Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brot, iSGJ delli l£ö& 11 Små. 3 ÄfiC. 2 10 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\l> 4. nedom om rörelser i sluten ordning samt om handgevärsexercisen; men tiden vid nämnde möten anses ej medge den behölliga öfningen i militärundervisningens öfriga ämnen, dessa tillkomma således.
Men det icke obetydliga antal personer, som enligt den gamla förordningen lejt för sig eller enligt den nya köpt sig fria från beväringsexercisen, har ej den ringaste öfning, utan måste från början inlära allt såsom nytt.
Den rigtning, i hvilken sk a rp sk y t te fö re n i n garn es öfningar böra ledas, bestämmes af den terräng, i hvilken de såsom landstorm komma att strida.
Den svenska marken är i allmänhet bruten, d. v. s. skogig, bergig och ojemn, samt derföre tjenlig för smärre fast organiserade och öfvade truppers strid mot disciplinerade.
Denna mark böra landstormens afdelningen följaktligen i främsta rummet söka, och densamma ger dem äfven bästa tillfället att begagna sig af den naturliga fördel de alltid mäste hafva öfver fienden genom en noggrannare kännedom af trakten.
Men i bruten mark är den spridda stridsordningen (jägarkedjor med slutna understöd) den företrädesvis användbara.
Då det äfven är i denna mark oell denna stridsordning, som de personers mod, tapperhet och intelligens, hvilka icke till yrket äro krigare, på fördelaktigaste vis kunna tillgodogöras, sä böra ät öfningarne i spridd ordning samt dess nödvändiga bihang, målskjutningen, en särdeles uppmärksamhet egnas.
Nämnde öfningar torde äfven för skaipskytteföreningarne på landsbygden, der man har svårare att komma tillsammans, vara de enda behölliga, emedan de liesta af allmogen, på beväringstnötena erhållit kännedom örn rörelser i sluten ordning och handgevärsexercis.
Men i städerna, der de flesta finnas, som icke undergått vapenöfning, och der man har lättare att samlas, der bör äfven tid egnas åt öfningar i de återstående ämnena.
Af stor nytta skulle vara, om skarpsky ttefören in garne sinsemellan kunde öfverenskomma om hufvudpunkterna af en gemensam öfningsplan, fotad på ofvanstående grunder. liela rörelsen erhölle då en vida högre betydelse, om staten kunde påräkna, det hvarje skarpskytt innehade ett vistt mått af militärisk färdighet, afpassadt efter hans verksamhet i landstormen.
Af ännu större vigt vore, om skarpskytteföreningarna antoge såsom grundsats, att. inom sig försöka utbilda eget befäl, till och med kornpanichefsgrad.
Ty man kan med säkerhet förutse, att allt befäl, sorn tillhör arméen, skulle, vid annalkandet, af ett krig, genast kallas att tjenstgöra vid sina regementen, hvilka visst icke äro öfverflödigt försedde med befäl.
Ur samma synpunkt vore äfven nyttigt om öfverbefäihafvareplatserna, der så möjligtvis ske kunde, besattes med afskedade militärer.
De omständigheter, som hittills i väsendtlig mån försvårat och fördröjt skarpskytteföreningarnes militäriska utbildning hafva varit, dels brist på exercisgevär, dels de kostnader, som anskaffandet, af tillräckligt antal dugliga instruktörer äfvensom de nödvändiga förberedelserna til! målskjutningars anställande medfört.
Det synes billigt, att staten i någon män bidrager att undanrödja de svårigheter, som möta de medborgare, hvilka frivilligt underkasta sig ganska betydliga uppoffringar både af tid, arbete och penningar, för att i nödens stund kunna värna sitt land.
