Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n har dock länge låtit förmå sig att kvarstå, till dess en fullt lämplig efterträderska kunde hinna utbildas.
Denna har föreningen nu ansett sig finna i fröken Agnes Bran ting.
Med ett visst vemod samlades därför ny- ligen dess styrelse, medlemmar och inånga vänner till en afskedsfest för den afgåeude afhållna föreståndarinnan.
Fru Anna W a l - lenberg, styrelsens ordförande, tolkade i er- känsamma ord den tacksamhet, i hvilken när- mast föreningen och ytterligare alla den sven- ska hemslöjdens vänner — • och dit höra vi ju alla — stå till Ingeborg Petrelli för hen- nes inlägg till dessa intressens godo.
Och allmänt uttrycktes de vissa förhoppningar, man kunde hysa, att fru Petrelli ingalunda med sin afgång från den ifrågavarande be- fattningen skulle gifva efter något det minsta af sin nitälskan för den goda sak, » Hand- arbetets vänner » gjort till sin.
Därpå behöfva vi helt säkert icke tvina!
DE p ' RARDIN.
c J) in smärta midja, en loja fMed nattens färg på sin ring.
fDu kan ej stanna i solen, j) u unga vingade själ.
fDu kan ej spjärna mot udden, $ag vet del så väl, så väl.
% ' ltt rof för mörkaste makter fDu fallit från ljusets land.
U \ e ' n skuggornas värld dig bundit fMed fina, smekande band.
jHårdj hård är snbhvita marmorn, ' jDjupt kolsvarta ådern går.
Snart blir din vinge en hörda, Snart llir ditt löje en tår.
flärnere måste du fängslas " Och såras på tusen sätt.
ZMen trösta dig, ty däruppe, fl) är har du ju lar nar ät t.
&lt; Svarta ådror.
ag stod framför Tionstnärns sista utställda lilla grupp, %n dikt i marmor om själen, Som vaknar till lifvet upp.
Jxspss jD.u stammar ju från det goda, %&gt;et ljusa, som dock till sist, förklarande allt, lesegrar ' jDet ondas mörkaste list.
jjag stod framför Tionstnärns sista Wfss utställda lilla grupp, jEn dikt i marmor om själen, Som vaknar till lifvet upp.
Anna spis så jungfruligt fager, ' jDcn unga, vingade själ.
jHon ler med l lidaste löje fjYlot tillvarons ve och väl.
&lt; ltion c Så hvit som dalarnes lilja, Så ren som höjdernas snö, fivi föll du hit ned i stoftet, fDu skära, himmelska mö?
ffakom dig lurar en fara, förklädd till kärlekens gud.
^Han sliter din hvita vinge " Och reder dig sorgeskrud.
flan lindat pilen i rosor, " itlan ler med skälmskaste grop.
fja, fåfängt kom du ej neder fl lifvets kämpande hop.
Snart är det din tur att falla " öch blöda ur djupa sår.
Se midt genom snöhvil marmor fDen svartaste åder går.
c £) en grenar sig djärft mot larmen, fDen ringlar sig trådfin kring c Domarens löfte.
* » amtalet om egna och nästans angelägen- heter, om de moderna romanerna, om teatern och den senast hörda konsertsångers- skans dräkt började tvina och visa starka tecken till att bortdö i gäspningar, då herrarne ändtligen anlände och gåfvo kaffebjudningen en prägel af » storkalas ».
Det var en samling af unga, välklädda människor, som uppfyllde den vackra våningen, och man hade samlats för att ha roligt till- sammans.
