Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom skäl för denna förändring hafva Fullmägtige anfört följande: ”Då Banko-diskonten inrättades, fanns det ändamålsenligt eller måhända till och med nödvändigt att stadga, det tjenstemännen kunde från tjensten skiljas, då styrelsen fann verket icke kunna vara med dem belåtet; och ganska säkert har anledning aldrig förekommit till klagan öfver missbruk af den magt, som var anförtrodd en styrelse, hvilken sjelf är beroende af förtroende för bibehållande af sitt hedrande uppdrag.
Knappast tänkbart är det ej eller, att någon skulle kunna äfventyra, att blifva med orätt skiljd från sin tjenst och sin timliga välfärd, då bedömandet tillhör en korporation, så sammansatt som Fullmägtige.
Åt en sådan jury skulle utan fara kunna uppdragas frågor af sådan beskaffenhet, äfven om grunden för omdömet skulle hemtas utom kretsen af de bedömandes egen verksamhet.
Det synes derföre, sedan Diskont-kontoret nu blifvit med Banken förenadt och stadganden för tjenstemännens antagande måste vara gemensamma, förekomma full anledning att undersöka huruvida den regel, som gällt för Diskont-kontoret, bör antagas för det förenade bankoverket, eller samtlige tjenstemän betraktas såsom oafsättliga i likhet med Statens.
Det kan icke vara Banko-Utskottets Memorial N:o 20. 21 stället att här ingå i bedömande af fördelarne och olägenheterna af den olika ställning hvari tjenstemän, som äro afsättlige, befinnas i jemförelse med dem, som icke äro det, men så mycket torde kunna sägas utan fara för misstag, att de politiska skäl, som under en svag representation och en outvecklad tryckfrihet påkallat att Statens tjenstemän äro oafsättlige, icke ega ringaste tillämpning på Bankens tjenst.
Der kan endast blifva fråga, om Banken kan påräkna mera nit och redbarhet hos de tjenstemän, som äro afsättlige, samt om deremot den större aflöning, hvarpå desse göra anspråk, bör komma under betraktande.
Men om man nu icke vill lösa denna fråga i någon annan rigtning, än den, som nuvarande reglemente anvisar, så bör man åtminstone medgifva, hvad som ock erfarenheten ådagalägger vara nödvändigt, att det måste vara Fullmägtige förbehållet att skilja från tjensten en tjensteman, som är förvunnen till fel i tjen sten, äfven om han icke förut varit dömd för dylikt fel, eller kan öfvertygas om brot eller förseelse, som hör under allmän domstol.
Inom ett penningeverk, der inbördes förtroende mellan tjenstemännen är ett oundgängligt vilkor för göromålens behöriga gång, kunna lätt förhållanden inträffa, som göra det omöjligt, att i tjensten bibehålla en tjensteman, som låter komma sig till last misstag eller oordentligheter, hvarigenom åstadkommas oreda i räkenskaperna eller andra fel, samt verkets säkra gång rubbas och allmänt misstroende uppstår både till räkenskaperna och till personerne.”
Frågan derom, huruvida det må vara nödigt eller nyttigt att Bankens tjenstemän kunna när som helst från deras tjenster skiljas, torde icke för närvarande påkalla ett afgörande, då Utskottet föreslagit medgifvande intill nästa riksdag för Fullmägtige att endast medelst förordnande tillsätta lediga tjenster, och Utskottet kan derföre här inskränka sig till frågan om tillämpningen af straffbestämmelserna i de fall, hvarom de förevarande §§:ne handla.
I detta afseende tror Utskottet, som för öfrigt gillar den ofvan antydda uppställning af dessa stadganden, som Fullmägtige föreslagit, det dock icke vara nödigt att åt Fullmägtige öfverlemna en så vidsträckt myndighet, att de, första gången en tjensteman blifvit anmäld för försummelse eller fel i tjensten eller oordentlighet eller ett ovärdigt uppförande i allmänna lefvernet, må kunna helt och hållet skilja honom från tjensten.
