Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bränvin och sprit af vindrufvor äro vid införandet till Sverige påförda en så kallad surtaxe af endast 15 öre per kanna för 50 procent sprithalt, och som det är kändt att hvitbetsbränvin, tillsatt med extrakt af vindrufvor, går i handel uti Frankrike såsom varande bränvin af vindrufvor, år stor fara för handen att denna vara, som under vanliga förhållanden kan tillverkas för betydligt lägre pris än vårt svenska bränvin, kommer att i så stor myckenhet införas, att det icke kan löna sig att bränna bränvin i Sverige.
Exempelvis får jag nämna, att i södra Frankrike säljes en kanna drufbräuvin af 50 procent sprithalt för 37 öre, och det sorn blifvit tillverkadt af hvitbetor för betydligt billigare.
— Om ock under de år, då spanmåls- och potatisprisen äro nedtryckta, det skulle vara en möjlighet att utan allt för stor eller ingen förlust tillverka bränvin, så framstår såsom ett gifvet faktum att detta icke kan blifva händelsen, då sädes- och isynnerhet potatisprisen äro högre.
Jag behöfver ej utveckla följden för landtbrukaren af denna osäkerhet, att möjligtvis ena året kunna bränna och det andra ej, synnerligen för dem, som ställt sitt landtbruk och sin kreatursskötsel i samband med drifvande af brännerirörelse.
Tages vidare i betraktande att bränvin hitintills egt i allmänhet 50 öres surtaxe per kanna af 50 procent sprithalt, hvilken surtaxe med all sannolikhet vid denna riksdag, i händelse traktaten godkännes, kommer att nedsättas i likhet med den för bränvin af vindrufvor, och hvarförutan nuvarande monopol på denna sednare vara skulle fortfara, så framgår tydligen att vi blifva öfversvämmade af fransyskt, tyskt och danskt bränvin, isynnerhet som utförseln af denna vara från ofvannämude länder är gynnad genom drawback.
Transportkostnaden kan icke heller såsom hinder för täflan vid import med den inhemska fabrikationen tagas i beräkning, emedan försändning deraf till Norrland och många öfriga orter Olifver sannolikt lika lindrig från utlandet med fartyg, som skola afhemta trävaror, som ifrån medlersta och södra Sverige på våra jernvägar och ångbåtar, med thy åtföljande omlastningar.
Jag förutser således att de svenska brännerierna blifva tvungna att dels inskränka sina tillverkningar, dels alldeles nedlägga sin rörelse; och som uti vårt kalla klimat det ej kan förnekas bebofvet af denna vara, så kommer tilläfventyrs vår import att endast för bränvin stiga med många millioner riksdaler, hvilka sålunda till ytterligare nedtryckande af inhemska penningeförhållandena gå till främmande land.
Uti traktaten hafva de betydligaste nedsättningarne blifvit gjorda å sådana varar, som kunna hänföras till lyxartiklar, hvarigenom äfven en icke obetydlig inkomst går för Statsverket förlorad, och synes ej oskäligt om en hög tull för sådana öfverflödsvaror drabbade fåfängan och njutningslystnaden." 5:o. Af Doktor Sandberg: “Intill år 1857 erlade franska fartyg i svenska hamnar för lasten en tullförhöjning af 10 å 50 procent, dessutom extra licentafgift för jern och högre lastpenningar.
Svenska fartyg måste i franska hamnar vidkännas både differentialtull för lasten och en högst dryg lästafgift, 4j francs per tonneau, motsvarande 14 Riksdaler 6 öre för nyläst eller 100 centner. 12 Bcvillnings- Utskottets Utlåtande N:o 2.
Sistnämnda år beviljades åt franska fartyg samma förmåner i våra hamnar som våra egna åtnjuta, men utan att något vederlag eller någon motsvarande förmån betingades åt svenska fartyg i franska hamnar.
Följden häraf kunde då ej blifva annat än en förlust för svenska skepps rederierna.
År 1857 utklarerade 139 svenska fartyg om 15,407 läster till Frank rike och 67 franska fartyg om 4,336 läster.
Men år 1864 utgjorde de svenska fartygen blott 78 om 5,675 läster, men do franska 252 om 10,894 läster.
Och för vårt ädelmod att bevilja franska fartyg samma förmåner, som våra egna, medgaf Frankrike icke den minsta lindring hvarken i differentialtull eller den dryga tonnage-afgiften för svenska fartyg i franska hamnar.
