Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domhafvanden fått emottaga Konungens Befallningshafvandes ofvannämnda skrifvelse genast eller så tidigt, att han, som, efter den sistnämnde, skulle åter inträda i domare-embetets utöfning, kunnat föranstalta om urtima ting under tiden emellan den 27 April och den 7
Maj, på hvilken sednare dag
Laske härads lagtima sommarting begynte.
För den händelse, som sålunda förutsattes, anförde Förklaranden till sitt försvar, att Andersson i förevarande fall ej varit uti lika ställning med en annan person, hvilken såsom misstänkt att hafva föröfvat något brott häktats och till fängelse införpassats, enär Andersson förut varit under ransakning för samma brott, men genom sin rymning föranledt ransakningens vidare uppskjutande; att, vid sådant förhållande, det ej varit nödigt att med Andersson iakttaga annat förfaringssätt, än med häktad, som i afbidan på ny ransakning återförpassas 32 till länsfängelset, nemligen att sådan ransakning utställes endast med inskränkning derhän, all den häktade en gäng i hvarje månad utfordras lill ransakning; att, med en sådan uträkning, liden emellan tvenne urtima ting kunde utställas från början af en månad till slutet af den påföljande, hvilket sednare Förklaranden dock förmodade icke skola inträffa, utan att förhållanden förefunnes, som eljest gjorde ett mellankommande sammanträde onyttigt, till exempel, då rymlig tid för ett vittnes förvisande till presterskapet eller lör handlingars infordrande på nödiga omvägar erfordrades; att ett urtima ting uti nu i fråga varande mål sannolikt ej varit tillnågon nytta, emedan utredning saknades, om och huru fången förut straffats för olofligt tillgrepp; och att uppskofvet från den 7
Maj till den 6 Juni, då lagtima sommartinget i häradet afslutades, ägt rum, för att lemna åklagaren tillfälle att förskaffa närmare upplysning om verkligheten af ett emot Andersson tillika angifvet, i Södermanland begånget, förfalskningsbrott.
1 anledning häraf infordrade jag utlåtande i ämnet af domhafvanden, S, som vid den i fråga komna tiden förestod domsagan.
I sitt svar åberopade S.
L:s uppgift, deruti denne icke förnekat sig »hafva emottagit Konungens Befallnmgshafvandes skrifvelse angående Anderssons häktning genast eller så tidigt, att han kunnat efter återinträdandet i domare-embetets utöfning föranstalta om urtima ting, under tiden emellan den 27 April och den 7 Maj,» hvarefter S. vidare förmälde, att han, i följd af sin slägtskap med allmänna åklagaren, varit jäfvig att i förevarande mål hålla urtima ting; att han således måst i Kongl. Hofrätten begära förordnande för annan domare, men för att undvika denna åtgärd, genast lemnat Konungens Befallnmgshafvandes förutnämnda skrifvelse till L, på det att denne skulle kunna straxt efter sitt inträde i domare-befattningen det urtima tinget förrätta.
I den skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Göta Hofrätt, hvaruti jag förordnade om åtal, lade jag S. till last, att, då han fann sig jäfvig att den i fråga varande ransakningen företaga, icke hafva med sådan anmälan derom, som i Kongl. Förordningen den 10 April 1810 föreskrifves, till Öfver-domstolen ingått, eller —i händelse Konungens Befallningshafvandes härofvan omförmälda skrifvelse icke ankom före den 9 April, och således annan domare inom tre veckor inträdde i domareembetets utöfning — alt icke hafva åtminstone utsatt ransakning med den häktade till den första dagen efter det ojäfvig domare honom i embetets förvaltning efterträdde.
Emot L. åter anmärkte jag, att, då han ej förnekat det han emottagit Konungens Befallningshafvandes skrifvelse rörande i fråga varande ransakning genast eller så tidigt, att han kunnat föranstalta om urtima ting emellan den 27 April och den 7
Maj, och, då han funnit detta af tjenstgörande domhafvanden uraktlåtet, han icke sjelf derom gått i författning, helst anledning förekomme att förmoda, det han åtagit sig detta ärendes behandling.
I fråga åter om L:s här ofvan anförda ursäkter, yttrade jag, att jag funnit dem 33 dera vara af sådan beskaffenhet, att de för mig utgjort ökad anledning till den anmärkta försummelsens lagliga beifrande.
