Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
nala angelägenl~etei röstberättigad kvinnaw samt att detta; var ett af de skal som syntes dkqxxternentscliefen tala, emot att, såsom digra af de i ärendet hörda myndigheterna önskat, autsträcka den föreslagna befogenlieten jainval till vissa kategorier af kvinnor, livilka icke äga koinmiinal rösträtts.
Det är påtagligt att iifven Iiär riksdagens före- nämnda ntgångspunkt tagits för kontant utan närmare aktgifvande ' p&amp; gällande lags lydelse.
Aniiars gifves ingen förklaring, hvarför ej i förslaget lagens ordalag ändrades till öfverensstämmelse med den utta- lade afsikten att tillerkanna valbarhet enjast åt röstberättigad kvinna.
I Första .kammareii erinrade emellertid under diskussionen lagutskottets ordförande, landsliöfding Bergström, att förslaget var o.tydligt i detta afseende och därför ägnadt att iistadkonima förvirring, och i Andra kaminaren konstaterade Iiäradsliöfding Edelstain och t v &amp; andra talare att enligt förslaget äfven icke röstberättigade kvinnor voro valbare, hvilket en talare ansåg utgöra en af förslagets stora förtjänster.
Erin- ringarne föranledde dock ej någon åtgärd eller ens ' iiligot bemötande annat äii från hofrättsr&amp;det ' TVidström, so111 i Andra kammaren anförde, hurusom. » franvaroii af bestämda kvelifikationer icke kan tolkas så som skulle till.
fattigvårdsstyrelse kunna utses andra än .dem som eljest i.
kommunens angelägenheter knnna föra talam.
Detta är ju också det euda som kan anföras för åsikten, att rösträtt utgör villkor för valbarhet.
Men d % samma talare vidare anförde att en » så beskaffad föreskrift och en s % beskaffad skyldighet i afseende p&amp; narvaro och tjanitgöringa, som 15 S 3 mom. imehölle, akunde omöjligen galla någon annan än den, soni a r skyldig och tillika beriittigad att taga del i kommunala angelagenhetera risar detta endast, @ ro omöjliga själfva ordalagen äro att åberopa som stiid för en sådan mening.
Hvad Stoclrlioims stad ang %r afgaf 1838 års komitds afdelning för hufvudstaden under den 5 juni 1839 betänkande angiende fattigrar- den därstädes, hvarefter stadga därom utfardades den 1 april 1843.
I linfvndsaklig öfverensstainmelse med komitdns förslag föreskrefs i denna stadga, att fattigvirden skulle onibesörjas dels af en för hela staden gemensam fattigvårdsstyrelse, kallad stadsnämnd dels af %tta särskilda styrelser kallade församlingsnämnder, en för hvardeia af stadens terri- torialföïsamlingar.
Hvarje församlingsnämnd skulle fördelas i tv % afdelningar, en för ordningsmål, hvars ledamöter utsagos p % allmiimin sockenstamnia och en för fattigvård, som skulle motsvara den inom hrarje församling d % inrättade fattighusdirektion:) och organisems på s6 siitt antiqzgen öJ1igt ar eller stadgaat varderu.
Stadsnamnden skulle till ledamöter liaf va bland andra, tvh ledamöter från hvardera f örsamlingsnihnnd, hvilka skulle utses så att hvardera afdelningen af församlingsnamiiden iaom sig valde en ledamot.
Församlingsnämnderna synes ej hafvzl sorterat under stadsnämnden, utan begge dessa styrelser haft sina skilda verksamhets- områden.
Om Stockholms fiirsainlingars nurarande fattigv8rdsst~relser, som motsva~a de forna forsa~nlingsnä~tz i ~ d e r ~ z fdtigt ' dr~7su; fdel a~ izingar, galler i tiliainpliga delar, hvad som ofvan yttrats om fattigvårdssty- relserna i riket i öfrigt.
Dock finnes har annu mindre grund för anta- gande att endast röstberättigade personer skidle knnna utses till leda- mot i församlings fattigvkrdsstyrelse, db denna ej viilies omedelbart af de röstberättigade eller deras fullmäktige utan utgör en nnderord- nad myndighet, som tillsättes af stadens fattigdrdsnanind och &amp; ger att handla efter dess föreskrifter.
h ' amnden har gifvetris vid detta val fria händer.
