Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I nämnde hänseende sladgades redan af 173-4 ars lagstiftare uti 12 § af Handels-Balkens 9 kapitel, att den, sorn har fordran hos annan i gods eller penningar eller hvad det är, men ej krälver densamma skriftliga eller muntliga eller gifver den ani för rätta eller hos Konungens Befallningshafvande inom tjugu år, förlorar all talau derå.
Erfarenheten ådagalade emedlertid hurusom berörde tid, genom sin utsträckning, gaf anledning till långvariga rättegångar, stundom beredde tillfällen för mindre samvetsömma borgenärer att framkomma med tvätydiga, om icke oriktiga fordringar samt blottställde gäldenärer för obilliga anspråk; och derföre blef densamma, i enlighet med Rikets Ständers tillstyrkande, förkortad lill tio år genom Kongl.
Förordningen den 13 Juni 1800; hvarefter, medelst Kongl. Kungörelsen den 21 Mars 1835, förklarades, att hvad i nämnde Förordning stadgas, äfven borde tillämpas a sådane fordringar, som genom dom eller utslag blifvit fastställda.
Det sätt för fordringars bevarande, som lagen således föreskrifver, har emedlertid ofta varit föremål för anmärkning.
Man har alltså erinrat, bland annat, alt enär en anmälan inför rätta eller Konungens Befallningshafvande vore tillfyllest för bevarande af en fordringsrält, gäldenärer och deras arfvingar blottställdes för förluster, hvilka ej kunde förutses.
Efter förloppet af tio år ansåge man nemligen i allmänhet ej behöflig! att förvara qvittobref; men förstör man ett sådant, ömintelgöres tilläfventyrs dermed beviset angående ogiltigheten al en fordran, som, oansedt den blifvit gulden, af borgenären anmälts hos någon domstol eller Konungens Befallningshafvande och dermed blifvit bibehållen vid lif; och på dessa grunder har nu Riksdags-lullmäktigen Johun Johansson från Östergöthland, uti en hos Hedervärda Bonde-Standet väckt samt lill Lag-Utskottet remitterad motion, föreslagit, alt 12 § 9 Kapitlet Handels-Balken, sådan den lyder i 1800 års ofvan åberopade Förordning, mätte erhålla följande förändrade lydelse: »Häfver man fordran hos annan i gods, penningar eller hvad det är, och kräfver den ej skriftligen eller muntligen, eller gifver den ej an inför rätta eller hos Bih. till B.
Prot. 1853 & 1854. 7 Sami. 1 Afd. 30 Häft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 36.
Konungens Befallningshafvande, i ändamål att lagsöka, inom tio år, ege sedan ej någon talan derå.»
Vid pröfning af berörde motion har Utskottet till behandling jemväl förehaft ett af Herr Schwan, inom Vallöf!.
Borgare-Ståndet, framstäldt förslag, åsyftande att förekomma de olägenheter, som äro en följd af ofvan anmärkta lagstiftning, så vidt fråga är om löftesmäns ansvarighet för borgen såsom för egen skuld.
Då nemligen ett skuldebref, enligt gällande lag, kunde förnyas inför hvilken domstol eller exsekulor som helst inom hela Biket, utan att löftesmannen derom grhåller någon kunskap, hvadan han således ej vöre i tillfälle att erfara( huruvida hans borgensförbindelse efter förloppet af tio år qvarstår, har Herr Schwan, till förekommande af detta förhållande, yrkat det mätte, med tillämpning af de i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798, i afseende på löftesmäns ansvarighet antagna grunder, stadgas: »att löftesman, som åtagit sig annans gäld, som sin egen, utan att viss förfallotid blifvit utsatt, skall, ändå att uppsägning ej sker, vara från sin ansvarighet fri, så framt borgen ej af honom förnyas, eller han ej, efter skedd uppsägning, derför lagsökes inom tio år efter det han i borgen gick.»
