Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen torde böra anmärkas, att saken rörer icke allenast den enskilda tjenstemannens rätt, utan möjligon hela Svenska presterskapets, ifall de 22f tunnor Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 44. 77 kronotionde i fast mål, som för närvarande rätteligen tillkomma Pastor i Botkyrka ock Salem, vid blifvande ledighet anses böra öfverflyttas och användas vid den föreskrifna allmänna regleringen af presterskapets löner.
Stockholm den 19 November 1862. N. O. Wennerström.
Mjo 44.
Af Doktor J. A. Säve:
Om nödiga förändringar i 1859 års Läroverksstadgas låsordning och strafflagar.
Ibland föremål, som förtjena den största uppmärksamhet och den sorgfälli gaste pröfning äro de tid efter annan gifna föreskrifterna och vidtagna anorduingarne i afseende på de allmänna elementar-läroverken.
Ty skulle brister deri förekomma, som menligt inverkade på undervisningens gång, eller sedernas vård, eller själsförmögcnheternas harmoniska utveckling, så borde de ju med första undanrödjas.
Stadgan för rikets allmänna elementar-läroverk af den 29 Januari 1859 innehåller så många förbättringar i den nådiga Stadgan af år 1856, särdeles genom de många dispensernas borttagande, att man ej kan vara annat än tacksam för förändringen.
Men fullkomlighet är dermed så litet vunnen, som man i allmänhet kan vänta den af något annat menniskoverk.
Redan i afseende på lärosättet måste man anmärka icke såsom en fullkomlighet, utan såsom en kännbar brist, att äfven i skolans lägre klasser så mycken tid behöfver användas för hemläsning, samt att öfverläsningen icke kan bedrifvas utan så mycken och dyrt påkostad privat handledning.
Stockholms nya elementarskolas erfarenhet, att så många hemlexor ej behöfvas, om läraren gör sig mödan att sjelf förbereda lexorna på lärorummet, och de till en del der också öfverlåsas, bade dock kunnat tjena till föresyn.
En annan omständighet, som förtjenar beaktande och tilläfventyrs rättelse, är att alltför många divergerande läroämnen blifvit hopade ofta i en och samma lägre klass, till ej ringa svårighet för det unga sinnet, att sig dem tillegna.
Äntligen torde väl ock böra anmärkas, huru i skygd af den förnyade skollagen ordningen upprätthålles och disciplinen handhafves.
En sådan oformlighet, som att en skolans Rektor för att stilla oväsendet inom en viss klass, rusar in i klassen och utan föregående ransakning slår till höger och venster i gosshopen, nästan utan urskiljning och utan hejd, vore väl otänkbar, om icke skolstadgan sjelf i de föreskrifter, som gälla skoltukten och straffgraderna vore alltför obestämd.
Med ett ord sagdt, anledningar saknas visst icke, att underkasta 1859 års nådiga Skolstadga en allmännare granskning.
Någon genomgripande förändring ville jag dock ej tillstyrka.
Den gällande Stadgan är, såsom bekant är, helt ny och torde sålunda behöfva någon tid att ännu pröfvas.
Ty täta omstöpningar äro hvarken 78 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
A:o 44. för lärare eller lärjungar nyttiga.
Deremot bör man ej heller uppskjuta enstaka, mindre förändringar, genom hvilka det hela ej rubbas, utan förbättras.
Jag tilllåter mig derföre, att efter den erfarenhet, som redan vunnits, förslå följande jemkningar. l:o I afseende på läsordningen.
Det nästan från alla håll öfverklagade förhållande, att läroverksstadgan påbjuder ett skadligt mångläseri i några af läroverkets lägre klasser, synes ej kunna mildras på ett enklare sätt, och med mindre rubbning af Stadgan i öfrigt än genom följande förslag, det jag i samråd med lärarne vid ett femklassigt läroverk efter noggrann pröfning uppställt, och här vågar föreslå, nemligen: 1.
Skjut upp grekiskan till femte klassen, för dem som läsa klassiska språk.