Under diskussionen i riksdagen $r 1889 anfördes af öfverstit- hållaren friherre af Ugglas, att enligt hans åsikt d i gällande lag ej lade hinder i vägen för kvinnors inväljande i hufvudstadens försain- lingars fattigvardsstyrelser.
Men om man antages, att sadant Iiinder
då förefnnnits, hvilket ju ar omtvistligt, s&amp; kan uppstå fraga, Iiur det nu förhhller sig darnied. '
znstruktibnen af, 1864. för fattigvhrdsnämnden, hvari stadgandena om dessa styrelsers organisation återfinnas, gäller nämligen ännu och liar i den delen ej undergått nikgon förändring.
Formelt hade .nog varit rikt.igast, att instriiktionen, hvilken såsoin varande en administativ författning legat atom riksdagens räckvidd.
af Kongl.
1Silaj: t andrah till öfverensstämmelse med de år 1889 antagna föreskrifter om öfriga fattigvårdsstyrelsers sammansättning.
Men då I från nämnda år kvinna blifvit .valbar till dessa senare samt t.
m. till öfverstyrelsen för k to ck ho lins fattigvård, finnes numera ingen rimlig anledning tolka instruktionen så, att kvinna ej skulle vara valbar till försainliiigsstyrelserna:,.
: i: -: i: i: Till sist ett par ord om gift kvinnas ställning till frågan.
Under diskussionen å r 1889 i riksdagen framliölls å ena sidan såsom syn- nerligen beklagligt, att gifta kvinnor ej finge insiittas i fattigvårds- styrelse, livaremot de talare, hvilka, såsom ufvan nämnts, erinrade om att ordalagen ej begränsade valbarheten till endast rostberättigade kvinnor, närmast därmed ville ' vindicera, att lagens affattning be- rattigade eller åtminstone kunde föranleda till att gifta kvinnor invaldes. '
Dk emellertid gift kvi.nna står under inannens målsman- skap sålunda är i viss menini omyndig, torde det enligt gängse uppfattning vara gifvet, att sådan- kvinna i regeln icke är valbar, ~~tininstone så länge ej särskilda föreskrifter dkoin meddelats, livilket senare däremot med god vilja nog ej vore från juridisk synpunkt så omujligt att tolerera.
å andra sidan kan ej begäras.
att man på alla orter skall förstå detta af sig själf.
Helt nyligen larer sålunda i ' en stad invalts tre gifta fruar i fattigvårdsstyrelsen, ' där de nu sitta som ett lefvande vittnesbörd på lagens otydlighet, - men nog också pil det stora gagnet ocli den ringa vådan af att hafva dein där.
E n annan ovisshet oni lagens rätta förstånd kan här uppstå äfven för den händelse, att endast röstberättigade personer antagas vara valbara till fattigvårdsst~rrelse.
Gifta kvinnor, soni äro i röstlängd upptagna såsom röstberättigade, äga nämligen att .personligen utöfva sin rösträtt i de fall, att de genom förord, efter boskillnad eller annorledes enligt allmänna lagens föreskrifter äga; att själfva förvalta sin förmögenhet ocli siua inkomster.
De äro då i koinmunala angelägenheter frigjorda från mannens målsinanskap.
Och sålunda väl äfven valbara till fattig- vårdsstyrelse?
Svhiigheten torde här ligga i att.
bevisa, hvarför de icke skulle vara detta.
- Carl Limlhayen,.
-- cc * - ccc-_.
I tatarstaden.
I Tiflis lärde jag kanna en norsk missionär, fröken D.
En dag kom hon och .bad mig vara henne följaktig genom tatarstadeii.
Hon skidle nämligen besöka en kvinue af tatarernas stam, hvilken blifvit öfvergifven af sin man, och bon tyckte alltid, det var litet ruskigt att gå ensani genom denna stadsdel.
Det gick sb inånga fula historier om tatarerna, och rysk polis fanns aldrig utom vid Meidan, det stora torget vid ingången.
