Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» » Nog hade sjöjungfrur varit bättre, hä hä, » sa Ruffen.
» Eller tritoner, biåsen nu alla, » sa jag, » eller sjömanspojkar, eller — » Vi hade tur nog få en båt alldeles för oss själfva.
Så stötte kullan med sin breda åra ut från verklighetens hårda kust, och så gledo vi sakta in i sagans hemlighets- fulla dunkel, jag med en den mest för- tjusande förnimmelse af, att något slags andeväsen just i detsamma passade på och trillade en hel mängd iskalla hagel efter ryggraden på mig.
Första hvalfvet svek mig litet, fast det var mycket väl försilfradt och väl upplyst med flera slags ljus.
Jag var nog inte i stämning ännu.
» Tänk hvad champagnehylsor och annan staniol det gått åt till det här? » sa Ruffen.
» Tyst, Ruffen, » sa jag förgrymmad.
Nu vek båten om ett hörn, och så kom vi till ett hvalf med alldeles samma slags klippor, men ljuset däremot växlade i de mest förtjusande färger.
» Ser du det illuminerade vattenfallet, Ruffen lilla? » sa jag.
» Nää, » sa Ruffen.
» Där till vänster.
Det är sagolikt skönt!
! » » Jag ser det inte, » sa Ruffen.
» Då måtte du vara blind då, gubben, » sa jag, » Där — borta — till • — vänster! » » Jaså ja, nog ser jag det där alltid, men vattenfallet • — — » » D u kan väl inte begära, att de ska ha Niagara här inne, häller? » Nu vek båten af igen, och så igen, och så öfverströmmades vi af det ljufvaste mån- sken från en sol i taket med blomster om- kring, men klipporna voro fortfarande de samma.
» Tänk, hvad ostar de ska kunna lägga in i staniol efter detta. » (Det var Ruffen, förstås.)
» Ruffen, » sa jag matt, » om du ville titta efter de illuminerade vattenbubblorna i stället, eller den där silfverådran, som stiger och sjunker, du vet. » » Jag ser bara korkar, jag, » sa Ruffen, stirrande i vattnet.
» Då måtte de ha flugit ur hufvudet på dumt folk, då, » sa jag förargad.
» Vet du, min flicka (det var till kullan!)
» hvar den sjunkande och stigande silfverådran finns?
» » Naej, de ' et ja ' inte, » sa kullan, » men sitter du bara still, så får du väl ' etat själf ' änker j a g?
» Så satt vi stilla och såg på de under- bara bergen.
» Ser kanske du något till de där själf - lysande kristallerna som kulminerar, Ruffen lilla? » sa jag till sist.
» Nää. » » Hör du den ljufva musiken på afstånd då? » » Nää. » » Ja, inte jag häller. » Nu vek båten in i en jättegrotta af nästan öfvermänsklig skönhet.
I fonden var en djup skimrande nisch, med två utspritade solar, som mycket väl kunde vara Berga- kungens aflöfvade paraplyn, och midt i vattnet höjde sig en massiv silfverschäslong af staniol för bergakungens gemål, som bara hade det felet, att hon inte visade sig.
Från ett hörn strömmade ljus i alla Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af de färger, och jag tror nog, att det yar här, som de själflysande kristallerna sväf- vade i luften, fast de inte syntes., » O, » sa jag, » o m de ville visa sig ändå! » » Hvilka? » sa Ruffen.
» Bergafolket — där i nischen — — i stället för paraplyerna. » » Det kunde behöfvas, » sa Ruffen, » ty — » » Tyst Ruffen, » sa jag.
» Har du någon- sin sett något liknande skönt i naturen? » » Neeeej. » » Då kan du hålla mun med, » sa jag.
» Hvar är de lysande näckrosorna?
Dem vill jag se.
