Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Låt mig åtminstone se ert arbetsrum — verkstaden. » » Guillotinen! » skrattar hon.
» Gärna för mig — ni skall bli förvånad. » Hon reser sig, och jag lämnar min cigarr och min grogg och följer henne.
Hon slår undan ett mjukt, tungt draperi i varma färger, och vi stå i ett litet förtjusande rum, prydt med alla de småting och konst- verk, en kvinna älskar att se omkring sig, när hon drömmer eller arbetar — dé må nu smeka hennes hjärta eller väcka hennes fantasi.
Här finner ni bilden af en hennes allra kä- raste väninna, som hon tillber.
Väggarna ly- sas upp af bilder från Italien, förnämligast Firenze, där hon tillbragt en vinter i Arno- dalen som gäst hos den kände skriftställaren och publicisten Gustaf F. Steffen.
Det var i den lilla byn Settignano.
Men det, som nästan tager min blick med våld, är ett hufvud i gips af den döende ridda- ren Guido Vivarelli från Ravenna.
Sällan har jag sett ett så själfullt uttryck, någonting så underbart gripande vackert.
Och mitt hjärta skälfver ett ögonblick i stum hänförelse.
» Är det inte vackert? » frågar hon helt sakta.
Och jag kan endast nicka till svar.
Så rycker jag mig lös och ser mig på nytt omkring i rummet.
Det är som sökte jag omedvetet något.
Hon ser på mig småleende.
» Inte sant?
Jag sa ' ju, att ni skulle bli för- vånad — öfver det som inte finns. » Nu har jag det!
I denna litterära verkstad saknas det viktigaste — skrifbordet.
Det finns helt enkelt inte en tillstymmelse till något skrifbord.
Fru Branting slår sig nu ner just i den stol, ni ser henne sitta i på » Iduns » första sida.
» Ja, » säger hon och slätar med en liten blyg- sam min, som klär henne ofantligt väl, ut ett veck på sin klädning, » ja, jag använder verk- ligen icke något skrifbord. » » Men hur skrifver ni då edra böcker, edra artiklar? » » Jag lägger en bok på mitt knä, lägger ett ark papper på boken, tänder en cigarrett och tar en penna. » ' » Och så? » » Så blir artikeln färdig.
Vet ni, båda mina böcker har jag skrifvit på det viset.
Och dem har jag icke skrifvit mellan fyra väggar, utan midt ute i Guds fria natur, i skogen, med kvittrande bofinkar och sjungande bäckar rundt omkring mig. » » Då förstår jag edra böcker ännu bättre.
Då fattar jag, hvarifrån ni fått stilens frisk- het, käckheten i uppfattningen och denna allt försonande humor, som verkar lika välgörande som en forsande bäck mellan nakna stenar en het sommardag. » » Det var vackert sagdt! » » Och just därför skall ni nu tala o m för mig, när René började skrifva, och hur hon började. » » En interview?
F y!
» » Kalla det hvad ni vill.
Men då ni nu sitter i ert arbetsrum, just i den där stolen, där ni antagligen diktar och drömmer, hvar- för då inte vara litet älskvärd.
» » Jag måste väl då.
Men skaffa mig till gengäld en ny cigarrett. » Den kom och den tändes.
Och René började: » När jag började skrifva?
Jo, det var i tid- ningen » Tiden » 1884, o m jag mins rätt.
Jag skref under signaturen » V o x » och under rubri- ken » Medan skörden mognar ».
Det var kåserier — ibland allvarsamma, ibland lustiga.
Som det föll sig.
Men hvad som genomgick dem var nog en medkänsla med allt, som heter lidande här i världen.
Så skref jag i » Social- demokraten ».
Men jag måste nu inskjuta det, att jag icke alls är någon socialist.
Jag tror snarare, jag är aristokrat i min uppfattning.
Jag dyrkar skönheten framför allt.
— Den, som nu egentligen gaf mig en liten knuff framåt på min skriftställarebana, var Vult v.
Steijern.
