Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Vill man vara rättvis, måste man bedöma de under förra seklet 70 Lag-Utskottets Betänkande M 33- utkomna konkurslagar och likaså 1818 års, af dåvarande Lag-kommittéen utarbetade, konkurslag, efter de förhållanden, som pä den tiden existerade, och icke efter måttstocken af våra nu varande.
Gör man det förra, så måste också Utskottets klandrande omdöme om de under detta århundrade af lagstiftande makten antagna konkurslagar betraktas såsom oförtjent.
Och då Utskottet anmärker såsom ett fel, »att man icke skiljt det ringaste på Civil-Rätt och Handels-Rätt», och att »bibehållandet af detta system skulle utvisa vår sjelfständighet», fruktar jag, att Utskottet gått för långt.
Om konkursrättens plats i rätts-systemet äro delade åsigter.
Hos oss har man hittills betraktat konkursrätlen såsom en del af civilrätten; enligt min åsigt är den att anse såsom egentligen utgörande blott ett bihang dertill; andra åter hänföra konkursrätten till processrätten Utskottet, i likhet med de Kommilterade, vill deremot uppfatta konkurslagstiftningen såsom en del af Handelsrätten — ett hos oss ganska obestämdt begrepp.
Vore här fråga om en konkurslag uteslutande för köpmän eller, affärsmän, skulle jag genast erkänna riktigheten af denna uppfattning.
Men då frågan angår en konkurslag, som skall gälla för alla medborgare i samhället, torde man kunna draga i tvifvelsmål giltigheten af Utskottets påstående, att konkurslagstiftningen allena tillhör Handelsrätten.
Den moderna Handelsrätten har uppvuxit på fransysk grund.
Dess anor gå visserligen tillbaka till det 16:de seklet; men dess egentliga utbildning har skett inom det nuvarande århundradet.
Om den Iranska Handelsrättens principer icke ännu hunnit fullt införlifvas med svenska folkets rättsåskådning, är sådant icke lagstiftarens fel; och han bör derföre icke, enligt min tanke, uppbära förebråelsen att ej förut hafva byggt vår konkursrätt på främmande — inom landet måhända temligen okända — rättsgrundsatser.
Efter dessa allmänna anmärkningar rörande Utskottets förslag, anser jag öfverflödigt att här redogöra för de särskilda §§ i samma förslag, hvilka jag icke kunnat godkänna.
Jag är innerligt öfvertygad om behöfligheten af en förbättrad konkurslag.
Men jag tror, att man kommer lättast till målet, om Rikets Ständer, som vid förlid ne riksdag hos Kongl. Majit i underdånighet anhöllo, det täcktes Kongl. Majit låta utarbeta och för Rikets Ständer framlägga förslag till ny konkurslag, äfven nu ville afbida den lid, då Kongl. Majit kan blifva i tillfälle alt uppfylla Rikets Ständers sålunda uttalade önskan Sedan Kommitterades ofvanberörde förslag blifvit af Högsta
Domstolen vederbörligen granskadt, är all anledning förmoda, att Rikets härnäst församlade Ständer kunna motse nådig
Proposition med förslag till ny sådan lag, upprätta<11 ej mindre med ledning af Kommitterades förslag än ock af de deremot i Högsta Domstolen möjligen gjorda anmärkningar.
Jag tror dessutom, att för närvarande icke en tjugondedel af Sveriges samtliga jurister hunnit taga kännedom af det förslag, som Lag-Utskottet, i anledning af enskild motion, nu förehaft till behandling, ännu mindre att de tillräckligt öfvervägt dess antaglighet för att derom kunna, om så påfordrades, fälla ett omdöme; likaså att ganska många af nationens Lag-Utskottets Betänkande M 33.
71 representanter, då Utskottets Betänkande inkommer på Riks-Ståndens bord, icke ännu äro med de deri uttryckte nya principerna så fullt förtrogne, att de torde vara beredde alt, på grund af en klar öfvertygelse, nu afgifva sitt votum i en lagstiftningsfråga af den stora omfattning, som den närvarande.
Och vid sådant förhållande, — ett förhållande, som icke torde kunna jäfvas, — lärer ett uppskof med frågan snarare kunna gagna än skada.
På grund häraf och under uttryckande af min förhoppning, att frågan om en ny lag i konkursmål skall vid en kommande riksdag vinna en i allo lyckosam lösning, får jag reservera mig emot Utskottets Betänkande i sin helhet, så vidt det angår förslag till ny konkurslag.» af Herr Lagerbjelke, C.
