Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att alla Militär-befälhafvare- samt Regements- och Korps-chef s-befatt ningar, hvilka blifva lediga under liden intill beslut med anledning af För svar s-kommittéens åtgöranden blifver fattadt med afseende på landtförsvarets organisation, mätte tillsättas endast på «tills vidare förordnande», så framt icke Kongl. Majit skulle anse lämpligare att låta flere eller färre af förenämnda ledigbli/vande befattningar std tills vidare otillsatte och de härigenom sålunda besparade lönerna tillfalla Statsverket.
Om remiss till sammansatta Stats- och Ekonomi-Utskotten anhålles.
Stockholm den 28 November 1862. G. M. Stjernsvärd. Motioner hox Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 129. 335 J6:o 129.
Af Herr Stjernsvärd, finnsta?
Massrita, angående målskjutningars införande inom rikets alla socknar samt beväringsmanskapets förpligtande alt deri deltaga emot befrielse från vapenöfningar, m. m.
Uti det, Kongl. M;ij:ts Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof bifogade, utdrag af protokollet öfver landtförsvars-ärenden den 14 Juni 1862 före kommer ett af Chefen för Landtförsvars-departementet afgifvet yttrande angående de, sedan förra riksdagen bildade s. k. skarpskyttekorpserne innehållande
Departementschefens förordande af sagde korpsers fortsatta tillvaro på nfrivillighetens grund», således med godtycket och sjelfpröfningen till regulator af tjenstgörings-åligganden, jemte dess tillstyrkan af, dels ett till 75,000 R:mt uppgående anslag i och för de frivilliga skarpskyttarnes förseende med målskjutningsgevär, dels utlemnande från Kronans förråd till skarpskyttekorpsernes disposition af 20,000 exercisgevär, dels rättighet för s. k. skarpskyttar, att under vissa anförda omständigheter varda fritagna från beväringsmanskapets vapenöfningar.
Då likväl, enligt mina åsigter, hvad här ofvan förekommit utgör ämne till förundran och ogillande, har jag häraf hemtat anledning att icke allenast afstyrka Rikets Ständers bifall till hvad sålunda tillstyrkt blifvit och på grund häraf i den Kongl.
Propositionen blifvit upptaget, utan äfven i sammanhang härmed i motionsväg afgifva ett förslag, som icke nu inträffat, så framt icke omnämnda omständigheter detsamma föranledt.
Såsom belysning och motivering af såväl det ena, som det andra, utbeder jag mig att till en början få anföra följande:
Sverige, det gamla Sverige, är en stat, som med undantag af få korta perioder, alltid egt, ännu eger, och, efter hvad jag hoppas, allt framgent skall komma att ega en konstitutionel monarkisk styrelseform.
Hos oss kunna dynastier utdö eller bortsopas af folkviljan, men de böra samtidigt härmed ersättas af nya; den ene Konungen dör, men härvid bör alltid kunna utropas: »lefve Konungen».
I slutföljd härmed böra vi i politiskt hänseende tillvägagå på enahanda sätt, som man i det enskilda lifvet förfar, nemligen att icke leka med elden, med allt brännbart, med allt som kan underminera, förinta den styrelseform, som, enligt min fasta öfvertygelse, är den enda som passar, som kan lyckliggöra vårt samhälle.
Skulle således till och med en Konung upphöra att vara monarkiskt sinnad, så tillkommer det folket, nationen, att 336 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 129. icke följa dess fotspår.
Han är som statsmagt icke att anse blott såsom en individ, utan äfven såsom en kontinuitet af en lageidig magtfullkomlighet.
Efter detta förord ber jag få anföra motiverua till min ofvan uttalade förundran och mitt ogillande af hvad i det omordade Statsråds-protokollet, angående skarpskytteväseudet förekommer, och som på sätt och vis sanktionerar, hvad som, enligt mina begrepp, inkonstitutionel! innefattas >\ hela skarpskytte-inrättningen.
Jag har sagt att Chefens för Landtförsvars-departementet af mig antydda förfaringssätt gifvit mig anledning till förundran.
Jag hade nemligen trott att då en kommitté (den s. k.
