Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan 2:ne drängar blifvit af Faurås Häradsrätt genom utslag den 23 Aug. 1846 dömde till ansvar för stöld, samt tjenstförrättande Kronolänsmannen, Stadstiskalen i Halmstad G. A. Stenson, hvilken såsom allmän åklagare utfört åtalet mot dessa personer, förmält sig vilja öfver nämnde utslag anföra besvär, och för sådant ändamål fått detsamma sig tillsändt, men hvarken ingifvit besvär eller å vederbörlig ort anmält sig hafva derifrån afstått, af hvilken anledning drängarne blifvit i länshäktet qvarhåilne, tilldess anmälan af vederbörande Fängelseföreståndare om förhållandet skett hos Konungens Befallningshafvande i Hallands län, hvarefter den fångarna ådömda bestraffning kommit till verkställighet den 2(5 Januari 1847; så har jag låtit emot Stenson anställa åtal vid Häradsrätten med påstående, att han, såsom vållande till detta dröjsmål och fångarnes qvarhållande i häkte, måtte dömas ej mindre till ansvar för den härmed begångna tjenstelörseelse, än ock till skyldighet att ersätta dels Kongl. Majit och Kronan kostnaden för fångarnes underhåll i häktet längre än vederbordt, dels den ene af dem, hvilken då ännu lefde, det honom genom obehörigt qvarhållande i häktet tillfogade lidande, derest han yrkade sådan ersättning; och har Häradsrätten genom utslag den 0 Juni 1850 sig utlåtit, att som Stenson i egenskap af åklagare icke varit lagligen skyldig att tillkännagifva, huruvida han uti det af honom utförda målet ville sig besvära, Häradsrätten alltså funne det uppgifna och af Stenson erkända förhållande, att han hos Domaren, i ändamål att föra klagan, begärt handlingarna och derefter underlåtit anmäla, att han från fullföljden alde tillärnade besvären afstått, ej heller kunnat föranleda till de tilltalades obehöriga qvarhållande i häkte, hvadan åtalet ogillades, och åklagarens kostnad för åtalets utförande skulle gäldas af allmänna medel med 12 Ridr 2 sk. (5 rst. banco.
Häröfver har jag hos Kongl. Göta Hofrätt anfört besvär, och under d. 11 Augusti 1851 erhållit det utslag, att ehuru, på sätt Häradsrätten yttrat, det icke ålegat Stenson såsom åklagare att tillkännagifva , huruvida han ville öfverklaga Häradsrättens utslag af d. 23 Aug. 1846.
Hofrätten likväl funné, dels att Stenson, sedan han anmält sig vilja föra klagan i målet, äfven bordt genast efter besvärstidens utgång hos vederbörande tillkännagifva, att han icke besvärat sig, och dels att han genom underlåtenhet häraf vållat, att tångarne, i afseende på hvilka Domhafvande!! i sin förpassning vid deras återsändande till länshäktet föreskrifvit, att de borde i länshäktet vid Warberg i förvar hållas, intilldess om dem vidare förordnades, kommit att onödigt qvarhållas från och med den 24 September 1846, då den dem ådörnde bestraffning kunnat verkställas, till och med den 25 Januari 1847, eller etthundra tjugufyra dagar längre än vederbordt; men som Stensons försummelse i detta hänseende varit af den beskaffenhet, att densamma vid den tid, han förrättade länsmanstjensten i Faurås härad, kunnat med varning af Konungens Befallningshafvande och godtgörelse till vederbörande aflöpa; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten, med upphäfvande af öfverklagade utslaget, skäligt förklara annan påföljd af åtalet nu icke kunna Stenson ådömas, än att lian förpligtades att, i enlighet med en af Fängelseföreståndaren afgifven räkning, ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för fångarnes underhåll i häktet under ofvannämnde tid med tjugu Ridr 13 sk. 4 rst. samt att dessutom godtgöra ej mindre den ännu lefvande af dem för hans lidande med tjugu Ridr — 75 ■
Detta Kongl. Hofrättens utslag är af Stadsfiskalen Stenson öfverklagadt, och beror för närvarande af Kongl. Majits nådiga pröfning.