Talrika röster höja sig redan för den åsigten, att grekiska språket ej mer må blifva obligatoriskt läroämne för alla dem som läsa latin.
Jag yrkar blott ett uppskof dermed.
Flera vigtiga skäl tala derför.
Derigenom vinnes a) säkrare underbyggnad i latinet, som får läsas ett år längre, innan grekiskan begynnes, hvilken kan återfå sina förlorade timmar i nästföljande klasser, b) någon minskning i dispenstimmarne under hvilka det, åtminstone med de vid ett femklassigt läroverk tillgängliga lärokrafter, är omöjligt att uppehålla undervisningen, utan att till stor skada för densamma sammanslå särskilda klasser*); c) ökad tid för flere läroämnen (isynnerhet tyskan, botaniken och zoologien), åt hvilka för närvarande, just i fjerde klassen allt för kort tid blifvit anslagen.
Läroverksstadgans bilaga litt.
A 1, föröfrigt oförändrad, komme att i fjerde och följande klassers kolumner rättas sålunda, som åtföljande bilaga utvisar: (de inom parentes stående siffrorna utmärka det nu påbjudna antal lärotimmar för hvarje ämne). 2.
Skjut upp engelskan till femte klassen, för dem, som icke läsa klassiska språk.
Skälen derför äro följande: a) Ett års läsning af tyskan är alltför litet för vinnande af den mognad, utan hvilken läsningen af flere främmande språk är mera till skada, än till gagn för realisternas språkbildning; tiden i tredje och fjerde klasserna användes bättre till förökning af lärotimmarne i tyska, naturvetenskap m. m. b) engelska språket är så mycket lättare än det franska, att det väl bör medhinnas, äfven om det inträder sednare ibland läroämnena.
Någon timme mer kan det ock erhålla i hvar och en af de närmast följande klasserna.
Läroverksstadgans bilaga litt, B 1, för öfrigt oförändrad, komme, på grund af förslagen N:o 1 och 2, att i 3:dje till och med 6:te klassens kolumner undergå de små förändringar, som motionärens bilaga innehåller. 3.
(Jppskjut läsningen af botanik till tredje klassen.
Skälen äro följande: a) Det är omöjligt, att fysiska geografien kan uti första och andra klasserna grundligt genomgås och afslutas, om man icke under begge åren får uteslutande härtill egna de två åt “naturvetenskap“ anslagne timmar, b) då botanikens studium först börjas, är det alldeles för litet, att derpå använda 1 timme, utan må man då hellre dröja ett år för att åtminstone få begynna med 2 timmar i veckan. e) derigenom undvikes också den ändamålsvidrighet, man kunde nästan säga bak - *) I Mariestad läser för närvarande
Bektor fern timmar mer än läroverksstadgan föreskrifver; men skadliga sammanslagningar kunna ändock ej fullkomligt undvikas.
79 vändhet, att, enligt nu gällande Skolstadga, botanikens studium börjas redan i andra klassen med beskrifning och undersökning af ett visst antal vexter, innan skolungdomen ännu hunnit inhemta elementerna af växtorganologien, hvilket först förekommer i 3:dje klassen
I allmänhet instämmer jag i hvad en kompetent domare, Herr Professor Arrhenius om undervisningen i botanik vid elementar-läroverken yttrat, nemligen: att den nu börjas icke blott tidigare, än förut varit händelsen, utan äfven “tidigare än man ens kan hoppas att med önskvärd framgång kunna åt ungdomen meddela denna undervisning samt att det skulle varit vida förmånligare, om den blifvit framskjuten ända till femte klassen, och sedan fått fortsättas genom skolans alla återstående högre klasser, och ej, såsom nu anbefallts, skall afbrytas och bortläggas de två sista skolåren, då med den mera mognade åldern det mesta och väsendtligaste bort kunna inhemtas.“
För att likväl botanikens studium ej skall förlora de nu i andra klassen anvisade timmarne, hafva vi tillagt detta läroämne en timma mera både i 3:dje och 4:de klassen.