Min man hade förlorat en hel hop pengar — jag minns nu inte på hvad, men det var förskräckligt mycket!
— och jag an- såg, att jag borde hjälpa till att förtjäna nå- got.
Och så öppnade Dagens Nyheter väl- villigt sina spalter för mig, och den fine, hygg- lige redaktören lät mig få honorar.
År 1891 reste jag till Dresden ' och Paris och skref rese- bref hem.
A r 1893 gaf jag på Albert Bon- niers förlag ut » L e n a », den där boken o m fruntimmer ni vet, och året därpå, på samma förlag, » Sju Martyrer », bland hvilka den i mångas tycke — jag vet det — hårresande brutala novellen » Edens v e » förekom. » » Jag minns.
Men jag minns också historien om fru Margareta — henne glömmer jag al- drig!
— hon, den guldhåriga, hvars ungdoms- drömmar skimrade i hvitt som björkens stam om våren, men som fick sju svarta starka ungar, som togo hennes kraft och smulade sönder hennes drömmar.
Stackars fru Mar- gareta! » Och den förtjusande vackert skrifna novel- len glider förbi i våra tankar, medan en ängel går genom r u m m e t.
Här skulle jag med ett sista streck kunna afsluta mitt flyktiga utkast af René.
Men jag måste tillägga: fru Anna Branting är ge- nuin stockholmska — ja, så genuin, att jag tror hon är nästan lika känd af hufvudstaden som gamle general Sven.
Till min stora sorg måste jag då konstatera, att hon i hög grad älskar det glada surret på en första klassens restaurant, och efter en premiére är man nä- stan säker att träffa henne ute någonstädes i sällskap med sin man och ett par litterära eller artistiska vänner.
H o n är en liten raffi- nerad läckergom.
I äktenskap är hon sedan flere år tillbaka lyckligt förenad med den framstående skrift- ställaren och politikern Hjalmar Branting, in- för hvars präktiga karaktär till och m e d de argaste motståndare buga sig med aktning.
Och bättre man kan en hustru inte få.
Vackra, begåfvade barn har fru Anna äfven, och de tvänne flickorna bära de ryskt och musikaliskt klingande namnen Vera och Sonja.
Hennes båda bröder, Axel och Edvard Jäde- rin, äro kände män: den förre som dugande publicist och den senare som framstående ve- tenskapsman, nu senast som ledare af den gångna sommarens gradmätningsexpedition till Spetsbergen.
Det är således en duktig och begåfvad släkt hon tillhör, och själf har hon med sin fint skurna, alltid kvicka, stundom litet hänsyns- lösa penna bidragit att ge den ytterligare glans.
Fru Anna Brantings namn är ett af dem, som skola nämnas, när man i framtiden skrif- ver den svenska pressens historia i slutet af det nittonde seklet.
DANIEL FALLSTRÖM.
HVAD SKULLE HAN SVARA?
S ÅSOM både redaktionen och författarinnan själf nästan med visshet väntat, har den i n:r 86 af Idun införda skissen » Ett ångest- skri » väckt liflig diskussion i skilda kretsar.
Det måste ock medgifvas, att den unge prä- sten-maken i Neagas skiss står inför en kon- flikt, hvars rätta, ögonblickliga lösning sanner- ligen ej är en hvardagslek.
» Min Gud, hvad skulle jag svara? » utbrister han själf.
» För- neka min ungdoms kärlek, bedraga min hustru med en lögn?
Däremot uppreste sig på det bestämdaste prästen inom mig.
Att alltså erkänna denna kärlek, som aldrig fått blomma, att förstora en redan ohjälplig olycka genom
— 3 — att Jåta en tredje lida, att inviga ett oskyldigt barn i de svikna illusionernas alla dunkla kasus — nej — däremot reste sig lika be- stämdt människan inom mig. » Ja, hvad skulle han svara?
Att den lösning, författarinnan gifvit, är den rätta eller enda tänkbara, vill hon visst icke själf påstå.
Men hon har velat fram- ställa den allvarliga frågan till diskussion.