J-, med förklaring att han instämde uti den af Herr Olivecrona afgifna reservation i hvad densamma afsåge <§ 35 uti Utskottets förslag till konkurslag. af Herr Domprosten Knös, som instämt i det hufvudsakliga af Herr Olivecronas reservation. af Herr Domprosten Björling: »Emot ofvanstående Betänkande, i hvad det röror förslag till ny konkurslag, får jag reservera mig af följande skäl:
Lag-Utskottet har på grund af enskild motion upptagit till behandling det förslag till konkurslag, som blifvit utarbetadt af dertill i nåder utsedde Kommitterade, utan att göra afseende derpå, att Rikets Ständer hafva att sednast vid nästa riksdags början vänta en nådig Proposition om detta förslag, åtföljd af det underdåniga utlåtande, hvilket Konungen redan vid denna riksdags början från Högsta Domstolen i nåder infordrat.
Mig förefaller det något ovanligt och obetänkt, att sålunda gå Kongl. Maj:ts nådiga Proposition i förväg och föreslå, att Rikets Ständer skola afgifva ett förslag i ett så vigtigt ämne, i saknad af den snart väntade och högst behöfliga ledningen af denna nådiga Proposition.
Ett sådant förfarande synes mig ingalunda kunna försvaras genom det erkända stora behofvet af en ny lagstiftning rörande kreditväsendet, ty denna lagstiftning skulle ej derigenom kunna påskyndas, enär man väl ej kan föreställa sig, att Konungen, skulle till alla delar stadfästa det förslag till konkurslag, som af Rikets nu församlade
Ständer kan komma att antagas, utan skulle väl resultatet af nämnde förfarande i bästa fall endast blifva en nådig Proposition till nästa riksdag, således något som i alla händelser måste inträffa.
Dessutom kan man ej förneka den möjligheten, att ett nu af Rikets Ständer utan nödig ledning upprättadt förslag till konkurslag skulle kunna innehålla grunder och bestämmelser, som kunde förhindra Konungen att till nästa riksdag inkomma med nådig Proposition i ämnet, hvarigenom den vigtiga och högst behöfliga lagstiftningen skulle fördröjas. 72 Lag-Utskottets Betänkande M 33.
På grund häraf får jag vördsamligen tillstyrka, alt Rikets Ständer mätte, med förkastande af Lag-Utskottets Betänkande, förklara, att de för det närvarande ej kunna å Herr Dalmans motion fästa afseende.» STOCKHOLM, TKYCKT HOS J O H. It Ii C K M A N , 1860. Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 1 34, Ant. till Exp.-TJlsk. den 21 Jani 1860, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående antagande af ny lag om tioårig preskription och om årsstämning, Gällande lagstadganden i dessa ämnen återfinnas hufvudsakligen i 9 kap. 12 § Handels-balken samt uti 9 kap. af 1830 års Konkurs-lag.
Handels-balkens omförmälde §, sådan den ursprungligen lydde, innehöll, att om den, som hade fordran hos annan, i gods, penningar eller hvad det vore, icke kräfde den skriftligen eller muntligen, eller gaf den an för Rätta eller hos Konungens Befallningshafvande inom tjugu år, så ägde han sedan ej någon talan derå.
Denna vidt utsträckta tid visade sig dock snart vara en källa till långvariga och svårlösta rättegångar, hvarunder den förmente gäldenären stod blottad på den mot bevisning, som han, derest krafvet tidigare blifvit väckt, kunnat äga att tillgå.
Nämnde tid blef ock, i enlighet med Rikets Ständers hemställan, genom Kongl.
Förordningen den 15 Juni 1800, förkortad till tio år.
Sedermera förklarades, genom Kongl. Kungörelsen den 21 Mars 1835, att förutnämnde Förordnings stadgande ägde tillämplighet jemväl å fordringar, som blifvit fastställda genom dom eller utslag.
Sådan är den nu gällande lagstiftningen om tioårig preskription, — och ganska befogade anmärkningar emot densamma hafva ofta, och jemväl inom representationen, blifvit framställda.
Hvad som förnämligast dervid blifvit öfverklagadt är det, att en anmälan inför någon domstol eller Konungens Befallningshafvande, hvar som helst inom riket, är, utan att gäldenären ens behöfver derom äga den ringaste aning, tillfyllestgörande för att bevara ett äldre fordringsanspråk.