De mindre förändringar i läroverksstadgans bilagor litt.
A 2 och litt.
B 2, hvilka af ofvanstående 3 förslager blifva en följd, säga sig snart sagdt sjelfva. 2.
I afseende på skoltukten.
En ganska vigtig omständighet såväl för undervisningens jemna gång, som för sedebildningen är naturligtvis det sätt, hvarpå skoltukten upprätthålles.
Lärarne böra derföre hafva magt att göra skolans föreskrifter gällande, om så fordras, genom nödiga straffmedel.
Men lika angeläget är, att godtycklighet, våld, orättvisa, hetsighet och otidigt beskymfande härifrån aflägsnas.
Bäst är utan tvifvel, om skollagen sjelf utstakar den väg, hvarpå läraren vid någon lärjunges fortsatta förbrytelser har att framgå.
Läroverksstadgan upptager i 52 § trenne bestraffningsgrader och låter straffen verkställas l:o omedelbart af läraren, 2:o af Rektor eller enligt hans beslut och 3:o efter Kollegii dom.
Men vid uppräknande af sjelfva straffgradationerna i 53 § visar sigen märkbar både ofullständighet och obestämdhet.
Såsom lindrigaste bestraffningsgraden näinnes rätteligen varning och tilltal.
Men genast derpå, utan någon gjord anmärkning i lärjungens anmärkningsbok följer vid fortsatt felaktighet, “nedflyttning under medlärjungar, förvisning från lärorummet, eller med Rektors begifvande annan till framkallande af den felandes ånger och blygsel lämplig näpst.“
Jag vill ej uppehålla mig vid det olämpliga straffet: “nedflyttning under medlärjungar" för moraliska felsteg eller oordningar, i hvilka kamraterna måhända hemligen deltagit.
Men hvad menas med det obestämda: “annan till framkallande af den felandes ånger och blygsel lämplig näpst?
Är det lemnadt åt hvarje lärares uppfinningsförmåga för tillfället?
Eller är det här han får tillgripa det bekanta spanskröret eller käppen?
Det är sannt, det står här: “efter Rektors begifvande."
Men om Rektor sjelf är mycket begifven på att gifva stryk — somliga menniskor hafva derför en verklig passion, — hade det ej varit skäl, att medjärarne hördes innan verkställigheten?
Dock, läroverksstadgan upptager såsom särskildt straff, “när lärjunge må, efter af Rektor gifven varning för påföljden i händelse af ny förseelse, med lindrigare kroppsaga bestraffas."
Men äfven detta verkställes ju omedelbart af Rektor under eller tillika med varningen, utan att de öfriga lärarne blifvit hörda öfver lärjungens öfriga förhållande.
Till hvilka öfverilningar kan ej detta gifva anledning 80 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 44. under en för disciplinens upprätthållande nitisk, men tillika hetsig skolans styresman?
Finnes då intet annat medel att gradvis tygla en lärjunges fortsatta okynne och sjelfsvåld?
Höx^om då en upplyst och tillika för skolans ordning nitisk Skoldirektörs m. m., General-Majoren Hazelii yttrande om nya elementarskolan den 15 Juni 1860: “Skoltukten har denna skola lyckats upprätthålla (för såvidt fråga är om egentliga disciplinära åtgöranden) genom tvänne helt enkla medel, nemligen att hvarje gosse eger en bok, der läraren antecknar anmärkningar vid hans seder eller hans flit, samt att kroppslig aga endast användes efter erhållen iörst enskild och sedan inför skolan skedd offentlig varning, samt slutligen nedflyttning till straffklass.
Dessa tvänne till utseendet så ringa, men på kännedom om menniskohjertat grundade medel, använde af denna skola sedan dess forsta dag, har erfarenheten visat vara så verksamma, att med all stränghet hos lärarne aga sällan behöft användas och ännu mindre de sednare åren än förut; att varning för straffklass eller nedflyttning deri ofta varit nog att hejda okynnet, utan att någon aga behöft följa; ja stundom åratal förflutit utan att ens någon nedflyttning behöft ske.
