Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December 1756 och den 12 November 1761, yrkat, det borgmästaren Rubin för sina ifrågavarande tjenstefel måtte dömas förlustig tjenst och lön på sex månader; hvarjemte och enär upplyst och medgifvet vore, alt alltifrån och med år 1828 till och med år 1838 nästan hvarje år skådespel af flera slag, hvartill inträde emot betalning lemnats, varit i Lindesberg upp - 46 förda, men bevillning till Kongl. Majit och kronan och afgift till Kongl, teaterns pensionskassa för skådespels uppförande der i staden endast för några af dessa år blifvit redovisad, hvaraf uppenbart vore, att Kongl. Majit och kronan samt Kongl, teaterns pensionskassa blifvit lidande, ehuru beloppet af deras förlust icke kunde uppgifvas eller numera med visshet utredas, advokatfiskals-embelet tillika påstått, det borgmästaren Piubin mätte förpligias att till Kongl. Majit och kronan samt nämnde kassa utgifva skälig ersättning; öfver hvilket påstående borgmästaren Rubin blifvit hörd och med ytterligare förklaring i målet inkommit; hvaruppå Kongl.
Kammarrätten, genom utslag den 31 December 1845, sig utlåtit, att som borgmästaren Rubin, uti sina förklaringar i målet, dels förmält sig icke kunna bestrida, det borgmästaren under loppet af åren 1828 till och med 1838 tillåtit teaterdirektörer och andra personer, hvilka, jemlikt de under nämnda tid gällande särskilda bevillningsförordningar, bort för de utaf dem med behörigt tillstånd gifna representationer af mekaniska konster eller förevisningar af främmande djur m. m. utgöra stadgad bevillning, förutom den genom särskild författning påbudua afgift till Kongl, teaterns pensionskassa, att uti staden Lindesberg uppföra skådespel eller gifva så kallade sceniska aftonunderhållningar, hvartill inträde emot betalning lemnats, utan att de sålunda stadgade afgifterna blifvit dem affordrade eller redovisade, dels ock vidgått, icke allenast att borgmästaren, som år 1833 förordnat om qvarstad å teaterföreståndaren Mellbloms åtskilliga tillhörigheter för gäldande af de afgifter, Mellblom för då gifna teatraliska föreställningar skolat utgöra, icke förr än år 1837 vidtagit anstald om det i mät tagna godsets försäljning å offentlig auktion och sedermera icke förr än år 1842 och således efter det förhållandet emot honom blifvit hos Justitie-ombudsmannen anmärkt, affordrat vederbörande redogörelse för auktionsbeloppet, samt under tiden, år 1836, hos Konungens befallningshafvande i länet anmält, att några teater-representationer ar 1833 icke i Lindesberg skola ägt rum, utan ock att borgmästaren af tealerföreståndaren Hall den 15 December 1839, på sätt ett handlingarne i målet bilagdt qvitto utvisade, emottagit afgifter för fem då redan gifna representationer med tillsammans 21 R:dr 32 sk. banko och samma år jemväl uppburit dylika afgifter för tvänne andra representationer med 8 R:dr 32 sk., eller tillsammans 30 R:dr 16 sk., men, det oaktadt, den 30 Oktober 1840 hos Konungens befallningshafvande i länet tillkännagifvit, att, under nästförutgångna året, några skådespel, hvarför dylika afgifter bort utgöras, icke i Lindesberg blifvit uppförda, 47 samt att borgmästaren, i strid med gällande författningar, intill år 1843 uteslutit alla ofvannämnda representationsafgifter utur den öfver uppbörden årligen afgifna räkenskapen och i annan ordning deröfver upprättat och af* gifvit särkild redogörelse; alltså och emedan borgmästaren sålunda till last folie, att han i embetets utöfning till Konungens befallningshafvande lemna! sanningslösa och missledande uppgifter angående oftanämnda represen tationsafgifter samt, genom mångårig försummelse att sådane afgifter utfordra,
vållat uppskof och hinder i redovisningen af allmänna medel, äfvensom alt han felat emot de föreskrifter angående sättet för uppbördens redovisning, som i gällande författningar voro meddelade; pröfvade, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, jemförd med Kongl, brefven den 10 December 1756 och den 12 November 1761, Kongl. Kammarrätten rättvist, det skulle borgmästaren Rubin, för uppenbar grof vårdslöshet och opålitlighet i embetets utöfning, under sex månaders tid vara förlustig sin i staden Lindesberg innehafvande borgmästaretjenst med åtföljande lönförmåner; och för* pligtades borgmästaren att, för hvad genom berörde hans försummelse i tjenstelös utöfning Kongl. Maj:t och kronan samt Kongl, teaterns pensionsinrättning frångått, vara ansvarig; i afseende hvarå, enär beloppet icke kunnat af advokatfiskals-embetet närmare uppgifvas eller med visshet bestämmas, samt då de för år 1839 till borgmästaren erlagda representations-afgifter under rättegången blifvit, i sammanhang med dylika afgifter för år 1840, redovisade, borgmästaren skulle ersätta hvad utaf belöpande afgifter för de af teaterföreslåndaren Mellblom år 1833 i Lindesberg gifna representalioner till Kongl. Majit och kronan samt Kongl, teaterns pensionsinrättning ännu kunde vara oguldet, likasom de för en utaf C. J. Blank, enligt hans vid hand* Hogarne i målet bilagde affisch, den 5 April 1838 i nämnde stad gifven så kallad scenisk aftonunderhållning bestämda enahanda afgifter.