För en af Säbrå Häradsrätt i så måtto begången felaktighet vid förvandling och sammanläggning af straff för stöld första gången med inbrott, att då det stulna godset uppgått i värde till sju
Ridr 16 sk. banco, den tilltalade genom Häradsrättens utslag d. 24 Okt.
1847 blifvit dömd att, i stället för fjorton, undergå sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd, har jag emot Häradsrättens tillf.
Ordförande Häradshöfdingen P. F. Arling låtit inför Kongl. Svea Hofrätt anställa åtal, efter hvars utförande Kongl.
Hofrätten genom utslag den 13 Aug. 1851 sig utlåtit och på grund af här upptagna förhållande samt då den sakfällde sålunda blifvit hållen i häkte tre dagar utöfver hvad rätteligen vederbordt, och Häradshöfdingen Arling, såsom Ordförande i Häradsrätten, ålåge att för det i fråga varande, af oförstånd och vårdslöshet tillkomna domslut ansvara, pröfvat rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, fälla Häradshöfdingen att böta sextio daler silfvermynt med tjugu
Ridr banco; hvarjemte han förpligtades att ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för fångens underhåll i häkte under den obehöriga förlängningen af fängelsetiden med tjugu sk. banco; och har detta utslag vunnit laga kraft.
Konungens Befallningshafvande i Stockholms län hade uti skrifvelse, som till Domhafvanden i Wallentuna härad blifvit den 9 Dec. 1848 aflemnad, anmodat honom att företaga ransakning med en för stöld häktad person, Drängen Johan Andersson Nordin; hvarefter bemälte Domhafvande, Häradshöfdingen G. L.
Molin, utan att något förfall hos Hofrätten anmäla, låtit med ransakningen öfver Nordin anstå till den 14 Januari 1849; och har jag häraf funnit mig föranlåten att för obehörigt dröjsmål låta tilltala Häradshöfdingen Molin, hvilken efter utförande af detta åtal blifvit af Kongl. Svea Hofrätt genom utslag den 6 Okt. 1851, med åberopande af sagde förhållande, på det sätt dömd, att emedan, jemlikt Kongl.
Förordningen den 10 April 1810, det ålegat
Häradshöfdingen att inom tre veckor från den dag, han blifvit derom anmodad, och således senast den 30 Dec. 1848, den begärda undersökningen företaga; ty och då med dess företagande således blifvit dröjdt femton dagar längre än vederbordt, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, jemlikt 1 kap. 12 § Rätteg.-balken och med tillämpning af Kongl. Brefvet den 18 Nov. 1762, döma Häradshöfdingen Molin att, för hvad honom sålunda till last kommit, böta 45 daler silfvermynt med femton Ridr banco samt, likmätigt Kongl. Brefvet den 11 Dec. 1766, förklara honom skyldig ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Nordins qvarhållande i häkte under i fråga varande tid af femton dagar, hvilken kostnad uppginge till två Ridr 2 sk. 4 rst. berörde mynt; men enär Nordin icke något påstående om godtgörelse för det honom tillskyndade obehöriga lidande framställt, och hans vistelseort vore okänd, till följd hvaraf han icke kunnat höras, funne Kongl.
Hofrätten framställningen i denna del icke för närvarande till något yttrande föranleda; varande detta Kongl. Hofrättens utslag icke öfverklagadt.
