Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför måste tänkandet, för att den förnuftiga känslan skall kunna erbjuda det samma ett med det adæqvat innehåll utsöndra den sinliga sidan från den förnuftiga och sätta den förra såsom fenomen af den senare.
Men därför erfordras, att tänkandet vid denna rening i sig själf har konkretion och individualitet, i annat fall kan icke någon förnuftig verklighet tänkas, emedan den tänkta förnuftiga verkligheten måste vara med tänkandet själf identisk.
Alltså förutsättes för, att den förnuftiga känslan skall kunna gifva åt tänkandet ett med det adæqvat innehåll, att det såsom renande i sig har konkretion och individualitet.
Men därmed är utgångspunkten återkommen, emedan det renande tänkandet är ett abstraherande tänkande, och det är fordradt, att detta tänkande i sig själf har konkretion och individualitet.
Nu har det abstraherande tänkandet icke konkretion och individualitet annat än, försåvidt ett innehåll, med det själf adæqvat, är i den förnuftiga känslan det samma gifvet.
Alltså rör sig det hela i en cirkel och tänkandets konkretion och individualitet och därmed tillvaron af en förnuftig verklighet kan icke bevisas.
Det enda sättet att bryta cirkeln är att helt enkelt antaga, att tänkandet är i sig själf konkret och individuellt, och att den abstrakthet, som det har för det menskliga medvetandet, är något för det tillfälligt.
Såsom det konkreta och individuella i tänkandet kan då den förnuftiga sidan i den förnuftiga känslan sättas.
Det framgår häraf, att den genomförda rationalismen hvilar på ett dogmatiskt antagande.
Men å andra sidan är lika visst, att detta antagande icke kan motbevisas, emedan hvarje bevis förutsätter tänkandets absoluthet och därmed också dess konkretion och individualitet.
Äfvenledes är visst, att en världsförklaring såsom satt genom tänkandet är möjlig endast på grundvalen af detta antagande.
Anledningen till, att det icke kan bevisas, ligger gifvetvis däri, att det bevisande tänkandet är såsom bevisande abstraherande och därför ändligt, hvarför det icke kan uppstiga till det absoluta.
Tillämpad på sedeläran innebär nu detta, att sedelagens konkretion och individualitet såsom människans eviga väsen icke kan bevisas äfven icke ur pliktkänslan, utan endast antagas, men att detta antagande icke kan motbevisas, och att det är nödvändigt för möjligheten af en verldsförklaring, speciellt för en sedelära.
Det dogmatiska i rationalismens hufvudantagande kan därför återföras till att vara ett antagande af en verldsförklarings möjlighet eller af verldens tänkbarhet och speciellt af en sedeläras möjlighet.
En bekräftelse därpå, att den genomförda rationalismen är dogmatisk, ligger däri, att äfven Kant, Fichte och Hegel i mån af, att deras rationalism är genomförd, utgå från ett dogmatiskt antagande.
Hos Kant framträder detta förhållande däri, att han i sin etik utgår från antagandet af pliktens absoluthet, eller af att det rena förnuftet är praktiskt, hvilket han icke bevisar på annat sätt än att han uppvisar, att det icke är oförenligt med det teoretiska förnuftets fordringar.
Detta antagande är dock endast ett antagande af förnuftets formella avtonomi; därför visar det sig vara omöjligt att genomföra.
Hos Fichte framträder det motsvarande däri, att hos honom antagandet af pliktens absoluthet möjliggör uppställandet af det rena jaget såsom systemets princip.
Af samma skäl som hos Kant blifver det dock för Fichte omöjligt att genomföra detta antagande.
Hans försök att bevisa riktigheten af det gjorda antagandet genom att ur det rena jaget deducera all verklighet strandar på det för denna deduktion nödvändiga ickejaget och orenar därför rationalismen.
Hos Hegel är det dogmatiska antagandet af ej blott formell, utan öfver reell karakter, hvarför det för honom blifver möjligt att ur en viss synpunkt genomföra rationalismen.
