Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rättegångsbalken stadgar, tillställd en af Hofrättcns ledamöter till föredragning, åligge denne, att saken för sådant ändamål bereda; skolande han förthy tillse, om rättens beslut öfver invändning eller annan fråga i rättegången tarfvas, innan dom i hufvudsaken går, eller om något eljest iakttagas bör, innan saken till slutlig pröfning förekommer, samt derom utan, dröjsmål hos rätten anmälan göra. § 4.
Då alla förberedande åtgärder, som nödiga funnits, blifvit vidtagna, skall föredragande ledamoten, på sätt i 22 kap. 1 § Rättegångsbalken sägs, författa skriftlig berättelse och deri noga upptaga påslåendet, hvarpå rättegången sig grundar, hvad Underrätten i saken dömt, så ock hvad sedan i Hofrätten tillkommit.
Denna berättelse skallså inrättas, att den klart utreder sakens sammanhang; och varde tillika utmärkt å hvad ställe i handlingarne det finnes, som i berättelsen omtalas.
Deri fter skola de frågor bestämdt utsättas, som Holrättens, v Lag-Viskottets Utlåtande, N:<> 51. 7 pröfning underkastade äro, och sist kiiagsm® upptecknas efter den tid, de inkommit.
Föredragande ledamoten skrifve berörde berättelse under; hvarefter densamma bör, på sått 2 § i åberopade kapitel bjuder, till parterrte utlemnas. § 5.
Ej må sådan begäran sedan upptagas i annat fall, än att bevisningen ej varit kunnig eller att tillgå eller anledning till dess företeende ej förefunnits förr än efter den tid, här ofvan sagd är, i hvilket fall, derest berättelsen emellertid utfärdad blifvit, dock iakttagas bör hvad som är föreskrifvel genom Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1802, angående skyldighet för den part, som, efter berättelsens utfärdande, önskar förete bevis, att, vid underskriften, derom göra förbehåll, eller söka mundtligt förhör. § 6.
Sedan till Hofrätt inkommet mål blifvit till afgörande föredraget, låte rätten uppläsa det beslut, som under dess skärskådande kommit, hvad parterne i Hofrätten anfört jemte hvad af öfrige handlingar för målets kännedom af rätten anses nödigt; hvarefter målet bör i stadgad ordning till pröfning företagas. § 7. Hvad nu gällande lag och författningar annorledes stadga, än -ofvan föreskrifvet blifvit, kommer att till all verkan förfalla.
Stockholm den 11 Augusti 1851. 1 STOCKHOLM. Östi.und &
Berling, <85L l lag-Ulskollels Betänkande, Jfs 32.
M 32.
Ank. till Exp.-Ulsk. (leii 15 Aug. 1851, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om dels afskaffande af vadepenningar och revisionsskilling, dels utsträckning af tiden får anmälande af missnöje emot Hof-Rätts
Dom och Utslag; och dels förändring i lagens stadganden om rättegångskostnad.
Ofver dessa motioner har Hedervärda Bonde-Ståndet infordrat Utlåtande af Lag-Utskottet, som, vid fullgörande af Utskottets åliggande i denna del, anser sig först böra besvara frågan om afskaffande af vadepenningar, eller de belopp, sorn den, hvilken vill vädja emot
Underrätts Dom, enligt 1 och 15 §§ i 23 Kap. Rättegångs-Balken, sådane de lyda i Kongl. Förordningen den IB April 1849, skall erlägga, och hvilka belopp, utgörande i Härads-Rätt tre och i RådstufvuRätt fem daler, Domaren, som dömt, jemlikt berörde Kapitel 19 §, får behålla, antingen motvädjade beslutet gillas eller ej.
Eric Ericsson från Gefleborgs
Län, hvilken framställt yrkandet angående vadepenningarnes upphörande, har, såsom skäl derföre, hufvudsakligen anfört, att de förlorat sin ursprungliga betydelse, samt kunde ej eller ur annan synpunkt nu mera försvaras.
