Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sökes hvilostånd för sådan grufva, hvarifrån annan i arbete varande grufva kan under hviiostånds-tiden blifva af ökadt vattentillopp besvärad, må hviloståndet af Bergmästaren icke beviljas förr, än antingen egaren till den angränsande grufvan sådant medgifvit eller visas kan, att öfverenskommelse med honom om vattnets undanhållande under hvilostånds-tiden träffats eller ock sökanden ställt till vederhäftigheten styrkt borgen för all den skada, som under samma tid, genom ökadt vattentillopp, egaren till angränsande grufva tillskyndas.
Visar det sig, sedan hvilostånd redan heviljadt är, att angränsande grufvor, på sätt förut nämndt är, förnärmas, pröfve då Bergmästaren, efter vederbörandes hörande och, om så erfordras, på stället hållen besigtning, saken noga och bestämme genom utslag, derest vänlig förening ej träffas kan, de vilkor, hvarunder det gifna hviloståndet får tillgodonjutas. §. 58.
Önskar gruf-egare längre tids hvilostånd, än Bergmästaren enligt 56 §. kan medgifva, söke då förlängning derå, med fullständig uppgift om orsakerna dertill, hos Bergs-öfverstyrelsen, som, när skäl till beviljande förekomma, må ega att ytterligare förlänga hvilostånds-tiden, dock icke utöfver 10 sammanräknade år ifrån den tid hviloståndet första gången medgafs, derest särskilda omständigheter dertill icke föranleda. §. 59.
Sedan hvilostånd af gruf-egaren sökt är, kan rättigheten till grufvan icke förloras derför, att med resolutionens utfärdande någon tid fördröjes; dock skall förlängning af heviljadt hvilostånd, för att kunna bifallas, vara hos vederbörande myndighet skriftligen sökt innan det förra hviloståndet tilländagått.
Meddelas åter uppå sökt hvilostånd eller begärd förlängning af hvilostånds-tiden afslag, skall det åligga vederbörande gruf-egare att, inom åtta månader från resolutionens datum, gruf-arbetet återtaga och i föreskrifven ordning fullfölja, så vida hans framtida rätt till grufvan eller fyndigheten förvaras vill. 8 Kap. Särskilda siadganden. §. 60.
Då flere personer, utgörande ett bolag, efter vissa lotter uti samma grufverörelse deltaga, åligge det jemväl bolagsmännen att ställa sig ej allenast denna Vår Nådiga Förordning till efterrättelse, utan ock de särskilda bolags-reglor, som kunna vara dem emellan upprättade.
Bolaget ege ock att inom sig utse någon viss disponent eller grufve-föreståndare, som dels verkställer bolagets angående grufve-förvaltningen gifna föreskrifter, dels ock, vid stadgadt äfventyr, iakttager hvad bolags-styrelsen, i enlighet med gällande författningar, om grufve-brytningens rätta handhafvande föreskrifver.
De tillskott för grufve-rörelsens bedrifvande, som beslutas vid allmän bolagsstämma, hvilken blifvit 2:ne månader förut i allmänna tidningarne utlyst och dessutom 2:ne Expedilions-Ulskottets Förslag till underd.
537 2:ne gånger kungjord från predikstolen i den sockens kyrka, der grufvan ligger, sista gången minst en månad före stämman, skola af delegarne ovägerligen betalas, inom den derför utsatta tiden.
Men uteblifver någon delegare då med sitt tillskott, och erlägger han ej eller detsamma inom 2:ne månader ifrån den dag, han derefter om betalningens fullgörande blifvit bevisligen erinrad, vare han sina grufvelotter förlustig jemte dertill hörande andel i byggnader, inventarier och effekter, hvilket allt till bolaget hemfaller; men för de grufvan eller bergverket tillhörande hemmans-lägenheter eller annan jordegendom, njule han af bolaget full ersättning eller laga värdering, der ej om beloppet öfverenskommelse träffas kan.
Innehålla i de ämnen, nu sagde äro, särskildt emellan delegarne upprättade bolags-reglor andra bestämmelser, då skola de tjena till efterrättelsé. §• 61.
Uti de jernbergslager, hvarest, i följd af stadgandet i 7 §. af 1757 års Kongl. Utniåls-förordning, grufve- eller malm-öres-kassor redan finnas bildade, skola desamma äfven framgent till grufve-rörelsens understöd oförryckta bibehållas, samt ställas under Bergmästarens och 2:ne af delegarne valde kassa-föreståndares förvaltning samt Bergsöfverstyrelsens inseende och kontroll.
