Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med Anna von Reibnitz fick han sonen Johan Gustafsson (Örnevinge); han förblef dock ogift.
Prin- sessan hade, berättar det af hertig Carl ut- kolporterade ryktet, sedan omhuldat en polsk sekreterare, som » månde om hennes saker w e t e ».
Men Carl var dock med att 1596 förlofva henne med markgrefven Georg Hans af Brandenburg.
Han uppbar hennes brud- skatt, hvilken redan på riksdagen 1590 hade bestämts mycket riklig; men när bröllopet icke blef af, behöll hertigen skatten.
Och dock djärfves han påstå i sin krönika, att hon » lade all sin hug på guld och ädla stenar »!
Huru oegennyttig visade sig icke fröken Anna gent emot sin broderi Denne lär än- dock en gång, när han var led vid det polska regementet, tänkt låta upphöja henne till drott- ning af Polen såsom maka åt en österrikisk prins, en plan, åt hvilken systern väl icke gärna velat låna sig.
Det rika arfvet efter deras 1596 aflidna moster, drottning Anna, lämnade prinsessan helt och hållet åt sin broder; till underhåll upplät han sedermera åt henne starostierna Strasburg och Gollub.
Hennes hjälpsamhet, hvarom nu några drag skola anföras, talar också emot farbro- derns utsaga; med litet större samvetsgrann- het borde denne i sin egen där yttrade sats: krönika betänkt sin Historie-skrifvare bör skrifva sant.
Att prinsessan Anna skulle visa sig sär- skildt välvillig mot de svenskar, som blifvit Sigismund trogne, må vara naturligt; för dem, som fasthöllo v i d den evangeliska läran, blef hon, till och med emot brodern och hans jesuiter, ett stöd.
En af sönerna till Johan Gyllenstierna och Sigrid Brahe, till hvilka hon j u stod i särskild förpliktelse, lät hon upp- fostra i den protestantiska läran, under det en annan af dem blef katolik, väl genom Sigismunds inverkan.
Men äfven mot de svenska fångarne visade hon sitt välvilliga, försonande sinnelag.
Bekant är, huru hon omhuldade Jacob de la Gardie och Carl Carlsson Gyllenhielm.
Den senare var ändock son till hennes fiende hertig Carl; men oädel långsinthet låg icke i Annas ka- raktär.
Ehuru hon ifrigt åstundade, att den äldre Wasalinien skulle kunna återtaga Sveriges rike, arbetade hon på att försona de krigande fränderna — hon hade redan under fadrens tid sökt stilla de politiska fejderna och verka för de då fångne svenske stats- männens befrielse.
För denna försoningstanke synes hon vunnit Gyllenhielm, som också sedan höll sitt löfte till henne att verka för freden mellan de båda Wasahusen.
Rörande är att läsa om afskedet mellan dessa kusiner (på hösten 1613); fröken Anna gaf herr Carl, jämte penningar till hemresan, en bönbok med uppmaning att » bedja för henne, som var af samma tro ».
Det måste känts bittert för den ensamma prinsessan, särdeles under andra årtiondet af 1600-talet, att så många af de landsflyktige svenskarne lämnade henne.
Somliga rycktes bort af d ö d e n; så Erik, Gustaf och Sigrid Brahe samt dennas make Johan Gyllenstierna.
Andra återvände till Sverige, sedan Gustaf Adolf erbjudit dem försoning.
Sin hoftärna Elisabeth Oxenstierna, hvilken, tidigt föräldra- lös, medföljt prinsessan till Polen, och som Gyllenhielm träffat vid sitt afsked från denna i Warschau, måste hon också slutligen gifva lof att vända åter till fosterlandet.
Jungfru Elisabeth var sannolikt den sista svenskfödda hofdamen hos fröken Anna.
* Ett annat vackert drag hos prinsessan var hennes omsorg om de i det polska riket, sär- deles i dess norra och västra delar, spridda protestanterne.
Det var en tid, då jesuiterna förmått Sigismund förhindra, att hos hans syster luthersk gudstjänst fick hållas.
