Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emot det nu väckta förslaget torde måhända invändas, att för dess utförande skulle erfordras tillökning af Stats-kontorets nuvarande tjenstemannapersonal.
Denna anmärkning bör dock förfalla, då man besinnar, dels att en betydlig minskning i Stats-kontorets göromål skulle uppstå derigenom att den täta skriftvexlingen emellan Stats- och Riksgälds-kontoren för reqvirerande af extra anslagsbeloppen helt och hållet komme att upphöra, dels att Stats-kontoret redan nu måste bokföra större delen af extra statsanslagen, enär desamma, efter att hafva blifvit från Riksgälds-kontoret reqvirerade, från Stats-kontoret utbetalas.
Men äfven om, emot förmodan, någon tillökning i Stats-kontorets personal till följd häraf skulle befinnas erforderlig, anser jag den kostnad, som härigenom kan förorsakas, obetydlig i förhållande till de fördelar, som genom förslagets antagande otvifvelaktigt böra vinnas.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå: l:o att alla de anslag, utan återbetalningsskyIdighet, som Rikets
Ständer under innevarande riksdag komma att bevilja, ehvad desamma tillhöra den ordinarie eller den extra statsregleringen, måtte anvisas att utgå från Stats-kontoret; 2:o att samtlige dessa anslag måtte, på sätt 62 § Regeringsformen föreskrifver, under bestämda Hufvudtitlar i Riks-staten uppföras, dock så, att sedan de ordinarie anslagen först blifvit under hvarje Hufvudtitel upptagne, extra statsregleringen för hvarje Hufvudtitel för hela statsregleringsperioden utföres; 3:o att de andag, som för jernvägsbyggnaderna eller andra ändamål yarda beviljade att utgå af upplånade medel eller andra sådana tillgångar, Motioner hos Riddershapet och Adeln 1862.
525 som stå under Riksgälds-kontorets förvaltning (såsom t. ex. anslagen till folkundervisningen m. m.), och hvilka samtliga anslag, såsom tillhörande den extra statsregleringen, jemväl böra i Riks-staten upptagas, må, i mån af behof, utaf Stats-kontoret i runda summor från Riksgälds-kontoret reqvireras; 4:o att deremot alla lån, som af Rikets
Ständer varda för särskilda ändamål beviljade, hädanefter såsom hittills, må anvisas att utgå från Riksgälds-kontoret, som bör hafva skyldighet icke blott att tillse, att de för lånen atlemnade skuldförbindelser och öfrige handlingar öfverensstämma med de af Rikets Ständer, vare sig i allmänhet eller för särskilda fall, stadgade lånevilkor och att öfrige föreskrifter varda behörigen iakttagne, utan ock att vaka öfver lånehandlingarnes bibehållande vid gällande kraft, samt tillse att deri förskrifne kapital- och ränte-inbetalningar varda behörigen fullgjorde; 5:o att, i den mån Statsverkets för tillfället egande kontanta kassabehållning är större, än som kan anses nödigt för bestridande af Statskontorets löpande utgifter för den närmaste framtiden, öfverskottet bör till Riksgälds-kontoret öfverlemnas för att, så vidt ske kan, göras räntebärande och hållas allmänna rörelsen tillhanda, dock alltid med rättighet för Statskontoret att, efter högst en månads föregående tillsägelse eller inom den kortare tid, som för särskilda tillfällen kan vid medlens levererande varda förbehållen, från Riksgälds-kontoret återbekomma större eller mindre del af de insatta kapitalbeloppen; 6:o att öfverskotten å Statsverkets inkomster samt besparingarne å dess utgifter hädanefter såsom hittills böra, så fort ske kan, till Riksgäldskontoret från Statsverket levereras; samt 7:o att för den händelse att Kongl. Maj:t, för utförande af nu ifrågavarande förslag, möjligen skulle finna en tillökning oundgängligen nödig i den för Stats-kontorets embets- och tjenstemän anslagna aflöning, erforderlige medel måtte ställas till Kongl. Maj:ts nådiga disposition, att användas till arfvoden för det eller de tjenstebiträden, som kunna blifva behöflige för verkställigheten af detta förslag.
Cronstedt. 526 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
&T:<» 206.
Af Grefve CronslfdG Fredrikj angående begagnande a/ postremiss-vexlar för öfversändande af medel från och till Riksgäldskontoret.
