Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Rabin hemställde, i Följd häraf, om icke detta moment kunde få följande lydelse:
"Har han förskingrat den omyndiges medel, antingen belt och hållet, eller till någon del, och gitter desamma ej till fullo återgälda, fylle då bristen med det arfvode han eljest njuta skulle, så långt detsamma förslår;” Bih. till R.
Prot. tS34- 7 Sami. 1 Afd. 1 *3:dje Häftet Lag-Ul.skottets Utlåtande N.o nj. samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet, af Peter Persson från Calmar Län: att de omständigheter, som bestämd e det mer eller mindre ansvarsfulla och besvärliga vid en förmyndarebefattnings utöfvande oell således borde tiena till grund för beräknande af den deremot svarande belöning, vore allt för mångfalldiga och af Serskilda förhållanden beroende, för att medgifva billigheten af ett allmänt stadgande,-rörande beloppet af förmyndarearfvoden.
Delta hade äfven Utskottet nödgats antåga, enär det ali lagredaetionen tillkännagifvit, att arfyodet, då tvist derom uppstår, kunde, efter thy skäligt pröfvas, antingen nedsättas under sjettedelen af räntor och inkomster, eller böjas deröfver, hvaraf följde, att Domstolens pröfniugsrält, i afseende på beräknandet af förmyndares vedergällning, skulle blifva lika obegränsad, som tillförene.
Vid sådant förhållande trodde Peter Persson,. att det nu gällande lagstadgandet ieke fordrade någon förändring; af Jöns Jönsson från Christanstads Län: att del lagstadgande, hvars upphäfvande Lag-Utskottet tillstyrkt, innefattade i få ord lika mycket som Utskottets vidlyftigare förslag; hvarföre, och då Domaren, för ledning af sitt omdöme, icke lärer underlåta alt afse, hvad sorn under serskilda tider och omständigheter allmärdigen följes, i afseende på förmyndare-arfvodets storlek, Jöns Jönsson trodde någon lagförändring icke vara af behofvet påkallad; samt af Ota Jeppson från Blekinge Län och Johannes Bengtson från Wester-Norrlaud, hvilka yttrat sig i enlighet med Jöns Jönssou..
Lag icke stadgar någon grund för bestämmandet af förmyndares arfvode, hvarföre ock de mest olika åsigter i delta hänseende yppats, måste det ofelbart vara en lagförbättring, alt antyda en sådan grund, af beskaffenhet alt kunna i de allmännare fallen följas utan förändring, och i andra händelser åtminstone utgöra en stödjepunkt för omdömet.
Huruvida denna grund är funnen, eller om en annan än den föreslagne borde i stället fastställas, ankommer på Rikets Högled.
Ständer att afgöra; men Utskottet tror dess förslag öfverensstämma med det redan temligen allmänt utbildade begreppet om hvad i detta hänseende är rätt och billigt, samt i de fleste fall tillfredsställa både myndlingens och förmyndarens skäliga anspråk.
Ett ytterligare skäl för bifall lill förslaget torde finnas deruti, att då man nu vill besluta nya controler öfver förmyndare vården, hvilka tvifvelsutan komma att öka förmyndarens besvär* Lag-Utskotttts Utlåtande N.o lid.
II jaan ock på" samma gång bör vara omtänkt att försäkra förmyndaren om en viss, icke allt för mycket af godtycke beroende vedergällning för hans möda och ansvar.
Att föreslå något serskildt stadgande för de fall, då myndlingens tillgångar bestå af penningar, utlånte till lägre ränta än 6 procent, eller af ntarrenderad fastighet, tror Utskottet vara destomindre lämpligt, som capitalets eller egendomens betydlighet, äfvensom de besvär och omsorger, hvilka i andra afseenden åtfölja förmynderskapet, böra tagas i betraktande.
