Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frick och Herr G. 0. Sundblad, emot första punkten af ifrågavarande betänkande. af Herr C. G. Machel, emot betänkandets andra punkt. af Herr S. G. IVctterberg, emot första och andra punkterna af betänkandet. af Herr C. Hasselrot, hvilken såsom sin mening åberopat
Afdelningens ofvan intagna utlåtande i fråga om stängsel-vitsordets upphörande. af Herr G. J. Sienberg, som hufvudsakligen instämt med Herr Hasselrot; samt af Riksdagsfullmäktigen Peter Jönsson från Jönköpings län, emot betänkandets sjunde punkt.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 25. i »:© 25.
Ank. till Bxp.-Utsk. den 5 Sept. 1854, kl. 7 e. m, % ' '» Betänkande, i anledning af väckt motion om meddelande af lagfart och fasta å åboers besittnings-rätt till de under bruk skatteköpta hemman, m. m.
Uti Memorial, som genom remiss frän Heder v. Bonde-Ståndet blifvit till Lag-Utskottets behandling öfverlemnadt, har Riksdagsfullmägtigen Anders Johan Sandstedt från Jönköpings län antört, att, ehuru, sedan Rikets Ständer, till förekommande af de olägenheter, som uppkommit derigenom, att Bruksegare, hvilka till skatte inlöst krono-hemman, med vilkor att åboerne skulle å dem sitta odrifne, icke låtit sig nöja med de skyldigheter, som af hemmanen borde utgå, utan till och med ansett åboerne, lika med egna landtbönder, vara underkastade obestämda tjenstbarheter och uppsägning, uti underdånighet anhållit, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder förordna, att Kongl. Brefvet till Kammar- och Bergs-kollegierne af den 23 September 174-7, angående prestanda till bruken af åboerne å de hemman, som bruks-idkare till skatte inlöst, skulle, till kontrahenters ytterligare erinran, från predikstolarne i alla orter, der bruksrörelse funnes, årligen kungöras, Kongl. Maj:t, uti nådig skrifvelse till bemälde Kollegier den 10 Juni 1823, behagat denna underdåniga hemställan bifalla och tillika förordnat, att alla särskilde gällande föreskrifter om bruksegares och åboers å de under bruk skatteköpta hemman inbördes rättigheter och skyldigheter skulle uti en af Kongl.
Kammar- och Bergs-kollegierne utlärdad kungörelse sammanfattas, för att en gång i Rikets kyrkor uppläsas, hvilken nådiga befallning af nämnde Kollegier, medelst kungörelsen den 30 JaBih. till R.
Prot. 1853—54, 7 Sami. 2 Afd. 11 Bäft, 2 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 25. nuari 1824 fullgjordes, — hade dock åboernes på desse hemman ställning blifvit vida sämre, än förut.
Orsaken härtill igenfunnes visserligen lill stor del i bristande kännedom om gällande författningars föreskrifter, och i fruktan för den kännbara kostnad och de oberäkneliga olägenheter, åboen skulle få vidkännas, derest han i laga väg sökte att göra sin rätt emot bruksegaren gällande.
Men den beroende ställning, hvari åboerne sig befunno, vore företrädesvis att tillskrifva den af bristande föreskrifter förorsakade omöjligheten för dem, ätt undfå någon fastställelse å den dem förbehållna ärftliga besittningsrätt till berörde hemman, — föreskrifter, hvilka desto hellre voro af behofvet påkallade, som det vore lätt insedt, att den, hvilkens hela egendom beslode i en besittningsrätt, hvars rätta beskaffenhet han ej förstode att bedöma, och hvarå han icke hade utväg att erhålla laglig fastställelse, hvarken kunde eller vågade något försök att afböja ' bruksegarens öfverdrifna anspråk.
Rättvisa och billighet fordrade, att denna brist afhjelptes; och då den åboerne ’ å ifrågavarande hemman tillförsäkrade orubbliga besittningsrätt, den de stundom ganska dyrt fått betala, lämpligen kunde jemföras med besittningsrätten till frälse-skattehemman, som genom lagfart och fasta betryggades, har motionären föreslagit utfärdande af ett stadgande, hvarigenom åboer å under bruk skatteköpta hemman berättigades, att å besittningsrätten dertill erhålla lagfart och fasta, dock med skyldighet för köpare, då besittningsrätten säljes utom börd, att densamma till bruksegaren hembjuda; hvarjemte motionären yrkat, att, derest omför mälda förslag, genom hvars antagande bruksegarnes lagliga rätt, efter motionärens förmenande, ingalunda kunde förnärmas, likväl icke godkändes, ’’nödiga föreskrifter måtte meddelas, i hvad ordning och hos hvilken auktoritet åboer å dylika hemman hade att söka och erhålla åbobref, till betryggande af egen och efterkommandes besittningsrätt.”
