Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fullmägtige utfärdade räntebärande obligationer, af den lydelse, som låneaftalet bestämmer och hvilka derefter i hittills vanlig ordning böra med de till Riksgälds-kontoret inflytande medel, af nämnda kontor behörigen till kapital och ränta liqvideras; 2:o att Rikets Ständer jemväl måtte åt Kongl. Maj:t öfverlemna att bestämma, under hvilka vilkor upplåning för sagda ändamål må ega rum, äfvensom tiden för lånets afslutande; 3:o att, om och när lån kan erhållas på sådana vilkor, som Kongl. Majit anser för Svenska Staten förmånliga, Kongl.
Majit må ega att afsluta ett eller flera sådana lån, uppgående till ett sammanlagdt belopp af 24,000,000 Ridr Rimt; 4:o att, om och när nödiga medel på sådant sätt erhållas, deraf må, i mån af behof, och på de tider Kongl. Majit eger bestämma, användas de för nordvestra och östra stambanans fullbordande erforderliga medel, nemli - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 257. 373 gen för den förra.
. och för den sednare eller tillhopa ....
R:dr 13,413,864: — „ 10,609,487: - R:mt R:dr 24,023,351: — 5:o att Rikets Ständer matte i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t, på sätt honom lämpligast synes, täcktes låta anställa undersökning : a) huruvida det norra Sveriges billiga anspråk på förbättrade kommunikationer kunna anses uppfyllda derigenom att den nu påbörjade stam banan till Upsala derifrån fortsättes till någon af de hittills ifrågasatta platser å Gefle—Dala jernväg, eller om icke b) jemte denna stambana, hvars ändpunkt då torde böra blifva Gefle eller någon plats i närheten deraf, en annan i vestligare rigtning, bör ifrån Stockholm eller lämplig punkt å Stockholm—Upsala-banan utgå, och sträcka sig åt Falun eller Insjön, samt c) att Kongl. Maj:t till Rikets näst sammanträdande
Häruti förena sig: A. A. Andersson, från Östergötlands län. S.
Johnsson, från Jönköpings län.
No 257.
Af Fredrik August Forssbeck från Östergotlands län, om införseltull å vissa uppgifna jordhruksalster.
Att jordbruket såväl som andra näringar behöfver skydd, synes mer än väl af den betryckta ställning, hvaruti det nu befinner sig, sedan det blifvit beröfvadt 374 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 258. denna urgamla förmån.
Om vårt fosterland genom klimat och andra dermed förenade förhållanden, stöde på samma ståndpunkt som de länder, med hvilka våra jordbruksalster måste täfla, skulle jag anse borttagandet af alla skyddstullar såsom en sporre att egga Sveriges folk till en fortsatt ansträngning, för att med ära bestå denna täflan; men då tyvärr vårt land ej besitter dessa förmåner; då ofta en enda frostnatt förstör jordbrukarens årslånga arbeten; då åtta månaders otjenlig väderlek tvingar boskapen inom hus, der en sämre föda måste lemnäs dem, än andra länders grönfoder; då jordbrukaren derjemte under en lång vinter måste hålla en mängd tjenare utan gagn blott för sommarens behof; då alla dessa för vårt jordbruk tryckande svårigheter sammanläggas, framstår klar den sanningen att Sveriges landtmannanäring ej kan bestå vid täflau med andra bättre lottade länder; jag yrkar derföre skyddstull för följande jordbrukets produkter: “Smör 3 R:dr per centner; Ost 3 R:dr per centner; Fläsk 2 R:dr 50 öre per centner; alla slags malen Sparmål, mjöl eller gryn, 50 öre per centner.
Forssbeck. från Östergötlands län. i\:o Af Carl Ifvarsson från Hallands län, om indragning af Hallands båda båtsm,anskom/panier emot vaka,nsafgift.
Enär Kongl. Majus till Rikets nu församlade Ständer, aflåtna nådiga Proposition med ty åtföljande bilagor, angående Statsverkets tillstånd och behof, gifver vid handen, icke allenast att en vidtomfattande omorganisation af både landtoch sjöförsvarsväsendet är^förestående, utan äfven att minskning i personalen vid detta sednare lämpligen kan ega runi; så och enär det måste vara med Statens väl och bästa destomera förenligt, att besparingar iakttagas, der sådana utan olägenhet kunna ske, som derigenom beredes utvägar för utgifters bestridande i mera magtpåliggande hänseenden, samt enär detta ändamål kan i någon mån vinnas, om några af de till Flottans i Carlskrona station hörande, derifrån mera aflägse varande båtsmans - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 259. 375 kompanier ställas på vakans, så länge och intill dess deras återuppsättande kan blifva af behofvet påkalladt; vågar jag alltså härmed vördsamligen föreslå: att Rikets Ständer måtte besluta samt hos Kongl.