» Vet du, min flicka, » sa jag, » hvar de lysande näckrosorna är? » » Naej — det ' et jag inte. » Nu kom ett helt raketregn med lysande färger, vattnet plaskade sakta bakom oss, af slagen från annalkande båtar, allting flammade — vattenfallet droppade ljuft — så vickade kullan litet med sin åra och kort därpå stötte vår farkost åter mot verk- lighetens hårda kust och blicken fick åter nöja sig med naturens enkla sol och en- formiga grönska.
» Det är minst sagdt opassande att be- skrifva saker, som inte finns, » sa Ruffen, när vi pallrade tillbaka öfver bron.
» Hä hä hä! » » Bäsch, » sa jag, » skulle man inte beskrifva mer än hvad som finns, så • — —.
För öfrigt ser författare på ett helt annat vis än annat folk.
Kunde till exempel inte jag ha svurit på, att Kopparbergets tomtar stod i Sandvikens paviljong?
Jo, det kunde jag.
Och så skref jag, att det var så, fast det inte alls var så, och glömde därtill att tala om Kopparbergets vackra hästsko mo- saiker och originella kronor och vackra metaller, och allt, och det fast hela den ut- ställningen är så genomnobel och äkta vacker som den ä r?
Det är så kallad » poetica liberalis », ser du gubben, och den rår ingen poet för — fast nog kan den komma litet olämpligt ibland — det erkänner jag.
Du ska få se, gubben, att får vi bara se sagogrottan för oss själfva, och inte ta upp tiden med att titta efter hvad en ann stoppat i oss, så — —.
Ja, då ska vi nog se, vi med, hur vacker, imposangt och poetisk den verkligen är!
! » Dagen därpå.
Jag är så ledsen att jag rakt kan gå åt!
Ruffen har gått i baklås, fast jag farit fram så varligt med honom som jag gjort!
Han vill inte se på något mer, utan sitter i Piehlens tunna, dricker öl och » smälter » hvad han sett.
» Ruffen lilla, » sa jag nyss, » det går inte an att repa upp sig på det där viset.
Du drack öl sist du var i Stockholm, och låter jag dig nu dricka öl igen, så säger publiken naturligtvis att det är jag som repar upp mig, och då är det slut med mig. » » Du låter mig j u inte drika öl » h ä h ä, » svarar han och ser så mild ut som en sol öfver ett rågfält.
Men jag känner krutet jag.
Inte ens ett fyrspann mulåsnor kan få honom ut ur tunnan nu, mycket min- dre då jag, som är ensam!
Senare: Jag har setat en lång lång stund hos » Turisten » och » tänkt ».
Ja, Gud väl- signe dem, som ordnat Turistutställningen, det säger j a g!
Där finns Norrlandsluft och Norrlandsdrömmar, ro och svalka.
Också går jag alltid dit, när jag är ledsen, lider af hemlängtan eller någon annan ve.
Stor- bofallet i fonden m e d sin lefvande is och sitt rinnande vatten, hur lugnar det inte och friskar det inte upp sinnet?
Och fjäll- 197 landskapet i sommardräkt!
— Ja där har jag stått i timmar och riktigt supit in den rena höga luften.
Men det där förstår nog bara Norrlandsfolk.
Allra kärast är ändå » Lapplägret », i sitt skymundan, där jag hållit söndag i dag, lapplägret under den djupblå natthimlen, där stjärnorna tindra så kalla och klara!
Renarna sof ver, lappen sofver på sin skidbädd; hunden sofver; själfva snön är trampad och trött.
Det är bara En, som vakar, En, som är lapparnas Fader och stöd, människorna må förtrycka, förtrampa, » förSkansa » dem bäst de vill!
Men nu blir jag tråkig!
Jag får be så grufligt mycket om ursäkt, men det är Ruffens fel, som trilskas!
Nog kunde han ha dröjt med det till dess vi kommit h e m!
Men männen är inte vana att passa sina stunder, d e!