På grund häraf vågar jag föreslå, att följande understöd lemnäs till underlättande af skarpskytteföreningarnes öfningar: l:o att .åt hvarje skarpskytteförening, som anmält sig vilja ingå på förordningdh^af den 8 Mars 1861 samt i öfverensstämmelse dermed inlemnat förslag till öfverbefälhafvare, må öfverlåtas det antal till krigsbruk odugliga och i kronans förråder befintliga s. k. exercisgevär, somfbegä - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JV$ 4. 11 res, mot det att föreningen åtager sig kostnaderna flir inpackning, afsändning och transport, samt att öfverbefälhafvare!) i sin årsrapport, enligt förrättad inventering redovisar för gevärens befintlighet och tillstånd.
De gevär, som till åtskilliga föreningar såsom län pä viss tid redan blifvit öfverlemnade skulle äfven ät dem mot enahanda redovisning öfverlätas.
Jag har nyss yttrat några ord om nödvändigheten, att inom skarpskytteföreningarne bilda eget befäl.
Men att bilda eget befäl är ej detsamma, som att bilda skickliga instruktörer.
Åt de skarpskyttar, sorn visa särdeles fallenhet för det inilitäriska, torde man utöfver den egna rekrytutbildningen kunna meddela det plus, hvarigenom de lära sig ordentligt utsäga kommandoorden och förstå hvad som derpå bör följa.
Men den långvariga och praktiska erfarenhet af trupps inöfvande, sorn ensamt bildar en duglig instruktör, torde svårligen af skarpskyttebefälet, åtminstone ej af flertalet, kunna förvärfvas.
Såväl för inöfvandet af sjelfva befälet (befälsskola) som af alla nykomne (rekrytskolan) behöfvas derföre dugliga instruktörer från arméen.
Dertill komma batalj ons-instruktörerna, der denna befattning ej kan bestridas af öfverbefälhafvare!).
Jag vågar med anledning häraf föreslå: 2:o att ät hvarje skarpskytteförening, som sig pä ofvanstående sätt^ dokumenterat, mätte, på derom af öfverbefälhafvare!) gjord ansökan, såsom bidrag till aflöning för instruktörer af arméens befäl jernnäs ett understöd af 3 Kalr Runt årligen för person, räknadt efter medlemmarnes antal vid inletnnandet af öfverbefälhafvarens rapport i slutet af föregående år, mot det, att öfverbefälhafvaren vid sin nästföljande årsrapport redogör för besagde medels rigtiga användande och detsamma genom medlagde qvittenser styrker.
Förening, sorn sig under årets lopp bildar och anmäler, må äfven mot enahanda redovisning åtnjuta samma understöd, räknadt efter antalet medlemmar, dä föreningen anmäler sig.
Då antalet medlemmar i hittills bildade, officiela föreningar för närvarande uppgår till närmare 6,000, men under de kommande åren, enligt hvad man har^stor anledning hoppas, förmodligen betydligt tiilvexer, vågar jag föreslå att under år 1863 samt under Irenne år, som tillhöra nästkommande statsreglering, årligen en summa af 30,000 R:dr Runt för nämnde ändamål mätte utgå såsom förslagsanslag.
Det tredje nödvändiga vilkoret för att skarpskytteföreningarne skola kunna fullgöra sitt åtagande såsom landstorm, är att de halva tillräckligt antal vapen.
Om de äro aldrig sä talrika, samt aldrig sä väl öfvede och organiserade, sä kunna de utan vapen naturligtvis ingenting uträtta.
Med begreppet landstorm föijer älven begreppet nationalbeväpning eller folkbeväpning, d. v. s., att hvarje vapeniör man liar hos sig sitt eget goda gevär samt deraf kan begagna sig på ett sätt som gör honom användbar såsom krigare.
Utom denna beväpning blir hela landstormskaran blott en pappersarmée utan ringaste förmåga att skada fienden.
Detta hafva äfven skarskytteföreningarne insett, då de flesta af deras medlemmar såsom hufvudvilkor för inträdet fordrat, att de pä ett eller annat sätt skola anskaffa egna gevär.
