Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derföre bör minsta antalet af bolagsmän vara större, men grundfondens högsta belopp vara mindre, hvarje aktie ställas på en ej alltför hög valör, och derjemte stadgas, att ingen delegare får innehafva utöfver ett visst antal aktier.
I annat fall kunna några få rika godsegare slå under sig hela den vinstgifvande rörelsen och blott lemna en eller två eller några få aktier åt hvardera af de öfriga bolagsmännen.
—Dessa penningebolags privilegier hafva ändå nog mycket tycke af de monopolier, som omtalas i slutet af 60 § Regeringsformen. 3:o.
Sedclutgifnings-rätten bör inskränkas till halfva grundfonden; men för att uppmuntra till meddelande af kassa-kreditiv åt enskilde, må sedlar också utgifvas för den del af kreditiv-förlaget sorn begagnas och motsvaras af säkra hypotheker, dock icke till högre belopp än halfva grundfonden.
Härigenom skulle sedel-utgifningen i alla händelser blifva begränsad inom det belopp, som motsvarar hela den tecknade grundfonden; hvilket i alla fall medför stor fördel, då blott en fjerdedel deraf behöfver kontant tillskjutas, och således räntelösa kreditsedlar äfven utgifvas för öfrige trefjerdedelar.
Minsta valören af privat-bankernas sedlar bör ingalunda vara lägre än 10 R:dr R:mt, utan snarare högre, på det Riks-bankens lägre sedel-valörer icke må utträngas ur rörelsen.
Ty ju mera Riks-bankens egna sedlar kunna qvarhållas i den allmänna rörelsen, desto mindre kunna de framtränga till Banken och trycka på silfver-utvexlings-kassan, 5:o.
De enskilda Bank-bolagen böra vara förpligtade att af sin betydliga vinst under lyckliga konjunkturer afsätta en så stor reserv-fond, att icke något understöd af Staten eller Riks-banken någonsin må behöfvas eller komma i fråga för att sätta dem i stånd att äfven under en svårare penn ingeställning fortsätta sin rörelse».
Med Herr Doktor Sandberg har Riksdags-fullmäktigen Nils Anderssen instämt.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri. 1858.
Bank»- arli Lag-Utskottet* Memorial N:o 7.
\ \:o 7, Ank. till K\v|#.-Ul$k. den 27 l^elu. i 858, ki. 12 ra.
Memorial, med /orsing till sammattjem åning af de inom
Riksstånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande N:o G, i anledning af gjorda anmärkningar emot vissa delar af Utskottets Betänkande N:o 4, i fråga om lagstiftning för enskilda Banker.
Htigv.
Prestc-slåndet liar afslagit Utskottets omförmälda Utlåtande N:o fi. med lillkännagifvande ali Slåndel funnit någon förändring tili lagstiftningen för enskilda Hanker för närvarande cj bura ega runi: hvaremot de öfrige Riks-slånden bifallit Betänkandet, med undantag af §§ 7, 14 och 21 uti det af Utskottet framställda förslag till förordning angående enskilda Banker, hvilka §§ blifvit endast af två Riks-slånd, nemligen Vällofl.
Borgare-ståndet ocii Hederv.
Bonde-ståndet,-godkände: hvaremot Häglof].
Ridderskapel och Adeln beslutat att samma §§ skulle erhålla förändrad lydelse.
Då uti frågor af förevarande beskaffenhet tre Riks-stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, och sådant beslut följaktligen blifvit fattadt ej mindre derom, att en Bih. Ull R. SI.
Prof. 1856—1858. 6 Sami. 2 Afit. 5 Haft. 1 2 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Memorial
Aho 7. ny förordning angående enskilda Banker bör utfördas, lin äfven derom, alt samma förordning bör erhålla den af Utskottet föreslagna lydelse, utom i ofvannämnde tre §§, åligger det allisa Ulskoilel, jemlikt Riksdags-ordningens 73 §, att afgifva förslag till sammanjemkuing, såvidt sådan kan ega rum, af de skiljaktiga beslut, hvaruti Ridderskapet och Adeln, å ena, saini Borgare- och Bonde-stånden, ä andra sidan, stannat i fråga om lydelsen af omförmälde 7, 14 och 2t §§ af deli beslutade Förordningen. § 7. Högloft.