Malm-öres-afgiften till grufve-kassan, hvilken samtlige intressenter uti de i fonden delaktige grufvorna skola utgöra, antingen de sälja malmen eller densamma för egen blåsning använda, skall hädanefter erläggas med En skilling banko för hvarje lass jernmalm om 3 skeppund, som årligen från grufvan afföres; och förordnar Bergmästaren i samråd med kassa-föreståndarne om de åtgärder, som i och för uppbördens debitering och indrifvande samt medlens ändamålsenliga förvaltning kunna finnas lämplige.
Underlåter gruf-egare, ejler bolag, som dertill kan anses vara förbundet, att ofvannämnda afgift till grufve-kassan inbetala, och sker sådant icke under 2:ne på hvarandra följande år, oaktadt malm-aflorsel från grufvan under tiden egt rum, varén då gruf-intressenterne sin framtida rätt till delaktighet eller understöddaf kassan förlustige; och ankomme endast uppå kassans qvarvarande delegares vid allmän sammankomst lättade beslut, om och huruvida, efter verkställd full inbetalning af de felande års-afgifterna, det må tillåtas sådane uteslutne delegare att i fonden sin delaktighet återvinna.
Har någon grufve-kassa redan vunnit den tillväxt och stadga, att räntan å dess utlånade medel motsvarar vid pass hälften af gruf-egarnes vanliga års-afgifter, i medeltal för 10 år beräknade, må det uppå vederbörlig anmälan och Bergs-öfverstyrelsens beslut ankomma att, då omständigheterna sådant för öfrigt medgifva, under någon viss tid tillåta nedsättning uti gruf-egarnes årliga afgifter till fonden.
Grufve-kassemedlen, öfver hvilkas förvaltning årlig redogörelse skall, före slutet af April månad, af Bergmästaren insändas till Bergs-öfverstyrelsen, komma, hädanefter såsom hittills, att hufvudsakligen användas till de grufvors understöd, vid påkommande behof, hvarifrån malm-ören blifvit till fonden behörigen inbelalde; men delning af den gemensamma grufve-kassan, likasom uttagning af de medel, någon viss grufva tillskjutit, må icke i något fall tillåtas. §. 62.
De böter, som enligt denna stadga varda ådömde, fördelas till treskiftes på det sätt, att £:del tillfaller åklagaren, $:deLOss och Kronan, hvars rätt likväl grufve-kasBih. till It.
1833 (St 1854. 10 Sami. 1 Afd. 68 538 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 183. san, der sådan finnes, må tillgodonjuta, samt f.del församlingens fattige; skolande böterna utgå af den sakfälldes egendom, så långt den räcker, och vid bristande tillgång förvandlas till fängelse med tjenligt arbete, på sätt att emoL bilter af 10 R:dr svara 7 dagar, från 10 till och med 25 R:dr 14 — — 25 — — 50 — 21 — — 50 — — 100 — 30 — — 100 — — 150 — 45 — — 150 — — 200 — 60 dagar, eller två månadey, och så vidare, ända till ett år, som är den högsta fängelsetid, hvartill någon, i brist af tillgång till böter, må dömas.
Har någon del af böterna utgått, förvandlas återstoden i öfverensstämmelse med föreskrifterna i Kongl. Rrefven den 5 Februari 1768 och den 26 Oktober 1820. §. 63.
Allmänne åklagare åligger att, på vederbörande Bergstjenstemäns anmälan, för ölverträdelser af denna stadga utföra åtal efter de upplysningar, som dem af nämnde tjenstemän meddelas. §. 64.
Denna Vår Nådiga Stadga skall träda i verkställighet den 1 November 1855, då ock de hittills gällande författningarne i ämnet komma att till kraft och verkan förfalla.”
Vid granskning af berörde nådigst meddelade förslag till Grufve-Stadga hafva Rikets
Ständer icke funnit skäl till anmärkning förekomma i afseende å hvad detsamma innehåller, vare sig angående de ämnen, som böra utgöra föremål för inmutning, eller rörande afstående af Kronans jordegare-rätt till inmutningar å dess mark.
Vidkommande åter formaliteterna för utmåls-läggning, föreskrifves i 28 §. af förslaget, att jordegaren till förrättningen skall särskildt kallas, endast i det fail, att han ej har sitt hemvist inom den församling, ifrån hvars kyrkas predikstol kungörelse derom utfärdas.
