Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltså måste en sådan klfidning anskn (fas 4 gAnger om året.
således 15,: !0 X 4
Följaktligen blir priset för en såtlan kliidning enligt dessa billig- kr.
öO,so.
hetsprincipel ' ål ' ligeJl Köper jag dCl ' cmot ett tyg för 2 kr.
: llnen, Mm lir 7 qvarter bred!, h.
22,00.
5,00.
Sybehör, skoning och] iffoder .. 2,1ii.
Sömrnel ' skelön,.
0,00 åtgå 11; linar ... GarnitYI ' af sammet A] h. alnen,;) nInal· ... SllIl1ma kl '.
36.75, Denna kliiolling kall hålla sig i godt stå,lld tv: i, till och med tre år.
Nu frågas: hviJkell nf dessa khidningnl ' iiI ' en hill ' ig klädning?
12 Bilaga.
Om gammalnordisk stil å reformdrägtens broderier.
Åtskilliga reform \ " ii.nner hafva varit af den åsigteo J aU reform- driigten nödviindigt muste garneras med ett broderi af (JJ " msli11.fjOf· för ntt få ilnnn större rättighet att kalla den nordisk.
Vid rcaliserl ' lnde af ideen hopade sig emellertid alllför många sn ' lrighcter hiiremot, icke minst.
den l att.
bl11ket af reformdr: igten här- igenom skullE ' i väscntlig grad inskränkas.
Med nfseende härå kunde man ej Runat tin lMa stilen på garni- tyret öf \ ' crenssf.iimma med de smycken, som en och lwar i vår tid lHttnst kan nnskaffn.
Som nu i handeln bjudes oss medcltidssmyrkcn i m1ingd, fann lllall kloknst att.
Jul-Nummer.
Pris: 2 0 öre.
F r e d a g e n den 21 d e c e m b e r 1888.
B yra: Klarahergsgatan 54, Tidningen kostar en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (— 10 stafvelser).
Träffas å byrän kl. 9 — 10 och 4 — 5.
TTtffifning-stid: hvarje helgfri fredag.
I Stockholm: hos redaktionen, ä Stads- postens hufvudkontor, i de större bok- ladorna samt å tidningskontoren.
" Låt upp / ' det hvis^ar!
» Låt upp, » det hviskar vid koja låg, » låt upp i glädje och gamman, ty julens ande vill hålla sitt tåg härin med hugnad för sorgsen håg och gåfvor åt allesamman.
Har lyckan mätt dig ett ringa mått, förnöjsam var, är ditt hjerta godt, du fann på jorden ej rikare lott! » [let faller natt öfver stad och land och natt öfver vida vatten; der uppe stå tusen stjernor i brand, s ^ ^ ^ © från tusen verldar till jordens strand en helsninsf oår o-enom natten, en hviskning svag såsom luftens flägt från fogelns vinge, till flygten sträckt, en pust af verklarnas andedrägt.
» Låt upp, » det hviskar vid dörr och knut, » låt upp, ty jul är inne!
Stryk hvardagsvecken ur pannan ut, du trötta slägte, din sorg är slut, och frid öfver hvarje sinne; det är den signade juletid, det är den lisande julefrid, som bräcker törne och sonar strid. » » Låt upp, » det hviskar, » tänd juleljus och smycka de gröna granar!
A f barnajubel och sångers brus det gifve genljud i qväll ditt hus, mer signadt, än sjelf du anar.
Låt upp och red ditt sinne till fest, låt upp och bjud hvad ditt hjerta har bäst, se: julens engel vill blifva din gäst! » » Låt upp, » det hviskar kring stolt palats, kring tinnar och pelarrader, » låt upp, du hjerta, gif kärlek plats, den - varit för länge en naken sats och skrytande tomma bravader.