Men om än det förra är sannt, kan deremot Utskottet icke medgifva riktigheten af det senare.
Betydelsen var nemligen i fordna tider densamma, som sjelfva ordet vad i egentlig mening innebär:
Parten och Domaren slogo sig emellan vad, huru saken i högre Rätt skulle aflöpa, men
Domaren höll vanligtvis dubbelt emot Parten och den, som tappade, gaf ut vadet, hvaraf den andra tog ena tredjedelen, och återstoden skiftades emellan den, sorn pröfvade domen och häradet.
Redan före 1734 års lag hade likväl det gamla vadsättet kommit ur bruk, så att, likasom nu sker i enlighet med berörde lag,.
Parten blott vädjade och Domaren tog vadepenningarne, ehvad domen fastställdes eller icke.
Men lika litet som vadet, betraktadt från dess ursprungliga betydelse, är förenligt med nu rådande åsigter i afseende på förhållandet emellan Domare och Parter, lika litet synes den förändring, som i denna del egt rum, böra leda Bill. till R.
Prol. 1830 & 1831. 7 Sami, I Afd., 32 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, JYs S2. till omförmälde ofgifters upphörande.
Utan att ingå i forskning, angående orsakerne till berörde förändring, anser sig Utskottet endast böra erinra, att dessa avgifter för närvarande i sjelfva verket ej kunna betraktas annorlunda, än såsom en vedergällning för de skriftliga hänvisningar till talans fullföljande, som meddelas den vädjande, derför Domaren icke lärer vara mindre berättigad till ersättning, än för annat hans lika beskaffade expeditionsbesvär.
Om, på sätt man äfven hört anmärkas, dermed jemväl kunde förekommas, det saker, Utan fög, dragas från den ena instansen till deri andra, så synes häri ligga ett ytterligare skäl för afgifternas bibehållande; enär det skäligen icke kan påstås, att något obilligt band å rättsökande dymedelst blifvit lagdt, helst den fattige utan afgift eger påkalla högre Domstols pröfning; och den, som eger tillgång, icke lärer aT så obetydliga afgifter, som de ifrågaställde, afhållas från fullföljd af en sak, om hvars rättvisa han är öfvertygad; hvaremot den, hvilken hellre öfvergifver sin sak, än uppoffrar dessa ringa belopp, i allmänhet måste antagas sjelf inse det han saknar fog att densamma fullfölja.
På dessa grunder blef det vid 1844 års Riksmöte väckta, lika beskaffade, yrkande, som ifrågaställa, af Rikets Ständer afslaget; och då enahanda åsigter hos samtlige Riks-Stånden äfven gjorde sig gällande vid den reform i Domstols- och rättegångsväsendet, som vid sista Riksmöte beslutades, ligger deruti ett ytterligare skäl för Utskottets vördsamma tillstyrkande, att någon förändring i lagens stadganden om vadepcnningar icke må ega rum.
Derefter förekomma frågorne a) om revisionsskillings afskaffande, och b) om förändring i tiden för anmälande af missnöje emot Hof-Rätts Dom och Utslag.
Dessa frågor torde nemligen böra i ett sammanhang behandlas, enär lagens stadgande i omförmälde hänseenden återfinnas i 1 § af Rättegångs-Ralkens 30 Kap., samt sednare frågan i viss mån blifvit ställd i beroende af den förra.
Men deraf följer ock, att Utskottet till en början måste yttra sig derom, huruvida revisionsskilling bör afskaffas.
Efter hvad antydt blifvit, stadgas i berörde lagrum, att den, som vill söka att Konungen må pröfva Hof-Rätts
Dom och Utslag, som i hufvudsaken fallit, skall i Hof-Rätten insätta revisionsskilling, utgörande 200
Daler eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar.