Men som gevär, och i synnerhet goda och tidsenliga gevär, äro dyra, sä kunna till en början blott de mera bemedlade ingå i de frivilliga skarpskytteföreningarne och om dessa föreningar genom nedsättning ä gevärspriset 12 Motioner i B or g are-Ståndet 1862. JW 4. och långa betalningsterminer efterhand bereda tillfälle till inträde för mindro bemedlade, sä är dock knappast troligt att detta någonsin kan ske i stor skala.
Den beväpning i massa som är ett oundgängligt vilkor för landstormens verksamhet, torde således svårligen af skarpskytteloreningarne och framför allt icke pä landsbyggden, hvilket är sä vigtigt, kunna åvägabringas.
Denna beväpning är det just, sorn staten bör förbereda, genom att, i möjligaste mån underlätta inköpet af gevär för mindre bemedlade — ty skänkas böra de aldrig — och detta hufvudsakligen genom försäljandet af de i godt skick befintliga gevär af nu bruklig modell, som blifva disponibla, allt efter som arméen och beväringen förses med sädane af nyare modell.
Men denna af staten ombesörjda folkbeväpning, som bör fortgå parallelt med skarpskyttelöreningarnes, mäste verkställas redan under fredstid.
Ty vid utbrottet af ett krig äv det för sent.
Krigsstyrelsen bar dä hvarken tid eller tillfälle att egna sig deråt i den stora skala, som är nödvändig.
All möda oell omsorg måste dä egnas åt arméens och beväringens vederbörliga utrustning.
Enligt inhemtade officiella uppgifter finnas för närvarande i Sverige omkring 206.000 soldatgevär.
Häraf äro ungelär 45,000 af äldre modeller och försedda med flintlås samt till exercisgevär användbare, fastän till krigsbruk oduglige.
Det är af dessa gevär som skarpskytteföreningarne skulle fä sina exercisgevär.
I förbigående må nämnas att de, som till läns redan blifvit utlemnade, uppgå till närmare 4,000.
Af de återstående till krigsbruk duglige gevären äro omkring 8,000 utlemnade till Gottlands nationalbeväring, 10,000 äro äldre fiintläsgevär, samt omkring 43.000 refflade gevär af åtskilliga modeller med knnllhattsläs; slätborrade med knallha ttslås finnas 100,000, hvaraf närmare 26,000 äro utlemnade ät arméen och 74,000 i förråderne.
Dessutom beviljades vid den iöiflutna riksdagen medel till anskaffning af 12,000 refflade gevär af nyaste (1860 års) modell, hvaraf 4.000 ärligen skulle levereras; al dessa ingå 2,000 bland de först nämnde refflade gevären.
Ofvan hafva vi sett att svenika arméen vid mobilisering i första linien blott antages kunna uppsätta 50,000 man.
Häraf åro omkring 42.000 infanteri, hvaraf dock 2,000 äro befäl eller spel som ej bära gevär.
För återstående 40,000 man finnas redan 41,000 refflade gevär af äldre modell.
Den öfverblifna exercerade beväringsstyrkan bade vid landt- och sjöförsvaret, uppgår till 8 0000 man.
.För dessa finnas de 100,000 krigsdugliga, slätborrade gevären med knnllhattsläs.
Alven om antages att krigsstyrkan skulle behöfva hela denna beväringsmassa, hvilket likväl enligt hvad man ofvan sett är föga troligt, sä uppstår dock ett betydligt öfverskott.
Jag vill dock antaga, att det nuvarande gevärsbeloppet är behölligt för arméen.
Alen sedan sista riksdagen tillkomma ärligen — fran början af innevarande är, dä inlevereringen vidtager — 4,000 gevär af nyaste modeil, och detta lörtgår, om innevarande riksdag lemnar samma anslag, som den föregående.
Följaktligen blifva 4.000 äldre gevär med knnllhattsläs ärligen disponible.