Samtalet upplifvades, flammade till stötvis, som då en brasa rå ved får luft; man talade lifligt om det modiga uti att kasta från sig ett tomt lif, såsom man befriar sig från en söndertrasad handske; man af handlade möj- ligheten af andevärldens tillvaro; en ung man i målbrottet talade om nirvana och sin utsikt att » försjunka i intets tillvaro »; en ung dam, * Från okänd hand har jag för några veckor sedan emottagit materialier till nedanstående skildring, och med dem följde en ansökan, att denna » tidsenliga leks måtte blifva framförd till allmänt påseende, sådan som den förekommit i verkligheten.
med starkt krusad lugg, talade dämpadt om sitt svärmeri för Budda; och en tjugusjuårig tjänsteman, med antydan till månstrimmor öfver hjässan, höll en liten afhandling om det berättigade i lifsledan.
Ingen enda menade allvarsamt, men det hela gaf stämning och tillfällen att göra sig intressant genom att yttra djärfva ord med vekt tonfall och veka ord med ironiska axel- ryckningar.
Och så gaf denna konversation tillika ett behagligt vemodigt skimmer åt hela tillställningen, hvilken egentligen var en af- skedsfest för Laura.
Kanske också att det var hon, som, då herrarne ändtligen kommo, anslog denna » in i det dunkla, det mystiska och gräsliga dall- rande ton », hvilken alla hvar för sig tyst erkände som falsk; kanske det var en af de unge männen, som först började att kokettera med själfmordet och de öfriga styggelserna.
Men säkert är, att Laura hela aftonen igenom lyckades utgöra medelpunkten för den all- männa uppmärksamheten, ty ingen var då som hon i stånd att tala med nedlåtande ringaktning om lifvet och dess mål.
Herrarne beundrade hennes djärfhet oeh » fördomsfria tankegång », de yngsta flickorna i sällskapet beslöto hvar för sig att framdeles taga henne till mönster; Lauras jämnåriga flickbekanta sökte täfla med henne; alla, alla visste att det hela var en ny lek.
Ock så skildes ungdomsflocken åt, när den nya dagens andra timme lemnads en sista anledning att skämta öfver graf, död och spöken.
Laura hade lemnat staden och sin mors lilla hem, där blott arbete gafs för en yngre syster; morbrodern hade erbjudit Laura en husmodersplats hos sig, ty han hade nyss blifvit enkling och hans döttrar voro knap- past vuxna.
Det var ett tämligen stort hushåll, som häradshöfding Persson öfverlemnade i sin systerdotters vård, och han var själf en arbe- tets och ordningens man.
Laura hade längtat efter att utbyta stads- lifvet mot detta vistande på landet.
Hon hade så ofta sagt, att hon kunde stadens alla nöjen utantill, och hennes håg törstade efter något nytt.
Och så kom hon här in i en kretsgång af sysslor och göromål i ett hem, där arbete tycktes vara en oskrifven lag för alla, och där ingen tycktes anse hennes hus- moderliga bestyr for mera än en enkel plikt.
Laura hade öfvertagit husmoderskallet med samma känslor, som hon förr hos modesöm- merskan profvade en hatt, med tyst vilkor att få kasta bestyret från sig, när det ej längre roade henne.
Men nu hade den lång- variga afvecklingen af hennes aflidne fars trassliga affärsställning med omutliga siffror visat henne, att hon hädanefter måste arbeta för sin utkomst.
Hvilket lif!
Kunde detta väl i det hela kallas att lefva?
Huru många gånger hon under dessa tre sist förflutna månaderna gjort sig denna fråga och tänkt på den där afskedstillställningen för henne, viste hon ej; men hon var med- veten om, att hon fått vana att i tankarne leka med döden, när arbetet gjort hennes unga lemmar trötta.
Det var för henne som att gå in i en löukammare, dit ingen kunde följa henne, icke den barske morbroderns pröfvande blick, icke kusinernas bullrande lekar eller tjänstfolkets odrägliga frågor och anspråk på hennes tid och omsorger.
Hon brukade föreställa sig, hvad den och den af hennes många bekanta skulle säga, om de finge höra, att hon — hela staden, orten, hela landet, ja hela skandinaviska halfön skulle hon kunua tvinga att tala om en ung, bildad flicka, som rest mycket i ut- landet med sin far, hade nu plötsligt — Hon tyckte sig höra, hur man undrade öfver orsaken, och stundom satte hon sig ned och skref breffragment, gåtfulla, intressanta, djupsinniga brefbitar, som sågo ut som om de voro till hälften sönderrifna.