Ifrån denna skyldighet är likväl, jemlikt åberopade Kapitels 6 §, den befriad, som ej har SOO daler; och anmärkes här äfven, att nedsättning af revisionsskilling endast skall ega rum i civile mål; Lag-Utskoltets Betänkande, JU S2.
Denna skyldighet skall emellertid, efter hvad nu blifvit af ofvanbemälde Eric Ericsson jemte Riksdagsfullmäktige Tobias Lind från Bohus Län samt J.
Lekberg från Örebro Län anmärkt, vara i högsta måtto obillig och orättvis.
Den drabbade nemligen mera hårdt den fattige, än den rike; det vore ej eller rätt, att Parter böra vidkännas dylika utgifter för att kunna få anlita den högsta Domaremakten, serdeles som behofvet deraf oftare måste inträda, sedan en instans blifvit indragen; och såsom ett band på trätlystnaden behöfdes ej ifrågaställde afgift, enär 16 § 30 Kap.
Rältegångs-Balken stadgar ett högt ansvar för den, som utan skäl drager mål under Konungens pröfning; hvarförutan Eric Ericsson förmenat, att de skäl han, för afskaffande af vadepenningar, anfört, jemväl gälla mot revisionsskillingens bibehållande.
I detta förmenande ligger likväl ett misstag.
Skyldigheten att nedsätta revisionsskilling har nemligen ett helt annat ursprung, än vadepenningarne.
Deras fordna betydelse är äfven anmärkt; de härleda sig ifrån vår äldsta lagstiftning, långt innan instans-ordningen hade hunnit utbildas.
Revisionsskillings erläggande påbjöds deremot först efter det Hof-Rätten stiftats; och afsigten dermed var uppenbart den, att förekomma måls obehöriga dragande under Konungen.
Åf denna anledning bibehölls den äfven af 1734 års lagstiftare; och försigtigheten bjuder, att ej eller nu helt och hållet afskaffa densamma.
Visserligen kan det ej förnekas, att bäst vore om så kunde ske, men fara är, att Högsta
Domstolen då komme att öfverhopas med en sådan mängd mål, att de omöjligen medhunnes, så framt icke samma Domstol kom att arbeta på flera afdelningar; hvilket åter påkallade ett vida större antal ledamöter, än för närvarande finnes; ty något lämpligare, återhållande medel härutinnan har icke blifvit föreslagit, och det är ej eller lätt att upptänka.
Emedlertid tror Utskottet, att den summa, som nu erfordras, kan betydligen nedsättas, utan att ändamålet förfelas.
Derigenom blefve det lättare för den mindre behållne, att kunna anlita Högsta Domaremakten; och då andra parter, än de, som dertill ega tillgång, ej behöfva insätta penningen, samt revisionssökande få insatta penningar åter, om Konungen ändrar Hof-Rättens dom, torde anleduingarne till klagan öfver orättvisa i denna del äfven dermed minskas.
Utskottet anser således, att den nu föreskrifne summa bör nedsättas till hälften; men ehuru Utskottet således endast på så sätt kan understödja motionärernes framställning i afseende på revisionsskillingen i allmänhet, finnér sig likväl Utskottet deraf föranlåtet, att föreslå en förändring i inskränktare syftning.
Till de mål, hvari revisionsskilling för närvarande nedsättes, höra de, som angå frågor rörande inteckning i fast egendom.
Olika åsigter derom, huruvida 4 Lag-Ulslcollcls Betänkande, M 32 nedsättning skall i desse mäl ske, har väl tillförene bland Domare varit rådande; men åsigterne hafva blifvit ense, sedan Kongl.
Majit, genom utslag uti ett serskildt mål den 26 September 1827, förklarat, att omförmälde mål äro att hänföra till dem, som, enligt 30 kap. 1 § Rättegångs-Balken, böra, efter nedsättning af revisionsskilling, i underdånighet fullföljas.
Det synes dock, som om berörde lagrum, då det talar om Hof-Rätts dom och utslag, som i hufvudsaken fallit, endast skulle hafva afseende på egentliga rätts-tvister; och dertill lärer icke en väckt fråga om inteckning kunna hänföras.