V i förklara alla intresserades inlägg välkomna, men vi betona, att de måste vara kortfattade.
Och vi skola införa dem, som synas oss af- sevärda, i mån af utrymme.
Vi göra i dag början m e d följande inlägg.
Hur den vållat mig sorg, Neagas lilla skiss » Ett ångestskri » I Som ett ångestskri har ljudit genom min själ, alltse ' n jag läste den.
Men ej det läng- tans ångestskri, som ljöd genom Karins bref, ej det af sammanpressad smärta, som sändes henne till svar.
Nej, för mig var och är ångestskriet den där svarta, svarta lögnen där sist.
Om och om läste jag, innan jag blef öfvertygad att ha läst rätt.
Ja, det var så.
Med ens var all stämning borta, all den där veka, drömmande, som smugit öfver mig vid Karins väna sång och allt det andra fagra.
Det blef på en gång så isande kallt om hjärtat.
Att det kunde vara dikt, det jag läst, föll mig ej in — det var » oplevelse ».
Och just därför verkade det så tyn- gande tungt och svårt.
Men nej, det kan ej vara så, ty den där lögnen är så onaturlig.
Den skulle tjäna till att skydda hans hustrus lycka.
Lögn är nog en dålig vakt om lycka och kärlek.
Och för resten säges det ju, att kvinnan, den älskande, är skarpsynt.
Nog skulle hon där- för, hans hustru, så barn hon var, förr eller senare komma underfund med, att hennes » fullkomlighets- ideal » bedragit henne.
Hur skulle det bli henne då månne?
Jag tror, att den veka blomman ej stode emot i den frostnatten.
Nog skulle hon lidit förfärligt djupt, om hon fått veta sanningen, men ej så som nu.
I det förra fallet skulle det varit henne en sådan förfärlig smärta att ej kunna gå ur vägen, att ej förmå gifva dem åt hvarandra och lyckan, men nu kom därtill, att hon måste se sitt ideal så ohjälpligt störta.
Jag tänker, han stått ganska trygg » på sin piedestal », fast han bekant sin ungdomskärlek, men nu var det omöjligt, att han kunde förbli där.
Prästen och människan inom honom stredo om herraväldet.
Hade människan inom honom ingen röst för sanningen att af gifva?
Och så detta, att han med en fast blick såg sin hustru i ögonen och beseglade sin lögn med en kyss.
Det ligger något så upprörande i, att det var en präst detta.
Den, som skrifver dessa rader, hade en gång i sin ungdom ett sådant där » fullkomlighetsideal ».
Så sade han en gång en osanning för henne.
Det var i en helt obetydlig sak, men han sade den för att bevara sin ställning » på piedestalen ».
Hur annorlunda gick det dock ej 1 Den hade en ödesdiger följd, denna lögn.
Mig höll den på att betaga tron på allt och alla, och den gjorde mig till en tid så bitter och stygg.
Nu är jag gammal och har lärt, att det är få- fängt söka fullkomlighet här på jorden.
Mycket stort och skönt och godt finnes, men fullkomligheten måste sökas högre upp.
Min ljusa vårdröm och lögnen, som skingrade den, kanske är det eder det genom min själ lju- dande ångestskriet gäller.
Ja, eder och allt mörker, all lögn i världen.
Alla fagra drömmar, all ljus glad tro, som förkväfves i vårtid, och lämna hjärtan C HOPIN NÅGRA ANLEDNING HANS SLUT FRÅN H O C H K V I N N O R N A.
ERINRINGAR MED AF 50-ÅRSDAGEN AF DÖD.
F Ö R E G.
N:R.
ANS konstnärsskap imponerade på henne, som äfven var musikalisk och ägde en viss kompositionstalang.
Sålunda blef den gemen- samma konsten till ett föreningsband mellan deras hjärtan.
Då Maria i sällskap med sin mor begaf sig till Marienbad, följde Chopin henne dit; dock förblef den gamla grefvinnan i okunnighet o m hans bevekelsegrund härtill.
