Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande, i anledning af väckta motioner om upphörande eller inskränkning af under-domares skyldighet, att renovera domböcker.
Uti detta ämne hafva herr Gethe, S. P., hos höglofl.
Ridderskapet och Adeln, samt riksdagsfullmäktige© Petter Persson från Jönköpings län, hos hederv.
Bondeståndet framställt serskilda förslag.
Den förre har yrkat, att uli det exemplar af under-rätts dombok, som årligen bör till hofrätt insändas, hädanefter endast må införas mål, som angå eganderätt till fast egendom samt egoskillnad eller delning af jord eller annan fastighet, äfvensom testaments-handlingarj hvaremot Petter Persson föreslagit antingen, att renoveringsskyldigheten måtte helt och hållet upphöra, med förbindelse för under-domare alt ärligen hos Konungens befallningshafvande uppvisa koncept-domboken och deröfver till hofrätten insända bevis med anmälan huruvida domboken är komplett färdig, eller ock, att uti det renoverade exemplaret ej må intagas vidare än rubriken af hvarje ärende jemte rättens beslut.
Lag-utskottet, till hvars yttrande dessa förslag blifvit öfverlémnade, har, vid frågans förehafvande, inhemtat att, ehuru allmänna lagen uti 2, 3, 5 och 6 kap. rättegångs-balken stadgar att renskrifna exemplar af under-rätternas eller härads-, lagmans-, kämners- och rådstufvu-rätts domböcker skola för hvart år, inom vissa bestämda tider året derefter, till vederbörande hofrätt insändas, det likväl, jemlikt Kongl, brefvet den 6 November 1712, var tillåtet under-domare, att ur omförmälte exemplar utesluta ransakningar och utslag i brottmål, som blifvit hofrätten underställda.
Men i öfrigt skulle alla mål och ärenden utskrifvas; och dermed fortsattes intilldess, genom Kongl, förordningen den 18 December 1823, omsider förklarades att äfven undersökningar i alla andra brottmål få vid utskrifningen af under-rätts allmänna sakprotokoll och dombok, som till hofrätt insändes, uteslutas, men att i stället en kort rubrik samt utslaget i sådant mål bör införas.
Ytterligare inskränkning äfvensom ett totalt upphörande af renoverings-skyldigheten har väl sedermera vid åtskilliga riksmöten blifvit påyrkad, men frågan derom har dock alltid förfallit.
Att emellertid vidare inskränkning i denna skyldighet kan och bör ega rum, synes Utskottet ©tvifvelaktigt.
Då renovationen först påböds, åsyftades dermed, att cfverrätten skulle årligen öfverse alla under-rätternas domar.
Sådant låter sig likväl numera icke göra, sedan öfver-rätterna knappast medhinna handläggningen och pröf ningen - Lag- Utskottets Betänkande, N:o 46. 9 ningen af de saker, som der fullföljas; och denna omständighet liar ej eller åberopats för bibehållande af ifrågaställa skyldighet.
Man har deremot funnit den nödig dels emedan under-rätternas domböcker innefatta (lera vigtiga tvister och ärenden, om hvilka upplysning efter längre tid kan erfordras, hvadan det ock vore angeläget att dessa handlingar förvaras pä mer än ett ställe, på det de ej mätte gå förlorade, hvilket lätteligen kunde inträffa, derest de blott förvarades i under-rätternas arkiver; dels ock på den grund, att öfver-rätterna derigenom kommc i tillfälle utöfva en kontroll deröfver, att under-rätternas domböcker varda ordentligen uppsatta och kompletterade.
Hvad nu denna senare omständighet angår, så torde den ej innefatta tillfyllestgörande anledning för ett fortfarande renovationsbesvär.
Kontrollen deröfver, att domare och embetsmän fullgöra deras skyldigheter, måste utöfvas genom andra åtgärder än de, hvilka öka skyldigheterne och dermed försvåra deras fullgörande; och i förevarande hänseende saknas ej eller kontroller af annan beskaffenhet, hvilka för ändamålet äro tillräckliga.