Uti Rikets Ständers år 1861 församlade Revisorers berättelse, angående Statsverkets tillstånd och förvaltning (pag. 20, 21.), hafva Herrar Revisorer, på anförda skäl, tillstyrkt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, att de genom Kongl. Förordningen den 9 September 1837 meddelade föreskrifter, angående vederbörande embetsmyndigheters skyldighet att vid penningeförsändningar begagna anvisningar af Rikets Ständers Rank och dess Låne-kontor, må erhålla en sådan utsträckning, att det blefve allmänna verk och inrättningar samt myndigheter, hvilka ega fribrefsrätt, tillåtet att, der sådant utan särskild kostnad eller olägenhet kan ske, vid penningeförsändningar begagna s. k. postremiss-vexlar, utgifna af enskilda banker eller filial-banker samt ställda att vid uppvisandet å den ort, dit vexeln skall afgå, betalas till den person eller myndighet, till hvilken vexeln är afsedd att öfversändas; dock under vilkor att, i fråga om penningeförsändningar emellan sådana orter, som nu afses uti ofvanberörda Kongl. Förordning, Rikets Ständers Banks och dess Lånekontors anvisningar böra begagnas.
Under förutsättning att Rikets Ständer bifalla hvad Revisorerna sålunda föreslagit, får jag, då samma skäl, som tala för postremiss-vexlars begagnande af de verk och inrättningar, hvilka tillhöra den egentliga statsförvaltningen, äfven äro tillämpliga i afseende å Rikets Ständers Riksgälds-kontor, härmed vördsamt föreslå: att, vid remisser af Riksgälds-koutorets medel, postremiss-vexlar, utgifna af enskilda banker eller filial-banker eller ock af sådana bankers dertill behörigen belullmägtigade ombud, samt ställda att vid uppvisandet å den ort, dit vexeln skall afgå, betalas till den person eller myndighet, till hvilken vexeln är afsedd att öfversändas, måtte, der sådant utan olägenhet kan ske, få begagnas såväl af Riksgälds-kontoret för remisser till landsorterna, som af dervarande verk eller myndigheter vid penningars öfversändande till nämnde Kontor; dock under vilkor att Rikets Ständers Banks Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
527 eller Låne-kontors anvisningar, der så ske kan, företrädesvis böra begagnas.
Jtto 2®£.
Af Friherre von Weisesach? f'aa*l Hennius; Ivan, angående löneförbättring åt
Gymnastik-lörarne vid de högre elementar-läroverken.
Då jag nu går att
För några ögonblick taga Höglofliga Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet i anspråk är det för att vidröra en sak, som, om äfven af Regering och Ständer hittills icke helt och hållet förgäten, dock synes hafva varit omfattad med mindre allvar och intresse än dess vigt helt säkert fördrar.
Det är naturligt, då man betraktar menniskoålderns begränsning inom endast en kort tidrymd, att de åtgöranden, som af en lagstiftande församling vidtagas till förändringar och förbättringar, hufvudsakligen måste afse efterkommande, eller att gagna en i spåren trädande generation.
— Det är äfven naturligt, att på samma gång man arbetar för att åt denna generation bereda ökade utsigter till välstånd, man samtidigt måste bemöda sig att hos den utveckla sådana aniag och fullkomligheter, som kan göra den värdig och skicklig, att rätt begagna de medel till en vidare förkofran, man sökt åt den förbereda.
Att så äfven varit händelsen bevisas af de frikostiga anslag Rikets Ständer, under sednare riksmöten, beviljat till undervisningsverkets tidsenliga reformerande, — det kan icke förnekas, äfven af den mest oförnöjde, att stora uppoffringar för detta ändamål blifvit gjorda, och att, om äfven ett och annat med afseende på den intellektuel;» uppfostrans ordnande ännu återstår att önska, ingen möda å de begge Statsmagternas sida blifvit sparad att befrämja den — men har dock, som jag tror, under sitt sträfvande att utveckla de intellektuela krafterna, begått ett misstag eller gjort sig skyldiga til! ett fel, som, om det icke i tid rättas, hotar att tillintetgöra värdet af de frukter man sökt framkalla.
528 Motioner hos ltidderskåpet och Adeln 1862.
Detta fei är att man under ett ifrigt arbetande för den intellektuel uppfostran alltför mycket förgätit den fysiska, och det är detta förhållande, som jag nu tager mig friheten fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på.
