Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härvid bör icke förbises, att Statens stambana och Borås-banan, i anseende till deras olika spårvidd, icke kunna draga någon ömsesidig fördel af hvarandras lokomotiver och vagnar, och att de af samma orsak icke heller kunna begagna gemensam verkstad för den rörliga materielens underhåll.
Då härtill kommer att, om Borås-banan blefve Statens egendom, trafikomkostnaderna på det hela säkerligen blefve större, än då trafiken 4 Stats-Utskottets Utlåtande M 102. af ett enskildt bolag ombesörjes, hvadan enda sättet för Staten att draga verklig fördel af Borås-banan, i händelse densamma komme att till Staten öfverlemnas, vore att förändra dess öfverbyggnad till samma spårvidd och bärighet, som stambanans, hvilken förändring dock skulle förorsaka en betydan 'e ^igift, synes det otvifvelaktigt, att det är för Staten fördelaktigast, om Borås-banan, hädanefter som hittills, förblifver ett enskildt bolags tillhörighet, helst erfarenheten visat, att rörelsen på oftanämnda bana tillskyndat stambanan en allt mera vexande nettoinkomst.
På dessa skäl och då det alltså synts Utskottet vara i alla afseenden fördelaktigare att genom eftergift af någon tids ränta och amortering på byggnadslånet sätta bolaget i tillfälle att bibehålla banan under egen förvaltning, och att derigenom framdeles kunna återbetala skulden, än att möjligen föranleda banans öfverlemnande till Staten, som blott genom ett ytterligare kapitaltillskott kunde af densamma bereda sig större behållning, har Utskottet funnit sig böra hemställa, det Rikets Ständer måtte medgifva, att ränta och kapitalafbetal ning under innevarande och nästkommande är icke må beräknas eller erläggas å det för jernvägsanläggningen mellan Borås och Herrljunga vid 1859—1860 års riksdag beviljade och under åren 1862 och 1863 med tillhopa 1,436,000 R:dr från Riksgäldskontoret utbetalda lån; dock under vilkor: l:o att, sedan bolaget i enlighet med den af dess direktion den 20 Februari 1862 till Riksgäldskontoret utgifna förbindelse, återburit skilnaden mellan det belopp 1,436,000 R:dr, sorn bolaget fått i nämnda Kontor lyfta och den summa, som utgör 2/3:delar af verkliga anläggningskostnnaden för ifrågavarande jernväg, återstoden af den genom minskad byggnadskostnad eller annorledes uppkomna behållning af bolagets samtliga inkomster, hvarå bestyrkt uppgift bör till Fullmägtige i Riksgäldskontoret aflemnas, skall, för bildandet af en reservfond, särskildt afsättas och, utan samman blandning med bolagets öfriga tillgångar, förräntas och redovisas; kommande denna reservfond att, intilldess hela skulden till Riksgäldskontoret blifvit betald, så långt fondens tillgångar förslå, användas till fyllande af den brist i de årliga ränte- och amorteringsljqviderna, som under ett eller annat år icke kan genom inflytande trafikinkomster bestridas; 2:o att ingen utdelning till aktieegarne får ega rum under tiden till 1870 års utgång, under hvilken tid liela nettobehållningen såväl af trafiken som af bolagets öfriga tillhörigheter bör till deu i första punkten omförmälda reservfond ingå; 3:o att, om reservfonden, jemte behållningen å trafikmedlen och bolagets öfriga inkomster icke förslå till bestridande af de årliga inbetalningar till Riksgäldskontoret, hvilka från och med slutet af Stats- Utskottetn Utlåtande JY$ 102. 5 år 1868 böra ega runi, bolaget skall hafva skyldighet att af andra medel fylla den möjligen uppkommande bristen, vid äfventyr, i motsatt fall, att jernvägen med allt hvad dertill hörer och hvartill äfven reservfonden räknas, hemfaller till Staten, utan rättighet för aktieegarne att till större eller mindre del af det allmänna erhålla ersättning för de tillskott,
som dessförinnan blifvit af dem gjorda; och 4:o att bolagets direktion, efter dertill af bolaget i vederbörlig ordning erhållet bemyndigande, före innevarande års slut till Riksgäldskontoret aflemnar behörig förbindelse att uppfylla de för räntefrihetens tillgodonjutande sålunda stadgade vilkor, samt att gälda återstoden af förskrifna beloppet med utfäst ränta från och med år 1868, till dess full liqvid skett.
