Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då man i » Fra de stummes Lejr », i » Sidett blade », i » Mod strömmen » med nöje läser än en filippika, som väcker motsägelser, än ett tillspetsadt kåseri, som man kanhända något motsträfvigt dock slutligen gillar i hufvudsak, än en längre ut- redning af en eller annan kvinnofråga, eller hvad det nu må vara, så är det emedan för- fattarinnan är en stilist som få.
Bland hennes läsare har det funnits många bittra motståndare till hennes åsikter, men det har knappast funnits någon som ej fängslats genom hennes klara, lätta och spirituella framställningssätt.
Under de senare årtiondena har man så småningom börjat bli utledsen vid » stil », emedan en mängd nordiska författare trott sig kunna ersätta tan- tfalla ned med middagsglöd.
fMen i mörka vinterdagar " Låt ibland en stråle glida, Skimrande och varm, att sprida ftiopp i tvifvel, lif i död l Häck mig bägaren ej bräddad!
3eke längtar jag att känna %anken svindla, pulsen bränna gyckelspel af fantasin.
CMen om jag vid vägen dignar, Tjrött af färden, trött af striden, Qif, förr än min kraft är liden, ^Blott en droppe ädelt vin!
Qif mig ej den stormigt rika 3 ' ullheten utaf ett hjärta, 3111 dess makt af fröjd och smärta S^ör blott oro till mitt sinn.
fr. jSXRANDBERG.
fMen om ensamheten tynger, ' Låt mig se en vän sig närma, Låt mig i dess blick mig värma, %&gt;å den trofast möter min.
Aga.
|et gifves väl knappast någon fråga inom det sociala området, där så mångfaldiga och vidt skilda meningar göra sig gällande som i uppfostringsfrågan, i synnerhet hvad beträffar rätta sättet att bestraffa det felande barnet.
Den yttersta venstern säger: Stryk får på inga vilkor ingå i barnets uppfostran, oafsedt hvad fel det än må hafva begått och af hvad naturel det än må vara.
Den yt- tersta högern håller å sin sida lika strängt på, att ett barn, utan hänsyn till dess indi- vidualitet, icke kan uppfostras utan kropps- lig aga.
Båda dessa meningar äro lika oriktiga, därför, att vid ingendera tages hänsyn till det individuella, och detta synes mig utgöra en af de största bristerna i så väl vår egen som gångna tiders uppfostran.
Å r det möjligt att utan aga uppfostra barnet till en god, sann och stark människa, så får den icke häller förekomma.
Men må- ste den på vissa naturer användas, får det endast ske i sista instansen, med yttersta varsamhet, när hvarje förmaning eller mildare bestraffning visat sig fruktlös, och då endast för ett fullt bevisadt fel.
Men hvilka naturer är det då, som tåla vid kroppsligt straff, och för hvilka fel bör detsamma användas?
Ja, på dessa frågor är det endast erfaren- heten, som grundad på kärleken och visheten, kan gifva svaret eller rättare svaren, ty de äro många oeh skiftande som nyanserna i den mänskliga naturen.
Min erfarenhet är, att aga kan med minsta fara användas för barn af ett muntert, spelande lynne, liknande in- sjöns yta, som krusar sig för den minsta fläkt, men så fort vindpusten dragit förbi åter är lika speglande klar — ett barn, som ler och gråter i samma andetag och som för- gäter sin sorg, så snart svedan efter slagen upphört.
Med okänsliga, dolska och trotsiga naturer får man vara ytterst försiktig, fastän det skenbart kan tyckas, som om de företrädesvis behöfde agas.
T y det händer, att de gömma på en djupare känslighet än man anar, och många, allt för många föräldrar af » den gamla stammen » hafva genom en öfverdrifven stränghet just mot sådana barn förhärdat de- ras sinnen, missbildat deras karaktärer och tillfogat dem sår för lifvet.
