Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad vidare angår dels Bjerkanders förslag om stadgande af skyldighet för kyrkoherde att sjelf bekosta byggnad och underhåll af husen å kyrkoherdebol, i hvilket förslag Johan Fredriksson från Upsala län med flere inom Hedervärda Bonde-Ståndet instämt, samt dels Lönnbergs motion, i hvad den afser berörda byggnadsskyldighet, får Utskottet erinra, att sedan Rikets Ständer, med anledning af åtskilliga motioner om ändring i gällande föreskrifter angående utgörande af byggnadsskyldigheten å så beskaffade boställen, vid 1856—1858 årens riksdag uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit framställt förslag till i viss mån förändrade stadganden i fråga om kyrkoherdes och församlings skyldigheter vid byggnad och underhåll af prestgård å landet, men detta förslag icke vunnit nådigt bifall; så 6 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 1. och efter det Kongl. Maj:t, som lika med Rikets Ständer ansett tydligare bestämmanden, än de, som innefattas i 26 Kap. 2 g Byggninga-Balken, behöfliga, förklarat sig vilja, i sammanhang med frågan om ändring i sättet för presterskapets aflöning, taga detta ämne i nådigt öfvervägande, samt betänkande angående förändring i byggnads- och underhållsskyldigheten af prestgårdar å landet blifvit af Komiterade för uppgörande af förslag till allmänt ordnande al presterskapets löneinkomster afgifvet och i nådig remiss den 28 December 1861 till Kongl. Kammarkollegium öfverlemnadt för afgifvande af underdånigt utlåtande, dermed Kongl. Kammar-kollegium sedermera den 28 Februari 1862 till Kongl. Maj:t inkommit, — hafva Rikets Ständer den 28 Januari 1863 uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhållit, att Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta och för Rikets Ständer framlägga förslag till riy ecklesiastik boställsordning; i anledning hvaraf Kongl.
Maj:t dels den 13 Februari sistnämnda år anbefallt Kongl. Kammar-kollegium att utarbeta och till Kongl. Majit inkomma med förslag till förordning i den syftning, Rikets Ständers sistberörda skrifvelse angifver, dels ock, medelst nådig remiss den 31 Mars äfvenledes 1863, förordnat, att Kongl. Kammar-kollegii ofvan omförmälda utlåtande den 28 Februari 1862 skulle återlemnas till Kongl. Kollegium, som egde att, utan hinder af hvad i samma utlåtande blifvit anfördt, i sammanhang med uppgörande af det i nåder anbefallda författningsförslaget, taga hvad i utlåtandet förekommit i förnyadt öfvervägande.
Efter hvad Utskottet derjemte inhemtat, har Kongl. Majit, sedan Kongl.
Kammar-kollegium uppgjort och den 30 Mars 1865 till Kongl. Majit inkommit med underdånigt förslag till ecklesiastik boställsordning, i nådig remiss den 9 Juni anbefallt
Domkapitlen i riket att, efter det vederbörande presterskap blifvit kontraktsvis öfver förslaget hördt, inom viss förelagd tid med presterskapets yttrande och eget underdånigt utlåtande inkomma.
Vid sådant förhållande föranlåtes Utskottet, vördsamt hemställa, att de uti ifrågavarande ämne af Bjerkander och Lönnberg nu framställda förslag icke må till någon åtgärd föranleda.