Gäck ut och dela ditt julebröd, gäck ut och lindra din broders nöd, Så faller natt öfver stad och land och natt öfver vida vatten; der uppe stå tusen stjernor i brand, från tusen verldar till jordens strand en helsnino- o-år o-enom natten, en hviskning svag såsom luftens flägt från fogelns vinge, till flygten sträckt, en pust af verklarnas andedrägt ...
den fallne res och den svage stöd! » SE Johan J \ [o3 ?dling.
Tidningen utkommer I hufvudsiaden hvarje helgfri fredag oeh kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Sista numret I Arade läsarinnor!
Idun har nu tillryggalagt sin första årgång.
Att tidningen under detta sitt första år stän- digt vunnit allt vidsträcktare spridning är ett faktum, så mycket mera glädjande, som det be- sannat utgifvarens länge hysta åsigt, att en sär- skild tidning för fruntimmersverlden här i lan- det vore af behofvet påkallad — en tidning, som, utan att ingå i lärda och långa diskus- sioner oeh utredningar angående qvinnans rät- tigheter, i mera lättsmält form behandlade frå- gor, som på ett eller annat sätt beröra qvin- nan och hennes verksamhet såväl inom som utom hemmet.
Redaktionen har sökt göra sitt bästa i detta afseende.
Huru vida vi lyckats, öfverlemna vi åt våra ärade läsarinnor att afgöra.
V i vilja emellertid nämna, att Idun under årets lopp innehållit nära halftannat hundratal dylika kortare uppsatser i ämnen, som vi veta vara af intresse för vår stora läsekrets.
Derjemte hafva i våra många underafdelningar talrika rön och råd meddelats till gagn och nytta för husmö- drarna.
De flesta och bästa af dem hafva otvif- velaktigt kommit från tidningens egen läsekrets.
Men liksom till omvexling med det allvar- liga arbetet äfven behöfves en eller annan för- ströelse, så har det varit Redaktionen ange- läget att jemte de mera allvarliga uppsatserna meddela goda och intressanta berättelser och skisser till förströelse på lediga stunder.
Ett eller annat poem har ock, såsom vi tro, bidragit att skänka omvexling åt det hela.
Att denna vår plan för tidningens redige- ring vunnit erkännande, derom vittna de tal- rika skrifvelser, som under årets lopp till oss in- gått.
I dessa skrifvelser har nästan alltid före- kommit uttrycket » vår egen tidning ».
V i be- trakta derför uttrycket » damernas egen tidning » som en hederstitel för Idun, hvilken hon mer och mer skall sträfva att göra sig förtjent af.
Någon förändring i det hittills följda pro- grammet anse vi sålunda ej nödigt vidtaga för det kommande året.
V i vilja endast sträfva att efter vunnen erfarenhet på bästa sätt full- följa och utveckla det redan uppstälda.
Och härvid räkna vi fortfarande på bjelp och stöd från alla våra hittillsvarande medarbeterskor och medarbetare samt dessutom åtskilliga nya både pröfvade oeh opröfvade, ej minst ur Iduns egen läsekrets.
Den lilla modebilagan, som medföljt Idun en gång i månaden, kommer med det nya årets ingång att försvinna.
Man har allmänt tyckt, att den varit för obetydlig för att knnna verk- ligen gagna tidningens läsarinnor, och sjelfva äro vi de första att erkänna detta.
Iduns bil- liga pris tillåter dock ej bortgifvandet af någon dyrbarare modetidning.
Det är sålunda bäst, att denna afdelning alldeles utgår ur tidnin- gens program.
Detta hindrar dock ej, att vi fortfarande få tillfälle att en och annan gång i Idun yttra oss om klädedrägten.
Hvad som emellertid genom denna indragning inbespares, skall komma tidningens läsekrets till godo på andra områden.
Särskildt kommer det qvin- liga porträttgalleriet att bättre än hittills till- godoses.
Minst ett porträtt i månaden skall intagas, och dervid hafva vi en god förhopp- ning att få meddela dragen af de ärade och omtyckta författarinnorna Mathilda Langlel och Ave (Eva Wigström).
