Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En berättelse, den ofvannämnda dem för våra berättelsehungriga småttingar, ha närslif.
» Lifvets skola », skrifven under intryck från Eng- de suttit på sina pallar lika förtrollade som Hemkommen målade hon på beställning från land, utkom, som vi nämnt, 186S, men sedan deras mödrar en gång sutto på sina.
Upsala ärkebiskop Wingårds porträtt och till- voro lifvets septemberdagar inne, de senare Detta är ej underligt, ty sanningens sol bragte sedan sommaren 1844 i Stockholm, där originalarbetena ha ej samma sommarprägel speglas i dem, och den solen vet ej af någon hon målade porträtt i akvarell, en då i Sverige som de ofvannämnda.
Lifvets praktiska bestyr aftonskymning, den kan och den skall, så länge nästan okänd genre.
Hon fick äfven befallning togo ock konstnärinnans och författarinnans tid ett människohjärta klappar, upplysa och upp- att måla drottning Desideria, men hinder korn- i anspråk.
Skötandet af gården med dess värma det.
bokföring, ett större hushåll, vidsträckt um- mo emellan och porträttet blef cj utfördt.
Formen kan visserligen åldras, men i Ernily Utom med andra intressanta personer, som gänge och vården af en äldre syster upp- Nqnnens böcker är icke ens formen i sin hel- hon träffade i hufvudstaden, umgicks hon taga nu den åttiofemåriga Emily Nonnens het gammal; och om den än på något ställe ock med sin brors vänner, Jakob Bcrzelius och tid; men att så mycket praktiskt arbete hvilar är det, så likna i alla fall dessa hennes be- Anders Pietzius.
Tillsammans med några be- på den späda, älskvärda lilla kvinnans skuldror, rättelser den lilla paviljongen vi sågo på ber- kanta var hon detta år i tillfälle att se den anar ej den, som i höstkvällen sitter i för- get.
Hennes eget kärleksfulla barnasinnes afton- gamle Carl Johans sista revy på Ladugårds- makssoffan och lyssnar till henne.
sol skimrar igenom det hela.
gärdet, och i Upsala, där hon ock denna gång Ett af fröken Nonnens äldsta minnen är den Amanda Leffler.
någon tid vistades, sammanträffade hon med kanonad, som i London förkunnade segern vid de danska studenterna vid deras första besök där.
Ofärden öfver århundradets hjälte Oafsedt längre och kortare uppehåll i de of- för oss lätt in på betraktelser af förr och nu.
vannämnda städerna, har fröken Nonnen rest Den vördnadsvärda värdinnans gedigna histori- ganska mycket.
Hon har flere gånger varit i ska bildning och rika världserfarenhet göra K järtef ro.
Eugland, rest i Tyskland och Norge, men fram- hennes omdöme lugnt och säkert.
Den gamla förallt i Sverige, där hon både i stad och på och nya tidens förtjänster och fel vägas opar- En berättelse ivéux skären, land varit en efterlängtad gäst.
Och fröken tiskt mot hvarandra.
Och den nya tiden med J~tz Väddö, fagra ön i Ålands haf Nonnen reste med öppet sinne och vaken blick sin lätta samfärdsel, sina många möjligheter * Det stod, när jag var barn, ett kor och samlade därför i sitt rena sinne skatter till arbetsförtjänst, sin folkbildning och filan- Och fram till korset smög sig grön en af ädel halt, hvilka hon sedan omsmälte och tropi får priset.
Men fröken Nonnen är van Emellan klipporna i sa ?zden.
sofradc, för att som juvelsmycken skänka den att af erfarenheter draga slutsatser.
Hon drö- Spår af en inskrift syntes ännu kvar jer hvarken vid den gamla goda tiden eller ungdom, som växte upp omkring henne.
Men tvär trä ' t hade storm ooh böljo Några af denna ungdom samlade hon i sin den oroliga nya, in i framtiden spanar hennes Se ' n hafva sol och regn och tidens t ritskola, andra fingo af de utmärkta systrarna varma blick, frågande, om det nya släkte, som I ojämn kärnad mot .det dragit.
hela sin undervisning och framförallt en lifs- nu växer upp omkring oss, har kraft nog att Och nu står blott ett litet rös af sten gå framåt i utveckling.
riktning åt det rätta målet.