Sistnämnda förslag innefattar således endast en begränsning till en ari förbindelse af den tanke, sorn Biksdagsfullmäktigen Johan Johansson ansett böra utsträckas till förbindelser i allmänhet.
Då nemligen denne sednare anser hvarje fordringsanspråk genom lagsökning böra göras gällande inom tio är vid fordringsrältens förlust, går Herr Schwans förslag endast ut på skyldighet för fordringsegare att lagsöka, derest fordringsanspråket grundas på borgen, såsom för egen skuld, sorn blifvit ingången för gäld, betalbar efter uppsägning eller vid anfordran.
Huruvida lagstiftningens förändring, i enlighet med hvad sålunda blifvit yrkadt, kunde förenas med rättvisa och den frihet i aftal, sorn lagstiftaren måste respektera, är dock tvifvelaktigt.
Om en sådan lag, som Johan Johansson påyrkat, blefve gällande, skulle nemligen aftal om fordringars återbetalande ej få bestämmas ens till tio år, emedan lagsökning ovilkorligen måste ske inom samma tidrymd och lagsökningen ej kan vidtagas förr än efter förfallodagen.
Dessutom skulle samma lag ej kunna stå. tillsammans med närvarande förhållanden, hvilka hafva sin grund i gällande lag.
Del sedliga aftalets frihet får i allt fall lagstiftaren aldrig förneka, utan har han endast alt gifva sådana föreskrifter att denna frihet i sina yttringar låter lorena sig med allmän säkerhet och ordning, hvilkas upprätthållande är hans egentliga uppgift.
Han kan derföre ej ogilla en på det fria aftalet grundad rättighet, af den orsak att den är gammal, men val förklara, det lagen ej vidare skyddar rättigheten, derest innehafvare!) underlåter iakttaga hvad lagen för bibehållande af allmän säkerhet och ordning gör till vilkor för sitt skydd; Och på denna grund hvila, bland annat, de föreskrifter, som ålägga borgenärer alt inom tio år kräfva eller gifva offentlighet ät fordringar.
Men häraf följer äfven, att Utskottet ej eller kan biträda Herr Schwans förslag sådant det blifvit framställdt.
Visserligen har lagstiftaren i 1798 års åberopade Förordning stadgat att, om någon går i borgen för betalningen af annans skuldebref såsom för egen skuld, å den förfallodag skuldebrefvel innehåller eller ock å annan viss tid, men blifver ej lagsökt inom tolf månader efter förfallodagen eller efter den utsatta tidens förlopp, då skall löftesmannen för en sådan borgen vara lii; men härmed har han icke handlat i strid emot förenämnde grundsats, utan blott för ett läll modifierat den så, som han ansett för den allmänna säkerheten nyttigast.
Förordning förbjuder nemligen ingen att gå i borgen med omförmäida ansvarighet för gäld, sorn ej förfaller förr än efter tio år; den har blott lill löftesmäns förmän gjort ett undantag i afseende på gätdens utsökande hos honom sedan aftalad förfallotid inträffat, antingen den är i skuldebréfvet utsatt eller skall efter uppsägning beräknas, an - Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 36. 3 tingen den inträffar före eller efter tio år; hvaraf åter synes att en lag i omförmäida syftning ingalunda vore en tillämpning af den grund, hvarpå förenämnde Förordning i afseende på löftesmäns ansvarighet är byggd; hvartill kommer alten sådan lag, så vidt dermed aises att förekomma olägenheten af långvariga borgensförbindelser, blir destomindre behöflig, derest det af Utskottet i nästförutgående Betänkande framställda förslag varder upphöjdt till lag, som löftesmän då sjelfve kunna uppsäga och betala gäld, som är ställd att betalas efter uppsägning eller vid anfordran.