Vi beghfvo oss genast på vag.
Så snart vi passerat den arme- niska basaren, befunno vi oss i dessa t r h g a, slingrande gator, das maxi sil godt som aldrig möter en kvinna, dar ryskan och georgiskan %t- ininstone aldrig satta sin fot, och hvilka i allmänhet skys som pesten af alla icke asiater.
Vi blefvo dock icke ofredade.
Ibland mötte oss viil Lirda, hvassa, stundom föraktfulla ögonkast, men för det mesta tycktes de varda tatarerna betrakta oss som kryp, ovärdiga deras uppmiisk- samhet.
Huru stolta sigo de ej ut!
Afven om den korta lifrocken var aldrig sh sliten, trampade dess ägare gatan fram med steg s&amp; fasta och medvetna, som om han vore en annan Dshingis-Khan, och alla satte de, liksom kamelen, näsan i vädret.
Det var lätt att se, det de hade en annan horisont än vanliga dödliga.
3Ian blef ovillkorligen s % liten inför deni.
Nen små svagheter hade de anda, och det var riktigt viilgöraiidt!
att marka.
Ja, man kände sig nästan tacksam emot dem, iiar man skg dessa bistra, starka karlar kokettera med fingerspetsarna rödfar- gade af henna, ty 10 procent af respekten fösvanu med detsamma.
I de öppna verkstäderna, i bodarna - öfverallt viiiilade det af dessa främlingar fran Asiens inre, hvilka äro bosatta lras och dock icke liafva något fosterland.
Den smala gata, som leder förbi nioskdeni ned till floden, erbjöd i synnerhet en liflig tafia, och för att vi i ro skulle kunna betrakta den, köpte vi mullbär i ett frnktstaiid sanit ställde oss att äta upp dem på stallet.
Hvilka färger i detta folkvimmel!
Gredelint, grönt, saffransgult och rödt lyste om livartannat, och dessa glada färger pk tatarens
dräkt g å f v o en sällsam relief å t hans alltid mörka uppsyn.
Kring husraderna sutto mannen hopkrupna och rijkte sin vattenpipa.
Bo- darna sågo ut som smh fack i husväggen, och i hvart fack satt en gubbe i grannt färgade kläder nied en hög fårskinnstub.
p å hnfvndet.
Ibland liade gubben skägget tegelfiirgadt liksom fingrarna, ocli ofta liade haii ett radband i lianden.
Bredvid oss på marken hade en tatarisk skrifvare slagit upp sitt kontor.
Stora apparater behöfvas i allmänhet icke där ute, ge- skaftet går anda lika bra.
Detta kontor bestod af en låg pall med en duk öfver, black, penna @ ch papper.
E n fattigt kladd.asiat stod och dikterade, medan skrifvaren ritade sina obegripliga krumelurer .på ett papper, livilket lian höll upp framfor sig fritt i luften.
Papperet var iinder skrifningen i liflig rörelse.
Den högra handen med peiinaii stod jämförelsevis stilla, men den venstra handen vred och .vände papperet, alltefter som slangar ocli krokar så fordrade.
Det föreföll ' niig öfver all beskrifning konstigt.
D a lian inarkte det lefvande intresse, livarmed vi betraktade lians kalligrafiska fardigliet, for ett småleende öfver skrifvarens dystra drag.
Svagt var det visserligen, men det var dock det första blida uttryck jag.
märkt hos någon inan af deii tatariska typ.en.
Redan hade jag varit ett par inånader i Tiflis samt ofta besökt tatarstaden, inen aldrig hade jag hos dess invånare sett andra uttryck a n dat dystra eller det hotfiilla.
Denna skrifvare inåtte ha varit i en lika ovanlig som mild Sinnesstämning, t y lian gick så lhiigt i välvilja, att han för a t t roa oss lyfte p i duken och skämtsamt visade, livad han hade under pallen.
Det var en stor svart katt, soin satt och vege- terade med halfsliitna ögon.
Efter detta prutade jag af ytterligare tio procent p&amp; respekten, Ilvarefter vi blefvo så modiga, a t t vi började tala med en helt Zing inan, soni stod i närlieteii.
