Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men under allt bråk, i sorlet nan en brokig väska att förvara sina till- af alla dessa oroliga röster, sökte Lottens Berättelse för Idun hörigheter i, och nästan alla blickade med blick åter och åter lille Daniel, gossen som af förtjusning på nya skodon.
Men då Lotten hvarken kunde gå eller stå.
Han låg där närmare betraktade dem, sved det i hennes så stilla i sitt hörn, han kunde ej blifva Vera Verle.
Sådana små bleka, hålögda, magra blekare än han redan var, men skuggorna _ (Forts.) omkring hans ögon blefvo djupare, och ett tch hvarför behöfde hon längta efter varelser de flesta voro, somliga med skrofel- ögonblick for den tanken genom hennes själ, sår eller ett och annat alltför tydligt spår af Schweiz?
Det fanns ju ett Schweiz på att gossen redan var död, och hon skyndade närmare håll, lika storartadt, lika skönt dåliga bostäder, dålig föda, lif i osunda grän- ångestfullt fram till honom.
Gud ske lof, — Norge, det härliga Norge med fjordar, forsar der.
Somliga hade onaturligt gamla drag, han rörde sig, där fauns dock lif kvar i den och glacierer, och dit ville Lotten fara?
Hon liksom hade nöd och brist i förtid kommit utmärglade lilla kroppen!
hade en vän, en lärarinna, som med trehun- dem att mogna; i synnerhet fäste Lotten sin dra kronors kassa gjort en fotvandring på uppmärksamhet vid en liten gosse på omkring Lotten gjorde sig all möda att akta den fyra veckor genom fjällen, och Lotten hade sex år, som bars på armen.
Modren hade lille för hvarje beröring med de andra bar- mer, hon hade ju nära trehundrafemtio!
Hon själf följt med honom och lämnade honom ej, nen, som skulle kunna göra honom smärta.
visste att hennes vän äfven denna sommar förrän hon satt honom i ett säkert hörn i Hon bäddade så mjukt som hon kunde åt var i Norge, att hon vistades i Molde några kupén.
Han hängde sig med sina magra ar- honom, och därunder slog han upp sina stora veckor för att sedan åter begifva sig ut att mar fast vid hennes hals och i hans stora, ögon och såg på henne.
Blicken gick henne vandra i fjällen, hvad var då lättare än mörka ögon låg en värld af smärta.
genom hjärtat, och hon kände, att detta barn att uppsöka henne där och bedja att få » Kan han alls inte gå? » frågade Lotten.
skulle hon kunna bära längre än till vagnen.
göra sällskap med henne?
Att hon skulle » Nej, inte numera, men han har kunnat Ändtligen voro de framme, barnen och alla bli välkommen, det visste Lotten.
Alltså det; han gick så bra förut, men skroflerna sakerna voro instufvade i de båda rymliga reskartan fram, garderoben i ordning, och så ha slagit sig i benen, och nu har han ingen vagnarne, som voro dem till mötes.
Allt ut på den första, härliga resan!
kraft i dem mera. » hade gått bättre än Lotten vid resans början (Qualité Inghilterr-a) härstädes lagrad sedan 1891.
handelskemist befunnen enl. analys K.
N y d a h l &amp; C:o E x t r a fin M a r s a l a fullgod.
Finnes endast hos Stockholm, 2 Stureplan 2 ofrivilligt lutar sig fram för att lukta på d e m; vi- dare näckrosor, hvitsippor, löfkojor o c h linneor, violer, orangeblommor och prästkragar m. m.
Allt är så beundransvärdt väl efterhärmad t naturen och så smakfullt, att det måste väcka alla damers förtjusning.
Fröken Boström, som längre fram kommer att härstädes gifva en kurs i tillverkning af dylika blommor, noppas sålunda så småningom kunna uppamma en inhemsk industrigren på detta om- råde.
Och denna borde sannerligen kunna blifva lönande, då man betänker, till hvilka kolossala belopp införseln från utlandet af dylika konst- gjorda blommor belöper sig.