Uti detta Kongl. Kammarrättens utslag har hos Kongl. Maj:t, genom underdåniga besvär, borgmästaren Rubin sökt ändring, eller ock alt af gunst och nåd varda, ifrån det honom ådömda ansvar befriad.
Beroende målet ännu på Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning. *) #)
Detta mål är numera afgjordt.
Sedan Konungens Högsta Domstol, på sätt dess protokoll för den 21 Oktober upplyser, vid målets föredragning i närvaro af Herrar Justitieråden Themptander, Stråle, Bredberg, Backman, Grefve Snoilsky, Grefve G. A. Sparre och Schmidt, funnit klaganden icke hafva anfört skäl, föranledande till ändring i Kammarrättens utslag, och ansett ej heller anledning förekomma att nåd för klaganden i Underdånighet tillstyrka, har Kongl.
Majit,Refter föregången 48
Hos mig hade förre kryddkramhandlare!! F. A.
Döling skriftligen klagat deröfver, att, sedan Öfverståthållare-embetet för polisärenden upptagit ett af förre kryddkramhandlaren Erik Levander emot Döling anmäldt mål, Herr polismästaren B. C. Bergman, som handlagt detta mål, uppå Levanders yrkande förklarat
Döling skyldig att träda i häkte, ehuru målet icke skall varit af den beskaffenhet, att Dölings häktande lagligen kunnat äga rum; öfver hvilken klagan Hr polismästaren, efter deraf erhållen del, inkommit med utlåtande, hvaremot Döling, enligt sin begäran fått afgifva skriftliga påminnelser och dervid ytterligare fullföljt sin klagan, som derefter förblifvit hvilande i afbidan på utgången af det lill Stockholms Kämnersrätt förvista målet.
Af liandlingarne inhämtades, huruledes hos Öfverståthållare-embetet för polisärenden den 27 Mars 1843 förre handlanden Levander, under uppgift, att Döling icke kunde i godo förmås att återlemna en af honom den 22
December 1842 emottagen skuldsedel å 1232 R:dr 35 sk. 7 rst. riksgäldssedlar eller uppfylla sitt löfte enligt hans utgifna förbindelse af samma dag, anhållit om kallelse å Döling, uti påstående, det honom måtte åläggas genast till Levander antingen återställa ofvannämnda skuldsedel eller fullgöra sin utgifna förbindelse samt betala ränta, jemte ersättning för rättegångskostnaden och för den skada, han genom sin uraktlåtenhet förorsakat.
I anledning häraf kallad, inställde sig
Döling nästpåföljde dagen den 28 Mars, då Levander företedde den åberopade, af Döling den 22 December 1842 utgifna handlingen, innehållande, ”att Döling emottagit en revers af C. W. Åvall å 1232 R:dr 35 sk. 7 rst. riksgäldssedel- och forbonde sig att derför lemna valuta inom trenne dagar i 270 buteljer likör, dem han skulle kontant försälja efter 1 R;dr 12 sk. riksgäldssedel’ buteljen, och hvilket skulle vara fullgjordt om en månad derefter och 50 buteljer deraf till då instundande Trettondedag jul;” förklarande Döling, som erkände sin förbindelse, att han till annan person lemnat den deri omnämnda revers.