Pristäflingar skola anordnas hvarje qvartal.
Till sist hafva vi ej annat än att hembära Iduns stora och trofasta läsekrets ett hjertligl tack för visadt öfverseende och tillönska alla våra läsarinnor och läsare en angenäm jul!
I | fS U I I U M IN Elsas månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- dröiri.
Julstämning Af P.
R. vad den gick förfärligt lång- samt, veckan före j u l!
» I d a g är det da ' n före da ' n före da ' n före doppareda ' n », hade barnen gått och räknat på fingrarne och längtat oeh ledts.
D e visste rakt inte hvad de skulle ta ' sig till, julpeDgarne voro uppköpta till sista slant, i julmarknaden hade de varit flera gånger, det var i sanning en pröfnin- gens tid för otåliga, förhoppningsfulla barna- själar.
Men värre än allt annat var detta hemlighetsmakeri innanför reglade dörrar, som gjorde att man blef så nyfiken, att man viste sig ingen lefvande råd.
Hur det var, gick tiden ändå, och nu var det julaftons- morgon.
Der stod granen redan, grön och yfvig, midt i salen och doftade jul.
Och barnen slöto en beundrande krets kring sin gäst från skogen.
Jerker hoppade öfver ett par stolar till tecken, att han var nöjd med granen, oeh alla kommo öfverens om, att den var stilig, derför att den räckte till tak.
Endast Elsa deltog icke i de andras hög- ljudda glädjeyttringar.
Elsa var ett litet sjukligt barn med bleka kinder och något tryckt och förskrämdt i sitt väsen.
Föräl- drarne hade nog ej heller samma känslor för henne som för de andra barnen.
Hon var ful och tafatt, gick i vägen, när det var brådt om, råkade ofta slå ut kaffekoppen öfver frukostbordet och grät vid minsta före- bråelse.
H o n var med ett ord misslyckad, och så blef det tidigt hennes lott att få gå för sig sjelf och drömma.
Medan syskonen helt och hållet gingo upp i ögonblickets gädje, stod Elsa bakom fön- stergardinen och betraktade snöflingornas jämna, mjuka fall och solskenet,, som då och då lyste igenom.
Hon tänkte på skogen, som granen kommit frän och kände — omedvetet men starkt en outsäglig dragning dit fjerran bort till den tysta ensligheten.
Det blef stilla i salen.
Elsa såg sig om, hon var ensam, syskonen hade gått ut för att köpa ljus till granen.
D å smög hon sig fram oeh kröp in under det gröna trädet och satte sig på dess fot.
Litet vinterkyla hängde ännu qvar i barret, litet upptinad frost sipp- rade utefter stammen och gaf en egendomlig lukt af uppblött bark.
Elsa lutade nacken mot den fuktiga stammen och lät sina blickar glida upp genom grenverket.
Då hon suttit så en stund, förekom det henne, som om det var den höga, blåa himmeln der ofvanför, och öfver den blåa himlen seglade sakta hvita moln, och det susade så underbart vac- kert rundt omkring, oeh hon satt midt i gran- skogen, och det var snö på marken, solbe- lyst snö med blåa skuggor på.
Så tyst det var i skogen.
En ekorre skuttade från gren till gren och vållade snö- fall, der han for fram.
Elsa lockade på honom; han vände sig om och nickade; hon log till svar.
Högt uppe i luften åt ena sidan hördes, ehuru svagt, ett par kråkor: kra, kra, kra, och långt bort ifrån, så att det nätt och jämt hann fram, kom ett ensamt hanegäll.
Så blir det tyst igen.
Endast skogen susar oaflåtligt, susar allvarligt, drömväckande.
Och i skogssuset blanda sig ett sofvande barns långa, djupa andedrag.
— God afton, mitt barn!
Sitter du här så ensam i skogen?
Det är skogstomten.
Men hvarför säger han, att det är afton?