Alt med ärliga inkomster bör förslås brutto-inkomster, anser Utskottet vara påtagligt, helst, derest kostnaderne till myndlingens uppfostran och underhåll först skulle afgå, och förmyndaren endast få åtnjuta sjettedelen af hvad derefter vore öfrigt, hans arfvode i de fleste fall komme att antingen alldeles försvinna eller åtminstone blifva högst obetydligt
- Men bär kan icke vara fråga om allt hvad som inflyter vid myndlingens jordbruk, handelsrörelse eller dylik näring.
Endast vinsten deraf för året kan komma under namn af årlig inkomst.
Vinsten är resultatet af förmyndarens förvaltning och det är detta resultat, som bestämmer hans arfvode.
Den gjorda erinran, att i 2:dra mom. af Utskottets förslag borde heta : då fråga uppstår, i stället för: då tvist uppslår, kan Utskottet icke godkänna, emedan Rättens ifrågavarande pröfning innefattar dom parter emellan, hvilken ej kan meddelas utan att tvist eger rum; och hvad angår yrkandet, alt ordet försatt, i sista momentet, måtte utbytas emot förskingrat, så får Utskottet påminna, att det af Utskottet begagnade uttrycket bättre än det andra utmärker äfven det fall, att förmyndaren genom försummelse eller passiv felaktighet tillskyndat myndlingen förlust.
Finnande Utskottet ej heller i öfrigt skäl att tillstyrka antagande af de redactionsförändringar Herr Domprosten Holmström och Herr Rubin föreslagit.
På grund häraf får Utskottet dess i Betänkandet N:o ^5 intagna Lagförslag till Rikets Höglofl.
Ständers närmare skärskådande ånyo vördsamt éfverlemn».. 13 Lag-Utskotlels TJllåtande iP.-o uf. N:o ii4.
Utlåtande, i anledning af återremiss utaf Utskottets Betänkande N:o j6, öfver Herr Salomon Rubins motion, om stadgande att, då
Domstol förklarar någon böra stå under förmynderskap utöfver den i Lag bestämda myndighetsålder, sådant skall i Tidningarne och från Predikstolen kungöras.
Detta af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Yällofl. Borgare-Ståndet bifallna Betänkande hafva Högvördige Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet återförvist, på grund af gjorda anmärkningar emot den ' del af Betänkandet, sam angår frågan om omyndighetstillståndels kungörande från predikstolen.
Ett sådant kungörande ansågs nemligen både ändamålsenligt och behöfligl, åtminstone på landet bland allmogen, der allmänna tidningarne sällan lästes, och publicalionen från Predikstolen nästan utgjorde det - enda medlet att till erforderlig kännedom befordra sådane underrättelser, som ansågos vara af allmännare vigt.
I vissa orter vöre det redan vedertaget, att, då myndig person blifvit af domstolen ställd under förmyndare, sådant tillkännagifves från predikstolen.
Till bemötande häraf, får Utskottet vördsamt andraga: att, jemte det
Utskottet funnit betänkligheter förekomma emot införande afen dylik, hittills föga vanlig anstalt, den Utskottet ej trott vara af behofvel tillräckligen påkallad, Utskottet tillika haft det skäl för sitt afstyrkande af motionen, att den ej afser alla de fall, då myndig person förklaras böra stå under förmyndare, utan endast de jemförelsevis få händelser, då före omyndighetens upphörande densamma förlänges utöfver den tidpunkt, hvarvid man eljest efter
Lag är myndig; och som för öfrigt motionen, enligt hvad här ofvan är lillkännagifvet, bos tvänne Riks-Stånd, hvilka bifallit Utskottets deröfver afgifna Betänkande, ansetts icke böra till någon åtgärd föranleda, i följd hvaraf frågan, jemlikt 87 §.
Regerings-Formen, förfallit; så lärer, vidare Utlåtande i ämnet icke erfordras.
Stockholm den 9 Augusti 1334- N:o La»-Vtikottett Memorial N.ris 1tS <nb 1t&.
N:o II5.
