Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I och för sig sjelf och under vanliga förhållanden torde väl inskränkning tili tiden hvarken vara ett tillförlitligt medel för ändamålets vinnande, eller det i industrielt och ekonomiskt hänseende fördelaktigaste, emedan en handtering, som får drifvas endast tidtals, icke kan framkalla eller bibehålla arbetares största möjliga konstfärdighet, emedan arbetets företagande hindras under den tidpunkt, då det, efter olika orters olika natur- eller handels-förhållanden, kan vara beqvämast och fördelaktigast, emedan det kapital, som ligger uti den oftast ganska dyra redskapen, måste under en stor del af året vara dödt och utan afkastning, och emedan varans tillverkning måste ske på en gång och hastigt, utan möjlighet att förutse, huru pris och efterfrågan kunna komma att visa sig, då hon skall aflåtas — en omständighet, som kan, innan nästa tillverkning inträffar, framkalla brist och oskäliga pris, med däraf följande öfverdrifna spekulationer och ett vingleri, som icke inträffade, i fall tillverkning kunde få ske, när häldst stärk efterfrågan visade sig, eller ock underpris, med däraf härledda bemödanden att med alla medel utprångla varan —5 men oaktadt den verkliga vigten af dessa skäl, har Utskottet icke kunnat undgå att finna en tids-inskränkning nödvändig, i anseende tili de faror, som oinskränkt, eller till och med lång, brännings-tid kunde medföra, under de i Sverige genom vanor och föregående författningar framkallade förhållanden.
Det är nemligen att befara, att, om bränvins-tillverkningen gåfves fri till tiden, skulle vid första försöket med ett nytt beskattnings-system, dettas följder icke kunna af mängden beräknas, utan en öfverdådig tillverkning för ögonblicket upstå, som slutade med stora enskilda förluster och missnöje.
Från denna oförmåga att beräkna följder härleder sig det inkast, som ofta förspörjes mot utsträckning af rättigheten att tillverka bränvin: det heter, att landet kommer att värre än någonsin öfversvämmas af denna vara.
Man tyckes föreställa sig — och den föreställningen är äfven i motioner utlalad •— att lika mycket som nu skulle framgent, med ett annat skatte-system och skatte-belopp, i alla fall förbrukas 5 och det ar då gifvet, att den tron äfven vidhålles, att tillverkningen blifver så stor, hon får blifva, eller att flere skola tillverka, eftersom flere äga tillverka.
Från denna tro är Särskilda Utskottets Betänkande N:o S. 25 steget icke långt till en önskan att äfven vara med i den väntade stora rörelsen.
Misstaget skall väl slutligen blifva insedt; men under tiden, oell innan allmänheten hinner vänja sig vid den nya tingens ordning i denna närings-gren, är det lära värdt, att det fullkomliga frigifvandet i afseende på tiden skulle åstadkomma betydliga olägenheter.
Då Utskottet, på dessa skäl, ansett sig böra föreslå en inskränkning i tiden för bränvins-tillverkning till två månader om året, såsom det normala förhållandet för framliden, i enlighet med hvad Kongl. Maj:ts nådiga proposition innehåller, har Utskottet dock icke ansett en sådan åtgärd kunna blifva det enda, icke ens det hufvudsakliga medlet till den öfverflödiga tillverkningens och förbrukningens hämmande; detta mede! måste sökas i varans högre beskattning och fördyrande.
Erfarenheten har ådagalagt, att så snart bränvinet genom någon händelse blifvit dyrare än vanligt, har fylleriet visat sig minskadt.
Man kunde tycka, att supens fördyrande med några runstycken icke borde göra något märkbart binder för drinkaren att förskaffa sig rus; men det är dock verkligen så.
Ty värr fälman väl knappast antaga, att det lian använder till rus-drycker, blott är ett öfverskott, som han kan umbära.
Den i lasten djupt nedsjunkne — och man måste med blödande hjerta erkänna, att de äro icke få — använder till sin olyckliga njutning icke någon ting, som kan få namn af öfverskott, eller som han kan umbära jhan använder alli, hvad han kan förskaffa sig.
Måste han då låta sig åtnöjas med en mindre mängd bränvin för samma penning-belopp, hvarför han förut åtkommit den större, så har han väl icke någon penning-vinst af det förändrade förhållandet; men han har den för helsan, arbets-kraften och besinningen betydliga vinsten att icke blifva så ohjelpligen berusad, som förut; och just genom detta kan han möjligen ledas till att tänka öfver och att smånigom resa sig ur sitt elände.