Utskottet anser deremot det nu befintliga stadgandet böra i denna del bibehållas, men föreslår för öfrigt, att 119:de och 120:de §§ sammanslås till ett stadgande af följande lydelse: 13:o.
Om någon tjensteman antingen vid mindre förseelser i tjensten ej låter sig rätta af vederbörande förmäns tillsägelse och var ningar, eller ock beträdes med verklig vårdslöshet eller försummelse i sin tjenstgöring, vare förmannen skyldig att förhållandet skriftligen anmäla hos Fullmägtige, som bestämma huruvida sådan anmälan bör till åtal eller annan åtgärd föranleda.
I sådant 22 Banko-lJtskottets Memorial N:o 20. ial! skall tjenstemannen lemnäs tillfälle till förklaring och de upplysningar infordras, som för sakens bedömande finnas erforderliga, och, om tjenstemannen derefter finnes beträdd med försummelse eller fel i tjensten eller annan oordentlighet eller ock med ett ovärdigt uppförande i allmänna lefvernet, skall han antingen erhålla inför protokollet en allvarsam föreställning, eller från tjenstgöring i verket afhållas på längre eller kortare tid, med förlust af större eller mindre del af lönen.
Varder han sedermera till ny förseelse förvunnen, afhålles han på längre eller kortare tid, med förlust af större eller mindre del af lönen, från tjenstgöring i verket, eller ock skiljes han från derstädes innehafvande tjenst.
Beträffande 121 § hafva Fullmägtige fästat uppmärksamhet på den förändring, som genom sednast utfärdade konkurslag inträffat, att dom icke under alla förhållanden nu utgifves, och fördenskull i nämnda § föreslagit en förändring, hvilken Utskottet tillstyrker, och hvarigenom §:n skulle erhålla följande lydelse: 14:o.
Den tjensteman eller vaktbetjent, som till borgenärers förnöjande sin egendom afträdt, bör genast från tjenstgöring i Banken afhållas och skall, om honom icke genom slutlig dom cessionsförmån tillerkännes, eller han, sednast sex månader efter det inställelsedagen i konkursen inträffat, styrker sig vara från borgenärers kraf befriad, skiljas från sin vid verket innehafvande tjenstebefattning.
I sednare stycket af 124 § stadgas, att pensionstagare, som för brott dömes till straff, hvilket vanfrejd medför, förlorat rättigheten att pension vidare uppbära; hvilket stadgande torde, på sätt Fullmägtige hemställt, böra, i öfverensstämmelse med gällande strafflags bestämmelser rörande vanfrejd, förändras så att det erhåller följande lydelse: 15:o.
Pensionstagare, som dömes till förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid, bafve förlorat rättigheten att pension vidare uppbära.
I öfverensstämmelse med de åsigter i afseende på tjenstemännens ställning, från hvilka Fullmägtige i allmänhet utgått, hafva Fullmägtige ock föreslagit borttagande af nuvarande reglementes 127 §, som meddelar hänvisning till besvärs anförande i mål, som angå allmänna ordningsstadganden och straffbestämmelser; men då Utskottet icke i allo delar dessa åsigter, kan Utskottet icke heller tillstyrka att all rätt till klagan öfver Fullmägtiges beslut tjenstemannen betages, utan anser § bör» bibehållas, allenast I Banko-Utskottet» Memorial N:o 20.
23 med en af förslaget rörande §§ 119 och 120 föranledd förändring af det i slutet af första punkten förekommande ordet ”dömd” till ”skiljd”, då § skulle komma att lyda som följer: 16:o.
Öfver Fullmägtiges beslut i mål, som i denna afdelning af reglementet uppräknas, må besvär endast i det fall anföras, att någon blifver från tjensten skiljd.