Men deremot finnér Utskottet det andra skälet vara al mera betydelse.
Det är nemligen ostridigt af allmän nytta, att protokoll och domar, som angå vissa vigtigare rättsförhållanden förfaras mera än på ett ställe, emedan, om dessa handlingar förkomma, upplysningar gå förlorade, på hvilka mångens väl beror.
Men häraf följer dock att, om än renovations-skyldigheten ej må upphöra, densamma likväl kan inskränkas till sådana mål och ärenden, hvilka äro af den art att de i allmänhet grundlägga eller hafva inflytande på framtida rättsförhållanden, samt således till upplysning derom erfordras.
Då Utskottet, med anledning häraf, sökt besvara den fråga, hvilka mål och ärenden äro af berörda art, har Utskottet trott desamma blott vara sådana, som angå fast egendom, arf och testamenten.
En derutöfver sträckt renovations-skyldighet gagnar det allmänna till intet.
Snarare verkar den motsatt, enär genom den tillökning i under-domares göromål, som deraf föranledes, de ofta kunna hindras att egna en omsorgsfullare uppmärksamhet åt de egentliga och vigtiga angelägenheter, som tillhöra deras befattningar.
Den åsigt Utskottet nu yttrat har jemväl gjort sig gällande hos Lag-komitéen vid utarbetandet af förslag till rättegångs-balk; och den synes äfven ligga till grund för 1823 års ofvanberörda förordning och således redan vara af lagstiftande makten godkänd.
Utskottet får alltså vördsamt tillstyrka, att Rikets
Ständer måtte besluta utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas alt i det exemplar af under-rätts allmänna sak-protokoll och dombok, sorn, enligt lag, skall till vederbörande hofrätt insändas, hädanefter Bih. till R.
Brot. 1847 öj' 1848.
S Sami. 1 Afd. 15 Höft. 2 10 Lag-Utskottet» Betänkande, N:o 46. endast böra införas de mål och ärenden, sorn angå egande- eller nyttjanderätt till fast egendom, egoskillnad, delning af jord, arf eller testamenten.
STOCKHOLM 1848, hos J. A. Walldén. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 47. 1 47 Ank. till Exp.-Ulsk. den 12 Maj, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, om förändring af 5 § i 2 kap.
Utsökningsbalken, så vidt den angår tiden, hvarinom lagsöknings mål, som af Konungens befallningshafvan de förklarats tvisti ga, böra till domstol instämmas.
Hos höglofl.
Ridderskapet och Adeln har herr af Sillen, G. P., uti ingifvet memorial anfört, att, enär i lag gifne stadganden om preskription icke hvilade på någon rättsgrund; utan endast tillkommit i och för ange lägenheten deraf, att rättsanspråk icke må kunna efter längre tider framställas, någon inskränkning i denna del ej heller borde komma i fråga, så framt den icke al behofvet oundvikligen påkallades.
Det oansedt innehöll 5 § af Utsökningsbalkens 2 kapitel den föreskrift; att fordringsanspråk, som af Konungens befallningshafvande blifvit tvistig! förklaradt, skall vid domstol anhängiggöras inom natt och år derefter, vid påföljd af talans förlust, sedan likväl i 9 kapitlet 12 § Handelsbalken, sådant detta lagrum lyder i Kongl, förordningen den 13 Juni 1800, är vordet stadgadt, att hvar, som hos annan har fordran, bevarat sin rätt, derest han, inom tio år fordringen skriftligen eller muntligen kräft eller gifvit den an för Rätten eller hos Konungens befallningshafvande.