A c k j o, det är ju alldelses mörkt mellan granarna.
Himlen är mörkblå med millioner blin- kande stjernor på.
I ett nu står hela skyn som i eld och låga.
Det är grantändningen som försiggår.
Skogen firar sin julafton, och tusen sinom tusen brokiga ljus stråla från alla skogens granar, som äro behängda med det grannaste isglitter oeh den läckraste snö- konfekt.
Musiken spelar upp.
Räfvar och lokattor gnida på fiol och harar sitta i långa rader och spela dragharmonika.
Och alla foglar sjunga till, och skogsdjur och tomtar dansa om hvar andra kring granarna.
Alla äro mycket glada och mycket vänliga mot Elsa; och skogstomten, som först hittade henne un- der granen, trycker hennes hand och säger: » Tack, mitt barn, för att du kom och helsade på oss i skogen; till belöning lofvar jag dig den gladaste jul, du någonsin har haft, och till julklapp skall du få det b ä 3 t a, du kan önska dig, » oeh dermed ledde han henne till slutet af skogen och sade: » farväl och helsa hem »!
» Nej, men se på E l s a »!
ropade syskonen, då de stormade in i salen, med händerna fulla af allt, som granen skulle klädas med, » Elsa under granen! » Hon kraflar sig fram, yrvaken och förlägen, ännu oförmögen att reda för sig sin under- bara dröm.
Det skulle bli den gladaste jul hon någonsin haft, och hon skulle få det bästa hon kunde önska sig.
Hon suckade; det var j u bara en dröm — och för öfrigt visste hon inte, hvad hon helst önskade sig.
Men medan granen kläddes med stjernor af guldpapper, äpplen, ljus och konfekt var det ej mycken tid att tänka på detta.
Elsa rycktes med i den allmänna feststämningen med allt skrattande, nojsande, smågnabb och mumsande på nötter, som hör till, då man skall klä ' granen.
Pojkarue höllo rent af på att komma i lufven på hvarandra, så julafton det var.
» Jerker har ätit opp en punschkrans; det är orättvist », ropade Kalle.
» Ä h, det har jag visst inte. » » Jo, det har du visst det.
Andas, får vi känna!
Andas, om du törs! » Men Jerker hade ingen lust att andas, hvilket renderade honom en s. k.
» sittopp » af äldre bror, och så beslöts i samladt sy- skonråd, att alla felaktiga punschkransar skulle ätas upp, men Jerkor skulle inte få någon.
På julaftonen äro emellertid alla misshällig- heter snart glömda, och derför dröjer det ej heller länge, förr än den bästa sämja åter var rådande kring julgranen.
» Vet du, hvad jag tror jag får, Kalle? » » Neej. » » Jo, jag tror, att jag får ett salongsgevär, för det har jag önskat mig. » » Äh, det skulle väl jag kunna få lika väl då.
Men jag vet något som du får, jag. » » Jo, det-visste du vackert! » (krigslist för att locka fram hemligheten).
» Du får ett par strumpor af mormor. » Jerker blef lång i ansigtet och anmärkte i missnöjd ton, » att så ' nt ska ' man j u ha ändå, vet ja.
Hvad kan man ha för roligt af ett par strumpor? » Nu började Elsa få klart för sig, hvad tomten menat.
En dockspis att laga riktig
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af mat på!
Och hjertat klappade hastigare i bröstet på henne.
V a r det inte ett hörn af den hon hade sett sticka ut ur mammas största paket, när hon kom hem från julmark- naden föregående qväll?
Tänk, om hon verk- ligen skulle få, hvad hon knappast vågat önska sig!
Elsa kände redan, att drömmen höll på att uppfyllas; syskonen voro snälla mot henne, hon hade inte gråtit en droppe på hela för- middagen, men ätit mycket nämnarn och hade grundade förhoppningar att få en julklapp, som alla hennes flickvänner skulle afundas henne.