Den först åberopade omständigheten, eller, att »Andersson ej varit i lika ställning med en annan person, hvilken såsom misstänkt för brott häktats, enär Andersson förut varit under ransakning för samma brott och genom sin rymning föranledt ransakningens uppskjutande», kunde jag icke tillägga någon betydelse.
Ofvanåberopade 1810 års Kongl. Förordning stadgar, att, då domare å landet får underrättelse om ett till hans åtgärd hörande brottmål, hvari någon person är häktad, och han, i anseende till laga hinder, finner sig icke kunna inom tre veckor undersökningen företaga, han genast, vid berörda underrättelses undfående, bör sådant anmäla hos Öfverdomstolen, som äger förordna domare till målets företagande.
I detta stadgande funne jag icke antydd någon skilnad emellan personer, häktade på misstanka för brott, och sådana, som, för undergående af fortsatt ransakning, blifvit i häkte inmanade.
En sådan skilnad kunde ej heller i sjelfva verket antagas, då man eftersinnade, att föreskriften om ransakningens skyndsamma företagande icke borde hafva sin grund ensamt och uteslutande i den häktades anspråk, huru rättmätigt det -än vore, att så fort som möjligt få kunskap om det brott, för hvilket han anklagades och hölles häktad, utan jemväl i den häktades icke mindre rättmätiga anspråk, att ej längre, än nödigt vore, hållas i fängelse, under afvaktan af dom, hvilken kunde blifva friande eller ock lyda på sådant straff, som slutade tidigare, ju förr det började, såsom händelsen vore med alla straff, hvilka icke medförde lifvets förlust eller räckte lifvet igenom; för att icke tala om den del i nämnde stadgande, som utan tvifvel finge tillskrifvas lagstiftarens omtanka att icke belasta det allmänna med kostnader för häktades underhåll, längre tid, än som nödvändigt erfordrades.
I följd af den skilnad, förklaranden sålunda antagit i häktade personers rätt till skyndsam ransakning, skulle det, enligt förklaringens ord, ej hafva varit nödigt att med Andersson »iakttaga annat förfaringssätt än med häktade, som i afbidan på ny ransakning återförpassas till länsfängelset, nemligen att sådan ransakning utstäldes, endast med inskränkning derhän, att den häktade en gång i hvarje månad utfordrades till ransakning, och att, med sådan uträkning, tiden emellan tvänne urtima ting kunde utställas från början af en månad till slutet af den påföljande», hvilket sednare förklaranden dock tycktes betrakta såsom icke tillständigt, med mindre »förhållanden förefunnes, som eljest gjorde ett mellankommande sammanträde onyttigt, till exempel, då rymlig tid för ett vittnes förvisande till presterskapet eller för handlingars infordrande på nödiga omvägar erfordrades.»
Uti hvilken lag eller författning förklaranden funnit anledning till, eller stöd för en dylik åsigt, hade jag icke kunnat utforska.
Väl hade jag sett ofvananförda stadgande i 4 810 års Kongl.
Förordning i så måtto missförstådt, som om det innebure, att emellan hvarje ransakningstillfälle borde förflyta i stad åtta dagar och på landet tre veckor, hvilka tider Författningen omnämner, dock endast i fråga om ran 5 - 34 sakningens företagande första gången inför domstol, efter det underrättelse om en persons inmanande i häkte inlupit; men aldrig hade jag sett eller hört uttalad fordran på ett så vidsträckt utrymme för domarens godtycke, att han skulle, för egen beqvämlighet och utan giltiga skäl, kunna uppskjuta ransakningar om häktade personer, efter behag, endast med den inskränkning, att fången en gång i hvarje månad utfordrades till ransakning.
Hvar och en, som gjort sig reda för lagstiftningen i detta ämne och tillika tagit i öfvervägande brottslingens och samhällets anspråk, eller lyssnat till rättskänslans fordringar, kunde ej undgå att finna, det lag och förnuft sammanstämmande yrkade, att ransakningen med en för brott tilltalad, sin frihet beröfvad person borde behandlas med all den skyndsamhet, omständigheterna tillstadde.
Derföre vore det klart, att de tidsbestämningar, som i detta afseende funnes gifna, utgjorde, hvad också deras ordalydelse tydligt antydde, maximum af tid, som finge åtgå, innan en häktad för domstol instäldes.