Men inför hennes rörande trohet och uppoffring kunde icke Sigismunds stränghet länge bestå.
Och han fick tåla, att hon verksamt, ehuru i all stillhet, motarbetade jesuiternas planer äfven i andra delar af riket.
Med Danzigs protestanter stod hon i liflig beröring, åtminstone ända från 1591, då hon rekommenderade en pastor Farenheidt till att blifva predikant vid Petrikyrkan därstädes.
Man finner henne ofta hos stadens magistrat lägga sig ut för hjälpsökande och nödlidande.
Själf lindrade hon nöden på allt sätt.
Från peståret 1613 berättas t. ex., att hon med rika gåfvor understödde den svårt hem- sökta staden Fraustadt i Stor-Polen, hvars evangeliske pastor var den bekante författaren och psalmisten Valerius Herberger.
Mot denne, som af Sigismunds jesuitiska regering blifvit förföljd, visade sig prinsessan särdeles bevågen och sökte genom välgärningar liksom motväga broderns handlingssätt.
- Prinsessan Anna hade ärft många af mo- derns utmärkta egenskaper.
Kärnan i hennes karaktär var uppoffrande trofasthet och ädel försonlighet.
Men därtill var hon duglig och arbetsam; hon var också intresserad för åt- skilliga slöjder och konster — ett arf efter fadern.
Särskildt lär hon älskat trädgårds- konsten; härom vittnade nog en gång omgif- ningarna till det nu mestadels förstörda slottet i Strasburg.
Att döma af det porträtt från hennes ung- domstid, som förvaras å Gripsholm och af hvilket Idun i dag återgifver en för tidningen tagen fotografisk kopia, hade hon ett långt ifrån obehagligt utseende, ehuru hon måhända icke kunde kallas skön.
Den liggande statyn å grafmonumentet visar en hög panna, lång rak näsa och liten mun.
i * Under de sista åren, då hon synes lefvat tämligen ensam och tillbakadragen på Stras- burgs slott, nådde henne underrättelserna o m hennes kusins, konung Gustaf Adolf, fram- gångar mot de polska vapnen.
För sin bro- ders skull har detta väl smärtat henne; men.
vi hafva svårt att tänka oss annat, än att det på djupet fanns hos henne en sympati med den unge svenske protestanthöfdingens ädla väsen.
Några år efter hennes död — som inträffade den 26 februari 1626 — n e d t r ä n g d e de svenska härarne ända till Strasburg; sta- den och slottet intogos och blefvo rätt länge en replipunkt för de svenske fältherrarnes operationer.
Prinsessan Anna stod då ännu obegrafven i Strasburgs slottskyrka, d. v.
s. hon hade ännu icke fått den efter tidens sed erforder- liga högtidliga likbegängelsen.
Gustaf Adolf hade tänkt låta föranstalta denna, men hann ej utföra sin plan.
Först tio år efter döden fördes hennes jordiska kvarlefvor till sitt sista hvilorum.
Hennes brorson Wladislaw, nu konung i Polen, hade låtit bygga ett särskildt grafkapell v i d koret i den vackra, då prote- stantiska Mariakyrkan i Thorn, där många förnäma personer hvilade.
Huru omtyckt prinsessan var af befolkningen, visar beskrif- ningen på det ståtliga liktåget från Strasburg till Thorn.
På begrafningsdagen den 16 juli 1636 höllos i Thorn likceremonier på både tyska och polska; och den berömde tyske skalden Maria Opitz, som nu blifvit polsk historiegraf, men också stod den svenska re- geringen nära, utskickade en praktfull pane- gyrik öfver prinsessan.
Den vackra grafvården, utförd i ädel och måttfull renässans, som snart därefter upp- sattes, hade konung Wladislaw sannolikt låtit beställa hos någon nederländsk konstnär.
Mar- morstatyn hvilar på en bädd af alabaster med förgyllningar; katafalken och postamentet äro af svart marmor m e d hvita ornament; den af furst Ratziwill författade inskriften kom aldrig att blifva inhuggen.