Det senare halfåret kommer att bjuda på ett synnerligen värdefullt och omväxlande innehåll, af hvilket vi nu endast erinra om: fortsättningen på Lovisa Petterkvists omtyckta utställningsbref; den förestående intressanta täflingen till konungens jubileum: " Jlvad jag minns om fymg Oslpr "; samt sist men icke minst 3åms finfina julnummer, som i år, med anledning af tidningens 10-årstillvaro, kommer att bjuda på ett innehåll, som nog alldeles särskildt kom- att intressera tidningens läsarinnor.
- — — * Blomsterkort (Slut fr. n:r 23.)
Då man pressar blommor, måste man vara lätt på handen.
Det är ju sådana små, ömtåliga ting, man har att göra med, och ändå kunna de stun- dom vara rätt motspänstiga.
Då är det bara att ha tålamod.
Man bör icke tänka att alla pres- sade blommor skola visa rätsidan — det blefve för enformigt, och de små buketterna på våra kort skulle bli ofantligt stela.
Blommor i klock- fason kunna ju ej pressas i mera än en form, men för öfrigt bör man söka få så mycken om- växling som möjligt — pressa blommor både i knopp samt half- och helutslagna.
Några kan man också pressa » dubbla, » och på kortet kan t. o. m. en eller annan blomma visa afvigsidan — hufvudsaken är att buketten blir så ledig och naturlig som möjligt.
En regel för pressning är, att man i början icke skall lägga växterna under så stor tyngd, eller i så stark kläm som sedermera.
Huru nyfiken du än må vara att se efter, hu- ru det, du lagt i press, artar sig, måste du dock ge dig till tåls ett par dygn.
Men sedan skrider du till verket.
Helt försiktigt griper du blomma efter blomma i stjälken och låter henne ömsa plats.
Här och hvar får du också byta om pap- per.
Om bladen — blomblad eller andra — rulla HULTMANS CACAO Redan 1 8 8 8 intygade prof. Joh.
I D U N 198 ihop sig, då de rubbas, är det ett tecken till, att växterna ej fått ligga i fred nog länge.
Slå då ihop boken och låt den ligga i » pressen » ännu ett dygn!
Gör sedan ett nytt försök!
Ha blom- morna legat lagom länge, bör det äfven gå lätt för sig att släta ut möjligen uppkomna veck och skrynklor.
Ännu en eller par gånger måste du se om » dina älsklingar ».
Nu vill du väl ha reda på, huru länge det dröjer, tills blommorna äro färdigpressade.
Därvidlag kan jag ej uppställa någon allmän regel.
Jag brukar prof va växterna genom att med nypan bryta en liten smula af en eller annan stjälk — är den spröd och går lätt af, antar jag, att växten är pressad, i mot- satt fall icke.
De pressade sakerna förvaras bäst inlagda i gamla böcker, hvilka i sin tur läggas på en fukt- fri plats.
Kanske torde det också vara skäl i att ibland » lufta » på växterna — det hände mig en gång att malen förstörde några penséer, hvilka lågo i en ask.
Eljes är det förunderligt, huru länge väl pressade blommor kunna bibehålla sig.
Ha vi en vacker samling af blommor, gräs och strån, m. m. redo att användas, så köpa vi oss hvit kartong.
Det brukar finnas tillskurna kort k ett öre stycket.
Så taga vi vår goda smak till hjälp och ordna små, vackra buketter, här midt på ett kort (då baksidan af kortet användes för gratulationen), där åt ena sidan till, då en lyck- önskan får rum bredvid blommorna.
Af mycket små blommor kunna vi ordna en krans och därinuti skrifva årtal och datum.
På en » blan- kett » sättes en liten blomma uppe i hörnet — ett sådant kort kan du nyttja som brefpapper.
i. en annan göres med en hvass knif två sneda skåror, och under det härigenom bildade bandet stickes in t. ex. en vacker ljungkvist, som sedan ytterligare fästes med gummi.
Litet omväxling i vår kortfabrikation kan ju icke skada.
Det ginge nog för sig att få köpa kulörta blanketter, men dessa torde falla sig dyra, också ser det finast ut med den hvita kartongen.
