Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är tydligt att den som har en större fastighet, förr vänder sig till Hypoteksföreningen, der han kan påräkna ett mot egendomens värde svarande större lån, än till Riksbanken, der lån endast kan erhållas till mindre belopp, med hvilken en sådan lånsökande icke är hjelpt, och kostnaden blifver i sådan händelse mindre kännbar, men för den mindre fastighetsegaren blir deremot kostnaden för låns erhållande i Hypoteksföreningen ganska betungande.
Den sökande mäste nemligen i sådan förening prestera icke allenast alla de säkerhetshandlingar, som erfordras för erhållande af lån i Riksbanken, utan jemväl dessutom låta uppmäta och på karta lägga samt uträkna och beskrifva den jord han vill belåna, och denna extra kostnad medtager flera procent af det lånebelopp han möjligen kan påräkna; lägges härtill att tjenstemännen i Riksbanken icke få sig tillgodoräkna högre provision för ombesörjandet af hvarje års afbetalning och återsändande af qvitto än 75 öre, och äfven för granskning och komplettering af handlingar till erhållande af nya lån, jemte penningarnes öfversändande, endast en förut bestämd ganska billig ersättning, så inser man lätt att de i Kiksbanken erhållna fastighetslånen blifva vida mindre kostsamma än i Hypotheks-föreningen.
Det är följaktligen egentligen den mindre fastighetsegaren, som skulle kunna påräkna att få sina lånebehof afhjelpta i Riksbanken, men såsom vilkoren för erhållande af lån på fastigheter derstädes nu äro bestämda, är det icke underligt att denna lånefond i sednare tider icke varit så anlitad att hela beloppet utgått, ty då lån icke kunde erhållas till högre belopp än hälften af 1850 års taxeringsvärde, och detta, i de flesta fall, icke motsvarade -t;del af egendomens verkliga värde, är det klart att en lånesökande icke dermed var hjelpt.
Att grunda en banks lånetransaktioner på obligationer och vexlar, d. v. s. den personliga säkerheten, tror jag för min del vara mycket vanskligt, emedan den då blir liktydig med en enskild affärsman eller Bankir, hvilken står eller faller med penningetillgångens ebb eller flod.
På grund häraf och då min motion icke har utsigt att i sin helhet vinna Rikets Ständers bifall, tager jag mig friheten modifiera den dertill: att Rikets Ständer ville besluta att fastighetslånefonden skall i Riksbanken bibehållas till dess nuvarande belopp, och att lån utlemnas till halfva beloppet af 1862 års taxeringsvärde å hemmanen; dock icke till högre belopp än Tretusen Riksdaler samt mot de vilkor, som för erhållande af dylika lån i öfrigt åro bestämda.'” STOCKHOLM, tryckt hos a. l. norman, 1863. te-ÄV" Banko-Utskottets Memorial N:o 31. 1 Xlii 31.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Mars 1863, kl. 1 e. m.
Memorial, med hemställan att vexlar å Pund Sterling samt depositioner i London må såsom metallisk kassa anses och beräknas.
Med bifall till Banko-Utskottets, vid sednaste riksdag, gjorda framställning, fattade Rikets Ständer följande, i Banko-reglementet intagna beslut:
Derest Fullmägtige, vid nägot tillfälle, skulle anse reserv-fondens disponibla tillgängar icke erfordras för de ändamål, hvartill desamma, enligt derom gifna föreskrifter, få användas, ega Fullmägtige, när sådant med fördel för Banken kan ske, efter den kurs, Fullmägtige hvarje gång bestämma, för större eller mindre del af omförmälda tillgångar, af välkända och solida trassenter eller endossenter, köpa vexlar å Pund Sterling, dragna på tre månader eller kortare tid, i London betalbara, med rättighet för Fullmägtige att hafva den härigenom uppkomna behållningen för Bankens räkning nedsatt hos något eller några säkra handelshus i London, äfvensom att samma behållning på tjenligaste sätt disponera, antingen genom afgifvande af vexlar, eller indragning till Banken i metallisk valuta; kommande de belopp, som för dylika vexelköp af reserv-fondens tillgångar blifvit använda, att, med iakttagande af hvad rörande beräkningen af Bankens metalliska kassa är i allmänhet föreskrifvet, till reservfonden återföras, när Banken för ifrågavarande vexlar erhåller valuta.