Den osäkerhet och våda för rättstillståndet, som häraf kan uppstå, är ock lätt att inse, då man besinnar svårigheten att under en längre tid hålla tillgänglig den bevisning, deraf ogillandet af ett anstäldt kraf beror.
Vittnen kunna dö, innan man lått anledning att genom dem förskaffa sig de upplysningar, som endast af dem kunna erhållas: minnet af hvad som förefallit försvagas äfven med tiden, och handlingar gå lätt förlorade under en längre tid, särdeles då några omständigheter ej föranleda en särskilt vårdnad deraf.
Dessa olägenheter insågos ock af 1854 års Ständer, som, i enlighet med då varande Lag-Utskotts hemställan, för sin del beslutade en ny författning om tioårig Bih. till IL St.
Brot. 1859 4 1860. 7 Sami. 1 Afd. 17 UäfL 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. preskription, hvilken hufvudsakligen var hemtad från 17 kap. i Lag-Beredningens förslag till Ilandels-balk.
Åtskilliga afvikelser derifrån voro dock gjorda, — och sedan inom Högsta Domstolen, vid granskning af den utaf Sländerna beslutade författning, åtskilliga ledamöter deremot framställt anmärkningar, fann sig Kongl. Maj:t icke kunna derå lemna sanktion.
Emot gällande stadganden om årsstämning åter har hufvudsakligen blifvit erinradt, dels att ehuru det för en testamentstagare, lika väl som för efterlefvandé make eller arfvingar, kunde vara af vigt att erhålla den genom årsstämningen åsyftade säkerhet, att ej okända fordringar skulle framdeles yppas, testamentstagare likväl ej vore medgifvet att begära utfärdande af årsstämning å testators borgenärer, dels ock att, ehuru ändamålet med denna stämning endast vore att erhålla säker kännedom om dem, som hade fordringsanspråk emot boet, kände borgenärer likväl, för bevarande af sin fordringsrätt, hade sig ålagdt besväret att å den i stämningen utsatta inställelsedag sina fordringar anmäla.
Dessutom har man stundom rönt olägenheterna af en annan brist, gemensam för lagstiftningen om den tioåriga preskriptionen och för den ettåriga, hvilken vinnes genom årstämning, nemligen saknaden af ett medgifvande för gäldenär, att genom rättegång provocera en person, hvilken tillkännagifva sig såsom borgenär, att sitt fordringsanspråk styrka eller ock få detta anspråk ogilladt.
Saknaden af ett sådant stadgande är förnämligast kännbar för sterbhusdelägare, enär det således är en möjlighet för enhvar att, genom en fingerad fordran, med hvars utsökande dock kan dröjas huru länge som helst, men om hvars riktighet eller oriktighet sterbhusdelägarna likväl ej kunna äga kännedom, hålla dessa i mångårig ovisshet och försvåra boets utredning.
Då nu stadgandena om årsstämning hittills haft sin plats i Konkurs-lagen, dit de likväl, såsom utgörande en ren preskriptionslag, icke med ringaste skäl bort kunna hänföras, var deraf en gifven följd, att den Kommitté, som i enlighet med Rikets sednast församlade Ständers hemställan blef af Kongl. Maj:t nedsatt för att utarbeta förslag till ny Konkurs-lag, jemväl måste öfverse stadgandena om årsstämning.
Den omständighet, att dessa stadganden bilda en afdelning af lagstiftningen om preskription för fordringar hos enskilde, föranledde dock Kommitterade, att äfven företaga den af behofvet påkallade revisionen af föreskrifterna om tioårig preskription, och det förslag till »Förordning om tioårig preskription och om årsstämning», som nämnde Kommitterade utarbetade och i sammanhang med förslag till ny Konkurs-lag m. m. i Augusti månad förlidet år till Kongl. Majit ingåfvo, har nu genom en af Herr Dalman, IF. F., hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt, till Lag-Utskottet remitterad, motion blifvit till antagande af Rikets Ständer förordadt.
Vid granskning af detta förslag har Utskottet funnit det:amma, såsom Kommitterade ock angifvit, vara hufvudsakligen hemtadt från 17 kap i Lag-Beredningens förslag till Handelsbalk, äfvensom Utskottet, som ägt tillgång till Högsta Domstolens Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 3 protokoll öfver granskningen af förutnämnda, utaf 1854 års Ständer beslutade författning, inhemtat, att de anmärkningar, hvartill denna kunde anses gifva skälig anledning, icke inträffa på Kommitterades förslag.