I följd deraf och då man icke bör utsträcka tillämpningen af ifrågaställde stadgande längre än ovilkorligen nödigt är, anser Utskottet lagstiftningen böra, för omförmälde mål, göra ett undantag.
Beträffande dernäst frågan om tiden för anmälande af missnöje mot HofRätts dom och utslag, så delar Utskottet den af Tobias
Lind uttalade åsigt, alt nu stadgade tid är alltför kort och att den således bör göras längre.
Det har nemligen rätteligen blifvit anmärkt, att sju dagar, efter det Hof-Ralten utgifvit domen eller utslaget, är, för aflägsne boende parter, otillräcklig för delfående af beslutet, för samlande af revisionsskilling och missnöjes-anmälans insändande; och derföre har äfven Lagberedningen föreslagit, att tiden måtte utsträckas till 20 dagar.
Denna tidsbestämmelse är, efter Utskottets omdöme, ock lämplig; och Utskottet får alltså, på grund af hvad sålunda blifvit anfördt, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte besluta; Dels att 1 § 1 momentet af 30 Kap. Rättegångs-Balken skall erhålla följande, förändrade lydelse; livar, som söka vill, att Konungen må pröfva Ilof— llätls dom och utslag, som i hufvudsaken fallit, gifve det skriftliga tillkänna i Hof-Rätten, innan klockan tolf å tjugonde dagen, den oräknad, dä utslaget föll, och sätte der til lika in etthundrade daler eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar.
Dels ock en författning, hvarigenom förklaras, att för att hos Konungen fullfölja talan emot Hof-Rätts beslut i frågor rörande intecknings vinnande i fast egendom, nedsättning af penningar, efter thy i I § 30 kap.
Rättegångs-Balken sägs, icke erfordras.
Det återstår således för Utskottet att yttra sig öfver frågan om förändring i lagens stadgande om rältegängs-kostnad.
Denna fråga är jemväl vackt af Eric Ericsson. Lag-Utskottets Betänkande, Jtä 52. 5 Ericsson.
Utgående från den princip, att hvad som blir slutlig dom måste anses vara det rätta, har han yrkat ändring i de stadganden i 21 kap.
RättegångsBalken, som tillåta qvittning af rättegångs-kostnaden i andra fall, än då parterne ungefär lika mycket vunnit och tappat.
Desse fall äro: om saken finnes hafva varit så mörk och tvifvelaktig, att man till rättegång skälig orsak haft; om man sin vederpart på edgång kommit, och om man har Underrätts dom för sig, men tappar i Hof-Rätt, der domaren ej finnér de omständigheter i något mål vara, att endera ändå rättegångskostnad gälda bör.
Utskottet kan emedlertid icke tillstyrka den föreslagna förändringen i dessa stadganden.
De äro, efter Utskottets öfvertygelse, grundade på rättvisa; och derföre afstyrkes bifall å ifrågaställde yrkande.
Af Herr Grefve Sparre, E., med tillkännagivande, att han ej varit tillstädes, då förestående Utlåtande beslutades.
Af Herr Ek: »Då någon motion ej varit väckt om förändring i sättet för fullföljd af frågor om inteckning; och då dessutom dessa frågor, såsom innefattande tvist emellan parter om vinnande af sakrätt i fast egendom, uppenbarligen äro att hänföra till sådana mål, hvilka icke få dragas under Konungen i annan ordning, än 30 kap. 1 g R.
B. stadgar, har jag ej kunnat instämma i tillstyrkandet af den förklaring, angående omförmälda frågor med fullföljd, som majori teten förordat.»
Brot. 1R50 & 1851. 7 Sami., 1 Afd., 32 Häfl. 2 STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOlI.
BECKMAN, 1851. Ltg-VttkotUls Betänkande, foa 51. 1 N:o 53.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 19 Ang. 1851, kl. 3 e. m.