Detta antagande är nämligen antagandet af tänkandets konkretion och individualitet, utan hvilket ingen syntes såsom sammanfattning af de motsatta med bibehållande af deras konkretion skulle vara möjlig.
Men då han söker bevisa detta genom att låta det rena varat öfvergå i begreppets konkretion och reflexion i sig, upptager han negativiteten i förnuftet, hvarför just såvidt rationalismen icke är genomförd.
Grundlegung zur Metafysik der Sitten, Ed.
Kirchmann, Berlin 1870, sid. 10—18.
P. a. st. sid. 34.
P. a. st. sid. 19.
Kritik der praktischen Vernunft, Ed.
Kehrbach, sid. 21.
Grundlegung, sid. 34; Kritik d. p. V., sid. 22.
Grundlegung, sid. 36—42.
P. a. st. sid.
43 — 44:
Kritik d. p. V., sid. 23.
Grundlegung, sid. 44—64.
P. a. st. sid. 20 not; Kritik der Urtheilskraft, Ed.
Kehrbach, sid. 67.
Grundlegung, sid. 34, 43, not.
P. a. st. sid. 25 — 28.
Grundlegung, sid. 51:
Kritik d. p. V., sid.
P. a. st. sid. 88—89.
92; Grundlegung, sid. 20, not.
Kritik d. p. V., sid. 89.
Grundlegung p. a. st. »Alles moralische so genannte Interesse besteht lediglich in der Achtung fürs Gesetz»; sid. 35, not.
43, 72 och 83.
Kritik d. p. V. sid. 56 — 57.
Grundlegung, sid. 74 ff. — Något annorlunda sker framställningen i »Kritik der praktischen Vernunft.»
Här visas, att hvarje deduktion af det kategoriska imperativets objektiva realitet, förd på det sätt, som användes för härledande af samma realitet i afseende å förståndets transscendentala grundsatser, är omöjlig, emedan det nämda imperativets giltighet icke kan ådagaläggas, därigenom att det bevisas såsom princip för i erfarenheten gifna objekter.
Detta imperativ har i själfva verket i sig själf (oberoende af hvarje deduktion) praktisk objektiv realitet i det sedliga medvetandet.
Emellertid kan ur det samma härledas den praktiska objektiva realiteten af idéen om den intelligibla verlden.
Detta förhållande bevisar giltigheten af sedelagen i afseende å det teoretiska förnuftet, i det att detta fordrar den objektiva realiteten af den sist nämda idéen, men icke kan uppvisa den samma (Kritik d. p. V. sid. 51 ff.).
— Nu är det med afseende å »Grundlegung» tydligt 1:o), att äfven här uteslutes möjligheten af en deduktion i den vanliga bemärkelsen i afseende å det kategoriska imperativet, 2:o) att det samma antages i sig själf äga praktisk objektiv realitet i det sedliga medvetandet, 3:o) att den s. k. deduktionen icke består i någonting annat än i ådagaläggandet af, att endast under förutsättning af sedelagens objektiva realitet såsom det rena praktiska förnuftets kausalitet i afseende på den bestämbara viljan den af det teoretiska förnuftet fordrade objektiva realiteten af idéen om den intelligibla verlden i och för det ändliga medvetandet såsom dess kausalitet i förhållande till fenomenverlden kan ådagaläggas.
Därför äro båda framställningarna i sak identiska.
Jmfr särskildt Kritik der reinen Vernunft, Ed.
Kehrbach, sid. 657 ff.
Jämför Kant, Prolegomena, sid.
81 f., 83, not; Kritik d. r. V., sid. 112, not.
P. a. st. sid. 153.
Kritik d. r. V., sid. 175.
Ofvanstående afser icke att vara kritik af Kants deduktion af de syntetiska omdömena apriori, endast att bestämdt fixera, hvad som genom denna deduktion är vunnet eller icke vunnet.