Riks- och Allxn.
vågat hoppas, konduktören, alla hade varit medpassagerarne så vänliga, och stations- personalen, och Lotten hade många att tacka och nicka åt till afsked.
Men Daniel hade ingen annan fått lyfta eller bära, Lotten höll » Frisk?
men Barnet vara små armar hvilade tillitsfullt kring Allt var kolonien, i ordning hade för de ankommande.
lika och slöto sig till Lotten, som med ifver tog i tu med att hjälpa dem att packa upp deras små tillhörigheter, kvällsvard och lade dem därefter alla till A n n u tolf barn väntades följande dag, och lofvade att stanna, tills de kommit.
Lille Daniel förorsakade henne mycket be- kymmer.
hade Doktorn, redan egentligen sig, som samma blott för bodde afton att i närheten, besökt kolonien, men Lotten begagnade tillfället att visa modern, » Det barn till en skollofskoloni, » utbröt han.
sjukhuset » Men skulle han, och det genast. » han är så klen, han har knappast kunnat stå ut med resan andra, han och bedja hans mor tvekande.
inte åtagit sig att sköta ho- har blott blifvit ja, måste vi nog skicka satt länge, Lotten uppe vid alla gått Daniels bädd.
P å morgonen var han sämre.
följde när ängsligt hvarje Lottens Logogryf.
Maj är nu kommen, den dagliga, unga, Kommen med blommor af skiftande slag; Tufvorna grönska och fåglarna sjunga, Himlen är blå och så l.juflig är j a g.
Hör, huru träden för fläktarne susa!
Hör, huru källorna porla och brusai Allt är behag.
Kom då, o c h låt mig ditt sinne för- nöja, Låt mig dig omge på grönskande stig!
Hvem vill i kammaren längre väl dröja, Hvem vill ej skynda att njuta af mig?
Kom, se det glittrar i dal och på höjder — Kom, o c h båd ' lifslust o c h hälsa och fröjder Skänker j a g dig.
kallas trädet där trasten nu kvittrar Högt upp i toppen så lycklig o c h glad?
Hur kallas vattnet, där borta, som glittrar Och s o m kring stränderna stänker sitt b a d?
Hvad, o m du önskar, kan däri du fånga Och s o m kan blifva den läckraste rätt?
Hur fann du gubben, s o m utfor i långa H U L T M A H S » N ä r skall fröken Det » Ärade fröken!
rader för En dags uppehåll för den stora vänligheten, H a n s ögon rörelse, omöjligt för mig att komma med tre små och är fattig hur det är fatt nog har Daniel så usel många gånger och så har han kryat på sig j a när en har fyra till så ändå vill en inte mista någon så med Guds hjälp blir han väl som jag hoppas finge jag några för bättre när han får god vård med många helsningar och rader till svar hur det går Daniel så vore det allt godt. » (Forts.) ansikte.
till gjorde j u mest Som det arbete åt landet fröken kan nog begripa när fara? » en glädjestråle flög öfver barnets tacka pojken, jag hör han är sämre.
Deu » Inte i dag, » försäkrade Lotten bestämdt; ingenting hon försummade intet.
Här var däremot så mycket att göra, och det gjorde henne blott ondt, att hon icke fick sitta De hos Daniel så mycket som hon ville.
andra barnen skulle j u också ha sin vård med och inte meddelade, att Lotten, en som att hon fått bref med annan vårdarinna hade 44 44 w 44 44 44 44 44 m 44 44 m 44 44 * 44 44 44 Perpetua.
44 44 Lösningar.
Egenskapsgåtan: Lotta Svärd; t) lojal, 2) 44 oegennyttig, ' A) trofast, 4) tapper, 5) aktad, 44 G) sörjande.
7) " värnande, 8) ädelmodig, 9) rättrådig, 10) dådsnar.