Det är pä grund häraf, som jag vägar föreslå: 3:o att, såsom en inledning frän statens sida till en allmän nationalbcväpning, från böljan af är 1863, bland folket årligen måtte spridas 4.000 siätborrade gevär med knallhattslås enligt följande grunder: a) spridningen börjar i de län. som vid ett anfall österifrån äro mest hotade: nemligen dé norrländska, och fortgå sedermera söderut längst med östra kusten samt vesterut i de län som höra tili Svealand; för öfriga delar af riket torde faran för fiendtligt infall först sednare inträda.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 4. 13 b) Spridningen försiggår, för sä vidt möjligt är, häradsvis, samt efter den grunden att 3 gevär beräknas komma pä livar hundrade innevånare inom häradet. c) Gevären förvaras till en början inom närmaste regementes förrådshus eller kompanitrossbod, hvarest en viss dag i månaden under sommaren en person linnes tillstädes, som kan utlemna gevär ät dem, som Önska köpa sädane. d) Ett dylikt gevär må till ett pris af 5 R:dr Runt kunna lösas af en hvar, som genom öfverbefälhafvarens intyg kan styrka sig vara medlem af sådan skarpskytteförening inom häradet, som ingått pä Kongl. Maj:ts Förordning af den 8 Mars 1861.
De medel, sorn erhällas genom gevärens försäljning, skulle användas till bestridande af kostnaden för deras inpackning, transport, värd och utlemnande, så att staten deraf ej tillskyndades någon särskild utgift.
De gevär, sorn möjligtvis ej försåldes vore i aila fall till hands, att vid utbrottet af ett krig utdelas till befolkningen.
Då genom skarpskytterörelsen en mängd personer underkasta sig en betydlig större värnepligt än den genom lagen föreskrifna, synes mig icke obilligt, om, der så möjligtvis ske kan utan hinder för uppfyllande af medborgarnes förpligtelser mot det allmänna, någon lättnad i nämnde värnepligt kunde ega rum.
Denna lättnad kan dock sannolikt icke komma ifråga för dem, hvilka redan exercerat beväring eller utträdt ur beväringsåren.
Men för dem som ännu ej uppnått beväringsåren skulle den kunna åvägabringas derigenom, att desse under vissa vilkor befrias från beväringsexercisen, delvis elier helt och hållet.
Man bör dock ej glömma, att staten har rättighet att fordra, det hvarje medborgare bör innehafva ett visst mätt af militärisk färdighet, som gör honom lämplig att deltaga i landets försvar; jag återkommer derföre till min ofvan yttrade åsigt om önskligheten deraf att skarpskytteföreningarne sins emellan öfverenskommq om en gemensam öfningsplan, genom hvilken ät inediemmarne meddelades åtminstone sä mycken militärisk färdighet, som kan förvärfvas vid beväringsmötena.
Derjemte far man ej heller förgäta det stora mål skarpskytterörelsen har i sigte, nemligen nationalbeväpningen.
Det är med afseende ii nämnde omständigheter, sorn jag vägar föreslå: 4:o att såvida skarpskytteföreningarne öfverenskomma om gemensam öfningsplan och denna af Kongl.
Maj:t gillas, beväringsskyldig, som vid beväringsmönstring genom befälhafvarens intyg styrker sig äret före det dä han skall exercera hafva tillhört skarpskytteförening och der genomgått de öfningar, sorn vid första beväringsmötet förekomma, må frän detsamma vara befriad och genast insättas i andra beväringsklassen; samt att beväringsskyldig, som pä ofvannämnde sätt styrker sig 2:ne är hafva tillhört skarpskytteförening och der genomgått de öfningar, som vid båda beväringsmötena förekomma, samt derjemte kan bevisa sig innehafva eget krigsdugligt gevär af modell, som begagnas af skarpskytteföreningen han tillhör, ma frän båda beväringsmötena varda befriad.
Sådant är det understöd jag, å ena sidan med iakttagande af sträng sparsamhet med statens medel, ä andra sidan med hänsyn till skarpskytteföreningarnes mest trängande behof, tänkt mig att staten skulle lemna den.