Sedan ytterligare förhör i målet den 31 Mars samt den 1 och 5 April för sig gått, derunder Döling, jemte anförande af de omständigheter, som skola vållat hinder emot fullgörande af hans förbindelse, invändt, att målet icke tillhörde underdånig anmälan af klagandens nådansökning, genom utslag den 12 November, jemte utlåtande öfver anförda besvären i likhet med Högsta Domstolens beslut, förklarat
Sig ej finna anledning att klaganden den sökta nåden förunna.
Tillägg under tryckningen.
49 hörde Öfverståthållare-embetets handläggning, utan borde upptagas vid domstol, hvarest
Döling, som icke på bedrägligt sätt förskaffat sig denna kommission, skulle vara beredd att derför visa redo, men Levander deremot, enär redovisningen uteblifvit, och Dölings mening påtagligen vore att genom bedrägeri och svek, i likhet med hvad han förut gjort sig känd, förnärma Levanders rätt, yrkat Dölings inmanande i häkte, intill dess han rätt för sig gjort; förklarade Öfverståthållare-embetet, genom beslut sistnämnde dag, med kännedom deraf, att Döling ofta varit tilltalad för bedrägligt förhållande i handel och vandel samt derför äfven vid särskilda tillfällen blifvit häktad, Döling skyldig att genast träda i allmänt häkte; hvarefter Öfverståthållareembetet den 7 och 8 April fortsatte förhören och slutligen den 10 i samma månad, då Levander, lill säkerhet för hvars fordringsanspråk
Döling erbjudit andra hos honom vid häktandet anhållna skuldsedlar, ansett dessa icke innefatta den säkerhet, att Levander kunde bestämma sig för nedläggande af sin talan, hänvisade målet tili fullföljd vid Stockholms Kämnersrätt, med tillägg, att Döling borde i häkte afbida ransakning.
När målet sedermera den 27 i sistberörde månad hos Kämnersrätten förekom, dervid Levander fullföljde sitt hos Öfverståthållare-embetet anmälda påstående om
Dölings förpligtande att fullgöra hvad han, genom sin ifrågavarande förbindelse, sig åtagit, och Döling, jemte svaromål i hufvudsaken, yrkade, att han, som förmente sig icke hafva på något brottsligt sätt förfarit, mätte fran häktet lösgifvas, meddelade Kämnersrätten, sorn icke fann den emot Döling väckta talan så beskaffad, att han i och för detta mål borde i häkte hållas, förordnande derom, att han genast komme att till Öfverståthållare-embetet öfverlemnas, för att, i fall annat hinder icke mötte, ställas på fri fot.
Under fortsatt handläggning af målet den 11 derpåföljde
Maj, då parterna ti 11- städeskommo och, i anledning af Rättens uppmaning till dem att med hvarannan söka i godo bilägga saken, Levander yttrade, att, i händelse Döling, såsom han uppgifvit, i Öfverståthållare-embetet nedsatt tvänne skuldsedlar af andra personer, den ena å 200 R:dr R:gs och den andra å 83 R:dr 16 sk. banko, samt medgåfve, att Levander finge emottaga dessa skuldförbindelser, hvartill Döling äfven förmälte sig villig, Levander, som derigenom ansåge sig godtgjord för sin fordran hos Döling, ville nedlägga all vidare talan emot honom samt emedlertid begärde, att målets ytterligare företagande måtte tills vidare bero på Levanders anmälan, beslöt Kämnersrätten, alt vidare åtgärd med målet skulle hvila, intill dess begäran om dess fortsättande Just.-Ombudsman.
Emb.~Berätt. för åren i844 och 184$. *7 50 framställdes, dock att sådant borde ske inom samma års slut, emedan i annat fall målet komme att ur Rättens diarier bortregistreras.
Eller skedd anmälan örn målets fortsättning, voro parterne åter tillstädes den 23 December, af hvilka Levander, under förmälan, att den ena af de skuldsedlar, han af Döling fått emottaga, skulle befinnas utan allt värde, enär dess utgifvare vore omyndig, derföre yrkade, att Döling måtte åläggas alt sjelf indrifva den förskrifna summan eller af egna medel gälda densamma samt dessutom godtgöra Levanders besvär och kostnader; hvaremot Döling bestridde ersättningsanspråket, men yttrade sig beredvillig att betalning för den omförmälda skuldsedeln utsöka.