Nu emedan giltigt skäl ej kunde uppgifvas för den mindre rätt som således uppkommer genom en begärd, men vägrad handräckningsåtgärd, och då den förkortning i preskriptionstid, som förstnämnde lagrum bestämmer, mången gång föranledt förlust af rättmätiga fordringar, har herr af Sillen föreslagit, att omförmälda tidsbestämmelse i 2 kapitlet 5 $ Utsökningsbalken måtte borttagas; men som i 7 § af Kongl, förordningen den 28 Juni 1798, angående vissa omständigheter i lagsöknings- och utmätningsmål, förordnaS; att då Konungens befallningshatvande känner gäldenär skyldig att undergå utmätning, man lemnar honom öppet att vid domstol söka sitt igen, gäldenären bör inom den tid, nyssberörde lagrum utstakar, göra sin återvinningstalan vid lith. till lt.
Prof. 1847 Sj 1848, 7 Sami. 1 Ajd. 16 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 47. domstolen anhängig,, samt anledning vore för bibehållande af någon kortare tid uti detta hänseende, har motionären hemställt, om icke en förklaring 1 sådan syftning må i sammanhang med ofvan föreslagna förändring meddelas.
Lag-Utskottet, till hvars yttrande delta memorial blifvit remitterad t, finner, lika med motionären, att giltig grund saknas till det i 5 § af 2 kap.
Utsökningsbalken innefattade stadgande, att, då Konungens befallningshafvande förklarar ett der anhängig! utsökningsmål tvistigt, den sökande skall, vid förlust af all talan i saken, inom natt och år derefter sin vederpart till domstol instämma.
Då nemligen,, enligt 9 kap. 12 § Haudelsbalken, hvar och en, som har fordran hos annan, kan för en obegränsad tidrymd, bevara fordringens gällande kraft, endast derigenom att han hvart tionde år anmäler densamma hos Konungens befallningshafvande, synes den omständighet, att en dylik anmälan varit beledsagad med anspråk på fordringens utbekommande, ej böra verka lill inskränkning af den lätt, sjelfva anmälan ty förutan hade medfört.
Ändamålet med en sådan anmälan är vunnet, ehvad form deråt gifves, och detta ändamål är, alt förekomma den osäkerhet och oreda, sorn skulle uppstå deraf att en rättighet, sedan den en längre tid blifvit förtegad, kunde göras gällande.
Men om än, i följd häraf, nödvändigheten föranledt lagstiftaren, att göra rättigheters bevakning inom viss tid till vilkor för deras giltighet, torde dock vara obestridligt, att hvarje inskränkning härutinnan utöfver behofvet är oförenlig med rättvisa.
Till en så beskaffad inskränkning hänför Utskottet det stadgande, hvars borttagande nu blifvit påyrkadt.
Vid behandlingen af denna fråga har emellertid Utskottet ej kunnat förbise hurusom berörde stadgande står i omedelbart sammanhang med vissa andra föreskrifter, och följaktligen ej heller underlåta att taga i öfvervägande, om ej ett borttagande af samma stadgande bör verka till förändring, äfven af nämnde föreskrifter.
Desamma innefattas uti 7 § af 1798 års ofvanåberopade författning.
Derigenom är vordet stadgadt: l:o att Konungens befallningshafvande må, då ett utsökningsmål, såsom tvistigt, enligt 5 § 2 kap.
Utsökningsbalken, skjutes under domaren, tillika sätta så mycket af gäldenärs egendom, som mot det fordrade svara kan, under qvarstad, att ej skingras, med förbindelse för sökanden, att inom den i berörde lagrum bestämda tid, eller natt och år efter målets för - Lii g-Vt skottets Betänkande, N:o 47. 3 visning, taga stämning å sin vederpart eller vara all talan i ty mål qvitt; och 2:o att, om
Konungens befallningshafvande känner gäldenär skyldig att utmätning undergå, men lemnar honom fritt att hos domaren söka sitt igen, gäldenären bör, vid talans förlust, jemväl inom natt och år derefter stämma om återvinning.