Detta så -.om den omständigheten, att anmärkningar vanligast förekomma för de lägre klasserna virar bestraffningssättets uppfostrande kraf t. “
Jag får derföre och i närmaste öfverensstämmelse med det bestraffningssätt, som vid Stockholms nya elementarskola redan länge blifvit följdt, föreslå följande förändrade ordalydelse af nu gällande Läroverkstadgas 52 och 53 §§. § 52.
Hvarje lärjunge skall hafva sin anmärkningsbok, i hvilken lärarne för hvar dag anteckna, huruvida lärjungen skolan bevistat eller icke samt, om något mot hans uppförande och flit varit, att erinra.
Denna bok skall lärjunge en gång i veckan eller minst en gång i månaden uppvisa för föräldrar och vårdare, hvilka deruti, till intyg att sådant skett, sitt namn med datum hvarje gång inskrifva. § 53.
Anmärkningarne göras efter föregående varning och i tre gradationer med siffrorna 1, 2 och 3 efter felens beskaffenhet.
Om anmärkningarne blifva flere eller af svårare art, så gifves på grund af Lärare-kollegii beslut af skolans Rektor först enskild och sedan offentlig varning inför hela skolan, hvilka båda varningar hvar för sig antecknas i lärjungens anmärkningsbok.
Fortfar lärjunge att vara lat eller vanartig nedflyttas han efter Kollegii dom i s. k. straffklass, hvilket verkställes af Rektor på det sätt, att lärjungen vid tillfällen, då alla lärjungarne äro församlade, tillsäges att intaga en särskild plats och underrättas om påföljden, att, om han ej förbättrar sitt uppförande, kunua få undergå verklig aga.
Återuppflyttning ur sådan klass beror på lärarnes pröfning, huruvida bättring skett, dock ej förr än efter fjorton dagars förlopp.
Närmaste straffgraden är verklig aga, verkställd af Rektor, eller också af den lärare, inför hvilken förbrytelsen skett, men i Rektors närvaro.
Lärjunge, som ej heller härigenom låter sig rätta, varde på sätt sista mom.
53 § Läroverksstadgan föreskrifver, från läroverket skiljd.
Lärjungen Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 44. 81 Lärjungen kan ock, i händelse af gröfre förseelse, utan att sig i strykklass befinna, af Lärare-kollegium från skolan skiljas, dock att sådan dom alltid Ephori pröfning underställes, såsom i 54 § Läroverks-stadgan bestämmes.®
Fördelarne af detta bestraffningssätt äro, att genom anmärkniugs-böckernas uppvisande för vederbörande föräldrar eller målsmän hemmets vård ställes i förbindelse med skolans, att ingen allvarligare bestraffning katt verkställas utan föregående varning och Kollegii dom, samt att genom dessa varningsgrader verklig aga ytterst sällan behöfver användas.
Något måste väl äfven göras, för att hädanefter helt och hållet undanrödja de nu lyckligtvis mera sällsynta, men likväl helt nyligen öfverklagade utbrotten såväl af groft sjelfsvåld hos lärjungarne,. som af godtycklig stränghet och råaste öfvervåld från läraren, hvilka utgjort ett verkligt sorgeämne och en vanära för våra elementar-läroverk.
Öfvertygad, som jag är, att de icke utan skäl öfverklagade bristerna i den nu gällande Läroverks-stadgans såväl undervisningsplan, som strafflagar, enklast och med minsta rubbning af den nådiga Stadgan i öfrigt låta sig afhjelpa på det sätt, som här blifvit föreslaget, vågar jag anhålla, att Rikets Ständer ville gifva förslageu i allmänhet sitt bifall och i underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit begära, att deremot svarande ändringarne måtte på lämpligt sätt blifva i den nådiga Läroverks-stadgan införda.