Här och där antyddes, att lifsledan gripit en ädel, tin- strängad själ.
— hvad hon var trött, lifstrött; gripen af lifs- ledan!
Ofvan på det lilla täcket skulle hon bli funnen liggande, ljuft slumrande; den rosen färgade kjolen något utanför bädden, den ena fotspetsen med den lilla sidenskon framskym- tande under kjolens fåll.
— O, denna lifs- trötthet!
— Tjugusex år: ungdomen förliden, ålderdom, skrynklor, hushållssläp.
— Välkommen, o nirvana!
Opiumäaskan, » dold likt ormen under ro- sor » i jardinieren på bordet invid sängen, sat- tes till läpparne och tömdes.
Fyra nya tända stearinljus bestrålade scenen.
Nu satt hon vid sitt fönster och stirrade ut i den månklara natten.
Det var midt i den brådaste kornhösten, hushållet hade för tillfället blifvit ökadt med tre karlar och två » höstpigor », och dessutom hade häradshöfdin- gen utkommenderat en af kökspigorna till höstarbetet och sagt, att Laura och hans egna döttrar måste hjälpas åt vid matens tillredning.
Var i det hela taget lifvet värdt all den möda det kostade?
Hur trött hade hon ej känt sig i Berlin, London och Paris, och hur grymt hade ej Eiffeltornet svikit hennes föreställning!
— • Och i hemmet hos modern: beräkningar på öret, försakelser; friare, som bjudit henne utsikter till ett lif i träldom och släp; män med torftiga inkomster.
— En af dem hette Persson, liksom morbrodern.
— Nej tack!
Kärlek — ja bevars, om man bara sluppe bojan.
Hon hade ingen smak för att sitta som en kycklinghöna med en kull ungar.
— Firad!
— Å ja, det hade varit roligt; men nu, just i dag, hade morbrodern sträft påmint henne om hennes tjugusex år, och att hon » ej skulle bete sig som en barnunge. » Och detta hade notarien hört och dragit på munnen därvid.
— Han skulle dock få se, att hon varit nå- got mera än han trott.
— Hon sprang upp, ref af sig nattröjan och iklädde sig en rosenfärgad klädning.
— En hvit balkläduing hade hon, men hon var för nobel till att imitera någon.
— Utanför fönst- ret blommade skära rosor och höga hvita liljor; det var lätt att böja sig ut och plocka så många som behöfdes till håret och bröst- buketten samt några att lägga på hufvudkud- den.
— Så ja.
— Skall man någonsin förr ha sett en så skön dödsbrud som den, hvilken nu blickar in i spegeln och ser sin bild?
— Nu blott några rader till min mor och syster, rader som skola gå igenom hela den skandinaviska tidningspressen.
— Det blir kanske svårt för mamma och Ida, men för min skull kommer man att visa dem en stor uppmärksamhet.
— - Men om där äfven skulle vara sanning i det, som predikas om ett annat lif?
Kanske, men i hvarje fall rådde hon ej för, att hon blifvit skapad och fått en så fin organisation, att iugenting på jorden kunde tillfredsställa hennes efter skönhet och njutning törstande själ.
— Döden!
Ett hemskt, ohyggligt ord!
Hvar- för ej kalla honom frihetens genius?
Hon måste söka oibehålla denna föreställning, på det hen- nes ansikte och min måtte komma att uttrycka lugn och glädje.
— Bara hjärtat ej ville fort- fara att slå så våldsamt och den rysliga huf- vudvärken sätta till!
Så, nu är rummet, brefven, blommorna i ordning.
— Hvad den hvita bädden med sina doftande rosor och liljor såg skön ut, och * » Laura, hvad är det för rosenrasande ga- lenskaper och upptåg?