Hvad nu angår förstnämnda stadgande; så är att anmärka, det föreskriften för sökanden, att inom viss tid instämma, bär har ett dubbelt ändamål, nemligen bevarandet af så väl fordringen som den vunna qvarstaden.
Mea ehuru bevarandet af sistnämde rättighet kräfver sakens fullföljd inom någon kortare tid, lärer man lik väl \ vid närmare undersökning af rättighetens beskaffenhet, finna att underlåten bevakning af samma rättighet icke rättvisligen bör inverka på sjelfva fordringens giltighet.
En sådan förvexling af begreppen är ej heller förenlig med den grundsats, sorn 1734 års lagstiftare uttalat i fråga om qvarstad.
Desse lagstiftare, hvilka uti 8 kap.
Utsökningsbalken lemnat
Konungens befallningshafvande rätt att, på en borgenärs begäran, sätta hans gäldenärs gods i qvarstad till säkerhet för den förres fordran, hafva nemligen föreskrifvit uti samma kapitels 3:dje §, att den, som fått qvarstad å gäldenärs gods, är skyldig att genast begära Konungens be fa 1 in i ngs ha f va nd es utslag eller saken hos domaren vid nästa rättegångsdag angifva, om den ej så klar är, att utmätning derå följa kan, vid påföljd att qvarsladen i annat fall går åter.
Försummelse att utsöka fordringen inom den således föresätta tiden efter vunnen qvarstad, verkar följaktligen i detta fall endast till förlust af qvarstaden eller den säkerhet, som erhållits för fordringen; men densammas giltighet förändras ej deraf.
Visserligen afser berörde lagrum blott det fall, att någon vinner qvarstad, innan åtgärd, vare sig medelst lagsökning eller rättegång, blifvit vidtagen för fordringens utbekommande, hvaremot stadgandet i 1798 års författning har afseende på sådan qvarstad, sorn beviljas då ett redan anhängiggjordt lagsökningsmål skjutes under domaren; men på hegge händelserna eger dock grundsatsen lika tillämplighet.
Den afvikelse från samma grundsats, sorn skett i berörde författning, synes emellertid vara föranledd af det i 5 § af Utsökningsbalkens 2 kap. bestämda åliggande för borgenären, att till bibehållande af sin fordringsrätt, instämma gäldenären till domstol inom natt och år, efter det
Konungens befallningshafvande förklarat målet tvistigt.
Man ansåg sig derigenom kunna sammanbinda qvarstads- och fordringsrätten.
Men om man förklarar 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 47. att en skedd lagsökning ej bör medföra någon verkan till inskränkande af den rätt, sotn sökanden, derest lagsökningsåtgärden ej mellankommit, egt att hos domstol göra sitt fordringsanspråk gällande, och det skäl, som gifvit anledning till omförmälde afvikelse, således upphör, torde man äfven böra återgå till principen i 1734 års lag, såsom med rättvisa och sakens beskaffenhet närmast öfverensstämmande.
Endast på så sätt kan sammanhang i lagstiftningen uppnås, endast dymedelst den förvexling i begrepppn om arten af rättigheter som härrört af ifrågaställa stadgande undanrödjas.
I enlighet med de åsigter Utskottet sålunda yttrat, skulle, i den händelse att Konungens befallningshafvande skjuter ett utsökningsmål, såsom tvistigt, under domaren, och tillika dömmer till qvarstad, sökanden väl vara skyldig att inom någon kort tid instämma saken, men påföljden för uraktlåtenhet deraf, borde blott blifva förlust af den säkerhet, qvarstaden medför, eller, med andra ord, densammas återgång.
Men härmed uppkommer en annan fråga: inom hvad tid bör denna instämning ske?
Den tid af natt och år, som hittills varit föreskrifven och som, på sätt visadt blifvit, likaledes afsett fordringsrättens bevarande, synes Utskottet ej lämplig.