Den ståtliga portalfor- made omfattningen, som något bortskymmes af den kolossala altardekorationen, är utförd i svart och hvit marmor med guld och färger.
Den prydes af allegoriska figurer (tron, hoppet och kärleken?)
samt af Wasa-, Svea- och Göta-vapnen.
Grafvården, som tyckes varit bortglömd under ett par hundrade år, men som nu af tyska och polska forskare uppsökts, har på det hela trotsat tiden rätt väl.
Nu börjar den emellertid att förfalla och kyrkan har inga medel att bevara den.
Kapellets utåt halfrunda mur är mycket bristfällig, de alle- goriska figurernas armar afslagna, liksom flere ornament samt prinsessans händer skadade.
De flesta bitarne finnas dock i behåll.
Det vackra dithörande trägallret ligger sedan länge 3 IDUN - i en skräpkammare, men torde kunna åter uppsättas.
Man har frågat mig i Thorn, o m icke i Sverige något kunde göras för upphjälpandet och bibehållandet af detta grafmonument öfver en svensk prinsessa, som väl lefde sin mesta tid och dog i främmande land, men som hade sitt fädernesland alltjämt kärt, och som be- skyddat och understödt så många af dess söner och döttrar.
Kanske just Sveriges kvinnor skulle vilja åtaga sig detta kärleksverk — det vore att på sitt sätt utföra den store Gustaf Adolfs försonande tanke.
Anna af Wasa var en af de svenska kvinnor, som mest gjort det svenska namnet heder bland främ- mande folk.
K VINNOFRÅGAN TILL OCH STRÖMNINGARNA.
A F I.
D A V I D S S O N.
N:K. HI- I ETT A F sina skådespel yttrar Aristophanes: » Enligt min åsikt skall kvinnan efter detta lifvet ej blifva delaktig af något kommande lif !&gt; Således skulle enligt Aristophanes en man, äfven den fegaste och brottsligaste, lefva evin- nerligen, men en kvinna, äfven den ädlaste och bästa bland kvinnor, för alltid upphöra att existera efter döden I Detta må j u kunna förlåtas Aristophanes, t y han var j u endast en &gt;hedning », men hvad skall man säga om, att det i sjätte århundradet efter Kristi fö- delse på ett kristet kyrkomöte i Nåcon upp- ställdes den frågan: » Har kvinnan någon själ! » och att denna fråga till slut m e d ringa röst- öfvervikt blef bejakad!
Och att denna fråga mer än en gång uppställdes af teologerna under medeltiden och ibland besvarades ne- kande, synes af en lärd latinsk afhandling, som trycktes så sent som 1641 och heter: » Mulieres scilicet non esse homines, Christum ergo pro iis non esse possum, nec eas salvari » d. v. s.
» bevis för att kvinnorna icke äro människor, att följaktligen Kristus icke dött för dem och att de således ej kunna blifva frälsta! » Det synes häraf, att den kristna ortodoxien ej bidragit till att höja kvinnans anseende.
Tvärtom har den ortodoxa kristen- domen alltid i kvinnan sett förförerskan, som förde synden in i världen och bragte mannen på fall.
Ja, tallösa äro de anathemer, som af religiösa författare blifvit slungade mot kvin- norna.
Jag vill blott anföra tvänne bevis, det ena från den katolska kyrkans första århun- drade, det andra från dess adertonde århun- drade!
» Kvinna, » utropar Tertullianus, » d u borde ständigt gå i sorg och trasor med ögo- nen fulla af ångerns tårar för att komma en att glömma, att du bragt människosläktet på fall!
Kvinna, du är porten till helvetet! » Det är den religiösa passionen, som så talar genom den afrikanske biskopens mun!
Det andra profvet är af den franske biskop- en Bossuet.
Han säger: » Kvinnorna böra ihåg- komma sin härkomst, och, utan att alltför mycket prisa sin finkänslighet, böra de erinra sig, att, när allt kommer omkring, de blott äro ett öfvertaligt ben, som ej har någon annan skönhet än den Gud behagat förläna detsamma! » Sant är också, att i bibeln, särskildt i gamla testamentet, lämnas stöd för dylika nedsättan- de uttalanden o m kvinnorna.
