Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vrot. tS47 och 1848' 7 Sami. 1 A/d. 1g Iliift. 2 10 Lag-l hkoltets. Felankande , N:o 56. skrifve Rutten Jerå, att han åtta dagar derefter svara skall Försummar han då att ställa sig vid uppropet in, men kommer med svar innan klockan tolf; bote två daler.
Blifver han alldeles ute, eller kommer han oberedd, utan laga ursäkt; bote fyra daler, och gånge åter upprop i saken ätta dagar derefter.
Kommer han ej ändå med svar in; bote sorn sagde är, och varde på kärandens inlaga i saken dömdt; dock må han muntligen höras, om han det förut begärer: vare ock honom tillåtet, der han tappat, emot domen vädja.
Försummar käranden den dag, dä han sin vederparts svar emottaga skulle; bote två daler.
Ån ifra punkten i 6 § ändras sålunda:
Hvar sorn dä förfallolös blifver ute; bote i Råd stuf vitr ätt en fem daler, i Hofrätten tio daler. 8 § skall lyda sålunda:
Skrifver någor, eller talar inför Rätta, det han vet ej sant vara, och vill domaren dermed förleda: varder han derom öfvertygad; bote i Underrätt tio daler, i Hofrätt tjugu daler, eller mera, allt sorn Domaren det pröfvar.
Foista punkten af 9 § erhåller följande lydelse:
Vrångoed måge parterne ej äska af hvarannan i någon Rätt; dock åge Hofrätt, då hufvud saken dit kommen är, pålägga endera parten eller begge denna vrångoed utan uppskof i rättegången svärja, om sanning ej annars utletas kan: 15 Kap. 15 och 16 skola lyda sålunda t 15 §.
Aile äga Rätten heder och vördnad visa:
Ty skall ej någor, i stället för laga fullmäktig, låta öfverväga, tjenstedräng, eller annan otjenlig, gifva dess skrifter in, eller till muntligt förhör skicka.
Gör det någor,'; bote i Underrätt fem daler, i Hofrätt tio daler. 16 §.
Täger någor sig talan för Rätta i den sak, der han hvarken är målsägande eller ombudsman, eller äger å embetes vägnar kära och söka, el - Lag-ZJtskottets Betänkande, N\o 56.
11 ler efter lag dertill lof häfver; bote i Underrätt fem daler, i Hofrätt tio daler, eller mera, sorn saken är till:
Sker det hos Konungens Befallningshafvande; bote fem daler, Konungens ensak: fylle ock i dessa fall allan skada. 16 Kap. Andra punkten i 1 § ändras till följande lydelse; Nöjes endera parten ej deråt; gifve han det
Rätten tillkänna genast, eller sist innan nästa dagen till ända gått, och lä g ge sedan dess besvär in i Hofrätten, inom hälften af den tid, som i lagvadda saker föreskrifven är; vare ock
Domaren skyldig att teckna å utslaget hvad dag, klockan före tolf, det ske bör. 17 Kap. Fjerde punkten af 3 § ändras sålunda:
Kommer ej vittne, som stämdt är; böle i Underrätt tre daler, i H frätt fem daler: och lägge
Rätten sedan viss dag och vite före.
Slutet af 31 §, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 30 Maj 1835: ”Faller Lagman någon till ed, då bör lian den gånga, innan Tinget slutes: är lian sjelf ej tillstädes, lagge eden af inför nästa domstol i orten, inom den tid, som Lagman föreskrifver”, kommer alldeles att utgå. 18 Kap. Första punkten af 3 § skall lyda sålunda:
Är någor sak genom vad kommen till Hofrätt, och gifver sig en annar först der an: finnes hans talan sådan, soini 1 § sägs; gånge dermed, som der föreskrifves. 19 Kap. 1 § ändras sålunda:
Reser någor bort, då hans sak fir Rätta är, utan han häfver
Domarens lof dertill, eller laga fullmäktig ställt, och Rätten det kungjort; bote i Underrätt fem daler, i Hofrätt tio daler, och gånge ej dessmindre dom i saken. 20 Kap. Andra punkten af 1 § ändras sålunda: 12 Lag-Utskottets Betankande, IV.-o 56.