Ridderskapet och Adeln har bifallil 4 mom. af denna §, med uteslutande af slutmeningen: “begäran derom anmäles skriftligen hos bolaget, och varde den begäran pröfvad å den ordinarie bolagsstämma, sorn hålles under nästföljande räkeuskaps-år“; och har bemälde Riks-slånd antagit såsom momentet 2 i förevarande § ett så lydande stadgande: “Solidarisk bolagsman, sorn öuskar från bolaget afgå, atimäle sin önskan skriftligen hos bolaget.
Ej må den begäran lill pröfning företagas förr, än bokslutet för då löpande räkenskaps-år blifvit uppgjordt och behörigen granskad!.
Befinnes dervid, att grundfonden till dess behöriga belopp oförminskad qvarstår, ankomme på bolagsstämma, sorn hålles ett år derefter, alt den begäran bifalla.
37 heten att genom afgift till den så kallade beviiringsfonden vinna befrielse från beväringspligten, och som blifvit beräknade till 4 50,000 Riksdaler, icke allenast skulle lemna tillgångar att bilda befälsämnen bland beväringsmanskapet, i enlighet med det förslag, Kommitén vid besvarandet af den meddelade promemorians 3:dje punkt får närmare utveckla, utan ock derutöfver lemna ett öfverskott af 4 55,223 Riksdaler 59 öre, allt riksmynt, för att användas till bevärings-inrättningens vidare utveckling.
I betraktande af allt hvad här ofvan blifvit anfördt, har Kommitén ej kunnat annat än inse de fördelar ur både militärisk och ekonomisk synpunkt, som böra blifva en följd af Eders Kongl. Maj:ts, uti den Kommitén förelagda promemorian, tillkännagifna plan för ordnandet af bevärings-inrättningen och af dess förhållande till försvarsväsendet i sin helhet.
På grund äf innehållet i denna punkt af ifrågavarande promemoria, tillika med den uppfattning deraf Kommitén här ofvan i underdånighet uttalat, torde den till vapenöfning uttagna styrkan böra benämnas och utgöra Arméns och Flottans förstärkning, och återstoden af det appro berade manskapet tillhöra Reserven, som, ehuru i fredstid befriad från vapenöfning, skall vara förpligtad, att, i händelse af uppbåd, inställa sig vid depöterna för att inträda i aktiv tjenst göring.
Ehuru Eders Kongl. Majit, enligt hvad uti denna punkt af vederbörande promemoria blifvit för Kommitén tillkännagifvet, för närvarande icke är betänkt på att till de årliga vapenöfningarne inkalla mer än 4 0,000 man ur hvar och en af de två klas ser, som för året skola öfvas, hvilken styrka Kommitén, till följd deraf, äfven antagit såsom grund för sina beräkningar öfver den besparing, som genom en sådan åtgärd skulle uppkomma, ligger det i sakens natur, att detta antal bör kunna af Eders Kongl. Majit äfven annorlunda bestämmas samt efter nådigt bepröfvande och olika tidsförhållanden förändras.
Till följd häraf och då det jemväl lärer för Kommitén vara ett åliggande att, innan den öfvergår till frågan om sättet för uttagning till vapenöfning inom de särskilda mönstrings-distrikten, afgifva förslag till fördelning af det antal, som Eders Kongl.
Majit bestämmer böra för året undergå vapenöfning, på de olika länen och, inom län med både landt- och sjöbeväringsområden, emellan dessa områden, samt vidare på de särskilda mönstringsdistrikten, har Kommitén ansett sig nu böra i underdånighet hemställa: att, sedan Eders Kongl. Majit efter eget bepröfvande och olika tidsförhållanden bestämt antalet af dem, som ur de tvänne till vapenöfning skyldiga klasserna skola för året öfvas, detta antal skal fördelas såväl emellan de särskilda länen, Gottland undantaget, som emellan landt- och sjöbeväringsområden inom samma 38 län, i förhållande till folkmängden, på sätt en af Eders Kongl. Majit vederbörande tillsänd, i enlighet med bilagde på grund af nuvarande förhållanden utarbetade formulär uppgjord, tabell närmare utvisar; men att mellan de särskilda mönstrings-distrikten inom hvarje läns landt- eller sjöbeväringsområde det på området belöpande antal bör af Konungens Befallningshafvande fördelas efter antalet af dem, som skola inom distriktet för året mönstras.