Den, som med sådant Fullmägtiges beslut ej åtnöjes, bör, vid förlust af talan, sitt missnöje emot beslutet hos Fullmägtige anmäla inom fjorton dagar efter deraf bevisligen erhållen del, den oräknad; hvarefter han vare berättigad att hos nästblifvande Banko-Utskott eller, emellan riksdagarne, hos Revisorer öfver bankoverket sin klagan fullfölja, derest besvären till Fullmägtiges expedition inlemnas, i förra fallet, sist å den dag, riksdag sammanträder, och i sednare fallet, eller vid Banko-revision, sist Ijorton dagar före Revisorernes sammanträde; men är beslutet af Fullmägtige meddeladt sednare än fjorton dagar före utgången af den sålunda bestämda tiden, böra besvären till Banko-Utskottet eller Revision omedelbart ingifvas, innan klöckan 12 å fjortonde dagen efter det klaganden af beslutet erhållit del, den oräknad.
Det i 128 § af sednaste reglemente befintliga öfvergångsstadgande, angående tillämpning af vissa bestämmelser i 1860 års Banko-reglemente, intilldess tjenster och göromål blifvit ordnade i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid sistförflutna riksdag meddelade förordnanden, 17:o. torde numera befinnas öfverflödigt och derföre böra ur blifvande reglemente uteslutas.
Stockholm den 16 Mars 1866. * 24 Banko- Utskottets Memorial N:o 20.
Vid 4:de punkten, angående Banko-statens löneförmåner, af Riksdagsfulltnägtigen Ter Östman från Wester-Norrlands län: ”Enär jag inom Utskottet icke kunnat biträda pluralitetens åsigt, att tillstyrka förhöjda löneförmåner åt vissa af Bankens tjenstemän, vill jag mot den tillstyrkta tillökningen afgifva min reservation, äfvensom mot den tillstyrkta tillökningen i arfvodet åt garde des medailles.
Om man, å ena sidan, erkänner att de, som tjenstgöra i Rikets Ständers Bank, böra vara redbara och punktuela personer och således böra vara i åtnjutande af löneförmåner, motsvarande en anständig bergning, lärer, å andra sidan, ingen eller kunna neka att detta verks tjenstemän, synnerligast inom 3:dje och 4:de tjenstegraderna, med hänsyn till nuvarande tidsförhållanden, dermed borde finna sig fullt belåtne.
De äldre Kommissarierne och Banko-sekreteraren, som tjenat öfver fem år, åtnjuta nu R:dr 4,400: Af Utskottet tillstyrkt tillökning „ 100: 4,500:
De yngre Kommissariernes nuvarande lön efter fem år R:dr 4,000:
Tillstyrkt tillökning „ 500: 4,500:
Arfvode till ledamöterne i Diskont-stvrelsen R:dr 750:
Tillstyrkt tillökning „ 850: 1,600:
Tillstyrkt chefs-arfvode åt Banko-sekreteraren och Ombudsmannen R:dr 600:
Garde des medailles , 300: Af Utskottet tillstyrkt tillökning „ 200: 50O:
Då, hvad först angår Bankens tjenstemän inom 3:dje och 4:de lönegraderna, som kunna tjenstgöra uti flera afdelningar inom Banken; och således någon eller några af dem under olika rubriker, nemligen, såvida Utskottets tillstyrkan af de respektive Riks-Stånden bifalles, erhålla en årlig inkomst af tillsammans 6,900 R:dr, synes det mig som inga skäl äro förhanden att nuvarande
Bankens tjenstemäns löner eller arfvoden böra höjas; och då Höglofliga Stats-Utskottet denna riksdag synes vilja iakttaga all möjlig sparsamhet inom Statsverket, synes det mig, som Höglofliga BankoUtskottet bort följa samma till fäderneslandets båtnad ledande grundsats, helst jag är öfvertygad om, att Bankens tjenstemän redan äro så väl aflönade, som de, hvilka innehafva lika mödosamma tjenster inom Statsverket.