Att detta maximum blifvit bestämdt så högt, eller att så lång tid är vorden för ändamålet anslagen, bärflöte endast deraf, att i vårt glest bebodda land, äfven med bättre kommunikationsanstalter än de, som funnos då lagstadgandet tillkom, brefvexlingen med Öfverdomstolen, der den vore af nöden, erfordrade för de aflägsnare orterna en dylik tidsutdrägt.
Vid sådant förhållande skulle det innebära en orimlighet att antaga, det sagde tidsbestämningar utgjorde hinder att företaga ransakning med häktad person, när helst sådant kunde ske äfven före den tid, Förordningen sålunda utsatt; det vore fastheldre domarens pligt att börja, fortsätta och afsluta dylik ransakning med all den skyndsamhet, som af omständigheterna medgåfves.
Beträffande slutligen Ls anmärkning, att det urtima ting, hvarom fråga vore, ej skulle medfört någon nytta, emedan upplysningar icke varit att tillgå rörande Anderssons förutgångna bestraffningar, uttryckte jag den förmodan, att det vore klart, att ju förr dessa upplysningar befunnes^vara af nöden och började efterforskas, desto förr kunde deras vinnande emotses.
Efter föregången skriftvexling meddelade Kongl. Göta Hofrätt utslag den 2 Mars 1863 af innehåll hufvudsakligen, att Kongl. Hofrätten ansåge det ligga S. till last, att han, som, i egenskap af tillförordnad
Domhafvande i Laske härad, emottagit Konungens Befallningshafvandes i Skaraborgs län skrifvelse af den 4 April 1860, innefattande anmälan, att för stöld tilltalade Anders Johan Andersson, i afbidan på vidare ransakning, i länets cellfängelse förvarades, dels underlåtit att å skrifvelsen anteckna dagen, då den ankommit, till efterrättelse i afseende på bestämmande af tiden, inom hvilken samma ransakning bordt företagas, dels ock, i stället för att, på sätt ske bordt, om domhafvanden varit af jäf hindrad att deltaga i målets handläggning, antingen hos Kongl. Hofrätten göra hemställan om förordnande för ojäfvig domare att med målets handläggning taga vidare befattning, eller sjelf utsätta ransakmngens fortsättning å urtima ting första dagen, sedan ojäfvig person honom efterträdt i domare-embetets utöfning, lemnat berörda skrifvelse till L, som skulle, på sätt nämndt vore, S. i domare-förordnandet efterträda, hvilket haft till följd, att ransakningen an - 35 gående Andersson icke blifvit utsatt förr, än efter det S:s förordnande den 27 sagde månad och år upphört, samt då ej, så vidt utredt vore, kunnat bestämmas tidigare, än till den 7
Maj, eller, med antagande, att Konungens Befallningshafvandes skrifvelse först den 9 April kommit Domhafvanden tillhanda, sju dagar senare än, med anledning af stadgandet i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, bordt ske; och som S:s berörda förfarande innebure vårdslöshet vid förvaltning af domare-embetet, pröfvade Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma honom att härför böta Tretio Riksdaler, till treskiftes emellan kronan, Laske härad och Advokatfiskals-embetet, samt att ersätta Andersson ej mindre för dennes lidande, genom qvarsittande i häkte sju dagar längre än vederbordt, med 50 öre för hvarje dag eller tillhopa Tre Riksdaler 50 öre, än äfven för lösen af transsumt utaf detta utslag, i hvad det rörde ersättningen; men ehuru, beträffande åtalet emot L, denne medgifvit, att S. till honom aflemnat Konungens Befallningshafvandes ifrågavarande skrifvelse af den orsak, att S. funnit sig jäfvig behandla det deri omförmälda mål, samt L, hvilken, innan S:s befattning, såsom tillförordnad Domhafvande i Laske härad, upphört, och L., på grund af erhållet förordnande, samma befattning öfvertagit, ej varit berättigad att, i anledning af skrifvelsen, vidtaga någon åtgärd, vid detta förhållande saknat skäl att af S. emottaga och sedermera behålla nämnda skrifvelse, den L. bordt tili S. genast återlemna; likväl och emedan det icke vore utredt, i hvilken mån handläggningen af målet, efter L:s den 28 April 1860 skedda inträde i utöfningen af domare-embetet i sagde härad, kunnat företagas tidigare, än sorn