Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följande små anekdoter kunna tjäna till exempel härpå: V i d en middag, som konungen gaf, sade han åt majorskan Deskovitsch, den österriki- ska militärattachéns fru, att han erhållit sin uppfostran i Paris, hvarvid drottningen inföll: » D e t skola eders majestäts gäster hafva svårt att t r o.
» V i d kejsar V i l h e l m I:s nittioåriga födelse- dag infann sig konung Milan hos tyska sände- budet i Belgrad för att framföra sina l y c k - önskningar (något som suveräner i större sta- ter än Serbien gjorde).
D å konungen återkom från gratulationen, uttalade sig drottning Nata- lia i flere personers närvaro m e d mycken skärpa öfver en dylik » servilism » o c h tillade: » Det måtte flyta betjäntblod i konungens af Serbien ådror. » G e n o m sådana uppträden och otaliga många andra fann sig konungen slutligen nödgad att begära skilsmässa, något som drottningen med all makt satte sig emot.
K o n u n g Milans vilja var dock starkare, o c h den 14 oktober 1888 förklarades de af metropoliten skilda åt.
Drottning Natalia for då till W i e s b a d e n, ta- gande sin son med sig.
Denne togs dock från henne genom de serbiska myndigheternas för- sorg, oih hon förbjöds att vistas i det land, hvars herrskarinna hon en gång varit, och hvars folk med kärlek talar om » sin goda moder Natalia ».
Sedan konung Milan utbytt sin titel konung af Serbien m o t den af » grefve af T a k o v a », ha dock de serbiska myndigheterna uppfört sig mildare m o t den olyckliga konungamodern.
F ö r närvarande uppehåller hon sig i Belgrad, som hon säger, för att få vara i närheten af sin son.
Men » allmänna meningen » är dock den, att hon i hemlighet arbetar för att störta sin värste fiende Ristie, chefen för förmyn- dareregeringen, och att efter hans fall såsom sin sons förmyndarinna återfå den makt, hon en gång egde.
En helgedom.
sT \ om, får du se en underlig figur!
Han går där, oansenlig, liten — En man, som kommit på retur, du ser af dräkten, mer ån sliten!
Vi följa med!
— Jag känner färdens se ' n ganska många år tillbaka.
Och om en liten promenad du tål, ti ej en sällspord syn försaka!
mål Det gäller Haga.
— Hcarje nyfödd syns han allena stigen vandra upp till en kulle, där en hångbjörk på toppen, något skild från andra.
Och där han stannar, tager hatten så andakts / ull som i en kyrka; Likt kaloliken vid ett helgons graf han tycks ett högre oåsen dyrka.
vår står af, Och följer du hans fjåi Ull björken fram, skall gåtans lösning snart du finna, ty där stå skurna in i saftig stam hans namn och namnet på en kvinna!
Det är den gamla sagan om de två, som ungdomsvarma älskat, brunnit, och hvilka hår i skogens tysta vrå en ljuf idyllisk fristad funnit.
Men del är länge sedan.
— Döden förbundet, tvänne lijårtan knutit.
Från många år tillbaka i sitt sköt har grafven älskarinnan slutit.
bröt Och sé ' .n den tiden mer och mer man hur sorgen härjat grymt lians sinne; Snart gick han där, en andligt bruten som endast lefde för — ett minne!
fann, man, Nu för ett vurmigt original lian går, och mången åt hans vanor skrattar.
Men när du ser den gamles heta tår, du vördnad för hans smarta fattar.
Monlmoreiicy.
Hvarje kvinna har just så mycket fåfänga, som hon saknar förstånd.
E n kvinna, som lägger undan sin religion, då hon skall ut i sällskapslifvet, liknar en person, som tager af sig sina skor då hon skall gå pä törnen.
D e t finnes inom oss alla ett hinder för full- komlig lycka — nämligen trötthet på hvad vi ega, och längtan efter hvad vi icke ega.
La Rocliefoucauld.
" Iduns skollofekoloni ".