Reservation; af Friherre Klinckowström, 11. M.: »Emot Stat.s-Utskottets, i motsats af dess Riksgäldsafdelnings, i denna fråga fattade beslut att hemställa, det Rikets Ständer ville bevilja räntefrihet under 2 år, för det lån bolaget för jernvägsanläggningen mellan Borås—Herr ljunga af Staten erhållit, får jag mig reservera, på följande skäl; att nämnda bolag, som väl med rätta bör anses vara ensamt behörigt att begära förändring i sitt med Staten slutna kontrakt, icke veterligen anhållit om nämnda förändring; att bolaget ensamt tillförlitligen kan lemna de nödiga utredningarne öfver dess ställning och om banan utan den ifrågasatta lindringen i lånevilkoren kan bära sig eller om banan måste annars till Staten öfverlemnas; att dessa, på enskilde motionärers begäran ifrågasatta förändrade vilkor i ett bolags förbindelser till
Statsverket är ett farligt prejudikat för framtiden.
Af alla dessa skäl får jag hos Rikets Ständer vördsamt hemställa, att afslå den af Stats-Utskottet i denna fråga gjorda hemställan och de motioner, hvarpå densamma grundar sig.» 6 Stats-Utskottets Utlåtande Jfå 103. X:o 103.
Alik. till Exp.-Utsk. deli 22 Maj 1806, kl. 2 e. in.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring i vilkoren för beviljad t statsbidrag till sänkning af sjön Wesel ången.
(Riksg. Afd.)
Sedan Kongl. Maj:t under år 1858 för sänkning af sjön Weselången med flera vattendrag, belägna dels inom Marks härad af Elfsborgs län och dels inom Weddige socken af Hallands län, anvisat ett statsbidrag af 50,000 Riksdaler, att med 40,000 R:dr såsom lån och 10,000
R:dr såsom anslag utan återbetalningsskyldighet utgå af de för befrämjande af utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar till beredande af odlingsföretag vid 1856 1858 års riksdag beviljade medel, under vilkor att efter 5 års förlopp från slutet af år 1858 borde å lånebeloppet årligen inbetalas 8 procent, deraf först skulle godtgöras 3 procent ränta å hvad af lånet som efter hvarje inbetalning återstod oguldet samt det öfriga utgöra kapitalamortering; så har uti motioner, afgifna inom Preste-Ståndet af Herr Prosten O. E. Rabe (motion N:o 76) samt inom BondeStåndet af Riksdagsfullmägtigen Johan Peter Andreasson (motion N:o ,318) framställning blifvit gjord, af den förre, att det erhållna låneunderstödet, om icke till hela dess belopp, åtminstone till en större del linge förändras till anslag utan återbetalningsskyldighet samt af den sednare, att hela lånet måtte till anslag förändras och äterbetalningsskyldigheten således bolaget efterskänkas.
Rörande detta företag och dess beskaffenhet upplysa ifrågavarande tvänne motioner att sedan, för åstadkommande af berörda sjösänkningsarbete, år 1854 bildats ett bolag af egarne till de hemman, som angränsa sjön Weselången, lät samma bolag verkställa en förberedande undersökning af arbetet och deröfver upprätta kostnadsförslag.
Enligt de beräkningar, som då gjordes, skulle, om sjöns yta sänktes 12 fot under förutvarande vattenstånd, landvinningar och jordförbättringar erhållas till en vidd af omkring 2000 tunnland.
Kostnaden härför ansågs skola uppgå till omkring 168,000 R:dr, deri jemväl inberäknade kostnaderna af expropriationer af qvarnar och fiskverk till ett belopp af 43,000 R:dr.
Vid arbetets slutliga utförande visade sig emellertid den beräknade kostnadssumman alldeles för låg, ty dels påträffades en för gräfningen utomordentligt Stats-Utskottets Utlåtande JH 103. 7 svår jordart, och dels blef under arbetets fortgång och sedan man redan uppnått ett djup at 12 fot som arbetsplanen bestämde, den erfarenhet gjord, att det med företaget afsedda ändamål icke skulle fullständigt vinnas mec} mindre än att sänkningen ytterligare ökades omkring 3 fot.
Ehuru denna ytterligare sänkning, såsom vållande icke allenast ökadt arbete utan jemväl ökade expropriationskostnader, befanns särdeles kostsam, funno likväl bolagsmännen, dä utan denna förändring nyttan af det dittills gjorda arbetet skulle blifva i hög grad oviss, sig af sådan anledning nödsakade att vidkännas de ökade utgifter, som arbetets utförande efter den större planen erfordrade.