Hon såg i deras närmande till hvarandra en- dast en fortsättning af barndomsbekantskapen och skulle aldrig kunnat komma på den tan- ken, att en konstnär af borgerlig härkomst lyfte sina ögon till hennes dotter.
Chopin fäste sig ej det ringaste vid bördsskillnaden; hans inre stod i eld och lågor, och till hans outsägliga glädje besvarade Maria hans kärlek.
Men då han vid ett tillfälle röjde för henne sin brinnande önskan att göra henne till sin maka, svarade hon, att hon aldrig kunde till- höra honom, enär hennes föräldrar ej skulle samtycka till deras förening.
För andra gången seende sina heligaste känslor göras till föremål fpr svek, drog sig Chopin djupt sårad tillbaka till Paris och måste snart höra, att hans älskade gift sig med en grefve Sharbek.
Nu förgingo flere år, under hvilka Chopin så godt som uteslutande var hänvisad till um- gänget med sina landsmän; då mötte han ännu en gång i sitt lif en kvinna, hvilken skulle komma att öfva stort inflytande på ho- nom.
Den snillrika madame Aurore Dudevant, bekant under skriftställarnamnet George Sand, hvilkens första roman just då väckte berätti- gadt uppseende, hörde en gång, hur Liszt med beundran uttalade sig o m Chopins talang och » poetiska geni ».
H o n förskaffade sig hans kompositioner, och hvad som ur desamma klingade hennes själ till möte, berörde henne öfvermåttan sympatiskt.
Det blef nu hennes lifliga önskan att få göra komponistens per- sonliga bekantskap; men Chopin, hvilken in- nerligt afskydde alla litterära damer, undvek länge att träffa henne.
Då de slutligen möttes, erfor han till en början stark motvilja för hennes person.
» Hvilken osympatisk kvinna!
Månne hon verkligen är en k v i n n a?
» sade han till Hiller.
I själfva verket hade Sand någonting manligt i sitt väsen, som ytterligare förhöjdes af den mansdräkt, hon ofta och med förkärlek bar, enär den tillät henne att för sina lifsstudiers skull besöka platser, som ej voro tillgängliga för kvinnor.
En sträng uppfostran hade tryckt en prägel af hårdhet och energi på hennes person, men äfven skärpt hennes säregna in- telligens.
I hennes bröst hade mötet med Chopin väckt till lif helt andra känslor än dem hon förmått upptända hos konstnären; hans väsen motsvarade de föreställningar hon gjort sig o m honom, och hon var rörd i sitt innersta.
Flere gånger sade hon honom utan alla omsvep att hon älskade honom.
Dessa försäkringar måste naturligen beröra honom, som ännu tärdes af saknaden efter Maria " Wodzinska, på det angenämaste; han började intressera sig för den ovanliga kvin- nan, och då de närmare lärt känna hvarandra, drogos de magnetiskt till hvarann, oaktadt, eller kanske snarare till följd af motsatserna i deras karaktärer.
Det uppstod från och med nu mellan den manhaftiga kvinnan och den fem år yngre, förfinade och ömtålige konst- nären ett förhållande, som bragte Chopin mycken och rik glädje, men också många bittra lidanden.
Omedelbart efter det de gjort hvarandras bekantskap, införde George Sand i kompositö- rens lugna hem alla de framstående män, som då uppehöllo sig i Paris: Liszt, Hiller, Meyer- beer och Bellini, Delacroix och A r y Seheffer, Heinrich Heine och Adolf Nourrit.
För dem spelade Chopin och blef föremål för såväl sin väninnas som de öfriga åhörarnes entusiasti- ska tacksamhet.
Hösten 1837 angreps Chopin af en svår sjukdom, och läkarne rådde honom därför att förlägga sin vintervistelse till södern.
Då George Sand hade för af sikt att med sin lika- ledes sjuke son resa till ön Mallorka, lät kom- ponisten gärna öfvertala sig att blifva henne följaktig.
Men omedelbart efter landstigningen i Palina, fick han ett nytt och denna gång så häftigt anfall af sitt onda, att ingen ville mottaga den bröstsjuke, synbarligen dödsdöm- de mannen, hvadan han måste draga sig till- baka i ett afsides och ensamt liggande kartu- sianerkloster.