Om också för tillfället någon billigare fraktkostnad för de handlande här igenom blef vunnen, så har dock detta hämmat vår skeppsfart och i sin mån förorsakat svenska handelsflottans förminskning.
Huru skulle denna tryckande olägenhet för svenska skeppsrederierna afbjelpas, när Frankrike icke ville visa den ringaste erkänsla för de stora förmåner dess skeppsfart fått till skänks af Sverige?
Vid sista riksdag begärde Ständerna för sådant ändamål en sjöfarts- och handelstraktat med Frankrike, och för dess vinnande förklarade de sig benägna att med en half million Riksdaler nedsätta införseltullarne på franska varor.
På samma gång begärdes en komité för att få en sådan tulltaxa, att den inhemske producenten icke måtte skörda otillbörlig vinst, men dock kunna fördelaktigt hestå i konkurrensen med mera lyckligt lottade länder.
Komitéen tillsattes, men fick den instruktion, att Ständernas mening, som stod i strid med nu gällande friare åsigter, icke kunde godkännas, utan komiterade skulle under fortsatt tillämpning af frihandelns grundsatser tillse att inom landet förfärdigade förbruknings artiklar icke öfver höfvan fördyrades.
I den syftning, som instruktionen föreskref, afgåfvo komiterade betänkande och utlåtande så väl i afseende på underhandlingarne med Frankrike, sorn på tulltaxan i allmänhet.
Sjöfartstraktaten kom till stånd, men måste köpas med en liktidig handelstraktat, som tillskyndar
Frankrike omätliga fördelar, utan att uti underhandlingarne kan förspörjas någon erkänsla hos den högsinta nationen för den åtta år tillförene erhållna förmånen att dess fartyg behandlas lika med våra egna.
Traktaterna ratificerades i Mars 1865, med vilkor att handelstraktaten skulle underställas national-representationens godkännande, men dess bestämmelser begynte likväl tillämpas ett halft år förr än riksdagen sammanträdde.
Genom sjöfartstraktaten skulle tillskyndas den svenska sjöfarten och våra skeppsrederier en stor vinst deruti, att lästafgiften för svenska fartyg i franska hamnar nedsattes från 4| francs till 75 centimes per tonneau, men endast då de komma med last från Sverige eller Norge, eller utan last från andra länder.
Men komma de med last från annat land, få de icke tillgodonjuta denna förmån.
Deremot skola franska fartyg, kommande ej blott från Frankrike, utan äfven från alla andra länder utan last eller lastade med hvilka varor som helst, få inlöpa i alla hamnar i Sverige och Norge och der behandlas fullkomligt lika med landets egna fartyg.
Sverige kan således icke idka någon frakthandel emellan andra länder och Frankrike eller dess besittningar, men franska fartyg kunna idka dylik handel emellan alla jordens länder och den Skandinaviska halfön och, då deras hamnar äro Bevillning#-L tsknttets Utlåtande N:o 2.
13 öppna året igenom, kunna de infinna sig vid första öppet vatten och hitföra alla utländska varor här kunna afsättas samt i återfrakt medtaga våra exportartiklar, hvilket förhållande väl icke kan lända till fördel för våra skeppsrederier.
Här synes väl reciprocitet eller likställighet bordt vara en enkel rättvisa: ännu mera då den skulle köpas med stora uppoffringar å Sveriges sida.
Hvaruti dessa uppoffringar bestå ådagalägger handelstraktaten.
Väl förespeglas en fördel af nedsatt införseltull till Frankrike för svenska varor och dessa äro hufvudsakligen jern och skogseffekter.
Men hvad jern beträffar är först och främst tullnedsätlniugen icke betydlig, nemligen ifrån 7 francs 70 centimes till 6 francs per 100 kilogrammer stångjern, och för det andra återfår den Franske importören denna tull, om han exporterat en lika vigt manufaktursmide, och hvad betyder då för honom införseltullen?
Vidare, sedan Frankrike skördat vinsten af jernets förädling, kan det åter införas till Sverige, det smidda för 6 till 15 öre och det gjutna för 6 till 10 öre per Svenskt ti, ehuru eljest införseltullen äfven enligt den låga tulltaxan af den 4 December 1863 är 25 öre för sådant arbete af jern.