Slutligon anhåller jag om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott, Stockholm den 19 November 1862.
J. A. Säve. Bih. till It.
Prot. 1862 & 1863, 11 Sami. 2 A/d. 11 82 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
I' nderrisni ugspIan för dem, som läsa klassiska språk.
Antal undervisnings timmar i veckan i hvarje läroämne.
Läroämnen.
II klaas. lil klass.
IV klass. v klass.
VI klass.
VII klass. 1 afd. 2 afd. 1 afd. 2 afd.
Kristendom 6 5 3 3 (3) 2 2 2 2 2 Modersmålet 8 4 2 (2) 3 2 2 2 2 2 !
Latin — — 10 (8) 10 (8)7 (8) 7 (8)7 7 7 i Grekiska — — — (6) (5) 7 (6)7 (6) 7 D 5 Hebreiska — •— — — — — — — Tyska — 6 4 (2) 4 2 1 1 — — Franska — — — — 3 4 4 0 3 Engelska — — — — — — — — — Mathematik 8 5 4 5 1 4 4 4 4 Naturvetenskap 2 2 (2) 3 (2) 3 2 2 2 2 2 Historia och Geografi. . . a 5 (5) 4 4 3 3 3 3 3 Filosofisk propEedeutik . . 2 Välskrifning och Teckning 3 3 2 — — — — — — Summa 30 30 32 32 32 32 32 30 30 Bil.
B 1. liidervisniiigsplait för dem, som icke läsa klassiska språk.
Antal undervisningstimmar i hvarje vecka för olika läroämnen.
II klass. m i IV V klass.
' VII klass.
Klass. jKiass. 1 afd. i 2 afd. j 1 afd. |2 afd.:
Kristendom 0 5 i 3 3 3 2 2 2 2 ’ Modersmålet 8 4 4 3 3 3 3 3 3 Tyska 0 (5)6 (3) (3)4 (3) 3 2 2 2 Engelska (3)4 4 (2)3 5 (2)3 5 3 3 Franska 5 5 Mathematik 8 5 (7)8 (3)4 5 8 (7) 6 Nat.-hist.2 Fysik 2 4 6 0 6 0 Naturvetenskap 2 2 (3)4 (4)5 1 1 Historia och Geografi 3 5 3 Kemi 2 (4)3 3 2 <4i 3 2 Kemilq Min. (ö 4 2 3 4 Filosofisk propasdeutik 2 2 i Välskrifning och Teckning , . 3 3 2 2 2 2 2 2 2 Summa 30 | 30 32 321 32 32 32 32 32 | Obs.
De i parentes satta siffrorna utmärka timmarna i Läroverks-stadgan.
N:o 45. 83 M:o 45.
Af Kontraktsprosten J. Janzon:
Om rättighet till skatteköp aj Wisingsö skolegods.
Det är en sanning, sorn bekräftas af hvarje menniskas erfarenhet, att om hennes håg till verksamhet rätt skall lifvas och hennes anlag fullt utvecklas, måste hon veta och hafva sig försäkradt, att frukten af hennes svett och möda kommer henne sjelf till nytta.
Härmed får hon en morgondag att lefva för.
Skall ett hem blifva rätt endrägtigt i kärlek, flit och förnöjsamhet, måste hvarje dess medlem veta, att hvarje barr han drager till den gemensamma stacken äfven blir ett skydd, en vinst för honom efter hans anpart.
Yet han åter att icke så sker, utan att han en gång skall blifva utdrifven såsom en Ismael, hvem kan undra om han är mindre flitig, mindre angelägen att odla en jord, der han lagligen icke kan hoppas lika arf och om han afundas det syskon, som får stanna hemma, blifva bofast, när han sjelf, såsom vore han oäkta, blir husvill.
En lag, som så gynnar det ena barnet på det andras bekostnad, är icke rättvis, och hvad som icke är rättvist, kan icke för ett samhälle vara gagneligt.