H a n kunde ryska och g a f oss beredvil- ligt de önskade upplysningarna.
Bast det var, hörde vi uppifrån luften en egendomlig, entonig, nästan kln,&amp;nde sång.
Det vdr Muezain, som från minaretens balu- strad påminde de troende oiii a t t nu var iniddagstinimens bönestund kominen, nu skiille de vända sina tankar från det jordiska till all- tinga upphof.
DO, store Giidw, sjöng lian.
» Det, finnes ingen annan Gud an Gud, och Muhammed a r Guds profet.
Kommen lill bönen!
0, I alle, som hoppens på Guds barmhärtighet, kommen och förrätten bönens goda garning!
D '
i8 8 Fr %n alla kanter strömmade männen till moskden.
Vi grepos af en oemotståndlig lust att följ,a med och beslöto att begagna oss af den icke ovänliga stämning, som ett par af muhammedanerna hade lagt i dagen gentemot oss.
Vi frågade dlirför den .unge mannen, om det icke vore möjligt att få titta in i moskéen.
» Jo, det g&amp;r visst anw, svarade lian beredvilligt, soch jag skall följa nied&gt;.
J a g blef lika förtjiist soiii förvaiiad, tr hittills hade alla deni jag frågat om saken förklarat det vare platt omöjligt för eii kristeii och därtill ett firxntimnier a t t komma in dar.
Kanskv möjligen med den tnrkiske konsulns bemedling.
Detta, läto vi därför icke säga oss tv % ginger.
Irioin ett ögon- blick stodo vi vid ingången.
Ttför en brrnnt stentrappa och djupt lied i ett stort, mörkt, kupolhviilfdt rnm.
Alen detta r a r endast förhallen, dar de af religionen föreskrifna tvagningarna förrättas före hrarje gudstjänst.
Högst förunderligt ocli fantastiskt sag det ut dar inne i den osäkra belysningen f r i n nigra högt sittande glnggar.
Kring viiggarna och i hörnen lago klungor af hvilaiide, fattiga tiggare, som icke hade annat tak öfrer hnfvuilet, trötta vaiidrarc, hvilka sökte svalka under middagshettan och alla dein, soin rantade att komma åt vattnet.
Till venster stri) mm~de detta frani nr vaggen ocli ned i en ratt stor bassäng.
Har föregick den egendomliga sce- nens Iiufvudhandling.
E t t tjugutal män sta upptagna af tvagningens olika stadier.
Langsam och betanksain ar hvarje rörelse, icke ett ord yttras.
l %ter en troende vattnet langsamt rinna nedför a m e n fran ariiibigen till handen, dar s t h en annan med ena foten g&amp; baliistraden och rensar p5 noga föreskrifvet sätt bort det jordiska stoft, som annars kunde besmitta bönemattan, langse fritni s t h k e r en tredje nggsa droppar p i sin alldeles slätrakade hjassa.
C e rönt sig tysta Bonr andar, och i den knappa dagerii frin ofvan f i s hela.
sceiieii ett spuk-.
likt utseende.
Detsainrna matte de tvagande lin tyckt on1 oss, ty de stannade midt nnder sitt viktiga göroniål, den ene efter den andre, stirrande på oss nied hemskt uppspärrade ögon.
Det var visst ocksk högst olämpligt att göra v i r entr6 jnst nu, nar skallar soro blottade - dc, soni alltid annars s % omsorgsfullt döljas för rarldens ögon.
Vi väntade att bli utkörda, inen Iiapiladeii var s: stos, att ingeii kom sig för.
Riktigt trygga kände vi oss dock icke.
ocli det s$ mycket mindre, soin den tjänstvillige urge mannen nu tog sin Mats.
iir skolan.
Kaqske vågade han icke bära ansvaret för sin handling - allt nog, han stannade ofvanför, på gatan.
- - 3Ien att, gå .tillbaka utan att h a.
sett det egentliga gudshuset ...
Det hade i sanning varit alltför påkostande; För säkerhets skull gingo vi in en i sender, inedan den andra stannade i förhallen som skiltvakt; Moskéen-var icke stor.
