Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
13 landsorten af ett nytt institut för döfstumma, nemligen att ett enda institut i ändamålsenligt och väl vårdadt skick vore att föredraga framför flera dylika, ofullständigt ordnade, för hvilkas tillvägabringande, utom den betydliga kostnaden, ett hinder mötte genom bristen på lärare i den speciela undervisningsskicklighet, som för ändamålet erfordrades, synes Utskottet vara giltigt endast i det fall, att det nuvarande institutet vore af det utrymme, att det kunde intaga alla dem, som der söka vinna inträde.
Detta är likväl ännu icke fallet; och den omständigheten, att skicklige lärare ej skola finnas till den ifrågasatta läroanstalten, utgör, enligt Utskottets tanke, en så mycket kraftigare anmaning att ej längre dröja med vidtagandet af tidsenliga och lämpliga åtgärder till bristernas afbjelpande; och, med åberopande i öfrigt af motionärens sakrika framställning i ämnet, samt enär den ifrågasatta anstalten torde böra omfatta ej mindre blinda än döfstumma, men Utskottet deremot ej kan tillstyrka att ytterligare utvidga den redan befintliga anstalten till ett omfång, som otvifvelaktigt skulle försvåra förvaltningen och lägga hinder i vägen för en lämplig uudervisningsmethod, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, anhålla, det Kongl. Majit täcktes, efter behörig undersökning och vederbörandes hörande, till Rikets härnäst samman trädande Ständer aflåta nådig Proposition om inrättande å lämpligt ställe och på Statens bekostnad af ytterligare ett institut för döfstumma och blinda.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 20 Haft. S STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1863. lltmdnva Besvärs* och Eleonomi-liUkolleli Betänkande N:o ii, 1 JV:o 93.
Åak. till Exp.-Utsk. den 24 Febr. i 803, kl. 3 a. ut.
Betänkande, i anledning af vackt motion om revision af nu gällande Landshöfdin ge-instruktion.
Det är med anledning af en utaf Per Östman från Wester-Norrlands län inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 4741, som Allmänna Besvärso<ch Ekonomi-Utskottet har att meddela utlåtande i ett ämne, som alltsedan ofvanberörda instruktion utfärdades, vid riksdagarne gjorts till föremål för Rikets Ständers pröfning, men hittills mötts af sådan meningsskiljaktighet, att, till följd af grundlagens föreskrift, de väckta frågorna förfall it.
Likasom denna gång motionären synes hafva hufvudsakligen fästat sig vid den omständigheten, att Kongl. Maj:ts nådiga instruktion för Landshöfdingarne den 10 November 1855, i 66 §, innehåller bemyndigande för Landshöfding att, i händelse Lands-sekreterare eller Lands-kamererare i tjensten beträdes med fel och försummelser, hvartill äfven hänföres att mot Landshöfdingen visa v vanvördnad eller ohörsamhet’’, skilja den felaktige från tjenstens utöfning, på samma gång Landshöfdingen låter emot honom anställa åtal; likaså har äfven tillförene mesta vigt lagts uppå anmärkningen emot berörda förfogande.
Utskottet har också häråt egnat en omsorgsfull granskning, som ledt Utskottet till det omdöme, att omförmälda stadgande icke väl öfverensstämmer med grunden för vårt närvarande statsskick, på samma gång det innefattar en nyhet, hvartill samhällslifvets utveckling inom vårt fädernesland icke gifver någon anledning.
Uti Sveriges likasom i hvarje verkligt konstitutionel stats samhällsförfattning ingår såsom ett utmärkande drag grundsatsen, att embetsmännen i aliBih. lill Ii.
S Sami. 2#
Haft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ltskut tel> Betänkande N:o 9J. mänhet icke kunna afdätttas utan dom och ransakning.
Det är dock omöjligt att säga, det helgden af denna grundsats tillbörligen iakttages, så framt en embetsman med den ansvarsfulla befattning, sorn t. ex. en Lands-sekreterares, kan af sin förman skiljas från embetets utöfning på obestämd tid; och då ibland anledningarna till utöfvande af en sådan magtfullkomlighet äfven upptages emot Landshöfdingen visad vanvördnad eller ohörsamhet, synes man tillika hafva afvikit från en annan grundsats, att nemligen ingen bör få vara domare i egen sak.
