Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
År 1860 887,042 31 666,026 99 221,015 32 „ 1861 1.175,927 50 954,329 02 221,598 48 „ 1862 1,607,454 77 1,172,673 22 434,781 55 „ 1863 2,889,111 29 1,981,003 61 908,107 68 „ 1864 3,462,018 72 2,267,817 98 1,194,200 74 398 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Örn inkomster och utgifter fördelas på hvarje mil, som under de särskilda åren varit trafikerad, uppstår följande förhållande:
Öfverskott, ets förhållande till ti nläggningskapi- talet.
Anlägg- ningskostnaden upptagen till 772,332 It:dr 51 öre för hvarje mil. kv 1860 37,114 74 27,867 24 9,247 80 1,197 proc. ..1861 40,161 46 32,593 20 7,568 26 0,980 „ „ 1862 99 28,869 36 10,703 63 -1,386 „ ,,1863 45,283 88 31,050 21 14,233 67 1,843 „
..1864 48,379 24 31,691 14 16,688 10 2,161 „ Under de nio första månaderna af innevarande år hafva inkomsterna af trafiken utgjort tillhopa 3,255,895: 62, och om inkomsterna under de tre återstående månaderna af året antagas till 400,000 Riksdaler i månaden, eller 1,200.00( •: skulle årsinkomsten komma att bestiga sig till 4,455,695: 62.
Beräknas utgifterna komma att utgöra 60 procent af inkomsten, skulle de alltså uppgå till 2,673,417: 37. samt således öfverskottet för året blifva 1,782,278: 25, som, fördelade på banans hela längd, 80,6 mil, lemnar en behållning per banmil af 22,112: 63, eller 2,863 procent af anläggningskostnaden.
Om nu redan under första året, sedan Vestra och Södra stambanorna blifvit förenade, ett så vackert resultat vunnits, att dessa banor lemna nära tre procent på anläggningskostnaden, bör icke då ett sådant förhållande utgöra ett giltigt skäl att skyndsamt fullborda Östra stambanan och dymedelst tillgodogöra Staten den högst betydliga inkomst, som måste uppstå genom en jernvägsanläggning, som icke allenast med 10 mil förkortar den nuvarande jernvägslängden mellan Stockholm och Malmö, utan derjemte framlöper genom en af rikets bördigaste provinser, med en redan nu högt uppdrifven industri, såväl i landtbruk, som i bergsbruk och fabriker af mångfaldig art?
Efter att sålupda hafva ådagalagt, att något skäl till uppskof med Östra stambanans byggande icke kan hemtas från det antagandet att Statens jern vägsanläggningar icke lemna någon nettovinst, som kan användas till anläggningskostnadens amorterande, återstår att till besvarande upptaga den andra invändningen, eller att Staten icke skulle kunna, utan alltför betungande vilkor, upplåna de för stambanornas byggande nödige medel eller bestrida de för en sådan upplåning erforderliga ränte- och kapitalbetalningar.
Motioner t Borgare-Ståndet 1865.
N:o 164. 399
I detta afseende torde endast böra erinras, att, om ock stora svårigheter yppats för Riksgälds-kontorets Fullmägtige, att, oaktadt alla sina bemödanden, på ett fullt nöjaktigt sätt verkställa den upplåning, som af Rikets sednast församlade Ständer beslutades, så torde dock med temlig visshet kunna antagas, att, derest ombesörjandet af framtida upplåningar för Statens räkning här, såsom i andra länder, öfverlemnas till Kongl. Maj:t, den för fullbordandet af Statens stambanor erforderliga upplåning skall kunna tillvägabringas på fullt antagliga vilkor.
Statens förmåga att bestrida utgifterna till ränta och amortering, så torde blott behöfva lemnäs den upplysning att Svenska Statens fonderade utländska skuld för närvarande uppgår till R:mt 54,574,420 R:dr, och med tillägg af det lånebelopp, Fullmägtige i Riksgälds-kontoret enligt sednaste Ständers beslut äro berättigade att ytterligare upptaga, eller 26,000,000 Rulr skulle komma att utgöra R:mt 80,574,420 R:dr.