Betänkande i anledning af väckta motioner om rättighet för qvinna att vid viss ålder blifva myndig.
Dessa motioner äro väckta hos höglofl.
Ridderskapet och Adeln af herr Hjerta, L. J., hos vällofl.
Borgare-ståndet af herr Winge, P. E., och hos hederv.
Bonde-ståndet af riksdagsfullmäktigen Johannes Nilsson från Skåne.
Ehuru bcmälde motionärer öfverensstämma i den åsigt ali ogift grinna bor af lagen förklaras vara myndig vid viss alder, äro de likväl icke ense om hvilken ålder må anses den lämpligaste för myndighetens början.
Då nemligen herrar Hjerta och Winge i sådant afseende föreslagit 25 år, har Johannes Nilsson ansett qvinnan böra uppnå fulla 30 år, innan henne kan anförtros vården om sina angelägenheter; hvarförutan den förstnämnde, för att, i händelse att hans berörde förslag bifalles, tillvägabringa enhet och sammanhang i lagstiftningen, yrkat att, med ändring af 8 kap. 1 § och 9 kap. I1 § Giftermåls-balken, stadgas måtte det äger qvinna, vid äk» Bih. till K. SI.
Fröt. 1850 $ 1851.
T Sami., 1 A/d., 33 Ilä/S. 1 f 5g Lag-Uljkolleis Betänkande, N:o ST. lenskaps ingående, sluta sådant förord, “hvarigenom hon lagligen kommer att anse» såsom målsman i afseende på den egendom hon före eller under äktenskapet ärfver eller förvärfver*.
Till stöd för nu ifrågaställde förändring af lagens stadgande i 19 kap, 2 § Ärfda-balken, att ogift qvinna af hvad ålder som helst, skall stå under förmynderskap, är hufvudsakligen anfördt: af herr Hjerta: att nämnde stadgande innefattade ett hinder för ett fullkomligare uppnående af det med de sednast utfärdade fabriks- och handtverks- samt Jhandels-ordningarne åsyftade ändamål,, att qvinnor, som ega slöjdfärdighet och handelsvana, må blifva i tillfälle att, under helsans och kraftens dagar, oberoende af andra, kunna spara för ålderdomen, enär endast myndig qvinna kän draga fördel af nämnde författningar; samt att omförmälte stadgande vore oförenligt med rättigheten för enka att, redan vid 16 års ålder, sjelf råda öfver sig och sitt gods. af herr Winge: att, af lagstiftarens medgifvande att qvinna skall ärfva lika nied mannen och således få ega mer än tillförene, följer att han “ansett henne nu mer än förr förstå sig på att förvalta egendom*, ty af “rättigheten att ega följer skyldigheten att förvalla11;: hvadan rättigheten att “ärfva d. v. s. få något, utan att få förvalta detsamma,, vore en omening inför sunda förnuftet“;: att så länge stadgandet i 19 kap. 2 § Ärfda-balken funnes till “den lika arfsrätten vore till sin verkan förintad“, enär qvinnans ställning derigenom snarare blifvit försämrad, alldenstund hon nu mera “betraktas såsom en dyrbarare vara än förr“, och derföre är “exponerad för flere och angelägnare spekulanter*; att hon, under närvarande förhållanden, kan anses för “endast en sak, låt vara en varelse^ dock ej en menniska"; att om hennes samhällsställning kommer att fortfara, om man icke “erkänner henne» värde såsom menniska" och tillåter henne “att tänka och handla förnuftigt och fritt*,, fara är att “familjen helt och hållet skall upplösas", och att “alla de sedliga grundvalar hvarpå samhället hvilar skola ramla*, helst ostridigt vore, att den ifrågaställde lagstiftningen för qvinnan varit en af de mäktigaste orsakerna dertill att “qvinnor blifvit bragte till höjden af moralisk förnedring*; samt att, enär erfarenheten nogsamt vittnade derom, att qvinnan är begåfvad med sådana själsförmögenheter att hon kan sjelf förvalta sina angelägenheter, det vore desto angelägnare att upphäfva omförmälta, af lagen gjprda inskränkning, som “hennes krafter eljest dels blifva lig - littff^UtsKotteis Betdnkanåe,
Mo Sf. 5 gande ofruktbara, dels användas till bade hennes och samhällets skada®, samt der förutan ett “för hennes verksamhetsdrift passande utrymme ej kan öppnas"; och af Johannes Missou: att det vore obilligt att för hela hfvet hålla qvinnan i en beroende ställning, samt att tiden vore inne att låta den lika arfsrätten åtföljas af lika rätt för qvinna och man, att sin egendom förvalta.