Beträffande slutligen de af så väl Lönnberg som Per Ericsson och Ola Bosson Olsson väckta, af Sven Rosenberg från Christianstads län med flere inom Hedervärda Bonde-Ståndet biträdda förslag, om bestämmande af annan grund för skyldigheten att deltaga i byggnad och underhåll af tingshus och häradsfängeise, hvilka alla förslag gä derpå ut, att denna byggnadsskyldighet borde af samtlige häradsboer utgöras efter det en hvar åsätta fyrktal, så ehuru Utskottet icke kan annat än medgifva, att den grund, efter hvilken berörda byggnadsskyldighet, enligt nu gällande lag, utgöres, eller gärdatalet, är olämplig, emedan den leder till enahanda missförhållanden, som, enligt hvad här ofvan blifvit antydt, hemmantalet, lagdt till grund för kyrkobyggnadsskyldigheten, medför, likasom att, då anledningen till den vissa slag af privilegierad jord i lagen medgifna frihet frän deltagande i tingshus- och fängelsebyggnad, till följd af förändrad lagstiftning i andra grenar, till större delen bortfallit, något undantag för fastighet af hvad slag som helst icke borde ega rum; likväl och då motioner vid innevarande riksdag blifvit väckta om genomförande af det utaf Lagberedningen rörande domstolarnes organisation framställda förslag, enligt hvilket samtliga härader inom en domsaga skola om gemensam tingsstad förenas, samt det beslut, som i anledning af omförmälda motioner och Lag-Utskottets deröfver redan afgifna utlåtande kommer att fattas, uppenbarligen kan i väsendtlig mån rubba nu bestående förhållanden med ifrågavarande Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 1. 7 byggnader och möjligen inom ganska kort tid påkalla helt nya stadganden; fördenskull och enär nu omhandlade byggnadsbesvär icke kan anses vara af den tryckande beskaffenhet, att en lagförändring, som snart nog kan behöfva revideras, just nu är af nöden, får Utskottet vördsamt hemställa, att hvad Lönnberg, Per Ericsson och Ola Bosson Olsson i ofvan omförmälda hänseende föreslagit icke för närvarande må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Res ervation er: 1 fråga om Usta punkten: af Riksdagsfullmägtigen Anders Jonsson från Wermlands län.
I fråga om 2:dra punkten: af Grefve Sparre, E.; af Herr von Ehrenheim, P.: ”Ehuru jag delar Utskottets åsigt., att nu gällande bestämmelser om deltagande i kyrkobyggnad äro obilliga och olämpliga, har jag likväl icke kunnat instämma i det förslag till ändring deruti, som Utskottet framställt.
Utskottet har utgått från den åsigt att fyrktalssättningen borde blifva grund för deltagande i kyrkobyggnad, men tillämpat denna grund på det sätt, att, med bibehållande af skilnaden mellan deltagande i byggnadsvirke, körslor och annan kostnad och uti dagsverken, förstnämnda skyldighet inskränkts till det på fastighetsbevillning grundade fyrktal och den sednare deremot utsträckts till hela fyrktalet.
Det synes mig likväl högst olämpligt att vid en förändring bibehålla skilnaden mellan dagsverken och annan kostnad — en skilnad, som, uppkommen på en tid då sådana dagsverken utgjordes in natura, numera, dä arbetet vid kyrkobyggnad ofelbart till största delen icke kan af församlingsboerne sjelfve utföras, endast försvårar beräkningen af den enes eller andres deltagande.
Icke eller kan jag finna att man genom nämnda fördelning träffat det rätta förhållandet mellan fastighetsegares och andra församlingsboers deltagande uti ifrågavarande börda.
Jag vill dervid särskildt erinra att fabriker taxeras till fastighetsbevillning efter värdet af dess åbyggnader, men att bevillning för sjelfva rörelsen, hvars omfattning naturligtvis bestämmer fabrikens betydenhet, är att hänföra till bevillning af arbete, och att dessa inrättningar således, efter Utskottets förslag, visst icke skulle komma att träffas i förhållande till den vinst, som de lemna, och det värde de för sine egare hafva.
Då byggnad och underhåll af kyrka med hvad dertill hörer emellertid ostridigt är ett gemensamt intresse för hela kommunen och åliggandet, som omöjligt kan till visst värde ens ungefärligen beräknas, ej eller kan anses fästad! vid den egendom, som en gång fått detsamma sig pålagdt, så! fordrar både rättvisa och billighet att bördan jemnare fördelas, så att lagens egna ord ”att alla, som i socknen bo, skola kyrka bygga och uppehålla”, blifver en sanning.
Det kan, efter min tanke, ej ske på annat sätt än att fyrktalet, som i allmänhet ligger till grund för kommunens skyldigheter, äfven här 8 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och JEkon.-Vtskottets Betänkande N:o 1. användes, men deraf följer icke att det bör ske utan alla inskränkningar, utan synes mig tvärtom att, för vinnande af ett billigt resultat, vissa modifikationer böra ega rum till förmän för sådana klasser, som i allt fall få en förökad tunga och som till en del kunna anses hafva ett mindre varaktigt intresse i kommunen än fastighetsegarne.