Sedan qvarstad är beviljad, fordrar gäldenärens rätt en större skyndsamhet, derest borgenären vill draga fördel af den vunna säkerheten.
Detta insågo äfven 1734 års lagstiftare och de stadgade jemväl, enligt hvad ofvan är nämndt, att den, sorn fått qvarstad å gäldenärs gods, skall antingen ge* nast begära Konungens befallningshafvandes utslag eller saken bos domaren vid nästa rättegångsdag angifva.
Ordet genast innefattar emellertid icke en tillfyllestgörande tidsbestämmelse; men meningen, att borgenären bör så snart sig göra låter sitt fordringsanspråk lagligen fullfölja, är dock uppenbar; och med erkännande af riktigheten häraf samt med fästadt afseende å de beredelser, som för anställandet af rättegång kunna erfordras, har Utskottet ansett tiden uti ifrågavarande hänseende böra bestämmas till tre månader efter det qvarstaden blifvit verkställd.
På sätt Utskottet ofvan anlydt, står ifrågaställde stadgande i 2 kapitlet 5 § Utsökningsbalken jemväl i sammanhang med den i 7 § af 1798 års förordning ytterligare förekommande föreskrift angående återvinningstalans anställande.
Deri förklaras nemligen, att enär en borgenär, enligt berörde lagrum, är pligtig att inom natt och år, sedan Konungens befallningshafvande skjutit ett mål under domaren, taga stämning å sin vederpart, eller vara all talan i målet qvitt; "Så bör ock samma tid, vid lika påföljd, af gäldenär iakttagas, i det full alt han kännes skyldig utmätning Lag-Utskottets Betänkande, N:o 47. 5 undergå, men Konungens befallningshafvande lemnar honom fritt att hos domaren söka sitt igen;”
Och häraf visar sig det antydda sammanhanget.
Man har funnit väckandet af rättegång om ett utaf exekutor t v is t i g t förklaradt fordringsanspråk vara af enahanda beskaffenhet med anställande af talan om återvinning., derest exekutor godkänt anspråket och pröfvat fordringen ulmätningsgild, och i följd deraf ansett lika tid böra i båda fallen iakttagas.
Men annat är dock, att genom rättegång fullfölja ett icke bedömdt anspråk, än att söka upprifva en redan prölvad sak.
Äfven i denna del har den åsigt, som stiftårne af 1734 års lag hyllat, blifvit frånträdd i 1798 års författning.
Jemlikt berörde lag kunde Konungens befallningshafvande, då till utmätning dömdes, icke lemna gäldenären rätt att söka återvinning.
Gjordes jäf emot en fordran, egde Konungens befallningshafvande desamma förkasta, derest de funnos uppenbart ogiltiga; men i annat fall måste målet förvisas till domstol, utan att Konungens befallningshafvande kunde i exekutiv väg förhjelpa sökanden till sin rätt.
I Rättegångsbalkens 8 kapitel blef åter Hofrätt, i egenskap af öfverexekutor, tillagd makt att bevilja utmätning, med rättighet för gäldenären att vid domstol söka återvinning, och grunden härtill var synbarligen den, att om gäldenär ej visar sådana anledningar till framställda jäf, ati målet bör anses tvistigt, men jäfven likväl funnos af den beskaffenhet att de, i laga ordning utförde, kunna af domstol pröfvas giltiga, rättigheten att påkalla sådan pröfning ej må honom betagas.
Härigenom sökte lagstiftaren, å ena sidan att förekomma, det lagsökniogsärenden ej uppehållas utan fullt giltiga anledningar, och, å den andra, att skydda gäldenärers rätt.
Genom 1798 års förordning, som hade till föremål att befordra skyndsamhet i utmätningsväsendet, blef omsider enahanda makt öfverlemnad åt Konungens befallningshafvande; men vid bestämmande af tiden för anställande af den återvinningstalan, hvartill Konungens befallningshafvande således nu kunde lemna rätt, togs till grund icke den bestämmelse, sorn 8 kapitlet Rättegångs-balken i denna del innefattar, utan stadgandet i Ulsökningsbalkens 2 kapitel och 5 §.