Så t. ex. säger den vise konung Salonio, som j u lär hafva varit en stor kvinnokännare — han hade j u 700 hustrur • — följande vackra saker om kvin- n a n: » Från hennes hus leda helvetets vägar 1899. till dödens afgrunder, » och på ett annat ställe: » Kvinnan liknar jägarens nät; hennes hjärta är en snara och hennes händer äro fjättrar! » Dock är det äfven sant, att i bibeln finnas uttalanden o m kvinnan i alldeles motsatt anda, men o m vi närmare granska dessa, skola vi finna, att de alla hafva afseende på kvinnan i egenskap af hustru och maka åt mannen.
Så t. ex. säger den vise konungen: » En om- tänksam hustru är en krona för sin man, » och apostelen Paulus kallar hustrun för » man- nens ära ».
Det var dock endast i österlandet i forn- tiden och hos de folk i västerlandet, som rönte inflytande af österlandets kulturström- ningar, där man hade så låga tankar om kvin- nans natnr och följaktligen behandlade henne på ett förnedrande sätt.
Vända vi oss där- emot till de » barbariska » folken i forntiden, kelter och germaner, så finna vi, att kvinnan hos dem tvärtom ansågs som ett mannen öfverläg- set väsen.
Den gamle romerske skriftställa- ren Tacitus anmärker " också med förvåning, » att germanerna i kvinnan funno någonting heligt (aliquid sanctum et providum) och pro- fetiskt, och därför », säger han, » hvarken af- visa de kvinnornas råd eller förakta deras svar! » — Den germaniska kvinnan kände därför ej det tvång, som fördystrade lifvet för hennes medsystrar hos Orientens folk och kul- turfolken i västerlandet under forntiden.
Hem- ma i sina fäders hus ägde döttrarna nästan samma frihet som i våra dagar.
De deltogo i alla husets angelägenheter; de kunde gå ut och göra utfärder tillsammans med männen och mottaga besök af män, när ' dessa voro af släkten eller närmare bekanta.
Vid gästa- bud, vid folknöjen, vid alla högtidliga tillfäl- len var kvinnan med som prydnad i männens lag.
Äfven hade man en vacker sed, som saknar motstycke hos något annat folk i forn- tiden, att nämligen, då en fader ville hedra sina gäster, han lät sin fagra dotter bära hornet, fyldt med mjöd eller vin, fram till hedersgästen och dricka honom till.
Döttrarna själfva ägde dock ännu ingen rådighet öfver sitt giftermål, utan köp, handladt med fader eller närmaste fränder, var den lagliga formen för äktenskapet.
* De gamla germanerna och kelterna hade flere hustrur allt efter råd och lägenhet.
Konung Dagobert hade ej mindre än 600, och till och med Karl den store skall hafva haft samti- digt 4 stycken.
Det är nämligen först genom kristendomens införande bland kelter och ger- maner, som monogamien blifvit rådande bland dem.
Ofta blef en af mannens hustrur offrad på hans graf för att ledsaga honom in i det tillkommande lifvet, liksom ända in i våra dagar änkorna i Indien brukat brännas på den aflidne makens bål.
Hos germanerna och kel- terna måste dock ett sådant offer vara fri- villigt å änkans sida.
(Forts.) * Ett sådant brudköp kallades » mundium » eller hemgift.
Ju rikare friaren var, dess mer gaf han i hemgift.
Höfdingarne gåfvo stundom, enligt hvad Gregorius af Tours berättar, i sin Historia Franco- rum, hela byar i hemgift; ja, det gick så långt, att den &gt;lombardiska lagen », för att sätta en gräns för friarnes gifmildhet, bestämde, att man ej finge gifva mer än en fjärdedel af sin förmögenhet i hemgift.
Utom denna hemgift till brudens fader eller släk- tingar måste friaren äfven gifva en särskild gåfva till bruden, hvilken hos våra nordiska och german- ska förfäder kallades » morganegiba » eller » morgon- gåfva » och hos kelterna » tinuscra » på Irland, » cowyll » i Gallien.