Innefattar nu hvad sålunda blifvit an tordt tillfyllestgörande skäl för den yrkade lagförändringen?
— En närmare granskning af det anförda skall lemna svar på denna fråga.
Att rättigheten att ega ovilkorligen förutsätter en skyldighet hos egaren att sjelf förvalta hvad han eger, är en fika stor nyhet, som den, att lagstiftaren, då han utsträckte qvinnans rätt till arf, dermed erkände henne “nu mera ega större förmåga än förr att förvalta egendom".
Lagen tillägger så val barnet, som den till mogen ålder kömna, men svagsinta mannen rättighet alt ärfva och således att ega, och likväl kan hvarken barnet eller den svagsinte anförtros vården om hvad han eger.
Men derföre har det ock blifvit en samhällets pligt att hafva vårdnad om dem bland dess medlemmar, hvilka hafva behof af omvårdnad; och derifrån härledes just lagens i afseende på förmyndarevården meddelade stadganden, till hvilka följaktligen endast torde behöfva hänvisas för vederläggning af omförmälte lära, den der, konseqvent tillämpad, skulle leda dertill, att den, som ej kan förvalta hvad han ärfver, ej eller må taga arf, ja! derhän att den, som ej längre kan vårda hvad han eger, skall förlora detsamma, hvilket dock svårligen kunde undgå att kallas “en omening inför sunda förnuftet".
Man lärer alltså ej kunna lika med herr
IVinge antaga, att presumtionen om en ökad förvaltningsförmåga hos qvinnan ingått såsom motiv till utvidgningen af hennes arfsrätt; och förmenandet att denna utvidgning försämrat hennes ställning, emedan flere i följd deraf komme att täfla om hennes hand, är oväntadt af den, hvilken anser henne med afseende å själsförmögenheter böra tillerkännas full frihet att råda sig och gods sitt sjelf.
Ilar hon den stadga i karaktär och tänkesätt, som således förutsättes, handlar hon icke obetänksamt.
Ilon pröfvar då först; och det måste derföre kunna räknas såsom en fördel, då tillfälle erbjuder sig att pröfva och välja.
Och härutinnan har qvinnan redan full frihet, oansedt inskränkningen i rättigheten att öfver sitt gods råda. 4 Lag-Utskottets Betänkande, H:o 53.
Skalle emedlertid denna inskränkning “leda till familjens upplösning", skulle den “undergräfva samhällets sedliga grundvalar", då måste det medgifvas att inskräkuingen bör undanrödjas.
Men sådana följder befarar icke Utskottet, som deremot tror att inskränkningen har en motsatt inflytelse, samt att den hvilar på så beskaffade förhållanden, hvilka icke kunna af lagstiftaren förbises.
*Då mannen14, yttrar sista riksdagens Lag-utskott, “danas för det offentliga lifvet och såmedelst vinner den erfarenhet, som erfordras för vården om yttre angelägenheter, så bildas deremot qvinnan vanligen endast för det husliga, för en verksamhet, som ej medför en sådan erfarenhet.