Genom denna föreskrift är köpet af vexlar å Pund Sterling inskränkt inom den del af reserv-fondens disponibla tillgångar, som icke för andra ändamål erfordras, och Bankofullmägtige äro således förhindrade att, äfven om tillgång å dylika vexlar till fördelaktig kurs finnes, låta verkställa sådana köp, derest, för tillfället, reserv-fondens disponibla tillgångar blifvit för andra ändamål tagna i anspråk.
I berörda afseende hafva under den förflutna tiden exempel ej heller saknats.
Såsom skäl för det förslag, hvilket föranledde Rikets Ständers ofvanintagna beslut, framhöll Banko-Utskottet icke allenast de omedelbara fördelar, Banken sjelf skulle deraf hemta, utan äfven gagnet för det allmänna, genom en ökad lättnad vid enskildes liqvider i utlandet och Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 6 Sami. 1 Afd. 11 Baft. 2 Banko-Utskottets Memorial N:o 31. besparing i sådana kostnader, som för landet uppstå i följd deraf, att vexelfordringar i Fund Sterling, för att kunna till Banken afyttras, först måste till Hamburger Banko förvandlas.
Utskottet delar dessa åsigter, men anser nyttan för det allmänna förfelas, om ej Fullmägtige lemnäs frihet att låta köpa vexlar å Pund Sterling, då kurs och andra förhållanden dertill föranleda, och som denna frihet} förutsätter rättighet att få såsom metallisk kassa beräkna äfven vexlar å nämnda myntsort, har Utskottet, som inhemtat, dels att Banken nu innehar i behållning på utrikes ort samt i oremitterade vexlar en sammanräknad summa af omkring 50,000 Pund Sterling, och dels att Fullmägtige svårligen kunna för ytterligare köp af denna myntsort an vända reserv-fondens tillgångar, emedan dessa till förstärkning af lånefonderna erfordras, i öfvervägande^tagit en af Fullmägtige, i samband med afgifvet förslag till förändrad uppställning af nu gällande, Banko-reglemente gjord framställning, att vexlar å Pund Sterling samt depositioner i London af denna valuta må, på sätt redan stadgadt är beträffande Hamburger Banko och Preussiska Thaler, få anses och beräknas såsom metallisk kassa.
Och enär Pund Sterling bör af Banken, med lätthet och i allmänhet utan uppoffring, kunna förvandlas till Hamburger Banko och således till silfver, om, emot förmodan, vexlar å Pund Sterling eller deraf bildade depositioner icke skulle kunna Banken tillgodogöras genom försäljning af de köpta vexlarna eller trassering af vexlar å redan bildad fond, men deremot Bankens silfverförråd erfordrar förstärkning, eller Hamburger Banko för något; tillfälle röner starkare efterfrågan än Pund Sterling; så har
Utskottet ej heller ansett hinder böra möta derför att vexlar å och depositioner i guld beräknas såsom metallisk valuta.
Emellertid och då försigtigheten torde bjuda att beloppet af dylika vexlar och depositioner af Banken aldrig må anses till högre värde, än att desamma, äfven under ogynnsamma förhållanden, kunna till nämnda värde realiseras, på det att de vid köpet utgifna sedlar alltid må ega full motsvarighet i metallisk valuta; tror Utskottet det böra i samband härmed bestämmas att Pund Sterling i Bankens räkenskaper icke bokföras till högre, än 17 R:dr per Pund.
På grund af hvad sålunda är vordet anfördt, och med erinran att hvarken beloppet af vexlar, vare sig å Hamburger Banko, Preussiska Thaler eller Pund Sterling och ej heller depositioner i silfver och guld å utrikes orter inräknas i det för me talliska kassan fastställda minimum af Tio Millioner R:dr R:mt i silfver, har Utskottet skolat tillstyrka: l:o ;att såsom Bankens metalliska kassa jemväl får anses och beräknas, icke allenast beloppet af redan uppköpta, ännu ej remitterade vexlar å Pund Sterling och de dylika vexlar, som kunna komma att uppköpas, utan äfven det guld, som genom vexelköp blifvit eller blifver hos kända och säkra handelshus eller bankinrättningar i London för Bankens räkning ned satt, samt det guld, hvilket är under transport från utrikes ort till Banken; och Banko-Utskottets Memorial N:o 31. 3 2:o att vid bokföring i Bankens räkenskaper Pund Sterling beräknas till 17 R:dr per Pund; kommande Utskottet, i händelse af bifall härtill, att, i sammanhang med de reglementariska föreskrifterna för Bankens styrelse och förvaltning, föreslå i följd häraf nödiga förändringar i och tillägg till berörda föreskrifter.