Att genom beskattningen lill den grad fördyra bränvinet, att fylleriet alldeles hämmades, och det genast, är icke att hoppas; men i någon mån hejda torde man likväl genom en dylik åtgärd kunna.
Den tanken har blifvit framkastad, att varans fördyrande genom skatt icke skall leda till annat, än att den lastfulle blott kommer att ”betala sitt elände dyrare”; men den i lasten nedsjunkne betalar i intet fall hvarken dyrare eller mindre dyrt: han betalar sitt allt.
Den däremot, som nyttjar bränvinet, ehuru icke till berusning, den kan möjligen komma att betala ett större penning-belopp än nu för sitt bruk af bränvin; men antingen blifver den ökade utgiften en omärkbar småsak för den i allmänhet kloke och arbetsamme, eller ock finnér han sig föranlåten att indraga en sup bland några få, hvarigenom hans utgift bringas till likhet med, hvad hon varit under den öfverflödiga tillgången på bränvin till lågt pris.
Utan all tvekan torde således kunna antagas, både att genom ett förhöjdt pris förbrukningen skall, visserligen icke upphöra, men minskas, och att förhöj - 24 Särskilda Utskottats Betänkande N:o S. ningen icke skall medföra några olyckliga följder eller sänka någon i djupare fördärf, än han förut varit.
Det penning-belopp, som hittills användts på rus-dryckers anskaffande, kommer att blifva ungefärligen detsamma, som äfven framgent användes; men det kommer att annorlunda fördelas: då tillverkarne hittills åtnjutit det hela, med ett afdrag, som knappast kan nämnas och föranledt på utskänknings-minimum ingen märkbar pris-stegring, emot om tillverkningen varit alldeles skatt-fri, så kommer numera, i fall en förhöjd, verklig beskattning antages, den af folket utgifna summan att till en icke obetydlig del tillfalla det allmänna.
Mången har blifvit förskräckt öfver den ofantliga nya skatte-börda, som folket, efter antagna beräkningar, skulle komma att erlägga;-men man har glömt, att ungefär samma skatt har det allt jemnt utbetalt; och att det erlagt honom till en annan, gör väl ingen skilnad i sjelfva utgiften.
Båda de ifrågavarande utvägarna till bränvins-mängdens minskning har Utskottet ansett böra försökas i förening.
Om sjelfva beloppet af den ökade skatten kommer Utskottet att längre fram yttra sig; och hvad angår den frågan, hvilka två månader böra bestämmas, har Utskottet kommit till den öfvertygelse, att för de mindre brännerierna, som vanligen ställas i sammanhang med jord-bruket, för att lemna en hjelp till kreaturens utfodring, en månad om hösten och en om våren vore lämpligast, men för stora brännerier förmånligast att hafva hela tiden sammanförd, och det på hösten, emedan dranken från större bränvins-fabriker mindre kan beräknas för kreaturs framfödande än för deras gödning, hvilket icke kan verkställas på en månad.
Utskottet hemställer således att bränvins-tillverhling må utöfvas antingen i större bränneri mellan den 15 Oktober och den 15 December, eller i mindre bränneri under April och November hvarje år, med rättighet för bränvins-tillv erkar e att under endera eller bägge månaderna handteringen utöfva.
Ett medel, som äfven i sin mån torde kunna bidraga till det sökta resultatet, är, att tillverkningen inom den tillåtna tiden är så reglerad, att näringen blifver fast och beräknad och icke urartar till en mängd små brännerier, som försökas på några dagar.
Men å andra sidan synes det vara obilligt att vilja tvinga någon att bränna hela den tillåtna tiden; och Utskottet har därföre trott sig böra föreslå, att den kortaste tid, hvartill någon må till bränvins-tillverkning sig anmäla, skall vara en månad.
Frågan, huruvida något bör föreskrifvas angående arten af den redskap, hvarmed bränvins-tillverkning får drifvas, d. v. s. om enkla redskap, som afverka genom eldens omedelbara verkan på pannan, eller s. k. konst-apparater, som afverka genom inledande af ånga inuti bränvins-pannan, har föranledt öfverläggning inom Utskottet, då motioner inkommit om förbjudande, än af den ena, än af den andra sortens Särskilda Utskottetf Betäckande No: 8. as sortens redskap.