Hvad åter angår frågan om lämpligaste sältet, att inom de särskilda mönstringsdistriktema utlaga det manskap, som i fredstid bör vapenöfvas, eller sättet att bestämma, hvilka bland beväringsmanskapet skola tilldelas Arméns och Flottans fötstärkning och hvilka skola bland reserven intagas, torde det tillåtas Kommitén att, före framläggandet af sitt eget förslag i denna del, få i korthet redogöra dels för de olika sätt man i åtskilliga fremmande länder i sådant afseende använder, dels ock för den lösning af förevarande fråga, som de fyra Regements-cheferna uti deras ofvanomförmälda betänkande förordat
De methoder, man i de flesta fremmande länder vanligen följt för uppnående af ifrågavarande ändamål, hafva varit uttagning dels ejler längd och kroppstyrka, dels genom lottning mellan de utskrifningsskyldige.
Uttagning efter ålder har äfvenledes vunnit tillämpning till exempel i Norrige.
På sätt redan, i sammanhang med redogörelsen för de fyra Regements-chefernas förslag om införande af rättigheten att medelst afgifts erläggande frigöra sig från beväringspligten, blifvit nämdt, hafva de föreslagit beväringsmanskapets indelande, efter längd, uti en del, som skulle approberas till Arméns och flottans förstärkning, samt en annan del, hvilken skulle approberas blott till en allmän reserv.
För att ur den til! förstärkning approberade styrkan ej behöfva till vapenöfning i fredstid uttaga större antal, än som enligt mobiliseringsförslagen skulle erfordras till fyllande af den aktiva arméns behof, och med detsamma icke allenast bespara de medel, som annars måste användas för de öfriges vapenöfning, utan ock vinna en ytterligare tillgång för beväringsinrättningens förbättrande, hafva Regements-cheferne föreslagit införande jemväl af rättighet att genom erläggandet af en afgift vinna befrielse från vapenöfningarne för så stort antal af den till förstärkning approberade styrkan, som återstod, sedan man till uttagning först beräknat den aktiva arméens behof af omedelbar förstärkning.
Erläggandet af denna afgift skulle ske på samma grunder och vilkor samt för samma ändamål, som den för befrielse från be väringspligten föreslagna afgift; och de, som på sådant sätt befriat sig från vapenöfningarne, skulle tillsammans med dem af första årsklassen, som undergått ett års vapenöfning, bilda en så kallad Armé-reserv att påräknas, dels för Infanteriets och Flottans depöter, dels såsom ett andra uppbåd.
Anmälde sig flere till begagnande af denna frigörelserätt, än hvad som efter nyss angifna beräkningsgrund kunde tillåtas, skulle lottning mellan de anmälde 39 ega rum; men, för den händelse att, emot förmodan, blott ett färre antal önskade sådan befrielse, skulle alla, som icke blifvit befriade, under året vapenöfvas.
Genom vidtagandet af en sådan åtgärd lärer dock icke, på sätt Regements-che ferne äfven sjelfve antagit såsom möjligt, vinnas någon säker utväg att ur hvarje klass, som för året skall vapenöfvas, uttaga ett bestämdt antal
Alt afgifva ett förslag dertill har likväl
Kommitén uti denna punkt af förberörda promemoria fått sig förelagdt.
Till följd häraf och då ej eller något af ofvanomförmälda i fremmande länder begagnade sätt, om än ledande till det åsyftade ändamålet, torde hos oss kunna oförändradt tillämpas, utan att medföra olägenhet och gifva anledning till missnöje, har Kommitén måst vara betänkt på någon annan utväg att uppnå det mål, som blifvit uppstäldt och åsyftas.
Enligt Kommiténs förmenande har det varit af största vigt att, vid bestämmandet häraf, icke allenast tillse, att det manskap, som uttages till Arméens omedelbara förstärkning, och på hvilket man derföre under freden bör kosta en, såvidt möjligt är, fullständig vapenöfning, är af sådan beskaffenhet, att man kan hafva full tillit till dess användbarhet, utan ock att noga taga i betraktande att nationens öfvertygelse om uttagningssättets billighet och rättvisa samt derpå hvilande håg och lust för vapenpligtens fullgörande tillbörligen vårdas och aktas.
I följd häraf har Kommitén trott ett sådant uttagningssätt förnämligast böra hos oss föreslås, som, på samma gång det tillförsäkrar militär institutionen det starkaste och för vapenvrket mest tjenliga manskap, samt lemnar slaten garanti för de med vapenöfningarne förbundna utgifters användande på ett mot ändamålet svarande sätt, så litet som möjligt medför någon rubbning i nationens häfdvunna vanor och hittills gällande grunder för skyldigheten att inträda i beväringspligten.