Ehuruväl kommuner från predikstolarne delgifvas kallelser i mål, sorn dem angå, torde likväl ett sådant delgifningssätt, olikt det, som i allmänhet är stadgadt om kallelse och stämning å enskild part, så mycket mindre i förevarande fall böra ega rum, som förslaget i allmänhet afser att skydda jordegarens rätt, men denna rätt lätteligen genom det föreslagna stämningssättet kunde, jordegaren ovetande, alldeles gå förlorad vid utmåls-förrättningen, då, enligt 21 §., yttersta tiden för jordegaren är inne att gifva sig tillkänna om han vill sin jordegare-andel i ett grufve-arbele begagna eller icke; hvarför Rikets Ständer anse nödigt, alt jordegare till utmåls-förrättning erhåller kallelse i samma ordning, som i 14 §. är stadgadt om delgifning af mutsedel.
Stadgandet i 50 §. derom, att egare till grufva, som vill densamma Öfvergifva, skall vara pligtig att till den, som sig anmäler till grufve-arbetets öfvertagande och fortsättande, utan ersättning afträda de för vatten- och berg-uppfordringen verkställde Expedilions-Vtskoltets
Skrifvelse, N:o 186.
539 byggnader, har synts Rikets Ständer kunna föranleda till alltför kännbara förluster för den afträdande grufve-egaren, hvilken mången gång först efter stora uppoffringar öfvergifver ett grufve-arbete, för hvars framgång han ej har någon utsigt.
Det allmännas rätt fordrar visserligen, att han qvarlemnar såsom grufvans tillhörighet sådana byggnader, hvilka för grufvans bestånd äro nödvändige, såsom stämplingar och förlimringar m. m.; men att han derjemte utan lösen skall afträda tilläfventyrs dyrbara vatten- och berg-uppfordrings-verk, synes deremot vara merv än honom skäligen kan åläggas.
Den nye grufve-egaren bör dessutom redan finna sig belåten dermed att, mot en lämplig lösesumma, genast få tillträda dessa byggnader, hvilkas uppförande för honom skolat medföra mycken tidspillan.
Ständer hafva alltså funnit det nådiga förslaget endast föranleda följande anmärkningar: a) att i 28 §. borde intagas föreskrift derom, att jordegare skall tillställas kallelse till utmåls-förrättning i samma ordning, som i 14 §. är stadgad om delgifvande af mutsedel; samt b) att, för det fall, då egare till grufva vill densamma alldeles nedlägga och för framtiden öfvergifva, hvarom 50 §. handlar, borde stadgas förpligtelse för grufveegaren att tili den, som grufve-arbetet vill öfvertaga och fortsätta, utan ersättning afstå endast de för grufvans bestånd verkställde grufve-byggnader; men vatten- och berguppfordrings-verk samt de i öfrigt till grufvan hörande byggnader, machinerier och redskap endast mot skälig lösen.
N:o 18G.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 20 Nov. 1854.
Presle-Slåndet den 21 — Borgare-Slåndet den 21 —- — Bonde-Ståndet den 23 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändringar i broltmåls-lagsliftningen.
(Lag-Utsk:s Bet:n m. m.
N:ris 37 och 48.) S. A. K.
Vid pröfning af åtskilliga hos Rikets Ständer gjorda framställningar om ändring i nu gällande straff-system samt i lagarne angående brott emot egande-rätten, har i betraktande kommit, hurusom genom de författningar, hvilka, i enlighet med Riketa 540 Expedilions-Otskotlets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 186. åren 1840 och 1841 församlade Sländers (ältade beslut, under den 10 Juni sistnämnda år af Kongl.
Maj:t utfärdades, en betydlig inskränkning skett i användandet af spöoch ris-straffet, hvilket för närvarande stadgas antingen ovilkorligt eller alternativt med annat straff, samt i förra hänseendet förekommer hufvudsakligen vid tjufnadsbrott, såsom vid kyrkotjufnad, stöld af i bele ute å marken gående kreatur, fickstöid, annan stöld tredje och fjerde gången, tredje resan inbrott i afsigt att stjäla, samt itererad mjölkning ute å mark af annans ko, får eller get, i hvilka fall det dock vanligen åtföljes af fästnings- eller korrektions-straff dels på vissa år, dels ock på lifstid.
Hvad det för qvinna stadgade ris-straffet beträffar, har det emellertid städse, under en lång följd af är, blifvit utbytt till motsvarande fri hets-straff elier fängelse vid vatten och bröd, då den dömda anropat Konungens nåd, hvadan delta straffs fullbordan numera blifvit lika sällsynt, som spö-straffets tillämpning i de fall lagen utsätter detsamma alternativt med annat straff.