Där gröna stigen slutar uppå hällen.
För detta unga släkte är det väl nu knappast Men vågen sjtmger än sin gamla sän Dock var det ej som lärarinna i egentlig mening Emily Nonnen skulle gifva sin insats möjligt att skildra våra fröjder, då bland böc- Af vemod fylld, i sommarkvätlen.
• Sveriges kultuiiif, det var som författarinna kerna på julbordet fanns en bok af Emily Och korsets saga än bla ?id bygdens Nonnen.
Den lästes naturligtvis först af den för barn och ungdom.
Förtäljs, när glada vinterbrasan fla År 1855 utkom hennes första öfversättning lyckliga ägarinnan själf, som kanske med det En enkel, flärdlös sägn om hjärtctro, från engelska till svenska och 1895 gjordes lilla pekfingret följde rad efter rad och ovan, Som frän all kärleks källa stammar.
den sista från svenska till engelska.
Dessa ar- ofta med tårskymd blick, läste upp berättelsen.
IDUN 1897 Matts Olsson var en rask och glatt matros, Som fost från Grisslehamn till Aland förde Och mången gång, då hafvet fruset låg, Till Ekerö med häst och släde körde.
lösen Mot storm och dimma ofta käckt han stridt, Och lika säkert ror som plog han skötte, Och dock en gång, när fyr ti ren han fyllt, På grund han med sin postbåt stötte.
blefve Och sjön gick hög.
Snart låg i valan graf För alltid båten gömd med last och manner, Hvad dolda grundet hette, hvar det lag, Blott Gttd, som bor i höjden, känner.
skola gifva färgen åt i Iduns mären: » Till — Till grund, vikens och O c h ni infinna eder n o g.
det väl m e d ställningen, o m ni öfverläte karlar »?
Det Ja, är l ?ör ö f r i g t, h v a d hela den storartade ut- o m d a m e r n a icke skulle k o m m a, alltsammans mina ert lif stora varma entusiasm, ert Det prydde hon med lilja och syren, På vintern hängde där en murgrönsrefva, Och under M. och O. hon rista lät:.
' •I djitpet svunne, vi hos Herran lefva! » känneteckna Och mellan sten och klippor lade kon Af torf en stig, som fram till korset ledde, Och där hvar lördagsafton tyst hon bad.
Och bönen hennes ande ro beredde.
v a varit åt oss » o t ä c k a damer, glans, det mån den er och läst notiser och hittills haft pratande om m e n d e s s a haf- specielt för tro utställningen att af damvärlden.
männens af drag intresse Dock, må ingen e n b a r t blir e n expo- a r b e t e n, af derverk, — storindustri- nan un- n e j, h ä r är o c k s å k v i n n a n, d e n praktiska, händiga och husmoderliga representerad på en mängd kvin- olika ar- b e t s f ä l t, o c h v i s s t är a t t h v a d h o n h ä r k o m - mer att prestera skuggan icke kommer o c h tilldraga sig d e n märksamheten eller v i n n a att stå i minsta upp- den minsta äran.
D e n f ö r t e c k n i n g, s o m i d e t t a ö g o n b l i c k lig- ger framför oss, visar hvilken stor och ly- s a n d e u t s t ä l l n i n g e n s a m t af h u s s l ö j d s a r b e t e n vi k o m m a a t t f å, o c h h ä r stå k v i n n o r n a i e n förkrossande majoritet Stockholms stad gent emot männen.
län blifva talrikast och representerade, m e n äfven från rikets öfriga de.
och Finland.
för öfrigt ' ningen konsternas och glada, stora och s m å b a l e r, är s n a r t e t t m i n n e b l o t t!