Dessa grunder hafva hos oss af gammalt varit ålder och längd, de der således redan äro med den stora allmänhetens rättsbegrepp införlifvade och krönte med vanans stämpel.
Vid sådant förhållande, samt då ålder och längd i väsendtlig mån utgöra gradmätaren för bedömmandet af en persons duglighet till krigstjenst, har Kommitén trott nämnda egenskaper framför andra vara egnade att förena uppfyllandet af försvars verkets oeftergifliga anspråk med skyddet af den rättsgrund för beväringens utskrifningssält, som i vårt land eger häfdens och lagens förenade kraft.
Visserligen torde mot de sålunda uppställda grunderna för utlagningssattet kunna invändas, att äfven de äro af tillfällig beskaffenhet och till följd deraf icke motsvara fordringarne på en absolut rättvisa
Att föreslå någon method, som tillfredsställer sådana fordringar, torde dock ligg» utom möjlighetens gränser, ty, hvilket uttagningssätt man än begagnar, blifver förhållandet likväl det, att den del af beväringsmanskapet, hvars vapenöfning under fredstid icke anses nödvändig, kommer att hafva mindre känning af beväringspliglens börda, än de. hvilka måste vapenöfvas för att genast kunna användas i den aktiva armén.
Rättvisan i detta fall måste man likväl betrakta lika mycket från samhällets, som från individens ståndpunkt.
Är det med 40 statens sanna fördel öfverensstämmande, att endast en del af åldersklassen uttages till vapenöfning under fredstid, så måste det äfven för den samhällsmedlem, hvars användande för försvarsverkets ändamål anses mest lämpligt, vara en pligt att icke knota deröfver, att han sättes i tillfälle tjena sitt fosterland på en plats, der en annan är mindre användbar.
För att åt försvarsverket bevara den större håg och duglighet, som man skäligen bör hafva att förvänta hos dem, som sjelfva önska inträda i tjenstgöring, har dock Kommitén ansett det böra åt dem, som frivilligt erbjuda sig, inrymmas rättighet att först utgå, såvidt nemligen sådant låter förena sig med de fordringar i militäriskt hänseende, hvilka man härvid äfven måste söka tillfredsställa.
Kommitén nu i underdånighet andragit får Kommitén således föreslå, att vid uttagning inom de särskilda mönstrings-distrikten af det antal beväringsynglingar, som skola tillhöra arméens förstärkning och derföre i fredstid vapenöfvas, bör förfaras på följande sätt:
Först utgå de, som frivilligt anmäla sig och hålla en längd af 5 fot 5 tum (motsvarande 5 fot 6 tum gamla måttet) och derutöfver.
Anmäla sig dervid flere frivillige, än hvad för behofvets fyllande erfordras, hafva de äldre företrädesrätt framför de yngre.
Anmäla sig deremot icke så många frivillige, att antalet derigenom fylles, sker uttagning efter högsta åldern först bland dem, som hålla minst 5 fot 6 tum (närmast motsvarande 5 fot 7 tum gamla måttet).
Uppstår ändock brist, ut tages efter enahanda grund fyllnaden bland dem, som äro mellan 5 fot 6 tum och 5 fot 5 tum.
Nödgas man likväl nedgå till dem, hvilkas längd understiger 5 fot 5 tum, men uppgår till 5 fot 4 tum (närmast motsvarande 5 fot 5 tum efter gamla måttet), under hvilket mått Kommitén icke ansett lämpligt, att någon till vapenöfning uttages, så utgå bland dessa först de, som frivilligt anmäla sig, och sedermera sker uttagning efter samma grund, som ofvan blifvit angifven.
Måste det slutligen inom någon längd-kategori skiljas mellan dem, som äro födde å samma dag, skall för detta säkerligen sällsynta fall lottning anställas.