Väl uppgifves att exporten till Frankrike af jern och trävaror betydligen ökats ifrån den 15 April sistlidna år, då traktaterna trädde i gällande kraft, emot år 1864; men hvad jern angår har ökad export väl icke kunnat föranledas af minskning i tull, när den franske importören återför densamma och hvad trävaror beträffar, så äro sådana för Frankrike en nödvändighetsvara, och om under förra året mera blifvit ditfördt än behofvet fordrar, ligger det väl nu derstädes osåldt och minskar exporten ett följande år.
Beträffande tullfri införsel till Frankrike af sparrar, stakar, spiror, m. m. m. m. kan utförseln af vår ungskog äfvensom af ved och träkol icke vara någon stor fördel för landet och en stor mängd tullfria artiklar, såsom båtshakeskaft, högaffelskaft och skaft till tjärborstar, vide i knippor, rot till viskor, miljegrässtjelk till qvastar, ljung till viskor, oarbetad, utan fjun, m. m. m. m., äro för obetydliga att omnämna.
Väl kan det för enskilda vara förmånligt att få våra skogsprodukter i sitt råa skick för låg frakt utförda i Franska fartyg; men nog vore det större nationalvinst att af våra präktiga skogar bygga skepp både till fraktfart och till försäljning, ty skeppsbyggeri är väl en af våra mest naturliga näringar, så länge vi ännu hafva några skogar till utförsel.
Men största uppmärksamheten måste fästas vid den låga införseltullen till Sverige för Fransyska varor.
Och här möta de största betänkligheter, först i afseende på vår egen förädlingsindustri, såsom t, ex. beredda hudar och skinn ifrån 25 öre till 10 öre per ti, väfnader och band af helsiden från 6 R:dr till 1 R:dr 50 öre, halfsiden från 3 R:dr till 1 R:dr, spetsar, uddar och blonder från 6 R:dr till 1 Rrdr 50 öre, snörmakeri-arbeten ifrån 4 R:dr till 1 R:dr 50 öre, likaså vantar och strumpor ifrån 4 R:dr till 1 R:dr 50 öre, hattar af siden från 4 R:dr till 1 Ralr 50 öre, andra slag från 2 R:dr till 40 öre, leksaker från 1 R:dr 50 öre till 25 öre pr ti, bomullstyll från 2 R:dr 25 öre till 1 R:dr 25 öre, kläde från 1 R:dr 50 öre till 75 öre, konstgjorda blommor från 22 R:dr 50 öre till 5 R:dr, allt per ti.
Så på papper, glasvaror m. m. införseltullen nedsatt.
Härtill komma åtskilliga öfverflödsvaror, som för låg tull skola införas från Frankrike, såsom champignoner, tryffel, konserver, viner af alla slag, drufbränvin, konjak o. s. v., hvaraf vårt fattiga land skall öfversvämmas.
Men det är icke blott i afseende på Frankrike, som denna traktat kommer att gälla, utan till Preussen och Tyska tullföreningen få vi införa varor från u Bevillnings- Utskottets Utlåtande ]\:o 2.
Sverige för samma tull, som är öfverenskommen emellan dessa länder ock Frankrike, men vi skola ock ifrån dessa och snart sagdt alla länder emottaga alla varor för lika låg införseltull som från Frankrike, hvilket synes mig ännu mera öka de betänkliga följderna al den ifrågavarande handelstraktaten.
Att införseltullen för Franska varor till Sverige ändå icke är så låg, som den Frankrike betingat sig för införsel at sina varor till Belgien, Italien, Tyska tullföi'eningen m. fl., bevisar icke någon öfvervägande förmån för Sverige, som i produktionsförmåga, kapitalstyrkn m. m. är vida underlägset sydligare länder, hvilkas högt. utvecklade industri kan uthärda en täflan, som förqväfver vår egen.
Den beräkning af minskade tullinkomster såsom följd af traktaten har roan sökt vederlägga med en allmän erfarenhet, under de sednare åren, att tullinkomsterna tillvext i samma mån tullsatserna blifvit, nedsatta och särskildt dermed att tullinkomsterna ifrån deri 15 April 1865, då traktaten började tillämpas, till årets slut äro vida större än under nästföregående år.
Ett sådant förhållande ökar mina farhågor för fortsättning af den beträdda banan för tull-lagstiftning.
Den ständigt vexande tullinkomsten måste förutsätta en oerhördt stigande införsel.