Sällsyntheten af denna tillämpning visar, att, i den mån civilisationen gått framåt, sederna mildrats och aktningen för menniskovärdet ökats, hafva äfven åsigterna förändrats om lämpligheten af de straff, sorn vittna om en med dessa civilisationens framsteg oförenlig hårdhet, och då domaren, hvars ställning sätter honom i tillfälle att bättre än de fleste bedöma straffens större eller mindre ändamålsenlighet, undviker att tillämpa spö- och ris-straffen, söker han följaktligen endast att, så vidt ske kan, åt lagen gifva ett uttryck om en fortgående civilisation samt så skipa densamma, att den icke råkar i strid med de idéer, som allt mer och mer vunnit insteg i lagstiftningen, hvaraf ock följer, att spö- och ris-straffen kunna anses faktiskt upphäfda i andra fall, än då de äro ovilkorligen stadgade; men oaktadt spö-straffet fortfarande verkställes i dessa fall, aftaga de ingalunda.
Officiela uppgifter ådagalägga snarare en tillökning af de stölder, som ådraga spö-straff; men deraf har man äfven tillfyllestgörande anledning att betvifla den preventiva egenskapen hos delta straff.
Saknas likväl denna egenskap, så synes föga skäl återstå för detsammas bibehållande, hvarför man endast funnit ett försvar i saknaden af annat lämpligt straff för stöld; och hafva sålunda lagarne om brott emot egande-rätt inverkat på spö-straffets varaktighet.
Med ännu större anledning har man i samma lagar funnit ett hinder mot upphörande af kyrkoplikten, som verkställes antingen offentligt eller enskildt och såsom påföljd för vissa brott ålägges.
Alt kyrkoplikten förlorat sin ursprungliga betydelse är en allmänt känd sak.
Den är, enligt kyrkolagen, »den syndabekännelse, som en syndare, lagvunnen och sakfälter, gör inför församlingen, då han tillstår sig vara i den sak brottslig, för hvilken han uppenbart skriftas, och betygar sin ånger öfver bemälle synd, beder Gud och församlingen om förlåtelse, samt utlofvar bot och bättling;» och då ångern icke kan vara föremål för yttre tvång, är deraf en följd, att den handling, dervid ångern skall yttras, ej heller bordt blifva en tvångssak; men dertill har likväl omfönnälde akt blifvit förvandlad.
Om man forskar efter dess ursprung, så finner man, hurusom densamma i sin början utgjorde ett bland de yttre medel, genom hvilka de första kristna samfunden, såsom sällskapliga föreningar, sökt att inom sig bibehålla tukt och ordning under en lid, då de sjelfve voro förföljda.
Att ifrån församlingens gemenskap utesluta de medlemmar, som genom gröfre brott och laster vanhedrade henne och nedsatte hennes sedliga värdighet, var nemligen då den enda utvägen, emedan annat medel ej fanns för bestraffande af förbrytelser och uppehållande af ordning ocb tukt.
Genom ånger och botgöring blef den uteslutne emellertid åter upplagen i församligens gemenskap.
Men härmed grundlädes ock penitensen, ett af de mäktigaste medel, som kyrkan sedermera begagnade för upprätthållande af sitt inflytande och stadgande af sin makt, och som, fullt utbildad inom den kalholska kyrkan, bestod i botöfningar eller Expeditions-Vtskollets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o i86. 541 penningeböter.
Inom denna kyrka öfvergick man emellertid småningom till den s. k. öronbikten; hvaremot den Evangeliska kyrkan upptog den äldsta kyrkans sed i afseende på offentlig bekännelse och aflösning för uppenbara brott och laster.
Syndaren utestängdes från kyrkan, tills han af samvetet och längtan efter religionens tröst drefs till bekännelse af sina synder samt lofvade bot och bättring.
Men ehurn man i vår äldre kyrko-ordning erkände, att bekännelsen ej utgjorde föremål för tvång, utan berodde på syndarens inre fria sinnesstämning, grundlädes likväl genom densamma, till en del, det förhållande, som sedermera inträdl.
I denna kyrko-ordning skiljes nemiigen noga emellan bekännelsen och bolöfningen.