Denna framställning hafva Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten gemensamt tagit i öfvervägande; och hvad först angår den af motionären påyrkade rättighet för åboer å under bruk skatteköpta hemman, att erhålla uppbud och fasta å besittningsrätten dertill, så, enär, enligt gällande lagstiftning, endast eganderätt utgör föremål för lagfart och fasta, men jorden lill ilråga varande åt egare af bruk till deras understöd skattesålde hemman icke tillhör åboen, utan bruksegaren, hvars eganderätt dertill likväl är, genom Kongl.
Förordningen den 11 December 1766, i så måtto inskränkt, att, om bruket nedlägges, densamma upphör och den för brukets skull förvärfvade skatfe-rättigheten hemfaller lill kronan eller ”börde-mannen,” få Utskotten, med erinran om den skiljaktighet, som förefinnes emellan besittningsrätten till frälse-skattehemman, hvarmed full jord-eganderätl alltid är förenad, och den åboer å omförmälde krono-skatte - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:» 25. 3 bruks-heraman tillförsäkrade rätt att å dem få ”vara odrifne, så länge de göra sin skyldighet efter Husesyns-ordningen, och skogen icke annorlunda, än efter allmänna lagen och förordningar nyttjas,” vördsamt hemställa, att å berörda yrkande afseende icke må fästas.
Beträffande åter sednare delen af motionen, finna Utskotten det väl vara af ofvanberörde författningar tydligt, ej rriindre att de åboer, som innehade ifrågavarande hemman, då de till bruken upplätos, äro berättigade att derå vara odrifne, så länge de dem' enligt iag åliggande skyldigheter icke åsidosättas, äfvensom, att nämnde besittnings-rätt är lika ärftlig,, som besittnings-rätten å Krono-rusthåll, än äfven att bruksegarne icke ega att åboerne med vidsträcktare eller andre onera betunga, än som i Jorda-boken finnas hemmanen påförde, eller enligt gällande författningar böra af dem utgöras, ehuru det är bruksegaren tillåtet, att, efter öfverenskommelse med åboen, förvandla hela hemmans-räntan uti kolning och körslor; uti hvilka hänseenden Utskotten anse åboerne i omförmälde föreskrifter ega tillräcklig trygghet mot otillbörliga anspråk å bruksegarnes sida.
Men enär, efter Utskottens uppfattning, nödig bestämmelse saknas, huruledes med hemman af ifrågakommen beskaffenhet förhållas bör, då ingen till åboskapet berättigad af den sista åboens slägt qvarlefver, och denna omständighet möjligen gilvit anledning till de missbruk, motionären nu till rättelse fr <mhållit, få Utskotten vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, attj uti skrifvelsej hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla^ att Kongl.
Maj:t täcktes i Nåder förordna^ huru med antagande af ålbo å till brukens understöd skattesålde krono-hemriian f örf aras skall, då_, vid inträff ande åboledighet, icke någon till åboskapet berättigad person af den siste åboe>>s slägt finnes.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 26. 1 ]f:« 36.
Ank. till Exp.-Utsk. dea 8 Sept. 1854, kl. 10 f. m.
Betänkande j i anledning af väckte motioner om af skaff ande af ' pastoral-examen eller förändring af gällande f öreskrifter angående densamma.
Högvördiga Presle-Slåndet har till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat tre serskilde i berörda ämne väckte motioner, nemligen: l:o, al Hörr P rosten J■ 1•
Melen, sorn förmenat, att den genom Kongl.
Cirkulär-Brefvet den 21 Augusti 1786, såsom vilkor för befordran till kyrkoherde föreskrifna pastoralexamen, , med föregående latinskt disputationsprof numera, voro lika olämplig, som obehöflig och ändamålslös.
Det vöre förödmjukande för en till mogen ålder kommen prestman, att underkasta sig förhör utaf ofta vida yngre män, bland hvilka stundom ej någon antagit prestembetet.
Alla öfrige embets- och tjenstemän voro befriade från ali slags examen, sedan de en gång vunnit inträde på tjenstemannabanan; och det oaktadt kunde desse bekläda embeten, fullt ut lika vigtiga, som de presterliga.