Pä sätt motionären anmärkt, kan emellertid rätt till talan för fordran emot så väl gäldenär, som löftesman, i nära nog obegränsad lid bevaras,' ulan någon sådan åtgärd, hvarigenom de erinras om fordringens tillvaro, elier allenast genom en enkel anmälan inför hvilken domstol eller Konungens Befallningshafvande sorn helst.
Den osäkerhet och våda som häraf kan uppslå är dock lätt att inse.
Man behöfver blott besinna svårigheten, att under en längre tid hålla tillgänglig den bevisning, deraf ogillandet al ett anstäldt kraf beror.
Vittnen kunna dö, innan man fått anledning att genom dem förskaffa sig de upplysningar, som endast af dem kunna erhållas; — minnet om hvad som förefallit försvagas äfven med liden; och handlingar gå lätt förlorade under en längre lid, särdeles då några omständigheter ej föranleda en särskild vård, hvilka omständigheter dock oftast äro obekanta för arfvingar efter död person.
Så vidt motionärerne hafva lill föremål att förekomma dessa olägenheter, den osäkerhet i rättsförhållanden, som är en följd af gällande lagstiftning i denna del, förtjena alltså deras framställningar särdeles uppmärksamhet; och om än Utskottet ej kan dela den åsigt, alt fordran förloras derest lagsökning derför ej inom tio år ovilkorligen anslälles, finnér likväl Utskottet, att rättssäkerheten ej är betryggad sä framt icke den, sorn emot annan vill bevara fordringsanspråk, gör samma anspråk gällande genom antingen kraf eller annan sådan erinran, att den sistnämnde kan skydda sig emot anspråket, i händelse det skulle finnas ogrundadt.
Denna grundsats är tillämpad i det förslag, som, med anledning af ifrågavarande motioner, bär nedan framställes.
Delta förslag ålägger alltså den, som har fordran hos annan, att den utsöka, kräfva eller tillkännagifva för gäldenären inom tio år, vid talans förlust, med förklarande att talan emot löftesman äfven förloras, derest i afseende på honom ej iakttages hvad sålunda för gäldenär stadgadt är, så vidt det tillämpligt äiv.
Men häraf hafva särskilda andra bestämmelser blifvit af nöden.
Så mäste i första rummet förutsättas del fall, alt gäldenären eller löftesmannen ej kan anträffas eller ej har veterlig! hemvist; och derföre innefattar förslaget föreskrift huru borgenär i detta läll har att sig förhålla.
Vidare förekommer den händelsen att flere, en för alla och alia för en, betalnings skyldighet sig åtagit.
Enligt den af Utskottet antagna princip mäste fordringen hos hvar och en af dem bevakas, en princip, som redan i afseende på uppsägning gjort sig gällande, genom Kongl, förordningen den 20 December 1851; men denna tillämpning har påkallat ett annat stadgande, nemligen för det läll att bevakningen underlätes hos en al de solidariskt förbundne.
Derigenom blir denne lii hån sin förbindelse; men der med är ock solidariteten bruten och de öfriges ansvarighet således inskränkt till blott hvar sin del efter hulvudtalet.
Denna följd af underlåtna bevakningen öfverensslämmer älven med i lagstiftningen redan antagna rättsgrunder, sådana de i likartade läll blifvit i lagskipningen uppfattade; men sammanhanget fordrar dock att samma följd uttryckes i den lag, hvarom nu är fråga.
De bestämmelser förslaget i öfrigt innefattar äro påkallade, dels för att förekomma den osäkerhet och skiljaktighet, som i särskilda fall vid bedömande af preskriptions - 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o SG. frågor inom lägskipningen uppenbarats, dels ock för att gifva nödig fullständighet åt denna del af lagstiftningen.
Af förstnämnda anledning förklaras stadgandet att preskriptionen skall räknas från tiden för fordringens uppkomst, äfvensom bestämmelserna deis om de fall, då kapital- eller ränte-afbetalning mä anses hafva samma verkan, som fordringens bevakning, dels ock orri den qvitlningsrätt, som må ega runi för genfordran, sorn ej blifvit bevakad inom tio år.