Hallands båda båtsmanskompanier må tills vidare indragas, emot det att rotehållarne erlägga skälig vakansafgift.
Om remiss till vederbörligt Utskott får jag slutligen anhålla.
Garl Ifvarsson, från Hallands län.
Gudmundsson, B. C.
Börjesson, från Hallands län.
NiO Af Lars Magnus rarlsson från Stockholms län, om andag till lön åt distriktläkaren vid Tumba pappersbruk.
Behofvet af en läkare inom Svartlösa och Öknebo samt en del af Sotholms härader i Södertörns domsaga har i denna folkrika trakt från längre tider varit kännbart.
En okänd välgörare donerade derför i början af detta sekel ett kapital för dettä välgörande ändamål, hvaraf årliga räntan, Etthundrafemtio Riksdaler, skulle utgå till aflöning åt en läkare, hvarjemte en del af kommunerna i förening med Rikets Ständers Banks pappersbruk Tumba hafva uppbyggt bostad.
Detta oaktadt, och ehuru enskilde jordegare såväl som Tumba bruk bidragit med s. k. års-ackord, så har dock, allt sammanlagdt, sig visat, att någon läkare, i följd af för små inkomster, ej qvarstadnat någon längre tid, utan på de sista tjugu åren dels nästan årligen varit ombyten, dels platsen måst skötas af oexaminerade läkare och dels stått obesatt.
Att för en del af domsagan erhålla läkare från hufvudstaden har visat sig vara nästan rent af omöjligt, synnerligast till dem af socknarne som äro fem å sex mil långt bort belägna, och för de närmare hufvudstaden äfven nära omöjligt eller .376 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 260. åtminstone då emot ett pris så högt att befolkningen ej haft råd att använda en i alla lall så osäker utväg.
Proviucial-läkaren är visserligen i Stockholm boende, men det har visat sig största svårighet att vid sjukbesök få reda på honom, synnerligast då han vanligen är upptagen af tjensteåligganden för länet i allmänhet.
På grund af förenämnda motiver och bland dessa med synnerligt fästadt afseende på, att
Tumba bruk med sin talrika personal ligger inom distriktet och läkaren der är stationerad, att genom enskild välgörenhet Etthundrafemtio
Riksdaler årligen till aflöning är anslagen och att kommunerna gemensamt med nämnda Statens bruk uppfört läkarebostad, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer anordna ett statsanslag på ordinarie stat, stort Åttahundrafemtio Riksdaler årligen, till löneförhöjning för distriktläkaren vid Tumba, så att dennes lön kommer att blifva lika stor som de nuvarande extra provincial-läkarelönerna, mot samma åligganden för bemälde läkare, som nu äro eller framdeles kunna komma att föreskrilvas för extra provincial-läkare.
Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles. r> o Stockholm den 15 November 1865. L. M. Carlsson, från Stockholms län.
Ilä.o 360.
Af Lars Magnus Carlsson från Stockholms län, om ändring af morn. 6 uti § 8 i Kongl. Kungörelsen angående stämpel pappersafgiften m. m. den 4 December 1863, i fråga om stämpelafgift till högre belopp än 500 R:dr.
I en tidpunkt då så mycket blifvit gjordt och göres från Statens sida för medborgares beqvämlighet och tidsbesparing, såsom anläggning af jernvägar, telegraf stationer och lättad postkommunikation, var det i sanning öfverraskande att uti den sist utkomna Charta-Sigillata-förordningen upptäcka ett påbud, som är egnadt att tillskynda besvär, olägenhet och kostnad, utan motsvarande nytta, nemligen det i 8 § 6 mom. af samma förordning befintliga stadgande: “då stämpelafgift för en handling på en gång skall utgöras med högre belopp är femhundra R:dr, skall afgif “ten - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
377 “ten erläggas i Stockholm genom insättning i föreskrifven ordning uti räntekam“maren och i landsorterne genom leverering till vederbörande landtränteri.