44 GÅTAN: Pii tiar.
44 C / IARADEN: Glasögon.
44 KVADRATGÄTAN: 44 | E B B E O | Ml Ö K A B n 44 ^G A S E M 44 2M L M I AU S A JJ 44 ARIHIIOGRG / OI: Vintergatan — Bengt Lid- ner.
1) Vickerstubb, 2) inställelse, 3) Natal- 44 kusten, 4) tillgänglig, 5) egensinnigt, 6) ren- hudsfäll, 7) gelbgjmeri, S) accentuerad, 9) 44 ' M O Trängsviken, 10) associerade, 11) Nebuka- &amp; snart Skulle ett så godt sätt barnen, vilja stanna, tills hon kom?
N:r 3 (266) Prenumerationspris pr ar: Idun med Modetidning och kolorerade planscher _ kr 9 — [dun m.
&gt; 7: 50 Idun ensam &gt; 5.
— Fredagen den 20 januari 1893.
B y r å: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets n y a - Vas.)
Prenumeration sker ä alla anstalter i riket.
post- Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas &amp; byrån kl. 12-1.
Huld i ne Beamish, Utgifnlngstld: b v i r j e h e l g f r i fredag lösnummersprfs 15 ora (vid född kompletteringar) Gernanäts Boktr.-Aktieb.
6:te arg.
A n n o n s p r i s: 35 öre pr nonparelllerad.
För •Platssökande » o. » Lediga platser- 35 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
70 öre pr nonp.-rad m osandet-.
(" Edelweiss, ") O ljufva lott Alt lefva blott För hvad man B K Ö N A A T skådat; Att offer bli, Men vissna i Det ljus man förebådat!
[ag såg en under- skön ängel vandra af och an här pä jorden, » förtäljer en öster- ländsk sagoberättare.
» Han vidrörde de gamla — då blefvo de unga.
Han trädde in till de fat- tiga — då blefvo de rika.
Han talade till de sorg- tyngde — då strålade deras anleten af glädje.
— » Hvem är väl denne härlige vandringsman? » sporde jag, och svaret löd: hans namn år döden.- » Ja, döden — förlossa- ren, salighetsbringaren ät enhvar af desse utvalde, som, änskönt de frän ofvan fått en hög maktfullkom- lighet sig förlänad, dock ödmjukt hörsammat Kristi betydelsefulla maningsord till lärjungarne: » Glädjens icke däröfver, att andarne äro eder underdånige, utan glädjens, att edra namn äro skrifna i himmelen. » (Luc.
10, 20).
När helst en sådan lju- sets härold, en vägrödjare för det godas, det heligas kommande gudsrike ned- lägger vandriugsstafven, då — det är ju vårt fasta kristua hopp — går den anförda sagans innebörd i en öfversvinneligt ljuf- lig uppfyllelse.
Därför är hon nu för visso i öfve jordisk mening ung, rik, glädjestrålande, hon, sierskan, som förliden jul- afton härstädes utandades sin sista suck, omgifven af de sina, och hvilkens bild med det älskliga tyc- ket, med » gudagnistan » i blicken, i dag genom denna tidning för föista gången framställes i det offent- liga.
Hvem hon var och hvartåt hennes lifsgärning syltade, därom skola några antydningar här lämnas af en, som står i en out- plånlig tacksamhetsskuld till henne för andlig väg- ledning och flerårig tro- fast vänskap.
Huldine Beamish — känd i literära kretsar uader sitt nom de plume: den enkla alpblommans namn — föddes i Stock- holm d.
16 april 1836.
För- äldrarne voro den frejdade kemisten, prof. Mosander, och hans maka, af holländsk härkomst, firad i det för- näma sällskapslifvet som talangfull och spirituel samt därtill en skönhet af första rangen.
Deras hem var på 1830 — 50-ta- len en af mötesplatserna för den tidens vittra och
13 I D U 1893 N Blott tvänne ömma bröst af lika kärlek brinna, De nog en vrå på jorden finna, Som rymma kan åt dem en koja och en graf.
eleganta Stockholm.
I hemmets sköte upp- växte ungmön, föräldrarnes enda dotter.