Hon kunde nu ej ta sina ögon från granen, som var i det närmaste färdigklädd — det var från den som all julglädje utgick, utan granen vore julen ingenting.
Utifrån korridoren hördes tidt och ofta bultningar på en dörr.
Det var småpysarne, som voro otåliga och ville ut och se granen.
D å och då gläntade mor på sängkammare- dörren och såg efter, hur långt det var kom- met med granklädningen.
Men då hon glän- tade, trängde lackos ut, och barnens näsbor- rar vidgades: ack, hvad lack luktar godt om julen!
Så ändtligen kom den efterlängtade stunden, då alla hemligheter skulle uppenbaras, all väntan skulle få sin lön och alla klappande barnahjertan skulle bli stillade.
Hela famil- jen var samlad kring det strålande julträdet, småpysarne voro utsläppta ur sitt fängelse och hade till de andras stora förnöjelse be- tett sig som besatta, då de fingo se granen.
En förväntningsfull tystnad rådde i salen, barnen hade svårt att sitta stilla på sina stolar, ty nu skulle far läsa upp julklapparne.
» Högädla herr Jerker Söderberg » läste fadern med komisk högtidlighet, och lille Jerker gick fram rodnande och förlägen för den ståtliga herrtiteln, och mottog det första paketet.
Nu skulle alla gissa, hvad det kunde innehålla, och känna på det och väga det i händerna.
Det måtte vara ett litet bord, men så föll ett vedträ ut, och formen på det hela var genast förändrad.
Ytterligare ett vedträ föll till golfvet, massor af papper- lindades af, paketet blef allt mindre men på samma gång allt bestämdare till formen, och nu i ett ögonblick var saken klar: » Ett solongsgevär »!
skrek den lycklige mottagaren, rusade fram till föräldrarne och öfverhopade dem med kyssar och smekningar.
Så småningom började det bli tomt i julklappskorgen.
Hvar och en hade fått en hel mängd saker både som han önskat sig och icke önskat sig.
Elsa satt ihop- krupen i hörnet vid kakelugnen.
Hon hade fått sin dockspis, men märkvärdigt nog hade den inte skänkt henne någon synnerlig glädje.
Den vanliga tryckta stämningen var öfver henne igen.
Hon kunde ej vara glad på samma sätt som de andra.
När de andra gingo fram och tackade för en gåfva, fingo de af både far och mor en kyss på pannan och en klapp på kinden.
Elsa fick en vän- lig nick och en förmaning att vara rädd om det hon fått och inte genast bryta eller slita sönder det.
Nå, hon visste j u så väl, att det var skilnad på henne och de andra.
Och hon grämde sig visst inte derför, det var ju alldeles, som det skulle vara, och som det alltid hade ' varit, men glad kunde hon inte känna sig.
Och hon försjönk i drömmar.
Hennes ögon hängde vid den lysande, herr- liga granen, som liksom fick lif, ju mer hon försjönk i den; och den log så innerligt varmt emot henne och hviskade: » var glad, mitt lilla kära barn!
Vi förstå hvarandra, du och I P \ I U I I U Ni IN, d n u.
erhållas at gratWexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- jag; jag är barnens vän men deras i synner- het, som ej hafva någon annan vän på jorden. » Modern betraktade Elsa, der hon satt i sitt ensamma hörn upptagen af sina ensliga tankar.
Det låg något så innerligt, något så hängifvet och vackert men på samma gång sörjande i barnets ansigtsuttryck, något som modern aldrig förr hade sett der och som rörde henne djupt.
Inte var Elsa ful, och hvarför hade hon alltid förefallit så obehaglig?
Något smärtsamt, liknande en anklagelse, rörde sig i moderns själ.
Hon steg upp från sin plats och närmade sig barnet.
Så böjde hon sig ned och lyftade upp hennes hufvud: » Hvad sitter du och tänker på, min lilla flicka?