Hos mig hade anmärkning derom förekommit, att vid Rådstugurätten i Wexiö ransakningar med häktade personer .blifvit genom uppskof uppehållna från den 19 Juni till den 1 Juli, från den 8 till den 22 i samma månad, samt från den 29 Juli till den 10 Augusti allt år 1846, från den 9 till den 23 November, från den 30 i samma månad till den 14 December, från den 21 i sistnämnde månad äfvenledes år 1846 till den 4 Januari 1847, från den 11 till den 25 i samma månad samt från den 1 till den 15 Februari sistnämnde år; och då Rådstufvurättens tillförordnade Ordförande och Ledamöter icke begagnat det af mig dem lemnade tillfälle att utreda anledningarna till sådana uppehåll; har jag funnit mig nödsakad att — 76 — till vederbörligt åtal öfverlemna de sålunda förekomna anmärkningarna; vid utförande hvaraf hos Kongl. Göta Hofrätt
Advokatfiskalsembetet jemväl funnit anledning att vända talan emot Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län för fördröjd underrättelse till Rådstugurätten om ransakningslangarnes häktande samt underlätet påfordrande af ransakning, hvilken fått bero på Stadsfiskalens anmälan.
Efter vederbörandes hörande och vunnen upplysning om förhållandet har Kongl.
Hofrätten häröfver genom utslag den 21 Okt. 1851 sig yttrat, att beträffande först åtalet mot Konungens Befallningshafvande, en vidtagen åtgärd för erhållande af upplysning om rätta målsägaren till den från ena fången anhållna stulna silfverask och om stället, der stölden deraf skett, funnes hafva varit af behofvet påkallad, innan ransakning hos domstol kunnat påfordras, och något obehörigt dröjsmål hvarken vid berörde upplysnings infordrande eller, sedanden vunnits, i afseende på anmälan hos Rådstugurätten om ransaknings företagande med samma fånge kunna föras Konungens Befallningshafvande till last; hvadan Advokatfiskalsembetets mot Konungens Befallningshafvande rigtade ansvars- och ersättningspåstående ogillades af Kongl.
Hofrätten, som lät bero vid Advokatfiskalsembetets frånträdande af sitt i enahanda hänseende enskildt mot vice Häradshöfdingen Wahlbom, såsom Rådstufvurättens tillförordnade Ordförande, framställda yrkande; och att, hvad anginge åtalet i öfrigt, Kongl. Hofrätten funne
Rådstugurätten hafva ägt antagliga skäl för de under handläggningen af båda i fråga komna ransakningarna beviljade uppskof, samt någon påföljd för felaktigt förfarande härutinnan således icke böra för vice Häradshöfdingen Wahlbom eller Rättens Ledamöter äga rum; och har jag, med afseende å de omständigheter, hvilka sålunda af vederbörande, först efter ansvarspåståendets framställande, blifvit fullständigt utredda, ansett mig böra vid detta Ilofrättens utslag låta bero.
Af en till mig inkommen angifvelse med bifogade handlingar hade jag inhämtat, att Svartlösa Häradsrätt genom utslag den 17 December 1849 efter en stämning om fordradt arfvode åt gode män vid landtmäteriförrättningar, hållna åren 1845 och 1846, tilldömt arfvode äfven för en förrättning, hållen år 1844, ehuru svaranden icke medgifvit att utan stämning svara samt, jemte det han bestridde allt afseende å kärandernes påståenden, anmärkt, att om de ock skulle förklara, att de med stämningen och en i öfverensstämmelse dermed ingifven räkning just afsett den år 1844 hållna laga skiftesförrättning samt 1845 års henne stängseldelningsförrättningar, det likväl icke kunde lagligen medgifvas, att något afseende dervid fastades.
Detta yttrande af svaranden hade skriftligen blifvit aflemnadt vid ett rättegångstillfälle, dervid han dock hvarken personligen eller genom rättegångsombud kommit tillstädes; och hade han ej heller eljest blifvit före målets afgörande underrättad om en af käranderna, efter nämnde yttrande, afgifven förklaring, att i stämningsansökningen af misstag kommit att inflyta årtalen 1845 och 1846, i stället för 1844 och 1845; hvarefter Häradsrätten afgjort målet och pröfvat stämningen, icke sådan den var uttagen och svaranden tillställd, utan sådan den blifvit, honom ovetande, af käranderna förklarad.