Hvad förslaget i dessa delar innehåller öfverensstärnmer emellertid med de åsigter, som allmännast gälla, samt derförutan med lagstiftningens ändamål.
Man har likväl i afseende på borgenärs rätt att qvitta äldre, ej bevakad, gen fordran hört betänkligheter vltras; men det är en allmänt erkänd rättsregel, alt en fordran, som gäldenären eger hos sin borgenär, de jure och utan föregående liqvidation dem emellan, upphäfver den sednares ford rings räll till motsvarigt belopp; och riktigheten af denna regel torde ej kunna förnekas.
Om man t. ex. föreställer sig den händelsen, att någon blir innehafvare af en fordran bos den, till hvilken han förut är skyldig ett mot samma fordran svarande belopp, så är deraf en följd ali dessa (ömsesidiga fordringar ulqvitta hvarandra, och således ali ingendera derefter har något att fordra af den andra; och derföre behöfs ej någon bevakningsrålgärd å någondera sidan, hvadan underlåtenhet deraf ej eller kan förändra det redan inträffade förhållandet.
Så har saken äfven blifvit betraktad af Lag-beredningen, med hvars förslag
Utskottets i öfrigt jemväl hufvudsakligen instämmer.
Utskottet får på grund häraf vördsamt tillstyrka, del ville Rikets Stunder besluta en författning så lydande:
Med tipp häfvande af hrad 9 Kap. 12 § Handels-Balken, [inni?/..
Förordningen den 13 Juni 1800 samt Kongl. Kungörelsen den 21 Mars 1835 stadga i afseende på preskription, af fordringar emellan enskilde, varder stadgadt sorn föijer: §■ 1.
Hvar, som häfver fordran hos annan i penningar, eller hvad det är, skall den utsöka eller, skriftligen eller muntligen, af gäldenär kräfva, inom tio ar ifrån den dag, då skuldebref, eller annan handling, derå fordran grundad är, ga/s eller fordringen annorledes tillkom; och vare fordringens til/känna gifvande hos gäldenär lika ansedt, som hade kraf sked t: är fordran ej till betalning förfallen sä tidigt, att den inom tio år sökas eller kr ii fras kail; då skall borgenär, inom sagda tids /Örlapp, gäldenär derom erinra.
Färe ock borgenär skyldig att, så länge hans fordran sedan inneslår, den ånyo bevaka, som nu sagdt är, inom hvart tionde år ifrån den dag, dä sista bevakningen skedde.
Har den, hos hvilken fordran genom kraf eller erinran bevakas skall, blifvit i sådant ändamål, å tre särskilda dagar af tionde året, sökt i sitt hemvist, men ej kunnat trä/fas; gifve borgenär fordringen an hos domstol eller Konungens Befallningshafvande, och läte bevis deröfver i allmänna tidning arne införas tre gånger, minst fjorton dagar emellan hvurje gång, och forsla gången inom tionde årets slut. Lag-Utskottets Betänkande, N:o S6.
År borgenären ej veterligt, om eller hvar gäldenären eger hemvist inom riket; då mä ock fordringen hos domstol eller Konungens Befallningshafvande angifvas och beviset deröfver i lidningarne införas, inom tid, som nu sagd är. §. 2.
Försummar borgenär att fordran bevaka efter ty i 1 § skits; håfve sin talan emot gäldenären förlorat. §. 3.
Afbetalning å hufvudstol eller räntebetalning, sorn af gäldenär, eller med hans vetskap, gjord är, så ock annat giildenärs erkännande af fordrans tillvaro, galle såsom hade fordringen hos honom bevakad blifvit.
Intecknings-forny else håfve ock lika verkan mot egare af den intecknade egendomen: vill borgenären hålla talan mot annan öppen; bevake då sin fordran mot denna, såsom i 1 § sägs. - §. 4.