Den annuitet, som erfordras för att bestrida utgifterna till ränta och amortering af denna skuld, uppgår till omkring 4,580,000 Riksdaler, hvaraf en icke obetydlig del kan påräknas hädanefter komma att inflyta af trafiken å stambanorna (sedan dessa dock först erhållit fullständig, mot rörelsens omfång fullt svarande materiel); hvarförutan ganska betydliga summor redan ingå för lån, beviljade till enskilda jernvägsanläggningar, hvilka summor med hvarje år komma att ökas i den mån de vid sednaste riksdag till dylika anläggningar beviljade lån — uppgående till icke mindre än 9,644,000 Riksdaler, hvilka till stor del utgått af de utrikes upplånta medlen — blifva räntebärande och till betalning förfalla.
Att Svenska Staten, som hittills med lätthet kunnat fullgöra de i och för de utländska lånen belöpande årliga utbetalningarne, hädanefter, sedan banorna börjat lemna öfverskott, skall ännu lättare kunna verkställa dessa liqvider, faller sig så klart, att någon tvekan derom icke kan uppstå hos andra, än dem, som om de här upplysta förhållandena sakna kännedom.
Efter att sålunda hafva besvarat de invändningar, som i allmänhet kunna göras mot ett oafbrutet fortskyndande af de påbörjade stambanornas fullbordande, torde böra undei sökas om i afseende på någondera af dem förefinnas några särskilda skäl, som föranleda till uppskof med deras fullbordande.
I detta hänseende förekommer, att, om man med hvarandra jemförer de ofvan omförmälda ännu icke fullbordade delarne af de påbörjade Östra Norra och Nordvestra stambanorna, så företer sig emellan de ofullbordade delarne af Östra, och Nordvestra banorna den likhet, att dessa äro afsedda att förena redan färdigbyggda delar af Statens stambanor, hvaremot Norra banan, äfven om dess nuvarande ändpunkt från Upsala fortsättes, icke träffar någon annan stambana eller någon annan i norr och söder löpande jernväg.
Vidare förekommer i afseende på fortsättningen af Nordvestra och Norra stambanorna, att man ännu icke lärer blifvit 400 Motioner i Ti or gare-Ståndet 1865.
N:o 164. fullt ense om den rigtning, dessa banor böra erhålla, hvaremot, hvad Östra stambanan beträffar, densammas rigtning numera är af båda statsmagterna bestämd, sedan Rikets sednast församlade Ständer bifallit Kongl. Maj:ts nådiga Proposition ”att till påbörjande af Östra stambanan frän Cathrineholm öfver Norrköping och Linköping, vester om sjön Sommen till trakten af Nässjö, anvisa det för anläggningen af sträckan mellan Cathrineholm och Norrköping erforderliga belopp.”
Bland de ifrågavarande påbörjade stambanorna är således Östra stambanan den, som, derest endast inhemska förhållanden tagas under öfvervägande, ur alla synpunkter synes i främsta rummet böra fullbordas.
Maj:t har ock, uti Sin vid sednaste riksdag om Statens jernvägsbyggnader afgifna nådiga Proposition (N:o 47), upptagit Östra stambanan närmast efter den numera fullbordade
Södra stambanan, samt har i afseende på angelägenheten af Östra stambanans fullbordande, uti nämnda Proposition, bland annat, yttrat följande: ”De många vigtiga fördelar, som genom den Östra stambanans anläggning skulle för det allmänna uppkomma, kunna icke af Kongl.
Majit förbises.
Så länge denna bana ännu icke kommit till verkställighet, är Östergötland, en af rikets bördigaste och mest befolkade provinser, med dyrbara iudustriela anläggningar, betydande jernoch kopparverk samt rika odlingstillfällen, i saknad af all jernvägsförbindelse med det öfriga landet.
Den vattenkommunikation, provinsen eger i Göta kanal, ehuru för vissa trakter af väsendtlig vigt, kan dock endast i ringa mån uppväga de fördelar, som en under alla tider af året tillgänglig jernvägskommunikation erbjuder.
Men ej blott för Östergötland, utan äfven för en stor del af Nerike, Södermanland och Norra Småland utgör Östra stambanans anläggande en fråga af stor framtida betydenhet.
Medelst denna bana skulle nemligen för dessa orter beredas en lätt och beqväm förbindelse med Norrköping, hvilken stad sålunda komme att blifva den naturliga stapelorten för en betydande del af dessa landskap.
Den Vestra stambanan skulle ock härigenom otvifvelaktigt tillföras en stor både personal- och varu-trafik, och Statens inkomster af denna bana sålunda i samma mån ökas.”