Detta förfarande, hvars origtighet jag ansett vara så uppenbar, att jag trott mig kunna lägga Häradsrättens Ordförande, Häradshöfdingen N. C. Claesson till last, att han icke, vid derpå efteråt fastad uppmärksamhet, öppet erkännt sitt misstag, enär detsamma syntes mig strida emot en af rättegångsordningens klaraste och nödvändigaste föreskrifter, har tillika med den derjemte i angifvelsen anmärkta felaktighet, att vid målets afgörande käranderne blifvit tillagd ersättning för rättegångskostnad, ehuru deras stämningspåståenden till en del ogillades, föranlåtit mig att emot bemälte Häradshöfdinge förordna laga åtal, hvilket inför Kongl. Svea Hofrätt blifvit utfördt, men genom utslag den 3 November 1851 ogilladt, enär det, af anförda skäl, förklarades icke kunna läggas Häradsrätten såsom rättegångsfel eller olaga domslut till last, att Häradsrätten antagit kärandernes i målet anhängiggjorda talan riira fordrad ersättning för biträde vid skiftessammanträde år 1844 och stängseldelning år 1845, och låtit detta påstående, utan detsammas behandling såsom en under rättegången väckt ny fråga, till afdömande förekomma.
Öfver detta Ilofrättens utslag har jag hos Kongl. Maj:t anfört underdåniga besvär, med ■påstående, att Hofrättens beslut måtte ogillas och Kongl. Maj:t i nåder förklara Häradsrätten hafva falskt antagit den genom stämningen anhängiggjorda talan röra arfvode för biträde vid 1844 års skiftessammanträde, om än denna talan skulle kunnat angå 1845 års stängseldelning, och följaktligen begått rättegångsfel derutinnan, att samma talan utan svarandens begifvande fått förekomma till afdömande i annat skick, än den instämd varit, samt derföre i nåder döma Häradsrättens Ordförande till ansvar, på sätt hos Hofrätten blifvit påstådt; hvarförutan jag, på anförda skäl, i underdånighet hemställt, att jemväl i frågan om rättegångskostnad
Häradsrätten mätte i nåder förklaras hafva felat, enär samma kostnad vid den utgång, saken hos Häradsrätten i öfrigt fått, bordt parterna imellan qvittas.
Och beror detta mål för närvarande af nådig pröfning.
Svea Hofrätt genom utslag, hvilket redan den 18 Aug. 1847 ankommit till Konungens Befallningshafvande i Gottlands län, återförvisat ransakningen rörande en häktad person till förnyad handläggning vid Gottlands Södra Häradsrätt, men denne person likväl icke förr än den 26 derpåföljande Oktober blifvit för sådant ändamål vid bemälte Häradsrätt inställd; så har jag öfver det sålunda inträtläde dröjsmålet begärt och erhållit en förklaring, deri Landshöfdingeembete upplyst, att efter det berörde Kongl.
Hofrättens utslag, hvilket rört äfven tvenne andra i det åtalade brottet delaktiga personer, den 19 Aug. 1847 blifvit afsändt för att åklagare och målsägare kungöras, hvartill erfordrats längre tid, Konungens Befallningshafvande först den 4 Oktober anmodat Domhafvande!! att den ytterligare ransakningen företaga; och då jag icke kunnat finna denna förklaring nöjaktig; har jag ansett vederbörande, som i Länsstyrelsen vid ärendet lagt hand, af hvilka dock, efter det Landshöfdingen m. m. M. S. von Hohenhausen allidit, endast Landssekreteraren m. m.