Då Kommitén af förut angifna skäl föreslagit, alt det i nu gällande beväringslag föreskrifna ställande på tillvext och förbättring hädanefter skall upphöra, och då det vidare icke lärer kunna anses ändamålsenligt, att någon kostnad användes på deras vapenöfning, som antingen af laga förfall under fyra år varit hindrade att inställa sig till mönstring eller vapenöfning, och således först under sitt sista beväringsår kunna inträda i tjenstgöring, eller också ända till sitt 39 år lyckats undanhålla sig 41 sig från uppfyllande af beväringspligten, hvilken för dem utgår med det fyrationde året; har Kommitén ansett sig böra, i sammanhang med frågan om uttagning till vapenöfning, i underdånighet föreslå: att utan afseende på längd och ålder skola vid mönstring till reserven öfverflyLias de beväringsskyldige, som vid mönstrings tiilfället linnas behäftade med öfvergående kroppslig svaghet eller tillfällig sjuklighet, äfvensom de, hvilka antingen under fyra år varit af laga förfall hindrade att inställa sig vid mönstring eller öfningsmöte, eller ock utan laga förfall uteblifvit från mönstring eller öfningsmöte ända till sitt 39 år och således ända till den tiden undandragit sig beväringspligtens fullgörande.
Genom det af Kommitén nu föreslagna sätt för uttagning af dem, som skola bilda arméens förstärkning, torde antagligen blifva en följd, att under vanliga för hållanden ingen elier åtminstone högst få, hvilkas längd understiger 5 fot 5 tum (5 fot 6 tum gamla måttet), komma att bland arméns förstärkning intagas samt undergå vapenöfning i fredstid.
Om vid sådant förhållande nu varande bestämmelse angående legokarls längd ej förändras på ett sätt, att legokarlen kan ifrågakomma till vapenöfnings undergående i fredstid, så torde häraf möjligen blifva en följd, att de beväringsskyldige, som önska befrielse från beväringspligten, i afsigt alt betinga låga legningssummor, anskaffa och inställa ersättningskarlar af sådan längd, att de med säkerhet skulle komma att öfverflyttas till reserven; äfvensom att. i fall det visade sig blifva möjligt alt på sådant sätt för en obetydlig summa anskaffa legokarl och dermed vinna befrielse från beväringspligten, denna befrielse kunde komma att sökas i sådan mängd, att det skulle icke allenast medföra ett menligt inflytande på sjelfva bevärings-inrättningen, utan ock försvåra verkställigheten af de åtgärder.
Kommitén föreslagit för befrielse från beväringspligten genom erläggandet af afgift till beväringsfonden, samt orsaka missbelåtenhet med de i sådant afseende gifna föreskrifter.
Till förekommande häraf och då Kommitén hvarken velat lägga större svårighet i vägen för legningsrättens begagnande genom att föreslå ett alltför högt längdmått för legokarlen, eller förmenat det vara lämpligt, att legokarl ovilkorligen bör bland förstärkningen intagas för annan händelse, än att legande, som vid första mönstringen ej kunnat framställa legokarl, dermed fått anstånd, men under tiden måst sjelf ingå i rullan och förklarats skyldig undergå vapenöfning, har Kommitén ansett sig böra i underdånighet hemställa: att längdmåttet för den, som skall kunna såsom legokarl godkännas, måtte bestämmas till minst 5 fot 5 tum (motsvarande 5 fot 6 tum gamla måttet); samt att legokarl för sådan beväringsskyldig, som före legningens godkännande blifvit vid mönstring till förstärkningen uttagen, skall, för öfrigt utan afseende 6 42 på egen längd, tillhöra förstärkningen och således i fredstid vapenöfvas.
Uti andra -punkten af ofta omförmälda promemoria har det blifvit Kommitén ålagdt att föreslå, dels nödiga åtgärder till förekommande deraf, att så många beväringsynglingar undanhålla sig från mönstringarne, dels ock lämpligaste och enklaste sättet för sammandragande af det beväringsmanskap, hvilket, såsom ett år exerceradt, är skyldigt att nästpäföljande år undergå vapenöfning, dock med iakttagande deraf, att det till Flottan afsedda beväringsmanskap skall fortfarande såsom hittills särskiljas från det, som tillhör Arméen.
Uti denna punkt har således blifvit antydd den andra af de brister, som, enligt hvad ofvan blifvit yttradt, Kommitén anser vidlåda vår bevärings-inrättning sådan den nu befinnes, eller saknaden af nödiga kontroller öfver och tillförlitlig redovisning för beväringsmanskapet emellan dess öfningsmöten.
Den olägenhet, som häraf förnämligast varit en följd, har bestått uti svårigheten eller nära nog omöjligheten för krigsstyrelsen att erhålla säker kännedom om den beväringsstyrka, hvilken, i händelse af behof, verkligen kan vara att tillgå, äfvensom hvarest inom lan O .. ö ’ det denna styrka är till finnandes.