Grundlegung sid.
Såsom han också själf uttryckligen framhåller, Kritik d. p. V. sid.
Das System der Sittenlehre nach den Principien der Wissenschaftslehre, Jena 1798, sid. 8—24.
P. a. st. sid. 24—52.
P. a. st. sid. 52—70.
P. a. st. sid. 88; 111 — 112.
P. a. st. sid. 88 — 99.
99—110.
Den tillförlitligaste Drömboken
Den tillförlitligaste Drömboken.
Med öfwer 100 roliga figurer.
Tryckt hos P. G.
Berg, 1854.
Historiskt ryktbara drömmar och syner, som hafwa gått i fullbordan.
Joseph, Jacobs son, såg, i drömmen, de sädeskärfwor som hans bröder bundit hop, buga sig mot de, som han bundit, och der syntes honom att solen och månan, omgifne af 11 stjernor, tillbådo honom.
-- Denna dröm gick i fullbordan.
Joseph blef guwernör öfwer Egypten, och under den hungersnöd som öfwergick detta land, gaf han säd åt sina bröder, sin fader och sin moder, sedan utdelade han bland dem rika gåfwor, och skänkte dem landet Gosen.
-- Patriarken Jacob drömde en natt, att han såg en stege, som stod på marken och räckte ända upp till himmelen, och englarne gingo upp och ned på den.
Herran hade stödt sig på denna stege, och lofwade Jacob och hans efterkommande det ställe der han låg och sof, och han förkunnade honom, att alla slägten på jorden skulle blifwa wälsignade i hans säd.
-- Och hans syn gick i fullbordan.
-- Sedan de trenne österländske wise hade tillbedt wår Frälsare uti hans krubba, wisade sig en engel för dem i drömmen, för att uppmana dem att tåga en annan wäg, på det de måtte undwika den död, som Herodus förberedde åt dem.
-- De lydde denna syn, som frälste dem.
-- Joseph, den heliga jungfruns man, blef af en engel tillsagd, att genast utan dröjsmål ledsaga jungfru Maria och hennes son Jesus till Egypten, för att undkomma Herodi grymhet, i det han lät mörda alla nyfödda.
-- Konung Pharao drömde att han befann sig wid en flod, ur hwilken uppstego sju wackra och feta kor, hwilka inom få ögonblick blefwo uppslukade af sju andra magra och fula kor.
Han såg äfwen, under samma natt, sju sädesax fulla med korn, som uppslukade sju andra ax, som woro torra och toma. -- Joseph uttydde för honom att de sju feta korna och de sju fulla sädesaxen spådde öfwerflöd i sju år uti Egypten, och att de sju magra korna och de sju toma axen tillkännagåfwo hungersnöd i sju år, under hwilken tid allt skulle blifwa förtärt som samlats under de sju årens öfwerflöd. -- Detta gick i fullbordan.
-- Hecube, konung
Priami gemål, drömde att hon födde en brinnande fackla som förtärde staden Troja, hwilket blef ett förebåd till hans rikes fall, till hans egen och hela hans slägts död.
-- Astyagus, Medernes konung, drömde att hans dotter födde en winranka; detta blef ett förebåd till den storhet, rikedom och lycka som åtnjöts af Cyrus, hwilken hans dotter födde efter denna dröm.
-- (Roms 264 år.)
Före början af firandet af högtiden efter de plebejiska lekarne, gick en familjefader öfwer Flaminiska cirquen, företrädd af sin slaf, som han lät slå med spö och föra med en grepe om halsen. T.
Atinius, en man bland folket, erhöll i drömmen en underrättelse af himmelen att gå och förbereda konsulerne, att Jupiter icke utan wrede kunnat se den förste skådespelaren uppträda under de sista lekarne i cirquen; och, att om man icke skyndade sig att försona detta fel derigenom att åter börja lekarne, skulle man ådraga fäderneslandet stora olyckor.