Göra de det ej; bote så svaranden , som käranden, i Underrätt tio da* ler, i Idof rätt tjugu daler, 21 Kap. 4 § ändras till följande lydelse: Häfver.man Underrätts dom för sig, men tappar i Hofrätten; då bör kostnaden å båda sidor emot hvarannan qvittas, der Domaren ej finnér de omständigheter i något mål vara, att endera ändå rättegångskostnad gälda bör.
Åro i saken åtskillige käromål, och vinna eller tappa parterne deri ömsom; då stände ock hvar sin skada. 22 Kap.
Da två första punkterna i 1 § erhålla följande lydelse: 1 Hofrätt skall någor af Rättens Ledamöter, i lagvadda eller der instämda saker, skriftlig berättelse om deras sammanhang uppsätta, innan de till dom företagas.
I Underrätt måge parterne det ej äska, der Rätten ej sjelf finnér, att sakens vigt eller vidlyftighet det fordrar.
Tredje punkten i 2 § skal! lyda sålunda:
Sist upptecknes inlagorna, att kunna Rätten föreläsas, efter den tid, som de inkommit; och Rätten gifve sedan den berättelse till parterna ut, med förelagd tid och vite, i Hofrätten tio, i Underrätten fern daler, att den hvar för sig genomse, underskrifva och återställa. 23 Kap. 1 §, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 15 Juni ISIS, ändras sålunda: Å Häradsting, så ock vid laga syn i jordatvist, må ej dömas, der ej sju i Nämnden äro.
Rådstufvurätt vare domför, der tre i Rätten sitta.
1 Hofrätt må ej färre än fem ledamöter döma i mål, som ä ära eller lif gå.
I andra mål må fyra ledamöter utgöra domfört antal, der alle om slutet ense äro. 2 § skall hafva följande lydelse:
När dom å Häradsting fällas skall; underrätte Häradshöfding
Nämnden om saken, och de skäl deri äro, så ock hvad lag i t hy fall säger.
Lag-Utskottets Betänkande , Nso 56. 13 Varcler Nämnd frän Häradshöfding skiljaktig; gä lie den mening, som Nämnden faller på , och svare den för dom sin.
Äro ej alle i Nämnden ense; stånde vid det, sorn Häradshöfding rättvist prof var. 24 Kap. 5 §, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 10 September 1823, jemförd med Kongl, brefvet den 19 Augusti 1761, Expeditionstaxan den 5 Maj 1821 oell Konkurslagen den 12 Mars 1830, ändras sålunda:
I Häradsrätt skall dom offentliga af sägas, så snart den författad är; och gifve Häradshöfding domen skriftliga ut, innan lian från tingstad reser, om det sä tidigt äskas, att det ske kan: gör han det ej; bote tjugufem daler.
1 Rådstufvurätt böra parterne vid middagstima dagen förut stämmas, genom anslag å Rättens dörr, att dom å tid föresattan afhöra • dock må Rådstufvurätt genast och utan anslag dom muntliga eller skriftliga kungöra, der saken af ringa värde är.
I Hofrätt skall dom, efter anslag som sagdt är, till parterna utgifvas.
Tager någor Rättens offentliga anslag bort; bote tjugu daler.
Om ingifvande af dom i konkurssak är särskildt stadgadt.
II § ändras sålunda:
Nu kunna sådana omständigheter sig yppa långt efter, sedan dom och utslag fallit, att förklaring deröfver nödig är; den bör ej vägras.
Är Häradshöfding, som dömt, ej dä i samma Rätt; gifve den, som i hans ställe kommit, förklaring med Nämnden.
Äro i Rådstufvu-och Hofrätten ej så månge qvar af dem, sorni utslaget ense varit, att de domföre äro; då böra de, som sedan der domare blifvit, utslaget förklara.