Till henne hade gått i arf från modern en blän- dande fägring, från fadern, den allvarlige ve- tenskapsmannen, högsintheten, den varma nit- älskan för medmänniskors bästa och sanning- sökarens spejande forskarelust.
Tidigt kring- svärmad af giljare, räckte hon, tjugutvåårig, sin hand åt en utländsk friare, den itländske gods- ägaren Richard Pigott Beamish.
Detta ja-ord var, enligt hvad det visade sig, ett för henne ödesdigert misstag.
En djupare andlig fränd- skap mellan man och hustru — den enda säkra grundvalen för varaktig äktenskaplig lycka — saknades helt och hållet i detta giftermål.
Omsider skildes de två, efter en femtonårig sammanlefnad, från hvarandra, ej genom juri- disk skilsmässa, men på grund af en ömsesi- dig enskild öfverenskommelse.
Nu, med återvunnen handlingsfrihet, griper hon sig an med att lefva och verka i över- ensstämmelse med de öfvertygelser i lifvets högsta frågor, som efter hand mognat bos henne under föregående perioder af ett — så- som hon själf beskrifvit det — så godt som outhärdligt lidande, » ett som väger mellan döds- kval och vansinne ».
Under de närmast följande åren uppslår hon för längre tidsskeden sina bopålar i Paris eller andra storstäder, eller vistas hon på vidsträckta resor i och utom Europa; hon besöker Hellas ' klassiska jord, Egypten, Konstantinopel, Jerusalem och andra orter i » det heliga landet ».
Härigenom samt i följd af utländska släktförbindelser blef hon under årens lopp en välbekant personlighet på måuga håll utanför svenska landamären, in- nerligt älskad, eldigt beundrad och uppburen af talrika hängifna vänner.
Alltid och alle- städes fördes sådana af tillskyndelsen i hennes väg.
Begärligt lyssnande till hvad hon hade att meddela flockades kring den madonnalika resenären män och kvinnor af skilda samhälls- klasser, trosbekännelser och bildningsgrader.
Furstar, statsmän, vetenskapsidkare, diktare, konstnärer i bredd med salongslifvets drottnin- gar, klosterbröder, religionslärare såväl som de praktiska värfveos män — se där hennes upp- vaktning, hvart hon än styrde kosan i olika länder och världsdelar.
I hvarje samkväm blef hon snart den personliga medelpunkt, som spred till de öfriga närvarande sitt väckande, värmande inflytande.
I hvilket slags omgif- ning hon än trädde in, gick det merendels så, att hon kom, sågs och segrade.
Var man för egen del underkunnig om ar- ten af hennes tjusningskraft, fann man det vara nästan själfklart, att det måste så gå.
Därför att hennes » charme » var — då hon var rätt sig själf — väsentligen likartad med d e D, som i det förflutna utstrå- lade från en annan hugstor Kristi efterföl- jerska i anda och sanning, en af medeltids- kyrkans mest sympatiska » heliga », denna äng- lalika Katharina af Siena, till hvilken » Edel- weiss » blickade upp med brinnande, kärleks- full vördnad.
Mångfaldiga äro intygen om den- na Katharinas hardt när oemotståndliga makt öfver viljor och sinnelag.
När e n af Komas påfvar betygar, att ingen samtalat med henne, utan att därigenom hafva i någon mån blifvit » en bättre människa »; när en protestantisk kyrkohi- storiker vidgår, att hon utöfvade på alla » en hem- lighetsfull dragningskraft » till det goda — gif- va ej dylika vittnesbörd en vink om en sär- egen högre utrustning hos vissa särskildt be- nådade?
» Hvit magi », stark och sund » mag- netism » eller något annat slagord af enahanda kaliber skulle man antagligen nu för tiden i somliga läger vilja använda om ett sådant slags inflytande på andra.