I förbigående ville jag varna för ett slags bestraffning, som är mycket i bruk, synner- ligast bland mödrar, hvilka af en eller annan orsak draga sig för handgriplig tuktan.
Näm- ligen att stänga in barnet å en mörk plats, såsom en garderob eller dylikt.
Mot själfva
1892 instängningen har jag intet att invända na- turligtvis förutsatt att den är rättvis, men så mycket mera mot mörkret.
Barnanaturen har en ytterlig fasa och skräck för mörkret och man har exempel på de sorgligaste följ- der af dylika bestraffningar — ett förstördt nervsystem, fallandesjuka och svagsinthet.
Ja, det har till och med händt, att när dör- ren omsider öppnats för det fångna barnet, har ett slaganfall ändat dess lif.
Själfklart tyckes vara, att man icke får aga ett barn för ett utbrott af häftighet eller dåligt lynne, ett visst förstörelsebegär, en ner- smutsad eller sönderrifven klädning, vägran att förtära vissa maträtter o. s. v. Likväl göra föräldrar sig skyldiga till dylikt oför- stånd oftare än man tror.
Såsom ock att göra barnet till offer för sitt eget dåliga lynne, begagnande sig af den minsta anledning för att i barnet söka en afledare för sitt miss- humör.
Föräldrar böra dessutom besinna, att ett barns s. k. kink eller retlighet oftast har sin orsak i något sjukdomsförhållande, som det icke förstår att på annat sätt gifva tillkänna.
Ovilja för somlig mat har för det mesta äf- ven sin grund däri.
När barnet icke vill förtära något, som det mår illa af, är det ju blott det sjukliga tillståndet hos matsmält- ningsorganen, som på detta sätt framträder.
Härvid har man blott att söka bot för det onda, låta barnet uppväxa under de bästa möjliga hygieniska förhållanden och fördubbla sin kärlek och sitt tålamod under dess svag- hetstillstånd.
Olydnad, osanning, vilda vredesutbrott och uppenbart trots äro ju mycket svåra fel, hvarför de ock af strykteoriens bekännare anses ovilkorligen böra med kroppslig aga bestraffas.
Men äfven härvid måste man noga betänka sig och söka tränga till grun- den, innan man skrider till handling.
En orättvis bestraffning är för den mänskliga na- turen höjden af all grymhet, och detta för barnanaturen i allra högsta potens.
Men — huru ofta blir icke en bestraffning orättvis.
Olydnad är mången gång intet annat än glömska.
Äfven osanning kan däraf härleda sig eller ock af räddsla för stryk.
Barnet har t. ex. slagit sönder något och fått stryk därför.
En tid därefter är det lika illa ute igen.
Det fruktar nu, att röna samma be- handling som förra gången och söker genom en osanning befria sig därifrån.
Hvem är egentligen upphofvet till denna lögn, hvem bär ansvaret därför?
Föräldrarne, hvilka med besinningslös hård- het såsom ett brott bestraffat det, hvilket en- dast var en barnslig förseelse, ett slarf, hvar- till deras tjänarinna kanske långt oftare gör sig skyldig, utan att de äga rättighet eller ens vilja att därför handgripligen tukta henne.
Och likväl — af hvem har man rättighet att fordra mäst: af ett barn eller af en full- växt människa?
Föräldrar, straffen aldrig på en misstanke, den må nu synas aldrig så välgrundad, och söken aldrig genom stryk framtvinga en be- kännelse!
Det händer eljes, att ni gören eder skyldiga till en förbrytelse, tusen gånger större än den ni misstänker hos barnet — en orättvis bestraffning.
Det är endast när olydnaden gällande sam- ma förbud gång på gång upprepas, det är endast, när man äger otvetydiga bevis för osanningen och inga sådana skäl, som de of- van nämda förekomma, som kroppslig be- straffning för en del naturer kan användas, likväl, som redan nämts, sedan allt annat (DUN visat sig fruktlöst.