Det är å ena sidan otvifveiaktigt, att med den fullkomligare redskpapeu större mäpgd bränvin erhålles utur rå-ämnena, och att denna redskaps begagnande, eller den egentliga fabrikationen, således i stats-ekonomiskt hänseende visar större fördelar, hvarföre också dess förbjudande skulle vara att ådraga landet en förlust.
Men å andra sidan skulle det alltför rmckct ingripa i gamla, antagna hushålls-maximer och vanor att påbjuda upphörande af bränvins-tillverkning med den så allmänna enkla redskapen, som omedelbart drifves med eld; och Utskottet föreslår således, att bränvins-tillverkning både med ånga och omedelbarligen med eld skall vara tillåten.
I fall det konlrollerings-sätt, sorn längre fram kommer att föreslås för tillverkningen vid de större brännericrna, blifver antaget, behöfves icke att stadga något om storleken och beskaffenheten af redskapen vid dv lika bränneriet-.
Nya uppfinningar, som påskynda tillverkningen eller bespara rå-ämnen och bränsle, kunna vara att vänta; och det vore orätt att, genom föreskrifter om inrättningen och formen i enlighet med något hittills kändt och brukligt, lägga band på uppfinnings-gåfvan oell hindra antagande af bättre methoder.
Utskottets öfvertygelse är därföre, att med undanlag af sådana bestämmanden, sorn kunna anses nödiga lill förekommande af underslef, böra föreskrifter angående storleken och beskaffenheten af redskap i större brämerier ej meddelas.
För redskapen i mindre bräimerier blifver däremot nödvändigt att antaga åt skilliga i detalj gående föreskrifter, då kontrollen å dylik redskap mäste helt annorlunda inrättas.
Om den i ekonomiskt hänseende ofördelaktiga mindre bränvinstillverkningen bibéhålles, så sker det med afseende på jord-ägare, sorn anse sig behöfva bränna för sina ladu-gårdar och hufvudsakligen därtill använda egna jordbruks-alster.
För detta ändamål erfordras ej de nu af en eller annan brukade större eld-redskap; då jemnförelsevis så hög skatt blifvit föreslagen och grunden för dennas åläggande aldrig kan vid de mindre brännerierna blifva så säker, sorn vid de större, är det af synnerlig vigt att förebygga, det icke, under namn af mindre bränvins-bränning, en verklig fabrikation må kunna upstå inom denna klass, utan att skatt till åsyftadt belopp däraf erlades.
Det skulle nemligen lätt kunna inträffa, att om enkel redskap af medel-storlek vore tillåten och redskapens afverknings-förmåga blifvit för lågt satt, en fabrikant funné det förmånligare att, i stället för en större fabrik, drifva flera mindre brännerier och uppbringa dessas tillverkning så högt, att han i sjelfva verket undginge en stor del af den åsätta skatten — ett förhållande, hvarigenom både staten skulle gå miste om en påräknad inkomst, och bränneriernas antal snarare ökas än minskas.
Därföre torde vara nödigt att bestämma storleken och, lill en del, äfven konstruktionen af den redskap, hvilken får anses utgöra, hvad som bör kallas mindre bränneri; och Utskottet Bih. till R.
Prot. -1855 och SS -i. H Sami.
S Haft.
I 26 Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. föreslår, att för redskap utan mäskvärmare skall största panne-rymden vara 20 kannor och den minsta 12 kannorr kok-rummet inberäknade
I enlighet med, hvad nu stadgadt är, torde böra antagas, att vid beskattning af redskap skola, såsom kok-rum, 2 kannor från panne-rymden afräknas.
Ehuru icke obetydliga betänkligheter förefinnas mot rättigheten att bruka några underlättande biredskap till den enkla pannan, som därigenom på visst sätt kunde förvandlas till redskap för fabriks-bränning oell frångå sin rätta bestämmelse att, så vidt nu mera ske kan, ersätta den fordna' husbehofs-bränningen; så har Utskottet dock trott nödvändigt vara att icke förbjuda användande af mäsk-värmare, som redan mycket och länge varit i bruk och, jemte besparing i bränsle, bereder lättnad vid tillverkningen.