Herr Doctor Lars Hambraus kunnat af ansvar träfiäs, hafva genom ärendets uppehållande så orätt förfarit, att laga åtal borde emot bemälte Landssekreterare utföras, derom jag alltså meddelat förordnande; hvarefter och sedan målet blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt anhängiggjordt samt skriftvexling deri föregått, Kongl. Hofrätten genom utslag den 16 Dec. 1851 förklarat, att emedan upplyst vöre, att efter det Kongl. Hofrättens ofvanberörde utslag, hvarigenom ransakningen i afseende på den i fråga varande arrestanten blifvit till ytterligare handläggning hos Häradsrätten återförvisad, men beträffande de i saken jemte honom tilltalade personer slutligen afgjord, den 18 Aug. 1847 till Konungens Befallningshafvande ankommit, Konungens Befallningshafvande först den 4 nästpåföljde (nästföljande) Oktober uti allåten skrifvelse anmodat
Domhafvandon i Gottlands Södra härad att den ytterligare ransakningen fiiretaga; ty och som den å Kongl. Hofrättens nyssnämnde utslag tecknade besvärshänvisning innehölle, att endast så vidt genom samma utslag blifvit slutligen dömdt, ändring deruti finge sökas, samt i allt fall verkställigheten af nämnde utslag, emot stadgandet i Kongl.
Cirkuläret den 3 Juli 1816, icke fått uppehållas eller hindras, med mindre Kongl.
Maj:t, i anledning af anförda besvär, funnit för godt sådant särskildt i nåder förordna, ett förhållande, hvilket uti förevarande mai icke ens vore föregifvet hafva inträffat; alltså och då, om än, på sätt Landssekreteraren Hambraus uti förklaringen uppgifvit, antoges, att posten från Wisby till Domhafvandens i Gottlands
Södra härad hemvist blott en gång uti veckan afgår och att vid i Iråga varande tid år 1847 det inträffat den 19 och 26 Augusti, Konungens Befallningshafvande senast sistnämnde dag bordt anmoda Domhafvanden att den utaf Kongl. Hofrätten förordnade ytterligare handläggningen af målet företaga, men Konungens Befallningshafvande först den 4 Oktober berörde åliggande fullgjort, pröfvade Kongl. Hofrätten, utan afseende å de omständigheter, Landssekreteraren till sin befrielse från åtalet anfört, med anledning af 1 kap. 12 § Rätteg. balken, rättvist, det skulle Landssekreteraren Hambraus, för hvad honom i fråga om den anmärkte försummelsen till last låge, böta sextio daler silfvermynt med tjugu R:dr banco, samt ersätta ej allenast Kongl. Majit och Kronan hvad till den tilltalades underhåll i häktet under den tid af åtminstone trettionio dagar, han i följd af Konungens Befallningshafvandes berörde felaktiga förfarande fått, längre än vederbordt, den ytterligare ransakningen uti häktet afvakta, efter beräkning, enligt vederbörandes uppgift, rned fem It:dr 14 sk. 10 rst., utan äfven den tilltalade för hans lidande genom förorsakad förlängning i fängelsetiden, efter 16 sk. om dagen, med tretton R:dr, allt banco.
Någon klagan häröfver hade vid årets slut ännu icke till Kongl. Maj:t inkommit.
Det ämne, som nu slutligen följer, hade kunnat denna gången uppskjutas, då vid årets slut ännu ingen domstol hunnit deri utlåta sig.
Men den periodiska pressen har i detta ämne hastat förut med oblida omdömen om det åtal, jag funnit mig böra anställa; och det torde, när som helst, kunna vara tid att offentliggöra sjelfva sakförhållandet, hvarmed pressen deremot hittills icke befattat sig.