Upp med dig genast och gäck till kojs som en förnuftig män- niska!
Klockan är tre på morgonen och du har under dina vanvettiga taolettbestyr som- nat från ljus och allt!
Härligt detta, om nå- gon af pigorna eller drängarne, i mitt ställe, råkat få se ljusskenet och så fått skåda dig sofvande, utstyrd till bal!
Nå ändtligen är du vaken!
Men — hvad är det här?
Bref — giftflaska! » En ljungande örfil afslöt häradshöfdiugens mening och återkallade Laura från nirvana.
» Morbror, jag vill d ö!
— Jag vill ej lefva hos en rå, för all känsla blottad man! » for hon upp.
» Ja, jag ser nu, hur — fin, ädel, upphöjd, finsträngad och så vidare min systerdotter är, och hon skall bli skött därefter!
Ett blötdjur är du; en samvetslös varelse utan annat inne- håll än fåfänga oeh själfviskhet, de mest osköna egenskaper, som hin onde bringat iu i människohjärtan.
— • I denna dag flyttar du härifrån; jag vill ej utsätta mina flickor för faran att bli smit- tade af dina ruttna tankar.
Du vet, att vår kyrkoherde söker att få en husbestyrarinna; där är inga barn; frun är, oaktadt sin sjuk- lighet, både glad och tålig, ty hon är en kri- sten människa, och kyrkoherden ser tvärs ige- nom folk.
— » » Men morbror, jag vill inte! » » Så, inte det!
Nå, då har du frihet att låta bli!
Men alla de här hopkokade bref- lapparne, flaskan, blommorna här äro nu i mina händer, och, så sannt jag lefver, skall jag vid frukosten i morgon läsa upp hela smörjan för notarien och mina två skrifvare.
Jag skall skildra den stearinbelysta scenen och med dramatisk kraft framställa, hur frö- ken Laura drack en klunk — bittervatten, som jag tömt på den här flaskan, hvilken du varit nobel nog att stjäla ur mitt husa- potek.
» » Morbror, snälle, gode morbror skona mitt namn och rykte för — mammas skull! » » Min syster skulle nog föredraga en ut- skrattad dotter framför en själfspilling.
Men då klockan slår tio i dag är du färdig att tillträda din plats; jag skall tala med prest- folket, och med godt samvete kan jag vittna om dig, att du kan sköta ett hushåll, om du — gitter. » » Kära morbror, var barmhertig och omtala ej detta för någon — icke för presten!
Jag lofvar att lyda! » Laura vred i skam och ångest sina hän- der.
Morbrodern såg pröfvande på henne.
» Nå väl, jag skall tiga med detta upptåg.
Men du är sådan, att det ej nu lönar sig att med dig tala om synd, Gud eller verk- lig ånger.
Det säger jag dig dock, Laura, » tillade häradshöfdingen med förkrossande all-
var, » att om du skulle vara så förhärdad och nedsjunken i fåfänga, själfviskhet och ett van- vettigt begär efter ryktbarhet, att du fortfa- rande leker med själfmordsfantasier och där- med förledes att bära hand på ditt eget lif, så har du nu mitt domarord uppå, att jag, utan ringaste hänsyn till släktskapen, skall låta svepa din syndakropp i ett gammalt la- kan, lägga dig i en omålad kista och låta dig i tysthet begrafvas afsides på kyrkogår- den, så som lag och ordning bjuda.
Och for alla händelsers skull skall jag ställa om, att detta mitt ord uppfylles, äfven om jag ej själf är här på jorden och kan inlösa det; och lita du på, att tidningspressen ej skall komma att - förhärliga dig, ifall du blir en själfspilling. » Häradshöfdingen blåste ut ljusen, tog alla breflapparna samt en del af blommorna med sig och lemnade rummet.
Klockan tio samma förmiddag infann sig en blek,.
ung kvinna i häradshöfdingens en- skilda rum.
