Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen ven för våra rikaste mecenater, men vi få Intryck från en fotvandring kommo vi till det nya badhuset; det är ej stor- artadt, men snyggt ocb bekvämt.
Vattnet luktar beundra mästerverket gratis, och det är vac- g e n o m Nordsjælland.
så salt och friskt och från simbassängen bar man kert så!
Upptecknade för » Idun » af A.
den härligaste utsikt af hafvet och på andra A. Forbes » På väg från Stenbrottet », Wil- sidan den svenska kusten.
Man ser Kulla-Gunnars- II.
Hornbæk.
liam Orchardsons » Master Baby » och John torp i sin park, Vikens lilla täcka fiskläge, Laverys » Dam i brunt » gifva oss goda prof Höganäs med sina fabriksskorstenar m. m. ocb " J \ jr 12 k 14 år sedan var Hornbæk endast ett fiskläge.
På de smala, oregelbundna gatorna längst borta reser sig Kullen i en blånande på allvaret och den säkra penselforingen i den med den alnsdjupa, fina sanden gingo endast dager.
Detta haf befares ständigt af alla slags engelska målarekonsten.
Främst bland alla står fiskarena, deras hustrur och barn; husen hade ej båtar och jag räknade ej mindre än 50 segel på dock den gamle mästaren G. F. Watts, Eng- fått verandor, man såg ej brokiga, ljusa toaletter, en gång.
Det var en praktfull anblick, som jag lands förnämste porträttmålare, hvars verk pry- såg ej bicyklar och droskor.
Det var först några aldrig glömmer.
unga konstnärer, som funno vägen hit.
Holger Vi tyckte, att vi fått nya krafter af det sköna da väggarna i Kensingtons-museet i London, Drachmann och hans syster fru Erna Juel Han- badet, och lade oss nu helt » europeiskt » rak långa och hvilken, trots sina 79 år, ännu förmår att sen samt målaren Kröyer voro bland de första.
i sanden och sågo och sågo.
Vi ville ej lämna med ungdomlig säkerhet föra penseln.
Mästa- Drachmann besjöng också härifrån det älskade detta ställe; vi kunde ej se oss mätta på dessa ren röjes i de här exponerade porträtten af hafvet.
Detta haf, som han gifvit oss med in i blåa oroliga böljor, ej slita oss från vågskvalpet, våra lugna rum med hela dess tjusning och om- som sjöng den ljufvaste melodi: en sång om oro » Miss Violet Lindsay, markisinna af.
Grand- bytlighet.
I hans dikter brusar och skummar och lugn, om evig omväxling och evigt enahanda.
by », af » Lady Soiners » och af » Sir Edvard det som vid Hornbæks strand, vi se de glittran- Långa, långa vågor kommo, stötte mot stranden Burne-Jones ».
Man är ju oförmögun att dö- de sollysta böljorna, de högt gående oroliga vågor- och kastades tillbaka för att uppslukas af andra, ma om porträttlikheten, men det är själ och na.
Och Kröyer gaf oss fiskarena — solbrända Jag tänkte på Bergsöes dikt: lefvande lif i återgifvandet — det ser man.
och härdade, med den kloka betänksamma » Bölja mot kust, hvar kommer du från,, blicken i ögat.
De hafva varit ute i många Äfven hans » Evas skapelse », med devisen: hvar är din urbild, säg hvar är din källa, väder och hafva fått känna på både ondt och » Och morgonstjärnor sjöngo och alla änglar säg, när du klagar hvem suckarne gälla?
godt dessa, som sitta vid » Stokken i Hornbæk *.
jublade af glädje », är ett praktstycke af djup Bölja mot kust. » Det är också detta fiskläge, som fru Erna Juel och gripande effekt.
Hansen beskrifvit i sin roman Thérése Kierulf.
Och så hvilade vi präktigt efter promenaden Härigenom blef Hornbæk kändt i Köpenhamn Gå vi öfver till de franska konstnärerna, och år efter år kommo allt flera för att njuta här i den varma sanden.