Den lärk- j u b l a n d e v å r e n är r e d a n h ä r, o c h i n o m k o r t står d e n härliga s o m m a r e n sin b l o m s t e r s m y c k a d e de ljufva under sitt k o r t a och vinkar m e d s p i r a o s s alla u t fröjder, att hon äger att b j u d a till område.
sin fulla är komma medsystrar för att härliga sommar- skogspromenader hälsobringande doft och om i en och uppstäldt, och när skildra står den i bedja i nu o c h m å s t e på ett ren, ehuru kort, måste framför så, att man hämtar kraft allt eller vinterns långa och mer fatiganta brukas grundan framför för öfver tan, s o m m å s t e tillfredsställas, o m digt att eder, ärade läsarinnor, anse hela förfelad, få vara — med sommaren det är 1897 att få en icke skåda, på den stora nordiska utställningen i Stockholm.
Och därför, tänker jag, ljuder samma läsarinnor- korta drag det få Den beundran och för- lilla i stilla verket, f ö d t s i en blid Som många blandas olika om språken be- uttänkt kan- är med D e n lofvar storartad allas ' b l i c k a r.
M u s i k e n s s m e k a n d e t o n e r l j u d a taste sinne o c h på de m å n g a tillgodose flyger sina lekamliga behof.
fram, ju hänförande de grönskande därute sig upp med hissen Industrihallen för på Djurgården, bak- Och dagen Då beger man till j ä t t e k u p o l e n på att skåda en utsikt, som r ä t t f å h u f v u d s t ä d e r ä g e r att b j u d a, e n u t s i k t öfver stad, blänkande sjöar, grönskande kul- lar o c h allvarsamma rodnadens glans.
mörka skogar i afton- Eller o c k s å b e g e r m a n s i g u p p till S k a n s e n, d ä r h u n d r a t a l s m i n n e n f r å n fädrens tid och g a m m a l t lif möta oss hvart vi nordiskt blicka, alltid k ä n n a o s s v a r m a o m vi det » Gamla allmoge- och där vi Så ha ligger så hjärtat.
Stockholm », som stolt o c h allvarligt därnere v i d Brunnsvikens strand och antagligen kommer att få rätta stämning just i aftonskymning.
stolta ned Vasaborgen skådar liksom sin Den förvånad » p å n y a tiders barn » och tyckes l i k s o m säga: » Kommen, trånga portar, I alle, in g e n o m vandren genom stadens krokiga gator och der h a d e l a t s! » bland breda » Gamla mina den gamla sen, hur edra fä- det.
D e voro n ö j d a I viljen hafva m e d litet, — avenyer och höga Stockholm » det intressantaste på är pa- sannerligen utställningen.
Så har snart en d a g förflutit p å utställ- n i n g e n och m a n längtar b l o t t efter den nästa och åter den nästa, t y någorlunda grundligt skall m a n och sig.
Det finns af I d u n s ä r a d e l ä s a r i n - ej fast beslutit holm i sommar, väl s e allt, b ö r m a n allra minst hafva åtta dagar på att b e s ö k a Stock- m e n v å r t råd så g o d t först s o m s i s t är a t t i c k e t a g a till t i d e n allt f ö r k o r t.
Sedan blir hvilan promenaderna sinnet så så m y c k e t ljufvare, s k o g s - så m y c k e t m e r s t ä r k a n d e o c h m y c k e t friskare ni blott först varit — och gladare, till när utställningen!
Adolf H e I lander.
* " Lyran under sybordet " En minnesbild på åttioårsdagen af Anna Maria Lenngrens död.
För Idun af Gerda Meyerson.
» Ju mindre h o n sökte äran, ju mera vann hon den. » et var den 8 mars 1817 gick bort, hon, hvars platsen b e r g k u l l a r n e till och den vackra, svala aftonen k o m - mer och n y a nöjen vinka.
att, en g å n g färdig, blifva Själfva tröt- bekväma l o c k a n d e r e s t a u r a n t e r n a h a r m a n tillfälle a t t h o p p a s f å å t e r k o m m a till verkan.
dialekterna f r å n alla h å l l o c h s ä t t a n y t t lif i d e t N u några ord o m utställningen i dess hel- af och h v a r a n d r a, o c h g l ä d j e n l y s e r ur detta.
be- att bevittna f redens och arbetets välsignelser.