Ankom tili Exp.-Utsk. den 17 Augusti.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets Betänkande N:o 2, öfver Herr Theologie; Lectorn m. m. Lars Lattreni i motion, det rättigheten att kalla Huspredikanter måtte upphöra, eller åtminstone varda i vissa hänseenden inskränkt.
Högvördige Preste-Ståndet har, på grund af gjorda anmärkningar vid omförmälde af Yällofl, Borgare-Ståndet bifallne Betänkande, detsamma till Utskottet återremitterat; men som, enligt”till Utskottet ankomne Protocolls-utdrag, två Stånd, nemligen Höglofl.
Ridderskapet och Adeln den 7 och Hedervärda Bonde-Ståndet den i5 nästlidne April afslagit Betänkandet och följaktligen äfven den af Utskottet understödda motionen, anser Utskottet frågan deslohellre böra förfalla, sorn Utskottet icke annorlunda biträd t förslaget, hvilket Utskottet anser innefatta ett ämne af privilegii natur, än under förutsättning, att samtlige Riks-Slånden skulle om förändringen öfverenskomma; och lärer vid detta förhållande något vidare Utlåtande i anledning af återremissen icke påkallas.
Stock bolm den i4 Augusti 1834- N:o 116.
Ankom tiTl Exp.-Utsk. dea 17 Augusti.
Memorial, i anledning af återremisser utaf Utskottets Betan* konden N:o 28, öfver väckta motioner, angående skärpning af straffet för åverkan, samt N:o 68, öfver Riksdagsfuilmägtigen från Stora Kopparbergs Län Johan Ericssons motion om ett tillägg till ty Cap t3 «$’.
Betänkanden hafva, på grund af gjorda anmärkningar, blifvit till Utskottet återremitterade, nemligen N:o 28 af HögvörBih.
Prat. iSåf. 7 Sami. t Afd. 3 a3:dje Häftet.
H Lag-Utskottets Memorial Ko ny. dige Preste-Slåndet och Vällofl, Borgare-Ståndet, samt N:o 68 af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln och Hedervärda Bonde-Ståndet; men då samma Betänkanden, hvarigenom Utskottet afstyrkt bifall till de gjorde motionerne, äro, hvart för sig af a:ne Riks-Stånd bifallne, nemligen N:o 28 af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln den a5 sistlidne April och af Hedervärda Bonde-Ståndet den 21 i samma månad, samt N:o 68 af Höglofl, Ridderskapet och Adeln den 5 och Vällofl.
Borgare-Ståndet af den 12 sisth Junii, och de sålunda väckta frågorne följaktligen, jemlikt 87 §.
Regelings-Formen, måste anses förfallne, lärer något vidare Utlåtande i anledning af återremisserna icke påkallas.
Stockholm den 1-4 Augusti iS34.
Nro 117.
Ank. till Exp.-Utsk, den 17 Augusti.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets BetänkandeiV:o 82, öfver väckta motioner, om upphäfvande af Kämner s -Bätter, Lagmans - Bätter och Riddare-Syne-Rätter, samt om ändring eller upphäf vande af åtskilliga Lagens runi, rörande Rättegångs-ordningen.
På grund af gjorda anmärkningar emot ömförmälde Betänkande, har HögvÖrdige Preste-Ståndet detsamma till Utskottet återförvist; men då detsamma blifvit af de 3:ne öfrige Riks-Stånden bifallet, nemligen af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-Ståndet den 6 innevarande månad och af Yällofl. Borgare-Ståndet den 31 sisth Julii, så enär, enligt 87 §•
Regerings-Formen samt 3;dje punkten af 49 §• Riksdags-Ordningen, tre Stånds mening i dylika frågor utgöra Rikets Ständers beslut, förmodar Utskottet något vidare Utlåtande i anledning af återremissen icke erfordras.
Stockholm den 14 Augusti 1834- STOCKHOLM, Ecksteinska Tryckeriet, 1834- Lag-Utskottets Bet.