Några ord till damerna.
|et var något nytt, säga helt säkert en stor del af denna tidnings ärade läsa- rinnor, när de fästa blickarna på ofvan- stående rubrik, men jag vågar hoppas, att den också skall väcka uppmärksamhet och det varmaste intresse.
Hvar ligger Iduns skollofskoloni?
Ack, den är ännu blott en fattig, men vacker tanke, väckt till lif en ljum, solig vårmorgon, då fåglarne sjöngo i de ljust grönskande björkarne och hvitsipporna bör- jade breda ut sina blad för att fullt insupa solens värmande ljus.
Den kom som en smekning af den jungfruliga våren och trängde in i hjärtat och gjorde det vekt och mänskligt.
Rundt om spirade en ny, ung kraft upp.
Trädens knoppar svällde, mar- ken klädde sig i hoppets gröna skrud, och vågorna, frigjorda från sina blågråa bojor, glittrade i solljuset likt en matta, broderad med gnistrande diamanter.
Och huru lätt och spänstigt kändes ej sinnet i den rena luften, förslappade ner- ver lifvades på nytt, och tanken fylldes af en oändlig tacksamhet och beundran för Guds godhet.
Så han I nog kännt det alla, och vid hvarje morgonpromenad dit ut efter Brunns- vikens fagra stränder, eller fram den tysta vägen åt Manilla, har behofvet att komma ut till det verkliga landet, långt bort från stadens tryckande stenmassor blifvit allt starkare.
Och så, I lyckligt lottade, så rusten ler alla.
De luftiga sommartoalelterna äro i ordning, och snart gungen 1 på vågen dit ut, då I, hvilande i den brokiga häng- mattan under granarnes helsobringande och doftande solfjädrar, fån inandas helsa och nytt lif.
Det är ljuft och skönt.
Och icke sann t — lifvet är härligt!
3 Men innan dess, på vägen dit ut till ljus och luft, till fröjd och helsa, så låt oss kasta en blick in till grändernas och bak- gatornas barn.
1 kyffenas dunkel dväljas små späda lif, som måhända icke ha en aning om en solbelyst äng med gungande guldvifvor eller om en svalkande hafsvåg, som kastar det hvita skummet högt upp på strand.
Himlen ha de vanligtvis sett genom smutsigt fönsterglas, och det lilla rummets kvafva, instängda luft har blekt kinden och tillsammans med den knappa födan hejdat kroppens och sinnets utveckling.
Och dock — hvem har väl största rätten att tillgodogöra sig naturens rika gåfvor om icke barnet, som med dem till grundfond skall skapa sin framtid.
Och nog ha väl alla barn lika rätt till ljus och luft.
De fattiges som de rikes.
Det står ju så vackert: » låter barnen komma.
. » Och I, värderade, husmoderliga och ömhj ar- tade, gamla och unga, älskvärda damer, som ären eller skolen i tiden blifva mödrar, edra hjärtan klappa helt säkert äfven för dessa de fattiga mödrarnas barn, och helt visst skullen I vilja med en ringa penning bidraga till att under sommarens korta, men sköna dagar sprida glädje i deras sinnen, kraft i tumla omkring på den grunda sandbädden, där vågorna lekte sin yra dans öfver deras hvita kroppar, och en timme senare blef det gossarnes tur.
Det var ett nytt lif, som hade öppnats för de ungas synvidd, och de insöpo helsa och lefnadsmod i djupa drag.
Den enkla middagen intogs med frisk aptit, eftermid- namnet » Muns skollofskoloni ».
dagen tillbragtes under promenader, med Ordspråket säger: » hvad du gör, gör bollspel och små jordarbeten, roddturer och snart », och Redaktionen ämnade vidtaga så- vattenbärning, och sedan aftonvarden var dana åtgärder, att kolonien kunde vara fär- inmundigad, bönen läst och » Jon Blund » dig att mottaga barnen till midsommar.
gjort sina första påhelsningar, hvilade den Hur många som kunna mottagas, det beror lilla kolonien vid 9-tiden i stilla sömn.
ju helt och hållet på den anklang, idéen När ett par veckor gått, så märkte man kan vinna, och på de medel, som därigenom snart luftens och solens välgörande inverkan.
inflyta, men det finns ju stora skäl att hoppas, Ansiktena hade fått färg, de matta ögonen att deltagandet och intresset kunna blifva glans, och musklerna hade blifvit fastare.