Oaktadt botöfningen skulle följa på bekännelsen och oaktadt denna erkändes såsom en yttring af frihet, gjordes likväl botöfningen lill föremål för verldsligt tvång; och som inga andra, på sätt gällande kyrkolag jemväl sedermera stadgade, voro underkastade denna botöfning än de, hvilka dömdes för brott, utverkades slutligen en föreskrift för domaren att ålägga botöfning eller kyrkoplikt, sorn redan i sjuttonde seklet bestod i att sitta på skampalien uti kyrkan.
Syndarens inställande tili kyrkopliktens undergående blef emellertid härmed förvandladt till en verkslällighets-åtgärd.
Dem sattes icke vidare i beroende af en föregången fri bekännelse och derpå följd aflösning; och härmed omvändes förhållandet: botöfningen kom först, bekännelsen och allösningen sedan, hvaraf åter följde att ångern och bekännelsen likasom botöfningen blefvo mål för tvånget; men nu försvann ock handlingens kyrkliga grund.
Ångern, denna den inre menniskans friaste yttring, låter sig emellertid icke af yttre krafter framtvingas; och derför inträffade i detta fall, såsom i andra, då man förgäter sakens inre väsende, att det mål förfelas, ditåt man sträfvar.
Men den ena afvikelsen leder lill den andra; och dermed förklaras de särskilda författningar, som stadga straff å den, som, inställd till kyrkoplikt undergående, vägrar att bekänna och afbedja sitt brott.
Redan ,1734 års lagstiftare synas hafva sett saken ur denna synpunkt.
De bibehölio eller föreskrefvo ej heller kyrkoplikt i mer än ett fall, nemligen i det, som omtalas i 1 §. af Missgernings-Balkens 1 kap.
Emellertid blef, genom Kongl. Brefven den 20 December 1735 och den 20 December 1737, förordnadt, att med kyrkoplikten borde förblifva efter förra vanligheten, tills den då ifrågaställda nya kyrko-ordningen vid påföljande riksdag blefve öfversedd och antagen, samt att således emellertid skulle till kyrkoplikt dömas uti alla brottmål, hvari kyrkoplikt efter förra förordningar egt rum.
Den nya kyrko-ordningen kom likväl ej för, men förslag dertill hade blifvit utarbetadt; och deri uppenbarades eli bemödande att återföra kyrkoplikten till dess ursprungliga betydelse, till en ångerns frivilliga handling.
Det var ock detta, som hade till följd, att sättet för kyrkopliktens undergående i vissa läll förändrades, eller att enskild skrift och aflösning, som redan i slutet af sextonde århundradet stadgades för snatteri, blef utsträckt till flera fall, hvarpå uppenbar kyrkoplikt förut följde, enär, efter hvad det i ämnet utfärdade Kongl. Bref af den 18 November 1741 innehåller, »det ändamål, som i början varit påsyftadt, icke kunnat erhållas, utan har omsider denna uppenbara skrift eller kyrkoplikt blifvit hållen såsom ett utvärtes tvång och en del af straff.»
Denna betydelse har ock kyrkoplikten, sä väl den offentliga som den enskilda, allt mer och mer antagit, hvilket framstår otvetydigasl i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, som ej allenast skärpte medlen för tvingande till kyrkoplikts undergående, utan ökade antalet af de fall, der till kyrkoplikt bör dömas.
Grunden härtill lades, efter hvad antydt blifvit, då den gjordes till föremål för brottmåls-lagstiftningen, då domaren ålades att bestämma, att och när den skulle ega 542 Expedilions-Utskotlels Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o i86.
I rum, och då lagstiftaren stadgade de brott, på hvilka den skulle följa.
Dermed införlifvades den med brottmåls-lagstiftningen; och det är äfven af sådan anledning, som den offentliga kyrkoplikten qvarstår.
Sedan nemligen 1841 års
Ständer föreslagit upphäfvande af hvad genom lag och särskilda författningar är vordet stadgadt angående uppenbar kyrkoplikt och ansvar för den, som vägrar att densamma undergå, samt att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat sträft’, såsom påföljd för brott eger rum, skall till enskildt skriftermål dömas, förklarade K. M:t, i nådigt svar, att, ehuru Han delade Rikets Ständers åsigt, all kyrkoplikten vore ett föga lämpligt straffmedel och således gerna såge detsamma utbytt emot något annat mera ändamålsenligt, fann K. M:t likväl, enär Ständernes förslag vore utsträckt äfven till tjufnad^brott och en betänklig rubbning i gällande straffsystem syntes uppkomma, derest första och andra gången tjufnad endast skulle medföra penningeböter och enskild skrift, Sig förhindrad att förslaget bifalla.