Reservation: af Herr Riks-arkivarien Nordström: »Frågan om inberäknande| i Bankens! metalliska kassa af vexlar på Pund Sterling är utan tvifvel af alltför stor betydelse, att kunna annorledes än såsom principfråga betraktas och behandlas.
Ornyntadt guld, dock ej till högre belopp än en tiondedel af Bankens metalliska kassa, äfvensom Svenska och Holländska dukater till ett visst pris (Reglementet 1860, §§ 103, 109, lil) få väl redan deruti inberäknas, och sedelutgiimng derpå grundas; men attfc utgifva sedlar på andra, än på silfver lydande, till liqvid icke förfallna vexlar, har hit tills varit förbjudet, och det af det bestämda och logiska skäl, att myntstandarten i riket är silfver.
Genom godkännande af Utskottets ifrågavarande förslag skulle standarten derefter i sjelfva verket blifva både silfver och guld; och huruvida en så vigtig förändring i rikets myntväsende bör vidtagas, är just det, som^här utgör den principfråga, som särskildt förtjente att omsorgsfullt öfvervägas och närmare bestämmas.
För min del anser jag den icke vara genom ifrågavarande förslag till afgörande tillräckligen beredd.
Skulle emellertid inberäknande af vexlar på Pund Sterling i metalliska kassan och utgifvande af derpå grundade silfversedlar godkännas, borde då åtminstone det vilkor dervid fästas, att sådana vexlar i metalliska kassan ej finge beräknas högre än till högst tio procent under inköpspriset; eljest kunde, i anseende till det mycket skiftande agiot emellan guld och silfver, lätt hända, att en efter inköpspriset beräknad sedelemission befunnes öfverstiga hvad för den inköpta vexeln på förfallodagen erhålles, och sålunda det fastställda förhållandet emellan metalliska kassan och sedelstockens tillåtna maximum komma att rubbas.»
B anko-Uskottet* Betänkande JVsi 32. 1 JV? 32.
Ank. till Exp.-Utsk den SJ April 1863. kl. 1 e. m.
Betänkande och förslag angående förändrad organisation af Rikets Ständers Bank samt inrättande af en särskild affärsbank.
De brister, som vidlåda Rikets Ständers Bank i dess nuvarande inrättning och verksamhet, hafva föranledt flera särskilda förslag, afseende en mera genomgripande ombildning af nämnda Bank, öfver hvilka till Utskottet remitterade förslag
Utskottet nu går att i ett sammanhang yttra sig.
Dessa förslag innefattas i motioner, väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr F.
Akerman, tryckta motionen N:o 03. och af Herr Friherre W. F. Tersmeden, som, i motion N:o 186. underställt Rikets Ständers pröfning det af Finans-komitéen framlagda förslag till ombildning af Rikets Ständers Bank; samt inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr A. W. Björck, tryckta motionen N:o 69.
Den framställning af landets bankväsende, Finanskomitéen i sitt till Kongl. Majit den 30 Juni 1860 afgifna Betänkande lemnat, ådagalägger, att väsendtliga förändringar i Rikets Ständers Banks organisation äro af behofvet påkallade; och Utskottet torde här fä åberopa hvad Finanskomitéen i detta afseende yttrar sid. 5 och följande: ”Sveriges banksystem, om sä kan benämnas sammanfattningen af de mycket skiljaktiga grunder, efter hvilka Riksbanken, Enskilda bankerna och Filialbankerna äro inrättade, har under tiden från den sista realisationens utförande vunnit en ganska stor utsträckning och ändock lyckligen genomgått de flera lindrigare eller svårare fmanciela kriser, sorn under samma tid hemsökt vårt land.” ”Finge man endast derefter bedöma systemets beskaffenhet, så borde ät detsamma visserligen gifvas obetingadt företräde framför andra länders bankväsende, enär intet land med sä mänga sjelfständig» bankinrättningar, sorn Sverige, torde under hela den ifrågavarande tidrymden halva undgått att finna någon af sina banker nödtvungen inställa dess verksamhet.
Att någon dylik beklaglig händelse här icke inträffat lärer dock böra tillskri Ivas mindre sjelfva Bankorganisationen, än den omtänksamhet och framför allt redbarhet, hvarmed bolagsangelägenheter i Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 6 Sami.