Denna gåfva utbetalades hos germanerna dagen efter, hos kelterna dagen före bröllopsnatten.
Hvarken hos greker eller romare förekom det, att friaren gaf bruden någon säiskild gåfva.
IDUN _ 1899.
4 onsdag, då är det kanske inte för tidigt?
Då är det nog a f g j o r d t.
» Landshöfdingen såg helt skälmsk ut, lik- som ville han säga: » Det får jag inte tala om ännu, » men förklarade därpå, att » o m vi inte komme m e d det förr, så.
» Och så fingo vi hans senaste porträtt, som vi i dag ha nöjet meddela.
Jesper Ingevald Crusebjörn, vår n y e krigs- minister, är född 1843 och tillhör en gammal adlig ätt, som härstammar från handelsman- nen i Lybeck Frans Kruse, hvilkens son, lands- höfdingen Peter Kruse, adlades år 1622.
Landshöfdingsstolen tycks således allt från förstone ha väl behagat Crusebjörnarne.
Också säges det, att den nye krigsministern nu gjort till villkor v i d öfvertagande af den Rappeska taburetten vid konungens råds bord, att höf- dingeposten i Umeå tillsvidare hålles obesatt och för hans räkning förvaltas af vikarie.
Hans föräldrar voro numera aflidne hof- junkaren F. A.
Crusebjörn och hans maka, Lovisa Fougt, hvilken, som sagdt, ännu är i lifvet.
Framstående generalstabsoffieer, öfverste i armén och chef för Jämtlands fältjägarkår, utnämndes han år 1891 till landshöfding för Västerbottens län.
Han är ock, som bekant, ledamot af riksdagens första kammare.
Sedan 1873 är minister Crusebjörn i äkten- skap förenad m e d Augusta Bahrman och har med henne en son och en dotter.
G FLORMAN FOTO.
CRUSEBJÖKN.
VAR NYE KRIGSMINISTER.
M INISTERSKIFTE nu igen!
Fortgår det på det här viset, blir det snart icke många kvar af excellensen Boströms bepröf- vade män.
Landshöfding Crusebjörn i Umeå skall nu blifva friherre JRappes efterträdare.
Hvarifrån skola vi månne få hans porträtt? » » Kanske han holm? » har släktingar ETT 50-ÅRSJUBILEUM.
CERSSÄLLSKAPET här i Stock- U SJÖOFFI- I STOCKHOLM.
T E på den idylliska Skeppsholmen, där tystnaden en senhöstdag endast afbrytes af en eller annan trumpetsignal från båtmans- kasernen och af de fallande kastanjernas stud- sande mot gräsmattorna, har Sjöofficerssällska- pet sin lo- kal i en af » Långa radens » byggna- der.
Därinne mötes be- sökaren af en hem- trefnad, som om han be. '
» Jo, mycket riktigt, hans gamla moder, som är hela 82 år fyllda, bor på Östermalm.
Då söka vi upp henne i dag. » Få middagen ringde vi på hos änkefru Crusebjörn.
» Jaså, landshöfdingen är själf nere i Stock- holm.
Kanske ni då vill vara g o d anmäla, att en medarbetare från tidningen Idun ut- beder sig några ögonblicks samtal med honom. » Strax därefter tog landshöfdingen emot oss med ett gemytligt leende.
» Ett porträtt af den nye krigsministern?
Men det är j u inte afgjordt ännu.
» och landshöfdingen tog på sig en hemlighetsfull uppsyn.
» Ja, men Idun hinner nu inte komma m e d porträttet förrän i nästa vecka, d. v. s. på BALTZARV.
PLÅTEN.
SJÖOFFICERSSALLSKAPKTS STIFTARE.
funne sig på en gammal herregård långt från hufvudstaden.