En vid lägenheten Lenna, ej långt från Slitö karantänsplats, på Gottland bosatt engelsk undersåte James Watterston hade uti en hos mig den 22 Januari 1851 inlemnad angifvelse mot Karantänsbefälhafvaren vid nämnde plats Herr Majoren och Riddaren J. G. Steveni för olagligt och våldsamt förfarande, i anledning af yppad cholerasjukdom inom klagandens hus, bifogat handlingar, hvaraf jag erfarit, att Watterston förut genom härvarande Kongl. Storbritanniska Beskickning låtit anmäla förhållandet hos Svenska Regeringen; och då jag deraf funnit mig föranlåten till efterfrågan i Kongl.
Departementet; hade mig benäget blifvit meddelade handlingar, hvaraf inhämtades, hurusom Watterston hos härvarande engelska Konsuln skriftligen omförmält det öfverkJagade förhållandet med uppgift, att hans äldste Son, 21 år gammal, den 19 Augusti 1850 fått ett anfall af cholera, som inom få timar slutat hans lif; att autoriteterne vid Slitö, samma stund de erhöllo kännedom om sjukdomens beskaffenhet, från stället allägsnat läkaren, fästat klagandens hus under karantän och till dess bevakning sändt folk, som fört oväsende under den sjukes fenster och genom den deraf följande retning hos honom vållat recidif och slutligen döden; i anledning hvaraf klaganden vidare anfört, att med berättelsen härom åsyftades att anbringa klagomål emot de befälhafvande myndigheterna hos Regeringen i Stockholm, samt att dessa myndigheter, på ytterligare anförda skäl, syntes klaganden helt och hållet ur stånd att uppfylla deras kall som vederliorde; hvarföre klaganden hoppades, att Regeringen måtte ofördröjligen undersöka förhållandet och anställa män af förstånd och omdöme på en plats, der det gällde familjers lif och välfärd; och sedan denna klogoskrift blifvit uti officiel skrifvelse från Kongl. Storbritanniska Chargé d’affaires meddelad Herr Statsministern för utrikes ärendena, med instämmande uti den af Watterston förda klagan samt anhållan på det allvarligaste, att sträng undersökning måtte i ämnet anställas och de brottslige, i händelse sådane funnes, skiljas från sin befattning samt befordra» till laga bestraffning; hvarefter Herr Statsministern för utrikes ärendena genom skrifvelse den 50 Augusti öfverlemnat ärendet till Herr Statsrådets och Chefens för Kongl. Civil-Departementet embetshandläggning med anhållan, att lian behagade vidtaga de åtgärder, som i anledning deraf befunnes vara lämpligast, och sätta Herr Statsministern i tillfälle att meddela ofvanbemälte
Chargé ffdaffaires behörigt svar; så hade Herr Statsrådet och Departementschefen anmodat Konungens Befallningshafvande i Gottlands län att öfver anklagelsen infordra vederbörandes förklaringar samt inkomma med eget yttrande, grundadt på så noggrann undersökning och utredning af ämnet, att deraf måtte kunna bedömas, om oell i hvad mån anledning kunde vara för handen att emot en eller (lera bland de angifna bereda någon ansvarspåföljd eller anbefalla laga åtal; i följd hvaraf och sedan Konungens Befallningshafvande jemte eget yttrande i ämnet tili Herr Statsrådet inkommit med vederbörandes förklaringar, Herr Statsrådet uti skrifvelse den 4 Okt. 1850 till Herr Statsministern för Utrikes ärendena insändt dessa handlingar med tillkännagifvande, att Herr Statsrådet för sin del icke ansåge omständigheterna föranleda anbefallande af åtal emoto de anklagade, Karantänsbefälhafvaren Majoren J. G.