Nu har gäldenär blifvit för fordran lagsökt: fastslälles fordringen genom dom eller utslag; varde lid att den sedan efter 1 § bevaka, räknad från det domen eller utslaget utgafs, der ej verkställighet derå kommer innan den tid ute är: har lagsökningen afstadnat och, sedan gäldenären sist hördes eller till hörande kallades, den i 1 § utsatta tid förflutit, och vises det ej, att fordringen blifvit under den lid så bevakad, som i samma § sägs; då vare, till krafrättens bibehållande, den lagsökning mot gäldenären utan verkan: samma lag vare, då dom eller utslag fallit, hvarom kungörelse skall gäldenären meddelas, der sådan kungörelse ej sker eller fordringen efter 1 § bevakas, inom tid som der stadgas, räknad från det gäldenären sist hördes eller till hörande kallades. §• 5.
Aro flera glildenärcr, de der, en för alla och alla för en, betalningsskyldighet sig iklädl, och försummar borgenär att sin fordran hos någondera bevaka efter 1 §; vare denne från sin ansvarighet fri och hvar en af de öfrige förty ej skyldig att gälda mer, än sin del efter hufvudla/et.
Har borgenär under tionde året fått sin fordran hos någondera ut; dä ege denne, inom år och dag sedan fordringen gulden blef sin rätt bevaka hos de andra, af hvilka ersättning bör utgå f ör hvad han öfver egen del betalt.
Brot. 1853 & i8Si. 7 Sami. 1 Afd. 30 Haft. 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 56. §. 6.
Har gäldenär genfordran hos borgenär; ege rätt ali sin skuld deremot qvitta, ändå att han den genfordran ej så bevakat, som i i % sägs: var tiden till genfordringens bevakning ute, när den i hans hand kom eller när han till borgenären skyldig blef; ege qvittningsrätt ej rum. §. 7. Hvad om gäldenär nu stadgadt är, gälle äfven om borgesman i allt hvad deraf till honom lämpas kan.
Reservation: af Herr Carleson, E., så vidt 5 § angår.
Lag-Uts!;o(tets Utlåtande, JYs 117.
I JK 57.
Ank. till Eip.-Uisk. d. 13 N0v. 18S4, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af Uilcs-Ståndens olika beslut och anmärkningar vid Lag-Utskottets Betänkande, JK 49, angående Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, med förslag till Förordning om handelsböcker och handelsräkningar.
Af inkomna protokollsutdrag rörande Riks-Ståndens beslut i nämnda fråga har Lag-Utskottet inhemtat, att Högvördiga Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet i allo godkännt omförmälda Betänkande, förstnämnda Stånd likväl med den ändring, att det i Kongl.
Maj:ts Nådiga förslag förekommande 2:a moment af 13 §, hvars uteslutande Utskotlet tillstyrkt, borde bibehållas, och att likaledes Ilöglofliga Ridderskapet och Adeln samt Vällodiga Borgare-Ståndet godkänt sagda Betänkande, dock med undantag af lagförslagets 4 §, hvari efter ordet »endosserade» borde intagas orden: »de borgensförbindelser, som blifvit ingångna», af 5 §, hvaruti blifvit föreslaget ett stadgande i den syftning, att dagboken måtte kunna efter rörelsens omfång och beskaffenhet fördelas i särskilda afdelningar eller böcker, oeh af 7 §, som blifvit återremitterad; hvarutom Vällodiga Borgare-Ståndet beslutat, att i 6 §:ns 1 mom. orden: »noggranna afskrifter» borde utbytas mot orden: noggranna aftryck eller afskrifter, och i 2 mom. orden: »likaledes ordnade efter deras dalum» utgå.