Skulle likväl endast en tillfällighet gifvit den olika rigtningen åt mannens och qvinnans uppfostran, och finnes således icke någon annan eller djupare grund till den i lagstiftningen i förevarande hänseende gjorde åtskillnad?
Om svaret härpå synes man ej böra tveka.
Qvinnans uppfostran har en nödvändig och orubblig grund i den naturliga skillnaden emellan könen.
I denna är ock den grundlag nedlagd, enligt hvilken qvinnans bestämmelse är att verka inom den husliga kretsen, inom familjen skiijd från det offentliga lifvets bestyr; och det är äfven en hos qvinnor, med sann qvinlig bildning, nästan ovilkorlig instinkt, att draga sig undan dessa mot hennes bestämmelse stridande och med hennes svagare natur, finare känsla och vekare lynne äfveutyrliga bestyr."
Detta yttrande, i hvilket Utskottet instämmer, torde undanrödja den fruktan för familjens upplösning och rubbning af samhällets sedliga grundvalar, som ifrågaställde inskränkning injagat hos herr Winge.
Då qvinnan verkar efter sin naturliga kallelse, verkar hen inom familjen; — der utgör hon den goda, allt försonande andan; — der ingjuter hon frid och kärlek; — der sprider hon välsignelse; Och så länge hon icke ryckes utom detta sitt af naturen anvisade område, qvarstår alltid ett stöd för familjen, hvars undanryckande snart nog kunde leda till dess upplösning; och dermed ramlade ock en bland de vigtigastc af samhällets sedliga grundvalar.
Det är från denna uppfattning, som lagstiftaren utgått; men då lärer man ej kunna beskylla honom för att hafva betraktat qvinnan endast “för en sak, men ej för en menniska"; och om qvinnan handlar i öfverensstämmelse med sin naturli - Lag-Utskottet* 'Betänkande, It.o 53. 5 ga kallelse “blifva hennes krafter ej liggande ofruktbare*, och ej eller saknas ds ..för hennes verksamhetsdrift ett passande utrymme.“
De skäl, som i öfrigt blifvit anförda synas ej eller öfverlygande.
Att en vid unga år gift qvinna snart kan förlora sin man, så att hon redan vid 16 år kan vara enka och således myndig, har erfarenheten bevittnat; men derifrån kan dock ei hemtas giltig grund för den allmänna myndighet bland ogifta qvinnor hvarom fråga är.
Nyssnämnde fall hörer till undantagen.
Det vanligaste är att enkoståndet icke inträder förr än vid mera framskriden ålder.
Då är qvinnan vanligen moder.
Derigenom fear hon erhållit föremål för sin känsla af den art, att hon icke lätt vilseledes af yttre hänförelser
Under äktenskapet har hon ock småningom vant sig att deltaga i ekonomiska angelägenheter; — vunnit en större erfarenhet jemte den stadga och mognad i tänke- och handlingssätt, som säkrast förvärfvas under pröfningen i lifvet; och derföre har äfven lagstiftaren ansett sig kunna öfverlåta åt enka att sjelf vårda sina angelägenheter.
Erfarenheten visar emedlertid att enkor esomoftast, af misstroende till sig sjelfva, i berörde hänseende söka biträde af män.
Qvinnan blir ock sällan rätt hemmastadd med det yttre affärslifvet. ilander det, sker det vanligtvis på bekostnad af de egenskaper, som företrädesvis pryda qvinnan och som i synnerhet bidraga till hennes lycka; ty, om än ekonomiskt oberoende derför utgör ett vilkor, torde lion dock endast finna den rätta lyckan under förhållanden, hvilkas varaktighet hufvudsakligen beror på just de egenskaper, som i affärslifvet oftast bortnötas.
Det torde ej eller kunna antagas att qvinnor i allmänhet gerna skulle se sig i ett ögonblick försatta i den ställning motionärerne välment vilja dem bereda, och såmedelst undanryckta de stöd de hittills egt; men endast i så fall skulle man möjligen kunna anse gälland» lag såsom obillig.