Atinius, som fruktade att han icke utan fara för sig sjelf skulle kunna uppwäcka några förebråelser hos konsulerne, iakttog tystnad.
Kort derefter dog hans son mycket hastigt.
Följande natten wisade sig Jupiter åter för honom, och frågade om han icke wore nog straffad redan för det han icke uppfyllt hans befallning, och som han fortfor i sin tystnad, blef han lam i hela kroppen.
Först då beslöt han att låta bära sig uti en säng till konsulernes tribunal och sedan till senaten.
Der berättade han allt som händt honom och, till stor förundran för de närwarande, återfick han bruket af sina lemmar och kunde återwända hem till fots.
-- (Roms 413 år.)
Under kriget emot latinerne hade konsulerne P.
Decius och T.
Manlius Torquatus samma dröm, i deras läger wid Vesuvii fot.
En okänd wisade sig för begge twå och tillkännagaf för dem, att afgrundens gudar och jorden, menniskoslägtets gemensamma moder, begärde såsom offer, anföraren för ett af fiendens partier samt hela det andras armé, och att den romerske konsuln som anfölle först och uppoffrade sig sjelf för deras förstörande, skulle blifwa den segerwinnande.
Wid dagens inbrott gjorde Decius och Torquatus ett offer åt gudarne, för att tjena, endera till försoning, i fall förebådet komme att slå fel, eller såsom ett förberedande offer till deß uppfyllande, i fall den gudomliga wiljan blefwe orubblig.
Offrens inelfwor bestyrkte den dubbla drömmen.
Då blef det öfwerenskommet att den förste af de begge konsulerne som skulle se den åt hans befäl anförtrodde flygeln wika, skulle med sin död försäkra fäderneslandets wäl.
Begge twå stredo tappert; gudarne begärte Decii lif.
-- (Roms 626 år.)
Cajus Grachus underrättades i drömmen, på det mest förwånande sätt, om det öde som hotade honom.
Sedan han somnat djupt, såg han sin broder Tiberius Grachii skugga; den förkunnade honom omöjligheten att undwika det grymma öde, som hade beröfwat honom sjelf lifwet, i det han, Cajus, jagade honom från kapitolium.
Innan Cajus tagit i besittning detta ryktbara tribun-embete, som ådrog honom samma öde som brodren, berättade han sjelf denna dröm för flera personer, men det war för sent, han hade icke åtlydt denna warnande ingifwelse.
-- (Roms 695 år.)
Bannlyst från Rom, i följd af sina fienders ränker, stannade Cicero i ett hus på landet nära Atina.
Han öfwerlemnade sig der åt sömnen, och snart syntes det honom att han gått wilse i någon ödemark och mötte der Marius, omgifwen af all den prakt och ståt som tillhörde konsulswärdigheten, och att denne general frågade honom hwarföre han wandrade omkring på äfwentyr, och sedan han blifwit underrättad om hans olycka, tog Marius honom i handen och anförtrodde honom åt sin förste liktor för att ledsaga honom till en byggnad som han hade låtit uppföra, försäkrande honom, att han der skulle finna ett bättre öde.
Ett löfte som händelsernas gång icke motsade, emedan det war uti Jupiters tempel, ett monument som uppfördes genom Marii försorg, som senaten kungjorde den akt, hwarigenom den namnkunnige talaren återkallades.
-- (Roms 709 år.)
Calpurnia, Julius Cesars gemål, warsnade i drömmen sin man öfwerhöljd af sår och döende i hennes armar, under den sista natten som denne hjelte wistades på jorden.
Lifligt uppskrämd af denna syn, bad hon honom att dagen derpå icke begifwa sig i senaten.
Cesar, som föraktade att rätta sitt uppförande efter en qwinnas dröm, begaf sig till församlingen, der mordiska händer offrade honom åt deras ursinnighet.
-- (Roms 711 år.)