Och då råämnen, jernvägsmateriel, födoämnen, stenkol m. m. inkomma tullfritt, så måste den omätliga tillökningen utgöras dels af sådana artiklar, som tillverkas inom landet, dels at sådana varor, som antingen äro fullkomligt öfverflödiga eller dem vi till en viss grad kunde umbära.
Man säger väl att. icke mera införes i landet, än som dess innevånare kunna köpa och betala, och huru har sådant varit möjligt utan en tilltagande välmåga?
En annan utväg härtill finnes, och den har olyckligtvis blifvit till ytterlighet begagnad.
Denna utväg är lån och omsättningar af lån.
Lån i riksbanken och i privatbanker, i allmänna kassor och i hypotheksföreningar, lån inom riket och utom riket.
Myck.et deraf har utan tvifvel blifvit användt till produktiva ändamål, men den stora skuldsättningen kan endast förklara möjligheten af den stora införseln och förbrukningen sif utländska varor, den lyx och öfverflöd, som råder, och den olyckliga vanan att lefva öfver sina tillgångar, som öfverklagas.
Att icke någon stigande national-välmåga föranledt och framkallat den oerhördt stigande införseln och förbrukningen af utländskt öfverflöd, bevisar landets närvarande ställning.
Konkurser, lagsökningar och utmätningar hafva väl förr inträffat, men nu äro do så många och penningetillgången så uttömd, att. hvad som blifvit utmätt icke kan säljas.
Jordegendomar, stora och små, fastigheter i stad och på land, bruks- och fabriksanläggningar, kreatur, lösegendom går under klubban för de mest nedtryckta priser.
Allt detta ådagalägger sannerligen icke något vexande välstånd.
En erfarenhetssanning kan aldrig vederläggas:
Höjes en tullsats, så verkar den, såsom ali prisstegring, till inskränkning i förbrukningen: sänkes den åter, blir af det billigare priset en ökad förbrukning den naturliga följden.
Detta förhållande emellan pris och förbrukning är fullkomligen bekräftadt, till och med i af seende på de oundgänglig a ste förnödenheter och måste ännu mera eg a tillämpning på andra umbärligare varor.
Det är fruktan att fäderneslandet uti mer än tio års tid skall blifva öfversvämmadt och utarmadt af Frankrikes, Preussens, Tyska tullföreningens och andra länders viner, drufhränvin, läckergomsartiklar, galanterivaror, grannlåter och lyx, som afhåller mig från att godkänna den ifrågavarande handelstraktaten.
Man har ock satt i fråga huru ingåendet af dessa båda traktater förhåller sig till våra grundlagar, och detta är utveckladt af andra reservanter.
Hvad sjöfarts - Bevillnings- Utskottets Utlåtande .X:o 2.
15 fördraget angår torde 12 § Regeringsformen kunna åberopas, och i ett visst hänseende äfven haudelstraktaten.
Men haudelstraktaten berör tull-lagstiftningen.
Tull är en bevillning, hvarmed Rikets Ständer allena ega att sig beskatta.
Detta är en annan sida af saken, som utan tvifvel föranledt åtgärden att underställa hand el straktaten Svenska uational-representatiouens godkännande.
Men då traktaten redan ett år varit tillämpad, så återstår för Ständerna föga frihet att pröfva, så vida ett afslag skulle medföra de redan ingångna al båda Regeringarne ratificerade och nu redan årsgamla fördragens upphäfvande.
Detta gifvet- anledning att eftersinna huru tull-lagstiftningen blifvit handhafd af Regering och Ständer under föregående riksdagar.
Ständerna hafva bestämt tullsatserna, dem grundlagarne förbjuda Regeringen att höja, med undantag af tullen för spanmål.
Då bevillning, vid en riksdag åtagen, skall gälla tills Ständerna vid en kommande åtagit sig en ny, följer deraf, att under mellantiden ingen förändring i den åtagna får ega rum.
Men så har den icke blifvit betraktad.
Ständernas tulltaxa har blifvit öfverlemnad åt Regeringen att gillas och fastställas.
Till följd deraf har Regeringen efter pröfning nedsatt eller borttagit tullsatser, som Ständerna bestämt.
Sådant har skett tillförene och fått passera.
Vid sista riksdag åsatte Ständerna införseltull för 1 centner fläsk 2 R:dr 50 öre, ost 3 R:dr och hvetemjöl 50 öre, hvilken i den af den 4 December 1863 af Kongl.