Skälen för dessa omdömen skulle kunna vidlyftigt utvecklas; men något behof deraf synes för Utskottet desto mindre förefinnas, som Utskottet ej funnit desamma hittills; utan hafva de, som tagit den klandrade bestämmelsen i försvar, utgått från helt andra synpunkter, och i den nådiga Skrifvelse, hvarmed Kongl. Majit besvarat Borgare-Ståndets vid 1856—1858 årens riksdag aflatna underdåniga framställning i ämnet, åberopas allenast, att erfarenheten icke skulle visat, det någon olägenhet följt af den ifrågavarande författningen.
Till detta motskäl fogas af andra dels det föregifvande, att såväl den äldre Landshöfdinge-instruktionen innehållit en ungefär likartad bestämmelse åtminstone beträffande Lands-kamererare, som ock instruktioner för andra förvaltande embetsverk medgåfve vederbörande
Chef att från tjenstens utöfning skilja de honom underordnade tjenstemän, bland annat, för emot Chefen visad vanvördnad eller ohörsamhet, dels ock den erinran, att författningen ej gjort ofvannämnda tjenster mindre eftersökta af Hofrätts-assessorer och andra män med bepröfvad duglighet och sjelfständighet.
På så sätt öfvergifver man emellertid att diskutera principfrågan.
Invändningen att ingen olägenhet visat sig af ett anmärkt förhållande är då också tillräckligt bemött dermed, att ingen olägenhet kan vara större
Un att principer åsidosättas, hvilka utgöra sarohällsinrättningens grundvalar; och hvad angår hänvisningen till förut gällande instruktion för Landshöfdingar, äfvensom till de för andra embetsverk utfärdade, kan en hvar genom läsning af den förra öfvertyga sig om, att Landshöfdingens rätt att skilja Lands-kamererare från tjenstens utöfvande var gifven endast för de fall, der anmälan skulle göras hos Kammar-revisionen d. v. s. der det gällde uppbörds redovisande, och således behof kunde förekomma att genom skyndsam och kraftig åtgärd undanrycka det allmännas medel en osäker uppbördsmans vård för att hindra deras förskingrande; hvarjemte suspensionstillståndets fortfarande blef beroende af »svar» från Kammar-revisionen.
Enahanda tvingande anledningar kunna ej anses förefinnas till att för äfven andra fall utsträcka en sådan suspensionsrätt öfver Lands-kamererare eller till att låta jemväl Lands-sekreterare deraf träffas.
Men om det äfven låter tänka sig, att deras embetsfel kunna vara af den grofva och för det allmänna vådliga beskaffenhet, att en så sträng åtgärd, som den oftanämnda kan behöfvas och böra anlitas, så synes det likväl för Utskottet otänkbart, att för samhällets skull samina åtgärd måste vara tillåten i de fall, då en Landshöf - Allmänna Besvärs- beli Ekonomi-Utskottets Belänhande AT:o 93. 3 ding enligt egen pröfning anser sig bemött med vanvördnad eller ohörsamhet; och just den omständigheten att, på sätt åberopadt blifvit, ifrågavarande landtstatstjenster eftersträfvas af Assessorer, Revisions-sekreterare och andra, hos hvilka kan förutsättas den pligtkänsla, till hvars framkallande hotet om sådan medfart, som 66 § omförmäler, är ett vida vanmägtigare medel, än medvetandet att ega skydd af lagen, synes Utskottet innebära snarare ett vittnesbörd, att för sistberörda arter af embetsfel den meranämnda bestämmelsen är obehöflig, än ett bevis för densammas föregifna oskadlighet.
Utskottet kan ej heller undgå att anmärka den anstöt ifrågavarande embetsmäns anseende och värdighet måste taga deraf, att de, som i Landshöfdingens frånvaro sjelfva utgöra Landshöfdinge-embetet och utöfva Konungens Befallningshafvandes funktioner, i samma stund Landshöfdingen återvänder till residensstaden äro försatta i en sådan ställning, att de i sjelfva verket äro beroende af den sistnämndes godtycke.
Vidkommande åter likheten med de instruktioner, som äro gällande för andra förvaltande verk, så förefinnes emellan de ofvannämnde Landtstats-tjenstemännen samt bemälda verks underordnade tjenstemän, hvilka äro underkastade enahanda äfventyr som de förra, ingen likhet i afseende på embetsåligganden.
Desse sednare äro nemligen endast expeditionshafvande, då deremot Lands-kamererare och Lands-sekreterare med Landshöfdingen deltaga i besluten och äro för desamma ansvarige, när de icke i följd af skiljaktig mening reservera sig.