I detta lifsskede » koncentrerade sig lyckans alla strålar kring honom. » Den älskande kvin- nan vårdade honom med den - mest hängifna uppoffring; hon kände ingen trötthet, ingen otålighet, och i samma mån som hon sökte stålsätta sin kropp mot sjukvårdens ansträng- ningar, växte hans andliga kraft genom hennes styrka.
Han betraktade henne som sitt lifs räddarinna, och den fridfulla ön, kringbrnsad af Medelhafvets vågor, blef härden för hans sista lycka.
Senare gingo hans tankar ofta med längtan och varm tacksamhet tillbaka till dessa dagar.
Efter återkomsten till Frankrike fortfor Cho- pins lif att vara en oafbruten kedja af lidan- den.
George Sand, som dittills så trofast vårdat honom, vardt nu irriterad af hans alltjämt växande sjuklighet, den plågade henne och hon glömde sin förra hänsyn mot honom.
Länge öfversåg han med hennes ojämna lynne, men till sist kom brytningen.
Den föranled- des af hennes roman » Lucrezia Floriani », i hvilken hon i bokens båda hufvudpersoner på ett mycket ogrannlaga sätt skildrat sig och Chopin.
Djupt sårad drog han sig tillbaka, och den våldsamma sinnesrörelsen kastade honom på sjukbädden.
Han önskade sig dö- den, ty han kände, att m e d detta brustna vänskapsband var den sista länk, som hållit honom fast vid lifvet afsliten.
Men tack vare sin elev Gutmanns vård tillfrisknade han ånyo och reste om våren 1848 till London.
Sitt svårmod kunde han emellertid ej förjaga; det tilltog mer och mer.
Minnet af George Sand förgiftade hans dagar, hans smärta förvandlades i bitterhet.
Då han återvändt till sitt af violernas doft ständigt genomströmmade hem i Paris, bör- jade hans lefnadssol snabbt sjunka.
Men äfven nu slösade ädla kvinnor sin kärlek och om- sorg på honom.
Hans syster, fru Luise Jedrze- jewiez, skyndade från Warschau till hans sjuk- bädd, och furstinnan Czartoriska understödde henne i att vårda honom; från Nizza k o m grefvinnan Potocka för att närvara vid hans dödsläger.
Hon tedde sig för honom i sin hvita dräkt och m e d det vackra, af tårar fuk- tade ansiktet som en himmelsk uppenbarelse.
På hans önskan sjöng hon en hymn till ma- donnan, som enligt sägnen skall ha räddat Stradellas lif.
Chopin mumlade: » Min Gud, hvad det är vackert 1.
Ä n en gång.
än en gång! » Och under det att de andra sjönko ned vid hans bädd, blandade sig grefvinnans stämma i en högtidlig psalm af Marcello med deras snyftningar.
Nästa dags eftermiddag, den 17 oktober 1849, afled han efter att ha undfått döds- sakramentet.
Kärleksfulla kvinnohänder lade hans stoft i kistan, som de smyckade m e d hans älsklingsblommor, violer.
Han begrofs på pariser-kyrkogården Pére-Lachaise, men hans hjärta fördes till Helgeands-kyrkan i Warschau, inom hvars murar det fortfarande finnes.
(Möderne Kunst.)
C. GERHARD.
IDUN 1899. han en klar inblick i han- del och ' indu- stri, hvilken bar rika fruk- ter, när han 1822 blef äga- re af Fiskars bruk.
Och genom hans energiska verksamhet blef Fiskars snart ett af Finlands för- FISKARS ETT BRUK, OFRE FINSKT SVENSKT disponent är Albert von Julin, yngre broder till den förut nämnde.
Den storartade bruksanläggningen består af valsverk, gjuteri, finsliperi m. m.
På det tillhörande Antskog finnas färgeri, spinneri m. m. Finlands äldsta koppargrufva Orajärvi tilllhör Fi- skars, den började bearbetas 1758, men är nu nedlagd.