Och äfven då måste det ske med måtta och sans, i strängaste själf- behärskning.
Men det gifves barn, som icke kunna ut- härda stryk.
Veka, blödiga, med djupa, starka känslor.
Ytterst mottagliga för in- tryck, men på samma gång sena att förgäta, slår det goda så lätt rot hos dem.
Dröm- mande och inåtvända, men därjämte lifliga och eldiga öfverlämna sig dessa komplicerade naturer med lätthet åt den största förtviflan.
Ett hårdt ord, en ovänlig blick kan komma dem än att smälta i tårar, än att resa sig till motstånd, och efterlämna varaktiga spår af tungsinthet och sorg.
Denna ytterliga känslighet är ofta förenad med kroppslig svaghet, kanske just härledande sig däraf.
Sådana barn hafva naturligtvis fel som andra barn och förgå sig som- de, kanske så mycket oftare och mer i ögonen fallande, som dessa ömtåliga, drömmande naturer så lätt torna emot de hvardagliga förhållandena och ha svårt att låta stöpa sig i den vanliga formen.
Mer än andra fordra de därför en ständigt vakande och ledande kärlek, men en kärlek, som förstår att på samma gång rycka upp dem, ingifva dem mod och till- försikt, göra dem lyckliga och komma den bundna lifsglädjen inom dem att spränga sina fjättrar och ge sig luft i sund, yrande barna- fröjd.
Men huru ofta låter man icke i stället ett sådant barn försjunka i sig själft eller plågar det med kält och gnat, ja, till och med hand- gripligen tuktar det, utan att barnet kanske ens förstår, hvarmed det för brutit sig.
V e de föräldrar, som så handla!
Sanner- ligen de veta icke hvad de göra!
I barnets kroppsliga aftynande, den till sjuklighet steg- rade känsligheten, i ögats skrämda uttryck och det skygga, kufvade, som hvilar öfver hela dess väsen, kunna de dock se följderna af sitt gränslösa lättsinne, för att icke säga grymhet.
* * * Jag vet väl, att i vårt moderna samhälle befinna sig de föräldrar, som häfda sträng- hetens princip i minoriteten.
Men då slapp- het vid uppfostran i alla tider klandrats och äfven den dag som är får sitt rättmätiga ogillande af dem, som skrifva i denna viktiga fråga, då däremot så sällan ett rop höjs mot en öfverdrifven och fullt ut lika skadlig stränghet, så har jag icke dragit i betänkan- de, att med denna lilla uppsats rikta ett varningens ord just till denna minoritet, den må nu vara än så fåtalig.
Fader eller moder, du, som brukar kropps- ligen bestraffa ditt barn, lägg handen på ditt hjärta, innan du lyfter den för att slå till, och fråga dig inför Gud, hvad det är du af- ser med den tillämnade bestraffningen!
A r det din egen sårade värdighet och kränkta myndighet, åt hvilken du på detta sätt vill gifva upprättelse eller är ditt enda mål barnets förbättring och lycka?
Man och kvinna äro alldeles lika inför Gud, lika kallade att vara hans tjänare och lika vä- sen dtliga för hans tjänst, hvar och en med sin egen natur och sin gåfva.
251 Onsdagssoiréen.
En Marstrandsskiss af Mari Mi / li.
jet var en onsdagskväll i Nordens Ma- deira eller för att tala litet mindre poetiskt, i Marstrand.
I societetssalongen strålade Edisons båg- lampor på Sveriges fashionablaste badgäster.
Däruppe på läktaren till vänster spelade mu- siktextetten: » Les soirées de Pest », denna förtjusande polka, som jag hvarken hört spe- las eller ens omtalas på någon annan fläck af jorden än i Marstrands societetssalong.