N.-o 118. 1 N:o 118.
Utskottet den i3 Sept.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, om ändringar i Kongl. Förordningen, angående inteckning i fast egendom, den i3 Julli 1818.
"Vällofl. Borgare-Ståndet samt Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Utskottet remitterat i detta ämne afgifne memorial, inom förstnämnde Stånd, af Herrar Egnell och Hessle, samt inom Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtige Johan Jacob Rutberg från Norrbottens Län, Petter Persson från Calmar Län och Anders Danielsson ifrån Elfsborgs Län, hvilka motioner Utskottet vill upplaga och besvara i samma ordning, hvari de §§ af Intecknings-Föfordningen förekomma, emot hvilka anmärkningarne äro riglade.
Desse äro: 1:0 . ' 12 och 13 §§.
I afseende å dem har Herr Hessle anfört, att erfarenheten visat, huruledes inteckning, ehuru meddelad med iakttagande af alla lagliga formaliteter, likväl, till långifvarens svåra lidande, återgått och blifvit kraftlös, derigenom, att gäldenären, nyss förr än inteckningen skedde, medelst hemlig saluaf handling, föryttrat panten, och således icke, på sätt 12 § förutsätter, var egare dertill å den lid, när inteckningen togs, med hvilken handel köparen, enligt i3 §, kan utan äfventyr dröja att lagfara, ända till 3 månaders tid i staden, och, å landet, till det Ting, som näst efter 6 månader infaller.
I den mon sättet och möjligheten att sålunda kunna bedraga sin nästa blefve mera allmänt kändt, skulle det troligen begagnas, och.derigenom ali credit på fastighet eller emot inteckning, antingen upphöra, eller försvåras med flerfaldiga formaliteter.
Men då man i förslaget till ny Civil-Lag, 8 Capitlet 12 § Jorda-Balken, egde ett, såsom det syntes, säkert correctiv emot nämnde svek, trodde Motionairen Intecknings-förordningen böra i öfverensstämmelse dermed förändras, och således i3 § i nämnde Förordning erhålla följande lydelse:
"Är i egendom, den gäldenären till annan öfverlåtit, inteckning sökt förr än nya egaren med öfverlåtelsen lagfarit, då må ej den öfverlåtelse i vägen ligga för inteckningen, utan hälle nya egaren sig till fångesmannen för hvad nan förlorar.
Sökes å samma dag in Bih. till R.
Prot. 1834• 7-de Sami. l.sta Afd. 1 24.de Lag-Utskottets
IV.-o 118. teckning och lagfart> vike fordringsegaren för den_, som eganderätten förvärfvat.”
Motionairen tillika det stadgande böra i sammanhang härmed uti Intecknings-författningen gifvas, att inteckning i Stadsfastighet ej må sökas å annor dag än måndag, eller på sätt om lagfart i Stad är förordnadt.
Utskottet godkänner visserligen den ifrågavarande grundsatsen, men icke en så partiel tillämpning deraf, som här blifvit föreslagen.
Af samma skäl, som tala derföre, att inteckning erhåller företräde framför köp, hvarmed icke lagfares före eller sist vid samma rättegångstillfälle, det vill säga å samma Rådstufvudag eller samma Häradsting då inteckningen sökes, bör äfven, vid collision emellan flere köpare, den åtkomst, sorn först erhåller offentlighet, vara beståndande, utan hänseende dertill, hvilketdera köpet skedde först.
Detta instämmer också med hvad Lag-Comitéen i 7 Cap. 6 § Jorda-Balken föreslagit, nemligen att, då någon öfverlåter fast egendom till tvänne, den öfverlåtelse skulle stå fast, derå lagfart först sker; dock att, om tvänne söka lagfart å samma dag, den första öfverlåtelsen blifver gällande.
Men sådant är icke förhållandet efter nu varande lag, hvilken i 4 Capitlet 4 § JordaBalken stadgar: ”Säljer man jord, hus eller tomt, then han förr till annan sålt häfver, vare det köp gilladt, som först gjordes,” och motionen åsyftar icke någon ändring af detta lagrum.