Redan i 1859 års jernvägskomitées betänkande förekommer i fråga om rigtningen af södra stambanan, den erinran, att då nämnda bana i första rummet afsåge, att på kortaste väg förbinda det norra och mellersta Sverige samt hufvudstaden med Malmö och utlandet, så borde Nässjö bestämmas till föreningspunkt mellan Södra och Östra stambanorna, enär afståndet mellan Stockholm och Malmö derigenom blefve 57 mil 13,150 fot, i stället för 67 mil 18,540 fot, som utgör väglängden, så länge trafiken måste följa Södra och Vestra stambananorna till Falköping.
Förutom de nu anförda skälen för Östra stambanans fullbordande, torde böra komma under öfvervägande: att så länge Östra stambanan icke blifvit färdigbyggd, stor svårighet möter att på ett ändamålsenligt sätt ordna snälltågen mellan Stockholm och Malmö, så att denna väglängd på en dag kan tillryggaläggas; att Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
401 att postföringeu mellan Stockholm och Malmö genom Östra stambanans fullbordande blir synnerligen underlättad; att, så snart Östra stambanan blir anlagd till Mjölby, bibanor dels till Wadstena, dels till Motala på enskildes bekostnad sannolikt komma till stånd, hvilka banor komma att i hög grad öka trafiken på stambanan; att, om den föreslagna jernvägsanläggningen emellan Södra stambanan samt Carlskrona och Calmar kommer att utföras, det synes i hög grad orimligt att trafiken mellan dessa orter samt Stockholm och de norra orterna skall ledas vester om sjön Wettern; att likaledes för den betydliga industri, som bedrifves inom Norrköpings samhälle, den under byggnad varande sträckningen till Cathrineholm visserligen är af stort gagn för såvidt densamma underlättar kommunikationen med Stockholm och de norra orterna samt Nerike och i allmänhet de trakter, som ligga utefter Vestra stambanan, men att deremot hela den öfriga delen af Östergötland och Småland, samt i allmänhet de södra orterna, hvars naturliga afsättningsplats Norrköping är, icke hafva något gagn af jernvägen till Cathrineholm, då våglängden från Norrköping till Nässjö öfver Cathrineholm utgör 30,i mil, men vägen från Norrköping öfver Linköping och Mjölby till Nässjö icke uppgår till fullt 15 mil, hvadan afståudet mellan Norrköping och alla orter söder om Nässjö är 15 mil längre än det blir sedan Östra banan blifvit fullbordad; att Staten genom afbrott af arbetena å Östra stambanan — ett arbete derom meningarne väl torde vara ense att det snart åter kommer att vidtaga — sjelf skulle tillskyndas en icke oväsendtlig förlust.
För att nu återkomma till frågan om Nordvestra och Norra stambanornas fullbordande, så lära väl undersökningarne i afseende på den förra banans sträckning antingen redan vara verkställda eller hinna afslutas så tidigt, att Rikets Ständer i fråga om denna bana kunna fatta sitt beslut.
Men hvad åter angår Norra stambanans fortsättande från Upsala, så synas meningarne om jernvägskommunikationernas lämpligaste rigtning norr om Stockholm ännu vara så delade och frågan derom så outredd att något annat beslut i detta afseende vid innevarande riksdag svårligen torde kunna fattas, än att anvisa nödiga medel för en fullständig undersökning till utredande af alla dermed sammanhängande och på beslutet derom inverkande omständigheter.
På grund af hvad nu blifvit anfördt, får jag vördsamt föreslå: l:o att Rikets Ständer måtte besluta, att verkställande af all den upplåning, som hädanefter erfordras för utförande af Statens jernvägsbyggnader, måtte öfverlemnas till Kongl. Maj:t att, genom Chefen för Finans-departementet, ombesörjas; dock att, sedan aftal om de erforderliga lånesummorna blifvit afslutadt, det ankommer på Kongl. Maj:t att förordna, huruvida de upplånta penningarne böra direkte genom Fullmägtige i Riksgäldskontoret indragas, eller på annat sätt komma Riksgälds-kontoret till godo, Bih till K.