I Afd. 12 Baft. 1 2 Banko-Utskottet» Betänkande ,yV^' 32. allmänhet och visserligen icke minst bankanstalterna här i landet blifvit förvaltade”.
”Men om också bankanstalternas förmåga att oafbrutet fullgöra sina förbindelser mäste i främsta rummet afses och vore genom vårt banksystem betryggad, utgör dock detta ensamt ingalunda något tillfredsställande resultat, så vida bankverksamheten i öfrigt endast ofullständigt uppfyller sitt ändamål”.
Vid närmare undersökning af vår bankorganisation skall det emellertid nogsamt visa sig, att densamma är behäftad med sådana grundfel och brister, att, om också en insigtsrik, omtänksam och kraftfull förvaltning, tillika utrustad med erforderlig frihet, framgent skulle kunna upprätthålla och än ytterligare utvidga bankverksamheten samt åt denna gifva en fullt helsosam rigtning, sådant likväl då skulle uppnäs, icke i följd af, utan trots bankväsendets organisation”.
”Främst bland dessa grundfel framstår, enligt komiterades tanke, den af grundlagen ät Riksbankens sedlar gifna tvångskurs, oberoende deraf huruvida dessa sedlar motsvaras af inneliggande valuta i ädla metaller, hvarmed sedlarna vid anfordran skola infrias.
Uppenbart origtig till sin princip och obehöflig för Riksbankens, genom dess kapitalförmögenhet fullt betryggade ställning, utgör tvångskursen, som tillförene blifvit såsom yttersta räddningsmedlet under Statens förtviflade financiel belägenhet anlitad, men äfven såsom sådant numera allmänneligen förkastas, en ständig källa till oro för realisationens bestånd.
Ehuru grundlös denna ofta återkommande oro än är, och mäste vara. sä länge sedelutgifningen och Riksbankens verksamhet öfverhufvud med nödig omtanka begränsas och handhafves, utöfvar likväl blotta föreställningen om en möjlig fara, hvarje gång Bankens silfverförråd i följd af vexlingar i affärsverlden starkare anlitas, i och för sig ett högst menligt inflytande pä det allmänna förtroendet, hvilket åter, såsom yttersta grunden för krediten minst kan af kreditanstalterna undvaras.
Då man tager i betraktande hurusom ett stadgadt myntvärde, icke mindre än ett stadgadt rättstillstånd i allmänhet, utgör grundvilkoret för eganderättens helgd, kan man icke förbise det principvidriga och rent af vådliga i en anordning, hvarigenom det göres möjligt, att nämnda grundvilkor, under någon svårare förlägenhet i affärsverlden eller under intrycket af någon allmän oregelbundenhet i samhällstillståndet, skulle kunna rubbas.
Till och med under ganska lugna tider har man icke sällan förnummit sådana theorier framställas och af eljest ganska upplysta personer förfäktas som den, att man genom tillökning af Riksbankens sedelstock, utan motsvarande metallisk valuta, kunde och borde skapa nya tillgångar.
Det är att förmoda, det sådana äsigter mer och mer skola vika för en allmännare spridd insigt i hithörande ämnen.
Men möjligheten af en dylik villfarelse är redan tillräcklig att kraftigt påkalla en förändring, hvarigenom eganderätten betryggas emot faran af vexlande lagstiftningsgrundsatser”.
”Erfarenheten lärer, huru under förra tider den ena realisationen följt efter den andra, och huru detta för den enskilda förmögenheten samt landets utveckling mer än något annat förderfliga förhållande härflutit, icke så mycket af fel vid Riksbankens förvaltning emot derom gifna föreskrifter, som fastmera af sjelfva föreskrifternas felaktighet.
Denna erfarenhet tillåter icke, att man med fullkomlig trygghet för framtiden hängifver sig ät den förväntan, att den Ögonblickliga hjelp, som vid svårare förlägenhet, utan landets betungande med nya skatter, kunde beredas endast genom en, efter behofvet för stunden lämpad, större sedelutgifning, alltid skulle försakas.
Det ligger icke någon bristande uppmärksamhet, icke heller Banko-Utskottets Betänkande ,JW 32. 3 någon förmäten tvekan om Rikets Ständers lagstiftningsförmåga, i den erinran som ämnets allvar tvingar att attala, nemligen att lagstiftningen för Riksbankens verksamhet och sedelutgifning uteslutande hvilar i samma händer sorn beskattningsrätten.