Baron von Humboldt, den store vetenskaps- mannen, försäkrar, att det lönar mödan att resa till Brasilien endast för att äta några frukter af Chilimoyaträdet; jag Mari Mihi, försäkrar, att det lönar sig att fara till Mar- strand endast och allenast för att höra of- vannämde » soirées » under en stilla flirtation med en engelsktalande svensk göteborgska i lawn-tennisdräkt.
Men nog härom!
I dörröppningen till » Blåa salongen » stod vår hjälte — ett myc- ket olämpligt uttryck, ty han var ej alls nå- gon hjälte, mais que voules vous, mesdames — stod vår hjälte, säger jag, och torkade sin pincenes med en elegant battisnäsduk med monogram på.
Krona hade han ingen, ty han hette bara Alfred Carlgren och i hela hans släkt hade aldrig smugit sig in någon patricisk - schiöld eller - stierna.
För Öfrigt var han » e.
o. i kongl.
Svea Hofrätt », betrak- tades allmänt af sina släktingar såsom en framtidsman, hade liberala åsikter, utom på embetsrummet, ty där höll han sig alltid strängt till de konservative och ägde ett hjärta » af guld ».
Men ack, det guldet väger ej tungt i vårt materialistiska tidehvarf!
I medvetande af de många, och de få +, som förekommo i hans ekonomi, reste Alfred Carlgren en vacker dag till Marstrand.
Om det var för att fiska guld eller torsk, öfver- lämnar jag åt hvars och ens pröfning.
Tack vare en välvillig löjtnant blef vår hjälte en dag i Paradiset presenterad för vår hjältinna.
» Notarien Carlgren — fröken von Reuter af Reutersholm. » Det klack till i juristhjärtat.
En arftagerska, åh katten!
Och vår e. o. gjorde en siratlig bugning och fann sig na- turligtvis » charmerad att göra fröken von Reuters af Reutersholm bekantskap ».
När sedan den unga damen räckte fram sina smala, hvita, aristokratiska fingrar till en duktig » handshake », upplystes hans drag af det älskvärdaste småleende, som någonsin förklarat anletet på den oblidkeliga fru Ju- stitias slätkammade herr son.
Ty han tyckte sig i delta ögonblick gripa om alla åtkomst- handlingarna till Reutersholm.
Ebba von Reuter såg äfven å sin sida mycket vänlig och tillgänglig ut.
Och hvar- före skulle hon ej göra det?
Arftagerskan till Reutersholm var 26 år, d. v. s. hon när- made sig med stora steg den fatala tidpunkt, då man nolens volens måste » vika om hör- net » — oförstådd.
När därtill kommer, att Reutersholm af hennes hänsofne herr fader intecknats till skorstenen och att hon förgäf- ves tillbragt fyra andra terminer i Marstrand, ja, då kan då åtminstone ej jag inse, hvarför ej stolts Ebba skulle se ung Alfred gun- stigt an.
En stund därefter uppenbarade sig äfven Ebbas mamma i lilas och volanger.
Hen- nes nåd Jacqueline von Reuter, född Ridder-
bjelm, som var ett mycket förståndigt frun- timmer, hade efter majorens död retirerat till Reutersholm, ett litet bländhvitt eden bland Sörmlands dalar.
Där lefde hon » ett stilla landtlif » elfva månader af året för att den tolfte i Marstrand kunna uppträda med all den maguificence, som ju rätteligen tillkom den, som förenat de von Reuterska och Rid- derhjelmska vapensköldarna.
» Västkustluften är så nyttig för min lilla E b b a », försäkrade hennes nåd med en blick af modersstolthet på sin blomstrande dotter.
Inom kort blef Alfred Carlgren mycket in- tim med de båda damerna.
Var det fråga om att leta efter majorskans glasögon eller läsa högt för unga fröken ur » Mm onde, ei mon cure », vips var Garlgren där med sina vida byxor, sin höga krage och det älskvärda småleende, som aldrig lämnat honom ett ögon- blick alltsedan den minnesvärda stund, då han först träffade henne.