Då uppgörandet af sådana bestämmelser likväl fordrar en noggrannare utredning af frågan än hos Rikets Ständer torde kunna åstadkommas och rättigheten att besluta i kyrkobyggnadsfrågor torde böra tagas i betraktande i sammanhang med frågan om byggnadsskyldigheten, så' hemställer jag, att Rikets Ständer ville uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes låta utarbeta och till nästkommande riksdag framställa Proposition om sådana förändrade bestämmelser för deltagande i byggnad och underhåll af kyrka med hvad dertill hörer, äfvensom af sockenstuga och fattigstuga, att dessa åligganden blifva efter billiga grunder gemensamma för alla dem, som till kommunens allmänna utgifter bidraga.”
I denna reservation instämde Herr Nordenfalk, C. af Herr Henschen; och af Riksdagsfullmägtigen Per Tjernlund från Wester-Norrlands län, som ansåg, att ali kostnad för kyrkobyggnad borde efter fyrktal utgöras af samtlige socknemännen; samt I fråga om 4:de punkten: af Herr Henschen, som, med förklarande att han ansåg det sätt, hvarpå propositionerna vid frågans afgörande framställdes, vara stridande emot Riksdagsordningens rätta mening, och praxis hos de flesta Utskotten samt ofrälse Stånden, under diskussionen inom Utskottet, med afseende derå, att rättsskipningen tillhörde Staten, icke kommunen, framställt följande förslag till ändring i 4 § 26 Kap. Byggninga-Balken: »Tingshus bygge
Kronan å vanlig tingsstad eller der Konungen för allmogen lägligast finner, sedan domsagans innevånare samt Rätten och Konungens Befallningshafvande blifvit hörde.
Tingshus skall innehålla tingssal och minst tvä rum.
Vid hvart tingsställe bygge ock Kronan ett fängelse.» af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län; af Riksdagsfullmägtigen Johan Bergström från Stora Kopparbergs län; af Riksdagsfullmägtigen Anders Jonsson från Wermlands län; och af Riksdagsfullmägtigen Per Tjernlund frän Wester-Norrlands län.
Derjemte har Herr Friherre Åkerhielm, J■ N. S., begärt fä antecknadt, att han i behandlingen af den i sista punkten af betänkandet upptagna fråga ej deltagit.
Lag- tamt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk-.s Betänkande N:o 2. 1 N:o 2.
Ank. till Exp.-Utsk. den SI Febr. 1866, kl. 4 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändring af gällande stadganden i fråga om skyldighet alt bygga och underhälla vägar och broar.
Till följd af särskilda remisser dels till Lag-Utskottet samt dels till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, åligger det, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet att afgifva yttrande i anledning af nedanomförmälda motioner, hvilka blifvit väckta inom Höglofliga Ridder skåpet och Adeln: af Herr von Koch, N. S., (motionen M 67); samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet: af Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län (motionen M 25); af Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län (motionen JVS 150); af Olof Olsson från Olebyn af Wermlands län (motionen AU 123); af Gustaf Jonsson från Calmar län (motionen JW 138); af J. W. Lundqvist från Skaraborgs län (motionen JW 2); af Gustaf Hedström från Westerbottens län (motionen M 74); af L. J.
Fahlander från Westerbottens län (motionen JV3 324); af Peter Larsson från Gotlands län (motionen M 181) och af Johannes Andersson från Jönköpings län (motionen M 119).
Herr von Koch, som utgår från den åsigten, att vägunderhållet hädanefter, som hittills, bör vara en börda å jorden eller kommunen, anser lagstiftaren endast böra tillse, att denna börda icke må, i samma mån som folkmängd och odling tillvexa, blifva för mycket tryckande.
För vinnande af detta ändamål borde, enligt motionärens tanke, väghållniögsbesväret sålunda »fixeras», att hvarje hemman ålades Bih. till fl. St.
Prot. 1865 «5i 1866. 7 Sami. 2 Afd. 2 Haft. 1 2 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. fortfarande fullgöra eller bekosta hvad detsamma, då »fixeringen» sbedde, i medeltal under t. ex. tio nästföregående år fullgjort eller bekostat, hvaremot all den ökade kostnad, som sedermera kunde uppkomma, skulle bestämmas att utgå efter en för nuvarande tidsförhållanden mera rättvis och lämplig grund, än det gamla hemmantalet kan utgöra för nya eller ökade pålagor.