Natten som föregick det blodiga slaget wid Philippus, såg Artorius, Augusti läkare, i drömmen gudinnan Minerva, som befallte honom att underrätta kejsaren, att han skulle bewista striden, oaktadt en farlig sjukdom som höll honom till sängs i sitt tält.
Augustus lydde, och, under det han lät bära sig in bland härens leder, för att waka öfwer stridens utgång, skiljde sig Brutus från sin här och skulle owilkorligen tagit honom till fånga, om han hade stannat qwar i tältet.
-- (Roms 733 år.)
Efter slaget wid Actium flydde Caßius af Parma, en af Antonii anhängare, till Athén.
Betagen af sorg och oro kastade han sig på en säng och öfwerlemnade sig åt sömnen.
Mot midnatten tyckte han sig se en jätte med swart hy, ohyfsadt skägg och tjockt hår, som närmade sig honom, och sedan han frågat denne hwem han wore, swarade spöket honom:
"Din onda genius!"
Förskräckt kallade Caßius på sina slafwar; men de hade hwarken sett någon komma in eller gå ut.
Caßius somnade åter och spöket wisade sig ånyo, utan att han kunde få tag i det.
-- Emellan denna sorgliga natt och ögonblicket för hans straff, som Cesar ådömde honom, war det endast en mycket kort tid.
-- Då Atirius Rufus uppehöll sig i Syracusa under gladiatorernes lekar, såg han i drömmen en nätfäktare som genomstingade hans bröst med en wärja.
Dagen derefter, då han bewistade en af deßa högtider, berättade han för en af sina grannar den dröm han haft under natten.
Snart derefter inträdde en nätfäktare med sin motståndare på banan och på den sidan, der den romerske riddaren hade sin plats.
Wid denna syn utropade Rufus:
"Se der den nätfäktare, af hwilken jag trodde mig blifwa mördad i natt!" och han wille genast draga sig tillbaka.
Men hans grannar, som hade lyckats att skingra hans förskräckelse, samtalade om hans inbillade död, då nätfäktaren slog sin motståndare till marken.
I det han nu wille hugga till den omkullslagne motståndaren, dödade han Atirius Rufus.
-- (År 309 före Christi födelse.)
Då Hamilcar, carthaginensarnes fältherre, belägrade Syracusa, trodde han sig under sömnen höra en röst, som sade till honom:
"I morgon skall du spisa middag i Syracusa."
Uti sin glädje, liksom himlen lofwat honom segren, ordnade han sin armé till anfall, men till följe af en oenighet som hastigt uppstod emellan carthaginensarne och sicilianarne, hwilka utgjorde en del af hans armé, gjorde syracusarne ett hastigt och djerft utfall, skiljde honom från hans här och släpade honom till deras stad.
-- Bedragen på detta sätt, mindre genom sin dröm än genom det hopp som han hade fästat derwid, spisade han wisserligen middag i Syracusa, det är sant, men såsom fånge och icke som segerwinnare.
-- Innan Hannibal företog sina förskräckliga fälttåg emot romarne, drömde han att en ung man, med ett öfwermenskligt yttre, blifwit skickad från himmelen för att föra honom till Italien.
Enligt hans råd följde den carthaginensiske fältherren först hans steg, utan att se sig om; men snart, till följe af den nyfikenhet som drifwer oß att wilja genomtränga det hemlighetsfulla, gjorde han en rörelse för att wända sig om och såg då en förfärlig orm, som under ett hastigt krälande omkullkastade och förkroßade allt som fanns i hans wäg.
Efter honom tjöt stormen, åskan dundrade och himlen insweptes i ogenomträngligt mörker.
Betagen af förundran begärde Hannibal af sin ledsagare en upplysning öfwer detta förebåd.
"Du ser," swarade denne honom, "Italiens förhärjelse.
Det är din pligt att iakttaga tystnad och öfwerlemna det öfriga åt ödets hemliga råd."