Att nu låta köp, som icke blifvit lagfaret, innan inteckning för säljarens gäld sökes, eller åtminstone liktidigt dermed, vika för inleckningen, men icke för ett lagfaret köp af senare datum än det förstnämnde, vore att, tvärtemot hvad det i motionen föreslagna lagstadgandet antyder, göra eganderätten mindre okränkbar än panträtten, och skulle uppenbart föranleda flere missförhållanden, såsom l. ex. att yngre lagfaret köp, ehuru utan all giltighet emot en äldre ej lagfaren köpe-afhandling, likväl kunde från inteckning utestänga säljarens borgenär, hvilket den äldre öfverlåtelsen icke förmådde.
Det yngre lagfarna köpet medförde således på en gång både bättre och sämre rätt än det äldre icke lagfarna.
För öfrigt har Motionairen ej heller väckt fråga om ändring af stadgandet i Kongl. Förordningen den i3 Junii 1800, hvarigenom enahanda lid, som i i3 § af Intecknings-förordningen sägs, blifvit utsatt för köps anmälande till lagfart vid den dubbla påföljden, dels att inteckning, som tages för säljarens gäld, blifver fastståndande, dels ock af böter svarande emot värdet af det stämplade papper, hvarmed köpebrefvet förses bör; och detta stadgande synes icke kunna lämpligen bibehållas i bredd med den föreslagna ändringen af i3 § Intecknings-förordningen.
IV.-o 118.
3 Af desse skäl, och ehuru Utskottet gerna skulle velat biträda motionen, om den varit så utsträckt, som fordrats för en nödig öfverensstämmelse i lagstiftningen, ser Utskottet sig likväl nu hindradt att å densamma tillstyrka bifall. 2:0 16 §.
Riksdagsfullmägtigen Petter Persson från Calmar Län har fästat uppmärksamheten derå, huruledes ordalydelsen af denna § kunde föranleda till det missförstånd, att inteckningar, beviljade vid Härads-Rätt, skulle medföra oiika förmonsrält, allt efter som ansökning derom blifvit gjord tidigare eller senare vid ett och samma ordinarie Ting.
Omförmälde § stadgar nemligen, ”alt inteckning, som fastställd varder, gäller för borgenär med förmonsrätt, som i 17 Cap. Handels-Balken skiljs, ifrån den dag han inteckningen vid laga Domstol sökt.”
Går man, i följd af den lemnade hänvisningen, till åberopade 17 Cap.
Handels-Balken, så finner man dess oförändrade 11 § vara af följande innehåll: ”hafva flere inteckning fått å ett och samma Häradsting; ege lika rätt, ändå att then ene förr och then andre senare sin rätt bevakat;” af hvilket sist anförde lagbud således inhemtades, att något företräde i afseende på förmonsrätten, åtminstone icke komme i fråga, när de serskilda inteckningarne beviljas och fastställas vid samma^Ting, då ansökningen derom göres.
Grunden för detta stadgande synes vara hemtad från beskaffenheten af rättegångssättet vid Häradsting, hvilka, om-än fortfarande under loppet af flere dagar, likväl i allmänhet ansågos innefatta en enda lagskipande förrättning; och då denna grund ingalunda kunde rubbas eller förändras af den tillfälliga omständighet, att en sökt inteckning understundom icke vinner fastställelse förr än vid ett påföljande Ting, hade Motionairen ansett föreskriften uti 11 § Handels-Balken böra jemväl till sistnämnde händelse lämpas, utan hinder af det uti 16 § Intecknings-Förordningen anmärkte uttryck: ”ifrån den dag", hvilket påtagligen vore valdt endast för att, medelst en gemensam benämning, undvika upprepandet af en olika tidsbestämmelse för förmonsrättens beräknande vid Härads- och RådstufvuRätt.