Landtförsvars-kommittéen) af Konungen blifvit tillsatt och ännu fungerar i och för afgifvande af ett betänkande, rörande landtförsvarets fullständiga ordnande, samt Chefen för Landtförsvars-departementet derjemte, uti ofvan anförda Statsrådsprotokoll, sjelf tillkännagifvit sig »vara förhindrad att afgifva något nytt förslag för »ordnandet af försvarsverket till lands, innan Kommittéens betänkande i sin helhet »blifvit till Konungen öfver!emnadt», så har det måst förundra mig, att allt detta oaktadt, samme
Departements-chef, oafsedt dess af mig här citerade yttranden till protokollet, förordat en institution af den mest genomgripande natur, utan att dervid taga i betraktande, att om Rikets Ständer skulle bifalla det af honom uttalade »^1», så blefve det nära nog omöjligt att stoppa hvad en gäng blifvit lössläppt — en institution, hvilken uti vår krigsmagt skulle införa ett hittills inom densamma okändt, grundlagsenlighet saknande element; ett element hvaruti icke ingår de bindande pligtenliga åligganden, som, enligt mitt förmenande, böra inom hvarje stadgadt lagbundet samhälle utgöra ett oeftergifligt vilkor för bildandet och tillvaron af dess krigsmagt, dess väpnade styrka, så framt densamma skall kunna påräknas såsom medel till den inre säkerhetens och lagarnes upprätthållande, till den uationela sjeHständighetens och oberoendets bevarande mot yttre fiendtliga angrepp.
För alt styrka rättsenlig— heten af hvad jag här anfört och påstått, ber jag att få fästa uppmärksamheten på följande:
Jag har sagdt att skarpskytteväseudet, som det nu finnes konstitueradt, för sig saknar grundlagsenlighet.
För att finna sanningen häraf, måste man först göra sig ett klart begrepp om hvad som bör och måste förstås med benämningen krigsmagt?
Derunder kan och bör intet annat förstås än ett flertal medborgare, som ega militärisk organisation, d. v. s. äro indelade i bataljoner, kompanier o. s. v. samt besitta den färdighet i manöver, exercis och kunskap i vapnens bruk, att de i enlighet med taktikens fordringar kunna uppträda såsom stridande trupp.
När skarpskyttekorpserne nu hafva förenämnda organisation och ega eller åtminstone äro afsedde att förvärfva omförmälda egenskaper, så äro de ju att anse såsom integrerande delar af krigs— magten.
Do i Sverige organiserade skarpskyttekorpserne utgöra således en del af Sveriges, med andra ord af rikets krigsmagt.
Nu säger 14 § Kegeringsformen att »Konungen eger högsta befälet öfver rikets krigsmagt till lands och sjös».
Eger
Han likväl Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
337 likväl sådant befäl öfver våra, med »frivilligheten» till grund samt med godtycket och sjelfpröfningen till regulator af tjenstgörings-åligganden, befintliga skarpskyttekorpser?
Jag tror det icke och är öfvertygad om bifall till detta mitt svaromål från hvar och en, som egnar ämnet erforderlig uppmärksamhet.
Att hafva högsta befälet öfver en krigsmagt, en krigshär, en väpnad styrka, utgöres icke blott af rättigheten att göra sig åtlydd, då det på en paradplats gäller befallning om »skyldra gevär, lör fot gevär, defilering i parad» o. s. v., utan äfven att efter godtfinnande lagenligt sammandraga, upplösa (hemförlofva), förflytta och förlägga dit man anser nödigt, äfvensom att afväpna hela eller mindre delar af omordade krigsmagt, krigshär, ordna dess tjenst— göringsförhållanden samt, då högste befälhafvare*) är Konungen, tillsätta befäl (bestämma befordringarne), och detta, af grundlagen fullkomligt konstitutionelt-monarkiskt, Konungen tillerkända högsta befäl öfver rikets krigsmagt, eger Han icke, ej en gång öfver de officielt gillade, af Chefen för Landtförsvars-departementet till fortsatt tillvaro förordade skarpskyttekorpserne, med frivilligheten till grund, således med godtycket och sjelfpröfningen till regulator af tjenstgörings-åligganden; ännu mindre eger Han detta befäl öfver de, under benämningen ((enskilda sällskaper» auktoriserade skarpskyttar, och hvilka af ingentig hindras att gifva sig samma militär-organisation, som de förstnämnda.
Af hvad jag nu anfört, förmodar jag vara ovedersägligen ådagalagdt att skarpskytteväsendet med «frivilligheten» till grund samt godtycket och sjelfpröfningen till regulator af tjenstgörings-åligganden, för sig saknar grundlagsenlighet och hvaraf som corolarium följer, att en institution, fotad på ofvan antydda grunder, icke kan eller bör ingå i beräkningarne rörande rikets försvarskrafter.