Det är med anledning häraf, och sedan jag afvaktat slutet af motionstiden utan att hafva hvarken inom detta Stånd eller något af Medstånden funnit något förslag framlagt att i denna vigtiga gren af uppfostran åstadkomma några förbättringar, oaktadt den allmänna meningen inom landet just under den tid, som förgått sedan sednaste riksmöte bestämdt uttalat sig för nödvändigheten häraf, som jag hos Rikets Ständer med afseende härpå vågar göra följande hemställan:
Att, sedan öfvertygelse!! nu blifvit stadgad om den pedagogiska gymnastikens värde som ett fysiskt uppfostringsmedel, och dess tillämpning, till följd häraf, vid skolorna blifvit anbefalld.
Rikets Ständer mätte, för att möjliggöra bildandet af en fullt duglig Gymnastiklärare-korps, som det första vilkoret för den fysiska uppfostrans ändamålsenliga befrämjande, öka lönerna för sådane lärare, så att den, som för öfrigt anser sig kallad att beträda denna bana, icke måtte önna sig afskräckt genom de alltför mörka ekonomiska utsigter, som möta.
Det är otänkbart, att under nuvarande förhållanden, då penningevärdet allt mer och mer synes falla, någon skall våga med flit och allvar egna sig åt ett yrke, som i perspektiv visar en årlig inkomst af 500 R:dr Runt, det må äfven vara, att, efter flere års tjenstetid, denna kan komma att uppgå till 1,500 R:dr, hvilket är den högsta inkomst hvartill en gymnastiklärare för närvarande kan komma.
— Då skäl icke finnes att betrakta den fysiska uppfostraren af mindre gagn för skolan än den intellektuela, och det helt säkert är förenadt med lika stor möda att vårda och bereda utveckling åt kropps- som själskrafterna, vågar jag föreslå, att
Gymnastiklärarelönen vid de högre elementar-läroverken måtte höjas till samma belopp, som det åt yngste Kollegan vid sådant läroverk nu anslagna eller 1,000 R:dr Runt årligen under de första fem tjensteåren, samt samma gradvis skeende tillökning, som för nämnde Kollega är bestämd, — likväl med vilkor att gymnastiklärare, för att komma i åtnjutande af dessa förbättrade lönevilkor, skola underkastas afläggande af de högre kunskapsprof, som böra och helt säkert snart skolo komma att för dem bestämmas.
Stockholm den ‘29 November 1802.
Iso 08, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 208. 529 X:o 20».
Ar Herr Carlheim Gyllrnskulil, Henrik lilolf Osear, om anslag till understöd åt ett s. k.
Vid sistlidne riksdag gjordes af Grefve Liljencrants motion om årligt anslag till understöd för ett s. k.
Magdalenahem här i hufvndstaden.
Stats-Utskottet, till hvars behandling frågan remitterades, erkännande motionens gagnande syftemål, var dock lör sin del icke öfvertygadt om lämpligheten af att anvisa statsmedel för detta ändamål.
Utskottets tanke kunde nemligen detta från det allmännas sida kraftigare befrämjas dels genom åtgärder för att bereda den qvinliga ungdomen en förbättrad uppfostran, dels och hufvudsakligen genom lättade tillfällen för qvinnan att försörja sig genom ärligt arbete.
Uti motiveringen härför yttrar Utskottet, bland annat, att, så länge icke från det allmännas sida allt blifvit gjordt, som kan göras, för att från lastens bana rädda dem, hvilka allvarligen bemöda sig att emotstå frestelserna, så länge skulle inrättandet af en stats-institution, afsedd uteslutande till fallna qvinnors omvårdnad, vara mindre ändamålsenlig.
Utskottet ansåg derföre denna angelägenhet böra tills vidare öfverlemnas åt den enskilda menniskokärleken och det kristliga deltagandet för olyckliga, hvaraf, dädanefter såsom dittills, kunde förväntas en välgörande verksamhet.
Utskottets yttrande i denna del blef äfven Rikets Ständers beslut.
Det skall måhända derföre synas mången obehörigt och ändamålslöst att åter väcka en fråga i enahanda syfte.
Lifligt öfvertygad, att de ädle och menniskoälskande män, som i Stats-Utskottet vid förra riksdagen bestämde den då väckta motionens öde, antingen icke egt tillräcklig kännedom om hvad med frågan sammanhänger, eller ock misstagit sig i omdömet deröfver, samt att nuvarande Stats-Utskott skall finnas benäget att lyssna till hvad, i det borgerliga samhällets och mensklighetens allmänna intresse, kan, för ett anslag af ifrågavarande art, anföras, — dristar jag dock till Rikets Ständers behjertande vördsamt hemställa, hvad i sådant hänseende synes böra komma i betraktande.