De kvinnosjäl.
sagdt, jag ett s a m l a s i f r i d o c h g l ä d j e, o c h till h v i l k e n d e storindustriens alla vi stanna äfven all ä n d e, E n f e s t, till h v i l k e n n o r d e n s f o l k intressanta.
o c h utarbetadt i h e m m e t s frida hägn, — fullstän- i det brusande lifvet i jag, ske v i d aftonlampans sken, och hvartill idén läng- ni och väcka vår men månader.
tan mästerstycken tjusning, M e n här har k o m m i t en n y, brinnande läng- skola flit rätta utställningen.
oafbru- en folkfest i ordets vackraste s t o r a r a s s l a n d e m a s k i n e r n a, d e n y a snill- somma- och styrka att blir sannerligen icke d e t m i n s t De en verklighet, t y de ärade kvinnliga rika uppfinningarna äfven hemmens allt h a r f å t t s i n och N å, allt d e t d ä r l e k e r hågen bidraga sitt f u l l a l j u s, s k a l l hvita kammar.
nog blir nor, som lustig seglats p å de y r a n d e böljornas svan- annat sätt blifva och område.
tillstånd, fridfulla skratt utan hemmets nas o m det nerv- och därute, en t r ä n g s e l i all s ä m j a, s t o j, m e n ett s o m vittnar blott o m inre g l ä d j e.
väl knappast n å g o n redaktionens om komma sympatiserande beundra så folklifvet och den käcka intelligensens utslag just på med nöjet, att N ä r allt e n g å n g i n n a n k o r t blir o r d n a d t o m lifvet vid badorterna, granarnas sköna utställningen, att vinna, böra icke m i n s t ma det afsedt vid till a t t l o c k a m å n g t u s e n d e ärade läsarinnor vid denna tid på våren d r ö m - på de V i s e s å l e d e s, att d e n rätt form lugnet under- fiskeriutställ- de segrar, de kvinnliga utställarne helt visst regemente.
Under vanliga förhållanden bruka väl Iduns stillande hygien, inom ej minst naturligtvis framåtskridande intern, m e d sina m u n t r a slädpartier o c h njuta inom vi inom nordiska kvinnans stora inlägg i tidehvarfvets i. sina l y s a n d e och finna andra områden, visningen, inom hälsovården, i, ' Kvinnorna på utställningen.
V är d e t m e d N o r g e K v i n n l i g a utställare på många konstindustrien, NI.
* - S a m m a förhållande mark dansar i n b j u d i t främlingar från söder, öster och väster fredsfest.
föga och solskenet dess små måleriska kio- ett bör Man anblick utställningsstadens hundratals och mellan obetydlig uppsatser utställningen, när ström, en gemytlig län äro de kvinnliga utställarne ö f v e r v ä g a n - / öfver Och klädt träd och ten e n s a l s t e r, af d e s t o r a u p p f i n n i n g a r n a s Och ännu bor i Norden hjärtetro, Som varar än, när kinden mer ej glöder, S OJU varar än, när puls arbetar matt Och ålderns dimma ögats %lans föröder.
skrud smittande hållna i stora och allmänna hafva sition * sin märkelse!
den blifvande Nu borta korset är för längesen, Men stigen grönskar än bland gråa hällar, Och vågen sjunger än sin gamla sång, Af vemod fylld i vårens ljusa kvällar.
i kupoler endräkt, som väster böljor.
d e t h e l a skall e r b j u d a, n ä r allt står i sin f u l l a Det stora Brunns- och i sig, h v i l k e n härlig glans, när s o m m a r e n lustigt Ni hafva redan under månader i tidnin- Och så en julikväll man Jiennc jann Med händren knäppta hop ttti sitt sköte.