Några andra skäl för bibehållandet af ett stadgande, hvars tillämpning i allt fall vida mindre torde ifrågasättas, än dess olämplighet och oförmåga att försona embetsinannen med hans pligter och ansvar, har Utskottet ej afhört; och Utskottet öfvergår alltså till en annan bestämmelse i oftaberörda instruktion, jemväl egnad att framkalla anmärkningar ur principiel synpunkt, nemligen den, som i 12 § medgifver Konungens Befallningshafvande att vgenom förelagda vitén förbinda» domare att fullgöra sina åligganden beträffande vissa uppräknade och andra handlingars insändande till Konungens Befallningshafvande.
Det gifves utan tvifvel mångfaldiga andra domarebestyr af vida större vigt för det allmänna, hvilkas åsidosättande likväl ej lagligen kan beifras på annat sätt, än att den försumlige infor vederbörande Hofrätt ställes under tilltal och af denne sin rätte öfverdomare tillhålles att fullgöra sin skyldighet; hvadan de uti ofvanberörde § uppräknade fall icke synas innebära någon tvingande anledning att gifva domaren under Konungens Befallningshafvandes exekutiva myndighet och att såmedelst frångå den grundsats, som under ett mera utbildadt sammhällsskick vunnit allt mera erkännande, att nemligen domaren bör vara alldeles oberoende af den exekutiva magten och att således hvardera bör hafva sin noga afskilda verksamhetssfer.
Vidare innehåller 67 § i fråga om Länsmäns afsättlighet ett stadgande, hvilket, efter Utskottets förmenande, desto heldre kunde bortfalla, som dels tvifvel kan uppstå, huruvida det ej saknar behörig öfverensstämmelse med i Kap. 7 § Ut - 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande ATo 9d. sökningsbalken, dels ock bestämmelsen är egnad att motverka en önskvärd moralisk lyftning åt en i så nära beröring med folket stående tjenstebefattning.
Konungens Befallningshafvande eger genom nämnde 87 § rätt att från tjenstere alldeles skilja en Länsman, då Kongl. Maj:ts Befallningshafvande finner sig icke vidare kunna för honom hafva förtroende.
Länsmannens befattning, i och för sig mindre angenäm, måate, till följd af ett stadgande, som ställer honom utan det skydd, andra tjenstemän af lagen ega, blifva än mindre eftersökt af personer, hvilkas duglighet kunde tillföra befattningen anseende; och då Länsmännen numera hafva lön på stat, synas de hänförlige till dem, på hvilka syftas i förenämnda lagrum, 1 Kap. 7 § Rättegångsbalken, hvilket lyder sålunda: « De, sorn. af Konungens Befallningshafvande i bud och ärender brukas, skola vara edsvurne och beskedlige, öfverskrida de af sjelftagen myndighet, eller eftersätta det, som dem i hvarje mål befaldt är, eller för väld och vinning någon sak lindra; ege då Konungens Befallningshafvande magt att dem med ord och varning näpsa eller i böter af dem taga två eller tre månaders lön tili nästa fattighus, eller ock, der brottet svårare är, det hos Rätten angifva.n
Att, såsom i 1855 års instruktion skett, medgifva åt Konungens Befallningshafvande rätt att afsätta Länsman från tjensten, synes ej heller af något skäl verkligen behöflig!, enär det kunde varit tillräckligt att, liksom hvad i fråga om Kronofogde 66 § innehåller, medgifva Länsmans skiljande tills vidare från tjensteutöfning, på samma gång åtal emot honom föranstaltas; hvarigenom och då hans förseelse alltså komme under domstols pröfning, allt sken af godtycke vore undanröjdt, i stället att nu författningen lemnar rum för anmärkning beträffande möjligheten deraf.
I händelse åter bestämmelsen skulle befinnas nödig och sålunda komma att qvarstå, måste Utskottet likväl såsom en högst väsendtlig brist anmärka det förhållande, att Författningen ej meddelar tydlig föreskrift, på livad sätt ändring i beslut angående Länsmans afsättning skall sökas.
Efter hvad Utskottet erfarit har det ock redan handt, att talan i berörda hänseende ej blifvit till pröfning upptagen och om det än ej må anses tillkomma annat Utskott, än Lag-Utskottet att meddela yttrande derom, huruvida det finnes något skäl att eftergifva de allmänna öfverdomstolarnes rätt att pröfva dylika mål, så att dessa icke borde på administrativ väg få fullföljas, nödgas Utskottet dock vidhålla, att saknaden af tydlig föreskrift i detta hänseende innefattar en vigtig anledning till anmärkning emot meranämnda instruktion.