Så tycker jag, men vill därför ej lägga något band på dig.
Endast ett välment råd bör du följa: lasta ej för mycket blommor på ett och samma kort, ty då skäm- mer du bort den goda saken.
När du ordnat en del kort, vidtager gummerin- gen.
Du har förstås köpt dig en flaska riktigt godt gummi — bättre att den varan är dyr än dålig!
Och nu gäller det!
N:r 1 ligger på bordet.
Lätt på handen, nätt på gummit, ingen häftighet eller otålighet!
— det är goda regler.
Jag tror ej, att du kan gumma fast blommorna så som de ligga.
Nej, stjälp försiktigt af blomstren — dessförinnan bör du dock se efter, i hvilken tur och ordning de skola fästas på kortet.
Du kan också med en knif göra små märken nedanför stjälkarne.
Till själfva gummeringen användes ' en tunnslipad pennknif, eller en tunn benknif.
Du bestryker först afvigsidan af det där bladet, som skulle ligga underst i buketten och börjar därvid med stjälken.
Lägg sedan bladet helt nätt på kortet, och så har du en tunn, gammal näsduk till hands, med den trycker du fast bladet.
På liknande sätt förfar du sedan med blad efter blad, blomma efter blomma.
Det har händt mig att harsyreblommor gärna velat rulla ihop bladen, då jag strök på gummit.
Det var då att lägga blomman i det önskade läget samt sedan helt varligt böja upp ett blad i sender, bestryka det med gummi och trycka det mot kortet.
Jag kan ej säga, om det alltid- så förhåller sig med dessa blommor eller om mina exemplar kommit för tidigt ur » pressen ».
För den händelse att det skulle bli gummi- fläckar på kartongen, bör du bredvid dig ha en skål rent vatten.
Då är det lätt fukta en flik af näsduken och därmed » doppa » bort fläcken.
Kan- ske blir där då en dunkel fläck i stället, men den är att föredraga.
Också kan du » doppa » öf- ver hela kortet, så att det blir jämndunkelt.
Efterhand som du får ett kort färdigt, lägger du det för en liten stund i lindrig press — eljes slår det sig.
Så många täcka blomsterhälsningar du nu se- dan skall sända till vänner och bekanta!
Är du » poetissa », så förser du ett och annat af dem med vers, glada och roliga, eller allvarliga, allteftersom tillfället kräfver.
» Men de där korten skola bli gammalmodiga, de också, » säger du.
» Nåväl, bli de gammalmodiga för dina vänner, så sänd dem till fattiga, sjuka, olyckliga!
— Ja, i hvad fall som hälst kan du gärna dela dina gracer. » Åter hör jag invändningar.
» Jag är husmor.
Jag har icke tid att hålla på med sådant där pjoller. » — Men kanske har du .en hel skara barn, ofta svår nog att sysselsätta.
» Mamma, hvad skall jag göra nu?
— Snälla mamma, hvad skall jag nu ta ' mig för? » Så ljuder det i dina öron många gånger om dagen, särskildt under ferierna.
Kan- ske finnes där bland dina småttingar en liten kär, sjuklig varelse, som ej orkar att springa omkring därute i skog och mark, och för hvilken tiden stundom blir lång.
Tror du ej, att kort- tillverkningen här kunde blifva en källa- till glädje?
Tänk, om du skulle få se ett par matta ögon tindra af intresse!
De friska små » odygds- påsarna » skynda bort efter blommor och komma åter med en rik skörd.
Och så få barnen mån- gen treflig stund tillsammans.
Mamma må väl ha tid att bistå med råd och dåd, behöfligt isynnerhet längre fram, då de pressade blommorna äro fär- diga till användning.
De första försöken blifva troligen litet klumpiga, men » alla barn i början, » det är.ett ordspråk, som dagligen besannas.
Godt att barnen ha sysselsättning!
För att se saken ur rent ekonomisk synpunkt — bvarför skulle man ej kunna förtjäna litet på sådana kort, som härofvan beskrifvits.