Denna institution kan derjemte antagas — värre har skett — att förr eller sednare utbilda sig till en militärmagt i staten bredvid den legala krigsmagten och med intressen, som skulle kunna sätta dem båda i konflikt med hvarandra.
Skarpskyttekorpserne med «frivilligheten» till grund samt godtycke och sjelfpröfning till regulator af tjenstgörings-åligganden, skulle derjemte föröka vår krigsmagt med ett truppslag af ytterligare en olika natur till de fyra hvaraf den redan till stort mehn, är bestående, nemligen indelda, värfvade med ständig tjenstgöringsskyldighet, värfvade med inskränkt sådan (Wermlands Fältjägare) samt bevärings-trupperna.
Slutligen vill jag icke lemna oanmärkt, att vid det närvarande skarpskytteväsendet förekommer ett förhållande, som, enligt mitt förmenande, är oförenligt med disciplinarisk ordning och befrämjandet af god militärisk anda.
Af den officiela tidningen har jag nemligen erfarit, att i tjenst varande subaltern-officerare, jag tror till och med under-officerare, hvilka samtlige genom lagar och reglementen fått sig mindre magtpåliggande, med deras innehafvande tjenster förenade funktioner anvisade och hvilka de den ena dagen äro påräknade att fullgöra, icke förthy blifvit förordnade till öfverbefälhafvare för skarpskyttekorpser, hvarigenom de den andra dagen utöfva en befälsmyndighet af vida högre betydenhet än deras tjenster på stat tillkommer och hvilka sålunda härigenom kunna komma att kännas såsom ett Bill. till Ii.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 43 338 Motioner hos Ridderslcapet och Adeln 1862.
N:o 129. slags degradation.
Yäl kan en person pä theaterns tiljor utan menligt inflytande den ena dagen utföra rolen af högre militärbefälhafvare, till och med af furste, och den andra af helt underordnad person; men så är icke fallet i det verkliga militärlifvet.
Må likväl, utaf hvad ofvan anfördt blifvit, ingen hemta anledning till den förmodan, att jag skulle vara afvogt sinnad mot nationalbeväpnings-principen, utförd vid ordnandet af vårt landtförsvar.
Jag är i berörda afseende alldeles oförändrad.
Och hvad jag härutinnan tänkt och verkat, derom bära riksdagsförhandlingarne från och med 1848 års riksdag ett ojäfvigt vittnesbörd.
Jag upptog frågan, då den ännu icke hade opinionen för sig, då oaktadt »rätt och sanning», förföljelse och orättvisa blef min skörd för det af mig, utaf brinnande fosterlandskärlek och genom nedlagda, från all egennytta skiljda mödor, år 1848 framlagda, på en genomförd nationalbeväpnings-princip sig grundande förslag till förändrad organisation af landtförsvaret.
Jag afsåg icke med detsamma erhållandet af en tillfällig popularitets föga afundsvärda hurrarop eller hvad som nu kan påräknas af dem, som ifra för den omordade principens genomförande, icke uti konstitutionel monarkisk, utan polegarkisk, efter min uppfattning icke samhällsbåtande rigtning, och hvilket gör att jag uppträder emot densamma, ehuru jag är nära nog öfvertygad om det skrän, som från vissa håll härigenom emot mig skall uppstå.
Detta hindrar mig likväl icke att handla i öfverensstämmelse med min öfvertygelse — enda driffjedern och rättesnöret för min riksdagsmanna-verksamhet — förvissad, att hvarje lugnt tänkande, icke genom tidnings— prat i ett slags svindel försatt medborgare, och ibland hvilka jag räknar i första kategorien flertalet af Ridderskapet och Adelns medlemmar, skall finna och medgifva att jag handlar i fullkomlig konseqvens med mina förra åtgöranden, då jag motsätter mig och afstyrker förverkligandet af denna slags nationalbeväpnings-princip der frivilligheten ligger till grund samt godtycke och sjelfpröfning utgör regulatorn för bestämmandet af tjenstgörings-åligganden, och i stället vidhåller nämnda princips utförande i den rigtning, der grunden utgöres af bindande, pligtenliga åligganden, med andra ord i den syftning, som innefattas i maximen »land skall med lag byggas.»