Angående den tillökning i afverknings-förmåga, som af mäsk-värmaren beredes åt redskapen, har Utskottet inhemtat yttranden både af vetenskapligt bildade technici och praktiska bränvins-tillverkare, och får på grund däraf hemställa, att lill den enkla redskapen får begagnas mäsk-värmare ; att denna skall anses påskynda afverkningen med en tredje-del, och att panna, i förening hvarmed mäskvärmare begagnas, får hafva högst 15 kannors rymd, kok-rummet inberäknade
Hvad i öfrigt angår beskaffenheten af den enkla bränvins-redskapen, så bar Utskottet ansett densamma böra hufvudsakligen bestämmas i enlighet med föreskrifterna i nu gällande Förordning och med de grunder, dem en lång erfarenhet visat vara de rättaste; hvarföre
Utskottet icke tror sig behöfva utförligt motivera följande förslag:
Med enkel bränvins-brännings-redskap förstås en sådan, som beslår af en panna för mäskens kokning, en till pannan hörande s. k. halt saint, för bränvinsångans afkylande, pipor, slang eller kylare.
Pannan får äga hvad form
Som häldst.
Hon får icke dr ifvås annorledes än genom eldens verkan omedelbart på dess botten och sidor.
Hatten, inberäknadl löst eller fastsittande rör, som sammanbinder pannan med afkylnings-redskapen eller mäsk-värmaren, får icke innehålla mer än 3/4 af pannans rymd.
Lös hals för pannans förening med hatten får ej användas.
Mäsk-värmaren får ej innehålla mer än 1/5 utöfver pannans rymd.
Anga får. hvarken från pannan eller annorledes insläppas uti den i mäsk-värmaren inneslutna mäsk, ulan blott ledas därigenom medelst rör.
Lank-rum får hvarken i mäskvärmaren, ej heller i andra delar af redskapen finnas.
Bränvins-ångan, sedan hon utgått från hatt-röret, får icke ledas i uprättgående riktning.
Då det redan varit betänklighet och tvekan underkastadt, huru vida mäskvärmare vore förenlig med, hvad Utskottet tänkt sig såsom ”mindre” eller ”enkel” bränvins-bränning, så måste det vara gifvet, att en annan apparat, som ännu mera påskyndar och ökar afverkningen och tillika ger en alltför lätt anledning till missbruk, nemligen den s. k. rektifikatorn, icke bör tillåtas vid det ifrågavarande sia - Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. 27 get af bränvins-redskap; och Utskottet föreslår antagande af den grundsatsen, att med enkel redskap får icke vara förenad något slags rekti/ikations-apparat, ej heller någon af redskapens delar vara så inrättad, att bränvin kan åstadkommas utan omkokning eller s. k. klarning.
Mäsk-värmarens beskaffenhet har Utskottet ansett icke behöfva närmare beskrifvas eller bestämmas, än hvad nu stadgadt finnes, och tillstyrker således, att i afseende på dess konstruktion skola i öfrigt de i nu gällande Förordning befintliga föreskrifter väsendtligen bibehållas, med de tillägg, Utskottet funnit nödigt att i Förslaget till Förordning intaga.
Fråga har varit väckt om bestämmande af form å enkel redskap och af förhållandet mellan pannans höjd och vidd; men Utskottet har, efter omsorgsfullt öfvervägande af denna fråga, kommit till den öfvertygelse, att föreskrifven likformighet i redskapens konstruktion icke blott är med stora svårigheter förknippad vid verkställigheten och skulle, genom nödvändigheten af ändringar och genom svårigheten att bedöma, huruvida modellen är noga följd, ådraga de mindre bränneriidkarne kostnader och förluster, utan ock kunna hämma uppfinningen och tvinga till vidhållande af redskap och afverknings-methoder, som äro ofördelaktiga både för den enskilde och samhället.
Det enda, som torde böra såsom grundsats antagas, är, att afverknings-förmågan hos alla redskap beräknas efter den, som man funnit hos den för närvarande kända bättre redskap, då det sedan må ankomma på den enskildes omtanka, om han vill underkasta sig att tillverka med redskap af sämre konstruktion.
Utskottet får på dessa grunder föreslå, att
Konstruktionsritning och modell för enkel redskap ej må fastställas.
Då Utskottet nu kommer in på den grannlaga frågan om närmare utveckling af de båda bränvins-tillverkningarnas olika beräknings- och beskattnings-sätt, är det först nödigt att klart uppfatta grunden för denna olikhet.