Prot. IStiö 1866. 11 Sami. 3 Afd. 51 402 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 164. i utbyte mot i behörig ordning af bemälde Fulhnägtige utfärdade räntebärande obligationer, af den lydelse, som låneaitalet bestämmer och hvilka derefter i hittills vanlig ordning böra med de till Riksgälds-kontoret inflytande medel af nämnda Kontor behörigen till kapital och ränta liqvideras; 2:o att Rikets Ständer jemväl måtte åt Kongl Maj:t öfverlemna att bestämma, under hvilka vilkor upplåning för sagda ändamål må ega rum, äfvensom tiden för lånets afslutande; 3:o att, om och när lån kan erhållas på sådana vilkor, som Kongl. Maj:t anser för Svenska Staten förmånliga, Kongl. Maj:t må ega att afsluta ett eller flera sådana lån, uppgående till ett sammanlagdt belopp af 24 millioner R:dr R:mt; 4:o att, om och när nödige medel på sådant sätt erhållas, deraf må i mån af behof och på de tider, Kongl. Majit eger bestämma, användas de för Nordvestra och Östra stambanornas fullbordande erforderliga medel, nemligen för den förra 13,413,864
R:dr och för den sednare 10,609,487 „ eller tillhopa R:mt 24,023,351 R:dr; 5:o att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit, på sätt honom lämpligast syntes, täcktes låta anställa undersökning, a) huruvida det norra Sveriges billiga anspråk på förbättrade kommunikationer kunna anses uppfyllda derigenom, att den nu påbörjade stambanan till Upsala derifrån fortsättes till någon af de hittills ifrågasatta platser å Gefle—Dala jernväg, eller om icke b) jemte denna stambana, hvars ändpunkt då torde böra blifva Gefle eller någon plats i närheten deraf, en annan i vestligare rigtning bör ifrån Stockholm eller lämplig punkt å Stockholm—Upsala-banan utgå och sträcka sig t. ex. åt Falun eller Insjön samt c) att Kongl. Majit till Rikets näst sammanträdande
Ständer täcktes afgifva de förslag i ämnet, hvartill berörda undersökningar föranleda.
N:is 165 dr 166.
403 N:o 165.
Af Herr Petterson, C. A., angående ökadt anslag till resestipendier och understöd åt industriidkare.
De af Rikets Ständer vid föregående riksdag till Kommers-kollegii disposition ställda medel, 3,000 Riksdaler Riksmynt, att användas till stipendier och understöd åt industriidkare, som visa framstående anlag i sina yrken, för att i främmande länder vinna ökad skicklighet och förkofran deri, äro allt för små, att något af synnerlig nytta deraf kan vinnas, helst industrien ständigt ökas i alla rigtningar.
På grund af hvad jag nu anfördt anhåller jag, att Rikets Ständer må öka nämnda summa till 10,000 Riksdaler Riksmynt, att årligen utgå till ofvan angifna ändamål, och hoppas jag så mycket mer bifall till denna min framställning, som summan ej kan, i betraktande till den dermed åsyftade nytta, anses för hög, då en dubbel så stor summa är anvisad till understöd åt officerare, som i utlandet söka förkofran i sitt yrke.
Stockholm den 15 November 1865. C. A.
Af Herr PetteFSOD, C. A., att för lurendrejeri, m. m., måtte stadgas samma ansvar som för stöld.
Oaktadt tull-lagstiftningen under sednare åren framträdt i en allt mer och mer liberal anda, har detta likvisst icke kunnat verka derhän, att icke insmuggling af god 404 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 167. till riket alltjeinnt fortgår, om just ej i så stor skala som fordom, så åtminstone tillräckligt mycket för att påkalla strängare straffbestämmelser för lurendrejeri än de, som nu förefinnas, helst det nuvarande straffet på intet sätt finner sin motsvarighet uti det som drabbar den, hvilken olofligen tillegnar sig annans egendom eller, för att säga rent ut, den som bestjäl sin nästa; ty hvad är lurendrejeri annat än en stöld.
Enda skilnaden är namnet, att lurendrejeri benämnes ”försnillning af statsmedel” och straffas lindrigare, det andra benämnes ”stjäla” och straffas hårdare, ehuru båda brotten äro lika och borde i följd deraf äfven lika bestraffas.
Lurendrejeriet har derjemte det onda med sig, att vid upptäckt det sällan är den egentliga försnillaren eller egaren till varan, som straffas, utan de biträden han begagnat vid sin skamliga handtering.
Vore straffet för lurendrejaren lika med det för tjufven, är jag öfvertygad att hvar och en skulle väl betänka sig innan han läte inleda sig på den, i så fall högst betänkliga och farliga smugglarebanan, och försöken till olofligt inpraktiserande af gods allt mer och mer aftaga samt slutligen alldeles försvinna, till fromma och båtnad både för den enskilda och det allmänna.
Jag vågar derföre föreslå, att den, som beträdes med att genom lurendrejeri eller i öfrigt falska och sanningslösa uppgifter undansnilla Staten tillkommande tullafgifter, måtte härför stånda samma ansvar, som för stöld.