Beträffande Banko-Utskottets Memorial N:o 20. 25 Beträffande den tillstyrkta tillökningen i arfvodet åt garde des medailles af 200 R:dr, är väl sannt, att nuvarande arfvode 300
R:dr stått i tväune decennier vid samma siffra och att denne man, såsom besittare af höga kunskaper, bör respekteras; men man vet ock att han, likasom öfrige Statens embets- och tjenstemän, kom i åtnjutande af den så frikostigt för några riksdagar sedan tilldelade så kallade dyrtidsförhöjningen i lönerna och således icke är något beroende af de 200 R:dr, hvilka här blifvit tillstyrkta som tillökning i hans arfvode.
Det har icke eller kunnat påstås att, sedan mynt- och medalj-samlingen en gång blifvit ordnad och katalog eller register deröfver blifvit upprättadt, befattningen med att inköpa och ordna de exemplar, som äro af det värde att de förtjena plats i mynt- eller medalj-samlingen, är så besvärlig att tillökning i arfvodet ur denna synpunkt bort ske, utan man har framhållit såsom skäl att hans förtjenst såsom forskare och vetenskapsman är så särdeles stor, hvilka egenskaper hvarken jag eller någon annan kan vara nog oblyg att förneka honom; men jag tror att 200 R:dr betyda litet eller intet, då man lägger dem i vågskålen med store mäns egenskaper, ty skulle Solon af Grekerne, Virgilius af Romarne och Newton af Engelsmännen fått betalning efter de egenskaper de egde, undrar jag huru mycket dessa nationer blifvit skyldiga de sistnämnde vetenskapsmännen; yrkande jag således att den af Utskottets pluralitet tillstyrkta tillökningen i Bankens tjenstemäns inkomster äfvensom till garde des medailles måtte af de respektive Riks-Stånden ogillas.”
I denna reservation hafva instämt Riksdagsfullmägtige Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län och Per Persson från Wermlands län samt Riksdagsfullmägtigen Nils Olsson från Malmöhus län, i hvad berörda reservation innehåller afstyrkande af löneförhöjning till Bankens tjenstemän i 3:dje och 4:de graderna.
Vid 5 :te punkten, af Herr Manner skante, C. A.: ”Jag anser att den första Januari 1867 infaller alltför nära den dag, då ny riksdag, med rätt att vidtaga ny lönereglering, sammanträder, och föreslår derföre att de förhöjningar uti förutvarande stat, som Rikets Ständer besluta, må få beräknas och utgå ifrån och med den 1 Juli innevarande år.”
Vid lide punkten, angående vilkoren för inträde i Bankens tjenst, af Herr Falhem, H. E., som, med åberopande af Fullmägtiges i ämnet afgifna yttrande, såsom sin reservation upptagit afdelningens förslag, nemligen att i blifvande Banko-reglemente måtte, i stället för nuvarande 108 §, införas följande stadgande: ”Till extra ordinarie tjenstemän vid bankoverket ega Fullmägtige antaga personer, som för Bankens tjenst finnas lämplige.”
Vid 12:te punkten, af Herr Ribbing, E.: ”Då de förändringar i 110 § af Bankoreglementet, som Fullmägtige föreslagit, icke af Banko-Utskottet blifvit gillade, anser jag detta ärende bort expedieras helt enkelt genom en skrifvelse till Fullmägtige med tillkännagifvande häraf.
Att draga denna fråga inför Rikets Ständer anser jag både origtigt och till ingen Bih. till R.
Prof. 1865 $ 1866.
6 Sami. 1 Afd. 10 Höft. 4 26 Banko-Utskottets Memorial N:o 20. åtgärd föranledande, då, enligt min tanke, Herr Landtmarskalken och Talmännen icke kunna framställa proposition i frågan, emedan någon motion i ämnet hvarken af enskild motionär ej eller af Banko-Utskottet blifvit väckt.” ftiksdagsfullmägtige Anders Gudmundsson från Hallands län och Liss Lars Olsson från Kopparbergs län hafva anmält, att de icke varit närvarande vid behandlingen af de i 4:de punkten föreslagna löneförhöjningar för Bankens tjenstemän i 3:dje och 4:de graderna.
Banko-Utskottets Memorial N:o 21.