Kristi apostel ger åt det ett annat namn, ett som träffar hjärtpunkten: » denna är segern, som öfvervinner världen: vår troh Nåväl: Kristus tron, som försätter hälleberg, som adlar och stålsätter den eljes skröplige, denna lefvande, segervissa tro låg till grund för hennes personliga » magi », hennes kufvande, eggande, luttrande makt öfver andra.
Genom tro och trostark bön införlifvad med honom, i hvilken » all gudomens fullhet bodde lekamligen », blef hon — » Edelweiss » — ett redskap att låta för många uppgå ett klarare, fylligare ljus öfver » den väg, som leder till lifvet. » Välsignelser från de af henne vägledde följ- de henne i spåren.
Då hon en vårdag sistlid- na år nödgades slita sig lös från sitt älskade Siena, där hon uppehållit sig ett par månader under en resa i Italien, skildes en from klos- terförestånderska i Katharinas stad frän henne med dessa afskedsord: » Jag skall bedja Gud, att han måtte göra er till en ny Katharina. » Stora hyllningsord; men — huru fatta deras egentliga mening?
Hon, till hvilka de ställ- des, tolkade dem så: äfven den minste ibland oss kan — är han blott trogen i det lilla, det särskildt åt honom anförtrodda — komma åstad hvad oförgängligt är i gudsrikets tjänst, lika väl som hon, öfver hvars husdörr i hennes födelsestad den inskriften står ristad: » Här bodde Katharina, Kristi brud. » Katharinas lif kan och bör — skrifver » Edel- weiss » i fängslande skildringar från Siena (in- förda i » Nya Dagligt Allehanda ») — för oss alla varda till » en påminnelse om hvad en människa, hängifven Gud, förmår uträtta i hans kraft.
Denna kraft, denna nåd har ej dött med något helgon, som lämnat det jordiska.
Lef du i Gud, och du skall se, hvad därige- nom kan uträttas!
Äfven du kan hjälpa till att frälsa tusentals själar. » Huru lifligt stå ej för min hågkomst några sköna sommardagar under året 1888, hvilka jag hade förmånen få tillbringa på ett aristo- kratiskt herresäte i södra England, dit inbjuden att hålla föredrag!
En lysande skara gäster — bortåt ett hundratal — var samlad där- städes, alla af hög bildning, de flesta af fram- skjuten samhällsställning.
Där fanns ej brist på snille och lärdom, ej på berömda namn och klin- gande titlar.
Men hvem var väl dessa festliga dagars » great attraction », den, kring hvilken in- tresset synbarligen samlade sig med stigande styrka?
Ingen annan än vår själfulla lands- maninna, äfven hon för tillfället en gäst hos ställets ädla värdfolk, lord och lady Mount Temple.
Hennes liksom inspirerade utlåtanden i religiösa spörsmål verkade — lätt iakttog man det — likt tändande gnistor.
Förtroliga samtal med henne tycktes stundom för en och annan öppna uya synvidder öfver själslifvets dunklare regioner, öfver vårt samband med Gud och denna öfversinnliga värld, om hvilken det heter i Goethes » Faust »: J - IDNER.
&gt;Ej andevärlden själf är eluten; Din (jäl är stängd, din håg är död.
Upp, lärling, bada oförtruten En jordisk barm i morgonglöd! » Det var just efter ett sådant samtal som den vördnadsvärde slottsherren själf yttrade, böjande djupt inför henne sitt silfverlockiga hufvud: » Helt visst är Ni en af Guds ut- valda!
Det förstår och känner man. » Med jubel påminte hon sig ofta det ytt- randet af den nu aflidne lord Mount Temple.
Naturligt nog: genom detsamma slöt sig ju en af vårt tidehvarfs ypperste kristne männi- skovänner, en sveklös, barnafrom Nathanaels- natur, till den lifsuppgift, som var hennes allt — till Edelweiss-tmkeris hvita, fläckfria baner.
Edelweiss-tanken — hvad menas väl där- med?
fråga förmodligen, undrande, de som ge- nomögna dessa rader.
Svaret kan i korthet sammanfattas så: tanken är till sin kärna ej ny, men uråldrig.