V i d alla tillfällen: på kafferep, segelturer, konserter eller väl- görenhetsbasarer visade sig vår.
hjälte stän- digt såsom en fulländad kavaljer, d. v. s. han bjöd jämt.
Man började naturligtvis snart lägga märke till detta och förse saken med nödiga kom- mentarier.
V i d smörgåsbordet i Alphyddan, i brädspelsrummen och på lawn-tennisplanerna i fästningsgrafven hviskade man redan om Ebba von Reuters stundande förlofning.
Och vännen Alfred gick just en dag vid hamnen i friarefunderingar med fröken Ebba och hennes nåd och lät sina tankar sväfva in ' s blaue hinein, då hans hjärtas ljufva här- skarinna plötsligen utbrast: » Nej se, mamma!
Där ligger ju Ellida! » Majorskan tog upp sin dubbellorgnett och plirade på den stora eleganta lustkuttern, som samma dags morgon inlupit i Marstrands hamn.
» Ja verkligen!
Nu ser jag El.
da, Ellida, j a.
Skulle det vara möjligt, att den käre Axel är med? » » Ja, Gu ' ä ' de ' sau », hördes en fryntlig stämma bakom dem och där stod ju » den käre Axel » lifslefvande i form af en välmå- ende, genomhederlig skåning, som kysste fru von Reuter på hand och kallade unga frö- ken » kusin Ebba ».
Alfred Carlgren kom i detsamma ihåg, alt han hade några angelägna bref att skrifva, hvarföre han skyndsamt rekommenderade sig.
» Hvem varrr det därrr », skorrade grefve Falken beväpnande sitt vänstra öga med en monokel, stor som ett tunnband.
» Varr det någon bekant till mig ?&gt; » Nej för all del, söta A x e l », skyndade sig hennes nåd att svara.
» Det var bara en herr Carlgren, som låtit presentera sig för oss ».
» Jaså, en hr Carlgren », upprepade fidei- kommissarien till Ebbarp.
Därpå tittade han sottissimo voce med en sidoblick på Ebba: » Kors, jag som trodde, att det var en rival.
» D å vår notarie dagen därefter mötte Reu- ters i S:t Eriks park, voro de konvojerade af grefve Falken i lawn-tennisdräkt.
De helsade mycket afmätt och kusin Axel bar Ebbas rackert.
Dåliga tecken!
Ung Alfred suckade, gick upp på A l p - hyddan och bad herr Zetterlund om en fru- kostrisp.
Därpå styrde han kosan hem med den skäligen svaga förhoppningen, att allt skulle bli bra igen på onsdagssoiréen.
T y föregående lördagsbal hade hon ju loft ho- nom första polkan till onsdagen.
Första pol- kan, andra valsen och kotiljongen dansar man ju alltid med en viss person, comme vous le saves, mesdames.
Ändtligen kom då onsdagssoiréen, den så ifrigt efterlängtade.
xVndtligen brusade to- nerna till » Les soiréesi genom den vapen- prydda salongen.
V å r hjälte drack ett glas vatten och antog en affekteradt vårdslös min, i det han mumlade något om » nu eller al- drig » samt att » lyckan står dem djärfvom bi ».
Nästa ögonblick befann han sig i Blå sa- longen.
I midtsoffan satt Ebba med sin oundviklige herr kusin.
» Fröken lofvade mig andra polkan.
Man har just nu spelat upp.
» » Har jag lofvat er någon dans?
Nej, min bäste herr Carlström.
Jag är uppbjuden af min fästman, grefve Falken.
Som ni vet har vår förlofning eklaterats i dag. » » Fästman!
» Alfred vände sig om, något mindre elegant än vanligt och gick ut i stora salen, något mindre stadigt än vanligt.
Där slog han sig ned på en af väggbänkarne och började torka sin pince-nes med den där battisnäsduken, som saknade krona.