Vi hade sett mycket af den friska luften, som blåser in från Katte- nytt i dag, gjort bekantskap med Sundet, med så stanna vi ovillkorligt i stum beundran fram- gat, för att bada de salta hälsosamma baden, Helsingör, med Kattegat och Hornbæk och hade för Adolphe Bouguereaus praktfulla stora tafla ej blifvit besvikna.
Vi hade sett ett nytt land för att njuta af Plantagens skugga och lugn.
» Pärlan ».
En skönare kvinnofigur må vi er- Snart var hvarje större fiskarkoja under somma- lika olikt Smålands allvarliga bergsbygd som känna att vi sällan, om någonsin, skådat i Blekinges täcka skärgård och norra Skånes om- ren befolkad af landhungriga köpenhamnare och det uppstod pensionater, hvaraf nu finnas flera; växlande skogsbygd.
Vårt inre hade vidgats, färger, måhända i antikens marmor.
Sc blott blifvit klarare och ljusare af de nya skönhets- dessa rena linier, dessa oskuldsfulla lemmar till den gamla » Kroeris byggdes en matsal och en glasveranda, nya villor växte upp och de intrycken.
Vi lågo där, tills kvällen kom och vi och den skära kyskhet som hvilar öfver an- fylldes alla.
I fjol fick man ett badhus och sågo fyrarne tändas.
De två fyrar, som visa gästernas antal påstods vara öfver 1500 under seglaren vägen in i Öresund: Kullens fyr och siktsdragen.
Skön är denna kvinna, så att de blir betagen och detta af sina bästa käns- man den egentliga badsäsongen (15 juli — .1 sept).
fyren på Nakkehoved.
De blinkade så vänligt Hornbæk är således ryckt ur sin lugna tillvaro, båda fredliga stjärnorna, de togo godnatt af de lor.
Man ser, att man har en stor mästare men kommer man som vi i början af juni, mär- trötta vandrarne, som ändtligen måste begifva framför sig, en af idealets banerförare.
Han ker man ej mycket däraf.
Strömmen har ej sig till sitt härberge för att sofva ut och hämta är representerad af endast denna tafla, men ännu infunnit sig och befolkningen är sig lik.
krafter till en ny dag med nya intryck.
det är också en äkta pärla.
Strandbon här har samma sega hållande på —: * gamla sedvänjor och bruk som slättbon i Skåne, En annan framstående fransk målare är och det bekommer honom intet att se hela denna Puvis de Chavannes, hvilken hemma åtnjuter skara eleganta hufvudstadsbor — han tar intet intryck däraf.
Sommargästerna, de lefva sitt lif, stort anseende.
Det är » Den förlorade sonen » och befolkningen lefver sitt på alldeles.samma han här hitsändt, och det är ett ämne som X. '
• • sätt, som de gjorde det för 50 år tillbaka.
icke behöfver vidare utläggning.
Taflan är rea- I konsthallen.
listisk, men af gripande verkan, enkel, men På Kroen äter man alldeles förträffligt vid (Forts.) talar sanningens osminkade språk och manar en utmärkt table d ' hote.
Här åto vi middag.
Ännu stod det stora hästskobordet ganska tomt, till eftertanke.
veriges hufvudstad har visserligen någon där voro endast några få, som redan haft tid Jjeon Bonnat är en af samtidens störste gång förr haft exposition af utländska att draga sig från hufvudstadsbullret.
Utanför var en trädgård — • af sand!
Några buskar och mästares arbeten, men aldrig i sådan omfatt- konstnärer.
Som våra läsarinnor måhända känna, träd hade fått fast rot och gåfvo en behaglig ning och en så värderik som den, hvilken nu begagnade sig prins Eugen under sin vistelse i skugga, men rabatterna på den dåliga gräspla- Paris för några år sedan af hans utmärkta led- nen voro af den rena, hvita hafssanden, och jag vid vår stora konst- och industriutställning såg med medlidande på de stackars plantorna, bländar våra ögon.