Innehåller den förklaring, som parten gifves, något sådant, som i utslaget ej är tydliga utsatt; då må vad deremot tillåtas. 25 Kap. 1 §, sådan den lyder i Kongl, förordningen af den 12 Mars 1830, ändrad sålunda:
Nöjes man ej ät den dom eller utslag, som Häradsrätt i hufvud saken, å Tinget eller vid laga syn i jordatvist, eller husesyn ä frälse- eller skattehemman, fällt häfver; då må han vädja med tre daler under Hofrätt, antingen genast eller sist innan åttonde dagen gått till ända, den 14 Lag-Utskottets Betänkandej IV.-o 56. inräknad, då domen föll: och häradshöfding skrifve straxt å domen, att han lagliga vädjat, och sätte dagen ut, då parterna skola till Hofrätten komma, den vädjande att gifva sin inlaga in, och svaranden att den anamma, utan stämning eller annan kungörelse; så ock att borgen förut bör ställas för kostnad och skada, efter thy som i 2.6 kap. stadgas: vare ock den, som vunnit, skyldig att underrätta sig af Domaren, om vädjadt är: och der så skett, läte ock harl det teckna, till sin rättelse, å dombref sitt; der må ej fordras särskild betalning före.
Vädja de både, gånge dermed sammaledes
Vädja de ej, som nu är föreskrifvet; stände Häradsrätts dom fast. 2 § skall erhålla följande lydelse:
Vill den, som under Hofrätt vädjat, sitt vad sedan öfvergifva; kungöre det sin vederdeloman, inom hälften af den tid, som han eljest skulle till Hofrätten komma.
Gör han det ej, och kommer svaranden dit; njute han betalning för kostnad sin. 3 § upphör alt vara gällande.
Vädjas emot Häradsrätts dom i mål, der ofrälseman, efter offentligt anslag, sökt att afstå all dess egendom till sina borgenärer: eller endera maken begärt skilnad i ofrälse bo: eller tvist varit om borgenär ers rätt och företräde till sådan gäldbundens gods; sände Häradsrätt de skrifter, som parterna der vexlat, till Hofrätt in, tre veckor förr, än de skola sig der inställa.
Första punkten af 5 § äudras sålunda:
I brottmål, ehvad de äro svårare eller mindre, hafva ej någon lof att vädja, antingen emot värjemålsed, böter eller kostnad och skada, som Underrätt i thy fall ålagt; utan må den, som ej nöjes åt dess dom, besvära sig deröfver i Hofrätten, inom hälften af den tid, som lagvadda saker der fullföljas böra.
S;sta punkten, så lydande: ”On mindre brott, som följa något tvistemål åt, sägs i 3 kap. 4 §” upphälves. 6 och 7 §§ upphöra att vara gällandp. 9 §, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 29 November 1823, ändras sålunda: Lag-Utskottets Betänkande j v.O 55. 15 I de saker, som genom laga vad gå till Svea Hofrätt ifrån Häradsrätt i Upland, Södermanland, Vestmanland, Kopparbergs län, Nerike och Gestrikland, ingifve käranden sin inlaga, innan klockan tolf på den fyrationde dagen, den oräknad, då Häradsrättens dom föll, eller håfve sitt hvad förlorat; ifrån Häradsrätt i Vermland, Helsingland, Jemtland, Herjeådalen, Medelpad och Ångermanland på den sextionde dagen; ifrån Häradsrätt i Vesterbotten och på Gottland på den nittionde dagen:
I Götha Hofrätt från Häradsrätt i Östergöthland, Calmar län, Småland, Skaraborgs och Elfsborgs län på fyrationde dagen; från Häradsrätt i Halland, Dahl och Bohus län på sextionde dagen; i Hofrätten öfver Skäne och Blekinge från Häradsrätt i dessa landskap på den fyrationde dagen.
1 vexel och s/örättssak vare tid hälften kortare, att full föll ja vad från Häradsrätt i hvarje ort till Hofrätt. 10, 11, 12, 13 och 14 §§ varda till al! kraft oell verkan upphäfna.