Majit gillade och fastställda tulltaxan var borttagen.
För ingående af traktater med Frankrike medgåfvo sista Rikets Ständer Regeringen att nedsätta tull på dithörande artiklar.
Men Ständerna begärde en tullkomité för att få nödigt skydd åt inhemska näringar, och Regeringen tillsatte en sådan med föreskrift att arbeta enligt frihandelns grundsatser.
Ständerna medgåfvo för Franska traktaten en årlig nedsättning af 500,000 R:dr i tullinkomsterna, men Regeringen medgaf möjligheten af en femdubbelt större minskning eller 2,600,000 R:dr uti påräknad årlig tullinkomst.
En i vederbörlig ordning väckt anmärkning emot ett sådant förfarande har af Konstitutions-Utskottet blifvit ogillad.
Ett godkännande af handelstraktaten innefattar ett ytterligare sanktionerande af Regeringens rätt att efter dess ogen pröfning nedsätta och borttaga hvilka tullsatser sorn helst; följaktligen äfven en bekräftelse på den förut utöfvade rättigheten att nedsätta eller borttaga den skyddstull, som
Ständerna bestämma för andra artiklar än dem, som beröras af Franska traktaten, och om denna traktat skall ega bestånd, kan Regeringen med skäl anse en sådan åtgärd vara af nöden med den tull, som af Ständerna möjligen nu åsättes rudimaterier, födoämnen och landtmannaprodukter, så vida andra inhemska fabriks- och industrigrenar, med den ringa skyddstull deni under 12 års tid blifvit beskärd, skola kunna bestå i täflan med Frankrikes och Tysklands högt uppdrifna och öfvermägtiga industri.
Betraktar man närvarande riksdags grundlagsenliga ställning till frågan, så förekommer mig saken sålunda:
Ständs-riksdag har endast att befatta sig med hvad som skall gälla till dess den nya inträder med grundlagsenlig verksamhet.
Intet beslut, som nu lättas, kan blifva bindande för den sednare.
Vid 1853—1854 års riksdag afgaf Kongl. Maj:t en nådig Proposition till Ständerna att de måtte uppgöra en tulltaxa, som kunde ega ett oföränderligt bestånd i tio års tid.
Detta mötte ett starkt motstånd från Ständernas sida och blef enhälligt afslaget såsom grundlagsvidrigt och beröfvande kommande riksdagar en rättighet att höja någon enda tullsats, äfven om inträffande omständigheter skulle göra sådant högeligen påkalladt och oundvikligen nödvändigt : 16 Bevillning»- Utskottets Utlåtande N:o 2. och i den händelse så olyckliga verkningar inträffa att våra inhemska näringar, som beröras af Franska handelstraktaten, skulle gå sin undergång till mötes och deras idkare och arbetare blifva brödlösa, eller om utländsk lyx och öfverflöd skulle utarma vårt land och sätta vår mynt realisation på spel, vore det välbetänkt att nu göra det omöjligt att under ett tiotal af år höja tullen med ett enda öre för att stäfja den påströmmande landsförderfliga införseln?” 6:0.
Af Doktor Hansten: “Midt under fredens lugn pågår städse emellan de skilda folken, om än vänskapligast förbundna, ett inre krig, som väl mycket hos oss underkännes nu för tiden eller förbises för det yttre fredsskimret, men ock derföre torde blifva för vårt folks och vårt rikes framtid mer olycksbringande, än någonsin det mördande våldets vapen varit det.
Det är inom handels- och finans-spekulationernas slippriga område det väldiga industrikriget förmedelst de moderna näringarnes vapenbragder, — ett krig, deri, å ena sidan, såsom statsseger gör sig gällande tillkämpad och erkänd öfverlägsenhet i förfinad Produktion, och, å den andra, ertappad öfverlägsenhet i Konsumtionen deraf låter sig kännas såsom statsnederlag medelst aftagande statskredit och tilltagande njutningslystnad, börjande statsafhängighet och hotande natioualdöd.
En sådan finare strids- och segerkonst är dock icke en uppfinning först gjord i vår tid, utan häfdvunnen från fördom, och synnerligen redan emot våra egna germauiska stamfäder påtänkt ända från början af deras inflyttning inom Europas landamären.