K o m och sitt hos mamma! » Och Elsa fick sitta i soffan med modrens arm öfver sina skuldror och med sitt hufvud, hvilande mot moderns bröst.
Och modern kysste henne på pannan, och Elsa kämpade med gråten, så öfverlycklig kände hon sig.
Det blef med ens så ljust i salen, tyckte hon, som om granen fått hundra nya ljus och alla ansträngde sig att öfverblända hvarandra.
Det var den lyckligaste stunden i hennes lif.
Men då julaftonen var öfver och barnen redan lågo i sina sängar, kommo föräldrarne in och sade godnatt åt dem.
Och då de gingo förbi Elsas bädd, stannade de, och Elsa hörde, hur fadern hviskade till modern: » Så söt hon är; det har jag aldrig märkt förr » — och det var sant, ty ingenting är så förskönande som glädjen — och begge böjde sig ned och kysste henne.
Men då blef det för mycket för den lilla, som aldrig fått löna så mycken kärlek förr; hon * gömdean- sigtet i kudden och grät länge.
Nu kände hon, att hon hade fått det bästa hon någon- sin önskat sig, och att detta var den lyck- ligaste jul hon upplefvat.
Prenumeration torde förnyas med.
allra första, pä det intet afbrott i tidningens sändning måtte behöfva ega rum.
Qvinnan och lifsglädjen.
f it är j u ett historiskt faktum, att tiden — låtom oss skylla på den gubbstackaren!
— i slutet af hvarje århundrade har en del otrefliga konster för sig, o c h att han sätter dessa konster i verket företrädesvis genom männen, plus ynglingar o c h pojkar.
Århundradet, alias liden, har låtit den stora flocken af ofantligt bildadt folk plöja och plöja med andras kalfvar, hvaraf dock somliga äro så gamla, att de borde få en annan benämning, medan några få dugliga karlar gjort upptäckter o c h uppfinningar, hvilka åter gjort den ärade allmänheten uppblåst af högfärd öfver menniskosnillets underbara förmåga.
Men » när jungfrun fick gult hår, ville hon ha det krusadt ».
När vi fått maskiner, som bespara menniskan en massa tungt kroppsarbete, fått jernvägssofvagnar i stäl- let för skjutskärror, också » rapphönor » kal- lade, fått telegrafer, telefoner o c h fonogra- fer, så att vi kunna både sprida och bevara så mycket sqvaller vi kunna önska, fått köttqvarnar, bicyklar, skolor till och med för små koltbarn, så vill man äfven ha tag i några mera bildade småandar, som kunde förtälja o m, huru det står till med den all- männa samfärdseln på den andra sidan grafven; o m det ej, till äfventyrs, skulle finnas en luflbana derifrån upp till plane- terna eller kanske någon bättre fotografi- atelier, der man kunde få ett bra kabinetts- porträtt af Skaparen.
När nu detta ej vill lyckas, blir man förstås, ledsen, tycker att hela lifvet är bara skräp o c h rent af out- härdligt, då det dristar sig till att kräfva några ansträngningar.
Och det är minsann ej småsaker lifvet kräfver af en akademiskt bildad man, eller af en karl, som ärft en bra affär.
Minst sex ä åtta rum utom pigkammare, möbler i stil med våningen, fru i stil med möble- manget samt en umgängeskrets o c h en krets- gång af nöjen o c h förströelser, så det hela blir harmoniskt, ända tills en katastrof kom- mer o c h gör mannen riksberyktad.
Det är, må tro, tungt att blicka upp till ett sådant mål, der man sitter med ung- karlsskulder o c h fina cigarrer på punsch- brickan.
Så kommer fru Lifsleda, född von Tauge- nicht, med sitt stora, bleka ansigte, ögon, som tekoppar, ett par blåfrusna läppar o c h dito händer.
Ä r det ej så hennes beun- drare beskrifva damerna?
Och då ger man sig antingen till att kokettera med henne inför den ärade allmänheten eller också de- serterar man o c h slutar som — tidnings- notis.