1 N:o 2%.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 April 1860, kl. 1 e. ra.
Memorial, med anmälan om Riks-Ständens beslut öfver Betänkandet N:o 15, med förslag till ändring i vissa delar af föreskrifterna angående metalliska kassan, m. m.
Enligt till Utskottet ankomna protokollsutdrag för den 10, 12 och 16 Mars, hafva alla de i ofvanberörda Betänkande gjorda framställningar blifvit af samtliga Uiks-Ständen godkända, med undantag af Utskottets hemställan i ll:te punkten derom, att nu gällande reglementes § 16 mätte bibehållas oförändrad, hvilken hemställan bifallits af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, men deremot afslagits af Preste- och Bonde-Stånden, som beslutat, att de i slutet af nämnda § förekommande orden: „börande Fullmägtige tillse att, så vidt ske kan, prägladt silfvermynt af alla fastställda sorter städse finnes i förråd,, skulle utgå.
Då emellertid i denna fråga två Riks-Stånd stadnat emot två, anser Utskottet densamma hafva, jemlikt 75 § i Riksdagsordningen, förfallit samt fördenskull 16 § i nuvarande
Bankoreglemente skola i blifvande reglemente bibehållas oförändrad.
Brot, 1865 & 1866. 6 Samt.
I Afd. 11 Häft. Banko-Utskottets Memorial N:o 22.
JV.o 22.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 April 1866, kl. 1 e. m.
Memorial, rörande vissa punkter i Betänkandet N:o 10, med för slag lill reglering af Bankens lane- och kreditivrörelse.
I anledning af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut öfver den del af Utskottets uti 14:de punkten af Betänkandet N:o 10 framställda förslag till föreskrift, motsvarande 61 § 1 mom. i nu gällande reglemente, som angick frågan om beviljande åt bolag af kassakreditivrätt i Riksbanken, hade Utskottet i 2:dra punkten af Memorialet N:o 19 vidhållit sitt först framställda, af Bonde-Ståndet gillade förslag, att kassakreditiv måtte kunna beviljas sådana bolag, hvilkas reglementen ålägga delegarne oinskränkt ansvarsskyldighet för alla bolagets förbindelser och hvilka icke ega rätt till utgifvande af egna banksedlar, samt inbjudit de öfriga Riks-Stånden att deruti sig förena.
Enligt till Utskottet ankomna protokollsutdrag lör den 17 och 21 Mars, har, i fråga om nämnda punkt af Utskottets Memorial N:o 19, Bidderskapet och Adeln, med frånträdande af förut fattadt beslut, antagit Utskottets inbjudning; Preste- och Borgare-Stånden åter, hvilka beslutat att kassakreditiv kunde få beviljas äfven åt sådana bolag, som äro bildade på grund af Kongl. Förordningen om aktiebolag af den 6 Oktober 1848, afslagit inbjudningen och sålunda vidhållit sina förut fattade beslut, samt Bonde-Ståndet, hvilket antagit Utskottets förslag, lagt den ifrågavarande punkten till handlingarne.
Enligt Riks-Ståndens sålunda fattade beslut är följaktligen kreditivrätt medgifven åt bolag med så kallad solidarisk ansvarighet; men då endast Preste- och Borgare-Stånden velat medgifva kreditivrätt äfven åt bolag, grundade på Kongl. Förordningen om aktiebolag af den 6 Oktober 1848, under det Ridderskapet och Adelns samt Bonde-Ståndets beslut icke innefatta ett sådant medgifvande, så och då härutinnan två Stånd stadnat mot två, Banko-Utskottets Memorial N:o 22. 3 anser Utskottet, att, enligt 75 § Riksdags-ordningen, denna del af frågan förfallit och att, i följd deraf, vid hvad tillförene varit stadgadt bör i så måtto förblifva, att kreditivrätt icke får beviljas sistnämnda slags bolag.