» Morbror, » hviskade hon med ryckande läppar, » tror morbror, att Gud förlåter min förmätna lek med mitt lif och min syndiga afsikt att bringa sorg öfver min mor, min syster och — » Gråten afbröt orden.
» Bed honom om allvar i din ånger och dina föresatser, Laura; detta är första vilko- ret!
Nu fara vi till prestgården. » Den nyss så barske morbrodern drog sin systers barn intill sig och torkade med dar- rande hand bort tårarne från Lauras af smärta förvridna ansikte.
» Lilla Charlotta ».
on stod nästan ensam i världen.
Den ende, som på något sätt hörde henne till, var en halfbroder, som med stor möda » slagit sig till prest », den alla andra funno löjlig oeh besynnerlig, men systern, den from- ma själen, såg upp till som till ett underverk af lärdom och förstånd.
Ty det förekom henne verkligen underbart, att denne broder, som hon vaggat och vyssjat, nu skulle stå där i kappa och krage och såsom församlingens herde hafva rätt och plikt att förmana, varna och bestraffa både henne och alla andra sockneboar i detta lilla sacellani, långt ut i skärgården, där han fått sitt knappa bröd med litet ström- ming till.
Tidtals vistades hon på längre besök hos honom, men sedan han, till allmän förvåning, lyckats fä en ledsagarinna genom lifvet, slog hon för alltid upp sina bopålar i Öds lilla samhälle.
Efter sin far hade hon ärft ett hus — icke ett stenhus, minsann — af ett myc- ket egendomligt utseende.
Det var två vånin- gar högt, men hvarje våning innehöll blott två rum och en ytterst liten förstuga, hvar- ifrån till öfvervåningen ledde en trappa, sä brant och så märkvärdigt konstruerad, att ste- gen skjöto fram öfver hvarandra.
Detta var svårt, när man gick upp, ty man måste liksom sticka in och draga ut foten för hvarje steg; men när man skulle ned igen, var det allde- les förtvifladt, ty då höll man alltid på att komma på näsan dit ned.
Små och låga voro de båda rummen där- uppe, men nog fick i alla fall » lilla Charlotta » godt rum därinne.
Hon var nämligen ovan- ligt liten och såg högst besynnerlig ut med sitt oproportionerligt stora hufvud, hvartill kom att hon var hvad man kallar » låghalt » och, liksom församlingen i Laodicea, haltade åt båda sidor.
Såsom numera till medelålder kommen, bar hon alltid s. k. negligé, en mössa af hvit tyll med brokiga bandvippor, som gjorde hufvudet ändå större.
Också sades " det, att Tinnie, som alltid hade sina små funderingar om allt hvad hon såg, vid sin första bekant- skap med » lilla Charlotta » och slagen af be- undran för den lysande hufvudbonaden, frågat henne: » Är du en flicka eller en liten fru? » hvilket för resten både roade och smickrade den hederliga gamla själen.
Bäst var hon dock, när hon en vinterdag var ute och gick i dåtidens promenadkostym.
På hufvudet bar hon då en hatt af svart felb med halfalnshög kulle oeh en skärm, stor som suffletten på en nutidens barnvagn, inuti fodrad med ljusblått, vattradt siden.
En stor- rutig kamlottskappa veckad vid » besparings- linning », så att den ända från axlarna stod ut som en klocka kring den lilla figuren, pas- sade förträffligt till hatten.
Kappan hade » ärm- hål », hvarur lilla Charlottas alldeles icke små händer, instuckna i ofantliga klippingshandskar eller grå, hemstickade » fingervantar », träddes ut för att bära en väldig, blå paraply, som, ungefär på midten omknuten med ett svart bomullsband och på ömse sidor om bandet betydligt utstående, tjänade henne i halkan såsom stöd och staf, i regnväder till skydd för hela hennes lilla person.
På venstra ar- men bar hon oftast en ofantlig » ridikyl » af ljusgrått kläde, ganska vackert broderad i schattersöm med alla både möjliga och omöj- liga blommor.