Hvad nu först angår 6 och 2 mom. 13 §, anser Utskottet, då dessa blifvit af tre Stånd godkända utan ändring eller tillägg, den af Vällodiga BorgareStåndet beslutade ändring i afseende å den förra, och det af Högvördiga PresteStåndet antagna tillägg i den sednare komma att förfalla.
Vidkommande tillägget i 4 § om affärsmans skyldighet alt i dagboken anteckna de borgensförbindelser han ingått, äro väl dessa förbindelser af den natur, att de icke i allmänhet kunna sägas ega samband med rörelsen, hvilket åter enligt 4 § utgör det betecknande i alla de öfverenskommclser, företag och affärer, hvilka i dagboken borde införas; hvartill kommer, att en borgensförbindelse, som i detta sitt tillstånd endast innebär en sväfvande möjlighet af utbetalning, icke förr, än den öfvergått till verklig betalningsskyldighet, på affärsmannens tillgångar kan utöfva “ågon sådan omedelbar inverkan, som trycker på balansen af hans kredit, och, der betalningsskyldighet komme i fråga, äfven enligt 4 §:ns nuvarande lydelse, borde såsom Bih- till R.
Prot. lillio & 1834. 7 Sami. 1 Afd. 31 Haft. 2 Lag-Ulsliollels Ullålande, JY° 257.
. utgift i dagboken antecknas; men då obetänksamt åtagna borgensförbindelser likväl i sin mån hos affärsmannen utvisa någon brist i styrkan af den redbarhet, hvarmed han är pligtig att i främsta rummet upprätthålla sin förmåga, att till fullo motsvara sina egna kreditförbindelser, och det i allmänhet bör medgifvas vara nyttigt, att äfven de förbindelser, hvarigenom han åtager sig ansvarighet för annans skuld åtminstone eventuelt, blifva antecknade i den dag- eller minnes-bok, som utgör, för att så säga, uppenbarelsen af bans kommcrsiela samvete, på det ej mindre han sjelf ständigt må behålla af dem en öfversigt, än ock bans egna borgenärer, i fall af hans obestånd, må kunna pröfva, huru omsorgsfullt lian i sådant afseende mot dem vårdat sina pligter, får Utskottet, med hemställan till Högvördiga Prcste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet, huruvida icke dem täcktes frånträda sina i ämnet fattade beslut, vördsamt tillstyrka Rikets Höglofliga Ständer, att godkänna följande lydelse af 1 inom.
4 § uti ifrågavarande förslag: »I dagboken skola antecknas, — — — — — — — — till betalning godkända, eller endosserade, de borgensförbindelser, som blifvit ingångna, de kontanta penningebelopp — — — — — utborgade blifvit.
(De öfriga moinenterna oförändrade.) Beträffande den i S ,§ föreslagna ändring må anmärkas, alt, ehuru de (lesia utländska handelslagar, hvilka ovilkorligen föreskrifvit dagboks förande, icke besvarat frågan, huruvida anleckningarne för alla arter och grenar af en persons affärsrörelse borde i en enda odelad dagbok införas, eller om tillätet vore, att ej allenast för olika grenar, utan ock för en enda rörelsegren af större omfång föra (lere böcker, hvilka då tillsamman skulle utgöra den fullständiga dagboken, man likväl af tillgängliga betänkanden och moliver lill dessa lagar finnér, att det förra, dock under erkännande af domarens rätt till pröfning af omständigheterna, företrädesvis afsägs.
Också är det just uti den omständigheten, att anteckningar af hvad som inom rörelsen förefallit böra ske uti oafbruten tidsföljd och vid den tidpunkt, då föremålet för anteckningen inträffade, som grunden ligger för dagbokens juridiska vigt och betydelse.
Anleckningarne göras vid sådant förhållande då affären står klarast i minnet och då ännu intet kunnat inträffa, som kunde antyda en iner eller mindre gynnsam utgång af densamma eller förleda till någon afvikelse från sanningen, och dessa anteckningars till innehållet »brokiga» mångfald blir derföre just ett tecken företrädesvis pä dagbokens trovärdighet, då deremot det är uppenbart, att i ju (lera. särskilda böcker densamma får delas, det för den orättrådige skall blifva desto lättare all i dessa böcker införa antedalerade, oriktiga anteckningar.