Andra punkten i 13 § andras sålunda:
Huru vittnesbörd derom af Rätten gifvas bör, vare lag samma, som i 1 § af detta kapitel för Häradsrätt stadgadt är: 16 och 17 §§ upphöra att vara gällande. 24 § erhåller följande lydelser Besinnar han sig, som emot Rådstuvurätts dom vädjat, och vi/l ej sitt vad sedan fullfölja, kungöre det vederparten, såsom i 2$ om Häradsrätt sagdt är, vid äfventyr, som der stadgadt finnes. 26
Kap, Öfverskriften till detta kapitel ändras sålunda:
Huru borgen skall sättas, innan laga vad i Hofrätt full följes; sdock huru Underrätts dom, deremot vädjadt är, verkställas må.
1 § kominer att er hålla följande lydelse:
Hvar, som ifrån Underrätt vädjar, ställe för sig två löftesmän, sorn borga, begge för en och en för begge, för kostnad och skada, den han kan skyldig kännas att gälda; tage deras skrift derå, och lägge den vid sin inlaga i Hofrätten in Nu kan så hända, att han hellre vill penningar, eller silfver, elter guld, till säkerhet för kostnad och skada ställa, och sätter det hos Konungens Befallningshafvande in, eller i taka händer; 16 Lag-Utskottets Betänkande, N:c 56. då vare oek det för borgen gildt, när Domaren det pröfvat häfver.
Försummar han det; håfve sitt vad och talan emot Underrättens dom förlorat. 2 §. ändras sålunda:
Underrätts dom, deremot vädjadt är, gånge i verkställighet, ef ter thj, som i 3 kap. 5 § Utsökningsbalken sägs, der den, som vunnit, det äskar, och vadet ej derigenom onyttigt blefve. 3, 4, 5, 6 och 7 §§ varda till all kraft och verkan upphäfne. 27 Kap. 3 § erhåller följande lydelse:
Menar svaranden, att käranden ej bör njuta dess vad till godo, förthy, att han ej ställt borgen för kostnad och skada; gifve dess påstående skriftliga vid uppropet in, och Hofrätten höre vederparten deröfver.
Häfver han det försummat, som i 26 kap. 1 föreskrifvet står; gånge derom efter tliy, som der sagdt är.
Finnes det annorlunda; då svares i saken, när anslag deri sker.
Vill någondera parten emot
Idof rättens utslag i detta fall Konungen söka; gore det å sätt, som i 3o kap. 1 och 6 SS sägs. . 28 Kap.
Detta kapitel varder sålunda ändradt: 1 §•
Hvar, som ånyo drager den sak för Rätta, deri dom eller utslag förr är, sorn vunnit laga kraft; eller tadlar sådan dom för Rätten, eller utom: bote för Underrätts dom tio daler; för Hofrätts dom etthundrade daler.
Är det Konungens dom; plikte med femhundrade daler. 2 §.
Qväljes
Underrätts dom för Rätta; döme deröfver den Rätt, der det sker.
Tadlar man sådan dom utom Rätten; döme deröfver Underrätt i den ort, der brutet är.
Qväljes Hofrätts eller Konungens dom, ehvad det är för Rätta, eller eljest; det skall i Hofrätten dömas. 29 Kap. Lag-TJ l skottets Betänkande, K.-o 56. 17 29 Kap.
1 och 2 §§ af della kapitel skola hafva följande lydelse: 1 §•
Djerf ves någor missbruka rättegång, och emot klara skäl och bättre vett, af arghet, drager någon för Rätta; bote i Underrätt ifrån tio till tjugu daler, de fattigas ensak; och gälde dertill rättegångskostnad, hinder och skada. 2 §•
Häfver någor tappat i Underrätt, och gillar Tiof rätten i allt Under• rätts utslag; prof ve Idof rätten ock, om han för ohemul klagan gjort sig till ansvar förfallen: finnes det; bote han då från trettio till etthundrade daler.
I alla dessa fall plikte fullmäktig, som i i5 Kap. if ff sagdt är.
Orkar den brottslige ej böta; plikte med fängelse, som i io Kap.
Utsökningsbalken stadgadt är. 30 Kap. Detta kapitels öfverskiift skall lyda sålunda:
Huru sökas skall, att Konungen må Hofrätts dom öfverse och skärskåda; så ock huru det, som dömdt är, skall utgifvas, innan saken hos Konungen fullföljes.