När nu likväl ingen högre än jag kan glädja sig åt den sannt fosterländska rörelse, som lyckligtvis hos nationen numera uppstått för landtförsvarets byggande på nationalbeväpning, synnerligast som mina egna offentliga åtgöranden och förslag möjligen i någon mån bidragit att framkalla densamma och det endast är genom en grundligt genomförd militär-organisation med denna till fundament, som det för oss är möjligt erhålla ett rikets behof och tillgångar motsvarande landtförsvar, så anser jag, att det vore, minst sagdt, ofosterländskt att icke söka till, att af sagde rörelse draga allt det gagn, som för rikets sannskyldiga nytta samt försvaret af fosterjord och sjelfständighet dragas kan.
Det är af denna anledning jag anhåller att i denna Motioner hos Ridderskapei och Adeln 1862.
N:o 129, 330 rigtning få göra följande förslag, som, i händelse det af Rikets Ständer gillas, genom underdånig skrif else måtte underställas Kongl. Maj:ts sanktion: l:o.
Bestämmes såsom ett kommunalt åliggande, att en Målskjutningsförening skall inrättas inom hvarje socken af riket, hvilken till öfning bör sammanträda hvarje söndagseftermiddag, när årstid och väderlek sådant tillåta. 2:o.
Målskjutningarne skola verkställas under uppsigt af en i socknen eller i dess närhet boende officer, under-officer eller korporal af indelda Arméen eller annan behörigen qvalificerad person (folkskole- eller gymnastiklärare), biträdd af 2:ne soldater, båtsmän eller i beväringsåren befintlige, tjenlige personer, hvilka samtlige för sina åligganden ega rätt till lämpligt traktamente aj allmänna medel.
Målskjutningen verkställes i noggrann öfverensstämmelse med exercis-reglementets föreskrifter. 3:o.
Till begagnande af skjutföreningarne öfverlemnas åt hvarje församlings socken-nämnd nödigt antal, till målskjutning lämpliga, infanterigevär med bajonetter, efter beräkning af Tio gevär på hvar hundrade man, som i skjutöfningarne komma att deltaga; deremot åligger socknen att, hvarest naturlig skottvall icke finnes, inrätta och underhålla en dylik, jemte nödvändiga målskjutningstaflor. 4:o.
Hvar och en person bekostar sjelf den ammunition, som af honom förbrukas.
Ammunition erhålles af Kronan på socken-nämndens reqvisition, emot samma betalning den kostar Statsverket (cirka 2 öre R:mt för hvarje skarp patron). ä:o. Målskjutningen verkställes, dels med, dels utan påsatt bajonett, på samma distanser, som för infanteriet äro bestämda. 6:o.
Under Fem år, räknadt från den 1 Januari 1863, så framt krigstillstånd icke under tiden inträffar (eller ock tills vidare), äro samtliga klasser af allmänna beväringsmanskapet befriade från allt uppbåd till såväl vapenöfning, som annan tjenstgöring mot skyldighet, således bindande, pliglenligt åliggande, att årligen deltaga i socknens skjutöfningar.
Uteblifvande från skjutöfningarne utan laga hinder, äfvensom ohörsamhet och sjelfsvåld, bestraffas med böter, som af socken-nämnden användes till uppköp af ammunition.
Första bevänngsklassen blifver dock fortfarande som hittills inmönstrad och dervid införd uti för ändamålet upprättade rullor samt fördelad, efter hvad af Kongl.
Maj;t faststäldt blifver, på stående härens inom länet förlagda olika vapen, med tillkännagifvande för hvar och en särskildt, hvilket vapen, regemente, bataljon, kompani (sqvadron, batteri), han vid uppbåd lill tjenstgöring kommer att tillhöra, eller om han endast kommer att anses såsom disponibel.
Inträffar deremot krig, så inträder genast tjenstgöringsskyldighet för 340 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 18(12.
N:o 129. beväringsmanskapets alla fem klasser och hvilka böra utgå i den ordning och till det antal, Konungen inom hvarje län nödigt pröfvar. 7:o.
Hvar och en inom socknen boende vapenför mansperson, som utträdt ur beväringsåren, eger och bör uppmuntras till, att i socken-skjutöfningarne deltaga. 8:o.
På Statsverkets bekostnad utdelas årligen på hvar hundrade man, som t socken-skjutöfningarne deltaga, följande premier, nemligen. 1 å 12 Spec.
Summa 15 premier, utgörande R:mt R.dr 168.
Således för 100,000 man hvartill Fern klasser beväring räknas och hvilka samtliga ega skyldighet att i skjutöfningarne deltaga, 168,000 R:dr.
Härjemte tilldelas hvar och en, sorn erhållit högsta premiet, en medalj, att bäras såsom ständigt utmärkelsetecken.