“ Detta moment, tillkommet utan förklarlig anledning, har redan i den ort, der jag är boende, förorsakat flera personer onödigt besvär, tidsutdrägt och utgifter och jag förmodar att olägenheterna äro ännu större i de domsagor, som ligga mera aflägsna från länsresidenserne, ty hvilket besvär måste icke det vara för den, som skall lagfara med ett köpebref, hvartill fordras högre karta än ofvannämnda belopp, att nödgas först företaga resor ibland på femton å tjugo mil, der länen äro långa och vidsträckta, till landtränteriet för kartemedlens nedsättning och sedermera begifva sig åstad till Tinget för depositionsbevisets aflemnande i förening med köpebref, som skall lagfaras.
Dessutom kan den olägenhet lätt inträffa att en fastighetsköpare, som, okunnig om stadgandet, infinner sig å sista dagarne af Ting, då lagfart ovilkorligen sist måste ega rum, men i saknad af vederbörligt depositionsbevis ej kan få sin ansökning bifallen, fälles att böta många hundrade till och med tusende
R:dr för underlåtenhet att inom behörig tid söka lagfart.
Jag får således vördsamt föreslå : antingen att ofvannämnda stadgande helt och hållet kommer att från en blifvande karteförordning försvinna, eller ock att det må bero på den rättsökande sjelf att, när kartan går öfver femhundra R:dr, bilägga den vid handlingen, som skall företes vid domstol, eller leverera medlen i ränteriet, hvarigenom vid redaktionen af förordningen komme att utbytas ordet “skall“ mot ordet “må“.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott anhålles.
M. t'ar lsson, från Stockholms län.
IV o 961.
Af Sven Rosenberg från Christianstads län, om upphäfvande af de i § 52 af 2i Kap.
Kyrkolagen förekommande stadganden om klockares bref bäring sskyldighet.
I svenska Kyrkolagen, 24 Kap. 32 §, stadgas bland annat att klockaren skall bära kapitlets, prostens och kyrkoherdens bref till prosten, när de komma honom Bih. till R St.
Prat. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 A/d. 48 378 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 261. tillhanda, till nästa klockare, och, der sådant försummas, till skadan, som deraf timar, svara.
Sannolikt har ett sådant stadgande för sin tid varit både ändamålsenligt, af behofvet påkalladt och lätt verkställbar.
I samhällets då ännu temligen outvecklade skick voro troligen presternas embetsskrifvelser till hvaradra icke synnerligen många.
Ordinarie postlinier voro ganska få och inskränkta till blott de allmännaste stråkvägarne samt framgingo på de flesta orter icke ens en gång hvarje vecka.
På dem, som antogos till klockare, hade man så ringa anspråk i fråga om kunskaper och skicklighet, att nästan hvem som helst med någorlunda förmåga att sjunga de allmännaste kyrkopsalmerna, ofta på sin egen melodi, kunde utan vidare examen antagas till sysslan.
Under sådana förhållanden var det temligen naturligt att klockaretjenst ansågs såsom en betjentsyssla, visserligen under namn af kyrkobetjent, men i verkligheten presterskapets betjent, hvarom flera klockareinstruktioner än i dag bära vittne.
Tidsförhållandena hafva på snart 200 år ganska betydligt förändrats.
Poster färdas nu fram på alla allmänna vägar, somligstädes dagligen, på andra ställen två å tre eller åtminstone en gång hvarje vecka, postportot är betydligt nedsatt och en så ovig och långsam postinrättning, som den gående klockareposten kan således icke skäligen vara hvarken tidsenlig eller af behofvet påkallad.
På klockaren har man också helt andra anspråk nu än förr.
Man fordrar af denna tjensteman både kunskaper för sitt kall och verksamhet inom sin kommun.
Det är ej nog att han kan sjunga psalmer på sin egen behagliga melodi, han skall kunna sjunga koraler och stycken efter utstakade melodier och det ej blott i klockarestolen, utan äfven i skolan och bland församlingens ungdom.
Han skall ej blott vara sångare, han skall vara sånglärare och sångledare — och till detta fordras ofta ganska dyrköpta förstudier.
Det är ej nog att han är så boklärd att han kan undervisa församlingens barn i innanläsning, lilla katekesen och räkning af quatnor species i enkla tal; han måste hafva genomgått sådan examen att han kan vara församlingens folkskolelärare äfven efter nyare tidens stegrade fordringar.