Det penningebelopp, 14 Motioner i Borgare-Ståndet 18G2.
J\s‘ 4, 5 och 6. hvarje skarpskytt uppoffrat till anskaffande af gevär och uniform, för skjutbanor, exercisskolor, instruktörer och amunition in. m.. kan säkerligen beräknas till 150 Enir Emit, hvilket, om man antager samtlige hittills officielt inregistrerade skarpskyttar till närmare 6,000 personer, representerar den ganska betydliga summan af 900,000 R:dr Emit.
Detta gör ärligen, under den tid af 2 år, sorn den fosterländska rörelsen fortgått, omkring 450.000 R:dr.
Ilvad jag begär frän statens sida, är blott 30,000 E:dr ärligen, ty de gevär, sorn skola utlemnas, äro redan en gäng betalda, och deras spridande förorsakar staten ingen kostnad.
Jag vägar derföre hoppas, att denna min motion med välvilja skall af Statsmagterna upptagas.
Blanche. JW 5.
Återkallad af Motionären. JW <5.
Af Herr RinmanAtt kostnaderna för innevarande Riksmöte mätte, såsom hittills öfligt varit, af Riksgälds-kontoret utbetalas.
Härmed tager jag mig friheten föreslå, att kostnaderna för innevarande riksmöte måtte, såsom hittills öfligt varit, utbetalas af Riksgälds-kontoret, Stockholm den 8 November 1862. F. A. Rinman, Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV'' 7- 15 .M 5.
Af Herr BergCl’!
Angående upphörande a/ ordinarie räntan utaf mjöloch sågqvarnar m. m.
Redan vid 1854 ars riksdag hafva Rikets Ständer uti till Kongl. Majit afgifven underdånig- skrifvelse uttryckt den åsigt, att mjöl- oell sågqvarnar. såsom egentligen varande fabriksnäringar med en af konjunkturen beroende förmånlighet, icke kunde rättvist beskattas medelst orubbliga fastän för särskilda verk efter olika grunder bestämda räntor, och att följaktligen den dessa verk åliggande ordinarie- eller sä kallade grundränta borde upphöra och mot bevillning utbytas samt lämpligt vederlag af Statsverket utgå för de q varn ränt or, som voro indelta.
Enligt Rikets Ständers underdåniga anhållan i nyssnämnde skrifvelse hade också Kongl.
Majit, som i allo gillat Rikets Ständers uttryckta åsigter om qvarnoch sägräntans upphörande, låtit de med denna fråga sammanhängande omständigheter utredas af Kongl. Kammar-kollegium, som i ämnet algifvit underdåniga utlåtanden, åtföljde af tabeiier och sammandrag öfver de i Rikets särskilda län befintliga skattlaggda qvarnars antal och räntebelopp samt till huru stor del dessa räntor voro till vissa ändamål indelta eller anordnade.
— Elter den fullständiga utredning, sorn denna fråga sålunda vunnit, afgaf 1860 års Stats-Utskott (under Nio 101) ett förslag till densammas slutliga lösning pä ett med Kongl. Majits och Rikets Ständers gemensamma önskningar öfverensstämmande sätt.
Detta förslag gillades af Borgare- och Bonde-Stånden, men förkastades af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet hufvudsakligen af det skäl, att den föreslagna be villningen af mjöl- och sågqvarnar icke ansågs stå i öfverensstämmelse med grundräntans upphörande; och efter omröstning i förstärkt Stats-Utskott afslogs frågan med 60 röster emot 50.
Då emellertid denna fråga befinnes fullständigt utredd och det.synes öfverensstämma såväl med Kongl.
Majits sorn Rikets Ständers länge uttryckta mening och åsigt, vågar jag härmed i ödmjukhet föreslå: att ordinarie räntan af mjöl- och sågqvarnar må från och med början af nästkommande statsregleringsperiod upphöra, samt i sammanhang dermed nödige medel anvisas till ersättning af den del af berörde ränta som varit indelt.
Stockholm den 8 November 1862. A. A.