Mycket har gjorts på Fiskars bruk för dess stora arbetarebefolkning, och det har kraft sin tid, innan fullgodt samförstånd kunde uppstå emellan alla dessa arbetets söner af olika yrken.
En musik- kår, som på den nuvarande disponentens initiativ bildats, har varit det sammanförande elementet, En samlingslokal med bibliotek för brukets befolk- ning är under senare år uppförd och bidrager att DELEN.
250-ÅRS- MINNE.
A F EN SÄRSKILD ANLEDNING bjuder Idun i dag sina läsare på ett par bilder från » de tusen sjöars land, från Suomis strand ».
För att fatta orsaken härtill, måste vi gå tillbaka i tiden ett par århundraden och litet mera, eller till 1649.
Finlands generalguvernör var då grefve Pehr Brahe d. y.
Orsaken till att grefve Pehr blef ställd på denna maktpåliggande post var, att osämja upp- kommit emellan honom och grefve Axel Oxenstjema i anledning af fredsunderhandlingarna med Polen 1635, hvilkas för Sverige ogynnsamma utgång grefve Axel tillskref grefve Pehr.
Båda dessa höga herrar insågo väl, att missämjan dem emellan skulle lända både dem själfva och deras land till skada, hvarför generalguvernörsplatsen i Finland inrättades för den sistnämndes räkning 1637.
Här blef ett rikt verksamhetsfält för grefve Pehrs stora praktiskajje- gåfning, och sina skönaste lagrar skördade han i fredliga idrotters utöfning.
När man i Finland än i dag vill återkalla minnet af lyckliga dagar, heter det: » I grefvens tid&gt;.
Till grefve Pehr vände sig dåvarande handlanden P. Thorvöst i Åbo med anhållan att erhålla privi- legier för anläggande af ma3ugn, _stångjärnshammare och manufakturverk vid Fiskars ström i Pojo soc- ken, omkring tio mil från den just då genom grefve Pehrs medverkan flyttade staden Helsingfors.
Dessa privilegier beviljades den 31 oktober 1649, således för nu jämnt tvåhundrafemtio år sedan.
~ Anläggnin- gen benämndes Fiskars- bruk och växte inom kort upp till en för den tidens förhållanden storartad bruksrörelse, ja, till den då förnäm- sta i Finland.
Till i början på sjuttonde år- hundradet förblef Fi- skars bruk i den Thor- vöstska familjens ägo, men gick sedan genom olika ägares händer.
Bland dessa märkas de i Sverige kända nam- nen Montgomery, Tot- tie, Jennings och Björk- man.
Af den sistnämn- des son köpte dåva- rande assessoren, se- dan bergsrådet John Jacob Julin (adlad von Julin) 1822 Fiskars bruksegendom och gruf- vor.
John Julin var son till den i Wästerås 1752 födde och som apotekare med asses- sors titel i Åbo 1820 aflidne Johan Julin.
Denne framstående och begåfvade man, som äfven var naturforskare och författare, invaldes till medlem af Svenska Vetenskaps-Akademien 1791.
Den unge John von Julin ägnade sig först åt samma yrke som fadern.
Men ge- nom vidsträckta resor A l b i n, Paris.
i främmande land fick l z nämsta in- dustriella etablisse- ment.
Ho- nom har Finland äf- ven att tac- ka för den första lan- castersko- lan,hvilken han på egen bekostnad inrättade i Åbo 1817.
Likaledes grundade han Fin- lands för- sta spar- bank i Åbo 1822.
Lan- dets första FISKARS BRUK, sluss lät han äfven 1824 bygga emellan Orijärvi grufva och Antskogs under Fiskars lydande bruk.
Bergsrådet John von Julin afled i Helsingfors den 11 mars 1853.
På honom kan med skäl besannas det gamla ordspråket, » att mannens ära återfaller på hans fosterbygd ».
Efter hans död delades hans stora domäner emellan hans arfvingar.