Det var för öfrigt anmärknings- värdt, att alla hennes tillhörigheter utom det lilla dockhuset, som hon bebodde, voro till- tagna i stor skala.
Hennes » salig pappa », som hon ofta talade om, hade antagligen uttömt alla sina tillgån- gar på uppbyggandet af det förenämnda lilla huset, ty hans dotter hade visst ej stort mera att lefva af än hvad hyran för undre vånin- gen däraf inbragte henne.
Kanske hade hon dock haft något mera, om hon ej för den af- gudade halfbroderns skull afstått från sin an- del i boet och i moderns lilla pension, som just för den » oförsörjda » dotterns skull hade tilldelats henne.
Men nu var det, som det var, och » lilla Charlotta » måste genom arbete öka sina inkomster.
Hon dels stickade strum- por, dels sydde linnesöm och var dessutom alltid med och hjälpte till, när ett täcke skulle stickas, rullgardiner och sofföfverdrag skulle tillklippas och sys med mera sådant.
Men hennes mesta och största arbete var den lilla skola, hon höll, och som vanligen besöktes af fyra, fem småttingar.
Egentligen var det icke någon skola, utan snarare en fri akademi, där studierna bedref- vos efter lärjungarnes fria val.
Ämnena voro innanläsning, skrifning på griffeltafla, strump- stickning och fällning af näsdukar.
Aritmeti- ken representerades af multiplikationstabellen, som inlärdes, därför att den stod i slutet på abc-boken.
Hvartill den skulle tjäna, visste egentligen hvarken lärjungarne eller lärarinnan, men naturligtvis skulle man kunna den — • hvarför hade den eljes fått plats i läroboken?
Eq vacker dag trippade pastorskan med en af sina små flickor vid hvardera handen upp- för den knapphändiga trappan för att hos » lilla Charlotta » anhålla om hennes benägna medver- kan till deras uppfostran.
Tinnie var nu på åttonde året och kunde visserligen sticka rätt och slätt, men afvigmaskor, hoptagning och dylikt, det var blankt omöjligt att få i hen- nes hufvud.
Och Mimmi, den yngre systern, var ett godt stycke på sjätte året och kunde ej läsa rent!
Hvad skulle det blifva af de barnen!
» Lilla Charlotta » ruskade pä sitt stora hufvud oeh fann saken mycket betänklig.
Att Tinnie, som redan var » stora flickan » och hade så godt läshufvud, inte skulle inse sitt eget bästa, utan vara otålig och oläraktig, när det gällde något så viktigt som strumpstickning, det bå- dade ej godt för framtiden.
» Ja, » sade hennes mor i bedröflig ton, » hon vill ju beständigt läsa — ingenting annat än läsa.
Om det är aldrig- så liten papperslapp, som står något att läsa på, nog skall hon stu- dera den!
Och tänk dig, lilla Charlotta, i fjol bråkade hon oupphörligt, om att hon ville läsa latin för sin pappa! » Ett uttryck af fasa målade sig i lilla Char- lottas ljusblå ögon, och hennes mun drog sig till ett föraktligt medlidsamt smålöje.
Stackars prestfolk, som hade så » svåra » barn!
» Men det fick hon väl inte? » frågade hon i en ton, som tydligt sade, att en dylik efter- låtenhet hade varit högst klandervärd.
» Åh, tycker du det!
Men jag måste läsa litet franska med henne för att få fred, och det har gått mycket bra, så att nu läser hon hjälpligt och kan på egen hand slå upp orden i dictionären. » Men, så var det stackars Mimmi.
Hon tycktes visserligen ej vara idiot, ty hon var en liten pigg och söt unge, som redan förstod att med sina späda fingrar på det nättaste sätt styra ut sina dockor och klippa figurer och ornamenter af papper.
Men att vara fem och ett hälft år och inte kunna läsa i bok!