Då detta stadgande borttages, är emellertid grunden för den tidsbestämmelse, 1798 års författning härutinnan angifver, äfven ramlad; och deraf härledes den fråga, huruvida en annan grund uti ifrågaställde hänseende bör uppsökas.
Lika med motionären anser Utskottet nödigt, alt preskriptionstiden för återvinningstalan är kort, på det alt den part, som hos Konungens 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 47. befallningshafvande vunnit, ej må, efter längre tids förlopp, blottställas för rättegång i den således redan a (gjorda saken; och då den tid af sex månader, sota utstakas i 8 kapitlet 2 § Rättegångsbalken, för den händelse att Hofrätt, i utmätningsmål, lemnar gäldenär öppet att söka återvinning, efter Utskottets omdöme för ändamålet är fullt tillräcklig, och då, utom det att lagen ej på något ställe utsätter längre lid för återvinning, berörde tidsbestämmelse alser samma förhållande, sorn det ifrågavarande, finnér äfven Utskottet föreskriften i 1798 års författning böja bringas till öfverens O O stämmelse med berörde lagbud.
Medelst de förändringar, dels i allmänna lagen, dels i 1798 års författning, sorn Utskottet sålunda ansett böi'a ega ruin, och af hvilka den ena ovilkorligen påkallar den andra, skulle, efter Utskottets omdöme, det i förevarande ämne nu saknade sammanhang i lagstiftningen uppnås, större säkerhet i lagskipningen befordras, och framför allt rättvisans fordran samt det ändamål, ifrågaslällde lagsladganden afse, närmast uppfyllas; och det är i denna öfvertygelse, som Utskottet, med anledning af Herr af Sillens motion, vördsam ligen tillstyrker att Rikets Ständer måtte för sin del besluta utfärdande af en författning, hvarigenom, med ändring aj 5 $ 2 kap.
Utsökningsbalken och y Jf i Kongl, förordningen den 28 Juni iyg8, angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utsökningsmål, varder dels förklaradt, att den i förstnämnde lagrum gifna föreskrift, att, enär ett hos Konungens befallningshafvande anhän gigg jordt utsökningsmål, såsom tvistigt, skjutas under domaren, den sökande skall taga stämning ä sin vederpart inom natt och är derefter, eller vara all talan i ty mål qvitt, upphö/t att vara gällande’, dels ock stadgadt att, om exekutor, i sammanhang med målets skjutande wider domaren, dömer till qvarstad, sökanden bör, inom tre månader sedan qvarstaden blifvit verkställd, instämma målet, vid äf ventyr, att qvarstaden eljest förfaller, samt att, derest gäldenär af exekutor kännes skyldig att utmätning undergå, men lemnäs fritt att hos domaren söka sitt igen, honom åligger att inom sex månader derefter stämma om återvinning, vid förlust af all talan i saken.
Stockholm den 12 Maj 1848. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 4S. 7 M 4» Ank. till Exp.-Utsk. den 12 MajT kl, 12 m.
Betänkande, i anledning af vackt motion, om förändring, af vittneseden.
Då ett edsformulär, för att uppfylla sitt ändamål, borde, så vidt möjligt är, vara kort, tydligt och bindande, men den i 16 § 17 kap.
Rättegångsbalken föreskrifna vittnesed ej syntes förena dessa egenskaper, har herr Agrell, uti ett till vällofl.
Borgare-ståndet ingifvet memorial föreslagit, att berörde ed måtte förändras till följande lydelse:
Jag lofvar och svär, vid Gud och Hans Heliga Ord, att jag skall vittna och uppenbara allt hvad jag vet i denna sak handt och sanni vara, ej mer och ej mindre, så att jag ej något / örtiger, tillägger eller förändrar för hvad orsak eller under hvad sken det vara må.