Med blott vapnens magt i öppet krig fanns snart det bjeltemodiga folket icke kunna afvärjas, än mindre dermed besegras; och i den segerdruckna kejsarestaden i det verldsherrskande samt ändtligen sjelfr militäriskt beherrskade
Rom, kändes behofvet af en stridskraft, starkare än dess legioners.
Vilja vi, tänkte man, för romarväldets egen trygghet, få äfven dessa eljest okufveliga hjelteskaror bragta till underdånighet och lydnad, så står oss, veklingar, intet annat vapen till buds, än det, att vi, med ymnig tillförsel af våra njutningar, lära dem våra laster.
Så vittnar derom den statskloke häfdatecknare, som med beskrifningen om fomgerrnanernas seder lemuat åt deras efterkommande en så oförgätlig erinran om den rätta vården af en hos dem anboren nationalkraft, den han förutsåg aldrig skola på slagfältet, utan först i Härdens och vällefnadens hvimmel kunna nedbrytas.
Men dermed var ock tänkt och antydd planen för en nyromersk folkbesegring främst medelst inflytelsen af en kropps- och själsförlamande verldskultur, som, utan svärdsegg, vänskapligen borde i folklifvet inledas.
Och just den vapenkonsten är det väl omisskäuneligen, som, från den romerska kejsartiden fortlefvande, i och med don romaniskt-gallikanska kulturens stigande öfvervigt ändtligen efter halftannat årtusende synes med bättre framgång vilja öfver det undanträngda och försämrade nordiska germanfolket blifva rådande.
Det är alltså bakom freden ett beslöjadt inre krig, som länge förts emellan de tvänne så skiljaktiga folkracer, Germaner och roinauiserade Galler; eller emellan dessa båda i motsatta rigtniugar täflande kulturfolk — emellan kristendomens germaniske och den kristnade kednakulturens romaniskt-galliska vapendragare, har städse qvarblifvit såsom oförsouad, och från de sednares sida såsom oförsonlig, en väl galliskt förklädd och galliskt artig, men desto farligare romarehämnd öfver det gamla romarevåldets germaniska omstörtare, och dessa sednare böra väl deremot hålla sig dessinera varskodde.
Sålunda Bevillnings-Utskottets Utlåtande N:o 2. 17 Sålunda må nu åtminstone vara antydd, såsom motiv för denna reservation, en historiskt hållbar synpunkt för bedömandet af en fransk-svensk vänskapsförbindelse, i berörda hänseende af så vådlig beskaffenhet — en förbindelse, som likväl så djerft under sken af ömsesidigt jemnlika fördelar beramats, att traktatsmessigt emellan tvänne så politiskt ojemna och indnstrielt ojemnförliga kontrahenter för en mängd af år äfventyras.
Också beträffande en sådan traktats vederbörliga bemötande, bör det väl ur samma synpunkt finnas, äfven utan detaljbevisning, sjelf kl art, att vårt fattiga och emot det industrielt öfvermägtiga franska så platt vanmägtiga svenska folk, enär det tillförene, i följd af ofta medgifna tullnedsättningar, mod deraf föranledda så väl franska seders som franska sakers allt ymnigare införsel, redan nog mycket från dess allvarligare förfäder vanslägtats, visserligen icke må böra af dess egna ansvariga målsmän blottställas för vådan, att i följd af en fegt tillstadd ännu friare dylik införsel af njutningarnas retelsemedel än ytterligare förvekligas, utarmas och skuldsättas, för att ändtligen under oket af både in- och utländskt penningetyranni varda förslafvadt.
Redan är, som man väl vet, för salderandet af öfverimporterade öfverflödsvaror, en ej ringa del af den fäderneärfda fosterjorden pantsatt i utlandet; och den vanliga invändningen att skulden derför bvilar på afnämarne sjelfve, såsom alla, hvar för sig, sjolfmyndige, är väl ej anuat äu en protest emot bebofvet och verkan af all lag och regering.
Yore ej i daglig handel och vandel privatmännens sjelfmyndighet esomoftast motsatsen till folkets och Statens, så beböfdes ej hvarken folkrepresentation eller statsstyrelse, än mindre årliga riksdagar.
Också derest nu traktaten fastställdes, vore ej, — må väl frågas, — dermed för folk och rike så bestäldt, som funnes här redan intetdera, eller åtminstone intet sjelfständigt, hvarken folkförmynderskap eller riksregemente?“ 7:o. Af Prosten Bergvall. 8:0.