Den som erhållit medalj, kan icke vidare tilldelas högre pris, än det lägsta.
I händelse mitt här afgifna Förslag skulle bifallas, blefve, efter 5 års förlopp, påföljden deraf följande: l:o.
Fem klasser beväring (cirka 100,000 man) skulle under nämnda tid hafva erhållit en fullkomlighet i skjutfärdighet och deraf föranledt förtroende till deras för strid afsedda vapen, som ingalunda förvärfvas, ej heller kan förvärfvas under 2:ne års bevärings-vapeuöfniugar.
Derjemte skulle genom förfaringssättet vid en noggrann målskjutnings reglementariska verkställande, den tillräckliga vana hafva vunnits i gevärets handterande, i lystring åt kommando-ord, i vändningar, äfven något i marcher, hvars fullständigare öfning i öfrigt allt för väl kunde ske på målskjutnings-mellantiderna, att hvar och en af det omordade antalet personer kunde vid infallande krig och efter den samling under fanorna, som minst 14 dagar före krigets utbrott bör kunna påräknas, bestämdt och säkrare bibringas nödig soldatbildning, än våra under hela beväringsåldern nu endast 30 dagars vapenöfning underkastade l:sta och 2:dra beväringsklasser.
De fördelar man behagar påstå att förenämnda vapenöfningar medföra, äro blott chimeriska.
Det enda positiva vid dem äro ändamålslösa kostnader för så väl Staten som de enskilde, jemte en högst betydlig, ehuru onödig, tidspillan för de sednare. 2:o.
Blefve det efter all sannolikhet icke blott landets i beväringsåren varande befolkning, som i de föreslagna skjutöfningarne komme att deltaga, utan derjemte ett stort antal af de ur nämnda ålder utgångne, hvilket skulle blifva af stor fördel och nytta vid en blifvande organisation af lokalförsvaret.
Bland verkande orsaker Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
341 till ett mangrannt deltagande i skjutföreningarne, äro de anslagna premierna, hvilka, dels såsom hedersbelöningar, dels som materielt förvärf kunna påräknas hafva sin påföljd.
Enskilda intresset har alltid utgjort en drifkraft, den gör det ännu mer under vårt materialistiska tidehvarf
Den är en häfstång, hvaraf man alltid kan på räkna verkan.
Det mål man med premierna vinner, bör således undanrödja alla betänkligheter vid deras belopp. 3:o.
Romme bestämmandet af skjutöfningarnes verksamhet till söndagseftermiddagar att medföra den dubbla fördelen, att inga dagsverken blefve borttagna från jordbruk och näringar samt att en tid, som vanligtvis egnas åt sysslolöshet och kroglif, blefve upptagen af en nyttig, fosterländsk och helsosam sysselsättning. 4:o.
Romme en årlig besparing för Statsverket att inträffa af cirka 600,000 R:dr, eller under fem år af 3,000,000 R:dr.
Derifrån bör likväl afdragas 168
R:dr i årliga premier för hvar hundrade man, eller för 100,000 man 168,000
R:dr, således på fem år 840,000 R:dr; ytterligare, aflöning åt målskjutningens ledare samt gevärsreparations-kostnader o. s. v., hvilket sammanlagdt gör, att Statsverkets besparingar endast upptagas till 2,000,000 R:dr. 5:o.
Romme för landtbruks- och näringsidkare en årlig besparing i utgifter att ega rum för de 600,000 dagsverken, som genom beväringsmanskapets vapenöfningar nu för dem gå förlorade, eller under loppet af fem år 3,000,000 dagsverken, som, utförde i penningar å 1 R:dr 50 öre, gifva den icke obetydliga besparingen i de enskildes utgifter af icke mindre än fyra och en half: millioner R:dr.
Någon särskild ökad utgift för målskjutningsgevär bör icke ifrågakomma då refflade gevär icke äro nödiga vid målskjutningen? inöfvande, utan till detta ändamål allt för väl kan, ja till och med hör, begagnas slätborrade i förråden befintliga, för krigsbruk icke mera ifrågakommande, gevär.
Stockholm den 28 November 1862. G. M. Stjernsvärd. 342 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 130. -Bq 01, A billi:- I; - i,/il .Ulli;!-!!.!* ,10 lii H‘.*l ' Mi/i.i-im -ii-, .idi.tfi lii X:o 130.
Af Grefve Björnstjerna, Carl IVVngmis?
angående en gemensam
Öfverstyrelse för rikets samtliga läroverk, m. m.