Häraf synes således, att kyrkoplikten endast betraktad såsom straff blifvit bibehållen, ehuru båda statsmakterna erkänt samma straffs olämplighet.
De hafva emellertid dermed blott uttalat det allmänna tänkesättet, hvilket länge påkallat upphörandet af en akt, som gör kyrkan till en verldslig straff-anstalt och som derigenom är i hög giad sårande för den religiösa känslan.
Men man finner ock af K.
M:ts nådiga svar, hurusom hindret för borttagande af detta straff jemväl är att söka i lagarne om brott mot eganderätten.
Det beror alltså på dessa lagars förändring, huruvida spö- och ris-straffet samt kyrkoplikten kunna ur brottmåls-lagstiftningen utplånas, och följaktligen, huruvida den reform i straffsystemet, som i främsta rummet är nödig och allmännast blifvit påyrkad, kan tillvägabringas.
Man har dock ifrågasatt, huruvida spö- och ris-straffet, såsom utgörande en vigtig beståndsdel i gällande straffsystem, skulle kunna ur lagstiftningen uteslutas utan en total omarbetning deraf till alla dess delar.
Men, efter hvad ofvan blifvit anmärkt, kunna så väl ris-straffet som spö-straffet, då detta är stadgadt alternativt, anses redan faktiskt upphäfna; och, då detta egt rum, utan lagstiftningens mellankomst, på samma gång i några fall måst, i följd af lagens ovilkorlig^ bud, till spö dömas, synes skäl emot det faktiska upphäfvandets bekräftelse genom lag ej förefinnas i berörde ovilkorlig» bud och således än mindre derest, i de fall spö-straffet nu kommer i fråga, detsamma utbytes mot annat straff.
Klagan öfver slapphet i brottmåls-lagstiftningen bar visserligen ej saknats, men har ej varit föranledd af den sålunda utbildade lagskipningen i afseende på val af straff, då spö och ris förekomma alternativt med annat straff, ulan har egt sin egentliga grund i det inflytande 1841 års lagstiftning utöfvade på straffet för stöld, hvilket derigenom ansetts alltför mildt och hvars skärpning man derför fordrat.
Då likväl, af skäl som här ofvan äro antydda, den påyrkade skärpningen ej kan tillvägabringas genom ali gifva spö-straffet sin fordna eller en ännu mera utvidgad tillämpning, återstår ej annan utväg, än att till oftanämnda brott i vidsträcktare mån tillämpa frihets-straffet, hvarigenom den reform i straffsystemet, som, efter hvad ofvan förmäles, i första rummet funnits nödig, skulle kunna åstadkommas.
Rikets Ständer hafva likväl, jemlikt grundsatserna i gällande lag, ansett böter böra ingå såsom en del af straffet för dessa brott, och ej, lika med Lagberedningen, antagit frihets-straff ensamt.
Rikets Ständer hafva härvid hyllat den åsigt, att straffet bör, om möjligt är, träffa den brottslige, der brottet har sin rot eller sitt motiv, så vidt detsamma af gerningen uppenbaras, och då det är begäret efter egendom, som Expeditions-Ulskotlets Förslag till underd.
543 kominer tjufven att trotsa lagen, alt förakta eganderätten och alt beröfva sin nästa hans gods, bör äfven lagstiftaren härå fästa afseende, då lagar emot tjufnad stiftas.
Det är emellertid ostridigt, att allenast böter äro ett otillräckligt straff, särdeles som erfarenheten visat, hurusom de fleste, hvilka göra sig skyldige till tjufnad, sakna tillgång och följaktligen i stället måste, enligt gällande lag, den Rikets Ständer funnit härutinnan böra bibehållas oförändrad, undergå fängelse vid vatten och bröd; men fyllnaden i straffet bör, efter Rikets Ständers tanka, sökas i frihets-straffet, genom hvars utvidgade tillämpning
L straffet bör kunna inläggas den skärpa, som allmänna rösten påkallat, och dymedelst så väl spö-straff som kyrkoplikt göras obeböfliga.
Böter gemensamt med frihets-straff äro dessutom ej något nytt i vår lagstiftning.
Då den reform skedde, som utsträckte frihets-straffets tillämpning och i sjelfva verket började öfvergången i brottmåls-lagstiftningen, stadgades nemligen detta straff gemensamt med böter.
Denna reform omfattade jemväl edsöres-lagarne, på sätt 1779 års Författningar gifva vid handen.
Men bötes-straffet utgjorde emellertid ej någon nyhet för edsöres-brottet.