Främst torde dock vara nödigt att undanrödja tvänne missförstånd, som härvid ligga nära tills hands och synas verkligen hafva föresväfvat sistlidne riksdags Statsutskott, då det i ämnet afgaf sitt utlåltande.
Meningen med denna min motion är liih. till R.
Orot. 1862 A 1863. 11 Sami. 1 A/d. 67 530 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 208. icke och torde ej heller hafva varit Grefve Liljencrants’», att från den enskilda menniskokärleken och det kristliga deltagandet för olyckliga på en siats-institution öfverflytta omsorgen för fallna likars förbättring, utan endast att den kristliga barmhertigheten må, uti sina ansträngningar för de fallnas återupprättelse, stödjas och bispringas, hufvudsakligen i det ändamål, att räddning må kunna tillbjudas så många och blifva så fullständig, som möjligt.
Jag är fullt ense med Stats-Utskottet i den tanken, att en stats-institution i egentlig mening alldeles icke skulle uppfylla det här afsedda ändamål.
Deremot kan jag icke instämma deri, att dessa olyckliga, förförda, eller sjelfförvålladt brottsliga, men ur förderfvet längtande, odödliga själar skola af Staten lemnäs utan all hjelp, derföre, att icke «från det allmännas sida, allt blifvit gjordt, som kan göras, för att från lastens bana rädda dem, hvilka allvarligen bemöda sig att motstå frestelserna», eller att Staten, hvarken genom att bereda den nu uppvexande qvinliga ungdomen en förbättrad uppfostran, eller genom härefter lättade försörjnings-utvägar för qvinnan, afbördar sig den skuld eller godtgör de försummelser och den vanvård, som i begge dessa hänseenden kommit honom till last.
Hvem känner måttet af den medfödda vanart, den råhet i behandling, den andeliga och lekamliga uselhet, eller beräknar kraften af de frestelser, som förde till förderfvet?
Hvem mäter djupet på den afgrund, hvartill det, ohämmadt, skall leda?
nDen som står, se till ali han icke faller/» Statens pligt att sörja för sina medlemmars icke blott rättssäkerhet, utan äfven sedliga daning och slöjdfardighet torde af ingen, äfven den mest afgjorda förfäktare af Staten såsom rättsanstalt, förnekas, än mindre torde behöfva befaras sådant af Rikets Ständer, som för fångvården och fängelsernas förbättring offrat sä många millioner samt med så stor, man kunde nästan säga slösande frikostighet anslagit allt större summor riksdag efter riksdag, för uppfostringsväsendet i alla rigtningar, ej heller af de Stats-Utskottets ledamöter, hvilka ansett Magdalenahemmet» ändamål att bevara från laster och brott bäst befrämjas genom en lörbätlrad uppfostran och lättade utvägar till ärlig försörjning.
Men är det, enligt rättslärdas och allas vår gemensamma mening, Statens pligt att, visserligen främst skydda hvarje medborgares medfödda eller välförvärfvade rättigheter, men derjemte äfven, att sörja och i viss mening ansvara för samhällsmedlemmarnes daning för deras bestämmelse såsom sedliga och odödliga varelser, underkastade denna, mensklighetens allmänna lag: «du skall äta ditt bröd i ditt anletes svett», så torde med allt skäl frågas: i hvad mån och genom hvilka medel kan Staten säkrast ernå dessa sina ändamål?
Härtill kan i få ord svaras: allt, som, i stg sjelf godt, derjemte bevisat sig leda till sagde ändamål, bör af Staten beaktas och befordras.
Frågan om Magdalenahemmens rätt till Statens uppmärksamhet och understöd kunde således inskränkas dertill: Hafva Magdalenahemmen och andra dylika inrätt - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
531 ningar visat sig vara för Statens ofvan uppgifna ändamål gynnande eller icke?
I detta hänseende svarar erfarenheten och Stats-Utskottet vid sednaste riksdag samstämmigt:
Ja! Grefve Liljencrants uppgaf uti sin berörda motion, att af de (intill 1859 års slut) å Räddnings- och Magdalenahemmen här i staden intagna qvinnor, hvaribland för barnamord, stöld oell lösdrifveri straffade 137, skökor och försvarslösa, som ej blifvit för brott straffade, 61, tillsammans således 198, hade ej fullt en sjettedel åter beträdt lasternas väg, och Grefven slöt häraf, alt genom tillvaron af ifrågavarande inrättningar
Staten ej blott beredts en betydlig besparing af utgifter, utan, hvad vigtigare är, en väsendtlig moralisk vinst.