Och vid husförhören fanns det ju barn, som vid sex års ålder kunde » hela katekesen »!
Åtminstone borde man kunna » lillkatekesen », när man var så pass gammal.
Visserligen hade pastorn, som var en framsynt man och stor barnavän, inlagt bestämda protester mot detta katekestföskande, som han kallade det, och tillika förklarat, att ingen af hans flickor skulle före fyllda tolf år få läsa katekesen » utantill » — det var ett underverk, sade han, att det kunde finnas någon kristendom kvar hos en generation, som skulle på sådant sätt inplugga och inplåga densamma.
Pastorskan var väl i det stora hela enig med honom där- om, men det hindrade ej, att hon fann det rysligt skamligt, att lilla Mimmie skulle stå sä långt efter alla andra barn.
Men hon var så trilsk och så omöjlig att få ur fläcken, när det gällde läsning, att både far och mor mi- ste tålamodet, och om nu inte lilla Charlotta kunde — Jo, hon kunde bestämdt — hon hade läst med så många förut, som ingen annan stått ut med, försäkrade hon oeh kastade en ut- trycksfull blick på ett ofantligt björkris, som stack fram bakom spegelu.
Och så afgjordes, att lilla Charlotta mot ersättning af ett hälft stop mjölk dagligen, en tunna potatis och två lispund hvetemjöl skulle åtaga sig det svåra värfvet.
Betalningen ansågs riklig, men pa- storn, ehuru god hushållare, var alltid liberal, när det gällde barnens uppfostran — en grund- sats, som han, i förbigående sagdt, i hela sitt lif vidhöll.
Evalveradt i penningar blef detta väl ej så mycket, ty en kanna oskummad mjölk betalades den tiden med åtta skilling » riksgäld », och potatisen gick aldrig öfver tre riksdaler, men det var ändå vida lättare för
pastorn att komma ut med betalningen in na- tura, oeh lilla Charlotta visste, att hon hal- lick allting drygt och väl mätt, så att båda parterna voro fullt nöjda.
Andra morgonen, klockan åtta, vandrade de båda små flickorna med hjärtat i halsgropen uppför den halsbrytande trappan.
Tinnie med- förde ett stort nystan hemfärgadt blått ullgarn, hvari sutto instuckna fem bastanta strumpstic- kor, medan systern i mammas » ridikyl » hade inpackat abc-boken, psalmboken och Nya testa- mentet — några » barnböcker » funnos ej den tiden, och ej heller föll det någon människa in, att undervisningen skulle göras lätt och angenäm.
Att lära var svårt och tungt, och man skulle veta af att man lärde — så re- sonnerades då.
Det dröjde emellertid ej länge, innan de små flickorna kommo underfund med, att det stora riset, som satt bakom spegeln, också fick sitta där.
Det var blott ett skrämskott.
Ty » tant » Charlotta hotade aldrig med riset, hon ej ens talade därom; hon blott såg därpå med en viss längtan i blicken, som alltid kom de små att bäfva.
För öfrigt förstod hon sin sak ganska bra.
När man arbetat en timme, fick man alltid hvila sig en stund och fick något att roa sig med.
Tinnies förnämsta rekreation var att vända bladen i en s. k. polyglott-bibel med högst märkvärdiga kopparstick.
Om den bo- ken nu kunde framskaffas, skulle den antag- ligen betinga ett ganska högt pris.
Texten var på latin, tyska och holländska, och boken var tryckt i Amsterdam.
Kopparsticken voro ganska fint utförda, men till kompositionen något realistiska.
Så syntes på ett blad tvän- ne turbanklädda, i fotsida dräkter rikt drape- rade personer, af hvilka den ene bemödade sig att ur den andres öga uttaga » grandet », till dimensionen ungefär som en medelstor ärt, utan att därvid på minsta sätt generas af en väldig golfbjälke, som sköt ut ur hans eget öga.
Det kan man kalla moral med tillämp- ning.