Hvad sålunda är vordet anfördt torde få anses innebära tillräckliga skäl för den vördsamma hemställan, hvartill Utskottet af motionen hemtar anledning, att nemligen Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t Allmänna Besvär»- och Ekonnmi-Ulskollets
Betänkande iV.-o 9S 5 anhålla det Kongl. Majit täcktes låta öfverse och omarbeta nu gällande Landshöfdinge-instruktion.
Re s ervalioiier: af Grefve Björnstjerna, C. M.: »Emot stadgandet beträffande Landshöfdingen» rätt att från tjenstens utöfning i vissa fall skilja Sekreteraren och Kamereraren har påmints, att det vore både olämpligt och obehöfligt, att det lemnar rum för godtycke, neddrager embetsrnännens anseende och ställer dem i ett sådant beroende, att män med duglighet och sjelfständighet icke skulle förmås söka de vigtiga Lands-sekreterare- och Lands-kainererare-befattningarne, att det lade band på den bestämdhet i åsigter, som fordrades hos en ansvarig embetsman, men sorn icke skulle gifva sig uttryck, då man hade att befara att för förment vanvördnad emot den olika tänkande Landshöfdingen blifva suspenderad o. s. v. Enahanda anmärkningar förnyades vid sistlidne riksdag, och det åberopades, att Justitie-Ombudsmannen uttalat sig i samma syfte i den af honom till förstnämnde riksdag afgifna embetsberättelse.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som vid föregående riksdagar prötvat de i ämnet väckta motioner, har hittills ansett dem ej påkalla någon Rikets Ständers åtgärd.
Af Utskottet har vid dessa tillfällen såsom skäl härför anförts: att enahanda magt, som nu vore föremål för klander, hade, i fråga om Lands-kamererare, varit Landshöfding medgifven i 24 § af 1734 års Landshöfdinge-instruktion: att rättighet att suspendera underlydande tjenstemän blifvit genom instruktioner för andra embetsverk tillagd dels Kollegier, dels Chefen personligen och för Konungens Befallningshafvande länge varit gällande i afseende på Jägeristaten» tjenstemän samt vore i vissa fall förenad med ännu strängare påföljd, enär suspensionsrätten blifvit utsträckt än till hela, än till hälften af den suspenderades löneinkomster, något som icke för Lands-sekreterare och Lands-kamererare egde rum : att man, med fullt uppskattande af den stora vigten deraf, att Statens tjenstemän icke ställdes under godtyckligt beroende, dock ej finge förbise angelägenheten deraf, att vederbörande myndigheter egde nödig magt att upprätthålla ärendenas ordentliga gång: att detta uppenbarligen vore ändamålet med den särskilda myndigheter genom deras instruktioner tillagda rätt att, då tjensteman ställdes under åtal, kunna skilja honom från tjenstens utöfning, och att lika litet några anmärkningar deremot blifvit framställda, som olägenheter deraf visat sig hafva inträffat: att så länge likväl denna suspensionstnagt ansåges böra för andra embetsmyndighetcr bibehållas, kunde densamma 6 Allmänna Iletvän- och Ekonomi-Vlskoltels Betänkande N:o 93. svårligen anses mindre behöflig eller Lämplig för Konungens Befallningshafvande, hvars ernbetsåligganden fordrade den mest skyndsamma handläggning: att det anmärkta stadgandet icke heller gåfve någon skälig farhåga, att Landshöfdingarne skulle kunna fullkomligt godtyckligt skilja någon af ifrågavarande tjenstemän från hans tjenst, enar det ej vore stadgadt, att suspension skulle åtfölja hvarje åtal, utan endast ndå omständigheterna det påkallan, hvaraf ville synas, som skulle suspension böra ega rum endast då felaktigheten vöre af sådan beskaffenhet, att den åtalade ansåges icke kunna eller böra anförtros att under tiden med tjenstgöring fortfara : att en deremot stridande uppfattning svårligen kunde förväntas och dessutom skulle, om den vore att hänföra till vrångt eller godtyckligt beslut, föranleda ansvar efter instruktionens 65 §: att ibland de fel, som kunde föranleda åtal, väl nämndes vanvördnad och ohörsamhet emot Landshöfding, men att detta stöde i full öfverensstämmelse med hvad andra instruktioner för dylika fall innehölle: och att för öfrigt borde ihågkommas, att beslut i omförmälda hänseende ej kunde af Konungens Befallningshafvande fattas annorlunda,
än efter behörig, inför protokoll och i närvaro af vederbörlig, ojäfvig föredragande, hällen undersökning, dervid den tilltalade egde anföra allt hvad han till sitt försvar aktade nödigt.