-- Då drottning Olympia gick hafwande med Alexander den store, drömde hon, att hennes man, konung Philip, hade förseglat hennes mage med ett sigill som föreställde ett lejon, hwilket bebådade den tillkommande monarkens tapperhet, ädelmod och eröfringar.
-- (År 323 f. C. f.) Alexander, konung af Macedonien, hade ofta genom drömmar blifwit warnad att waka öfwer sitt lifs säkerhet, men lyckan måste säkert hafwa bewäpnat honom med ännu mera försigtighet emot faran.
Det hände sig ock en gång, att han under sömnen tillsades, att Caßanders hand skulle wara olycksbringande för honom.
Några timmar efter en af deßa anklagande drömmar, infann sig Caßander hos konungen, och denne, igenkännande i honom den bild som hade förskräckt honom under sömnen, nöjde sig med att upprepa en grekisk wers öfwer drömmars fåfänglighet.
Enligt flere af de klaßiske författarne, skall Caßander warit den, som förgiftade Alexander den Store.
-- (År 403 f. C. f.)
Twenne arcadier, intima wänner, reste tillsammans och anlände till Megare, der den ena bodde hos sin wän och den andra på ett herberge.
Den förre drömde att hans wän bad honom att komma och frälsa honom från wärdshuswärdens knep och list, och begärde en hastig hjelp mot en stor fara.
Han waknar, skyndar upp ur sängen, anländer till herberget ... genom en ödets skickelse stannar han, förebrår sig sjelf att hafwa satt tro till en dröm, wänder om igen, går hem, lägger sig och somnar å nyo.
En stund derefter wisar sig åter hans wän för honom alldeles stympad, beswär honom, att efter som han uraktlåtit att frälsa hans lif, åtminstone hämnas hans död, och han tillägger, att just i detta samma ögonblick då han talar med honom är hans mördare syßelsatt att på en gödselkärra föra hans döda kropp ut ur staden.
Arkadiern waknar genast, skyndar till Megares stadsport, möter kärran, stannar den, upptäcker sin olycklige wäns lik och befriar sig från wärdshuswärden, som icke wäntade att blifwa straffad på bar gerning.
-- (År 404 f. C. f.)
Några dagar före sin död såg Alcibiades i drömmen att han war inswept i sin älskarinnas kappa.
Det war samma kappa, hwilken, sedan han blifwit mördad, tjenade att inswepa hans kropp uti, emedan den icke blef begrafwen.
-- (År 405 f. C. f.)
Under den tid då Dionysius af Syracusa ännu icke war annat än en simpel medborgare, drömde en förnäm person i staden Himera, att hon hade stigit upp i himlen, och under det hon gick igenom flere gudomligheters boningar, såg hon under Jupiters fötter en koloßal man, med ljust hår och mycket fräknig i ansigtet, som suckade under tyngden af en mängd kedjor.
"Hwilken är denne olycklige?" frågade hon den unge mannen som ledsagade henne på detta himmelska besök.
"Det är," swarade han, "Siciliens och Italiens onda genius, som, då han en gång befrias, skall förorsaka så många städers ruin!" -- Denna dröm berättades genast andra dagen bland folket.
Afundsjuk öfwer Syracusas frihet, hade Fortuna swurit de dygdige inwånarnes förderf, befriade Dionysius ur fängelset och kastade honom som åskan midt ibland detta folks lugn och fred.
Då denna qwinna skyndat att bland folkmängden åskåda tyrannen, wid hans ankomst till Himera, hade hon knappast warsnat honom förr än hon utropade:
"Se der den man som jag sett i drömmen!" -- Tyrannen lät döda henne.
-- (464 f. C. f.)
Poeten Simonedas blef genom en dröm warnad för en stark storm i samma ögonblick, då han skulle gå ombord på ett fartyg.
Och i sanning de, hwilka han skulle göra sällskap, omkommo alla på sjön i hans åsyn.
Simonidas lyckönskade sig att hafwa anförtrott wården om sitt lif åt en dröm, heldre än ett fartyg, och af erkänsla för denna räddning, gjorde han denna beskyddande dröm odödlig genom ett mycket wackert poem.