Den såg därtill rätt torftig ut och låg likso.
forhallen djupt under gatans nivå.
På golfvet lago bönemat- torna som jag noga aktade mig att med mina oheliga fötter be- röra - och längs bort stod en fristående nisch, sirad med droppste- nar inuti, hvilken visade &amp; 1&amp;kas riktning.
Detta var hela inregnin- gen.
Rummet var fullt af bedjande, och alla vände sina blickar mot nischen.
Grafvens tystnad r&amp;.dde därinne, till, truts för de bedjandes stora atbörder.
De kastade sig ned och berörde mattan med pannan, de sträckte armarne mot nischen, de anfäktade sig pB olika sätt.
E n prest, igenkänlig på sin hvita turban, syntes i mängden, men också han förrättade tyst andakt.
Bokstafveiis arma trälar!
Hvilken makt ingaf er väl det orådet att snegla å t det håll, där jeg stod och försökte göra mig så liten.
soni en mygga!
Kändeii I väl i liifteii, att en otrogen ocli därtill en oskälig varelse hade lömskt beträdt det helgade området?
Så måste det ha varit, ty, trots stundens allvar, vähdls det ena hufvudet efter det andra åt den sida, .soin var motsatt deii heliga nischen, Huru väl jag förstar era f~rtr~tsamina ' blickar!
Nu masten I börja.
om era långa, sh noga föreslwifna böner ända f r h början.
Nii misten I p i nytt p % radbandet upprepa Allalis Iiundrade namn.
Den stränga Allah tager icke emot en.
bön om era ögon daninder rakat falla på en kvinna, och icke viljan I väl lämna ett Iiål PS.
den väg till paradiset, som I så mödosamt stenlaggen med dagens fem oin- stäiidliga böner?
Iblis, den lede, kiiiide då finna den angreppspunkt lian söker.
J a g kände mig träffad af deras rättiniitiga Iiarin ocli skyndade ut.
, Snart stodo vi vid det egentliga inalet för vår vandring.
Vi koiliino in på en gård, stor som ett litet torg.
En trädgård intog dess .midt, och rundtoinkring sträckte sig liga hus, livilka nästan skyldes af sina niånga verandor.
Det såg ytterst trefligt ut.
Många tatarfaniiljer bodde kring denna ' gård, och p % verandorna siitto kvin- norna obeslöjade: .sysselsatta med I~i~isliga arbeten.
Vi hade beïedt oss på att f; se en bild af stort miinskligt elände, ty den fattiga kvinna vi sökte var i saknad af alla resurser ocli hade efter mannens försvinnande fått tvillingar.
Sk mycket större blef var öfverraskning, nar vi trädde in i ett rum, som rar - efter österländska begrepp - ytterst väl uiöbleradt.
I rimmet fiinnos icke mindre än t v i tliaktier, begge betackta med fina ocli prydliga niattor i smyrnaväfnad.
Därtill kom ett så- dant lyxförenihl som en europeisk skänk med porslin och hiisgerid.
Äfven den öfvergifiia själf s a r ordentligt kladd och såg för resten s&amp; sorglös ut, som om hon icke satt och förgafres väntade på en trolös man.
Hon satt som bast uppkrupen p&amp; sin thakti och vaggade de om % plantorna, Iivilka l %go med fötterna mot livarandra i en ratt kort hängmatta.
Hon besvarade v %r halsning sk obesvaradt, soiii om Iion vore van vid valgörenhetsvisiter, ocli började därefter p % sin turkiska rotvälska ett saintal ined fröken D.
Under tiden stod jag och betraktade de smh, ett par gossar.
De vor0 endast tre månader gamla, och likviil hade de racen starkt och tydligt utpräglad.
Redan vid första ögonkastet s i g man, att de voro tatariingar.
, Ja, vissa racemiirken, som t. ex. ögonens Inge, voro ännu tydligare fraintriidande Iios dem än hos fiillviixna.
Det säg nainligen lit, som om ögonen hade niycket grunda hiilor att ligga i, ty ögoiibryn, .ögonlock och kind intogo nästan sainrna plan.
Dartill hade de gulgr % ansiktfirg och tatarens höga, smala liufvudskål.