Denna erinran måste vara på sin plats, dä frågan gäller att fästa uppmärksamheten på behofvet att under lugna tider göra sig beredd att möta och, om möjligt. förekomma framtida faror”. ”Tvångskursen på Riksbankens utelöpande sedlar till ett, silfvervalutan vida öfverstigande, belopp lägger dessutom, såsom här nedan i fråga om privatbankerna vidare skall utvecklas, hinder i vägen för ett fullkomligare ordnande af dessa banker”.
”Utan en framförallt önskvärd förändring af grundlagens ofvan antydda stadgande, kan tvångskursen ä Riksbankens sedlar emellertid icke upphäfvas.
Intill dess en sådan förändring blir tillvägabragt, kan dock denna tvångskurs göras oskadlig, dymedelst att Riksbankens sedlar inskränkas till ett belopp, söm fullt, motsvaras af inneliggande klingande valuta, och såvida Riksbanken, såsom sådan, icke befattar sig med någon affärsverksamhet, som, beroende af konjunkturernas vexlingar, ådrager honom förbindelser, hvilka kunna taga i anspråk den för sedlarnes inlösen afsmida valuta”. ”Det grundfel, som, näst tvångskursen, svårast vidlåder vårt bankväsende, är, enligt Kommitterades mening, just denna Riksbankens affärsverksamhet.
Här möter den mycket omtvistade frågan, huruvida bankrörelsen i allmänhet må vara en statsangelägenhet eller bör upplåtas åt enskilda.
Begge meningarna hafva sina försvarare.
Men i theorien likasom i praktiken, har den sednare meningen mer och mer gjort sig gällande.
Bankrörelsen är ett näringsfång, men Statens ändamål hvarken spekulation eller förvärf.
Sådant ombesörjes bättre af enskilde.
Detta uttrycker i största korthet skälen för den egentliga bankrörelsens upplåtande till den en-kilda företagsamheten”. ”1 prakt ken har värt land alltjemt erfarit olägenheterna af bankrörelses bedrifvande såsom statsangelägenhet.
Ju mera denna rörelse vid ett utvecklad t näringslif tager i anspråk mångsidig affärsvan a i förening med frihet att lämpa sig efter näringsverksamhetens mångfaldiga skiftningar, desto svårare, att, såsom för en stfttsanstalfs förvaltning höfves, uppställa ett pä förhand allt ordnande och för alla förhållanden tillämpligt reglemente, och att finna verkställare, som pä en gång besitta de härför erforderliga egenskaper samt kunna och vilja egna sina krafter ät en verksamhet för hvilken ansvaret, både det juridiska och det moraliska, hvilar öfver dem. men af hvilken verksamhet frukterna tillfalla de allmänna”.
”Men det är icke blott dessa brister vid ordnandet af Riksbankens styrelse, eller dessa svårigheter vid uppställandet af det reglemente, efter hvilket styrelsen skall föras, sorn, enligt Komiterades tanke, påkalla den egentliga bankrörelsens afskiljande frän Riksbanken”.
”Det åliggande, som i främsta rummet och såsom det allmännas högsta kraf hvilar på Riksbanken, det att upprätthålla värdet å dess såsom mynt betraktade sedlar och i det hänseendet utgöra ett osvikligt värn för eganderätten. detta åliggande har med bankrörelse, i dess såsom näringsfång omfattande mening, så litet gemensamt, att en sammanblandning af dessa funktioner hos samma statsinstitution, långt ifrån att vara nyttig eller nödig, fastheldre i sig kan innebära fröet tili samma olyckor, som så ofta tillförene, ehuru dä till följd af statsfinansernas förfall och missförstånd om botemedlen, hemsökt Riksbanken.
Ehuru, enligt gällande Banko - 4 Banko-Utskottets Betänkande J\& 32. reglemente, de här antydda olika funktioner blifvit inom särskilda departement så vidt möjligt begränsade, må det likväl icke förnekas, hvad mångfaldiga äfven under sednare tider inträffade händelser dessutom bevittna, att verksamheten inom det ena departementet stundom tages i anspråk för fyllandet af det andras behof, och att förbindelser, ingångna för det ena. kunna och måste utöfva inflytande på det andras område.
Men härmed är också möjligheten af en för realisationen äfventyrlig rubbning bevisad, derest icke, såsom reglementet dock föreskrifver, den egentliga bankrörelsen skall, om också på ett för de deraf beroende näringarne menligt sätt inskränkas.