I de länder, där tillverkning af sprit-drycker ägt rum, har man, vid någon period, sett sig nödsakad att tillgripa kraftiga lagstiftnings-åtgärder, för att lägga band på en tillverkning, som så lätt urartar till en källa för fördärf; och det säkraste medlet har befunnits vara att, genom det af lag-stadganden frambragta sakernas tvång, förvandla tillverkningen till en fabrikation i stort.
Tvånget har legat i en hög beskattning, hvilken gjort det omöjligt att med fördel tillverka annorlunda än vid stora fabriker, där den största möjliga produkt kan erhållas med minsta åtgång af råämnen och bränsle.
Sålunda har i England bränvins-fabrikernas antal — icke genom lag-bud blifvit inskränkt, utan — inskränkt sig sjelf till 13 stycken; i Danmark är det 101, i Norrige 32; och antalet synes öfverallt visa en benägenhet att minskas.
Detta förhållande är synnerligen fördelaktigt för bevakningen öfver tillverkningens mängd och för stats-inkomsten däraf, emedan de kontrollerande tjenstemännens antal sålunda kan vara mindre, än om bräneriernas antal vöre stort.
Säfskilitd Utdfcblhls Éétdhittinth Mi) $.
Det har nemligen befunnits, att enda tillförlitliga kontrollen varit att låta oafbrutet upmäta den mängd bränvin, som afverkats; ali annan kontrollerings-method har funnits osäker och otillräcklig.
Att i Sverige bygga kontrollen endast på denna grund är för närvarande Ogörligt.
Den exempellöst stora mängd brännerier, som här funnits och, ehuru minskad, ännu finnes så stor, att det väcker främlingars förvåning, tillåter icke en tanke på möjligheten att särskildt öfvervaka hvarje bränneri och för dagen mäta dess produktion.
Att med ett penn-drag utrota allt, hvad små brännerier heter, kan ej heller påtänkas, då så många intcressen, så många vanor och öfvertvgelser lägga oöfvervinneliga hinder däremot, åtminstone ännu.
Men å andra sidan kan ej heller Sverige, om det skall kunna någonsin hoppas en grundlig förbättring i det olyckliga tillståndet, afsäga sig det enda medel, som andra folk funnit verksamt.
Redan länge har, genom sakens natur-eniiga gång, en hop verkliga bränvinsfabriker tillvarit i landet; och lör att deras, med det allmännas fördel mera öfvensstämmande, interesse må förlikas med den mindre tillverkningens, har Utskottet trott nödvändigt vara att för framtiden, åtminstone den närmaste, ilpställa två olika systemer för rättighet, mätnings-sätt och kontroll.
Det ena omfattar de mindre brännerierna, som drifvas med eldens verkan omedelbart på pannan, och hvarför de hufvudsakliga föreskrifterne dels här framför äro föreslagna, dels ytterligare skola utvecklas.
För denna klass af brännerier måste mätnings-grunden blifva pannans rymd; och ingen annan lämplig kontroll å averkningen lärer kunna utfinnas.
Men då så är, mäste också, för att kunna uppdraga en grans emellan klasserna, ett maximum för den tillåtna pannan be stämmas, likasom ett minimum för de stora bränneriernas tillverkning.
I annat fall kunde
,de gripa in på hvarsandras område och kontrollen blifva gäckad; och afståndet emellan den enas maximum och den andras minimum måste äfven blifva betydligt.
Då^ det är på ång-bränneriéts fält, som upfinnings-gåfvan egentligen öfvar sig och kan hoppas att hitta icke hittills anade förenklingar och förbättringar, så kan följaktligen ångas användande vid de små, efter panne-rvmden beskattade verken icke medgifvas; hvaremot inom den andra klassen, de stora bränneriernas, hvilkas tillverkning oafbrutet upmätes, ingen ting behöfver föreSkrifvas om redskapens storlek och beskaffenhet; och de kunna således få drifvas med eller utan ånga, efter ägarens behag.
Att ett minimum för de mindre brännerierna äfven fastställes, vore väl mindre nödvändigt, då erfarenheten visat, att ett ganska inskränkt antal af brännerier med pannor under det föreslagna minimum finnas i riket.
Men då det mest lärer vara med mycket små pannor, som smyg-bränning i aflägse trakter bedrifves, torde det vara nödigt att föreskrifva ett minimum, såsom Utskottet redan föreslagit.