Nej, söta vor0 de icke!
Xeii den ena siig sund och kraftig ut samt hade ett präktigt hull, iivilket allt upp \ - iigde dragenis fulhet.
Den andra däremot, stackars liten, hade inga shdana före- träden.
Ytterst klen och mycket vanskött s i g Iian ut.
JIen en blick hade han, en blick så tungsinnt, att den kunnat väcka medömkan hos ett stenhjärta.
Begge barnen vor0 oformligt korta i förhallande till liufviidet.
Voio de dvärgar, eller voro tatarbarn annorlunda skapade an andra?
Med gester lyckades jag göra min önskan Eörstkdd, och niodern var genast beredvillig att efterkomma den.
Hon rille nog skryta med sin stora, präktiga pojke, ty hon fattade tag i honom.
J a g var dock ogrannlaga nog att i första rnmmet vilja se den lilla stackarii, som föreföll mig vanskött.
Hon lydde motvilligt.
Xed ett hHri \ t, brutalt tag grep hon fatt i ett par band, som voro bundna i kors öfver den lilles bröst, och lyfte honom som ett annat bylte ur haag- mattan.
Hon hade icke nkgot vinnande utseende, denna kvinna.
Et2
par stora, men intetsagamle bruna ögon, ett, groft tagel1ikna: ide svart li5r, manligt stora drag och lefverfsrgad liy - för resten ga; iiska ung.
Hon lade barnet p&amp; sitt knä och.
löste iipp lindan .. E n inangd fyrkantiga och brokiga boiniillslappar l&lt;omrno först till sgne.
Föga rena voro de.
Innerst i detta trasbzlte visade sig tv$ ynklign, niistan vissnade ben, Iivilka lago starkt liopdragna i knaleden med en fyll- ning af fin, grå jord mellan sig.
Det s a r darför den lilla kroppen hade sådana onattirliga, pro- portioner, men arma barii, sådana ben!
Ocli hvilkeii grynihet a t t snöra ihop dem i en sådan stallning!
Det var till a t t er %ta at.
Sakta tog jag och sträckte ut de riiissliandlade benen.
Gossen såg p % niig och började skratta.
0, livad det gjorde godt a t t se det lilla sorgsna ansiktet klarna upp.
Fröken D.
föreställde inoderii, a t t en så ansträngande stallning icke kunde vara bra för ett klent barn, inen hon svarade kort och godt, a t t på det sättet slmlle lian ligga ännu ett par inanader.
Han hade varit svag ända f r i n födelsen, ' förlilarade hon, och han var alltid sk kinkig och besviirlig.
Aldrig liade lioii någon ro för honom.
Hon snörde skyndsamt in honom igen, till trots för a t t lian med ett sakta kvidande protesterade mot den tvungna ställniiig~n, och lade lionom helt.
kallt tillbaka i IiAnginattaii.
Hungrig var han visst också, ty nu började 1äppa.rna a t t famla efter den lilla vissna handen.
P&amp; fröken D: s bön, a t t hon s k ~ ~ l l ge e hoiiom mat, svarade hon hårdt, att den friska gossm skiille Iia först.
Af honom kunde inan då viinta, a t t det skulle bli folk en g h g.
Det var första gången jag s %g en inor, so111 icke i första rum- met öininade för sitt svaga barn.
Frisk och kraftig, soin Iion var, tycktes hon ha nog till begge, men denna varginna i kvinnoliamn tycktes endast .afse iacens bestand.
Det var hennes nödställda belägenhet, som gjorde henne hård, menar nian kanske.?
Men hon led ingen nöd.
Hon berlttade för fröken D., a t t den turkiska konsuln understödde henne, a t t lian hade tagit reda på hvart hennes nian liade rest ocli lofvat a t t antingen föra Iionom sjalf tillbaka eller tvinga.
lionom a t t betala familjens iinderliåll.
Nej, den ursäkten liade lion således icke.
J a g var för- färligt upprörd och önskade blott,, a t t jag kunnat läsa lagen för henne.
Ocli dock - hade jag val ratt därtill?