Då Utskottet derjemte förklarar, att de brister, som, på sätt ofvan är nämndt, lunnits vidlåda ifrågavarande lagstiftning, blifvit genom förslaget afhjelpta, aro ock dettas hufvudgrundcr i och med detsamma angifna.
De bestämmelser, förslaget i ölrigt innehåller, torde vara nödiga dels för att förekomma den osäkerhet och skiljaktighet, som i särskilda fall vid bedömande af preskriptionsfrågor inom lagskipningen uppenbarats, dels ock för att jemväl i öfrigt gifva nödig fullständighet åt denna del al lagstiftningen.
Och har Utskottet således funnit sig böra understödja Herr
Dalmans ifrågavarande framställning, samt tillstyrker vördsamt, det matie Rikets
Ständer för sin del besluta en författning om tioårig preskription och om årsstämning, af följande innehåll: »Med upphäfvande af 9 Kap. 42 § Handels-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 43 Juni 4800, Kongl.
Kungörelsen, angående tillämpning af den för fordringars gällande bestämda tid, äfven för sådana fordringar, som genom dom eller utslag blifvit fastställda, den 24 Mars 4835, samt 9 Kap. Konkurs-Lagen den 42 Mars 4830, förordnas som följer: % '■ Hvar, som har fordran hos annan i penningar, eller hvad det är, skall den genom stämning eller lagsökning, eller eljest skriftligen eller muntligen, hos gäldenären kräfva inom tio år från den dag, då skuldebref eller annan handling, hvarå fordran grundad är, gafs eller fordringen annorledes tillkom; och vare fordringens tillkännagifvande hos gäldenären lika ansedt, som hade kraf skett: är fordran ej till betalning förfallen så tidigt, att den inom 40 år sökas eller kråfvas kan; då skall borgenär, inom sagda tids förlopp, gäldenären derom erinra.
Vare ock borgenär skyldig att, så länge hans fordran sedan innestår, den ånyo bevaka, som nu sagdt är, inom hvart tionde år ifrån den dag, då sista bevakningen skedde.
Har den, hos hvilken fordran genom kraf eller erinran bevakas skall, blifvit i sådant ändamål, å tre särskilda dagar af tionde året, sökt i sitt hemvist, men ej kunnat träffas; gifve borgenär fordringen an hos domstol eller Konungens Befallningshafvande, och läte bevis deröfver i allmänna tidningarna införas tre gånger, minst fjorton dagar emellan hvarje gång, och första gången inom tionde årets slut, Ar borgenären ej veterligt, om eller hvar gäldenären äger hemvist inom riket; då må ock fordringen hos domstol eller Konungens Befall - Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. ningshafvande angifvas och beviset deröfver i tidningarna införas, inom tid som nu sagd är. § 2- Försummar borgenär alt fordran bevaka efter hvad i i § skils; håfve sin talan emot gäldenären förlorat. § 5.
Afbetalning å hufvudstol eller räntebetalning, som af gäldenär, eller med hans vetskap, gjord är, så ock annat gäldenärs erkännande af fordringens tillvaro, gälle såsom hade fordringen hos honom bevakad blifvit.
Inteckningsförnyelse håfve ock lika verkan emot ägare af den intecknade egendomen: vill borgenären hålla talan emot annan öppen; bevake då sin fordran emot denne såsom i -i § sägs. § 4.
Nu har gäldenär blifvit för fordran lagsökt: fastställes fordringen genom dom eller utslag; varde lid att den sedan efter 4 § bevaka räknad från det domen eller utslaget gafs, der ej verkställighet derå kommer innan den tid ute är: har lagsökningen afstadnat och, sedan gäldenären sist hördes eller till hörande kallades, den i i § utsatta tid förflutit, och visas det ej, att fordringen blifvit under den tid så bevakad, som i samma § sägs; då vare, till kr af rättens bibehållande, den lagsökning emot gäldenären utan verkan: samma lag vare, då dom eller utslag fallit, hvarom kungörelse skall gäldenären meddelas, der sådan kungörelse ej sker eller fordringen efter 1 § bevakas, inom tid, som der stadgas, räknad från det gäldenären sist hördes eller till hörande kallades. § 5.