Första gången den uttala- des, ägde den följande ordalydelse: » En annan grund kan ingen lägga än den, som lagd är: Jesus Kristus. » För den tanken stego tros- vittnena i kristendomens urtid fröjdefullt på bålet eller läto sig på arenan sönderslitas af vilddjuren.
I våra dagar, den hädiska förne- kelsens, det ondskefulla Kristushatets ulfvatid, gäller det för det sannas och godas stridsmän att, fylkade omkring samma evighetstanke, oför- sagdt upptaga kampen emot lögnens och lu- stans vilddjur i mänuiskohamn.
Nu liksom fordom gäller det för korsriddaren att härda ut på sin post — likt edelweissen, som på alpens topp, med blicken riktad uppåt, trotsar stormens raseri och den allt annat ödeläggande kölden.
Då skall på honom det löftet gå i fullbordan, att » den som bortkastar sitt lif, han skall vinna det. » Så tydes Edelweiss-tankens mening i en gripande liten dikt, tillägnad i fråga varande tankes svenska banérförerska af en bland hen- nes meningsfränder i utlandet.
Under öfver- skriften: » Edelweiss, Noble et blanche, (ä ma chére Madame Beamish) » läsas följande strofer: JNUI arbre protecteur sur elle ne Pour qu ' elle puisse en paix naitre, Et durant tout le temps qu ' on Ja Nul parfum de son sein dans les se penche croJtre et mourir!
voit s ' entreouvrir airs ne s ' épanche.
Elle n ' entend jamais murmurer le zéphyre, Mais gronder les torrents et tonner 1 ' avalanche, Belle dans sa paleur, son nom est noble et blanche, Et le vent froid du Nord passé sans la flétrir.
Chaste fleur, je te prends désormais pour devise, O fille du glacier qui sous le ciel s ' irise, Quand j e souffre, je pense ä 1 ' amour immortel!
A toi l ' air libre et pur et les Alpes hautaines, Leurs horizons sans fin et leurs splendeurs sereines — A moi la region plus pure encore du ciel! » » Då jag lider, tänker jag på den gudomliga kärleken » — Guds i Kristus uppenbarade kär- lek!
Det, att frälsningens väg går — undan- tagslöst — genom lidandets dälder — var för » Edelweiss » en erfarenhetssanning.
Sjelf hade hon ingalunda grubblat sig till, men i främsta rummet lefvat och lidit sig till den trosviss- het, som blef hennes lifs ankargruud Det stod fast för henne, att denna på sådan väg eröfrade förtröstansfulla visshet hade, när den fått helt genomtränga henne, låtit nya kraft- flöden framkvälla i hennes andelif.
Därför
IDUN 1893 lät hon sig angeläget vara att hos andra in- skärpa lidandets höga betydelse såsom ett af en gudomlig vishet för människan anordnadt uppfostringsmedel.
Hon tror sig » kunna utan tvekan säga, att ingen kan varda andligen pånyttfödd, ingen kan uppnå befrielse från materiens bojor, som ej med tro och under- gifvenhet vandrat den korta, men ytterst pröf- vande vågen, som för ifrån Gethsemane till Golgatha. » Dåraktigt vore det i sanning af oss att vilja med vår kortsynta klokskap mäst- ra denna en högre vishets frälsningsplan.
Med rätta sjunga vi ju i vår svenska psalm: » Ju mera under korset böjd, dess mera öfver jorden höjd. » » Själfva via dolorosa » — utropar hon — » har sin andliga tjusning; äfven den kan er- bjuda skugga, blommor och hviloställen.
Den är smal, men den för oafbrutet uppåt.
Mellan hvarje lidandets station erhåller den modiga själen, som går framåt, en friskare luft och en större, vidgad utsikt. » Citaten äro hämtade ur en för något mer än tre år sedan af henne utgifven bok, till- ägnad » den tänkande allmänheten », hvilken bok nyligen utkommit i en af en nordameri- kansk förläggare ombesörjd öfversättning till engelskan.