Af 3 §. ändras tredje punkten sålunda:
Parten ställe ock borgen för kostnad och skada, som i s5 kap. om vad från Underrätt föreskrifves. 5 § erhåller följande förändrade lydelse:
Den, som tappat i Hofrätt och vill Konungen deremot söka, gifve omant ut hvad dömdt är, och sätte det hos Konungens Befallningshafvande eller i taka händer.
År det, hvarom dömdt är, sådant, att ändringssökandet onyttigt blefve, der dom Jullgöras skulle; dä gånge den ej till fullbordan Skola penningar efter dom gäldas, och säger han, att han dem ej äger, ej eller silfver eller guld: styrke det, der vederdeloman det äskar, med ed sin, hos Konungens Befallningshafvande, eller
Domaren i orten, om det beqvämligare der ske kan; och håfve sedan lof, men ej förr, att gifva andra lösören dertill upp, med laga värde derå.
Finnas Itih. till H. St.
Prat. iS.f.7 och 1S48: 7 Sami. 1 A/d. 19 Haft. 3 IS Lag-V t^kollcts Betänkande, IV.c 56. n ej de; gifve då upp gods och jord A landet, eller hus och tomt i staden, med Rättens bevis, om de för annan gäld häfta eller ej.
År tvifvelsmål, om den egendom svarar emot det, som dömdt är, och kan den ej mätas, innan tid är inne, att han saken hos Konungen Julifölja bör; sätte borgen, till dess värdering derå ske kan Gitter han ej någotdera, som nu sagdt är; sälte för hvad dömdt är full borgen.
Kan han ej eller det; ställe då borgen för sig sjelf, eller träde i fängelse till sakens slut.
Jr i ett utslag öfver flera skärskilda mål dömdt, och häfver den, sorn ändring sökt, det i ett eller flera fullgjort; gälte ändringssökandet derij och håfve i de andra ingen talan Huru det lyftas må, sorn ut gifvet är, sägs i 3 kap 5 Utsökningsbalken Häfver den, sorn gifvit gods, hus eller gård upp, till doms fullbordan, ej annat hemvist att tillgå; då förhålles dermed, som i 5 kap. 8 § samma Balk stadgadt är.
Vill den, som vunnit, ej lyfta det, som utgifvet är, eller kan han ej borgen sätta ; kungöre det Straxt Konungens Befallningshafvande, eller Domaren: och vederdeloman« nen tage det åter, och sätte han borgen i stället.
Om pröfning af borgen sägs i 26 kap. 8 : äge ock Konungen att borgen godkänna, när så om tränger. 32 Kap. 3 ^ skall, efter den förändrade redaktion, som densamma, genom Kongl. Förordningen deri 20 Januari 1779, erhållit, lyda sålunda: Af Häradets lott i sakören behålte en tredjedel Häradshöfdingen, annan Nämnden, tredje Häradet.
I Rådstufvurätt tage Borgmästare dubbel lott emot Rådman.
Utsökningsbalken.
3 Kap. 5 § skall hafva följmde lydelse; Häfver någor vunnit hos Underrätt, och varder deremot vädjadt; njute ändå utmätning, och ställe borgen för det han om händer får, eller läte godset sättas i qvarstad.
När godset så utmätt är, må det sedan ej skingras, eller utom ägarens vilja föryttras, förr än saken i Hofrätten af dömd varder.
Tappar han der; gånge det, sorn, utmätt, eller i qvarstad satt är, åter, med dess ränta och afgäld Första afdelningen af 6 §, eller orden: ’*Nu gitter ej den, som tappat kafver, gifva ut,, hvad dömdt är, innan saken för Hofrätten kommer; sätte Lag-Utskottets Betänkandej N:o 56.
19 der full borgen före: gillar han ej eller det; ställe då borgen för sig sjelf, eller träde i fängelse lill sakens utslag”: skola från lagtexten uteslutas.
Jordabalken. 14 Kap, 3 § andras sålunda:
Nu vill någor med den synedom sig ej åtnöja; vädje då under Hofrätt, som i Rättegångsbalken sägs.