A c k, hvad världen syntes honom mörk, då han skådade den genom de immiga glasen i sin pince-nes.
Ebba von Reuters fordne kavaljer började känna sig mycket olycklig.
Nu framstod det klart för honom, huru hela hans tillvaro endast varit en lång, lång suck, ända till dess han träf- fat henne.
Då hade solen under några ögon- blick belyst hans lefnadsstig, men ack, en- dast för att strax därefter åter gå i m o l n.
» Ack, hvad notarien ser ledsen ut: alldeles som bror Gustaf när han dansar med för trånga skor.
Men det är damernas vals, så- ledes — får jag lof? » Min olycklige hjälte kastade en blick på den lilla pigga stockolmskan, en sådan där blick, som tragedien ger komedien.
De voro nyligen presenterade för hvarandra, men redan på den tiden, då Alfred prome- nerade på Sturegatan i gymnasistmössa, hade » Flava », som han kallade henne på grund af hennes guldgula hår, gjort ett viss intryck på hans klassiska själ.
En gång hade han äfven hjälpt upp henne, då hon åkt omkull på Nybroviken, och den blick Alfred då fick hade tröstat honom under många mödosamma timmar däruppe i skolrummet på Engelbrekts- gatan.
I samma ögonblick, som Alfred Carlgren skulle dansa ut, fick han se Ebba von Reu- ter, hvilken huldt leende åhörde grefve Fal- kens högljudda hviskningar om Ebbarp, full- blodshästar och huslig lycka.
Gud vet hur det kom sig, men i detta ögonblick tyckte vår vän Alfred, att den där välborna fröken von Reuter var tämligen tarf- lig, som lät sig kurtiseras af den hederlige, men triviale skåningen endast därför att han hade pänningar.
— Människohjärta!
Och han tryckte armen fastare om » Fla- vas » lif och valsade bort med henne så ele- gant, så säkert, som endast vi stockholmare kunna göra det.
Lycklige Alfred!
Huru kan man lära känna sig själf?
Aldrig genom betraktelse, men väl genom handling.
Försök att göra din plikt, och du skall snart lära känna hvad du duger till.
J. W. v. Goethe.
Uppfostra vi våra barn till själfständighet?
jCj enna fråga torde mången bekymrad fader eller moder göra sig, i en tid, då det synes omöjligt att utan själfständighet kunna gå sin väg fram, då så många olika röster locka och draga hit och dit, så många nya förledande frestelser uppstå beständigt.
» Denna världens lusta » antager nu så många former, det finnes nu så många afvägar från den rätta vägen, att alla föräldrar som med sann ömhet äro fästa vid sina barn måste med bekymmer fråga sig själfva: huru skola våra ynglingar och flickor kunna sin väg ostrafrliga gå?
Det gifves blott en räddning: själfständig- het.
En sådan själfständighet, som gifver kraft att handla rätt, huru än människors dom månde utfalla.
En sådan själfständig- het, som ger oss kraft att besegra våra egna begärelser, som stärker oss, när vi äro svaga, och gör oss lydiga mot den högre vilja vi en gång erkändt rätten att förskrifva oss la- gar, men också endast mot den.
Men huru skola vi uppfostra våra barn till denna själfständighet?
Och ligger det icke en motsägelse i detta att vara på en gång själfständig och lydig?
V i skola besvara den sista frågan först och vi besvara den kort och godt med nej.
T y ingen, som ej förstår att underordna sig en viss sakernas ordning, en viss styrelse af det hela, kan någonsin komma till att styra sig själf.
Den, som icke för sina handlingar ut3ett sig ett rättesnöre, blir j u oundvikligen en lekboll för sina egna hugskott, sina nyc- ker, sina passioner — blir en tjänare åt dem, som skulle tjäna honom.
Den, som icke före- satt sig ett mål och ej utstakat någon väg, icke tillförsett sig någon ledning, han måste ju gå vilse.