På detta sätt hade väl ock lagen vid de flesta Domstolar blifvit tolkad och tillämpad, men icke vidalia; hvarföre, till vinnande af nödig enhet och likhet uti lagskipningen, Motionairen yrkade antagande af den förändring och tillägg uti 16 § af Intecknings-Förordningen, som innefattas i följande lagförslag:
Inteckning, som fastställd varder, gälle för borgenär med förmons - 4 Lag-Utskottets
N.-o 118. rätt, som i 1J Cap. Handels-Balken skiljs, ifrån det Ting å Landet eller den dag i Staden, han inteckningen vid laga Domstol sökt, &c. Du Utskottet delar Motionairens mening om rätta förståndet af 16 § Intecknings-Förordningeu samt sålunda äfven måste erkänna det origtiga i de derstädes nyttjade ordalagen: ifrån den dag &c., hvilka ordalag, om än icke, vid jemförelse med 11 § 17 Cap. Handels-Balken, förvillande för Domare, dock möjligen kunna missleda mindre lagkunniga parter; tillstyrker Utskottet, att, med bifall till motionen, 1 mom. af 16 § Intecknings-Förordningen måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Inteckning, sorn fastställd varder, gälle för borgenär med förmånsrätt, sorn i 1J Cap.
Handels-Balken skiljs, ifrån det Ting å Landet, samt den dag i Staden, han inteckningen vid laga Domstol sökt. 3:o 18 och 19 §§.
Herr Egnell har anfört, att ehuru 19 § innehåller, det borgenär, som för sia fordran fått inteckning uti flere fastigheter, ej må, till minskning af annans rätt, som å samma tid eller efter honom låtit dess fordran intecknas i endera fastigheten, njuta ur denna senare betalning för mera, än som i de andra fastigheterna brister, syntes likväl detta stadgande, hvarmed lagstiftaren nog ofelbart velat förebygga, att en gäldenär, som lemnat inteckning först i flere hemman och sedan i det ena eller andra, ej skulle kafva utväg att gynna äldste inteckningshafvaren på deras bekostnad, hvilka å samma tid, eller efteråt, vunnit dylik säkerhet i pantens serskilde delar, icke rimligtvis kunna vara gällande vidare, än så länge gäldenären har hela panten qvar i sin ego; en princip, hvars rigtighet samtlige Riks-Slånden vid senaste Riksdag syntes hafva godkänt.
Icke destomindre hade stadgandet, såsom erfarenheten visat, fått en från denna grundsats afvikande, ytterst vidsträckt tillämpning, hvilken haft eftertänkliga följder på den säkerhet, hvarvid hvarje medborgare, i afseende på sin eganderätt till en i laga ordning åtkommen egendom, bör vara betryggad, ja, man hade sett den förvånande händelsen, att en större egendom, först inteeknad för gemensam skuld, och sedan emellan sterbhusdelegarne lagligen skiftad, blott till en del gått i betalning för hela den, innan skiftet, tillkomma samfälda skulden.
Men icke nog dermed, berörde lagparagraf hade fått den tydning, att en delegare, hvilken, genom omnämnde tillämpning, undsluppit sin andel i gemensamma gälden, samt efteråt belånt och låtit inteckna sin enskilda arfslott till Lag-Utskottets
N.-o 118. 5 fulla värdet eller derutöfver, äfven undgått betalnings-ansvar för dylik enskild skuld, och att hans borgenärer blifvit ansedde berättigade utbekomma sine fordringar af låntagarens medarfvingar, utur deras egendomslotler, hvilka för samma lån aldrig varit intecknade.
Genom denna lagtolkning hade fast egendom för rätta egaren gått förlorad för gäld, som tillkommit honom alldeles ovetande och utan hans samtycke, den han sjelf icke gjort eller å sig tagit.