Men genom denna förändring hade kostnaderna, enligt hvad 1864 års afslutade räkenskaper utvisade, uppgått till icke mindre än 341,962 R:dr, en utgiftssumma, som före arbetets afslutande antagligen komme att ökas med 20,000 R:dr, och således totalkostnaden belöpa sig till omkring 362,000 R:dr.
Om från denna summa afräknades dels det anslag af 10,000 R:dr som Staten lemnat och dels den gåfva af 30,000 R:dr som en enskild person skänkt bolaget, vore likväl detta bolag belastadt med en löpande uppsägbar skuld af omkring 322.000
R:dr eller mer än 6,300 R:dr på hvart och ett af de 5017/->4:dels hemman, af hvars egare bolaget utgjordes.
Vid sådant förhållande och då utan Statens mellankomst flere af de hemmansegare, som i detta allmännyttiga företag voro intresserade, icke skulle kunna vid sina fastigheter sig bibehålla; då vidare Rikets Ständer med långt rikligare understöd i förhållande till arbetets omfång och kostnad understödt flera dylika företag; då dernäst antagligt vore, att om det ursprungliga kostnadsförslaget upptagit 362.000
R:dr i stället för 168,000 R:dr ett större understöd både såsom anslag och såsom lån i sådant fall blifvit af Rikets Ständer beviljadt; samt då slutligen det ■verkställda arbetet beredt inkomst och lifsuppehälle åt mången behöfvande under en tid, då annat arbete saknades i orten och nöden varit tryckande, ansågo motionärerne fullgiltiga skäl till den ifrågasatta eftergiftens beviljande dess heldre förefinnas, sorn, enligt ett vid motionerna fogadt, af Löjtnanten i väg- och vattenbyggnadskorpsen P.
Otterdahl den 19 sistlidne Juli utfärdadt bevis, det numera snart fullbordade arbetet blifvit utfördt på ett sätt, som till fullo motsvarade det dermed afsedda ändamål.
Af öfriga vid motionerna fogade handlingar inhemtades, att meranämnda sjösänkningsbolag till Kongl. Maj:t ingått med underdånig ansökning om nådig Propositions aflätande till Rikets
Ständer i enahanda syfte som de nu afgifna motionerna innefatta; att Styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader, i ämnet hörd, anmält, att detta arbete blifvit utfördt icke allenast väl utan äfven till större omfång än den fastställda [>lanen föreskref, men att Styrelsen likväl ansåg sig icke kunna tillstyrka bifall till den underdåniga ansökningen af det skäl att, om densamma bifolles, intressenterne i andra utdikningsföretag, sorn likaledes fått sig lån och anslag beviljade, skulle deraf hemta anledning att inkomma med likartade ansökningar; samt att Kongl. Majit, jemlikt
Dess nådiga Resolution af den 13 September sistlidna år, förklarat meranämnda ansökning icke böra till någon Kongl.
Stats-Utskottet, som vid flera föregående tillfällen, der frågor af enahanda beskaffenhet varit föremål för Utskottets handläggning, uttalat sin åsigt om nödvändigheten 8 titat,s-Utskottets Utlåtande M 103. deraf, att de vilkor och förbehåll, som, med afseende å beviljade statsbidrags åtnjutande blifvit föreskrifna, varda af vederbörande menigheter och bolag noggrannt fullgjorda, finner visserligen den omständigheten, att ifrågavarande sjösänkningsföretag blifvit betydligt dyrare än det ursprungliga kostnadsförslaget afsåg, icke i och för sig utgöra giltigt skäl för Rikets Ständer att till större eller mindre del med statsmedel fylla bristen, men då derjemte upplyst blifvit, att denna högre kostnad åsamkat de hemmansinnehafvare, som i berörda arbete deltagit, så opåräknadt stora skulder, att verklig fara synes vara för handen, det flere bland dem, om de lemnades utan allt vidare understöd, skulle nödsakas frångå sina hemmansdelar och med sina familjer i mer eller mindre man falla kommunens fattigvård till last, har Utskottet, i betraktande derjemte af den genom arbetsplanens utsträckning förlängda arbetstiden, derunder intressenterne icke haft någon nämnvärd inkomst af företaget, ansett sådana bevekande omständigheter i detta särskilda fall förefinnas, att någon lindring i de först bestämda lånevilkoren torde böra medgifvas; hvadan Utskottet, som vill antaga, att efter någon tids förlopp, då den nyvunna jorden hunnit odlas och bringas till fullständig afkastning, den föreskrifna ränte- och kapitalinbetalningen må af vederbörande delegare med mindre svårighet kunna fullgöras, skolat, i anledning af de afgifna motionerna, hemställa, att den ränte- och kapital-inbetalniugsskyldighet, som för ifrågavarande lån blifvit föreskrifven att vidtaga redan med år 1864, må under ytterligare tre år framflyttas och alltså bestämmas att taga sin början först från och med år 1867.