Emellertid torde ej heller på andra sidan böra förbises vigten deraf, alt den friare rörlighet, som i så många afscendcn är för affärsmannen behöflig, må så litet som möjligt försvåras.
Särskildt gäller detta vårt land, der det är en icke ovanlig företeelse, alt betydligare affärsmän utsträcka sin rörelse lill (lere olika yrken på en Lag-Utskottets Utlåtande, JtJ 57. 3 gang, dels såsom köpmän, dels såsom fabriks- eller bruks-idkare, skeppsredare o. s. v., stundom på skiljda orter för dessa olika yrken, stundom på samma ort, och synas dessa förhållanden hafva utgjort ett hufvudmotiv för den dagbokens delbarhet, som förslagets 5 § uttryckligen medgifver, och Ilöglofiiga Ridderskapet och Adeln samt Yällofiiga Borgare-Ståndet genom sina dervid gjorda anmärkningar nu önskat få annu närmare bestämd, förstnämda Stånd sålunda, att, der rörelsens omfång och beskaffenhet så fordrade, »dagboken må föras i särskilda afdelningar med afseende å göromålens och affärernas art», och Borgare-Ståndet sålunda, alt slutmeningen skulle lyda: må dagboken fördelas i särskilda böcker.»
Yid öfvervägande af iivad sålunda blifvit anmärkt, förhållandena i öfrigt och särskildt den omständigheten, att det, man önskat få närmare uttryckt, i visst afseende redan ingår uti den genom 5 § medgifna modifikation af dagbokens odelbarhet, får Utskottet, med vördsam hemställan lill Högvördiga 1’resle-Slåndet och Hedervärda Bonde-Ståndet, alt de ville frångå sina redan i frågan fattade beslut, tillstyrka att 5 § måtte af Rikets Höglofliga Ständer antagas, med följande lydelse: »Är rörelsens omfång eller beskaffenhet sådan, att förande af odelad dagbok olämpligt blefve, må dagboken förås i särskilda afdelningar, med afseende ä göromålens och affärernas art.»
Mot den återremitterade 7 § har hufvudsakligen blifvit anmärkt, dels att inventarii-boken hellre bort kallas hufvudbok, dels att uppgift på affärsmans lösa egendom ej deri borde ingå, dels ytterligare, hvad 2 morn. angar, alt ordet »då» otydligt bestämde den tidslängd, balansräkningen borde omfatta, dels ock att det vore olämpligt, att införa denna balansräkning i inventarii-boken.
I afseende å första anmärkningen får Utskottet vördsamt erinra, att hufvudbok visserligen icke allestädes motsvarar den i förslaget beskrifna inventarii-bok, och då det alltid måste vara mera sakenligt, att åt det föreslagna vigliga dokumentet gifva ett namn, sorn betecknar dess egentliga betydelse, än att antaga ett namn, som icke bestämdt uttrycker sjelfva saken och dessutom äfven är tillämpligt på andra arter af bandelsböcker, torde den antagna benämningen så mycket hellre böra bibehållas, som det i alla fall bär mindre kommer an på namnet än på saken och dess betydelse, och denna betydelse otvifvelaktig! är för affärskrediten af mycken vigt.
Den 7 § sönderfaller i två mornenter, det ena berörande inventariiboken, det andra balansräkningarna.
Den förra skall uppgöras vid den tidpunkt, en affärsman först begynner sin rörelse; de sednare uppgöras under rörelsens fortgång efter hvarje tolf månaders förlopp.
En affärsman ansvarar med bela sin förmögenhet, så i fast som i löst, för all sin skuld eller alla sina kreditförbindelser.