Och sedan Levander, på fråga, bestämdt förklarat sig i öfrigt icke hafva något ersättnings- eller ansvarspåstående att emot Döling framställa, stadnade Kämnersrätlen uti det för parterna äfven afsagda beslut, att, med afseende å Levanders sistberörda förklarande och då brottmålsansvar, enligt lag, icke heller kunde äga rum för Dölings underlåtenhet att inom bestämd tid fullgöra den af honom uthändigade förbindelsen, Rätten, jemte det Döling ifrån allt ansvar i målet frikändes, funne sig icke kunna med den af Levander väckta ersättningstalan, i den ordning målet til! domstolen inkommit, taga vidare befattning, utan ägde Levander att derom efter stämning utföra, orri lian trodde sig dertill befogad.
Herr polismästaren Bergman hade uti sitt utlåtande öfver klagoskriften, i anledning af Dölings uppgift, att han skall för brottsligt förfarande varit oantastad ända till dess han af t. f. polismästaren Hultberg blifvit, likasom nu, på förment olagligt sätt i häkte inmanad, åberopat och ådagalagt, huruledes Döling tillförne, uppå särskilda personers ansökningar, varit Lill Öfverståthållare-embetet inkallad, för att lemna redovisning för emottagna skuldebref å större och mindre summor, först år 1830 och sedermera år 1838 vid tvänne tillfällen, det sednare med den påföljd, att han arresterades, vidare år 1839, år 1840 tvänne gånger och slutligen år 1841, af hvilka ansökningsmål Irenne till domstols åtgärd remitterades, ett
Jemnades beroende på sökanden sjelf att sin talan vid domstol utföra och tvänne fö r föl lo genom parterna emellan träffad förlikning; äfvensom att Döling är vorden sakfälld och dömd, dels genom Kongl. Majlis utslag den 10 April 1839, för det han sökt utprångla och beläna tvänne med falsk borgen försedda reverser, att böta 3000
R:dr banko, elier i brist deraf undergå tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilken bestraffning han jemväl kort derpå utstått, dels genom Stockholms Kämnersrätts lagakraftvunna utslag den 2 Februari 51 1842, att, för oredligt förfarande såsom ombudsman, böta 1000 R:dr eller, vid bristande tillgång, straffas med tjuguåtlä dagars fängelse vid vatten oell bröd; hvarförutan, i afseende å bans lelnadsföt hållanden för öfrigt kunde tilläggas, alt lian skulle hafva fyra särskilda gånger lill sina borgenärer afslåll sin egendom och, enligt vedei börandes bevis, vore år 1842 taxerad för borgerlig rörelse till 20 R:dr, men att detta belopp och de öfriga honom påförda ulskylder till Kongl. Maj:t och Kronan blifvit, på grund af fattigdom, ur räkenskaperna afskrifna.
Anförande
Hr polismästaren vidare, att i 2 § af Kongl, förordningen den 29 Juni 1833, huru med försvarslösa personer förhållas bör, benämndes en person, hvilken på förenämnda sätt är vorden tilltalad, dömd och med högsta kroppsplikt afstraffad, för vanartad, en benämning, som torde för Döling vara den lindrigaste, när han, efter hvad allmänt kändt vore, större delen af sin lefnad hämtat sin bergning af det han bedrägligen kunnat åtkomma.
I afseende å så beskaffade personer tillkomme det Konungens befallningshafvande och polismyndigheterna alt förfoga, om och huruvida desse borde på fri fot vistas, särdeles då bedrägligt förhållande lades dem till lust.
Och som Döling, vid ifrågavarande tillfälle, ytterligare varit för dylika bedrägliga transaktioner angifven samt, i enlighet med målsägarens yrkande, förklarats skyldig att träda i häkte, ville Hr polismästaren hemställa, om han kunde anses hafva dervid förfarit så utan all laga anledning, att åtal derför borde äga rum.
Vid öfvervägande af detta allt med hvad mera förekommit, ansåg jag frågan, huru Hr polismästaren Bergmans öfverklagade förfarande borde betraktas, hufvudsakligen bero på beskaffenheten af det mål, som emot Döling hos Öfverståthållare-embetet anmältes.
Dervid förekom, att Levånders talan innefattade påstående om Dolings förpligtande i följd af sin skriftliga förbindelse, att antingen återställa den deri omnämnde skuldsedel, eller ock fullgöra förbindelsen samt betala ränta, jemte ersättning för den genom hans uraktlåtenhet vållade kostnad och skada.