Om en egendom, som består af flere hemman och häftar för deruti intecknadt lån, sedermera skiftas eller säljes och sönderstyckas på flera händer, samt inteckning efteråt tillkommer i det sålunda skingrade godset, både ojemt och å olika -tider, eller någorlunda samtidigt, men ändock icke vid samma Domstol, om hemmanen äro inom serskilda härad, så skulle, derest en sådan lagprincip, som den ofvannämnde, borde användas, uppstå ett förhållande emellan borgenärerne, som svårligen, och någon gång alldeles icke kunde redas, med bevarande af allas rätt, och köpare af ett eller annat dylikt hemman vöre alltid blottställd för äfvenlyret, att se sig helt oförmodadt blifva sin egendom qvitt för annans gäld.
Således syntes det vara af yttersta nödvändighet påkalladt, att antingen en förändring af Intecknings-Förordrängen meddelas i full öfverensstämmelse med Lag-Utskottets Betänkande N:ris 58 och io3 vid sista Riksdags och det tillägg BorgareStåndets Protocoll den 8 October 182g (pag. yo5) upptager, eller det åtminstone bestämdt förklaras, att tillämpning af stadgandet uti 1 g § endast må ega rum, så länge egendomen ostyckad finnes uti låntagarens eller en egares hand.
Den, som efteråt gåfve försträckning å ett afsöndradt hemman, finge sjelf se sig före, att beloppet icke öfverstiger fulla återstående värdet af denna part, när äldre gravationen, i nion af hvad derå belöper, är godtgjord.
I samma ämne är af Riksdagsfullmägtigen Rutberg erinradt, huruledes, vid tillämpningen af Intecknings-Förordningens 19 §, den skiljaktighet i åsigter sig yppat, att en stor del ansett samma lagrum endast vara gällande, så vida de intecknade fastigheterne befinna sig uti gäldenärens eller en egares hand; hvaremot andre funnit dess ovilkorliga ordalydelse desto hellre böra lända till efterrättelse, jemväl för den händelse, att de serskilda parterne, efter den gemensamma inteckningens meddelande, tillfallit olika egare, som ett sådant ganska ofta inträffande fall icke blifvit på något sätt undantaget och ej rimligen borde kunna förmodas vara utaf lagstiftaren alldeles förbisedt.
Utan att Motionairen ville tillåta sig ett bedömande, huruvida meningen af ifrågavarande § må vara i ofvanberörde måtto inskränkt,1 eller ock obegränsad, ansåge han den anmärkte skiljaktigheten, vid fråga om dess 6 Lag-Utskottets
IV.-o 118. tillämpning i hög grad påkalla den allmänna uppmärksamheten, till beredande af en tolkning, lika oumbärlig, antingen den innefattar tillägg till lagens nuvarande stadgande, eller förändring och inskränkning deraf.
Sa länge de fastighets-delar, hvilka till säkerhet för ett visst skuldbelopp blifvit på samma gång gemensamt intecknade, innehafvas under en persons ego, vore 19 § af Intecknings-förordningen lika billig till sin princip, som oskadlig till sina verkningar.
Deri uttrycktes då endast den rättsenliga föreskrift, att egare af gemensam inteckning icke må för egen beqvämlighet, eller af annan orsak, utsöka sin fordran på ett sätt, som skulle förnärma eller tillintetgöra den trygghet, en annan borgenär sig betingat, genom sedermera vunnen inteckningsrätt, uti en af fastigheterna serskildt; och hvarken gäldenären, eller någondera borgenären blefve lidande genom den ordning lagen utstakat för de intecknade skuldernas liqviderande.
I den händelse åter, att fastigheten^ befinnas uti olika egares hand, då fråga uppstår om godtgörande af skulder, intecknade dels uti dem alla gemensamt och dels uti en eller annan enskildt, kunde tillämpningen af de uti 19 § stadgade grunder leda till följder af den rättsvidriga beskaffenhet, alt föreställningen deraf lemnade giltig anledning till tvifvelsmål, huruvida en sådan tillämpning för detta fall legat uti lagstiftarens afsigt.