Den ringa takhöjden, de små fönsterna, utanför hvilka trädgårdens aplar sakta vagga sina grenar, de i förgyllda ramar infattade porträtten, som pryda väggarna, de skinnklädda möblerna, biblioteksrummets bok- skåp och de små hvita porslinskakelugnarne, i hvilka brasorna spraka — allt bidrager till den trefna, varma stämning, hvilken där väl- komnar hafvets söner efter deras mödor på gungande pansardäck.
Sjöofficerssällskapet i Stockholm, hvilket i dag fyller femtio år, har för sia uppkomst att tacka dåvarande chefen för kgl.
sjöförsvars- departementet, grefve Baltzar v. Plåten, som 1847 upplät det chefen för kgl.
flottan tillhö- BIBLIOTEK.
A. BLOMBERG FOTO.
SJOOFFTCERSSÄLLSKAPETS KLUBBLOKAL I STOCKHOLM: SAMLINGSRUM.
rande boställe att disponeras såväl till bostad » för vid här- varande flottstation tjänstgörande officerare som ock till en s. k. mess eller samlingsrum för flottans officers- korpsei och civila stater, hvarigenom tillfälle skulle läm- nas flottans berörde personer ej mindre att enskildt af- handla ämnen rörande flottans bästa, än äfven att genom ett förtroligare umgänge samverka till en angenäm för- ströelse å från tjänstebestyren lediga stunder. » Första allmänna sammanträdet ägde rum å sällskapets
IDUN - 5 - l " 899.
Styrelsen för » Föreningen Hemmet för arbeter- skor » utgörea af fru Agnes Wicander, ordförande, fröken Gerda Meyerson sekreterare, fröken Olga Schuldheis, kassaförvaltare, fru Helfrid Nordin f. Brickson och fröken Annie Friedländer.
Under det gångna året har hemmets verksamhet väckt mycket intresse, och-föreningen har vunnit rätt liflig tillslut- ning af betalande årsmedlemmar.
Men för att bättre betrygga hemmets ekonomi och föra före- ningen ett stycke mot dess framtidsmål, som är: » flere hem för arbeterskor i olika delar af Stock- holm », har styrelsen jämte ett antal för saken in- tresserade damer anordnat en försäljning, som kom- mer att äga rum i Konstnärshuset, Smålandsgatan 7, torsdagen den 2 och fredagen den 3 november kl. 11 f. m. till 9 e. m.
I den vackra utställningssalen, som blir smakfullt dekorerad, placeras försäljnings- stånden, där många nyttiga och trefliga artiklar finnas att köpa.
Särskildt märkes ett stånd endast för barnkläder, från beklädnader för späda barn till goss- och flickkläder för 12- och 14-århigar.
Vidare ett stånd med leksaker, många trefliga doc- kor och andra saker, lämpliga att gömma till jul- klappar, förkläden i alla branscher, målade och broderade arbeten, godsaker, parfymer m. m. m. m. Buffet med allehanda förfriskningar och tombola äro naturligtvis också anordnade.
Hvad som också säkert kommer att locka många besökare är den serie scioptikonbilder, som i ett af sidorummen kommer att förevisas.
Det är bland annat bilder ur arbeterskornas lif, visande dem i arbete på flere olika fabri- ker och atelierer, såsom söm- merskor, sätterskor, cigarr- arbeterskor o. s. v. Det är att hoppas, att allmänheten genom att tal- rikt besöka försäljningen uppmuntrar den sunda och nyttiga filantropiska verk- samhet » Föreningen Hem- met för arbeterskor » utöf- var, på det att efter detta första hem för arbeterskor må följa flere och det för- därfliga inneboende-systemet alltmera motverkas.
A. Rydin foto.
HEMMET 1.
AFTONSAMKVÄM.
lokal den 1 november 1849, då ordförande- platsen intogs af konteramiral Kreuger och 47 medlemmar voro närvarande.
Sedan dess har sällskapet oafbrutet utveck- lat sig i den från början åsyftade riktningen, och dess lokal är nu en flitigt anlitad tillflykts- ort för hrr sjömilitärer, hvilka där ha tillfälle att intaga sina måltider, läsa in- och utländ- ska tidningar och journaler och för öfrigt för- strö sig i umgänge med hvarandra.