Om remiss till Lag-Utskottet anhålles vördsamt.
Petterson. tf:o 167.
Af Herr Vougt, HCDfiC, om anslag till upprensning och fördjupning af det nära Södertelje varande inlopp till Målaren, henämndt "JBrandalssundet".
Sedan fråga uppstått, att för sjöfartens underlättande mellan Östersjön och Mälaren, genom Södertelje kanal, och beredande, i sammanhang dermed, af möjlighet för Motioner i Bory are-Ståndet 1865.
405 mera djupgående fartyg att anlöpa den i närheten af Södertelje, på saltsjösidan belägna lastageplatsen ”Näset ’, hvarest, medelst begagnande af ett ifrån vestra stambanan dit ledande sidospår, betydliga partier trävirke från det inre af Södermanland uppläggas för export till främmande länder, verkställa upprensning och muddring af det så kallade Brandalssundet, hvars ringa djup för närvarande utgör ett väsendtligt hinder för berörda syftemåls ernående; så och ehuru derom föranstaltade undersökningar ännu icke hunnit fullständigt afslutas, har jag ansett mig böra, på dertill gifven anledning och under förbehåll att framdeles få till vederbörligt
Utskott inlemna nödiga handlingar och kartor, härmed vördsammast hemställa, det måtte Rikets Ständer bevilja ett anslag utan återbetalningsskyldighet af Åtta Tusen, eller, om möjligt, Tio Tusen Riksdaler Riksmynt såsom bidrag till kostnaden för en sådan upprensning och fördjupning af omförmälda från Saltsjön till Mälaren ledande inlopp ”Brandalssundet” att detsamma, utan tillökning i dess nuvarande bredd, som af strategiska skäl torde böra oförändrad bibehållas, erhåller ett djup af 16 å 18 fot vid lägsta vattenstånd, mot vilkor att Södertelje stad, ensam eller i förening med angränsande kommuner, hvilka utaf företaget kunna påräkna framtida fördel, ikläder sig ansvarighet, icke allenast för all den ytterligare kostnad arbetet erfordrar, och för fullbordandet deraf inom den möjligast korta tid, som i vanlig ordning varder bestämd, utan ock för farledens behöriga vidmagthållande.
Åf Herr ljungberg, C. E., om ändring af Fiskeri-stadgan, i hvad saltsjöfisket inomskärs angår.
Det kan endast tillskrifvas obekantskap med förhållandena i skärgården eller ock ett förbiseende, att gällande fiskeristadga kommit att belägga allt skärgårdsfiske 406 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 168. med ett interdikt till förmån för en och annan fjerran boende strandegare, hvilket ofta är till orimlighet orättvist.
Hvar och en har i denna stadga undfått rätt att fiska i öppna hafvet; men saltsjöfisket inomskärs har blifvit uteslutande tillagdt dem, som strand och holmar deromkring ega.
Följaktligen, om äfven, såsom stundom händer, inomskärs finnas vatten af 3—5 mils vidd och deröfver, eger ingen, som icke innehar strandrätt, derur uppdraga fisk; och ehuru det för strandegarne är omöjligt att sjelfve tillgodogöra sig ett så stort fiskvatten, ega de likväl af de fattige fiskare, som kunde försöka att begagna den vida sjön, som naturen icke ämnat till några få individers besittning, taga deras båtar och fiskredskap samt bringa dem sjelfve till böter.
Följden häraf är att sådane fiskare, som icke ega något land vid sjön, nödgas till strandegarne betala årlig skatt, hvilken ofta för hvarje fiskare utgör 50—60
R:dr till hvarje strandegare.
Bevis på hårdheten af dessa vilkor lemnar förhållandet bland fiskrarne i Waxholm.
Denna lilla stad bebos ännu, såsom fordom, hufvudsakligen af fiskare, men emedan den starka trafiken af ångfartyg, m. m., bortjagat fisken till andra vatten, måste de nu söka densamma i aflägsna sjöar, der, huru stora och vidsträckta vatten än förefinnas, de måste till strandegare betala betydliga afgifter.
De idka endast strömmingsfiske om sommaren med skötar, hvilket fiske är af den beskaffenhet att grundare vatten än tre famnars djup icke kan begagnas.