Reservationer: af Herr Friherre Nordenfalk, J.:
„Emot Utskottets med en rösts pluralitet fattade beslut, att anse Rikets Ständer hafva beviljat kreditivrätt i Riksbanken åt så kallade solidariska icke sedelutgifvande bolag, får jag reservera mig.
Enligt Utskottet tillhandakomna protokollsutdrag hafva Preste- och Rorgare-Slånden medgifvit kreditivrätt åt bolag såväl af nämnda slag, som åt dem med bolagsreglor enligt akliebolags-förordningen af den 6 Oktober 1848, då deremot Ronde-Ståndet samt, efter inbjudning, Ridderskapet och Adeln endast velat tilldela nämnda rätt åt bolag med oinskränkt ansvarsskyldighet.
Utskottet har tolkat de båda förstnämnda Ståndens beslut såsom hade dessa medgifvit berörda rättighet dels åt solidariska dels åt aktiebolag och ansett frågan om de sednare förfalla, då rörande desamma, enligt den antydda uppfattningen, två Stånd stadnat emot två.
Men denna tudelning af tvänne Stånds beslut, som Utskotts-pluralitetens mening förutsätter, anser jag oberättigad, emedan den beror på en tolkning, om hvars rigtig— het Utskottet så mycket mindre synes mig kunna vara fullt förvissad, som under diskussionen i denna fråga åtskillige talare, bland motiver för deras mening, uppgåfvo att de ej ansågo rättvist bevilja kreditivrätt åt det ena slaget af bolag, utan att äfven en dylik gåfves det andra, enär, enligt deras uppfattning, pröfningen af de jemte kreditivansökningen erbjudna säkerheter borde vara det väsendtligen bestämmande, huruvida sökanden kunde medgifvas att i mån af tillgång erhålla kreditiv.
1 konseqvens härmed borde, såvida rätt att söka kreditiv i Riksbanken ej kunde medgifvas båda slagen af bolag, intetdera prejudiceras.
Utan att inlåta mig på rigtigheten af denna åsigt, synes mig dock att, efter det den uttalats, man icke kan vara berättigad antaga såsom afgjordt, att de Stånd, som velat utsträcka kreditivrätten till båda arterna af bolag, skolat medgifva denna rätt åt endera, om den andra derifrån uteslöts.
För denna mening torde äfven de olika besluten om kreditivsumman i viss mån tala.
Är den angifna åsigten, den Utskottet vid sin förra inbjudning angående denna § synes mig hyllat, rigtig: alt nemligen de af Stånden i afseende på motsvarigheten till nuvarande Ranko-reglementes 61 § mom.
1 fattade olika beslut icke få af Utskottet sönderdelas, så hafva i denna fråga, som ej kan förfalla, enär ingen yrkat det nuvarande momentets bibehållande, två Stånd stadnat emot två, då, enligt 73 § Riksdags-ordningen, densamma måste af Förstärkt Banko-Utskott afgöras.,, 4 Banko- Utskottets Memorial N:o 22.
Uti denna reservation har Herr af Burén, D. P., instämt. af Herr Rinman:
,,Mot
Utskottets beslut att uti ingressen till ifrågavarande Memorial helt kategoriskt förklara, alt bolag med så kallad solidarisk ansvarighet, enligt Riks-Ståndens beslut, hafva kreditivrätt sig medgifven, får jag mig reservera.
Vore denna förklaring rigtig, hade Utskottet orätt förfarit, då det uti Memorialet N:o 19 såsom jemkningsförslag till Stånden framställde alldeles samma lydelse af Banko-reglementets 61 § 1 morn,, som nu förklaras vara Rikets; Ständers beslut.
Efter Utskottets nuvarande uppfattning af frågan, var densamma likaväl då, som den skulle vara nu, Rikets Ständers beslut, emedan tre Stånd, enligt Utskottets slutföljd, voro ense i frågan, likasom alla fyra Stånden nu anses vara det.
Sammanjemkningsförslaget blef likväl af Stånden förkastadt.