I enlighet härmed föreslår Herr von Koch, »att Rikets Ständer, för sin del, måtte besluta, att den, uti 25 Kap. 8 § '
Byggninga-Balken och särskilda författningar, alla, som å landet hemman ega eller bruka, ålagda skyldighet att vägar rödja och broar bygga må, när minst en tredjedel af ett härads eller en sockens nu väghållningsskyldige, räknade efter deras andelar i besväret, sådant yrka, fördelas och ordnas på följande sätt: alla häradets eller alla socknens vägar lemnäs till underhåll ät den eller de vid offentligt utrop minstbjudande för hela väghållningsskyldigheten eller viss andel deraf; till betäckande af entreprenadkostnaden användas i första rummet de bidrag, hvarje hittills väghållningsskyldig bör lemna, och som bestämmas i penningar en gång för alla, efter medeltalet af hans utgifter och arbete å vägarne under de tio åren 1853——1862, dock så, att bidraget må lemnäs, i stället för i penningar, uti ett deremot svarande antal, efter den väghållningsskyldiges eget val, antingen af mans- eller ökedagsverken, beräknade till värde efter medeltalet af länets marke gångsvärde för nyssnämnda tio år, och att fullgöras genom arbete å vägarne, på sätt och å ställe inom socknen, som entreprenören eger bestämma, men å tid, som för hvarje ort fastställes så, att minsta olägenhet för landtbruket deraf orsakas; rättighet att lemna bidrag för väghållning uti dagsverken i stället för i penningar tillkommer en hvar, som anmäler, att han sådant åstundar, hos vederbö rande, som första gången eller framdeles bör låta utlysa entreprenadauklion, innan viss behörigen kungjord tid före auktionens utlysning; i andra rummet och derest nämnda bidrag icke blifva tillräckliga till be täckande af kostnaden för väg- och brobyggnad inom häradet eller socknen, skall kostnaden bestridas genom afgift å alla inom häradet eller socknen belägna jordbruks- och andra fastigheter, utan något undantag, utgående efter behof med ett eller flera öre af hvarje fullt tusen riksdaler, dertill fastighet vid sednast fastställd taxering till bevillning efter 2:dra art.
Beviliningsstadgan blifvit uppskattad; till Kongl. Maj:t öfverlemnas af Rikets Ständer i underdånighet att meddela de vidare föreskrifter, hvilka för detta ärendes ordnande enligt dessa grunder finnas erforderliga.»
Öfrige motionärer hafva föreslagit: Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, med hvilken Jan Andersson från Kopparbergs län m fl. inom Hedervärda Bonde-Ståndet instämt: att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, »att väghållningsbesvärets fördelning inom kommunerna bör utsträckas till alla de skattskyldige på det sätt: att jordinnehafvarne fort - Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- ock Ekon.-Utsk:s Betänkande N'o 2. 3 farande ansvara för vägars och broars underhäll, men alla öfrige skattskyldige betala kontanta bidrag efter fyrk, motsvarande hvad de förre, efter uppskattadt arbete och enligt samma beräkning, utgöra; att denna uppskattning sker en gång hvarje år å kommunalstämma, i uärvaro af kronolänsmannen i orten och två nämndemän, som deltagit i vägsynerna och således kunna bedöma, huru mycket vägunderhållet kostat per hemman; samt att, hvad vintervägarne angår, dessa indelas i ploglag, och hvarje sådant upplåtes på entreprenadauktion, hvarefter sammanlagda kostnaden fördelas på hela kommunen efter samma grund.» Peter Larsson från Gotlands län, med hvilken Ludvig Norrby från samma län sig förenat: »att underhållet af allmänna vägar vintertiden borde utgöra ett allmänt kommuualåliggande, deri hvarje kommunens medlem vore skyldig deltaga efter den grund, som landstingen, i betraktande af hvarje orts särskilda förhållanden, kunde finna lämpligt bestämma.» Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län: »att vägunderhållet borde ordnas på det sätt, att vägarne inom hvarje härad eller socken af tvänne gode män uppmätas och indelas i vissa skiften om t. ex. 600 å 800 fot, med särskildt nummer å hvarje skifte, hvars underhåll sedermera för en tid af fem till tio år å entreprenadauktion, som förrättas af kronofogde eller länsman, upplåtes till den minstbjudande, med skyldighet för häradet eller socknen att efter fyrktal godtgöra kostnaden, hvilken af kronofogden indrifves.» Olof Olsson från Olebyn af Wermlands län, med hvilken Lars Persson från Nerikes län jemte flere ledamöter af Hedervärda Bonde-Ståndet sig förenat: »att Rikets Ständer måtte besluta, det allmänna vägar och broar skola byggas och underhållas så väl sommar- som vintertid af hemmanen efter deras bevillningstaxeringsvärde, samt att nu gällande stadganden i enlighet dermed ändras.» Gustaf Jonsson från Calmar län: »att hvarje kommun må ega att, efter nu gällande grunder för deltagandet, inom sig bestämma väghållningsskyldigheten äfvensom föreslå och besluta om anläggande af nya vägar, som kunna anses nyttiga, kronobetjeningens skyldighet att hafva tillsyn om underhållet af de allmänna vägarne dock qvarstående, äfvensom Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes beslutanderätt oförkränkt. » Gustaf Hedström från Westerbottens län och J. W. Lundqvist från Skaraborgs län: »alt väghållningsskyldigheten må öfverflyttas på Staten, och, enligt den förres förslag,
kostnaden debiteras »efter personal» på hvar och en, som kan utgöra sina kronoutskylder.» Leonard Johan Fahlander från Westerbottens län: »att byggnads- och underhållsskyldigheten, så väl sommar- som vintertiden, af alla så kallade häradsvägar mätte öfvertagas af Staten, som i sådant fall skulle ega att efter bevillning utdebitera underhållskostnaden;» — eller, intill dess sådant låter sig göras: »att hvarje 4 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. kommun eller tingslag måtte få stg ålagdt att underhålla de härads- eller byavägar, som förekomma inom samma kommuns bestämda gränser;» — och Johannes Andersson från Jönköpings län: »att kommunerna måtte berättigas utse gode män, dels att taxera och dela byavägar mellan dem, som dessa vägar gagna, dels ock att årligen syna desamma och, der så erfordras, låta genom lega iståndsätta dem på den tredskandes bekostnad.»
Bland bördor, som ensamt hvila på jorden, är i närvarande tid väghållningsbesväret utan tvifvel bland de mest tryckande.
Den stora mängd förslag, som utaf personer från de mest skiljda trakter af Riket under en längre följd af riksdagar blifvit framställda, i syftning att lätta detta besvär genom en jemnare för delning af detsamma, bära det mest otvetydiga vittnesbörd, att behofvet af ändring i derom gällande föreskrifter är lika allmänt kändt som erkändt.
Förändringar i samhällsförhållanden medföra behofvet af förändringar i lagstiftningen.
Ett lagbud, som den tid, då det gafs, tillfredsställde alla billiga fordringar, kan ej efter ett eiler annat sekels förlopp, utan förfång för hela samhällsklasser, i sitt ursprungliga skick bibehållas.
Utan tvifvel har det från de gamla landskapslagarne hemtade, i 28 Kap. 8 § Byggninga-Balken ännu qvarstående stadgandet: »alle, som å landet hemman ega eller bruka, skola vägar rödja och broar bygga», för sin tid varit ganska lämpligt.
Man visste då icke af någon annan befolkning på landet, än jordbrukare och så kallade löska män; och man kände icke någon annan grund för de förras beskattning, än det hemmantal, de innehade.
Hvilken, om ej jord brukaren, skulle då fått väghållningsbesväret sig ålagdt?
Och hvad, om ej hemmantalet, skulle väl utgjort grunden för deltagandet deri?
Då nu detta utsträcktes til! och med till den från så många andra bördor befriade privilegierade jorden, och icke ens Konungens gårdar och ladugårdar undantogos, kunde man naturligtvis icke hafva skäl till klagan.
Helt annorlunda hafva förhållandena under de sednare decennierna gestaltat sig.
Vid sidan af jordbrukaren har uppstått en befolkning af bruksidkare, fabrikanter, handlande och handtverkare, bland hvilka mången för bedrifvande af sin rörelse och afsättning af sina produkter har vida större behof af lätta kommunikationsmedel, än den egentliga jordbrukaren, som, utan att särdeles ofta skiljas från hemmet, stilla sköter sitt jordbruk; och för aila i sednare tider tillkomna utskylders utgörande har man äfven, sedan man allt mera larl sig inse, att mantalet icke vore rätta grunden, lagt annan sådan.
Man torde invända, att väghållningsbesväret är ett hemmanen åliggande onus, hvars aflyftande från dessa och påläggande på andra näringar icke vöre rättvist.