Att så framstående konst- ning.
Bonnat har hitsändt en tafla som bör vara som voro satta där.
På eftermiddagen gjorde närer med europeiskt rykte som en Bonnat, honom särdeles kär, nämligen porträttet af hans vi en promenad längs hafstranden — denna långa en Bouguereau, en Detaille och en Watts, den egen mor.
Se blott på dessa gamla ögon, som sandstrand, som följer hela Europas västkust senare Englands nu lefvande största färgkonst- blicka med så oändlig kärlek fram där ur den och som under namn af La ' plage är så mon- dain vid de belgiska och franska badorterna, när, låta sig representeras med några präk- mörka ramen.
Det är moderskärlek, känd och men som man föga aktar på i Skåne och Dan- tiga dukar, därför hafva vi sannerligen icke förstådd, och man ser tydligt den sonliga, var- mark.
Den lägsta delen sköljes alltid af vågor- oss själfva att tacka.
Förtjänsten däraf till- ma känsla, som under verkets fullbordande in- na, så att den ständigt är fuktig; här var lättast kommer helt och hållet prins Eugen, den älsk- spirerat konstnären och fört hans säkra och att gå.
Jag var alldeles hänryckt öfver denna fina sand, som rann genom fingrarna, när man värde furstlige konstnären, som under sin ut- eleganta pensel.
tog den i handen.
Den var så mjuk och hvit, rikesresa i fjor lyckades intressera de förnä- Ett annat porträtt af Alex Dumas fils tyc- man frestades att gå barfota och låta foten sjunka ma storheterna inom konsten för vår utställ- kes icke vara riktigt fullbordadt, men äfven djupt ned i den.
Stranden var betäckt af tång, musselskal och snäckor, af hvilka många för ning och förmå dem att frångå sin vanliga det röjer den store mästaren.
mig ovanliga.
På vågornas territorium — om jag stolta isolering.
Man hade hyst ett hopp att sä få se nå- så får kalla ebb- och flodområdet — växer natur- Låtom oss nu, ärade läsarinnor, efter att gra af Edouard Detaille ' s präktiga bataljmål- ligtvis intet, men på kanten ofvanför växer först ha tagit i betraktande det bästa af hvad ningar, men man fick nöja sig med hans duk- marhalmen, denna växtlighetens sista utpost.
Sträf är den som kiselsanden, af bvilken den den skandinaviska konsten frambragt, också tigt målade » Trumpetare » från den förste Na- hämtar sin näring.
Storväxt och kraftigt står beundra det främsta af hvad den internatio- poleons dagar.
Något är bättre än intet, isyn- det, detta märkvärdiga gräs, som tycks lefva af nerhet när detta » något » är ett litet mäster- den finmalda stenen.
Längre upp på stranden nella utställningen har att bjuda på.
äro planteringarna.
Det är egendomligt att se I den engelska salen finna vi sålunda flere stycke för sig.
de furor, som stå närmast stranden.
De äro dukar, hvilka specielt böra fästa vår uppmärk- Albert Besnard utställer tvänne charmant låga som buskar och ofta af den märkvärdigaste målade kvinnoporträtt, hvaraf det ena är en form; somliga stammar äro liksom knutna i en samhet för den mästerliga teckningen och icke ögla, andra hafva S-form — alla hafva tjocka minst för den praktfulla färgen, i hvilken egen- ytterst förnäm och karaktäristisk bild af än- stammar och grenarna ut mot marken, de hafva skap man lätt spårar en släktskap med den kegrefvinnan v. Essen, född Gyldenstolpe.
ej kunnat växa högt som sina lika gamla bröder gamla nederländska och italienska skolan.
Sc Till sist, bland dc mer anmärkningsvärda, längre bort.
De ha ju tagit emot stormarnas blott på denna Sir Edvard Burne-Jones ha stora vi Dagnan-Bouveret, hvilken utställer ett fmn prinsessan Ingeborgs hembygd.
Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af HULTMANS CACAO Redan 1888 intygade prof. Joh.
238 förtjusande barnporträtt, troligen af ett af den kände damfourniseurens Worth i Paris, hvil- ken taflan tillhör.
Af de tyska konstnärerna är det måhända få som fullt tilltala vårt konstsinne.
Den o- jämförligt främste målaren här är den gamle bayraren Franz von Lenbach, som är en konst- när af den gamla gedigna skolan, och hvilken i sitt målningssätt och sin färgbehandling starkt påminner om de flamländska målarna.
Schlott på detta ståtliga porträtt af den åldrige furst Bismarck, där han står i den mörka ryttarkap- pan med hjälmen på hufvudet öfver de bu- skiga ögonbrynen.
Det är en öfverdådig kraft i såväl gestalten som ock i målningssättet.
En stor och mycket grann tafla, som ådra- ger sig en viss uppmärksamhet, är A. von Werners » Tyske kejsaren lyckönskar Moltke på hans 90-åriga födelsedag », men något högre konstvärde har den icke.
Det är en porträtt- tafla med en massa lysande uniformer, band och stjärnor, en uppvisning efter ceremonimä- starens upprop, men för öfrigt säger den in- genting.
Det är blott en dekoration för en tom vägg i en stor slottssal och därmed punkt.
Af de belgiska målarne ber jag att få på- peka Emile Wauters stora och briljanta por- trätt af Madame Somzée och hennes halfvux- ne son, den senare till häst.
Isynnerhet är madame Somzées toalett beundransvärdt väl utförd i alla detaljer.
Af de här representerade ryska målarne står ovedersägligen Elie Bepin främst.
Hans stora tafla » Saporogiska kosacker, skrifvande ett groft svar på en skrifvelse från sultanen » är af dråplig verkan.
Se blott på dessa vilda säl- lar!
Hvilken fröjd af speglar sig icke i deras upphetsade anleten öfver att så här på veder- börligt a f s t a n d få utslunga en massa otidig- heter mot den hatade turken.
Det är lif och lust och karaktär i denna målning.
Tecknin- gen är gjord med mästarhand och hvilken färg sedan!
Den är helt enkelt briljant.
De öfriga främmande konstnärerna, de span- ska och italienska, försvara väl sina platser, om de äfven icke kunna jämföras med de franska och engelska.
Iduns läsarinnor böra dock ej försumma att göra deras bekantskap, ty det förtjäna de.
Hvarje land och folk har sin särskilda smakriktning och sitt sätt att sé tingen.
Om vi nu till sist, ärade läsarinnor, skulle företaga en hastig vandring genom skulpturaf- delningen.
I själfva centrum af konsthallen är en rund sal, där hufvudmassan af skulp- turverk äro uppställda, omgifna såsom sig bör, af fagra blomplanteringar och rabatter.
Dess- utom äro här och hvar i målningssalarna äf- ven åtskilliga skulpturarbeten placerade.
Bland våra svenska hildhuggare intager otvif- velaktigt den aflidne Per Hasselberg främsta rummet.
Hans härliga och formsköna » Snökloe- kan » höjer sina fina lemmar i salens midt och hans, af grekisk renhet adlade » Näckrosen » hvilar i plastisk mjukhet nära intill.
Vackrare konstverk i marmor ha vi icke skådat i Sverige sedan Sergels och Byströms dagar.
John Börje- son framvisar sina bästa arbeten, hvaribland hans » Bröderna », statygrupp i brons, är af stor skönhet.
Fru Agnes Kjellberg-Frumerie har här en förtjusande grupp » Amor och Hy- men », en karaktäristisk byst af Aug.
Strind- berg samt en vacker vas med en luftig älfdans.
Teodor Lundberg har många förträffliga arbe- ten, hvaribland särskildt böra nämnas hans » Sorg » och hans » Vågen och stranden », den senare IDUN 1897 törst efter att finna den hos kvinnan.