Aro flera gäldenärer, de der, en för alla och alla för en, betalningsskyldighet sig iklädt, och försummar borgenär att sin fordran hos någondera bevaka efter 4 §; vare de andra ej skyldige att gälda hvar mer, än sin del efter hufvudtalet: uppkommer brist hos någondera; varde den lika fördelad emellan de öfriga, som förbindelsen sig iklädt, och falle borgenär den del till last, som gäldas skolat af den, han låtit blifva ansvarigheten qvitt.
Har borgenär under tionde året fått sin fordran hos någondera gäldenären ut; då äge denne, inom ett år sedan fordringen gulden blef, sin rätt bevaka hos de andra, af hvilka ersättning bör utgå, för hvad han öfver egen del betalt.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 5 § 6- Vill den, hos hvilken fordran blifvit genom kraf utom
Hätta eller genom erinran bevakad efter t §, ej afbida borgenärs lagsökning; siande honom fritt att, genom sakens instämmande till domstol, äska fordringsrätlens pröfning. § 7.
Har gäldenär genfordran hos borgenär; åge rätt alt sin sladd deremot qvitta, ändå att han den genfordran ej så bevakat, som i t ^ sägs; var tiden lill gen fordringens bevakning ute, när den i hans hand kom eller när han till borgenären skyldig blef; åge qvittningsrätt ej rum. § 8.
Ej vare borgenär, den der har gods såsom pant eller eljest under panträtt i handom, pligtig att gifva det gods ut, innan fordran, hvarför han panträtt deri äger, honom gulden varder, ändå att den fordran ej blifvit efter l § bevakad: öfverskjuter fordringen godsets värde; gälle för bevakandet af det öfverskott hvad om fordran stadgadt är. § 9- Nu vill efterlefvande make, arfvinge eller testamentstagare, sedan laga bouppteckning skett, säker vara, att icke okända fordringar sig yppa; åge dä att hos Rätten, hvarunder boet hörer, begära kallelse å dess okända borgenärer, och gifve in förteckning på alla dem, som veterliqa äro. § 10.
Varda makar i äktenskapet skilda; eller upplöses bolag, antingen sådant, hvarom i 45 Kap. Handels Balken förmäles, eller annat, som, enligt hvad särskildt är stadgadt, allmänt Icungjordt varit; eller varder myndig person under förmyndare ställd; då ma ock kallelse å okända borgenärer så sökas, som i 9 <§ sagdt är. § 7/.
Då kallelse är så sökt, som i 9 § sägs; utförde Rätten offentlig stämning å okända borgenärer, att sist före klockan tolf å viss dag, näst efter ett år, gifva sina fordringar skriftligen eller muntligen an: är bost å landet, och äskas ej urtima ling; dä må inställelsen utsättas till det lagtima ting, sorn näst efter ett år infaller.
Stämningen varde Lag-Utskottets Betänkande N:o 34.
å Rättens dörr anslagen ett år före inställelsedagen och i allmänna tidningarna kungjord tre gånger, första gången tio och tredje gången sist fijra månader innan den dag inträ/far.
Kronans ombudsman i orten och alla borgenärer, sorn å den i 9 § omförmälda förteckning upptagna äro, skola örn stämningen särskildt underrättas; och foge Rätten eller Domaren anstalt, att sådan underrättelse varder, minst en månad före inställelsedagen, dem meddelad, § M Uraktlåter borgenär, den der ej finnes upptagen å omförmälda förteckning, att sin fordran å den i årsstämningen utsatta inställelsedag angifva, och har han den ej heller förut angifvit; håfve sin talan förlorat emot gäldenär, som ej visas hafva före inställelsetiden ägt, eller å nämnda tid erhållit, vetskap om fordringens tillvaro: och vare gäldenär, som för sådan fordran sökes, pligtig, der borgenär det äskar, med ed betyga, att den fordran ej var honom känd före inställelsetidens utgång: brister han åt eden, eller styrkes annorledes, alt lian om fordringen ägt kunskap sorn sagdt är; betale dä sin andel i gälden.
Ar årsstämning af förmyndare tagen för person, sorn till myndiga år kommit, men blifvit under förmyndare ställd; då håfve ock borgenär, hvarom nu nämndt är, sin talan föi iorat, der ej förmyndaren visas hafva om fordringen ägt eller erhållit vetskap, såsom förut är sagdt. § «.
Äro flera gäldenärer, de der, en för alla och alla för en, betalningsskyldighet sig ilclädt, och har årsstämning å någonderas borgenärer ågått; då äge hvar af de andra gäldenärerna, lika med borgenären, att fordringen"[bevaka, ändå att den ej blifvit förut hos någondera utsökt.