Att bestämma de större bränneriernas dagliga tillverkning témligen högt, eller åtminstone lill det belopp, hvarvid Utskottet för närvarande ansett sig böra stadna, Särskilda Utskottets betänkande No 8.
29 torde befinnas alldeles nödvändigt, om icke hela den grund-tanke, hvarifrån Utskottet utgått, skall blifva ofruktbar.
Såsom redan nämndt är, har bränvins-tillverkningen allestädes, där hon fått sjelf utveckla sig utan sammanblandning med andra näringar, sträfvat att samla sig uti få och stora fabriker, emedan de ensamma förmå tillgodogöra rå-ämnenna på det fördelaktigaste sätt och sålunda ensamma äro i stånd att utgöra en hög skatt och ändock afyttra varan, utan att antingen fordra ett öfverdrifvet pris därför eller sälja henne till ett, hvarmed tillverkarne i sjelfva verket icke skulle finna sin möda och rå-ämnena ersatta, i fall de riktigt beräknade dessas värde.
Det är just denna brist på beräknings-tvång och beräkningsförmåga, som ofta gör en tillverkning^ smått så menlig både för den enskilde och för samhället i dess helhet; och Utskottet är af den öfvertygelse, att om man vill framkalla en verkligen i stats-ekonomiskt hänseende nyttig bränvins-fabrikation, bör det minimum, hvarigenom hon antager sin utmärkande karakter och utträder utur kretsen
,af små-bränneriet, icke sättas så lågt,' att gränsen lätt öfverhoppa? och en förblandning med dén klass, från hvars ofördelaktiga natur meningen är att skarpt utbryta henne, kan komma i fråga.
Utskottet tvekade således i början, huruvida det ens skulle vara rådligt att föreslå minimum så Ijlgt, som här nedan synes; och skulle ett lägre antagas, så är det att befara, att en fabrikation upstode, sorn icke ägde den åsyftade karakteren, utan föranledde uppkomsten af en stor mängd små fabriker, hvilkas kontrollering efter det föreslagna sättet skulle medtaga en allt för dryg del af den inflytande skatten och blifva mycket svår att verkställa.
Då Utskottet äfven föreslagit ett tillverkriings-mflmmMwi för den större bränvins-tillverkningen, har detta mindre skett af stats-ekonomiska skäl eller af öfvertygelse om bestämningens nödvändighet, än för att icke alltför mycket oroa dem, hvilka icke genast förmå fatta, genom hvilka medel bränvins-tloden rätteligen kan hämmas, utan förskräckas för den öfversvämning, som de tro komma att finnas, blott' någon äger drifva bränvins-tillverkning till hvad mängd han vill.
Om minimitillverkningen bestämmes till 300 kannor, är hon likväl icke högre tilltagen, än att hon. kan med en 15 kannors panna, drifven med ånga, åstadkommas.
Utskottet föreslår, på dessa grunder, att den minsta tillverkning på dygn i större bränneri, för hvilken anmälan får ske, vare 300 kannor, och den största 1000 hannar, 6-gradigl bränvin, edil i medeltal under månad räknadt.
Den vunna produktens mängd är naturligtvis, hvad man vill beskatta; och upgiften är att kunna utfinna denna mängd.
Bibehållande af det förut här i Sverige brukliga sättet att antaga viss afverkning af viss redskap på en gifven tid har, såsom ofvan synes, Utskottet varit nödsakadt att föreslå för den mindre bränvins-tillvcrkningen, ehuru osäker denna grund för beräkningen är; det stora antalet af sådana brännerier gör någon annan och säkrare-kontroll omöjlig.
Men när Särskilda Utskottets Betänkande N:o 8. nu frågan blifver att söka en beräkning och kontroll för den större tillverkningen elier fabrikationen, blifver pannans storlek en alldeles otillräcklig grund.
Den hittills kända och brukliga ång-redskaps afverknings-förmåga är redan så omöjlig att beräkna efter dess storlek, att denna ensam, antagen såsom grund, skulle gifva ett ganska felaktigt och förvillande resultat; och då man besinnar, att just det slags redskap är ett fält för dagliga nya upfinningar, måste man inse, att redskapsstorlekens antagande till grund för beskattningen af brimim-fabrikation redan ur detta skäl icke kan påtänkas.
Det tillförlitligaste medlet att afhjälpa denna svårighet har befunnits vara att utröna, huru mycket som verkligen tillverkas; och man har sökt två utvägar till detta utrönande.