Afven andra olägenheter hafva dock deraf uppkommit, hvaribland Kommitén får särskildt antyda, att den fullkomliga saknaden af alla band på de beväringsskyldige emellan öfningsmötena och ännu mera sedan de fullgjort dessa möten ovilkorligen måste hos beväringsynglingen förslappa begreppet om hans skyldighet, att under en viss tid af sin lefnad vara redo att utgå till fosterlandets försvar, och derigenom äfven bidraga till förstörandet af den anda, hvilken det är angeläget att hos manskapet söka underhålla och bevara.
Våra nu gällande beväringsförfattningar kunna visserligen icke sägas vara helt och hållet i saknad af stadganden, som åsyfta det ändamål, hvilket i nämnda afseende bör eftersträfvas
Så till exempel finnas uti Kongl. Kungörelsen den 27 Oktober 4812, utom den i dess 10 § uppställda nödvändigheten att, för vinnande af der uppräknade förmåner och rättigheter, hafva uppfyllt skyldigheten att deltaga i allmänna beväringen, äfven intagna åtskilliga straffbestämmelser och föreskrifter till förekommande deraf, att någon skall kunna undandraga sig fullgörandet af denna skyldighet.
I 7 § 4 mom. af Kongl. Förordningen den 13 Februari 1849 är äfven stadgadt åliggande för Poliskammaren i Stockholm, för Magistraterna i rikets öfriga städer samt för Kronofogdarne å landet, att uti en dem efter mönstringarne för sådant ändamål tillställd rulla anteckna, när någon beväringsskyldig dör, flyttar, häktas, o. s. v. samt att på grund af dessa rullor till vederbörande inom Maj månads slut hvarje år insända förslag. 43
Att dessa stadganden. af hvilka en del vid verkstiilligheten mott nästan oöfvervinnerliga svårigheter, icke förmått åstadkomma det med dem åsyftade ändamål, har erfarenheten nogsamt ådagalagt.
Införandet af nya föreskrifter, som på ett ändamålsenligt sätt ordna de krafter, hvilkas samverkan för ändamålets vinnande måste tagas i anspråk, är således af behof påkalladt.
Vid undersökning af de förhållanden, som måste antagas utgöra de förnämsta orsakerna, så väl dertill att en mängd beväringsskyldige undanhålla sig från mönstringarne, som ock till svårigheten att emellan öfningsmötena med tillbörlig noggrannhet kunna redovisa den inmönstrade styrkan, har Kommitén visserligen å ena sidan trott sig finna, att nutidens högt uppdrifna industri, lättade kommunikationer och en mängd allmänna arbetens behof af en större arbetspersonal, än som utan olägenhet kunnat erhållas från den ort, der de bedrifvas, brutit den folksed, som i de flesta landskaper fästat innevånarne ofta för lifstiden vid födelseorten, och i stället framkallat talrika kringvandringar och flyttningar.
A andra sidan har likväl förekommit: att, ehuru beväringsförfattningarne tillåta den beväringsskyldige, som vid mönstringstillfället aflägsnat sig från sin hemort, att inställa sig till mönstring och vapenöfning i den ort, der han vistas, detta endast undantagsvis egt rum; att utebhfvandet från mönstring förnyats flera år å rad och att det högst sällan lyckats, att genom brefvexling återfinna afflyttade eller på vandringar stadde bevänngsynglingar vid den tid, da de borde undergå mönstring och vapenöfning; att efterlysningarna efter sådana ynglingar inom flere län nått el t ansenligt omfång; att flere begifva sig på vandringar just vid den tid, mönstringarne tillstunda; att andra åter, sedan de uttagit afflyttningsbevis från skattskrifningsorten, ett eller flera år underlåta att ånyo låta skattskrifva sig, eller ock omedelbart efter vapenöfningarnes slut återkomma till den ort, från hvilken de anmält sig till afflyttning; äfvensom att vid mönstring approberade beväringsynglingar sedermera undanhålla sig från vapenöfningarna.
I de flesta fall tyckes alltså framlysa en bestämd afsigt, att undandraga sig bevärmgspligtens fullgörande
Det torde derföre icke vara för ändamålets uppnående tillräckligt att, genom stadgandet af nya och så vidt möjligt är fullständiga kontrollföresknftcr, söka förebygga ifrågavarande oordningar och deraf uppkommande olägenheter, utan ock blifva nödvändigt att skärpa de stral!bestämmelser och öfriga påföljder, som finnas stadgade för dem, hvilka undandraga sig uppfyllandet af beväringspligten.