Berger. 16 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVd 8. JW §•
Af Herr Lindström!
Om förändrad lydelse a( 101 § d:dra moni. i Banko-reglementet.
Enligt § 1 i lasén fcir Rikets Ständers H ink, af den \ 1 Mars 1830, jemförd med g^:ua 1 och 2 i lasén, anseende myntbestämningen. af samina dag. är Banken skyldig att. när sii på ford ras. dess sedlar nied svenskt silfvermyiit inlösa efter den grund, att Fyra i :dr Runt gälla lika med En Ruir i silfver, efter den med afseende å slagskattens beräkning i myntet af Kongl. Majit och Rikets Ständer förändrade 1604 sirs myntfot; och är vidare i § 4 af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 3 Februari 1855. jemförd med Myntordningen af den 9 Maj 1835, stadgadt att silfvermyntet skall vara tolflödig!, d. v. s. innehålla 3 delar fint silfver samt en del koppar, skolande af ett skalp, af detta s. k. myntsiifver utmyntas 25 stycken s. k. specier om 4 R:dr Runt, hvadan hvarje sådant stycke eller specie skall innehålla 6 ort fint silfver och 2 ort koppar.
Detta är den grund, som för invexlingen af Bankens sedlar blifvit fastställd.
Försöken att rubba densamma eller att blott framvisa de påtagliga fel, som vid dess bestämmande gjort sig gällande, hafva hittills icke rönt det afseende de förtjena och Regeringsformens 72:dra § samt en ofta ogrundad fraktan för realisationens’bestånd, ha varit den noll me tangere, sorn hittills hindrat hvarje bemödande att bringa klarhet och reda uti lagstiftningen beträffande förhållandet mellan det reella och det s. k. sedelmynfct.
De fel, pä hvilka jag här svffar. lia bestått dels deruti, att, då myntfoten af år 1664 förändrades, denna ej sä bestämdes, att myntet till halt och vigt gjordes lika med Ilamburgermyntet, hvilket skulle hafva förebyggt en mängd kollisioner och jemväl ledt till en större reda i begreppet om hithörande frågor, dels att Banken ålagts att endast med myntadt silfver inlösa sina sedlar, hvarigenom Banken ådragit sig. eller, om man så vill, allmänheten onödiga uppoffringar vid alla sådana tillfällen, dä den enskilde haft fördel att, få sedlar mot omyntadt silfver utbytte.
För att i någon män godtgöra detta fel, och sedan sig visat att den intagna grunden icke var hållbar, samt stadgandet i följd af omständigheterna behöfde modifieras, har uti § 101 af det för Banko-verkets Styrelse och förvaltning utfärdade Reglemente fått inflyta den föreskrift, att Bankofullmägtig?, under vissa förhållanden. må ega att, i stället för svenskt silfvermynt, i utbyte mot Bankens sedlar, utgifva äfven silfverplantsar eller omyntadt silfver och det kunde synas, sorn om denna afvikelse fran den ursprungliga bestämmelsen vöre välbetänkt och egnad att undanrödja missförhållanden, som både för Bankens och allmänhetens intresse voro hinderliga.
Men här begick man åter ett misstag, som omintetgjorde allt det goda som eljest af beslutet bort följa, i det man dels lemnade åt Bankofullmägtiges skött att, efter förekommande omständigheter,1 äoin det heter, medgifva Motioner i Borgare-S landet 1862.
,J\f 8. 17 eller förvägra utlemnarule af omyntadtfsilfver, dels pä det omyntade silfret satte ett pris, som öfversteg det myntades.
Uti den äberopade §:» är nemligen priset pä hvarje mark finsilfver, lailnisk vigt, bestämdt tili 37 R:dr R:mt.
Som kändt är. motsvarar l mark finsilfver köln. vigt 55T'n ort, ntaf hvilka, enligt Förordningen af 1855, skall utmyntas 9J stycken speciqr å 4 Kalr Ernit, motsvarande tillsammans 365 Kalr.