Till denna skrift — » Spiritismen i dess rätta belysning » af Edelweiss (Stock- holm, Looström &amp; C:os förlag) — hänvisar jag den benägne läsare, som önskar närmare upplysning om hvad författarinnan förstår med den » friskare luft », den » vidgade utsikt », hon bebådar åt de förkämpar för Edelweiss-tanken, som troget följa den törnekrönte försonaren på själfuppoffringens och det ståndaktigt burna lidandets stråt.
Här kan — pä grund af ut- rymmets knapphet — blott sägas det, att hon, skarpt särskiljande mellan ett högre, andligare åskådningssätt, åt hvilket hon ger benämnin- gen spiritualism, och den, enligt hennes me- ning, lägre, jordbundna s. k. spiritismen, fram- träder såsom en » öfveitygad och troende spi- ritualist ».
I egenskap af en sådan förklarar hon sig tro » på det samband med den högsta sferen af andevärlden, som endast kommer Kristi verklige efterföljare till del.
Desse komma därigenom i åtnjutande af uppfyllelsen af Kristi eget löfte, att han skulle sända hugsvalaren, den Helige ande till dem. » — » Med hug- svalaren » — säger hon vidare — » bör man här förstå den från Gud själf utgående kraft, som upprätthåller och stärker i lifvets allra svåraste pröfningar, och som anförtros åt de heliga änglar och andeväsen, som af Gud fått i uppdrag att upplysa och skydda de männi- skor, som äro i nöd, och som äro i stånd att mottaga den gudomliga nåden.
Kristus själf ägde i allra högsta grad detta underbara sam- band med himmelska makter, och han lofvade sina efterföljare, att denna andens utgjutelse skulle efter hans död äfven blifva dem be- skärd.
Hade ej detta löfte uppfyllts, månne då martyrernas härskaror någonsin bildat sig för att, till hvad pris som helst, slutligen rycka ned en del af himmelen till jorden? » nade om härskarinnans fina, friska skönhets- sinne, mycket om hennes trängtan mot » de ting, som efvantill äro ?.
För henne bestod dock hvilan i hemmet som oftast blott i ett ombyte af hjälpmedel vid det rastlösa arbetet för andras välfärd.
» Tjäna, tjäna / » utbrister Kundry, påverkad af en himlaboren kärlek, i sista akten af » Parsifal », Richard Wagners storslagna, af kristna idéer bräddfyllda musik- drama.
De lystringsorden hade äfven för » Edelweiss » blifvit verksamhetens A och O. Huru vänligt öppnade hon ej sin dörr på vid gafvel för mången i tvifvel famlande, som dri- stat söka tillträde hos damen med det utsökta, intagande sättet att vara, lockad måhända af det han försport om hennes hjärtegodhet, hen- nes glänsande begåfoing, hennes märkliga rön på det psykiska området (jfr hennes i det före- gående omnämnda bok!).
Huru träget flög ej hennes penna öfver papperet, dag efter dag, till besvarande af de bref från nära och fjär- ran — ofta afhandlande tillvarons lifsfrågor — som, hvar hon än vistades, hopade sig på hen- nes skrifbord!
Huru underbart förbereddes hon ej för sin lefnads viktigaste handling — stiftandet af Edelweiss-förbundet — genom en lad af i ett dvallikt, hälft medvetslöst till- stånd af henne undfångna visioner, af hennes vänner upptecknade praktfulla symboliska ord- målningar, i hvilka ej sällan en Fra Angelicos oskuldsfulla trosglöd förmäles med en Rafaels eller en Michael Angelos sublima tankeflykt!
» Edelweiss-förbuodets » bestämmelse har re- dan kortligen angifvits i pressens minnesrunor öfver detta förbunds stiftarinna.
Det är en- ligt stadgarne afsedt att bilda » en kärntrupp af personer, som öppet och oförskräckt erkän- na sig vilja tjäna Gud — d. v. s. det heli- ga, det sanna, det goda ».