skett, eller den 7 Maj 1860, samt Häradsrättens under ordförande af L. sistberörde dag meddelade beslut om uppskof i målet till den dag, som blefve bestämd för sommartingets afslutande, hvilket inträffat den 6 nästpåföljande Juni, föranledts deraf, att skriftvexling erfordrats rörande verkligheten af annat, mot Andersson angifvet brott, hvilket blifvit begånget inom Nyköpings län; hvarförutan Häradsrättens protokoll för sistnämnde dag visade, att Landshöfdinge-embetets i nyssnämnda län till Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län stäida skrifvelse, innefattande de härutinnan äskade upplysningar, aflåtits först den 21 näslförutgångna
Maj; thy och enär, vid detta förhållande, Andersson, derest Häradsrätten, i stället för att uppskjuta ransakningen till den dag, då sommartinget komme att afslutas, låtit bestämmandet af tiden för ransakningens fortsättning anstå tills nödiga upplysningar angående det emot Andersson angifna sednare brottet vunnits, antagligen icke tidigare, men möjligen senare, än som skett, kunnat blifva af Laske Häradsrätt förvisad till undergående af ransakning vid Daga Häradsrätt, för det mot Andersson angifna, inom sistnämnda Rätts domvärjo begångna brott, hvadan uppskofvet från den 7
Maj till den 6 Juni 1860 med handläggningen af målet vid Laske
Häradsrätt icke heller bevisligen blifvit öfver behofvet utsträckt; alltså funne Kongl. Hofrätten lagligt förklara, att det emot sistbemälde
Domhafvande väckta åtal icke till någon ansvars- eller ersättningsskyldighet för honom föranledde.
— Detta utslag har jag låtit vinna laga kraft. 36
Vid granskning af Fångförteckningarne från Elfsborgs län för år 1860 anmärktes, att Bollebygds Häradsrätt, genom beslut den 25 Februari nämnda år, förordnat, att en person, som för oloflig bränvinsutskänkning blifvit dömd att böta Femtio Riksdaler och för Sabbatsbrott Fem Riksdaler, allt Riksmynt, skulle, derest han saknade tillgång att dessa böter utgifva, undergå Tjugufem dagars fängelse, deraf fyra vid vatten och bröd samt de öfriga med arbete; i stället för att han rätteligen skolat aftjena nämnde böter med Tjugufem dagars fängelse vid vatten och bröd.
Åtal förordnades; Häradsrättens ordförande erkände felet, såsom förmodligen tillkommet af misstag, under det han varit öfverhopad af embetsgöromål, och insände bevis af vederbörande tjensteman, att uti Elfsborgs läns ränteri blifvit levererad
En riksdaler, såsom godtgörelse för den högre kostnad, Kongl.
Majit och kronan fått vidkännas för fångens underhåll under strafftiden.
Göta Hofrätt dömde, genom utslag den 26 Januari 1863, Häradsrättens ordförande, att, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, för berörda felaktighet i domare-embetets utöfning, plikta Femton Riksdaler, till treskiftes emellan Kronan, Bollebygds härad samt Advokatfiskalen; och skulle, likmätigt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790, den Häradshöfdingen tillkommande del af häradets lott i böterna, tillfalla Lazarettet i Elfsborgs län.
Vid granskning af Fångförteckningarne anmärktes, att Fördelstagaren Mårten Eriksson, som ansetts förvunnen att i rusigt tillstånd hafva olofligen tillgripit en sedel å Tio Riksdaler, och i följd deraf blifvit af Rådstufvurätten i Söderhamn, under åberopande af 1 § utaf Kongl. Förordningen om ansvar för stöld, snatteri och rån den 4 Maj 1855 samt 1 och 3 §§ i Kongl.
Förordningen emot fylleri och dryckenskap den 16 November 1841, dömd att böta för stölden tre gånger det stuinas värde med Tretio Riksdaler och under två månader till straffarbete hållas, samt att för fylleriförseelsen plikta Fem Riksdaler, fått, såsom saknande tillgång till dessa böter, undergå elfva dagars fängelse vid vatten och bröd; ehuru derest värdet af det stulna godset, Tio Riksdaler, blifvit, såsom rätteligen ske bordt, sammanlagdt med fylleriböten, Fem Riksdaler, summa Femton Riksdaler, eller Tretio daler silfvermynt, dagantalet för fängelsestraffet vid vatten och bröd skolat utgöra
Nio dagar, motsvarande sistnämnda bötessumma.