Enligt från Magdalenahemmet begärda och lemnade uppgifter har af de från 1860 års början till denna dag derifrån utgångna tillsammans 66 qvinnor, veterligen endast en, förut straffad för andra resan stöld, blifvit å nyo för brott dömd, — fyra, från fängelser mottagne, hafva såsom försvarslösa återkommit till korrektionsinrättning, — en, förut dömd för fjerde resan stöld, förfallit genom supande — fern återfallit till annan liderlighet (bland dessa äro två, hvilka blott öfver en dag vistats å Magdalenahemmet), — två, hvilkas uppförande ej vunnit önskelig stadga, men af hvilka den ena sökt, fastän ännu icke vunnit åter inträde vid Magdalenahemmet.
Tillsammans äro således af sextiosex, endast tio, på hvilka någon tids vistande å Magdalenahemmet icke uppenbarat någon god verkan.
Erfarenheten lärer dock, att sådant ej sällan längre tid efter afgången derifrån blifver uppenbart.
»Det vare «nu huru det vill med dessa Magdalenahem», yttrade en olycklig derifrån förlupen qvinna, «ett är dock visst, att man der får höra sådana Guds ord, som man icke så «lätt åter kan förgäta, hvart helst man än må komma.» — Magdalenahemmets ledare kunna derföre med större skäl, än mången annan, sägas «så på en förhoppning».
Ofta nog gifves dem dock att snart se frukten af deras kärleks arbete.
Så kan det om tjugufem från Magdalenahemmet efter den 1 Januari 1860 utgångna sägas, att de alla skickat sig väl, många bland dem med utmärkt beröm, — tretton oklanderligt, femton, äro, om hvilkas förhållande närmare underrättelser saknas, hvaribland dock de flesta dels återgått til! skötet af sina fordna hem, dels fortfarande äro anställda såsom tjenstehjon.
Några bland de öfriga skola, efter hvad som erfarits, ärligen försörja sig på egen hand.
Om det besinnas, att, bland dessa, de vida flesta före inträdet å Magdalenahemmet varit dömda för stöld, ända till 3:dje och 4:de resan, för mordbrand eller barnamod, eller ock för sedeslös lefnad undergått korrektionsstraff; så torde redan hvad nu blifvit anfördt och af bilagde specifika förteckning bestyrkes — finnas förtjena något afseende, såsom bevis, att Staten af Magdalenahemmets verksamhet skördat moralisk vinst.
Mången hugnande erfarenhet skulle till bestyrkande häraf kunna åberopas.
Jag inskränker mig till att i detta afseende hänvisa till hvad bilagan Lif. B. derom innehåller, 532 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
Till ledning för omdömet rörande den genom Magdalenahemmmet, Staten tillskyndade besparing i utgifter, torde tjena följande, af fångvårdstjenstemän granskade och godkända beräkning.
Antagas kan, att under vanliga förhållanden, vida mer än hälften af de från straff- och korrektions-fängelserna frigifna qvinnor, inom kort, dit återkomma såsom brottslingar eller försvarslösa, förfallna till fängelse på, öfverhufvud, åtminstone 2 års tid.
Årliga kostnaden för qvinlig fånge har, enligt Fångvårds-stvrelsens uppgift i 1860 års berättelse, utgjort åren 1851—1860 i medeltal 115 R:dr.
Bland de uti Magdalenahemmet) mottagna 277 qvinnor, hafva, efter allt hvad erfaras kunnat, åtminstone 200 icke vidare fallit fångvården till last.
Om, utan Magdalenahemmens mellankomst, endast hälften af dessa, eller 100, i ofvan berörda måtto till fängelserna återkommit; så skulle, endast för underhåll — oberäknadt sjukvårds-och transportkostnader — Statsverket för dem måst utgifva omkring 23,000 R:dr, öfverstigande allt, hvad Magdalenahemmen, under de tio åren af deras tillvaro här i hufvudstaden, kostat.
Ringa bör dock denna penningevinst skattas emot den af dessa arma qvinnors sedliga förbättring samt af dem, uti Magdalenahemmen, vunnen eller ökad arbetsskicklighet och deraf betingad gagnelig verksamhet.