Under målets vidare handläggning och sedan
Döling erkänt sin förbindelse samt i öfrigt med svar bemött Levanders påstående, men tillika invändt, att målet icke skulle tillhöra Öfverståthållare-embetet, utan borde vid domstol upplagas, anförde väl Levander, såsom anledning för sitt yrkande om Dolings inmanande i häkte, att dennes mening påtagligen vore att genom bedrägeri och svek förnärma Levanders rätt; men Levander uppgaf icke, huruledes detta förmenta bedrägeri eller svek skulle af
Döling utföras, än mindre att sådant skett, hvarföre hans häktande yrkades icke o vilkorlig t, utan till dess han rätt för sig gjort.
Vid 52 dessa förhållanden och sorn slamning eller käromål vore grunden för rättegång, synles del efter min lanka otvifvelaktig!, att Levanders emot Döling anmälda talan, för sig betraktad, var af tvistemåls egenskap och destomindre kunde, genom Dölings genmäle, förändras till den af brottmål, som han icke förnekade sin förbindelse eller undandrog sig dess fullgörande, ehuru i sednare afseendel framställdes flera erinringar, de der likväl ostridigt hade bort pröfvas, innan de kunde förkastas; hvilken pröfning åter, att sluta af hvad Öfverståthållare-embetets protokoll innehölle, alldeles åsidosattes.
Då nu målet, i följd af dess omförmälda egenskap, rätteligen icke tillhört Öfverståthållare-embetet för polisärenden, samt detta embetes ytterligare befattning dermed således saknat stöd af lag, kunde fördenskull den omständigheten, att
Levander under målets fortgång antydt (icke bestämdt angifvit)
Dölings transaktion såsom bedräglig, lika litet som kännedomen derom, alt Döling ofta skall varit tilltalad för bedrägligt förhållande i handel och vandel samt derför äfven vid särskilda tillfällen blifvit häktad, innefatta laga anledning för Öfverståthållare-embetet att, vid ifrågavarande tillfälle, förklara honom skyldig alt i häkte träda; ett beslut, som ej heller i någon mån rättfärdigades, hvarken genom hvad hos Öfverståthållare-embetet vid de fortsatta förhören förefallit, utmärkande fastmera den vanliga gången af en redovisningstvist, hvilken finge bero på käranden att fullfölja eller nedlägga, eller genom målets hos domstolen erhållna lagenliga utveckling och slut, ådagaläggande till öfverflöd dess rätta egenskap af tvistemål, deri brottmålsansvar lagligen ej kunde äga rum, och visande derjemte vådan att göra afseende å en i sjelfva verket obestämd angifvelse, hvilken käranden sedermera icke ville eller med fog kunde vidare förklara.
Genom denna utredning af frågan, som bekräftade, att den sak, hvari Döling blifvit hos Öfverståthållare-embetet hörd, icke i något hänseende kunde räknas ibland dem, der svaranden eller den lilltalade lagligen finge i häkte manas, voro ock de lill styrko för Öfverståthållare-embetets beslut uppgifna grunder, i hvad de angingo sjelfva saken, fullkomligen vederlagda; hvaraf följde, att ej mindre samma beslut, än Öfverståthållare-embetets, när förhören slutades, meddelade förklarande, att Döling borde i häktet afbida företagande af den till Kämnersrätten förvisade ransakningen, måste finnas uppenbarligen lagstridiga, så vida icke detta omdöme kunde mildras genom andra härvid förekommande omständigheter.
Hr polismästaren Bergmans andragande i sistnämnde syftning borde derföre äfven närmare skärskådas.
Vid Hr polismästarens uppgift om de flera tillförne hos Öfverståthållare - 53 embetet emol
Döling anmälda mål, rörande yrkad redovisning för emottagna skuldebref, kunde då med skäl den erinran äga rum, alt beskaffenheten och utgången af dessa mål, så vidt derför vore redovisadt, icke rättfärdigade
Öfverslåthållare-embetets befogenhet att med dem taga befattning, och att således Öfverstålhållare-embetet deraf icke bort hämta någon anledning att det nu ifrågavarande upplaga.
Hr polismästaren i öfrigt anfört, dels om tvänne särskildt uppgifna, och lill deras beskaffenhet här ofvan beskrifna mål, deri Döling blifvit till böter fälld och, vid bristande tillgång dertill, kroppsplikt honom ålagd, dels om Dölings fyra särskilda gånger anhängiggjorda konkurser, dels ock om hans närvarande faltigdoms-tillstånd, lemnade väl tillförlitliga och till äfventyrs för andra nyttiga upplysningar om
Dölings framfarna lefnad, motsägande hans egna uppgifter derom i klagoskriften; men den slutföljd, Hr polismästaren af detta anförande velat draga, att nemligen en person, under dylika förhållanden, borde anses vanartad i den mening, 2 § af Kongl.