Fullföljes vadet och finnér Hofrätten ny syn tarf vas ; utnärnne Hofrätten en af sina Ledamöter, att synen hålla, och kalle två Underdomare i orten att honom biträda
Det protokoll, som vid synen föres, gifve han till Hofrätten in, och Hofrätten döme sedan i saken.
Drages saken under Konungen och finnes den ej tillräckligen utredd, ändå att syn föregått; då må ytterligare syn hållas, och nä inne Konungen i Högsta Domstolen dertill en af dess Ledamöter; läte ock genom Hofrätten kalla två Underdomare, att vid synen biträda.
Öfver denna syn skall protokoll till Konungen ingi fnas, på sätt om den syn, sorn Hofrätt förordnat, sagdt är.
Uid dessa syner måge ock vittnen häras, der någon af parterna det äskar.
Göres jäj emot vittne, varde vittne ändå hördt; och prof ve sedan Hofrätt eller Konungen jäfvet, så ock hvad verkan vittnesmålet äga må Finner Hofrätten eller Konungen syn nödig, och är den ej af Underrätt hållen; då må Hofrätten eller Konungen låta synen af Underrätten verkställas, och pröfve sedan saken. 5:o
I öfrigt förklaras alla de särskilda, tid efter annan utkomna, författningar, som angå Lagmansätter, Riddaresynerätter och Kämnersrätter hafva för fallit, i hvad de icke, så vidt de angå Kämner sr ä tter, böra lämpas pä Rådstufvurätt, såsom i de förras ställe utgörande förste domstol i stad; äfvensom alla de bestämmelser, hvilka, genom särskilda Kongl. Resolutioner, i afseende på en del Rådstufvurätter gifna äro derom, att emot deras domar ej finge vädjas, der hufvudsaken ef ginge öfver ett visst värde, till ali kraft och verkan upphäfvas. 6:o
De i fjerde punkten af denna Förordning stadgade tag förändringar skola från den 1 Januari i85o gälla för alla de mål, i hvilka vad emot Häradsrätts eller Rådstufvurätts dom eller utslag erlägges eller anrnäles, så ock för de mål, hvilka efter nämnde dag från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller från Lagmansrätt till Hofrätt oafgjorda öfverlemnas.
Likaledes gälla dessa lagförändringar före 184<J års utgång i de fall, dä vad under Idof rätt dessförinnan äger rum, såsom i andra punkten här of - 20 Lag-Ulskoltels Betänkande, N.-o 56. vart sagdt är; och iaktta ges harvid, att de mål, hvilka oafgjorda öfverlemnäs från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller från Lagmansrätt till Hofrätt, böra anses och behandlas, de förra, såsom voro de till Rådstufvurätten omedelbarligen instämda, och de sednare, såsom hade de genom vad kommit från Häradsrätt till Hofrätten ; dock att verkställighet å Häradsrätts beslut i sistnämnde mål ej må äskas; men för alla före den i Januari i85o från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller inom laga tid efter 1849 drs Lagmansting från Lagmansrätt till Idof rätt vädjade mål, skola hitintills gällande föreskrifter, i afseende på vads fullföljande och målens behandling i Rådstufvurätt och Hojrätt, oförändrade tjena till efterrättelse. ** Slutligen får Utskottet fästa Rikets Höglofl.