Kring hennes mu7z ett fridfullt löje låg; Hon ilat glad till sin Mattias ' ' möte.
lätt t ä n k a o c h s l u t l i g e n är d e t n i, s o m s k o l a g i f v a h e l a garna åldern strödde snö i hennes har, sktimi vardt ögat, blek och vissnad kinden, gängen mera svag för hvarje år — stranden gick hon än i sommarvinden.
kan som framgång, fagra vågor s ö d e r af S a l t s j ö n s f r i s k a utställningslifvet därute på utställningsfältet en folkens den sker.
bifall, s o m i icke skola bereda utställningens af företaget.
nationella intresse, omgifven sakta s m e k a n d e rätta d e t är ni och den nobla ton och glada gick hon stilla efter veckans id.
länge sommarns solsken log i skogen.
gick hoit ock i höstens mulna tid, stormen liven och slagan ljöd på loge ?z.
Och Och Och Till landa- utställ- v i d a l ä s e k r e t s i alla utställningen!
n i n g e n! » Men uppå klippans häll på öde strand Där mås ocli tärna kretsa öfver vågen, Matrosens hustru reste zipp ett kors Till ögontröst när sorgen tyngde hågen.
Dit Så Dit Då 67 ännu 80 år e f t e r h e n n e s undras icke endast af som hon snillrika dikter d ö d läsas och b e - de bildade samhälls-
S DU N 68 klasserna, utan i de m e s t skilda kretsar i helt vårt land.
Hvem känner icke dessa sånger, bete m e d i hvilka allvaret så älskligt g ö m m e s skämtet, dessa mästerliga hvardagslifvet, denna dessa blixtrande, het.
Hög rörande men fina kvick- och gammal njuter af f r u L e n n g r e n s d i k t e r.
Den klärsynthet, hvarmed hon uppfattade niskornas fel o c h svagheter, o c h naturliga sätt, åskådliggöra gjorde af hvarpå och hennes hon bestraffa män- det enkla, förstod dessa skaldestycken att fel, så som omtyckta Och hon, eftersträfvade Svenska till, ej ryktbarhet, ville sybord » offentligt och af trots att så hon, framträda » gömde föga fastän kände som för- s i n l y r a u n d e r sitt sin största v ä r d i g h e t i att v a r a k v i n n a », h o n sin namn i lifstiden a k a d e m i e n u p p m a n a d e h e n n e där- fattarinna, utan » äran som blygsamhet, vunnit har ett dock, odödligt g e n o m sitt snille o c h s i n v i t t r a t a l a n g.
Då Anna det torftiga, m e n hemmet Maria Malmstedt vid unga i Upsala glada och började fint skrifva år bildade vers och öfversätta, var det helt visst icke m e d tanke p å att v i n n a b e r ö m m e l s e, u t a n f ö r a t t skaffa sig en välbehöflig inkomst.
hon kära dotter, o m j a g hade n å g o n ».
hon nog både genom som kommit en Nordenflycht, farenhet stubb dem, sig redan hon annan Hon, då udd med visste, att rätta literärt arbete ett Emellanåt lelse hårdt fann hon det kallelse, beledd.
I utan terhet öfver de d u m m a tankar.
sköt och en annan gifvit från till d e l.
hon henne med de andra, Dessa i bit- hvarf äldre med modet sina och Från ej förstå hur hon » Ni kan ni så s i t t e r », v a r n a skalder diktning högsta på den fullaste mästerskap det yrke just hon valt, » g å till s i n n a t u r o c h och endast på itu nu sinnade » så en sjuk- de henne, vänner, som hade upphört Parnassens med sin Den för- var Sedan kunde det hända salong.
hem höjd Men på Up- hon prosa.
D e lärda vid köksspiseln I tillbragte trefnad, sig öfver i början offentlig grens ar- tid.
som rådde för där.
e t t m ö n s t e r af h u s - blygsamhet och ägna sig åt kände Lenn- Kraus, dikter Och sedan fru all Lenn- under årens lopp ano- i » Stockholms-Posten », hvars smickrande nog — af när var, blefvo de — t a g n a för att vara skrifna Kellgren.