Steveni och Premierlöjtnauten G. A. Ågréen samt Karantänsläkare!! E. Ekströmer, af hvilka de tvenne senare då mera blifvit från sina befattningar återkallade. — 79 —•
Häraf har jag funnit mig föranlåten att uti skrifvelse till Herr Statsrådet och Chefen för Kongl. Civildepartementet den 6 Mars 1851, med erinran derom, att uti den från Konungens Befallningshafvande insända förklaring af Majoren Steveni förinältes, det han den 19 Augusti 1850, efter erhållen rapport af läkaren om det i fråga varande cholérafallet, låtit i ögonblicket, till smittans vidare förhindrande från utbredning, vidtaga alla nödiga säkerhetsaustalter och besätta avenuerna till Lenna med 3:ne personer, som kl. 8 e. m. blifvit allöste af militärvakt, då först den egentliga spärrningen tagit sin början, hvarom allt rapport blifvit afsänd till Konungens Befallningshafvande, samt att Konungens Befallningshafvandes häröfver afgifna utlåtande innehölle, det spärrningen, om den skolat medföra nödig säkerhet, icke kunnat på annat sätt, än som skett, verkställas, gifva Herr Statsrådet tillkänna, att jag, då genom dessa yttranden det ölVerklagade förfarandet vore af Majoren Steveni så vida erkändt, som det innefattat olaglig spärrning af det hus, klaganden bebott, samt någon till olaglighetens afhjelpande eller bestraffande vidtagen åtgärd icke blifvit af Konungens Befallningshafvande uppgifven, för min del ej kunnat inse grunden dertill, att Herr Statsrådet funnit omständigheterna icke föranleda anbefallande af åtal emot de personer, klaganden angifvit såsom de der förnärmat hans rätt och säkerhet, men särdeles emot Konungens Befallningshafvande, som lemnat de obehöriga åtgärderna utan beifran eller rättelse.
Jag fann val, att Herr Statsrådet i sin egenskap af Chef för Kongl. Civildepartementet icke ägt något sådant åtal anbefalla; men enär klagandens angifvelse var gjord i uttalad syftning att »anbringa klagomål emot de »befälhafvande myndigheterna hos Regeringen i Stockholm», och denna angifvelse kommit under Herr
Departementschefens handläggning; syntes det mig otvifvelaktig!, att saken dermed borde betraktas såsom hos Regeringen*) anhängig och af Herr Statsrådet der föredragas; hvaraf troligen den verkan skulle uppkommit, att befallning om åtal blifvit Herr Justitiäkantsleren meddelad, eller åtminstone handlingarne till honom öfverlémnade.
Att sådant icke skett, följde väl dels af det besked, Herr
Departementschefen på 0111- förmälte sätt lemnat, för att genom Kongl.
Beskickningen tillställas klaganden, och dels deraf, att denne ännu i nästlidna Januari månad till mig inkommit med den först omnämnde klagoskriften, deri han förmält sig endast hafva uppfyllt sin skyldighet, för att låta sakens vidare utgång bero af de mått och steg, jag kunde vidtaga.
Innan jag vid saken lade ytterligare hand, hade jag dock icke bordt underlåta att öfver hvad som redan förelupit begära Herr Statsrådets yttrande, i afseende ej mindre på anledningen till det vid ärendet följda behandlingssätt, än ock på den i lmfvudsaken tillkännagifna mening, att skäl till åtal ej vore för hand.
Härpå erhöll jag under den 18 Mars uti skrifvelse från Herr Statsrådet det svar, att i saken, så vidt den nu kunde utgöra föremål för min embetshandläggning, Herr Statsrådet icke hade att meddela andra upplysningar, än som af de för mig redan tillgängliga handlingar vore att inhämta.
Härmed fann jag antydd en skiljaktighet från den af mig följda föreställning om gränsen för den embetshandläggning, som i förevarande ämne mig tillkom, .lag hade hämtat grunden till denna föreställning derifrån, att uti den särskilda Ansvarighetslag, hvarefter Konungens
Rådgifvare skola för einbetsförseelser dömas af Riksrätt, icke upptagas felaktigheter af den art, som jag i förevarande fall funnit anmärkningsvärda och hvilka bestått deruti: 1) att Watterstons angifvelse, hvars tillkännagifna afsigt varit att »anbringa klagomål hos Regeringen», och hvilken angifvelse, till vederbörande