Uti det med Magdalenahemmet nu förenade Räddningshem för vanartiga minderåriga flickor hafva sedan dess inrättande, hösten 1860, tjugosju sådana varit intagna.
Utaf dessa äro två till anhöriga återställda (en såsom öfverårig, en såsom mindre vetande), fyra hafva utgått i särskilda tjenster, och har om dem alla godt vitsord lemnats. l)e 21 i Räddningshemmet nu qvarvarande skicka sig i allmänhet öfver förväntan väl och gifva godt hopp om sig.
Hvad ondt i samhället skolat, utan Magdalenahemmets mellankomst, af dessa förut hrottsliga, liderliga, lättjefulla qvinnor föröfvats; hvad deras onda, mången gång förföriska exempel kunnat åstadkomma, kan icke beräknas.
Men säkert är att både de sjelfva och samhället vunnit på den undervisning, tukt och omvårdnad, de der af den kristliga kärleken åtnjutit.
Och om så är, hvarföre må, hvad på de 208 hittills från Magdalena- och Räddningshemmen utgångna blifvit, med i det hela lycklig framgång, försökt, icke äfven försökas på så många af fängelsernas och lastens beklagansvärda offer, som sådant önska och begära?
Hvarföre skola så många bortvisas, så få kunna mottagas, i de bättringssökande synderskornas fristäder?
Ingen ålder, inga föregående lefnadsförhållanden berättiga Staten att åt elände och fortfarande brottslighet öfverlemna någon af sina medlemmar.
Från födelsen till döden, så länge någon erkännes såsom samhällsmedlem, måste han, om Staten skall uppfylla sin pligt, mötas och omfattas af dess hägnande, efter omständigheterna och behofvet lämpade omvårdnad.
Det är ock så, — vi må derföre prisa Gud, — i de flesta förhållanden uti vårt fädernesland.
I sjelfva fängelset, ja till galgen eller stupstocken, följes dep misstänkte elfer dömde brottslingen af gtateps omsorg, äfven Motioner hos Kidderskapet och Adeln 1802.
533 för hans själ.
Det är endast den, som genom sitt utståndna straff borde anses såsom återförsonad med samhället, eller den, som genom sedeslöshet visar sig mest behöfva denna omsorg — det äro dessa, samhället merändels undandrager den modersvård, utan hvilken det och de sjelfva lika mycket äfventyra alt ömsesidigt skada hvarandra.
Man synes förgäta att samhället genom sina åtgöranden och försummelser — t. ex. just genom bristande barnavård och uppfostran, genom åsidosättande af omsorgen för arbetskicklighets och arbetstillfällens beredande o. s. v., på mångfaldigt sätt föranleder eller underlåter att, som sig borde, söka förekomma brottsliga böjelsers och anlags utveckling — ja t. o m. genom att lemna den straffade brotts lingen eller den erkända lättfärdigheten utan ändamålsenlig tukt och vård, låter den moraliska smittan ohämmad utbreda sig, medan man mot fysiska smittämnen och deraf anstuckna icke blott personer, utan äfven djur och liflösa ting bemödar sig att utfinna och bruka de bästa medel och utvägar.
Det vill häraf synas nästan så, som aktades faran för kroppslig skada eller förstörelse mera, än själens undergång och alla de lidanden, alla de fasor, som ett ohejdadt sedeförderf medför.
Men grunden till Statens länge och ännu, ty värr, alltför ofta visade liknöjdhet för de lastbares sedliga bättring kan icke vara denna.
Det bevisas, bland mycket annat, af de uppoffringar Rikets Ständer med stor beredvillighet gjort för fängelsernas förbättring, — det bevisa arbetshus och arbets-korpser, — det bevisa anslag för inrättningar, sådana som Prins Carls, Råby o. fl., — det bevisar bäst den sorgfällighet, hvarmed Fångvårds-styrelsen omfattar och det allmänna intresse, hvarmed följes själavården inom häktena, de uppmaningar, milda Konungar låtit utgå tdl fängelsebesök och inrättande af skyddssällskap, för att bereda frigifna fångar återinträde i det fria samhället, samt de välvilliga och uppmuntrande uttryck, hvarmed myndigheterna och Konungen förklarat sin belåtenhet med sådana sällskaps menniskovänliga bemödanden — en lycka, hvaraf äfven Magdalenahemmets målsmän fått hugna sig.
Men skall det då stanna vid dessa vällvilliga uttryck öfver andras bemödanden?