Det skulle bestämdt löna mödan att göra ett försök, särskildt på de natursköna trakter i vårt land, där stora turistströmmar draga fram.
Hvem skulle icke gärna köpa några minnesblommor från trakten af Avasaxa, från Trollhättefallen, från Angermanälfvens stränder o. s. v. Priserna finge naturligtvis ej ställas höga — jag skulle vilja föreslå ej dyrare än 25, men ej heller billigare än 10 öre.
Man kunde ju leverera sina kort till en bokhandel eller annan affär i passande branche, eller också bjuda ut dem under hand.
Vill du nu taga mina råd till hjärtat, så kan du vinna många goda ting: först och främst blir du af med ditt » kortskräp », vidare får du en angenäm sysselsättning i och med blomsterkor- ten, kan med dessa små ting göra andra glädje och nytta och äfvenså, om du ej alldeles förak- tar penningen, med deras tillhjälp förtjäna dig en slant.
1897 vänskap.
Man presenterar sig själf och genast är man färdig att utbyta förtroenden.
» Mitt namn är Edvard Flygare, » sade den unge studenten.
Naturligtvis gaf jag honom mitt namn i utbyte.
Vi gingo därpå fram till bålen och lyckades från dess botten upphämta så mycket, att vi fingo en liten skvätt i ett par glas.
Men vi behöfde icke mer för att besegla brorskålen, och där- efter voro vi nästan som o m vi känt hvar- andra från barndomen.
Under hemvandringen, den vi tillsam- mans anträdde, fick jag veta, att Edvard Flygare var son till den frejdade författar- innan Emelie Flygare-Carlén, hvilket om- gaf den unge mannen med en viss gloria för mina ögon.
Jag kom också snart under- fund med, att Edvard Flygare hade varma litterära intressen.
Samtalet under vand- ringen rörde sig omkring den tidens många framstående författare, af hvilka Flygare sade sig personligen känna de flesta, åt- minstone af de i Stockholm bosatta.
Sär- skildt minnes jag, med hvilken entusiasm han talade om Carl Jonas Ludvig Almqvist och dennes skrifter.
— Härunder förgingo hastigt nattens timmar och i morgongry- ningen följde jag min nyförvärfvade vän ett stycke till vägs.
När vi åtskildes, lofvade vi att hälsa på hvarandra.
Det dröjde heller icke länge, förrän jag en dag fick besök af min vän Edvard.
Själf * sysslade jag med något poemskrifning, utan att dock därutinnan hafva svagheten att söka göra mig bemärkt.
Boktryckaren Hanselli gaf någon gång i sin tidning plats åt mina utgjutelser i bunden form.
För min unge Några minnesblad för Idun af Wilhelm Bäckman.
Apollobroder ansåg jag mig icke behöfva hemlighålla mitt diktarskap, utan öppnade III *) för honom min portfölj m e d dess tarfliga innehåll.
Flygare yttrade sig öfver detta H o s Emilie F l y g a r e - C a r l é n.
med mycken hänsyn med till och med, upp- n sommareftermiddag — jag tror det muntran,.
ehuru han lät mig förstå, att jag var år 1849 ägde en improviserad fest- rörde mig väl mycket inom det sentimen- lighet rum å den i Upsalas studentlif så tala, men var formelt oklanderlig.
A sin minnesrika slätten Polacksbacken vid Ek- sida drog Edvard fram ur bröstfickan några i almanacksformat tryckta tunna häften med lundshof.
Dåvarande ryttmästaren H.
* *) hade en ung son nyligen inskrifveni Smålands den gemensamma titeln » Bolmörtens b o k ».
nation och ställd under dennas kurator, Dessa småskrifter voro en ganska genial sedermera biskop Per Sjöbrings, beskydd.
efterbildning af Almqvists » Törnrosens b o k ».
För att besöka sin son hade fadern in- Om jag icke haft klart för mig, att Edvard Flygare varit en så stor beundrare af funnit sig Upsala.