Sällskapets nuvarande styrelse utgöres af följande personer: konteramiral J.
Hägg, ord- förande; kommendörkapten G. Lagercrantz, vice ordförande; kapten J. v. Diiben och kap- ten L. Åkerhielm, sekreterare; löjtnant C. de Champs, bibliotekarie samt förvaltare; R. Noth- berg, skattmästare.
Föredrag i sjömilitära ämnen hållas årligen i sällskapets eller i kgl.
sjökrigsskolans lokaler.
Sällskapet firar i dag sitt femtioårsjubileum m e d en splendid fest å Hotel Continental.
Konungen ämnar öfvervara festen, vid hvilken, utom vår sjöofflcerskorps, regeringens ledande män och för öfrigt åtskilliga af vårt samhälles representativa personligheter torde komma att närvara.
Sällskapets historia är, med ledning af pro- tokoll och handlingar i sällskapets arkiv, under utarbetande för att i form af jubileumsskrift inom kort utgifvas från trycket.
De båda rumsinteriörer från Sällskapets lo- kal, hvilka Idun i detta nummer är i tillfälle att meddela, framställa: den ena det stora sam- lingsrummet och den andra biblioteket.
FOR ARBETERSKOR: SYKURSEN.
HEMMET F 3.
ETT AF SOFRUMMEN.
FÖR ARRETERSKOR ÖR ATT i någon mån motverka det hygieniskt och moraliskt så fördärfliga » inneboendesyste- met » samt bereda ordentliga arbeterskor till- gång till billiga och trefliga bostäder bildades i Stock- holm hösten 1898 » Föreningen Hemmet för arbeter- skor ».
Denna förening, som under sitt första verk- samhetsår kunnat i sitt hem, Kungsholmsgatan 26, bereda plats åt 10 arbeterskor, har sedan sistl. l:sta oktober utvidgat detta hem, så att 24 arbeterskor numera bo där.
Mot samma hyra (5,50 — 6,50 per må- nad) som vanligen betalas för att » bo inne » i öfver- befolkade, ofta osnygga bostäder, få hyresgästerna i Hemmet för arbeterskor bo i ljusa, hemtrefliga rum, där de kunna trifvas och känna sig på egen botten.
Vedbrand och sänglinne erhållas, men lyse i sof- rummen få arbeterskorna själfva bestå.
Hemmet förfogar numera öfver 9 sofrum, hvaraf 4 äro för 2 arbeterskor i hyarje, 4 för 3 i hvarje och 1, ett stort och luftigt rum, bebos af 4 arbe- terskor.
Dessutom finnes ett trefligt samlingsrum med piano och ett litet bibliotek, rum för föreståndar- innan samt 2 kök, där hyresgästerna mot en liten extra afgift för kokgasen få tillreda sina morgon- och aftonmål.
De nu i hemmet boende arbeterskorna repre- sentera många olika yrken; där finnas sömmerskor vid elektriska syfabriker, möss- och kappsömmer- skor, en korkskärerska, en tricotsliekerska, en stry- kerska, en skonåtlerska, en konstväfverska, en sät- terska, sockerbageriarbeterskor, metallfabriksarbe- terskor o. s. v. Samlingsrummet i hemmet för arbeterskor är under vintermånaderna öppet äfven förutom hem- met boende arbeterskor, dels hvarannan måndag, då större samkväm med musik, föredrag, lekar m. m. hållas, dels ett par aftnar i veckan, då undervis- ning i klädsömnad gifves och en liten bland arbe- terskorna bildad sångkör öfvas.
Idun visar i da- gens nummer en bild af samlingssalen i » Hemmet för arbeterskor » vid ett aftonsamkväm äfvensom en bild af » sykursen » och ett af sofrummen i hemmet.
/ ÖSTERRIKISKA KRONPRINSESSAN STEFANIES ^ UTKORADE, grefve Elemer Lonyay, med hvil- ken hon, som vi förut meddelat, den 3 den- nes skall ingå äkten- skap i London, är en ung medlem af Oster- rikeUngarns allra för- nämsta adel.