Reservationer: af Herr Grefve Posse, A., Herr Friherre Klinckowström, R. AL, Herr L. J. Hierta, Herr A. IV. Björck och Riksdagsfullmägtigen Matts Pehrsson, hvilka reserverat sig i öfverensstämmelse med Riksgäldsafdelningens förslag tili beslut, så lydande: »Med åberopande af hvad Utskottet i frågor af enahanda beskaffenhet vid flera föregående tillfällen anfört om nödvändigheten, att de vilkor och förbehåll, sorn, med afseende å beviljade statsbidrags åtnjutande, blifvit föreskrifna, varda af vederbörande menigheter och bolag noggrannt fullgjorda, har, i öfverensstämmelse med denna åsigt och då den omständigheten, att ifrågavarande sjösänkningsföretag blifvit betydligt dyrare än det ursprungliga kostnadsförslaget afsåg, icke i och för sig torde utgöra giltigt skäl för Rikets Stats-Utskottets Utlåtande JU 104. 9 Rikets Ständer att anvisa statsmedel, för att till större eller mindre del fylla bristen, likasom denna omständighet icke heller hos Kongl. Majit tillvunnit sig något särskildt afseende, Utskottet funnit sig böra hemställa, att de ifrågavarande motionerna icke måtte af Rikets Ständer bifallas. X:o 104.
Auk. till Exp.-Utsk. den 22 Maj 1866, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Maj:ta nådiga Proposition, angående folkskolelärares pensionering. (U. A.) Sedan Kongl. Majit i nådig Proposition till Rikets sednast församlade Ständer föreslagit, dels att den ännu återstående delen af den allmänna fonden för folkskolelärares pensionering måtte jemväl under innevarande statsregleringsperiod och under samma vilkor som förut ställas till Kongl. Majits disposition, och dels att till behöflig förstärkning af densamma måtte anvisas den slutliga besparing, hvilken för åren 1861—1863 kunde å de till folkskoleväsendets befrämjande af den personliga skyddsafgiften anvisade anslag uppkoipma; samt Rikets Ständer, -under anförande, hurusom billigheten fordrade, att en skollärare efter en mannaålder, full af möda, ej måtte för sin nödtorftiga bergning pä ålderdomen vara beroende af godtycket eller fattigvårdens tillgångar, samt huru det likaledes vore af vigt för skolan, att i de förtröttade och åldrade lärarnes ställe kunna använda friska och nya krafter, —■ uti underdånig skrifvelse den 16 "November 1863 på dessa och öfriga i den nådiga Propositionen andragna skäl lenmat bifall till hvad Kongl. Majit uti ifrågavarande hänseende föreslagit, och tillika, —- enär antagligt vore, att orsaken, hvarför det ändamål, Rikets Ständer afsett, i så ringa man blifvit uppnådt, till väsendtlig del kunde sökas i deri bestämmelsen, att pensionsföreningarne skulle ordnas till så stort antal, samt hvar och en till så ringa omfång, att hvarje förening endast omfattade ett stift, och det i följd häraf ansåges böra utredas, huruvida Bih. till R.
Prof. 1805 & 1806. 4 Sami. 1 A/d. 2 Band. 20 Haft. 2 10 Stats-Utskottets Utlåtande JV$ 104. en mera omfattande förening med större fördel skulle kunna bildas, •— i underdånighet anhållit, att det, på sätt Kongl. Maj:t funne lämpligast, måtte undersökas, på hvilka grunder pensioneringen för folkskolelärare mest ändamålsenligt skulle kunna ordnas; så hade, enligt hvad i högstberörda nådiga Proposition (N:o 49) är meddeladt, Kongl. Maj:t, med anledning af hvad Rikets Ständer sålunda anfört, den 22 April 1864 åt dertill utsedde komiterade i nåder uppdragit att företaga ifrågavarande undersökning och, efter det frågan i hela dess vidd blifvit tagen under ompröfning, till Kongl. Maj:t inkomma med underdånigt betänkande och förslag till de grunder för folkskolelärares pensionering, hvilka på lämpligaste sätt kunde betrygga det afsedda ändamålets uppnående; och hade komiterade, efter att det åt dem sålunda nådigst letnnade uppdraget blifvit fullgjordt, den 19 December 1864 till Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlemna^ jemte utlåtande i ämnet, förslag till reglemente för en inrättning till pensionering af rikets folkskolelärare, öfver hvilket förslag vederbörande med infordrade underdåniga yttranden inkommit.