Väghållningsbesväret är likväl tili siu natur så föränderligt, att det icke, såsom t. ex. jordräntaD, kan med säkernet beräknas vid bestämmande af ett hemmans värde.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utshs Betänkande N:o 2.
Till följd af nya kommunikationsleders upptagande, ökas på vissa orter, och minskas å andra tungan af denna skyldighet högst betydligt.
Nya vägar pröfvas af Kongl Maj:ts Befallningshafvande nödvändiga och åläggas till underhåll kommuner, som tillförene varit derifrån fria.
Nya fabriksanläggningar öka trafiken på redan befintliga vägar och försvåra såmedelst deras underhåll.
Med ett ord: de vexlingar, denna börda är underkastad, och hvilka göra den ännu mera tryckande, ådagalägga, att den icke i sjelfva verket är jemförlig med andra till omfång och beskaffenhet bestämda onera.
Då således en förändring i sättet för utgörande af vägunderhållet torde få anses nödvändig, så uppstår frågan, huru förändringen bör ske.
Det vid 1856 års riksdag väckta förslaget om vägarnes underhållande genom vägpenningar, som af de trafikerande borde erläggas, blef, på grunder som Utskottet icke kan annat än godkänna, af Rikets Ständer afslaget; och det vill derföre synas, som skulle annan utväg cj återstå, än att öfverflytta väghållningsskyldigheten antingen på Staten eller kommunen.
Den förra af dessa utvägar, hvars tillgripande man äfven tillförene, fastän utan framgång, påyrkat, anser Utskottet icke leda till målet, emedan den ©tvifvelaktigt skulle medföra mångdubbelt större omkostnad, än hvartill väghållningsbesväret nu uppgår, helst hela bestyret i sådant fall måste uppdragas åt entreprenörer, och bristande intresse att genom konkurrens nedsätta entreprenadkostnaden skulle föranleda obehörig stegring af densamma.
Då förhållandet tvifvelsutan blefve enahanda, i händelse ifrågavarande skyldighet öfverflyttades på länet, torde enda utvägen vara att göra den till en häradets eller socknens gemensamma angelägenhet.
Om man dervid erkänner, hvad väl ingen kan tilltro sig förneka, att, likasom allmänna vägar äro tillgängliga för hvarje medlem i samhället, också alla af deras behöriga underhållande draga nytta, så torde det ej vara för tidigt att genom väghållningsskyldighetens utsträckande till alla medlemmar i kommunen, hvilka förmå i densamma deltaga, lindra den börda, som länge nog tryckt jordbruket ensamt, helst medgifvas måste, att den, som har behofvet och njuter fördelarne af en inrättning, jemväl bör vidkännas den kostnad och tunga, som dermed är förenad.
Då nu mera å ena sidan, till följd af dels stegrade anspråk på goda vägar och kommunikationsanstalter, dels den ökade trafik, industriela verk och inrättningar med det omfång, de mångenstädes innehafva, föranleda, och dels ökade arbetslöner samt bristande tillgång på väglagningsämnen, väghållningen blir för den redan hårdt beskattade jorden med hvarje år alltmera tryckande, under det att å den andra sidan ifrågavarande verk och inrättningar blifvit af den betydenhet, att de icke allenast äro fullt jemförliga med hemmanen, utan inom flera kommuner otvifvelaktig! utgöra de största och mest inbringande possessioner, samt deras egare således äro bäst i stånd att deltaga i kommunens besvär, till hvilkas förökande de obestridligen gifva anledning, tillkommer det lagstiftningen att, med afseende å så - 6 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. lunda förändrade förhållanden, bestämma om medlemmarnes inom kommunen deltagande i dessa besvär.
Mot rättsenligheten af en sådan, länge påkallad åtgärd lärer derföre någon befogad anmärkning ej kunna framtällas.
Hvad sär skildt beträffar bruk, qvarnar, fabriker och dylika inrättningar, så hafva de aldrig blifvit genom några privilegier tillförsäkrade befrielse från väghållningsskvldigheten; och enligt den grundsats, som alltmera börjat göra sig gällande, att kommunala besvär böra drabba kommunens alla medlemmar, borde väl äfven nu ifrågavarande skyldighet åläggas all derifrån icke fritagen, synlig förmögenhet inom kommunen.