Detta fiske hindrar således icke något strandfiske; men emellertid, och ehuru samma fiskare i Waxholm skatta för fiske, hafva de icke annat vatten, hvarpå de kunna idka denna näring, än de stora aflägse sjöar, för hvilkas begagnande de af sin alltid under nattvak och ofta under storm och regn inbragta lilla förtjenst måste afstå så betydliga belopp, som de ofvan anförda.
Sådant kan ej anses med rättvisa och billighet förenligt; och jag får således föreslå, att fiskeristadgan måtte så förändras, att antingen, såsom i afseende på öppna hafvet är stadgadt, strandegarens rättighet till fiske och vatten ej må sträcka sig längre än dess landgrund räcker, eller också att endast visst antal famnar från land må vara honom förbehållet samt att skötfiske må få obehindradt drifvas, så vidt strandegarens notvarp, der sådant finnes, af berörda fiske ej hindras.
Om remiss till vederbörligt Utskott anbålles vördsamt.
Stockholm den 15 November 1865. C. E.
N:o 169. 407 N:o 169.
Af Herr Ljungberg, C, £., angående närmare tillsyn öfver tullförfattningarnes efterlefnad i afseende å varuinförseln från Norge till Sverige, nu m.
Ehuru det knappt torde finnas någon gren af vårt lands kommerciela förhållanden, sorn oftare varit föremål för allmänna uppmärksamheten och sakkunnige mäns ompröfning, än handelsförhållandena till Norge, lärer det likväl icke vara någon obekant, att dessa handelsförhållanden beklagligen fortfarande befinna sig i ett skick, som, i synnerhet från synpunkten af Sveriges intressen, är allt annat än tillfredsställande.
Förgäfves hafva, inom en tid af 20 år, tvänne särskilda tullkomitéer, sammansatta af ett lika antal Svenskar och Norrmän, varit nedsatta, för att tillvägabringa en mera liflig och ömsesidigt gagnande kommerciel gemenskap emellan de båda rikena.
Dessa komitéers bemödanden hafva icke burit någon frukt; och ännu i dag saknas i de tvänne förenade rikenas inbördes handelsförhållanden den reciprocitet i rättigheter, sorn utgör grundvalen för hvarje tillfredsställande reglering af dylika förhållanden emellan för hvarandra helt och hållet främmande stater.
Bland de af detta sakernas tillstånd uppkomna missförhållanden, som, jemte det att de medföra en årligen vexande förlust för Svenska statsverket, innefatta en alltför uppenbar kränkning af de i ämnet utfärdade författningars anda och mening, för att böra längre förbises, utbeder jag mig få fästa uppmärksamheten på den tillämpning, som nu eger rum af 5 § uti Kongl. Förordningen den 24 Maj 1825 samt af Kongl. Kungörelsen den 25 Maj 1843, angående tullbehandlingen af varor, transporterade öfver Idefjorden öster om Svinesund.
Sistnämnda kungörelse, som innnehåller att transporten af varor öfver berörda fjord, antingen i pråmar eller i båtar under tvänne kommerslästers drägtighet eller om vintern öfver isen, skall, med hänsigt till tullväsendet, anses såsom om varorna vore landvågen in- eller utförda, är en undantagslag, som tillkommit på grund af ett enstaka, lokalt förhållande, påtagligen i afsigt att underlätta varutrafiken emellan gränsboarne på ömse sidor om Idefjorden.
Författningen; blef å Svenska sidan påyrkad, under uttryckligt förbehåll af reciprocitet; men densamma tillämpas nu sålunda, att i I 408 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Norrmännen blifva i tillfälle undandraga sig tullen för en stor del af deras sjötrafik på Sverige, hvaremot särskilda restriktioner å deras sida göra samma författning föga gagnelig för Svenska trafikanter.
Gynnad af staden Fredrikshalls belägenhet vid Idefjorden transporterar egare af Norsk vara densamma i huru stora qvantiteter och från hvilken sjöstad som helst till nyssnämnda stad, derifrån varorna sedan i mindre farkoster forslas till en midt öfver Idefjorden belägen udde, Mossviken, hvarest varorna väl för formens skull lossas på Svenska landet, men omedelbart derefter inlastas i bredvid liggande fartyg, som dermed segla till Strömstad.
Der förklarar tullkammaren, i stöd af åberopade Kongl.
Kungörelse, varan hafva införts landvågen, och erhåller sålunda varuegaren fri disposition deraf samt kan utan någon slags afgift till Svenska statskassan, föra densamma, land- eller sjövägen, hvart honom lyster inom hela Sveriges rike.