Att folkskoleläraren, i likhet med andra tjenstemän, borde ega en möjlighet att vid uppnådd högre ålder, då arbetskrafterna svika, kunna afträda från sitt mödosamma kall, utan att falla fattigvården till last, hade synts Kongl.
Maj:t påkalladt lika mycket af billighetens kraf, som af en skyldig omtanke för folkundervisningens väl.
Utsigten till en någorlunda sorgfri ålderdom verkade icke allenast stärkande och uppmuntrande på läraren under utöfvandet af hans ansvarsfulla befattning; det vore äfven för undervisningen af högsta vigt, att icke arbetet på det ädlaste af alla arbetsfält — vården och utvecklingen af menniskans andliga väsen — måste skötas med af ålder och arbete förnötta krafter.
Behofvet att snart ordna denna vigtiga angelägenhet gjorde sig ock numera med så mycket större styrka gällande, som folkskolorna i allmänhet, efter utfärdande af Stadgan den 18 Juni 1842, redan öfver tjugo år varit ordnade, och en mängd lärare följaktligen närmade sig den ålder, då de icke mera kunde till gagn för skolan qvarstadna i sin tjenst.
Den väg, som för åstadkommande af ifrågavarande pensionering hittills blifvit beträdd, hade emellertid icke visat sig fullt tjenlig att föra till det afsedda målet.
I folkskolestadgan den 18 Juni 1842 vore föreskrifvet, att, då skollärare, som oförvitligt förespått sin tjenst, genom ålderdom eller sjuklighet är urståndsatt att den vidare bestrida, det må af församlingens eller skolstyrelsens pröfning bero, att i mån af hans behof och af den längre eller kortare tid, han tjenstgjort, större eller mindre del af lönen såsom pension honom tilldela.
Men detta stadgande, ehuru klart det uttalade grundsatsen, gåfve likväl icke en tillfyllestgörande ledning för dess tillämpning.
Dels vore pensioneringen, så väl i afseende på tiden, då den skulle inträda, som i afseende på beloppet, hvarmed den skulle bestridas, alltför obestämd, för att kunna blifva betryggande för läraren; dels folie bördan af denna pensionering, dä behofvet yppades, på en gång med hela sin tyngd på församlingen, hvilken dessutom hade att bestrida den inträdande nye lärarens aflöning.
Ehuru rigtig och sund den i lag stadgade grundsatsen vore, behöfde således dess utförande närmare ordnas, för att de välgörande frukterna deraf skulle kunna framträda.
Stats-Utskottets Utlåtande JV2 104. 11 Redan vid 1847 års riksdag hade Kongl. Maj:t derföre aflåtit en framställning till Rikets Ständer, afseende att dels närmare bestämma pensioneringstiden och beloppet af församlingarnes bidrag, dels jemväl bereda för ändamålet erforderligt understöd af statsmedel.
Framställningen hade vid 1850 års riksdag förnyats, och i anledning af denna Kongl. Maj:ts Proposition afsattes för ifrågavarande ändamål af de å anslagen till folkundervisningens befrämjande uppkomna besparingar en summa af 120,000 R:dr.
Dervid bestämdes tillika att pensionsinrättningar för folkskolelärare borde bildas stiftsvis och förses med reglementen, byggda på vissa förut uppgjorda, allmänna grunder.
Ehuru förslag till dessa allmänt gällande grunder sedermera blifvit utarbetade och fastställda, hade pensionsföreningar icke tillvägabringats i mera än två af rikets tolf stift, och dessa föreningar omfattade hvardera, enär inträdet i pensionsinrättningen var stäldt i församlingarnes fria val, allenast en ringa del af stiftets skoldistrikter.