-- (År 550 f. C. f.)
Konung Croesus såg i drömmen sin son Atis falla för en lönnmördares dolk.
I följd häraf bemödade sig hans faderliga omsorg att taga alla de mått och steg som kunde afwärja den grymma olycka hwarmed han blifwit hotad.
De största försigtighetsmått woro ständigt widtagna på hans befallning; men olyckan wißte nog att deßa oaktadt bana sig framgång.
-- Ett ofantligt wildswin härjade en lång tid på landet i Lydien.
Atis wille befria landet från denna farliga fiende, och fick med stor möda sin faders tillåtelse dertill, fastän denne icke fruktade annat än mördarens stål.
Under jägarnes häftighet att döda det förfärliga odjuret, swängde sig en af deras lansar om, och dödade den olycklige prinsen.
-- Vespasianus befann sig på ön Achaja med kejsar Nero, och såg i drömmen en okänd, som förkunnade honom att hans lycka skulle börja så snart man hade ryckt ut en tand på Nero.
Så snart han waknat och gått ut, war den första syn som mötte hans ögon, en läkare som kom ifrån Nero efter att hafwa ryckt ut en tand på honom.
Det dröjde icke länge förr än denne kejsare dog, och hans efterträdare Galba dog äfwen efter en mycket kort tid.
Vespasius begagnade sig af den twedrägt som uppstått emellan Otto och Vetellius för att låta utropa sig till kejsare efter dem.
-- Septimus Sewerus drömde att kejsar Pertinax dog af ett fall från hästen, och att han sjelf steg upp på den kejserliga hästen.
Tilldragelsen besannades:
Septimus Sewerus blef wald till kejsare i stället för Pertinax.
-- Då kejsar Constantin förde sin här emot Maxens, såg han i drömmen ett strålande kors och hörde ett annat kors som sade honom, att han genom detta drömda tecken skulle blifwa segerwinnare.
Han befallte att den dag striden skulle ega rum, skulle ett af guld och ädla stenar strålande kors bäras af hans tappraste krigare, och under detta lyckliga förebåd besegrade han den fiendtliga hären, som nedgjordes under träffningen.
-- Då sachsarne gjorde uppror under Wittekinds befäl, år 773, såg Carl den Store i drömmen tjocka moln, klyfda af blixtrar, sänka sig ned öfwer honom, -- tecken som bebådade upproret, -- och en klar sol skingrade snart deßa moln.
-- Richard Lejonhjerta såg i drömmen en hund slåß med en annan hund under natten, och facklan som han höll i handen slocknade.
Denna bebådande dröm hade han twenne weckor innan han fängslades af Leopold, hertig af Österrike, som utlemnade honom åt tyska kejsaren Henrik VI, med tillnamnet den grymme.
Richard war hans fånge i twenne år.
-- Henrik IV såg i drömmen, under den natt som föregick hans mördande af Ravaillac (1610), en regnbåge som swäfwade öfwer hans hufwud.
Denna syn bebådar en wåldsam död.
-- Cromwell twekade icke att låta fullborda domen mot Carl I, oaktadt en förfärlig dröm som han hade natten före afrättningsdagen (d. 26 Jan. 1649).
Han tyckte sig wara midt på en kyrkogård, -- en syn som bådar framtida lycka, -- och stod framför bödeln, -- tecken till blodiga händelser, -- som satte på hans hufwud en krona af menniskoben.
-- År 1668 stridde Ludwig XIV, i drömmen, mot ett ofantligt stort lejon och nedgjorde det.
Kort derefter eröfrade han Franche-Comté inom twenne månader.
-- År 1713 hörde Joseph Tartini -- en utmärkt kompositör -- midt under en sommarnatt huru djefwulen spelte för honom, med en beundranswärd öfwerlägsenhet, en solo på violin uti en mycket originel styl och af en märkwärdig melodi.