Likafullt förklarar Utskottet detsamma ordagrannt utgöra Rikets Ständers beslut och hemställer endast att frågan om utsträckning af kreditivrätt till aktiebolag enligt Kongl. Förordningen af den 6 Oktober 1848 må anses förfallen.
Hela detta sednare förfarande anser jag origtigt.
Då alla Stånden äro ense om att utsträckning al kreditivrätt bör ske till bolag, men två Stånd hafva stadnat mot två i afseende på vidden af denna utsträckning, måste, efter mitt förmenande, denna skiljaktighet lösas genom votering i Förstärkt Banko-Utskott.
Utskottet kan icke af egen magtfullkomlighet i reglementet införa en af Riks-Stånden underkänd lydelse å en §.
Jag anser derföre att Utskottet hade bordt till samtliga Riks-Stånden inkomma med voteringsproposition i nämnda hänseende.,, Uti förestående tvänne reservationer har Herr Björkman instämt. af Herr Sääf: „ T i 11 hufvudsaklig del instämmande i de reservationer, som blifvit afgifna mot Utskottets, med en rösts pluralitet fattade beslut till följd af den behandling frågan om kreditiv åt bolag undergått hos de respektive Riks-Stånden efter Utskottets förnyade framställning derom i dess Memorial N:o 19, — tager jag mig tillika friheten erinra om min i hufvudfrågan afgifna och Banko-Utskottets Memorial N:o 10 bifogade reservation.,, Herr Grape har anmält sin reservation på den grund att, efter hans förmenande, Utskottet icke varit behörigt att, såsom skett, sönderdela frågan, enär densammas afgörande bordt till Förstärkt Banko-Utskott hänskjutas. af Riksdagsfullmägtigen Rydström från Calmar län:
„I fråga om förändrad lydelse af 1 momentet i 61 § Banko-reglementet hafva Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet bifallit
Utskottets förslag att kassa kreditiv beviljas — — „sådana bolag, hvilkas reglementen ålägga delegarne oinskränkt ansvarsskyldighet „för alla bolagets förbindelser och hvilka icke ega rätt till lifgifvande af egna „banksedlar„; hvaremot Preste- och Borgare-Stånden ansett krediti vi ätten böra utsträckas äfven till bolag, hvilkas delegare icke hafva sådan solidarisk ansvarighet.
Utskottet har nu, genom en rösts pluralitet, afgjort, att som alla Riks-Stånden Banko-Utskottets Memorial N\o 22. 5 beviljat bolag med solidarisk ansvarighet kreditivrätt, så är detta Rikets Ständers beslut, hvaremot, emedan blott två Stånd utsträckt denna rättighet äfven tili bolag, som icke hafva solidarisk förbindelse, frågan om en sådan utvidgning af kreditivrälten skall anses hafva förfallit.
För att komma till ett sådant resultat har Utskottet alltså sönderdelat Presteoch Borgare-Ståndens beslut derhän, att detsamma ansetts innefatta, dels och särskildt, berättigande lör solidariska bolag att erhålla kreditiv, och dels utvidgning af denna rättighet till bolag med inskränkt ansvarighet.
Den förra delen af det sålunda afhuggna beslutet har Utskottet derefter sammanparat med de andra båda Riks-Ståndens.
Men tager man sig för att sålunda på ett sätt sönderhugga ett slikt beslut, så ser jag intet hinder hvarför man ej lika väl kan göra det på olt annat.
Man skulle då kunna säga, att som alla Riks-Stånden beviljat bolag kreditivrätt, men blott två Stånd härför gjort till vilkor, att bolagets delegare skola vara solidariskt ansvarige, så är såsom Rikets Ständers beslut att anse, att alla de bolag, hvilka icke utgifva egna banksedlar, äro berättigade till kassakreditiv, hvaremot frågan om inskränkningen i vilkoret för kreditivrätten, såsom endast antagen af två Stånd, hade förfallit.
På sådant sätt skulle man ur Riks-Ståndens beslut kunna draga tvänne, hvarandra alldeles motsatta slutföljder.