Härom erinrade hafva Rådstufvurättens ledamöter skriftligen genmält, att de förmodade den i fråga stälda sammanläggningen af straff vara så gjord, som Kongl. Förordningen den 21 December 1857, med upphäfvande af 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, uti § 4 föreskrifver; hvadan Rådstufvurätten, sorn härutinnan jemväl iakttagit Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, ansåge sig hafva rätteligen dömt. 37
Vid sånant förhållande återstod för mig icke annan åtgärd, än att öfverlemna de skiljaktiga meningarnes pröfning åt domaren, hvarföre jag anmodade Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att emot Rådstufvurätten anställa åtal för det, enligt min åsigt, oriktiga domslutet.
Sedan skriftvexlingen i detta mål för sig gått, meddelade bemälde Kongl. Hofrätt utslag den 6 Juli 1863 och utlät sig, att som af stadgandet i 2 § 5 mom. af Kongl.
Förordningen den 21 December 1857, jemförd med 20 § af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, uppenbart vore, att Mårten Eriksson, då han saknade tillgång till gäldande af i fråga varande böter, utgörande, för stöld till belopp af Tio Riksdaler, Tretio Riksdaler, och för fylleri, Fem Riksdaler, bordt i stället hållas i fängelse vid vatten och brödså lång tid, som, enligt Kongl. Förordningen den 10 Juni 184 I, motsvarade det stulnas värde och böterna för fylleriet, titthopa Femton Riksdaler, allt Riksmynt, eller Nio dagar; men Rådstufvurätten, såsom ofvan förmältes, dömt Mårten Eriksson att i stället för nämnda böter undergå bestraffning med fängelse vid vatten och bröd i Elfva dagar, hvilken sistnämnda bestraffning sedermera blifvit verkstäld; alltså funne Kongl Hofrätten, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, det skulle Rådstufvurättens ordförande och ledamöter, som i det anmärkta beslutet deltagit, för det felaktiga deri plikta, Borgmästaren Tjugu daler silfvermynt med Tio Riksdaler Riksmynt, samt Rådmännen hvardera
Tio daler med Fem Riksdaler; hvarförutan de sakfälde borde ersätta icke allenast Kongl. Majit och Kronan, för Mårten Erikssons underhåll i häktet under två dagar längre, än vederbordt, med tretiotvå öre Riks mynt, utan ock Mårten Eriksson, för det honom derigenom tillskyndade lidande, med ett skäligen jemnkadt belopp af Sex Riksdaler Riksmynt; skolande ofvanberörda böter, tillhopa Fyratio daler silfvermynt, treskiftas emellan Kongl. Majit och Kronan, Söder hamns stad och Advokatfiskals-embetet; dock att de bötfäldes lott i stadens andel af böterna borde tillfalla Lazarettet i Gefleborgs län.
Ett i följd af anmärkning under fångförteckningarnes granskning från Rådstufvurätten i Lindesberg infordradt utslag gaf vid handen, att Drängen Johan Haglund från Aspviken blifvit öfvertygad att en dag, då marknad pågick i Lindesbergs stad, hafva, af starka drycker öfverlastad, å allmän gata utfarit i svordom och fört oljud samt, då han, i anseende till sitt öfverlastade tillstånd, skulle af stadens vaktbetjente tagas i förvar, sparkat en dervid biträdande brandvakt och söderrifvit dennes påhafda uniformsrock, samt att Rådstufvurätten genom berörda, den 16 September 1861 meddelade utslag, med åberopande af Kongl Förordningen den 16 November 1841, 21 kap. 7 och 8 §§ Missgerningsbalken jemte 6 kap. 4, 12, 13 och 14 §§ i Kongl. Krigsartiklarne den 31 Mars 1798, dömt Haglund, för hvad honom sålunda till last kommit, att i ena bot straffas med Tjuguåtta dagars fängelse vid 38 vatten och bröd; utvisande Fångförteckningen, att Haglund nämnda bestraffning undergått.