Det är ett gladt barmhertighetsverk, Och ej nog med det.
Försummade i hem- som fordrar ringa, och då tidningens läsa- met, började små ovanor bortarbetas: bar- rinnor därborta i bersåns skugga, där de nen blefvo lydiga och lärde sig höfviskhel.
svala vindarna smeka kinden, öppna Iduns Deras sinnen blefvo mjuka och glada af sommarnummer, så glider kanske ofta nog naturens omedelbara inverkan, och man en tanke ut till den stora barnastugan där såg, att de gingo igenom en metamorfos, ute i skären med undran om, » hur Iduns som måhända icke var utan betydelse för småttingar ha det? » deras framtida lif.
Det var visserligen med litet vemod de Och så slår där på en annan sida må- hända en skildring om barnens lif därute, lemnade den gröna skogen och den silfver- hur de växa till i kraft och helsa, i goda glittrande stranden för att vända åter till seder och lefnadslust, om deras nyttiga det fatliga, mörka hemmet, men de började sysselsättningar och deras lekar.
Och då med gladt mod och stärkta krafter sin skol- blir det varmt i hjärtat, ängsblommorna gång, lyckliga i hoppet alt möjligen en dofta ljufvare, och sinnet känns harmoniskt.
kommande sommar åter få begifva sig ut, dit bort, där solen virkar guldspetsar mel- * * lan trädens lummiga grenar och fågelskaror hålla gratiskonserter i skyn.
deras späda lemmar och framlocka några rosor på deras bleka kinder.
Det är öfvertygelsen om detta, som kom- mit Iduns redaktion på den tanken att ge- nom små frivilliga bidrag från tidningens mångtusen läsarinnor kunna upprätta en ny skollofskoloni för fattiga barn i Stock- holms vackra skärgård, hvilken skulle bära Den, som har nöjet att skrifva dessa rader, besökte för ett par år sedan en skol- lofskoloni ute i skärgården, och intrycket efterlemnar ett minne, som icke snart för- bleknar.
Högt uppe i en backe, omsusad af blandad gran- och björkskog, låg den stora rödmålade byggningen.
Nedanför sträckte Kanholmsfjärden ut sin vida, i grönt och blått gungande duk, och stranden kantades af väldiga klippblock.
Byggningen innehöll två stora rum, ett mindre, hvari föreståndarinnan bodde, samt ett stort kök, som tillika tjänade som bostad åt kokerskan.
I det ena stora rummet hade flickorna sina sofplatser och i det andra gossarne.
Man var tidigt pä benen i den lilla kolo- nien.
Kl. 7 blåste föreståndarinnan appell, och då tittade glada barnaansigten yrvakna upp från de enkla bäddarne och grinade mot solstrålarne, som dansade in genom fönsterrutorna.
Men snart var man på benen, bädda&gt;rne undanskaffade af barnen själfva, den korta morgonbönen gjord och den första frukosten, bestående af mjölk och bröd, intagen.
Så ut i Guds sköna natur under lek och ras för att få ren luft i lungorna!
Men förmiddagen användes icke blott till lek.
Så väl flickor som gossar fingo under ett par timmar om dagen taga fram nål och tråd och garn för upphjälpandet af sönder- trasade strumpor, utryckta knappar m. m.
Så kom den enkla, men stadiga frukosten, och sen bar det af ut i skog och mark, där de unga, då smultronen rodnade mellan tufvorna och blåbären mognade, själfva fingo genom bärplockning bidraga till middags- måltiden.
Och timmarne gingo, och snart stod solen i zenit.
Små stackare, hvilka förr haft för- skräckelse för vatten, längtade efter bad- timmen.