Ej nog att han kan åka eller gå bakefter presten till husförhören och socknebuden för att taga vara på husförhörslängderna och sockeubudstygen och att kunna hänga på kappan, söka upp bönerna i handboken, uppdraga tornuret och hafva tillsyn med ringningen; han måste också kunna utskrifva husförhörslängder och kommunionlängder, uppgöra kyrkoräkenskaperna, föra kommunalstämmans och nämndens protokoller och uppgöra dess räkenskaper, ni. m.
Med få ord, fordringarne på en nutidens klockare äro helt andra än för 180 å 200 år sedan.
Under ali denna tillökning af både förstudier, för att kunna blifva klockare, och verksamhet i utöfningen af detta kall, hafva klockarens inkomster relativt till lefnadskostnaden ingalunda blifvit i allmänhet ökade, snarare minskade, i synnerhet der folkskolelärare- och klockaretjenst blifvit förenade.
Det torde således vara en ganska billig begäran, om klockarne önska befrielse från en tjenstskyldighet, som numera icke kan sägas vara af behofvet påkallad.
Hela frågan reducerar sig egentligen till en penningefråga; ty om ett bud från presten eller klockaren verkställer brefbäringen kan vara en likgiltig sak i afseende på säkerheten, frågan är endast hvem som skall bekosta budskickningen.
I de aldraflesta fall kunde prosten eller kyrkoherden få sitt bref till dess bestämmelse för 12 öre, men han föredrager att bespara dessa och låta tre k fyra kloc - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
379 kare bära eller låta bära brefvet från man till man under flera mils väg.
Sådana exempel gifvas.
På utanskriften tecknas vanligen: “afgår den ... kl.... och fortskaffas med kiockarepost", hvarigenom klockaren betages fördelen att kunna skicka det med Statsverkets post, hvilket kunde förorsaka honom en vådlig varning, kanske något värre.
Gerna medgifves att sådana paketförsändningar kunna ifrågakomma, som bättre egna sig för budskickning än för vanlig post.
Men medtages i beräkningen ej blott de här ofvan påpekade icke obetydliga tillökningar i klockarnes göromål utan ock de år efter år medgifna lindringar i presterskapets åligganden, så torde den lilla uppoffring presterskapet behöfde göra för dylika budskickningar på egen bekostnad, likasom postportot för de bref, som icke kunde åtecknas fribref, blifva vida mindre kännbar för presten än för klockaren, oberäknadt att, efter hvad jag är fullt öfvertygad, do s. k. embetsbrefven icke blifva så många, som under nuvarande förhållanden.
Presten är nu icke såsom sådan skyldig att vara ordförande i sockenstämmor eller fattigvårdsstyrelse, eller att ombestyra och utskrifva dessas protokoller och räkenskaper, icke att vara ledamot i taxerings- och pröfniugskomitéer, icke att granska, uppbränna och vitsorda identiteten af ugglenäbbar, räföron etc., för skottpenningars utbekommande, m. m.
I jemförelse med dessa befrielser tror jag att klockarnes befrielse från postbäringen icke är någon obillig begäran, helst pastors skrifbiträde af klockaren torde vara helt annat nu, än på den tid kyrkolagen utgafs.
I enlighet med dessa åsigter vågar jag vördsamt hemställa, att de i 32 § af 24 Kapitlet kyrkolagen förekommande stadganden, om klockares brefbäringsskyldighet, måtte till all kraft och verkan varda upphäfda.
Om remiss till Höglofliga Lag-Utskottet anhålles.
Rosenberg, från Christianstads län. 380 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 262. %:o 2H2.
Af Sven Rosenberg från Christianstads län, om reglering af organisters och klockares löneförmåner.
Sedan Kongl. Maj:t, till följd af Rikets Ständers derom gjorda underdåniga begäran, genom nådig Skrifvelse den 11 Juli 1862, anbefallt att reglering af presterskapets i församlingarne löneinkomster skulle i föreskrifven ordning åvägabringas, hafva genom vederbörande löneregleringsnämnder dessa angelägenheter på många ställen blifvit ordnade till både löngifvares och löntagares ömsesidiga belåtenhet.
Så önskvärd och välgörande denna lönereglering för presterskapet än må anses vara, så skall den icke kunna till fullo medföra det åsyftade ändamålet med mindre organisters och klockares löneförmåner äfven dervid upptagas och regleras.