Under striden emellan den allmänna eganderättens framtida bestånd och näringarnes för stunden påträngande behof af bistånd, måste bankstyrelsen försättas i en ställning, föga öfverensstämmande med den orubbliga fasthet, som det allmännas kraf pä den antagna värdemätarens upprätthållande oeftergiflig! fordrar”.
”Med detta kraf låter således en omfattande bankrörelses bedrifvande inom Riksbanken icke sig väl förena.
En sådan rörelse fordrar och måste, lika med hvarje annat lofligt näringsfång, erhålla frihet från andra förrättningar, än som med dess ändamål och förmåga att fullgöra åtagna förbindelser stå tillsammans.
Men den mäste tillika vara underkastad en ansvarighet, sorn, i lag stadgad, icke kan af principalerna godtyckligt eftergifvas eller förändras”.
”Och här möter ett tredje grundfel, som vidlåder vårt närvarande bankväsende:
Riksbankens uteslutande beroende af sina egna principalers, Rikets Ständers, lagstiftningsrätt”.
”Utan motsvarande exempel i något annat land, äfven der folkets sjelfstyrelse i följd af statsformer eller häfd är långt mera utbildad än hos oss, står denna Rikets
Ständers uteslutande lagstiftningsrätt öfver landets första och vigtigaste penningeanstalt såsom en följd, icke af grundsats, utan af tillfälliga förhållanden vid Riksbankens uppkomst.
Och historien lemnar visserligen icke tvifvela ktiga vittnesbörd huruvida detta prerogativ ländt till Riksbankens och till landets sanna båtnad”.
”Att den tid skall komma, då man icke längre vill fritaga den för lagstiftningen och förvaltningen i öfrigt ansvariga regeringen från ansvaret äfven i afseende å Riksbanken, är en tanke, som
Kommitterade anse sig kunna med tillförsigt uttala och destomindre böra alldeles undertrycka, då frågan alltför oskiljaktigt sammanhänger med det. ämne, som är under behandling.
Men ännu torde läng tid erfordras innan den allmänna öfvertygelsen hinner mogna för en så genomgripande reform”.
”Inskränkes emellertid
Riksbankens verksamhet till sådana förrättningar, som uteslutande hafva till syfte upprätthållandet af myntets eller dess, i sedlar cirkulerande, representanters fasta värde, sä kan icke blott lagstiftningen derom, utan äfven förvaltningsåtgärderna, bringas till största enkelhet, och regeringens deltagande häruti med jemförelsevis mindre olägenhet fortfarande undvaras.” ”Sedan nemligen det enda och uteslutande syftemålet med denna bank en gång blifvit i lagen för densamma tydligen uttryckt, och de förrättningar, som tillhöra affärsverksamheten, till annan anstalt öfverflyttade, kan lagstiftningen, angående Riksbanken icke skäligen befaras blifva underkastad förändringar, sorn upphäfva eller blottställa, ändamålet med Bankens tillvaro.
Och vid sjelfva förvaltningen åter, ehuru till sin betydelse för det helas väl af högsta vigt, tages dä företrädesvis i anspråk en i medborgerliga värf bepröfvad, öfver allt tvifvel höjd red - Banko-Utskottets Betänkande JW 32. 5 barhct, men icke tillika de odelade krafter och de särskilda insigter, som för ledningen af bankrörelse i dess mera omfattande mening erfordras och hvilka icke nödvändigtvis finnas förenade med behörigheten till riksdagsmannakallets utöfvande inom de fyra Riks-Ståndcn.”
För afhjelpande af nu anförda och andra bankväsendet vidlädande fel och brister, framställas i ofvan omförmälda motioner särskilda utvägar, hvilka i vissa afseenden sammanfalla, men i åtskilliga delar deremot frän hvarandra afvika.
Herr Åkermans förslag afser att ät enskilde lemna tillfälle att såsom delegare ingå i Banken; att, jemte det Rikets Ständer genom sina Fullmäktige fortfarande utöfva inseendet öfver Banken, den egentliga förvaltningen uppdrages ät särskild styrelse, bestående af en utaf Kongl. Makt utsedd ordförande och 6 ledamöter, valde dels af Rikets Ständer genom en Nämnd, dels af och ibland de enskilde delegarne. samt att frän Riksbanken frånskilja vissa med dess ändamål icke öfverensstämmande rörelsegrenar och, emot ersättning i obligationer, öfverlåta Bankens i dessa rörelsegrenar egande fordringar dels till Hypotheksföreningarne och dels till Riksgälds-kontoret.