Först fingo flickorna, under före- ståndarinnans uppsikt, likt små najader Och nu, I goda, älskvärda läsarinnor, skulle det ej kännas ljuft all genom litet sammanslutning och en obetydlig penning upprätta en dylik anstalt, som skulle komma en hel mängd små fattiga barnahjärtan att klappa af glädje?
Församlingarna här i Stockholm ha sina skollofskolonier, men — • ack, de räcka ej långt!
I grändernas mörker blicka ändå så många, många barnaögon drömmande ut för att uppfånga en skymt af den blåa som- marhimlen.
Och för att de drömmarne måtte till någon del blifva sanning — låt- om oss alla glada gå till verket med Iduns skollofkoloni!
* Hänvisande till ofvanslående varmhjär- tade uppsats inbjuda vi härmed alla våra läsarinnor att öppna hand och hjärta och med förenade krafter bidraga att grunda en egen skollofskoloni.
De minsta bidrag mottagas med tack- samhet; ingen, som något kan offra, skall draga sig undan — det är vårt vissa hopp. '
Men hvad som skall göras, måste göras snart.
Insänden därför, ärade läsarinnor, o för- töfvadt Edra bidrag Ull Redaktionen af Idun Stockholm, i postanvisning eller post- sparmärken (ej frimärken).
Vid försändel- sen bör tydligt angifvas, att den är afsedd för » Iduns skollofskoloni ».
Inom fjorton dagar bör allt vara afslutadt, att vi sedan ome-
IDUN delbart må kunna skrida till det ordnandet af det goda verket.
- praktiska Alla inflytande bidrag redovisas i Idun.
Själfva hafva vi som grundplåt tecknat 100 kronor.
Måtte den rikt mångfaldigas. '
Stockholm den 16 maj Red.
1890. af Idun.
I n d i r e k t e.
Smittstoff.
m l^wjans var kostlig, du Dora!
Såg du, fcfvi) hur blossande gossen var, då han tog mig om lifvet och valsade ut?
Gossar på sjutton, aderton år äro lustiga; först se de ut, som om de fruktade bränna sig på en bar skuldra eller arm; sedan — » » Sch, V i n a!
Flickungen! » » Åk, hon läser och håller hus i en annan värld.
— Jag fick verkligen lif i gossen. » » Att detta kunde roa en så firad dam som du! » » Ofantligt, Dora.
Det är som att få skick på en hundvalp och vinna en sådans första tillgifvenhet.
H ä r hade jag dessutom lust att en smula reta fru von Hej kel, som är så stolt öfver sitt mönster till son.
Hon är dessutom afundsjuk öfver — ja, Dora, inte kan jag hjälpa att herrar, gamla som unga, bete sig som tokar, bara jag ser på dem?
Har du aldrig försökt din makt? » » Du är allt för god, Vina, som tillerkän- ner din sällskapsdam någon slags tjusnings- kraft.
Jag tror, j a g skall försöka mitt lilla förråd däraf just på Hans von Hejkel, som, efter hvad j a g hörde, blir gäst här under sommaren. » Det låg något hämdgirigt i Doras ton, men fröken Lavinia tycktes blott fästa sig vid orden och förbehöll sig skrattande att själf få uppfostra gossen till kavaljer.
Därpå talade de i lägre ton om tilldragel- serna på förra aftonens bal, där Lavinia hade varit drottningen.
Sedan öfvergick samtalet till en af Eugen Sues romaner, och så sprang Dora plötsligt upp från stolen.
» Jag glömde boken inne på din soffa; nu har Anna säkert fått tag i den.
— Ja, du vet ju, att hon snokat igenom alla de där gamla herr-romanerna, som vi lagt upp på en hylla i garderoben? » » Det är odrägligt med en sådan kammar- jungfru!
Säg henne nu från mig, att hon får flytta, om hon oftare försummar arbetet för förbjuden läsning. » Lavinia kom så fram till den läsande flic- kan.