De göra allt för att vinna den, och en gång funnen, taga de den så oupphörligt i anspråk, att den, såvida dess källa ej är riktigt djup och äkta, snart skulle sina.
De föredraga den sympatiska kvinnan framför skönheten och den rikt begåfvade, ja ofta äfven framför den, som kan gifva dem soci- al framgång.
Och om vi fråga dem, skola de uppriktigt svara er, att den egenskap hos kvin- nan, som mest fängslar mannen och håller hans kärlek kvar, är hennes sympati.
Först ocb sist älskar mannen att tala om sig själf.
Der är eget, huru detta enda ämne aldrig blir uttömdt eller innehållslöst, då däre- mot alla andra snart trötta och upphöra att be- haga.
Nej, om sig och sina egna intressen skulle mannen kunna tala från nu och till domedagen och fortsätta äfven in i evigheten, om tillfälle gåfvos honom.
Men för att tala, så måste man ha en åhörare, eljes blir det tråkigt i längden, och denne åhörare måste visa intresse, eljes blir man irriterad.
Då en åhörare blifvit funnen, som är lika ifrig att höra allt, hvad som säges henne, som han är att utgjuta sig, då bon glä- der sig öfver hans framgångar och triumfer ocb sörjer öfver hans motgångar, då har han det för- ståndet att erkänna, att hans lycka är enaståen- de, och han klänger sig så fast vid en sympati- serande kvinna som ostronträdet vid klippan.
Sympatien består inte endast i att höra på utan att afbryta, att le, då du ler, att beklaga, då du gråter, utan med den menas ett beräknande af ens lynne och sinnesstämning, med ett ord ett fullständigt förstående allt igenom.
Hos den sant sympatiserande kvinnan har himlen nedlagt den underbara gåfva, som kallas takt.
Hon för- står din karaktär och undviker allt, som kan på något sätt rubba din jämnvikt; hon vet, när hon bör tala eller tiga, uppmuntra eller be- klaga.
Hon kan gifva dig ett bättre omdöme om dig själf, än du någonsin kunde komma ut med på egen hand, och detta utan det minsta smicker eller falskhet.
Hon kommer dig att känna genom en slags omedveten instinkt, att det måste finnas något hos dig, som är värdt hennes stora intresse för dig; men hon låter dig aldrig komma på det klara med, att Af våra svenskar är det egentligen Alf hon har samma milda, vänliga intresse äfven för Valländer, som med framgång kastat sig på den öfriga mänskligheten.
denna konstart och exponerar en stor massa Folk förundrar sig öfver att vackra flickor ofta konstverk i keramik.
Man må ingalunda in- få gå ogifta och komma på den föga afundade billa sig, att detta är godtköpsarbete.
Ähnej, » öfverblifna kartan ».
Jag svarar, att af nittionio fall på hundra är orsaken härtill deras brist de ställa sig ganska högt i pris, från 800 francs på behag.
Ingenting kan ersätta detta.
ned till 80 och 50 francs.
De äro konstverk Säkert är, att mången sympatisk kvinna har den- na gåfva från födelsen.
Hon har vanligen från och äro värda att betraktas såsom sådana.
Vi sluta nu vår vandring genom konsthallen, vaggan blifvit begåfvad med ett ömt hjärta och en fullkomlige osjälfvisk natur.
Men hvarje flicka och vi kunna ju komma öfverens om, att den kan förvärfva sympatiens gåfva, om hon föresät- varit både nöjsam och lärorik.
Milda harmo- ter sig det; och hemligheten är i sig själf myc- niska färger och mjuka rena linier inverka ket enkel, ehuru den ej är lätt att utöfva.
Hon måste lära att ställa sig själf fullkomligt i bak- alltid välgörande på sinnet och skärpa icke så grunden, t. o. m. i sina egna tankar, och hon litet blicken för skönheten i naturen därute måste älska sin nästa mer än sig själf.