O m s i d e r upptäcktes likväl, att dessa enkla, men s ä l l s y n t fina i d y l l e r o c h satirer och beundrade, penna.
förr epigram, härstammade Och kvicka hela landet en kvinnas från alltför l ä n g e d r ö j d e det icke, än det blef allmänt kändt, h v e m s den pennan var, ehuru aldrig offentligt På författarinnans stod fru Lenngren af s i n u t v e c k l i n g.
förnämsta man », » Fröken Juliana », » Toaletten », » Den glada festen », hafva på h ö j - hon sina som » Por- » Min salig och idyller sådana s o m » Buketten », Sällan D å skref dikter, satirer s å d a n a trätterna », namn nämndes.
1790-talet den åt dessa som » Pojkarna », » Eklog » några och sånger älskade ömsom m.
» Gum- fl.
så hastigt s o m fru log Lenn- och ö m s o m grät de bilder ur lifvet h o n så sant o c h turligt tills målade, man läste hennes m a n k u n d e d e m utantill, och just det märkvärdiga det medan hennes hon mycket var m e d d e m, att d e v o r o så enkla, att de g e n a s t f a s t n a d e i lefde na- verser, minnet.
dikter v o r o själf på allas i anspråkslös till- o c h f a n n sitt b e h a g i a t t s å som möjligt dölja skaldinnan b a k o m husmodern.
Icke ens när Gyllenborg på S v e n s k a aka- demiens högtidsdag 1797 ägnade » den blyg- näktergalen i trädens öfvergaf skugga » en h o n sin a n o n y m i t e t.
» Det är ett straff att 1) 1 i berömd, när på sitt lof man ej kan svara » skref h o n m e d i dikten a n l e d n i n g af d e n n a h y l l n i n g » Dröm », jämförelse Och kära dotter » utan själf ironi, kön bör där h o n g ö r en mellan i sig höra blott skämt- och fru » N å g r a o r d till förklarade att själf hon, kauske » vitterheten till min hos icke vårt våra nipper ».
I denna dikt påminner hon föga o m den unga författarinna, s o m skref det djärfva f ö r o r d e t till somliga dessa af » ord » » Tekonseljen » och » L u c i l e », ifall e l j e s till B e t t i ä r o all- v a r l i g t m e n a d e o c h e j e n i n d i r e k t satir öf- förtjän- ver litterärt n o g låter d e t u n d e r l i g t att h ö r a h e n n e, s o m h o n likväl då o c h sitt ä k t e n s k a p s o m fru denna krets b e t y d d e utmärkelse.
Nordenflycht.
mesta författare, Franzén.
n y m t trycktes en af kinden, A t t v i n n a b e r ö m af böc- arbete.
vers g j o r d e och sannerligen icke litet o c h ersatte säkert sam pigornas sin ätt ej längre för behöfva på och fann eller i Stockholm var berömdt och skalder Kellgren, Leopold, Rosenstein, hyllningssång, Lenn- och husmoder öfvervakande kvinnlig Skref som in i som fru dessa vänner d e flesta af d e m sina dikter för sådana herrar bakadragenhet u n d a n, o c h det var ej längre Själf var fru L e n n g r e n skull styrde glädje.
l i g flit o c h lycklig rodnad gren föredrog samma och tog bästa hon ordning hetens läppar, vittra nya intima samlats kring tebordet i hen- framstående » behålla som läste det e n l i t e n k r e t s af det var m e d klappande hjärta och blyg- Men käcka det husliga lifvets samt som voro syss- höra h v a d h o n skrifvit, för nes hemtrefliga en nagel i ögat, syn- ej mer.
skrif b o r d e t, u t a n stens högt och midt diktade dem.
hon på hans uppmaning kö- kvar ».
att h o n i hufvudet Den man.
poemet också nämna n å d d e sin 1780 kerna g ö m d e s huru alltid h e n n e s att hände upptecknade fick Man sina plikter s o m m a k a och skrifver, k o m m a och störa som grens.