» Hvad är det nu åter, som min hög- lärda farbror har gifvit dig att läsa?
— A h, Orleanska jungfrun!
H a r du kunnat hålla tankarne vid versen, fast vi två andra pratat? » » Nej, inte när ni talade högt. » » Här är heller ingen bra läsplats, men kommer du ut i bilioteket, går det kanske med dig som med E v a i paradiset: du tar af den förbjudna kunskapen. » Den trettonåriga flickan förstod mycket väl, att hon ej kunde vara något intressant säll- skap för en tjugufyraårig världsdam.
» Direktören menade, att j a g nog läste slut på detta, tills han och min far komma till- baka i eftermiddag.
— Jag fick följa med för att — —, » började hon.
» Kära barn, det behöfver du ej förklara; vi gästa j u så ofta er; frågan är nu bara: hvar skall du få vara bäst i fred med din bok? » » Jag går ut i parken, » sade flickan ha- stigt; hon kände alltid en viss motvilja för Lavinia.
Knappt hade hon uppsökt sig en lugn vrå, förrän kammarjungfrun och städerskan kommo med en del fina tvättsaker, hvilka de började utbreda på en gräsplan.
» Den där mamsell Dora skall jag ha i minnet! » yttrade A n n a med ilsken röst.
» Ta ' fästmannen från henne, liksom hon i romanboken gjorde, då hon skulle hämnas, » svarade städerskan skrattande.
» Gårdsbokhållaren?
A h, den gör mamsel- len sig bara till för; hon vill bara göra ho- nom yr i hufvudet med sina konster ' » » Vet du, Anna, i går afton var han, som eljes är så ung och hygglig, riktigt näsvis mot mig — — » » Tyst, där sitter ju — — — » Samtalet fortsattes hviskande, och den lä- sande flickan fick nu i fred fördjupa sig i boken.
P å hösten fick Dora hastigt afsked från sin plats.
Förvirrade rykten lupo om i byg- den, att fröken Lavinia kommit underfund med, att sällskapsdamen och den unge von Hejkel haft en kärlekshandel med hvarandra.
Några berättade däremot, att den knappt tjuguårige gårdsbokhållaren » förälskat sig i själfva fröken Lavinia », och att kammarjung- frun, Anna, af hat till mamsell Dora, hittat på den förra historien.
Hur det än var, så flyttade Dora och kort därefter äfven gårdsbokhållaren; direk- tören skulle, sades det, ha märkt, att den unge mannen börjat föra ett utsväfvande lef- nadssätt.
Unge von Hejkel stannade hela hösten och vintern kvar på godset, och allmogen, som ej kände till, att kvinnosporten att fånga själar kunde bedrifvas af andra än af de simplaste fruntimmer, antog, att den så firade damen verkligen blifvit kär i ynglingen, och att de skulle bli ett par, » så väl såg det ut dem emellan ».
Men så fram mot våren uppträdde kammarjungfrun med anspråk på honom; han lemnade orten och vardt nu förklarad för ett ovanligt tidigt förderfvadt och lätt- färdigt subjekt.
Han blef sedan rykbtar som lejon och hjärtekrossare i hufvudstaden.
Lavinia gifte sig samma år och framlefde sina dagar i yttre glans med en vacker till- sats af offentlig välgörenhet och sträng sed- lighetsifver.
Dora flyttade från plats till plats, enligt egen uppgift allestädes förföljd af männens passion för henne.
V i d fyrtiofem års ålder gifte hon sig med en ladufogde, och från den tiden brukade hon ofta med en ifver och cy- nism, som hade tycke af sinnessjukdom, att skildra sina forna » triumfer ».
Hon hade i sitt äktenskap en son, hvilken inom sin klass gjorde sig lika beryktad för ett otygladt lef- nadssätt som von Hejkel i sin.
Ungefär tio år senare hade det giftiga frö, som blifvit nedlagdt hos den unga kammar- jungfrun, nått sin fulla utveckling.