Nej, den rätta själfständigheten är att utse sig ett mål, uppsöka den väg, som heder och samvete utvisa, och sedan icke vika därifrån.
Men ett sådant rättesnöre kan ej finnas — ja, heder och samvete kunna ej ens fin- nas till utan erkännandet af en högre lag än den, vi själfva skrifva oss.
Ty hvad är samvetet annat än ett anklagande medvetan- de om att vi brutit mot en högre rätt?
Hvad är heder och redbarhet, om tj ett medvetande af lydnad mot denna samma rätt och lag?
Behofvet af en sådan lag, af något, som står öfver de mänskliga ofullkomligheterna har från världens begynnelse varit erkändt.
Den gamla invändningen att det som är rätt hos det ena folket, i den ena tiden, blir orätt i den andra, att det som är rätt hos judarne, blir synd hos muhamedanerna, att det, som är synd hos de kristne, blir rätt bos hednin- gar — denna invändning håller ej streck.
Den bevisar blott att det ena folket står det absolut rätta närmare eller fjärmare, än det andra.
Ty hos alla, hos judar, kristna, tur- kar och hedningar, se vi dock alltid denna lag framträda, denna högre lag, som står öf- ver människornas vilja och gifver dem sam- vetet Det är samma lag, ehuru olika, mer och mindre ofullkomligt uppfattad och känd.
Men öfver allt framträder den, öfver allt er- kännes den, såväl dess tillvaro, som behofvet däraf.
Det saknas visserligen icke exempel på att människor, ja, hela folk, förkastat denna lag oeh beslutit att antaga den falska själfstän- dighet, som icke vill erkänna någon högre
1892 I DUN 253 vilja än sin egen vacklande, ostadiga, orena vilja.
Men jag frågar om någon har panna att stiga fram och säga, att någon sådan människa skapat lyckan för sig eller andra, och att det finnes något folk, som icke gått under, när det förlorat tron på och uppsagt lydnaden för denna högre lag?
leksrik fader, hvars lag är fullkomlighet och som själf är fullkomlighet.
Och i jämförelse med det stora och härliga i att behaga Gud och hafva Gud till sin vän, bli människors domar och meningar af intet värde, eller i alla fall, af ringare värde, och hos det bar- net får människofruktan intet insteg.
Huru skola vi då bibringa våra barn den- na sanna, stärkande själfständighet?
Det första är att lära dem lyda.
Det är ett gammalt ordspråk, att den, som ej lärt sig lyda, kan aldrig befalla.
Men lika sannt är, att den, som ej lärt lyda andra, kan al- drig befalla sig själf.
Och att hafva välde öfver sig själf, att äga själfbehärskning, det är första vilkoret för själfständighet.
Sedan — det vill säga samtidigt, men i andra rummet • — får barnet lära sig att sköta sig själf.
Detta måste begripligtvis ske helt småningom, med förstånd och försiktighet, men det måste ske.
Ingen behöfver vara rädd att låta ett barn handtera sax och knif o. s. v. men man måste lära barnet att handskas praktiskt och försiktigt därmed.
Ej häller behöfver någon frukta, alt hos barnet upp- amma själfständighet; man skall blott tillse, att den blir af rätta slaget.
Det nästa är att vara oberoende af andras bjälp, att kunna hjälpa sig själf, ej behöfva uppassning, kunna tänka för sig själf, handla på egen hand.
Men därtill kommer ej den, hvilken som barn blifvit uppassad och fjäsad och ej ens lärt sig knyta sitt skoband eller borsta sin rock.
Har han därtill lärt sig kommendera tjänstfolket och i ovänlig, härsklysten ton ut- dela sina befallningar, då har han väl utsikt att blifva en brutal, egenkär och själfsvåldig person, men föga hopp kan han eller någon annan göra sig om, att han skall blifva en själfständig och karaktärsfast människa.