Af sådan orättvis lag tryckes en stor del af Sveriges allmoge, nemligen alla de, som bruka kronohemman med åborätt för äldsta sonen efter fadern.
Der frihet att köpa hemmanet till kronoskatte är lemnad, har åboen icke skälig anledning till klagan; men denna rättighet, ehuru tillåten åboer å andra till fromma stiftelser anslagna kronohemman, är förnekad åboer på Wisingsö skolegodshemman.
Dessa hemman, 40j mantal, skänktes af Riks-drotset Grefve Pehr Brahe och hans Hauptman Julius Lantzenfelt, mellan åren 1640 och 1660, till Wisingsö skola och äro belägna i Jönköpings, Kronobergs, Skaraborgs och Linköpings län.
De reducerades af Konung Carl XI 1681, men skänktes år 1693 af högstdensamme åter till Wisingsö skola, hvarest lärarne af nämnde hemmansräntor dragit sina löner.
Sedan Wisingsö skola länge varit i ett aftynande tillstånd, hvartill platsens isolerade, vissa tider på året nära otillgängliga läge, ansågs bidraga; så indrogs nämnda skola år 1811 och dess inkomster dels reserverades för en särskild fond under Wexiö Konsistorii förvaltning, som granskas af Kongl. Kammar-rätten, dels användes till utvidgande af Jönköpings skola.
Yid 1812 års riksdag väckte Fullmägtigen från Norra och Södra Wedbo härader motion om rätt till skatteköp för åbo på skolegodshemman, hvilken motion, tillstyrkt af Rikets Ständer, Landshöfdingeembete och Kammar-kollegium, blef afslagen genom blott Wexiö Konsistorii reservation, hvilken hvilade på skäl, att berörde skolehemman skolat af ålder hafva varit af frälsenatur.
Men ehuru samtlige skolegods-hemmanen, med undantag af 2:ne, nemligen 1 mantal Gräshult Pukaregård och 1 mantal Mörby, hvilka ansågos från fordom varit frälse, förklarades i Konungabrefvet af den 12 November 1819 för kronohemman, afslogs dock skatteköpsrättigheten för deras åboer.
Det är svårt att inse hvarför en rättighet, medgifven åt deras vederlikar, förnekas desse.
Sjelf boende i en församling der många skolegods-hemman äro be - 84 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 46. lägna, har jag på nära håll sett de förluster, så väl för Staten som den enskildo, de tvister och det trassel, hvilka äro en följd af detta förbud, och vågar derför, så väl på anmodan af flere åboer på skolegods-hemman, men synnerligen föranledd af anförde skäl, hvilka kunna sammandragas i följande punkter: l:o att Staten kunde draga årlig ränta af skatteköps-skillingen; 2:o att
Skolegodsfogde-tjensten kunde indragas vid innehafvarens afgång och arrendet af hans boställen, ett halft mantal Wettersmålen och ett halft mantal Stenkilstorp, jemte öfriga löneförmåner tillfalla Staten och tillsynen öfver hemmanens häfd åläggas kronobetjeningen; 3:o att hemmanen blefve i allmänhet bättre käfdade; 4:o att rättvis fördelning af arf efter föräldrar, sorn innehaft skolegods-hemman, måtte möjliggöras; 5:o att en mängd tvister och rättegångar om åborätt emellan slägtingar måtte undvikas, på dessa grunder och för att vinna dessa fördelar, jag vördsamt föreslå: det Rikets Ständer måtte tillstyrka, det åbo, med stadgad åborätt å Wisingsö skolegods-hemman, måtte tillåtas att, på för sådana köp vanliga vilkor, till skatte köpa sitt inuehafvaude hemman.
Om remiss till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet ankålles vördsamt.
Stockholm den 19 November 1862. J. Janzon.
N:» 4«.
Af Kongl. Hofpredikanten P.
Lithner:
Angående lönejörhöjning Jer Lärare vid elementar-låroverJcen.
Bland föremålen för Rikets Ständers synnerliga välvilja och frikostighet har utan tvifvel olementar-läroverken under de sistlörflutna riksdagarne intagit ett af de främffa rummen.