Genom något som man plägar kalla en händelse, men som är en högre skickelse, blef denna för- derfvade kvinna hejdad i sin förderfbrin- gande bana, just då hon stod i begrepp att störta ett nytt ofter i förderfvet.
Hon hade då genomlupit hela banan af hemliga synder och förbrytelser; men från hvarje plats, hon haft, medförde hon utmärkta betyg.
Ingen af de familjer, i hvilka hon spridt förderf 1800 och sorg, hade velat blotta hennes uselhet, kunde det ej heller, då det väl ej går för sig att affatta en orlofssedel i enlighet med sådana varelsers verkliga uppförande.
V i d fyrtio års ålder hamnade hon i fängelse, öf- verbevisad om att, medels förgiftade bakelser, ha sökt röja ur vägen en person, som, enligt hennes tanke, stod emellan henne och den egendom hon eftertraktade.
P å d ö d s b ä d d e n.
(Forts.) IKlch i ungdomstiden!
H v i l k a kyska, lyckliga ^5isf drömmar, hvilka outtalade känslor och tankar — sköna som doften af skogarnes blyga linnea.
Hon hade svärmat för än en, än en an- nan, utan att fästa sig helt vid någon.
Ett vänligt ord, en blick, några danser på en bal, och han var den rätte, den ende - - ända tills.
Det drog ett bittert, sorgset uttryck öfver hennes ansikte, och ögonen slötos krampak- tigt, medan händerna omedvetet knöto sig.
Hon hade burit på det så länge, och hade tiden än lekt såret, kändes det nu — när hon såg tillbaka — som fanns det bara ett minne, en känsla, som slukat allt annat, kommit henne att glömma barndomstid, för- äldrar, syskon, vänner, allt — eller gjort det endast till staffage kring hans bild.
Egent- ligen hade hon så litet att minnas, så litet, att hon aldrig kunnat tala med någon därom.
Det var nästan att skratta åt — och ändock hade det kostat hennes sinnesfrid.
Hon hade träffat honom på landet hos bekanta, där han uppehöll sig några dagar endast.
Det var trettio år sedan dess nu.
Hvilka underbara timmar och dagar, då det varades i naturen liksom i hennes eget hjärta!
D e hade sjungit tillsammans, promenerat, ridit, dansat — och talat framför allt.
Ta- lat, som man talar i ungdomsåren, då lifvet ligger framför en med tusen löften och in- tet synes omöjligt eller oupphinneligt.
Talat ur öfverfulla, lyckliga hjärtan, för hvilka sorg, skiljsmessa och död endast synas som ab- strakta, dunkla begrepp.
Han hade utmärkt henne — så mycket till och med, att det talades om det — sagt halfva ord, gifvit varma blickar, ömma handtryckningar — och så lät han henne fara — uppsökte henne aldrig.
Ännu — så långt efteråt — kände hon samma vrede, samma dofva, hopplösa smärta.
Hur hade hon ej väntat på bref, på tec- ken, på det omöjliga!
Först hoppfullt — så tungt, bittert, motstulet.
Å h, att vara kvinna och intet kunna göra, annat än vänta och tåla!
Ej ha rättighet att taga ett steg för att söka upplysning eller visshet!
Endast gräma sig öfver att ha visat för mycket af en " tillgifvenhet, som räckt ett helt lif.
Blygas öfver det bästa inom en — det enda man kunnat vara stolt öfver.
Han hade gjordt henne så ondt, så ondt, och ändock var han hennes lifs bästa minne.
M e n.
Hade han rättighet att vara så- dan, som han var, när han intet menade — när han visste, att allt låg i hans hand — när hon ej kunde göra annat än tiga och
vänta?
Tusen gånger nej!
— l i k a litet s o m n å g o n m a n i v ä r l d e n rättighet Han hade D a n t e s Beatriee.
Ett 600-årsmirine.
* Friare h a d e infunnit sig.
H e d e r l i g a, burgna, bra karlar.
H o n ville säga j a — ville — m e n k u n d e ej v a r a trolös m o t detta e n d a minne.