Bruket samt större delen af egendomen öfvertogs af hans äldste son, E. Ii.
von Julin, och drifves nu af ett aktiebolag.
Brukets CORPS D E LOGIS E T.
höja smaken för ädlare njutningar genom konserter, föredrag m. m., som där esomoftast gifvas.
Corps de logis ' et på Fiskars är uppfördt under Björkmans tid, men till större delen med engelsk komfort inredt af bergsrådet von Julin.
Brukets, äldsta, på 1700 talet uppförda byggnad, är den som synes på den nedre bilden öfver Fiskars med gafveln utåt och brutet tak.
Fiskars är härligt beläget på en dalsluttning.
Öfverst på höjden ligga Thorby och Degers sjöar, och från dessa slingra sig midt igenom bruket i djupa bukter med ett och annat vat- tenfall Fiskarsström.
Numera går järnväg från bruketSkuru lasta- geplats, och ångbåtarne föra därifrån Fiskars fina smidesalster och ypperliga gjutgods ut i världsmarknaden att ytterligare befästa det häfdvunna anseende, de vetat att tillskansa sig.
När för tvåhundra- femtio år sedan den första grundstenen la- des till Fiskars bruk, bredde den svenska flaggan med dess kända färger, de gula och blå, sina flikar öfver Fin- lands bygder.
Därför är det glädjande för det forna moderlandet, att den grund, som då la- des, ännu äger bestånd och är till nytta och välsignelse.
Pä Fiskars har jubeldagen högtid- lighållits och en mängd telegram från när och fjärran hafva dit an- ländt.
ADELAIDE DE SVENSKA ARBETAKNE PA P A R I S U T S T Ä L L N I N G E N.
NAUCKHOFF.
— 5 — IDUN 1899. na viljelösa hand, som endast har att automatiskt följa Ralphs angifvelser, för att de fantasirikaste och formskönaste bilder skola taga gestalt på pap- peret.
Det ej minst egendomliga är, huru dessa skilde- rier från en annan värld tekniskt komma till stånd.
Fru Vallent sätter sig vid bordet, på hvilket ett stort ark ritpapper är utbredt.
Därefter tar hon ett ritstift — detta stift, till hvilket Ealph omot- ståndligt för hennes hand — håller det lodrätt och prickar automatiskt med detsamma på papperet, så att det ställe, på hvilket teckningen till sist framträder, betäckes af ett oredigt virrvarr af punk- ter.
Därunder stöder ej tecknarinnan handen mot bordet, utan håller densamma fritt sväfvande i luften.
Och medan denna skenbart regellösa punk- tering pågår, plägar fru Vallent ej ens se på pap- peret.
Alltsammans låter ju mycket sällsamt, men är förvisso ej märkvärdigare än andra spiritismens under, hvilka, när man tränger dem närmare in på lifvet, erhålla en naturlig förklaringsgrund.
Ett bevis härför gifver den omständigheten, att fru Vallent ej kan frambringa sina teckningar i mörk- ret eller med slutna ögon.
» Ealph » borde dock i egenskap af ande kunna genomtränga mörkret, för så vidt han ej vore i det största behof af fru Val- lents ögon.
I alla händelser är det ett intressant faktum, intressant som de bilder, hvilka äro resultatet af fru Vallents måndrömmar och af hvilka Idun här bringar ett prof. VÅRA ILLUSTRATIONER.
mVÅ ÄFVEN I SVERIGE KÄNDA ENGELSKA FÖRFATTARE ha i dagarne aflidit.
Florence Marryat (mrs Eoss-Church) var dotter af den rykt- bare sjöromanförfattaren FVederik Marryat, hvil- kens lif som människa och diktare hon skildrat i ett omfångsrikt biogra- fiskt arbete.
För öfrigt kan miss M. anses som en af de produktivaste bland Eng- lands många skrifvande damer, ehuru det konst- närliga värdet af hennes alstring ej är vidare be- tydande.
Bland hennes talrika, till vårt språk öfverflyttade romaner må nämnas: » Det finns ingen död », » Med förbundna FLORENCE MARRYAT.