Dessutom hade erfarenheten redan vid sistlidne riksdag bekräftat, att den farhåga ej vore grundad, att skicklige jurister ej skulle äfventyra att utsätta sig för den Landshöfdingarne tillagda suspensionsrätt: det hade nemligen visat sig att Lands-sekreteraretjenster allt oftare eftersträfvats af Assessorer i Ilof-rätterna, ett förhållande som äfven ansågs ådagalägga, att den ifrågavarande suspensionsrätten icke i tillämpningen visat sig innebära någon våda för duglige och sina åligganden vuxne innehafvare af Lands-sekreterare- och Lands-kamererare tjenster.
Denna Utskottets mening har hittills åtminstone af två Riks-Stånd god kändts, och frågan alltså förfallit.
Den erfarenhet, som sedan sistlidne riksdag vunnits beträffande de förmenta vådorna af tillämpningen utaf ifrågakomma instruktion innebär, efter mitt omdöme, ett ytterligare stöd för nämnda mening.
Någon olägenhet af den åt Landshöfdingarne uppdragna magt att, när omständigheterna sådant kräfva, skilja en sin pligt åsidosättande embetsman från tjenstens utöfning, har icke afhörts, och den omständigheten, att ifrågavarande tjenster fortfarande sökas af Revisionssekreterare, Hofrätts-assessorer och andra embetsmän med bepröfvad duglighet och känd sjelfständighet, utmärker utan gensägelse, att de, hvilka frågan gäller, hysa mindre farhåga för det förmenta äfventyret af meranämnde magt, än de, som härutinnan föra deras talan.
Då motionären icke i något annat hänseende, än beträffande 66 §, utvecklat sin åsigt om behofvet af revision och ändring af gällande Landshöfdinge-instruktion, anser jag mig alltså under åberopande af Allmänna Besvärs■ och Ekonomi-Utskottets
Betänkande iV:o 9 i.
1 t»vad utaf föregående riksdagars Utskott blifvit i frågan anfördt, böra för min del hemställa, att Per Östmans motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.»
Häruti instämde Friherre af Schmidt, C. J. G., Friherre Cederström, B., Friherre Alströmer, C. J. O., Herr Nordenfelt, L.
MGrefve von Rosen, Fr., Herr Hallenborg, B. M., Herr af Burén, I).
P., Herr af Flint, E.M., Biskop Hultman, Doktor Emanuelsson, Kontrakts-prosten Janzon, Doktor Thyselius, Kontrakts-prosten Palmlund, Professor Agardh, Doktor Runsten samt Herr Isberg.
Grefve Posse, K., Herr von Echstedt, J. F., Herr Ros, A. E., och Kyrkoherden Ternström anmälde, att de ej varit tillstädes, då ärendet inom Utskottet afgjorts. IV: o 94.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr. 1863, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring i sednast utfärdade Stadgar för Carolinska Medico-kirurgiska institutet.
Den uppmärksamhet, dessa inom de särskilda Riks-Stånden väckta motioner redan tillvunnit sig; den diskussion, som desamma jemväl inom alla de respektive
Stånden redan före remissen framkallat; den omständighet att motionerna äro tryckta utdelade bland Riks-Ståndens samtliga ledamöter; och slutligen det förhållande att alla motionerna äro af alldeles samma innehåll; allt detta i förening torde berättiga Utskottet att, då detsamma nu går att yttra sig i ämnet, utelemna vidare redogörelse för motionärernas särdeles vidlyftiga anföranden.
Inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln är remissen föranledd af Herr Ccderschiölds, F. A., motion (N:o 40), inom Högvördiga Preste-Ståndet af Kongl. 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskollets Betänkande N:o Si.