Detta domslut ansåg jag icke vara med lag öfverensstämmande, hvarföre jag förordnade åtal emot Rådstugurätten i Lindesberg och, i min till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt härom aflåtna skrifvelse, anmärkte, bland annat, dels att det i 15 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 förekommande stadgande, att förbrytelser emot städernas brandvakter skulle straffas enligt Krigsartiklarne, måste, med afseende å 40, 42 och 72 §§ i Kongl Förordningen angående mord, dråp och annan misshandel den 29 Januari 1861, jemförda med inledningen till samma förordning, anses hafva upphört att gälla och förthy icke vore tillämpligt på den af Haglund emot brandvakten begångna förbrytelse, dels ock att, äfven om densamma kunnat efter KrigsartiLlarne bedömas, i allt fall, enär Haglund icke öfverfallit vakten, utan, då vakten skulle honom i häkte afföra, satt sig till motvärn och sålunda förgått sig emot bevakningen, Haglund för åtalade förbrytelsen bordt, jemlikt 6 kap. 12 § Krigsartiklarne, straffas med allenast fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd.
Sedan Advokatfiskal i Kongl. Hofrätten anhängiggjort det föreskrifna åtalet, hafva Rådstufvurättens ledamöter afgifvit förklaringar
Och dervid fogat ett utdrag af Rådstufvurättens den 16 September 1861 hållna protokoll öfver den omröstning, som vid förevarande måls afgörande ägt rum.
Detta protokoll, om hvars innehåll jag före åtalets förordnande icke hade kännedom, utvisade, att Rådmannen V, som förklarat
Haglund hafva gjort sig förfallen till ansvar för fylleri under marknad, svordom å allmän gata, derstädes föröfvadt oljud, gatufridsbrott och brandvakts Öfverfallande, dömt Haglund, med tillämpning af 18 kap. 9 § Missgerningsbalken, för sistnämnda förbrytelse att bota
Två hundra daler silfvermynt, hvilka borde tilläggas stadgade böter för öfriga förseelserna och, i brist af tillgång till böter, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd; att Rådmannen B, enär han ej ansåge Haglund öfvertygad att hafva med berådt mod öfverfallit brandvakten, under åberopande af Kongl. Förordningen den 29 Januari 1861, dömt Haglund att för våldet böta Femton Riksdaler Riksmynt, och i öfrigt instämt med Rådmannen V; att Rådmannen L. och Borgmästaren R. förklarat Haglund skyldig att, för brandvakts öfverfallande, straffas med högsta kroppsplikt, Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, derunder ansvaret för öfriga förseelserna finge inbegripas; och att Rådstugurätten beslutat, att utslaget skulle afkunnas i öfverensstämmelse med Borgmästaren R:s och Rådmannen L:s mening.
Häruppå androg Advokatfiskal, under skriftvexlingen i Kongl. Hofrätten, att, en ir Kongl.
Förordningen den 29 Januari 1861 uttryckligen stadgar, att genom samma förordning blifvit upphäfna ej mindre vissa deri uppräknade lagrum med dithörande författningar än äfven, med några i förordningen särskildt nämnda undantag, alla öfriga stadganden, »som innefattade bestämmelse om straffbarheten af brott och handlingar, som i förordningen omförniäldes», och förordningen omförmälde ej allenast misshandel i allmänhet, derför, då ringa eller ingen skada följt, straffet vore ut - 39 satt till böter från fem till tvåhundra riksdaler eller fängelse från två till sex månader, utan ock våld å annan, i eller för honom anförtrodt offentligt värf, hvarför, nälden våldförde ej vore embetsman eller domare, påföljden blifvit bestämd till straffarbete från två månader till två år, eller fängelse från två till sex månader; samt förordningen derefter, beträffande krigslag, förklarar, att, i afseende å dem, som till krigsmakten hörde, ändring ej skedde af de i samma lag förekommande ansvarsbestämmelser; häraf vore uppenbart, så väl att, i afseende å alla andra personer (utom krigsståndet), till hvilka dessa ansvarsbestämmelser vid förordningens tillkomst funnos utsträckta, samma bestämmelser blifvit genom nämnda förordning undanröjda, som äfven att våld å en kommuns enskilda bevakning eller ordningsmän vore sådan förbrytelse, som borde efter nämnda förordning bedömas, dervid, i händelse våldet utöfvats å allmän gata, denna omständighet, jemlikt Förordningens 50 §, skulle endast såsom försvårande anses; att häremot