Förordningen den 29 Juni 1833 utmärkte, måste efter min tanka destohellre sakna all grund, som åberopade stadgandet, deri omtalades person dömd och straffad för bedrägligt eller ärerörigt förhållande, eller tjufnad och andra gröfre brott, icke afsåge sådana gerningar, hvilka kunde med böter försonas och ej medförde förlust af rättigheten att tillhöra borgerskapet; en rättighet, hvarvid, efter hvad upplyst blifvit, Döling ännu var bibehållen, oansedt de flera åtal, för hvilka han varit blottställd, ocli de domar, som öfver honom blifvit lalida Häraf och enär ingen torrle vilja påstå, att blott fattigdom utmärkte vanart, visade sig äfven, att ej mindre Hr polismästarens ifrån en oriktig lagtolkning härledda erinran om Konungens befallningsbafvandes och polismyndigheternas makt att afgöra, om vanartiga personer finge vistas på fri fot eller icke, än Hr polismästarens bedömande af Dölings fordna lefnad måste för närvarande fall befinnas utan vigt och tillämpning.
Då sålunda de särskilda af Hr polismästaren Bergman anförda omständigheter lagligen icke kunnat hafva någon inflytelse å behandlingen af ifrågavarande sak, med hvilken Öfverslåthåliare-embelet rätteligen ej ägt att sig befatta, och samma omständigheter ej heller inneburit giltig anledning att beröfva
Döling personlig frihet, q vars tori, utan förändring, den anmärkta lagstridigheten af Öfverståthållare-embetels förfarande att inmana
Döling i häkte och låta honom derstädes förblifva.
Ett sådant förfarande, om än tillkommet af orätt fattadt förstånd om lagen och dess föreskrifter samt utförd t af missledt nit i embelets utöfning, innebar likväl en lagöfverträdelse O 7 O 54 af den eftertänklig» ari, all den icke borde utan beifran lemnäs.
Jag fann inig alltså föranlåten att fullfölja hvad sålunda anmärkt blifvit, och, jemte skrifvelse härom af den 12 Februari 1844, öfverlemna handlingarne i delta mål till advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt, för att inför Kongl. Hofrätten emot Hr polismästaren Bergman anställa och utföra den talan, lag och sakens beskaffenhet påkallade, dervid tillfälle borde beredas
Döling, att blifva hörd och anmäla det ersättningspåstående, hvartill han kunde finna sig befogad.
Sedan advokatfiskals-embetet, till följd häraf, inför Kongl. Hofrätten anställt sin talan emot Hr polismästaren Bergman och dervid, på ofvan antydda grunder, yrkat, att Hr polismästaren, för Öfverslåthåliare-embelets omförmälda lagstridiga förordnanden, måtte, med stöd af 9 kap. 5 § Utsökningsbalken jemförd med 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömas att böta trehundra daler silfvermynt med etthundra riksdaler banko, äfvensom förpliglas att icke allenast godtgöra
Döling för det lidande, honom, pä sätt berördt är, tillskyndats, ulan ock, jemlikt stadgandet i Kongl, brefvet den 11 December 1766, ersätla Kongl. Maj:t och kronan kostnaden för Dölings underhåll i häktet den tid han, såsom nämndt är, derstädes förvarats, har ej mindre Hr polismästaren Bergman med ytterligare förklaring inkommit, än äfven
Döling ägt tillfälle att ersättningsanspråk anmäla; hvarefter Kongl. Hofrätten, genom utslag den 11 Juli 1845, sig yttrat, att som upplyst och medgifvet vore, alt sedan förre kryddkramhandlanden Levander hos Öfverståthållare-embelet för polisärenden anmält, alt förre handlanden Döling den 22 December 1842 fått af Levander emottaga en skuldsedel å 1232 R:dr 35 sk. 7 rst.
Riksgäldssedlar, emot skriftlig förbindelse att inom tvä dagar tillhandahålla Levander 270 buteljer likör såsom valuta för skuldsedeln, och samma likör till uppgifvet pris för Levanders räkning inom viss tid i Januari 1843 försälja, men ej kunde i godo förmås att återställa skuldsedeln eller sin berörda förbindelse fullgöra, samt i anseende härtill icke allenast yrkat, alt