Almqvist, skulle jag kunnat tro, att hans Ryttmästaren var en liberal man, hvars Bolmörtens bok parodierade Törnrosens.
omfattande affärsverksamhet, hufvudsakligen Så mycket vill jag minnas af Bolmörts- i spannmål ansågs gifva honom god råd, boken, att den framhöll förskönande skapel- och han inbjöd nu alla i universitetsstaden sens fulaste djur och växter samt sökte öfver sommaren kvarliggande studenter till betaga oss vår afsky för dess giftigaste.
ett punsch-kalas å den nämnda slätten.
Snart var en hel skara hoptrummad och Detta lilla tryckalster skulle vara högst det bar af.
Till samlingsställe utsågs en unikt i en samlares ego, men jag vill minnas från majfesten kvarstående, men utlöfvad att Edvard omtalade för mig, det hans mor och uttorkad barack.
En väldig bål inom förmått honom att öfverlämna snillefostret en dubbelring af glas var till brädden fylld åt lågorna.
med Bacchi gula saft och utgöt sig gifmildt Härefter förflöto flere månader, utan att i glasen, hvilka flitigt tömdes under sång Flygare och jag hade någon beröring med och tal.
Värden själf var den gladaste hvarandra.
Först i jannuari eller februari ibland de glada och proklamerade sig till följande år återgäldade jag hans besök.
alla de unga gästernas farbror.
Men allt Han bebodde då en dublett vid Svartbäcks- roligt har sitt slut och sommarnattens skym- gatan.
Det var en söndagsförmiddag och ning manade att återvända till staden.
Jag ganska kallt.
Huru förvånades jag icke, stod just i begrepp att så göra, då en ung när jag fann min vän sittande i sitt yttre student adresserade sig till mig.
Han var rum blåfrusen, klädd i öfverrock.
Kakel- af medellängd, smärt och blond samt, som ungnen var oeldad, icke en vedpinne syntes jag vill minnas, något fräknig.
I ungdomens till.
Hela möblemanget utgjordes af den vår ingås lätt bekantskap, som öfvergår till stol, hvarpå Edvard satt, ett tarfligt bord samt en liten bokhylla med några få böcker.
*) JSom n:r I och II i denna serie gälla upp- I det inre rummet syntes endast den uppbäd- satserna » Skaldeminnen » (i Idun n:r 7) och dade sängen, hvari ingen tycktes hafva till- » Törnrosblad » (i n:r 12) af samme författare.
bragt natten.
Jag hade aldrig kunnat * *) Död, biltog i Amerika.
" Ur skuggornas värld ".
DUN 1897 förställa mig, att han, den berömda roman- författarinnans son, skulle ha det så fat- tigt.
Jag flck dock snart förklaring.
Ed- vard hade förgående dag inlåtit sig i spel med några samvetslösa ungdomar, hvilka gjort sig beryktade som spelare, och som utplundrat honom försü och främst på kassa samt sedan denna tagit slut ökat sin spel- vinst m e d hans möbler, ja till och med hans vedförråd hade » strukit i potten ».
Under natten hade alltsammans blifvit afhäm- tadt af vinnarne.
Edvard syntes visserligen nedstämd, men tröstade sig helt filosofiskt och halft skämtsamt med ordspråket: » Den som ger sig i spel får tåla spelet. » Här- emot opponerade jag mig på det bestäm- daste.
Jag underrättade mig o m, hvilka roffåglarne varit, och det lyckades mig för- må dessa, under hotelse af anmälan till akademisk myndighet, att till Flygare åter- ställa mobilierna jämte hvad af veden som icke hunnit brännas.
De förlorade pen- ningarne måste dock gifvas till spillo, de utgjorde ej heller något större belopp, men blefvo för den tappande en minnesbeta att, om man är ett lamm, icke gifva sig i lek med ulfvar.