Olämpligt är visserligen, i allmänhet, att förändra nyss utfärdade förordningar, innan dessa ens kunnat visa huru de verka, men om en stadga sä allmänt ogillas, som 1859 års Skolordning, torde det vara en skyldighet tillse att den icke längre än oundvikligt är qvarstår, till verklig skada för det uppvexande slägtet.
Bristerna i denna förordning äro, enligt min förmening, i korthet följande:
Elementar-läroverken sakna gemensam Öfverstyrelse.
De utbilda sig derföre, hvart och ett i sin egen rigtning, utan allt samband med hvarandra, med folkskolan, med universitetet eller med tillämpningsskolorna.
Inga stadgar finnas hvarigenom skolan befrias från mindre lämpliga eller utarbetade skollärare.
Sväfvande och olämpliga straffbestämmelser förhindra all verklig skoldisciplin och framkalla beklagansvärda tilldragelser.
Ungdomen öfverånstränges och håg för studier qväfves genom mångläseri samt öfverdrifvet hemarbete.
Kristendoms-undervisningen är föråldrad, den börjar med Lindbloms katekes och slutar med en annan, ännu tråkigare utanlexa, dogmatiken.
Kursen i mathematik är fullständig, men kan ej med nuvarande ringa timmtal genomgås, än mindre praktiskt föreläsas.
Bristande repetition försvårar all verklig historisk eller geografisk kunskap.
In^ gen den ringaste undervisning meddelas i vår egen statsförfattning; ett fel som intet annat fritt land torde låta komma sig till last.
Onödig tid användes på filosofi; nödig logik borde i samband med modersmålet meddelas.
Den alltför öfvervägande vigt, som fästes vid grammatikans inpluggande, förvandlar språkstudiet till en odräglig minneslexa, som icke medför någon förmåga att förstå hvad som läses. 6 grammatikor på en gång, alla med 100-tals reglor och 1,OOO-tals undantag, månne detta icke är mer än nog att drifva, äfven den flitigaste yngling, till förtviflan.
Genom att börja med latinet i 5:dje klassen delas skolan redan der i 2:ne li - Motioner hos liidderskapet och Adeln 1862.
343 nier, med andra ord, vid 11 års ålder uppmanas gossen att bestämma sitt blifvande lefoadsyrke.
De båda klassiska språken, latin och grekiska, upptaga ensamme lika mycken tid som mathematik, lefvande språk, historia, geografi och naturvetenskap tillsammans; lägges härtill hemlexorna, samt de hvarje vecka återkommande latinska uppsatserna, torde utan öfverdrift kunna antagas, att de båda döda språken upptaga halfva skoltiden.
Jag medgifver latinets stora värde, vill således ingalunda borttaga det ur skolan, men tror början dermed kunna uppskjutas till S:te klassen, utan att kursen derföre skall behöfva särdeles förminskas, svnnerligast om latinskrifningen inskränkes till, hvad den bör vara, formlärans inöfvande.
Att offra 5 timmar i veckan på grekiska, när mathematiken i samma klass blott får 4 och historien 3, kan icke försvaras.
Grekiskan är icke, som latinet, grunden för något lefvande kulturspråk.
Dess läsande bör således upphöra att vara »obligatoriskt» och kan utan skada uppskjutas till 6:te eller 7:de klassen.
Engelska sättes, på klassiska linien, i jemnbredd med hebreiska, ingendera är anbefaldt.
Då emellertid nästan alla gossar önska läsa engelska, borde detta språk blifva obligatoriskt i stället för grekiskan.
Skolan gör för litet för att lifva sinnet och stärka kroppen.
Vapenöfningar böra derföre anbefallas, åtminstone i alla 5- och 7-klassiga skolor.
Jag inser alltför väl att det för Rikets
Ständer vöre lika omöjligt som olämpligt att sjelfve ingå i någon utförlig granskning af 1859 års Skolordning; men öfvcrtygad att betydliga förändringar deri måste vidtagas, om det uppvexande slägtet skall undgå faran förvandlas till andligt och kroppsligt försvagade »pedanter», vågar jag vördsamt föreslå att Rikets Ständer till Kongl. Maj:t anmäla behofvet af: l:o.
Öfverstyrelse för rikets samtliga läroverk. 2:o.
Att undervisningen, ända från folkskolan till universitetet, eller tillämpningsskolan, utgör ett sammanhängande helt. 5:o.
Att skollärare vid viss ålder, eller under vissa omständigheter, bör vara skyldig att, med pension, afgå. 4:o.