Ständers uppmärksamhet derpå, alt, enär hinder möjligen skulle kunna möta för verkställighet af berörda lagförändring, vid den tid, som i Utskottets ofvan intagna förslag omförmäles, samt öfverflyltandet af Kämnersrätternas domsrätt till Rådstufvurätterna, torde hafva den följd, att för Stockholm och tilläfventyrs jemväl för någon bland de öfriga af rikets städer, der Käranersrälter nu finnas, flera afdelningar af de nuvarande Rådstufvurätterna blifva erforderliga, hvilket fall i synnerhet lärer inträffa i förstnämnda stad, der dessutom det egna förhållande eger rum, att flera serskilda domstolar äro förordnade, som, jemlikt serskilda stadganden och författningar, nu såsom första instans upptaga åtskilliga judiciella mål, i hvilka besvär öfver samma domstolars beslut skola fullföljas hos Rådstufvurätten, såsom andra domstol, men, som, derest endast en Underrätt kommer att finnas i hvarje stad, böra af Rådstufvurätt såsom första domstol handläggas; så, ehuru ej mindre Kämnersrälterna i allmänhet, än äfven omförmälda serskilda domstolar i Stockholm lätt kunna, i mån af behof, tifl afdelningar af Rådstufvurätter förändras, blifva dock åtskilliga reglementariska föreskrifter, i afseende på sistnämnda domstolars organisation, samt målens och arbetets fördelning af nöden; och som dylika speciela föreskrifter ej synas hafva lämpligt rum i en allmän författning samt
Utskottet dessutom saknar den noggrannare kännedom om serskilda lokalförhållanden, förutan hvilken tjenligt förslag, huru den ifrågavarande förändringen ändamålsenligt må till vägabringas, ej kan uppgöras, föreslår Ulskottet vördsamt: att, i händelse ofvanstående förslag vinner Rikets Höglofl Ständers bifall, den härom afgående underdåniga skrifvelsen till Kongl. Maj:t må innefatta det förklarande : att, derest Kongl Maj:t anser den af Rikets Ständer beslutade indragningen ej kunna verkställas å den i förslaget utsatta Lag-Ulskoliets Betankandej N.o 56. 21 tidj Rikets Ständer i underdånighet öfverlemna till Kongl. Majit att bestämma tiden, då samma indragning lämpligen må kunna för sig gå; och att Rikets Ständer jemväl i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktesj efter vederbörandes hörandej och i öfverensstämmelse med den af Rikets Ständer föreslagna författningsgrundj att endast en Underrätt skall finnas, så i städerna som på landet j vidtaga de anstalter och åtgärder samt stadga och till efterrättelse kungöra de reglementariska föreskrifter3 som pröjvas lämpliga för Rådstuf vur ätternas organiserande och ordnande.
Reservationer: af Herr Cederstråhle} J. K.:
''Emot
Utskottets beslut att lemna frågan om anvisande af medel till aflönande af flera ledamöter i Hofrätterna å sido, reserverar jag mig.
Behofvel af ett sådant anslag kan icke vara tvifvel underkastadt och Utskottet har äfven erkänt det, men trott, att detta behof ej skulle inträffa före nästa riksdag.
Detta är efter min tanka ett misstag; ty enligt den föreslagna förändringen i Domstolarnas antal, skola alla mål, sorn afdömas redan vid höstetingen 1849, fullföljas från Häradsrätt till Hofrätt och således har det nya förhållandet egt rum ett år, när Ständerna om hösten 1850 sammankomma.
Frågan om anslag för ofvannämnda ändamål kan derefter icke förekomma till afgörande hos Ständerna förr ån 1851 och förmodligen utgår icke anslaget, örn det beviljas, förr än med 1852 års början och under denna tid af två och ett halft år skola Hofrätterna, som redan äro öfverhopade med göromål, olvifvelaktigt hafva åsamkat sig en ganska betydlig balans af mål, som af den nuvarande personalen icke hunnit handläggas.
Jag anser det derföre hafva varit mera välbetänkt att söka förekomma obehörigt uppehåll i lagskipningen, än att, sedan man föranledt detsamma, kasta bekymret för dess afhjelpande på efterkommande.
De rättsökandes rätt och fördel har man åtminstone härvid icke behörigen afsett.
Den erfarenhet, Utskottet förmodar alt
Ständerna vid nästa riksdag skola ega i och för bestämmande af anslagets storlek, fruktar jag då ännu blifver ganska otillförlitlig och jag förutser, att man äfven då nödgas stadna vid ett obestämdt anslag.
Min öfvertygelse är derföre, att denna fråga icke bort skiljas från den om Lagmans- och Kämnersrätternas samt Riddaresynerätternas indragning. 22 La”- Utskottets Betänkande, IV:o 56.