Detta och lifvet i det bullrande världsvimlet omkring är en läxa, som ofta läres blott genom smärta oss.
Låtom oss gå om och om igen, genom och tårar; men en gång lärd, är den hennes för alltid.
Hvad under, att sympatien är den mest till- årets storartade konstutställning. '
Det hafva vi dragande egenskap en kvinna kan besitta, och att en godt af och ännu är långt kvar på sommaren.
sympatisk kvinna äger sitt köns största behag?
De egenskaper, som göra henne till detta, äro framsprungna ur de vackraste karaktärsdrag, en stackars mänsklig natur någonsin kan besitta och i dem ingår något af det gudomliga.
nyss inköpt af vår konstälskande monark för att införlifvas med dennes enskilda samlingar.
Hvad säga ni, mina damer, om denna Ida Mattsons förtjusande statyett i marmor?
Konst- närinnan kallar den » Mamma ».
Är den icke innerligt söt!?
Se hur det lilla barnet sträc- ker ut armarna, öppnar läpparna, liksom för att framjollra det käraste, första och mest lätt- lärda ord i världen.
Det är i sanning ett älskligt arbete och som väcker stor uppmärk- samhet.
Af danska skulptörer fästa vi oss särskildt vid A. W. Saabys » Susanna inför rådet » och V. Bissens » Atalanta öfvervunnen i kapplöp- ningen med Hippomenes ».
Bissen anses ju som vårt grannlands främste konstnär på skulp- turens område.
Äfven Carl Johan Bonnesens » Från hunnernas tid » tilldrager sig en berät- tigad uppmärksamhet.
Hvad som alldeles särskildt bör intressera damerna, är denna rikhaltiga samling af fran- ska och äfven svenska skulpterade prydnader, hvilkas läckra former och sköna färger smeka det konstälskande ögat.
Och det är små konst- verk.
Det är sådana kända franska artister som en Albert Dammouse, en Auguste Dela- herche och en Erneste Leveillé, som här räckt konstindustrien handen och lånat den sina emi- nenta talanger, för att åstadkomma något hel- gjutet godt.
Se blott på dessa vaser, med emaljering och de finaste målningar, se på denna magnifika fruktskål, på dessa fat och jardiniérer i rosa, färgad kristall med emalje- rade orchidéer, på dessa charmanta vinkannor i renaste grekiska stil och erkänn, att allt detta är sann och stor konst och värdt vår be- undran.
* - Några ord om sympati.
Af Hetty Wing.
» Gif d e m ett r u m!
» &gt; V / varför beundrar hvarje man så mycket fru •y V Blank? » hördes en gång en flicka fråga.
» Hon har varit gift två gånger — och hon hade I nummer 28 af Idun förekommer en artikel en mängd anbud — och jag har aldrig träffat en » Gif dem ett hem », som är beaktansvärd, men man, som inte ansett henne fullkomlig.
Och få vi härmed påpeka för eder en annan, därmed dock kan hon snarare kallas ful än vacker; hon sammanhängande fråga, i hopp att ni tager den är hvarken kvick eller rolig, är inte särdeles under debatt, ej en, utan flere gånger, om det liflig och har ingen egentlig stil på sig.
Hvad skall hafva åsyftad verkan.
I städerna och sär- kan skälet vara?
Det synes mig som trolleri. » skildt i Stockholm bygges det ena palatset efter — Och mannen, hon vände sig till, svarade:.
det andra med praktrum, men för barnen och » Det är ett mycket enkelt trolleri.
Hennes makts särskildt tjänarinnorna tankes ej vidare, utan få de hemlighet ligger i, att hon har så mycken sym- de sämsta och mörkaste rummen, då de förra pati för andra. » borde hafva de luftigaste och soligaste.
De En i sanning ganska enkel egenskap.
Och dock, senare få vanligen intet eget rum, utan en ge- bur verkligt sällsynt!