När j a g vid vårterminens slut förnyade mitt besök hos Edvard Flygare, fann jag hans dublett i presentabelt skick och honom själf inbegripen i läsning af en spansk för- fattare på originalspråket.
Han begagnade därvid ingen ordbok, hvarför jag lyck- önskade honom till att vara så hemma- stadd i Cervantes språk.
På min fråga huru han tillägnat sig denna skicklighet svarade han, att han aldrig plägade slå upp i lexika, utan endast anlita synsinnet och jämförande metod.
Det följande året befann sig upptecknaren af detta minne i Stockholm, hvarest han en förmiddag uppsöktes af Edvard Flygare, som önskade taga honom m e d sig, för att presentera honom för sin moder.
Carléns bodde 1 tr. upp i ett hus midt emot dåvarande stora ingångsporten till Humlegården.
Icke utan hjärtklappning vandrade jag uppför trappan, som ledde till våningen.
Några ögonblick efter mitt inträde i en.
sal stod jag ansikte m o t an- sikte med fru Emelie Carlén, som infördes af sin son, genom hvilken jag nu presen- terades.
' - Fru Carlén var vid denna tid, ett par och 40 år.
Med en obeskriflig vänlighet hälsade hon mig som sin sons vän, till- läggande några förbindliga ord med an- ledning af mitt förhållande till honom i Upsala.
Min förlägenhet inför den berömde författarinnan var m e d ens försvunnen och jag såg i henne endast den hjartegoda modren och den vänliga värdinnan.
Jag vågade också nu mera uppmärksamt betrakta henne och fann i henne en liten något fetlagd fru, enkelt men vårdadt klädd, brunett och liflig i alla sina rörelser.
Mannen Johan Gabriel var för tillfället borta.
Hon förde mig omkring i våningen och slutligen in i det allra heligaste,- sitt skrifrum.
Detta var ett litet kabinett med ett skrifbord af ett vanligt sybordsform och storlek; men hon behagade säga, att hon icke så ofta uppe- höll sig vid detta bord, utan hade för vana att mestadels skrifva liggande till sängs.
När jag beredde mig att gå, uppmanades jag att komma igen på aftonen, då jag kunde få göra bekantskap m e d några hennes litterära vänner.
Jag tackade för den stora äran och skulle med nöje infinna mig.
Så gjorde jag ock.
Vid mitt förnyade inträde i salen hos Carléns k o m värden emot mig och bad mig på sitt rättframma sätt vara välkommen, hvarefter han föreställde mig för några närvarande herrar.
Af dessa må endast nämnas Morianens författare Magnus Jacob Crusenstolpe och den genom sin skrift, » Några upplysningar rörande k. teatern » af hofrätt och högsta domstol en gång dödsdömde kaptenen Anders Lindeberg.
— I förmaket innanför salen hade jag att buga mig för värdinnan jämte assessorskan och fröken Crusenstolpe samt ett par andra damer.
Crusenstolpe var klädd i sin på planschverk från denna tid bekanta dräkt: svart bonjour och upp till halsen igenknäppt hvit väst.
— Lindeberg förekom mig som en medelålders herre af kort, men kraftfull växt m e d ljus, äkta nordisk ansiktstyp och lingult hår- — således en komplett motsats till den mörklagde Crusenstolpe.
Vid till- fället uppträdde Lindeberg i blå frack med förgyllda knappar.
Fröken Crusenstolpe var en fullmognad skönhet, hvars hemland man kunde tro ligga under Andalusiens sol.
Hennes tragiska slut i våra dagar har väckt berättigadt deltagande.
Hon blef som bekant omkullkörd af ett på velociped framrusande telegrambud och ådrog sig i fallet skador, som vållade döden.
Herrarne voro i lifligt samspråk.
Ur deras samtalsämnen påminner jag mig, att Lindeberg gent emot Crusenstolpe förfäk- tade åsikten, att man från svenskas pråket borde bortrensa allt främmande långods.
I förmaket lifvade den utmärkta värdin- nan konversationen och sörjde för und- fägnaden.