Bestämda och efter viss tjenstetid stigande löner hafva blifvit lärarne med betydlig uppoffring från Statens sida beviljade.
Det torde derföre anses obefogadt och förmätet att nu åter och det så nyligen efter fastställandet af nu gällande lönestat yppa nya eller vidsträcktare anspråk.
Men då det likväl med det tacksammaste erkännande af det myckna som redan är gjordt, icke vid ett närmare skärskådande af förhållandena låter sig förnekas, att Elementarläraren, oaktadt de stora fordringar, som göras både på hans studier och hans arbete, icke kan vid slutet af sin mödosamma bana emotse sådana bergningsvilkor, sorn med de rådande tidsförhållanden och lefnadskostnader tillförsäkra honom en från näringsbekymmer fri ålderdom, har jag icke dragit i betänkande att genom en framställning göra Lärareklassens önskningar för Ständerna bekanta.
N:o 46. 85
Vid en jemförelse mellan det högsta lönebelopp, hvartill Adjunkt eller Kollega efter 15 års trägen tjenst kan uppstiga och de löner sorn på andra embetsbanor i vanligaste fall utan synnerliga anspråk på omfattande studier, särdeles framstående kapacitet eller särdeles träget arbete kunna ernås, finner man, att då Läroverks-adjunkten är dömd att för all tid stanna vid 2,500 R:dr R:mt, Landtstats-tjenstemännen t. ex. äro tillförsäkrade högre förmåner, oaktadt de icke behöft, att såsom den hvilken vid universitetet bereder sig för inträde vid läroverket, i och för en längre studiikurs antingen uppoffra någon del af möjligen egande arf, eller, hvad värre är och oftare händer, råka i skuld.
Tager man härjemte äfven i betraktande vigten af det arbete, som den ene eller andre i samhällets tjenst nedlägger, så torde visserligen ingen linnas böjd att skatta Elementarlärarens lägre än någon annans — åt honom är i vård lemnadt det dyrbaraste fosterlandet eger — dess barn.
Doras undervisning och första offentliga uppfostran — kommande generationers första bildning, bero på honom i icke ringa del.
Det kan icke annat än vara både rätt och rådligt att samhället, så vidt på det ankommer, tillser att denne dess tjenare må göra sitt kall med fröjd och icke med suckan.
Man kan visserligen emot ett ytterligare tillgodoseende af Elementarlärarnes vilkor invända, att de redan äro bättre tillgodosedda än de fleste andra embetsmäns derutinnan, att de genast vid inträdet i tjenstgöring vanligen erhålla lön motsvarande lägsta lönebeloppet på andra banor, der vanligen flere år åtgå under extra-ordiuarie-tjenstgöring innan första lönegraden kan ernås — samt att
Skolläraren alltid efter hvarje 5-års-period har sin lönetillökning säker, då deremot den civile embetsmannens befordran kan vara oviss.
Emot den bevisning som skulle ligga i denna invändning talar likväl den erfarenheten att lärareplatserna ofta, af brist på sökande, icke kunna besättas med kompetente män, utan efter flere utsatta ansökningsterminers utgång måste med sökt dispens öfverlemnas åt ograderade studenter — ja ibland äfven åt personer, som icke ens aflagt studentexamen.
Man besinne derjemte äfven att de tillfällen till så kallad biförtjenst och till tvänne tjensters förenande, som finnes för den yngre civile embets mannen, i de aldra flesta fall äro
Elementarlärarne i följd både af deras arbetes beskaffenhet och af deras vistande i landsorts-städerna betagne likasom ock hoppet att genom någon befordran kunna uppnå förmåner som möjliggöra en amortering af skulder, hvilka från universitets- och vikarie-tiden ännu hänga efter, såvida han icke antingen dömer sig till ensamhet för lifvet eller ock öfvergifver läroverket och söker befordran inom kyrkan, hvartill numera knappt någon synes benägen.