På många ställen, isynnerhet i de fordom danska provinserna, äro organisters och klockares löner så sammanhängande med och inblandade uti presterskapets, att en rättvis och ändamålsenlig reglering af det ena icke gerna kan genomföras utan i sammanhang med det andra.
Klockarnes löneinkomster, ehuru olika på olika ställen, utgöras vanligast af spanmål under namn af helgonskyld, klockareskeppa, skolkorn etc. samt kontanta penningar, såsom högtids-, bröllops-, barndops- och kyrkogångsoffer, andel i lysnings-, vigsel-, begrafnings- och andra afgifter, samt kollcktmedel; men derförutan hafva de på olika orter åtskilliga andra inkomster in natura, såsom ostmjölk, julmat, påskmat, lin, ull, humle, ved, fisk och dylikt, efter de olika orternas tillgångar.
Visserligen utgöra dessa rättigheter på månget ställe, der hemmanen blifvit mycket sönderstyckade, sådana obetydligheter af hvarje åbo, att det knappast lönar mödan derom göra påminnelse.
Men de äro dock en uråldrig rättighet, som icke borde alldeles lemnäs åt glömskan.
Häraf torde vara klart inlysande, att det både för löngifvaren och löntagaren är lika vigtigt att få dessa löneinkomster reglerade och bestämda som presterskapets, emedan det skulle föga passa sig, att t ex. offra till klockaren, då offrandef till pastor har upphört, eller att anmäla och betala för ministeriela förrättningar hos klockaren, då ingen sådan betalning erlägges till pastor.
Följden häraf skulle snart blifva antingen att klockaren skulle jemnt ligga i tvist med församlingen om sina löneinkomster, eller ock att dessa så småningom skulle falla i glömska, under det man i följd af kommunalstyrelsens och folkupplysningens fortgående utveckling alltmera tager klockaren i anspråk, såsom lönlös kommunalman.
Det är mig icke okändt att Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, vid föregående behandling af denna fråga, uttalade den åsigt, att denna sak kunde regleras genom frivilliga öfverenskommelser emellan klockare och församling.
N:o 263. 381
Men samma svar kunde ju gerna gifvits, då fråga var om presterskapets lönereglering?
Hvarföre öfverlemnades icke detta åt presterskapet ock församlingarnes frivilliga öfverenskommelse?
Helt enkelt, emedan man icke vågade hoppas på tillräckligt god vilja å ena eller andra sidan; derföre fattade statsmagterna ett gemensamt beslut, som, oberoende af den ömsesidiga viljan och benägenheten, innehöll att det måste ske.
Samma hinder, som förefanns för frivilliga öfverenskommelse!- om presterskapets löneinkomster, förefiunas äfven för frivilliga uppgörelser om klockarnes och organisternas; men behofvet af lönereglering för dessa är vida större än för de förra.
På dessa skäl och då några nya eller svåra åtgärder för denna angelägenhets genomförande alls icke erfordras, vågar jag vördsamt föreslå, det Rikets Ständer ville hos Kongl. Majk i underdånighet anhålla om nådigt förständigande för vederbörande, att, der reglering af presterskapets löneinkomster företages, löneregleringsnämnden äfven bör uppgöra förslag till reglering af organisters och klockares löneförmåner.
Om vederbörlig remiss anhålles.
Sv. Rosenberg, från Christianstads län. riisö 363.
Af Jan Andersson från Stora Kopparbergs län, om föreskrift för Styrelsen öfver Statens jernväg sbyggnader, att företrädesvis inom riket anskaffa de för dessa byggnader erforderliga effekter, m. rn.
Vid den granskning af räkenskaperna för Statens jernvägsbyggnader, som af Rikets Ständers sednast församlade Revisorer anställts, kom min uppmärksamhet isynnerhet att fästa sig vid de oerhördt stora belopp, som årligen utgå för från utlandet införskrifna materialier och redskaper, så väl för byggandet af våra jernvägar, som för bedrifvandet af rörelsen derå.
Sammanräknar man dessa belopp för tiden från det Statens jernvägar började anläggas, kommer man till den be - % 382 Motioner i B unde- Ståndet 1865.