S å h a d e åren förrunnit.
Föräldrarne dogo o c h l e m n a d e efter sig ett litet k a p i t a l — en hjälp — m e n ej tillräckligt att lefva af.
— H o n måste taga sig n å g o t för, började g i f v a pianolektioner, b å d e p r i v a t o c h i en s k o l a, b l e f en flitig öfversättarinna, lefde enkelt o c h gjorde besparingar.
D å K a r i n s k u l l e resa utrikes m e d sina för- äldrar, b l e f det L i s e n, s o m fick f ö r s ö k a p l u g g a i henne n å g r a franska g l o s o r • — d ä r m e d in- leddes b e k a n t s k a p e n.
N ä r h o n så gifte sig o c h de k o m m o att b o i s a m m a hus, föreslog d e n u n g a frun — s o m v a r m e r än v a n l i g t praktisk — att L i s e n s k u l l e intaga sin m å l - tider v i d hennes b o r d.
D e t skulle b l i f v a en vinst å ö m s e sidor.
K a r i n s m a n h a d e s m å inkomster, m e n h o n v a r o m sig s o m ingen a n n a n, arbetade o c h sträfvade för d e sina, skaffade sig en opåräk- n a d i n k o m s t här eller där, prutade, k ö p t e f ö r underpris o c h fick det att g å i h o p.
L i s e n trifdes b r a m e d familjen.
Mannen v a r beläst o c h a n g e n ä m att tala v i d — när han fick ro därtill.
B a r n h a d e h a n alltid älskat, o c h stötte h a n sig än p å K a r i n s bur- dusa, o k v i n l i g a väsen eller p l å g a d e s a f hen- nes p r a t o c h b u l l e r s a m m a rörelser, såg han o c k s å hennes förtjänster.
E t t g o d t hjärta, tjänstaktighet, ordningssinne o c h f ö r m å g a att sprida trefnad o m k r i n g sig.
D e t h ä u d e sig så underligt, att han — s o m L i s e n k a l l a d e h o n o m i sina t a n k a r — fick sin v e r k s a m h e t i s a m m a stad s o m h o n själf.
H o n m ö t t e h o n o m flere g å n g e r, m e n märkte, att h a n såg f ö r l ä g e n ut, eller rent a f u n d - v e k henne.
H o n t o g reda p å allt o m h o - n o m, s o m fanns att få veta, o c h g j o r d e i s m y g m e r än ett f ö r s ö k att träffa h o n o m — m e n s k e d d e det, b l e f h o n r ä d d att h a n s k u l l e gissa sig till, att h o n gjort n å g o t därför, o c h föreföll sig själf rent a f l ö j l i g i sin tafatta b l y g h e t.
— Slutligen t r o d d e h o n sig h a re- signerat o c h u p p g a f a l l t s a m m a n s.
E j l å n g t därefter f ö r l o f v a d e h a n sig m e d en rik, v a c k e r flicka.
D e t g i c k en rysning i g e n o m henne, när h o n t ä n k t e p å den aftonen, d å h o n sett förlofnings- annonsen i tidningen — det k o m alldeles oväntadt!
B r ö l l o p p e t stod p å annan k a d e G u d därför.
ort, o c h h o n tac- D e t b l e f en tid a f strid o c h k a m p, t y n u — d å det v a r hennes p l i k t att f ö r s a k a — k u n d e h o n det m i n d r e än n å g o n s i n.
D e t, s o m l e g a t l i k t en underström innerst i hjärtat, o c h s o m h o n velat d ö l j a f ö r sig själf till o c h m e d, b r ö t fram mäktigt o c h okufligt s o m vårfloden, d å den strömmar öfver sina b r ä d d a r.
Hon k u n d e ej g l ö m m a.
K u n d e ej u p p h ö r a att lefva, så att säga, m e d h o n o m; att förtro h o n o m hvarje den innersta tanke, hvarje skift- ning i känslor, hvarje v e x l i n g i lifvet.
H v a d h o n än företog sig — alltid v a r h a n m e d.