§ Ar fast egendom för borgenärs fordran intecknad, eller har han lös egendom såsom pant eller eljest under panträtt i handom; njute han betalning ur egendomen, ändå att han ej, efter årsstämning, sin fordran angifven.
Om rätt till qvittning för genfordran vare ock lag som i 7 § sägs, ändå att den fordran ej blifvit efter årsstämning angifven, • § 15.
Utan hinder af årsstämning må borgenär under anslagstiden sin fordran utsöka.
La cj-Vt skottets Betänkande N:o 34. 7 § '6- Utsöker ej borgenär sin fordran då årsstämning utfärdad blifvit; håfve gäldenär, sedan inställelsedagen förbi är, den rätt, som i 6 § stadqas. § '7.
Varder egendom till konkurs afträdd före inställelsedag, som i årsstämning utsatt är, och har borgenär, före nämnda dag, till Rätten eller Domaren gifvit bevakningsinlaga i konkursen in, på sätt i KonkursLagen stadgas; vare ej pligtig att sin sålunda bevakade fordran jemväl efter årsstämningen anmäla. % 18.
Hvad om gäldenär i denna Förordning sägs, gälle äfven om löftesman i allt hvad deraf å honom lämpas kan. § 19- I andra fall, än det, som i il § sägs, då i lag eller särskild författning någons rätt och talan är inskränkt inom kortare tid än tio ur, rätte han sig derefter.
För fordran hos bank eller allmänt penningeverk, efter sedel eller annan löpande förbindelse, som tryckt eller graverad utgifves, gälle ej hvad om tioårig preskription eller bevakning efter årsstämning nu sagdt är, utan lände till efterrättelse hvad derom särskildt är stadgadt.
Samma lag vare angående medel, som blifvit insatta i landtränteri, i Rikets Ständers Rank eller Riksgäldskontor, eller under annan allmän vård.
Denna Förordning skall icke blifva gällande i mål, sorn göras anhängiga före utgången af December månad nästkommande är.
(Aret efter det, hvarunder Förordningen utfärdas.)
Herr Olivecrona, K., har hegart få antecknadt, att han ej i behandlingen af detta ärende deltagit.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 1 Xiii 35.
Ank. till Exp.-Utsk. den 25 Juni 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner dels om förändrad lagstiftning angående förlag, dels ock om rätt till underpant i lös egendom i allmänhet.
Uti ett från Vällofiiga Borgare-Ståndet till Lag-Utskottet öfverlemnadt memorial har Herr A. W. Björck anmärkt, hurusom den uti gällande författningar om förlag för bedrifvande af bergshandtering, bruks- och fabriks-rörelse samt idkande af vissa andra näringar, äfvensom fiskerier medgifna rätt, att ställa underpant till säkerhet för förlag, vore i behof af närmare bestämmande; och enär det syntes motionären orimligt, att förläggare af de för varuförädling erforderliga råämnen och verktyg icke skulle vara berättigad att dermed, utan endast af den frambragta produkten godtgöra sin förlagsfordran, vore synnerligast en sådan föreskrift af nöden, som undanröjde den nu allmänt antagna lagtillämpning, att förmånsrätt på grund af intccknadt förlag, hvad fabrikerna anginge, vore inskränkt till det fabricerade.
Motionären hade derföre utarbetat förslag till lagstadganden, som skulle bestämma de näringar, för hvilkas bedrifvande förlag med rätt till underpant kunde lemnäs; den egendom som kunde pantsättas; den frihet, som i afseende på ränteaftal vid förlag finge ega rum; den form, hvarunder förlagskontrakt skulle upprättas; den förmånsrätt, som deraf följde; vilkoren derför och sättet för fullgörande af samma vilkor samt för åstadkommande och bibehållande af den offentlighet, som erfordrades.
I omförmälda hänseenden har motionären, jemte det han för lösningen af tvister emellan förlagstagare och förlagsgifvare föreslagit åtskilliga tillägg uti Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående handelsböcker och handelsräkningar, hvilken del af motionen Utskottet i dess Betänkande N:o 25 redan upptagit och besvarat, vidare, i afseende å nu ifrågavarande förslag, anmärkt, det han funnit hufvudsakliga stadgandet om förlag med rätt till underpant af lös egendom böra upptagas i 10:do Kapitlet Handels-Balken, hvilket alltså bort till rubriken Bih. till B.