Sedan till grundfonder för dessa båda pensionsföreningar blifvit af de för ändamålet afsätta medlen utbetald en summa af tillsammans 18,060 R:dr, nemligen till föreningen i Linköpings stift 11.610
R:dr och till föreningen i Hernösands stift 6,750 R:dr, har återstoden af de för pensioneringen afsatta medlen, 101,940 R:dr, tili följd af Rikets Ständers tid efter annan fattade beslut, fortfarande varit för ändamålet disponibel.
Sedan nämnda två föreningar uppkommit, hade, under loppet af nära tio år, ingen sådan inrättning vidare blifvit bildad, och ej mera än 84 skoldistrikter inom riket voro således ännu i åtnjutande af fördelen att för sina lärare hafva utsigt till ett med säkerhet påräkneligt understöd för ålderdomens behof.
En utvidgning af de områdeq, som blifvit utstakade för de föreslagna föreningarnes omfattning, hade synts af dessa förhållanden anvisad och Rikets Ständer hade derföre år 1857 medgifvit, att de afsatta medlen till understöd för folkskolelärares pensionering finge användas, äfven om två eller flera närbelägna stift förenade sig om en pensionsinrättning.
Men icke heller denna utvidgning hade visat sig föra till en tillfredsställande lösning af frågan.
Ingen pensionsförening hade efter kungörandet af beslutet derom blifvit bildad.
De tvänne obetydliga, redan förut bildade föreningarne syntes icke heller kunna bestå i sitt ursprungliga skick.
I den ena af dem, Hernösands, hade, enligt meddelande af dess direktion, del egarne endast med svårighet kunnat förmås att qvarstå och af Linköpings förening vore beslut fattadt om förändring af inrättningens ändamål, på det sätt att den skulle omfatta äfven lärarnes enkor och barn, å hvilken förändring stadfästelse blifvit sökt hos Kongl. Maj:t.
Af den erfarenhet, som sålunda blifvit vunnen, syntes en tydlig anvisning vara gifven att för verkställandet af denna pensionering beträda en annan bana, med undvikande af de svårigheter, som hittills visat sig lägga hinder i vägen för uppnående af det åsyftade ändamålet.
Den af Kongl. Maj:t förordnade komitéen hade i detta hänseende i första rummet tillstyrkt, att den afsedda pensionsföreningen måtte omfatta hela riket och vara gemensam för alla ordinarie lärare och lärarinnor vid såväl högre sorn egentliga folkskolor.
I följd af denna utsträckning måste beräkningarne blifva säkrare, äfvensom inrättnin - 12 Stats- tllsholiets Utlåtande M 104. gens soliditet mera betryggad; förvaltningskostnaderna tynga vida mindre och de kännbara olägenheter undvikas, sorn eljest städse skulle uppkomma, då folkskolelärare vunne befordran från ett stift till ett annat.
Otvifvelaktigt vore, att först genom en sådan omfattning inrättningen vinner den styrka, som för ändamålet erfordras.
I afseende på skyldigheten att besörja folkskolelär arnes pensionering syntes grundsatserna redan vara gifna genom folkskolestadgans föreskrifter.
Denna skyldighet vore grundad på folkskolelärarnes ställning såsom kommunernas tjenstemän och stöde i närmaste samband med åliggandet att aflöna dessa tjenstemän, hvilket åliggande jemväl i första rummet tillhör kommunerna.
På samma sätt sorn Staten lemnat kommunerna understöd i fråga öm lärarnes aflönande, syntes likväl
Staten böra äfven till pensioneringen bidraga.
På dessa grunder hade ock Kongl. Maj:ts framställning till Rikets Ständer af den 7 December 1847 hvilat, och i enlighet med dem hade det förslag blifvit uppgjordt, som komitéen nu framlagt.
På sätt i dess betänkande närmare funnes utveckladt, hade komitéen ansett obestridligt, att då kommunen tillsätter och i första rummet aflönar skolläraren, af hvilkens arbete den ock drager största och närmaste fördelen, förpligtelsen att vårda denne lärares ålderdom, sedan han i dess tjenst offrat sin mannaålders krafter, likaledes bör i första rummet tillhöra kommunen.
Denna pligt måste äfven, såvida pensionsväsendet skulle kunna behörigen ordnas, vara uttryckt i en bestämd förbindelse för kommunerna att i pensionsföreningen ingå.
Det vore likväl, efter komiiéens åsigt, för åstadkommandet af en ändamålsenlig pensionsinrättning för folkskolelärare ett oundgängligt vilkor att jemväl
Staten till densamma lemnade bidrag.