Lag-utskottet, till hvars yttrande detta förslag blifvit öfverlemnadt, delar äfven den af motionären uttalade åsigt, att korthet, tydlighet och bestämdhet höra till de utmärkande dragen i ett ändamålsenligt edsformulär; och kan Utskottet, vid sådant förhållande, ej heller undgå att gifva ifrågaslällde förslag till \ iltnesed, hvilket är hemtadt från Lag-kommitteens förslag till Rättegångsbalk, företräde framför den ed, som i 16 § af 17 kap.
Rättegångsbalken af nu gällande lag är föreskri I ven.
Emot denna ed har rnan hufvudsakligen anmärkt, dels att densamma är af en onödig vidlyftighet, dels ock att den ej med nog bestämda ord skall förbinda vittnen att öppet afslöja allt hvad de hafva sig bekant angående händelsen, hvarom de vittna; och vid en närmare granskning af samma ed, finner man äfven att skäl till dessa anmärkningar icke saknas.
Först och främst måste man erkänna att det upprepande af åtskilliga förhållanden, såsom vänskap, skyldskap, svågerskap etc., på hvilka vittnet lofvar att ej fästa afseende, är ändamålslöst, enär alla de motiver, som kunna hafva inflytande på vittnet, derunder ej äro hänförliga, hvadan lagstiftaren ock varit föranlåten att, efter det omförmälde förhållanden blifvit upprepade, tillägga 'eller hvad det vara må”. 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 48.
Den förpligtelse att ej något förtiga, tillägga eller förändra, ”för hvad orsak eller under hvad sken det vara må”, som i föreslagne eden innefattas, , synes Utskottet alltså vida lämpligare.
Men härförutan skall vittnet, enligt nu föreskrifna ed^ försäkra att vittna och gifva tillkänna allt hvad frågadt varder, och af dessa sistnämnde ord, kan, efter hvad erfarenheten äfven visat, månget vittne hemta anledning att dölja upplysande förhållanden^ då ej uppenbarandet deraf genom frågor uttryckligen påkallas.
Visserligen innefattar den slutliga förpligtelsen i denna ed, ”'att ej något dölja och förtiga, som till sakens och sanningens upplysning lända kan” ett upphäfvande af den inskränkning, som nyssnämnde ord innebära; men den mindre upplyste kan dock lätteligen af samma ord missledas.
I föreslagne eden finnes deremot en uttrycklig och bestämd förpligtelse, , att, utan afseende å framställde frågor uppenbara allt; och det är på dessa grunder, som Utskottet föranlåtes tillstyrka antagandet af samma ed, med likväl någon jemkning i redaktionen, den der synes vara af den beskaffenhet, att särskild motivering derför ej erfordras.
I följd häraf får Utskottet vördsamt föseslå: att 16 § i 17 kap Rättegångsbalken måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Vittnen skola i begge delomännens eller deras ombudsmäns närvaro, denna ed, med hand å bok, svärja: Jag N. N. lofvar och svärj vid Gud och Hans heliga evangelium, att jag skall vittna och uppenbara allt hvad jag vet i denna sak händt och sannt vara, ej mindre och ej mera, sd att jag ej något förtiger, tillägger eller förändrar, för hvad orsak eller under hvad sken det vara må; så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.
Reservationer af Herr grefve Sparre, E., herr doktor Säve och riksdagsfullmäktige!!
Carl Ersson från Westerås län., hvilka ansett den föreslagna förändringen icke vara af behofvet påkallad; samt af herr lektor Tellbom och herr Eklund, med anmälan att de ej öfvervara frågans afgörande i Utskottet.
Lag-Utskottets Memorial, N:s 49 och SO. 9 49 Ank. till Exp. Utsk. den 12 Maj, kl. 12 f. m.