Hofpred ikanten Lilhners (N:o 86), inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Björcks (N:o 71) och inom Hedervärda Bonde-Ståndet af vice Talmannen Anders Erikssons (N:o 153); och samtlige motionärerne hafva föreslagit, »att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit, med upphäfvande och ändrande af hvad i Kongl. Stadgarne för Carolinska Medico-kirurgiska institutet den 26 April 1861 kan finnas deremot stridande, ville åt nämnda institut medgifva rättigheten att, i likhet med universiteternaa Medicinska fakulteter, anställa teoretisk medicinsk eller Medicine-kandidatexamen, och sålunda, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl.
Sundhetskollegii förslag, ånyo ställa Carolinska institutet såsom ett sjelfständigt läroverk i jemnbredd med de Medicinska fakulteterna vid universiteten.” Till Utskottet hafva derjemte öfverlemnats protokollsutdrag öfver de diskussioner, som, med anledning af berörda förslag, inom de särskilda Riks-Stånden egt rum; och har Utskottet dessutom vid ärendets behandling haft tillgång till diarierna öfver Medicinska fakulteternas i Upsala och Lund föreläsningar åren 1861 och 1862, redogörelser för undervisningen vid Kongl.
Carolinska institutet höstterminen 1861 samt vår- och höstterminen 1862, äfvensom tryckta berättelser om undervisningen vid samma institut under de nästföregående tio åren, samt slutligen »underdånigt betänkande angående medicinska undervisningens ordnande inom riket, afgifvet den 30 Juni 1859 af dertill i nåder förordnade kommitterade.
Innan Utskottet afgifver utlåtande öfver motionerna, anhåller Utskottet att få förutskicka följande anmärkningar.
Ifrån att vara endast en plantskola för militärläkare erhöll Carolinska Medico-kirurgiska institutet, gonom Kongl.
Reglementet den 11 December 1822, sig anvisad en så vidsträckt verksamhet, att, såsom orden i samma reglemente lyda, »pålitlige och tillvande praktiske läkare för alla grenar af medicinalverket till Statens tjenst vid samma institut skulle kunna danas» ; hvilket mål ansågs kunna ernås med den organisation institutet då erhöll och med de lärarekrafter detsamma då redan egde, nemligen 6 Professorer och 6 Adjunkter, hvaraf 3 Professorer och 3 Adjunkter redan derförinnan voro afsedda för den theoretiska undervisningen.
Likasom tillförene den gamla skolan egt att med sådana universiteternas Medicine Licentiater och Doktorer, som önskade kirurgisk befordran, anställa en examen i vissa ämnen (den s. k. operations-exainen), så stadgades äfven nu, att Medicine Licentiat eller Doktor borde, för erhållande af kirurgie magistergrad och legitimation, aflägga berörda examen; i afseende hvarå likväl redan genom Kongl.
Kungörelsen den 30 Oktober 1828 vidtogs en förändring, hvarigenom dels den så kallade kirurgie magisterexamen vid Carolinska Medico-kirurgiska institutet i viss mån inskränktes, dels ock stadgades, att Medicine Licentiater och Doktorer samt Kirurgie Magistrar skulle, innan de till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskoliets Betänkande N:o 94. 9 till offentlig läkare- eller lärarebefattning befordrades, inför Sundhets-kollegium aflägga praktiskt prof på skicklighet att i den medicinska cmbetsutöfningen använda och tillämpa deras kännedom i medicina legalis och politia medica, hvilka vetenskapsgrenar likväl fortforo att vara ämnen såväl för licentiat-examen som för den s. k. 2:dra examen vid Carolinska Institutet.
Genom denna Institutets nya organisation hade Universiteternas fakulteter, dittills i ensam och uteslutande besittning af rättigheten att utbilda läkare, fått vid sin sida en med dem likartad medicinsk bildningsanstalt, som, redan från början utrustad med fullständigare lärarekrafter och förlagd på ett ställe, der vida rikare materiela resurser än vid Universiteterna erbjödo sig till begagnande i och för undervisningen, hotade att vexa fakulteterna öfver hufvudet.
Dessa sednare måste ock såsom en kontroll på beskaffenheten af deras egen undervisning betrakta den skärpta pröfning, som deras utexaminerade elever, till och med om de af fakulteten fått sig tilldelad den högsta lärdomsgrad, denna egde att meddela, nemligen doktorsvärdigheten, måste, för vinnande af full kompetens till Statens tjenster, undergå, dels inför Sundhets-kollegium, dels inför just samma läroverk, hvars egna utexaminerade elever icke ansågos jemngoda med fakulteternas i fråga om kompetens till tjenster.