äktenskapets h a m n Hennes ej sin hatt gingo varit de m o t fruntimrens efter den sta, Det fram- I n g e n visste rätt, och på en ledig stund mellan hastigt man », » att öka utan tal de arma snillens skara, s o m mödsamt nöta ut båd ' anda, lif o c h själ, blott för den ringa lön att hetas rimma väl. » henne sitt i n n e h å l l s l ö s a p l a d d e r, dem. » A n n a Maria Malmstedt, salaflickan ogillande, verser lorna s i g l y c k l i g t att v i d s i d a n af trött arbete afvogt vid skref.
kända tillbaka » Namnet hon aldrig i afsikt att hushållsbestyren blifvit vilja 1770-talet det begrepp, den tredjes n å g r a r i m till v ä n n e r s n ö j e unga våra det syntes h e n n e » b e d r ä g l i g t », för- sig som gitter ».
än själens f ö r m ö g e n - Gustaf sitt hon, bete, och fjättra manliga gräns gren under tide- hvars väfstolen böjer », d o m få, o m sedan tes hon när tillika, mindre hittills v e l a t u n n a — främsta nets den kom som skattade för- ständigt skrifva ej hennes förhoppningar fullbordan.
klarat sig » hon af d e m, all r ä t t att d e l t a g a fördom mera utrymme beklagar förebrå henne, att bör den tredjes upplysta tide- denna heter än m a n och H o n skildrar, h u r u de ständigt, när studerar helt skäl för En jämnåriga med vinna sig f ö r d o m a r n a luft, på öfver jag Men jag hoppas Gustaf skall p å v e r s till s i n v ä n, k o r p o r a l hennes svenska och äfven fruntimren N e j, annat slag, när jag var flicka, Jag minns jag hade göra n o g M e d spinna, väfva, sy o c h sticka, M e n tvi — s o m än i penna t o g!
G u d fröjde salig man mins anda, H a n trodde annars allehanda Och ganska sällan var han glad, F ö r sällskap han mig gärna g ö m d e, Men fick jag bref, han mig b e r ö m d e, T y jag förstod ej någon rad.
ofta för de obilligaste o m d ö m e n vittra öfningar.
hvarf uppdraget Maria Malmstedt att som bestrida fruntimren emedan äfven öfversätta vänta mig Så får h o n smak för vitterleken, V i p s skall h o n sta o c h göra rim, Det bär nog märket uppå steken, När såsen är så seg som lim.
Det kan en sten till ondska reta Och ännu mera folk förtreta Att man ej något bättre vet.
N o g tror jag det går an att skryta, Men lägg man versen i en gryta, Få se o m soppan då blir f e t!
från franskan i en » Lucile », som det hedrande er- ord: fattarinnan henne fru att dock ene redaktör hennes m a n I f ö r e t a l e t till s å n g s t y c k e t mognad sina bref gång:- » Ni vet hvad svaghets lott, s o m jämt hör könet till, E j hjärnan alltid kan hvad hjärtat gärna vill. » i oftare, Lehnberg l y c k l i g e n f å sin b a n e d a m talar där o m tidens u n g a flickor I onåd.
med tankens lopp jag gjort mig långt besvär, I mina vittra vers jag allra magrast är.
Jag af så trotsig drift den tanken billigt fattar, Att offer af mitt kön A p o l l o föga skattar, s leraktigheten Schmitterlöw, skaldegudens gång: då kvinna, följande för svaghet många h o n sin tadelsjukan.
öfver att rätt v ä l u t t r y c k a sina skulden Så skref h o n en » Och d o c k på sin kal- Schmitterlöw Oftast var det på könets s a m m a g å n g s o m h o n skarpt gisslade skval- och för att ä g n a att i n o m gaf och från fruktans- att b l i f v a k l a n d r a d » Tekonseljen » tviflade h o n klagade bristande förmåga känna skaldegåfvan v ä x a och ej kunna följa sin och hon dan voro inga vanliga dödliga, vet värdt brott m o t konvenans och kvinnlighet.
Bra mot latinet.
Anna trot- sitt k ö n utmärkta öfversättningar » Jag oförskräckhet begick flere skref lärd i sig.