I de flesta fall äro män- nomgångsskrubb, helt och hållet mörk eller nästan niskorna så upptagna af sig själfva och sitt eget, mörk, där de ej kunna vistas annat än nattetid att de ha hvarken tanke eller intresse att offra eller hafva en stund för sig själfva.
på andra.
Och ändock är hela mänskligheten i Huru olämpligt, minst sagdt, detta är, torde ej så stort behof af sympati.
behöfva påpekas för tänkande, om sina tjänande Männen besitta så sällan denna egenskap själf- systrar måna husbondfolk, men icke dess mindre är det så, ty det har blifvit en följd af lyx, där va, att det är antagligen därför, de ha en riktig
239 den ej bör vara, samt tanklösa, själfviska bygg- herrars och byggmästares åtgöranden.
En änd- ring härutinnan borde vara ett värdigt mål att sträfva för, och i hopp ni beaktar saken, tecknar högaktningsfullt — X.
— För a t t.
nej, vet du, hon är omöjlig!
genom skogen.
Snart kommo de ned till ång- — Jaså, tycker du det?
Ja, jag kan då lika båtsbryggan och där satte de sig på en bänk, gärna bjuda Anna Falkengren.
just lagom för fyra personer.
— Nej, men Sigrid, det är rysligt!
Saltsjöns böljor glittrade så lockande; några — Käre Magnus, det är ju du själf, som tycker seglare syntes långt i fjärran.
Allt var så tyst att jag borde bjuda någon, men kanske du också och högtidligt, endast myggen var besvärlig.
* bestämt hvem det skall vara.
I så fall får du — Tror ni det händer ofta, att fyra fullstän- säga mig hennes namn, ty jag kan naturligtvis digt lyckliga människor sitta tillsamman, som vi icke gissa det.
nu göra?
— utbrast Klara och blickade med ett Ui * n o t i s b o k e n.
— Ahjo, Sigrid, nog kan du det, nog vet du hvil- soligt leende från sin fästman bort till det andra Det blifvande unga furstehemmet.
Prin- ken af dina väninnor, som för mig betyder mer paret.
sarnes palais vid Gustaf Adolfs torg undergår än allt annat på jorden.
— Nej, — svarade Sigrid — oftast finnes det nu som bäst en omfattande restaurering, och Magnus vände sig emot Sigrid med ett bön- väl någon liten tanke, som aggar ocb plågar.
prinsarne Carls och Eugens komfortabla ung- fallande uttryck, och han fortsatte ifrigt: — För ögonblicket är det väl endast myggen, karlsvåning två trappor upp har blifvit fullstän- — Nog vet du, att det är Klara Malm som som stör harmonien, — inföll Isidor i det han digt utrymd; möbler och mattor ha utflyttats, jag älskar.
Jag tror också ocb hoppas så inner- anställde hetsjakt efter de bevingade fienderna.
och i rummen har en hel här af snickare, tapet- ligt, att mina känslor äro besvarade.
Jag har — Det blir bäst att vi tända våra cigarrer, — serare och dekoratörer ryckt in.
Det är i denna dock icke vågat, tala ännu, emedan framtiden föreslog Magnus.
— Du har väl icke svårt att våning, tillökad med några rum åt såväl högra varit så oviss, men nu, Sigrid, nu har allt ljus- fördraga cigarrök, Klara?
som vänstra sidan, som prins Carl och hans nat för mig, nu kan äfven jag tänka på att hem- — Nej då, visst icke!
unga brud skola residera.
föra en brud till våren och därför ...
O, hur De båda herrarne blossade snart af alla kraf- Det tinga paret skall komma att förfoga öfver jag älskar henne, hur jag trängtar efter att få ter.
Klara sträckte fram sitt hufvud, så att hon 18 ä 19 rum.
De vackraste bland dessa vetta sluta henne till mitt bröst för att i ljufva som- blef riktigt omhvärfd af röken.
Sigrid däremot åt Gustaf Adolfs torg.
Här märker man bl.