Ja, nu går åter tiden — låtom oss för all del fasthålla detta opersonliga väsen!
— tiden går o c h hänger läpp s o m en oupp- tuktad, bortskämd unge; är ej nöjd med hvarken Gud, naturen eller samhället, utan bara trängtar efter något nytt, något rikligt ädelt racedjur, som kan begagnas till parad- häst under nästa århundrade.
Men det torde hända, att det går — tiden som det gick Fritz Triddelfitz i » Lifvet på landet », att, då han koncentrerade alla sina fram- tidsförhoppningar kring det ofödda full- blodsfölet, fick han se, att det blott blef en långörad mulåsna.
Sådana der öfverrask- ningar har — tiden förr fått, då den gjorde allt för många krumbugter innan den bytte om skinn.
Och på detta surmulna elände skulle vi qvinnor råda bot!
Men äro vi då ej också angripna af tidens dysterhet?
Skall jag vara helt uppriktig, så tror jag, att de ibland oss, som ej bry sig o m att vara » moderna » i någon riktning, snarare äro ordentligt, sundt förargade öfver allt detta gnällande öfver » tillvarons onämn- bara fasor ».
Möta vi en ung man, som ej lider nöd, ser utväg till en hederlig, o m än tarflig bergning, har tillfälle att odla sin själ med läsning, umgänge med hyggliga menniskor och Guds härliga natur, men ändå bjuder till att se lifslcd ut, så finna vi honom, lindrigast sagdt, osmaklig o c h narraktig, i fall han ej är en smula vriden af fåfänga o c h äresjuka.
Ofta är patienten hjelpl dermed, att ingen tager vidare notis o m h o n o m, Men en få- fäng själ kan också leka så länge med andliga smittstoff, tills han verkligen angri- pes deraf, o c h då är mera kraftig hjelp af nöden.
Oftast är det någon personlig missräkning, icke sällan sårad fåfänga, i hvilken lifsledan slår rot; någon gång är det ett klart medvetande o m - att själen lösryckt sig från sitt upphof, men är för högmodig
tiuvi ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvinllg verksamhet m o t t a g a s med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör att söka den rätta hjelpen.
I båda fallen kan en glad, frimodig kristen qvinna blifva den själssjuke till stöd o c h uppmuntran, så han får m o d bortkasta sin småaktiga egen- vilja och lumpna sjelfklokhet.
Blott inga predikningar!
I mennisko- kärlekens och kristendomens namn, inga bibelspråk för dylika sjuka själar!
Är det ekonomien, som, så att säga, bil- dar underlaget för den äkta mannens själs- sjukdom, då kan en förnuftig hustru lindra denna börda genom att helt lugnt dra ' in på staten; hon kan visa, att hon är mera rädd för en fläck på mannens heder, än för arbete o c h försakelse.
Sådant glädtigt qvinnomod blir s o m en sval, frisk flägt öfver mannens feberheta tankar; han får andrum, fotfäste o c h griper ett nytt och säkrare tag i lifvet.
Dock, sådant mod o c h sådan lifsglädje har ingen menniska — qvinnan lika litet som mannen — utan lefvande gemenskap med allt lifs outtömliga källa.
Skall det lyckas qvinnan alt ingjuta äkta lifsglädje o c h lifshopp i en sjuk verld, då kan det blott ske derigenom, att hon i tro håller sig fäst vid lifvets upphof, så att hon sjelf förnimmer den sanna lifskraften.
Ty känner hon, hur denna gifves henne i samma mån, som hon behöfver den i sitt kall, då erfar hon en glädje, som ingen verldslig sorg o c h nöd kan beröfva henne.
Då äl- skar hon allt det ljusa, ljufva, sköna o c h glada, som linnes i lifvet o c h blir ej främ- mande for något äkta menskligt.
Hafven 1 sett och känt sådana lifsglada kristna qvinnor?