N:o 263. tydliga summan af tolf millioner Riksdaler, en summa, som synes mig icke hafva bordt, åtminstone icke i allo, från .vårt land, som räknar just jern såsom en af sina hufvudsakligaste exportartiklar, utbetalas för materialier, hvilkas förnämligaste beståndsdel utgöres af jern, och detta dertill af så dålig beskaffenhet att detsamma, efter dess första förbrukning, icke vidare kan tillgodogöras, hvadan det saknar allt värde, då deremot det svenska jernet alltid låter sig med ganska stora fördelar omsmältas för att derefter bearbetas till hvilka artiklar som helst.
Lägger mau nu härtill, att den person, som i utlandet verkställt uppköpen af de dyra persedlarna, såsom arfvode för detta bestyr betingat sig och jemväl erhållit två procent af deras värde-eller den icke heller obetydliga summan af 240,000 R:dr, som, fördelad på fem år, gör icke mindre än 48,000 R:dr per år, så framställer sig helt naturligt den frågan, om ett sådant förfarande vittnar om någon klok hushållning med Statens medel. - - På denna fråga torde något annat svar icke gerna kunna erhållas än ett obetingadt “nejMig synes, som det skulle kostat Staten mycket mindre, att för de stora uppköpens ombestyrande, då de skulle ske utom landet, hafva der anställd en sakkunnig och i öfrigt lämplig person, som sannolikt stått att få för hälften af det belopp, som nu utgått per år.
För att nu söka medverka dertill, att en dylik misshushållning åtminstone icke vidare måtte fortfara, anser jag mig böra vördsamt föreslå, det Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder anbefalla Statens Jern vägsstyrelse att för framtiden tillse, att de effekter, som erfordras för Statens jernvägar måtte i främsta rummet inom riket uppköpas, om ock priset skulle ställa sig något högre än i utlandet; samt att, om något från utlandet oundgängligen måste anskaffas, provisionen för besväret dermed måtte genom uppgörelse på förhand bestämmas att utgå efter de billigaste grunder och ingalunda efter två procent af upphandlingsbeloppet.
Jan Andersson, från Stora Kopparbergs län.
N:o 264. 383 A:0 i Af Jau Andersson från Stora Kopparbergs län, om anslag för att börja byggandet af en jernstambana genom Upland, Westmanland och Dalarne i rigtning åt sjön Siljan.
Snart äro tio år förflutna, sedan inför Rikets Ständer framlades en omfattande plan för de jern vägsbyggnader, hvilka ansågos böra på Statens bekostnad utföras, och redan äro nittioåtta mil stambanor dels för trafiken öppnade, dels under byggnad, utan att det ännu lyckats att få af Rikets Ständer erkänd rättmätigheten af de framställda anspråken på en statsbana, ledande ifrån rikets hufvudstad till de landsdelar, inom hvilka denna eger sina förnämsta handelsförbindelser.
Likaså hafva dessa landsdelar, om hvilkas behof af lättare kommunikationer för vidare utveckling af deras för fäderneslandet högst vigtiga näringar så många ovedersägliga intyg blifvit gifna, allt hittills nödgats stå tillbaka.
En stambana, ledd ifrån hufvudstaden till hjertat af Dalarne, har redan år 1856 af sedermera Chefen för Statens jern vägsbyggnader, Herr Öfversten Ericson blifvit förordad.
Dess behöflighet bar af 1859 års jernvägsundersökningskomité blifvit uti underdånigt betänkande af den 8 November samma år utsedd; en jernvägsförbindelse, ledd genom södra Upland, Westmanland till Dalarne, har blifvit tillstyrkt af den år 1862 utaf Kongl. Maj:t förordnade komité för utredande af norra stambanans ändamålsenligaste sträckning och på grund af den skedda utredningen blef förslag härom af Kongl. Majit framstäldt genom nådig Proposition till Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag.
Vidare hafva provinserne Westmanland och Dalarne, genom sina landsting och desses deputerade, uti gemensam underdånig petition, afgifven uti sistlidne Juli månad, inför thronen uttryckt sin önskan att nådig framställning måtte vid innevarande riksdag till Rikets
Ständer göras om anslag till påbörjande af en stambana, utgående från den under anläggning varande jernbanan emellan Stockholm och Upsala och sträckande sig genom södra Upland, Westmanland och Dalarne i rigtning emot sjön Siljan; och slutligen har Dalarnes detta år församlade landsting uti särskild underdånig skrifvelse förnyat sistnämnda underdåniga anhållan.