Häraf synes att, under det att Banken, enligt myntbestämningslagen, åtagit sig att i myntad form utlemna en mark finsilfver till 863 E:mt, fordrar den, enligt 101 §:n Banko-reglementet, för det omyntade 37 R:mt; beredande sig på denna rörelse en vinst af nära 1 procent, utom den som ligger uti den besparade myntningskostnaden, beräknad till f procent.
Då nu Bankens förnämsta pligt är att upprätthålla sedlarne i dess rätta värde, och värdet väl mäste vara att söka uti det silfver, som af sedlarne representeras (ej uti den mer eller mindre utstyrda form man gifvit åt myntet), så framgår det klart, att denna Bankens första och förnämsta pligt ej blifvit iakttagen, att icke sedlarne uppehållits i dess rätta värde och att en verklig myntförsämring inträdt.
Så sorn, förhållandet nu är, kan jag af Banken bekomma en silfverspecie, sorn innehåller 6 ort fint silfver och 2 ort koppar, och pä hvars förfärdigande f procent af dess värde är nedlagdt för 4 R.dr Runt, men om jag hos Banken begär 6 ort finsilfver, eller lika mycket som silfverspecien innehåller, och efterskänker kopparn, så får jag, efter beräkning af det å det omyntade silfret satta pris, derför betala nära 4 R:dr 3 öre, alltså nära 3 öre mera an silfret är värdt.
Såvidt jag är i stånd att uppfatta, utgör detta en sedlarnes försämring och ett brott mot det löfte, sorn Banken iklädt sig gent emot sina borgenärer.
Med denna § i hand, kunna nu Fullmägtigc tvinga sedelinnehafvaren ätt, i utbyte mot dess sedlar, taga det dyrare myntet i stället för det billigare omyntade silfret, utan att, vid ett rätt och fördomsfritt sakens betraktande, någon Bankens egen fördel dermed är förknippad.
Tvärtom föijer deraf en förlust både för Banken och för sedelinnehafvaren — för Banken, emedan han kunnat bespara sig myntningskostnaden, | procent, — för sedelinnehafvaren, emedan lian icke kan använda myntet för liqviden på utländsk ort utan att der först låta nedsmälta det, hvilket kostar honom T®T procent.
Vid utförsel af silfver i myntad form drabbas således det allmänna af en förlust af ]| procent, en förlust som skulle undvikas, derest Bankofulhnägtige ålades att utlemna omyntadt silfver till det pris sorn samma, enligt Myntbestäinnings-lagen, eger, utan beräkning af någon slagskatt, Och orimligheten att belägga uttagning af finsilfver med en slagskatt, sorn väl egentligen må anses hafva tillkommit såsom ersättning för myntningskostnaden och derföre endast i det fall bör drabba, när finsilfver till Banken inlemnas och rnot prägladt mynt utbytes, och icke tvärtom, så sorn nu är fallet, är, efter hvad jag hoppas nu hafva visat och vidare vill ådagalägga, så i ögonen fallande, att ett förslag till ändring af den åberopade §:n må anses fullt berättigad.
Då priset på omyntadt silfver, enligt § 101. bestämdes, föreställde man sig och utgick från det antagande, att en riksdaler Hamb.
Banco motsvarade 4 R:dr R:mt, att. följaktligen 1 Mark finsilfver, hvars pris i Hamburg är 27 M:k 12 sk.
Banco, hos oss skulle ega ett värde af 37 R:dr Runt, och på detta antagande har man sedermera alltjemt byggt nya stadganden i Banko-reglementet, det ena mera förvillande än det andra.
Men antagandet är falskt.
Värdet af ett lands mynt i förhållande till ett annat bestämmes af myntenas halt och vigt; och dä 1111 befinncs att en svensk silfverspecie innehåller 6 ort silfver och HamburgcrThalern blott ort> så motsvara 3 M:k Hamb.
Banco eller J Tinder icke 4 Bill, till R.