K a n man.
draga den människa till ansvar, hos hvilken alla goda drifter systematiskt till- intetgöras, d l dragning till.
det högre forkvafves, livilken af tillvaron l I,
icke f&amp;r nkgon högre liirdoni &amp; n att styrkaii, den i. %a styrkan, är det ratta, att allt, so111 ar svagt lir föraktligt, är döindt till att lida och g&amp; under - som Iion sjalf?
Hennes upprörande beteende var ju en- dast den riktiga konsekvensen af Muhammets lära.
M. Anholm.
Me ?.
an tradg&amp;dsodlad ros jag älskar Doften ninj vildma7 * ks nattvio Z. l y hon dyack blott kvad natzwen skänkte, Nattens svala dagg och dagens sol. '
Och jag skbdar, fall ataf bez6mi~an, HZWZL drzfian rik och yppig n?
; Men 9m ' n hand e j d3flt.s mot falla klasar, Ty jag &amp; lskar skogens vilda bär.
D j q t diirimze glöda smultron röda, Uti Kärret mognar hjortrons skatt, Dem jag söker under sommnrdagen, Dem jag samlar uti korgen gdndt.
Och hur j572 &amp; z doft, som göwzs i vildbär, Vet blott den, som.
d~ * z~fvmzs glöd f o ~ s n z ~ r, Lirsprz~~zgsfr~sK och sval som 421pn skogegz, Där si72 jalla mognad bii~et d r.
har du mött kanske i viirlden Säg Nbgog sjal, som typisk härför ar, Som har doften utaf nattviolen, Friska syra72 utaf skogefis barr ' Har Med Har Som du talat ur ditt fzdla inre m sadan m&amp;, 7 ' ik och stark, den &amp; f t dilz egm upp ur g~aset, en flllkt af l f l frRn skog och mark?
Mer d3Pr Mer Jag an ros jag älskar nlzttviolez, an dncfan markens vilda bar; a ?z odlad jrakt och odlad ande den u: sp~mgsfrriska håller kar.
Konsekvenser.
Euen Whitlock.
Klockan tutar sju i fabriken, och ur de mörka portarna ström- inar en lika mörk skara, som hastigt skingras och sprider sig å t alla 1iå11.
När kroppsarbetaren vänder Iiem om kvällen, är det med låag- sam, nästan släpande gång, verktyget kastadt öfver axeln och en prägel af trötthet och r 0.
i förening utbredd öfver hela sin person.
Fabriksarbetarlie åter skynda med en sadan fart hem till sig, att det nästan ser ut, som skulle en mystisk centrifugalkraft från den ännu knappt afstaniiade mekanismen därinne hafva slungat dem ut, livar &amp; t sitt hall.
Nigot.
efter den öfriga sliaran träder en man med raska, takt- fasta steg ilt ur byggningen.
Med en ungdoinligt Iiurtig rörelse rycker iian upp sinn breda axlar och knäpper kavajen bättre tillsainman för att skydda sig mot den bitande rioveinberblksten.
Det är ingen van- l ' ig fabriksarbetare, det ser du strax, shval på h&amp;llningeil som på dräkten; det ar ~inastarn)), den ende teoretiskt bildade, inen ofta Iiårdast anstrangde af alla arbetarne.
Han viker af inåt några trånga gator och staniiar vid ett Iiiis med rundbågsfönster och bred trapp- uppgång, of vanför Iivilken i förgyllda bokst afver läses: Bölnehzis.
I vestibulen ar ett viinniel af inaiiiiiskor, af livilka många tyckas ha ytterst svart att besluta sig för, hvart de egentligen skola taga vä- gen; en vaktmiistare manar godinodjgt leende p&amp; de tveksainma, och de skinnklädda dörrarna glappa ouppliörligt och ljudlöst upp och igen, inedan igeiikäiiiiande leenden och nickningar ntbytas.
Vid intriidet i salen möter oss ett intensivt, ehuru flämtande ljus, och en Iiet, för.
ömtåliga sinnen kvaljande atinosfeï af gas, ull, fukt, läder och mänsklig iitdiinstiiing i förening.
F %faiigt skall du se dig om efter några ari-.
stokratiska anleten på åhörarbankarna.