmelser, som hafva sin grund i berörda system, jemväl tillstyrka, att ej heller herr Bööks yrkande om förändring i 1 § af Jordabalkens 8 kap. må vinna Rikets dtänders bifall.
Stockholm den 3 April 1848. o¥ 3T.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 April, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ett tillägg till 17 kap. i § Jrfdabalken.
Borgare-ståndet har till Lag-utskottet remitterat ett af herr Böök ingilvet memorial, deruti han, med anmärkning, alt i lag saknas be - Lag-Utsliollelt Betänkande, N:o 37. 11 slämdt stadgande derom, huruvida den, som ärft faslighet med skuld, men densamma hetalt, är berättigad att genom testamente disponera öfver ett mot den afbördadc skulden svarande belopp af fastighetens värde; föreslagit, alt lill 1 § i 17 kap.
Ärfdabalken, hvilket lagrum innefattar förbud emot bortteslamenterande af arfvejord och derå gjord förbättring, matie göras eli tillägg af följande lydelse:
Ar jord ärfd med skuld, vare sig intecknad eller icke in tecknad, och har skulden sedermera af arfvingen blifvit, gulden, antingen hel och hållen eller till någon del, stånde honom fritt att genom testamente bortgifva ett deremot svarande belopp, hvilket den, som jorden efter honom ärfver, förthy är pligtig att betala, innan han arfvet tillträder.
Efter motionärens åsigt, gifver redan gällande lag anledning lill en sådan frihet, som den nu föreslagna.
. förklaringen den 23 Mars 1807 stadgar nemligen, att del värde, hvarför arfvejord blifvit alhänd,skall utgöra grunden för det vederlag, som tillkommer arfvinge, och genom flere från Konungens Högsta domstol utgångne domar skall äfven blifvit förklarad!, alt ifrån den sålunda fixerade vederlagssumman bör afgå den gäld, hvarmed säljaren ärft den afbända egendomen.
Då nu den,, som förvarat en ärfd fastighet åt sina arfvingar, ej kunde hafva mindre rätt än den, som sin fastighet afyttra!, syntes jemväl nu ifrågaställa frihet fullt öfverensstämma med lagens grund och mening.
Men sådant vore likväl ej lika klart uttryckt; och del är af denna anledning, samt enär ,nödigt är alt undanrödja alla orsaker till tvister, som motionären framställt förenämnde förslag.
Utskottet finner emellertid eli stadgande i föreslagna syftningen obehöfligt.
På sätt motionären anmärkt, är nemligen den dispositionsrätt, hvarom fråga är, öfverensstämmande med lagens grund och mening.
Då 10 kap.
Ärfdabalken stadgar, att dör man och är gäld i boet, då skall den af bo oskifto gäldas och arfvingarne skiften det åter är, samtaltingen häfver våld att taga arf förr än gäld gulden är, med förpligtelse att i annat fall för gälden svara, följer äfven deraf, att, om gälden ej kan godlgöras, ulan alt en del af den aflidnes efterlemnade fastighet dertill måste användas, den arfvinge, som öfverlager fastigheten emot förbindelse att godtgöra den gäld, sorn måste tagas ur fastigheten, ej kan anses hafva erhållit motsvarande del i värdet af samma faslighet såsom arf, hvilket endast utgöres af sådant öfverskott, sorn finnes, sedan gäld betald är.
Att likväl fastigheten i arfvingens hand ej förlorar arfvejords natur, förändrar icke förhållandet; och 12 Lag-Utskottets Memorial, N:o 38. då 8 kap. 1 § Jordabalken stadgar, alt, om jord är bördköpt, då må dess 'värde bortgifvas, samt 3 § i Ärldabalkens 17 kap. tillåter att genom testamente förordna om sin bördköpta jord, med rättighet likväl för arfvingarne att den inom viss lid återlösa, så lärer man ej kunna ifrågasätta, det ju icke den, som i egenskap af arfvinge emottagit en aflidens jord, belastad med skuld och sedermera densamma godtgjort, derigenom förvärfvat den rätt, som motionären ansett böra med uttryckliga ord i lagen bestämmas.
Behofvet af ett så beskaffadt uttryckligt stadgande är emellertid icke af för handen varande förhållanden påkalladt.
Utskottet hav sig bekant, har någon tvekan i denna del ej yppats hos lagskipande makten.
Och då det blifvit domaren ålagdt att noga pröfva lagens rätta grund qch mening, samt derefter dömrna, samt lagstiftarens mellankomst ej synes behöflig i annan händelse, än der domaren icke i lagens bud har säker ledning för sitt omdöme, hvilket, efter Ulskollels öfvertygelse, uti förevarande fall ej inträffar, finnér Utskottet sig böra vördsamligen tillstyrka, att herr Bööks motion ej mätte till någon åtgärd föranleda.
Jfo 38.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 April, 11. 10 f. na.
Memorial, i anledning af skedd återremiss af Utskottets Betänkande N:o 20, öfver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, med förslug till förordning angående handelsboks vitsord.
Borgare-ståndet har, på grund af framställde anmärkningar, till Lag-utskottet återremitterat förrberörda betänkande, men som detsamma blifvit bifallet af högloft.
Ridderskapet och Adelli den 4 Mars samt af liögv.
Preste-ståndet och hederv.
Bonde-ståndet den 26 Februari innevarande år, samt tre riksstånds mening i frågor af ifrågavarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser ' Utskottet något utlåtande i anledning af de framställda anmärkningarue icke erfordras; hvilket hos vällofl.
Borgare-ståndet vördsamligen anmäles.
Lag-Utskottets Memorial, Jf.o 89. 13 M 39.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets Betänkande N:o 2 8, öfver väckt motion om bestämmande af tid för vitesförbuds kungörande i kyrkorna.
Berörda Betänkande har, på grund af deremot framställde anmärkningar, blifvit den 15 sistiidne Mars af högv.
Preste-slåndet till Lagutskottet återremitterad^ men som öfrige riksstånd, den 18 i nämnde månad, bifallit samma Betänkande, och tre riksstånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut; anser Utskoltet något yttrande i anledning af de framställde anmärkningarne icke erfordras; hvilket hos högv.
Preste-ståndet vördsamligen tillkäunagifves.
Stockholm den 3 April 1848. m. till R.
1847 Sj 1848, r Sami.
I Afd. 12 Haft. 3 STOCKHOLM, Elmcb &.
Granbergs Tryckeri, 1848. Lag-Vtskottets Betänkande, N:o 40. 1 JW 4©.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 April, kl. 11 f. m, Betänkandej l anledning af väckta motioner, dels om arfsrätt för oäkta barn efter mödrar och dels om förändring af 8 kap. y § Ärfdabalken, angående underhåll ät sädane barn.
I förra hänseendet har fråga blifvit väckt inom hög v. Presteståndet af herr Kontraktsprosten Grönvall och inom hederv.
Bondeståndet af Riksdagsfullmäktige Jöns Jönsson från Christianstads län och Ephraim Larsson från Elfsborgs län, hvilka yrkat, de två förstnämnde, att oäkta barn mätte berättigas taga arf efter sin moder, och den sistnämnde, attén sådan arfsrätt måtte bestämmas, med inskränkning likväl till de fall, dä modren icke ingått äktenskap.