Dessutom åtföljde icke alltid praktisk duglighet lärdom.
Tvärtom hade erfarenheten gifvit vid handen, att personer, som endast aflagt prestexamen, ofta inom större församlingar handhaft pastoralvården i alla hänseenden till förmäns och församlingens tulla belåtenhet.
En sådan . person kunde emedlertid sedermera vid undergående af pastoralexamen blifva ansedd sakna de kunskaper, som berättigade till erhållande af första eller andra klassens pastorat; och den bepröfvade samt erkändt duglige och till sin vandel oförvitlige prestmannen blefve sålunda förhindrad att söka andra pastorat, än de af tredje klassen, hvilka otvifvelakligt fordrade Bih. till R.
Prot. 1853—54.
T Sami. 2 Afd. 12 Haft. 1 2 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 36. en Jika skicklig man till själasörjare, sorn de större församlingarne.
Desse beröfvades nu mången duglig pastor samt påtvingades icke så sällan i stället män, med mindre praktisk erfarenhet och skicklighet, men med vidsträktare lärdom, som, med sitt obestridligen höga värde för öfrigt, dock icke alltid lämpade sig väl för den dagliga och trägna tjenstgöringen inom församlingen.
Det borde derjemte tagas i betraktande, att nämnda examen, under nu varande förhållanden, ledde till orättvisa vid jemförelse emellan sökanders från olika stift lärdom.
Utom det att olika examinatorer hade olika fordringar för samma betyg, vore nemligen antalet af examensämnena olika i de serskilda stiften.
Så examinerades vid pastoralexamen i Upsala uti sju ämnen, i Lund uti elfva, i Linköping uti tio, i Skara uti fem, i Strengnäs uti sexton, i Westerås uti sex, i Wexiö uti tio, i Hernösand uti aderton, o. s. v.; med afseende hvarå, och då den i nästan alla stift mer eller mindre rådande prestbrist vöre ätt till stor del tillskrifva tillvaron af ifrågavarande examen, motionären föreslagit, att icke allenast det för pastoral-examens undergående stadgade latinska disputationsprofvet måtte, såsom saknande nästan all betydelse, upphöra, utan äfven sjelfva pastoralexamen afskaffas och, om sä nödigt funnes, fordringarne i prest-examen i stället skärpas.
Skulle likväl någon serskild examen före befordran till kyrkoherde anses behöflig, borde densamme utgöras af ett förhör i endast sådane ämnen, som rörde pastoralvården; och skulle detta förhör ovilkorligen med hvarje prestman äga rum, innan pastoralvård kunde honom anförtros; 2:o, af Herr Prosten A. JJ- TranceuSj hvilken fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på den inom nästan alla Rikets Stift tilltagande prestbrist.
Orsaken till denna brist vore, efter motionärens förmenande, att söka dels uti skärpta examina, dels uti felaktiga befordringslagar för presterna samt dels uti en allt mer och mer sig utbredande okyrklig, verldslig anda, som afvände det uppväxande slägtets håg från det med så många försakelser förenade presterliga embetel.
Emedlertid ökades behofvet af embetsbiträde för såväl kyrkoherdarne inom vidsträklare församlingar, som ålderstigna komministrar, hvilka, nödgade till skuldsättning vid Universitetet och genast efter prestvigningen strängt sysselsatte med ulöfvandet af sitt kall, ofta saknat icke allenast tillgångar utan äfven tid till inhämtande af alla de kunskaper, som erfordras för pastoralexamen.
Tili undanrödjande af dessa missförhållanden har motionären föreslagit, att förbudet mot pastoral-examens undergående före fyllda 30 år och i vissa fall 28 år, måtte upphäfvas; att, hvarje prestman må få, uppå anmälan, berörde examen aflägga, då han tror sig dertill vara skicklig; att ingen må till presterlig tjenst befordras, utan att förut hafva blifvit pastoralier examinerad; att pastoral-examen hädanefter må utgöras endast af förhör uti dogmatik, exe - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande.
N:o 36. 3 getik, kyrkohistoria och kyrko-lagfarenhet; samt att, så vidt möjligt är, ingen bör förordnas att bestrida pastoral vård, som ej undergått pastoralexamen; och 3:o, af Herr Doktor N. Nordlander, sorn, med uttalande af den åsigt, alt de philosophiska läroämnena borde från pastoral-examen uteslutas, tilllika föreslagit, att vid det för undergående af samma examen stadgade disputations-prof begagnandet af det latinska språket måtte upphöra och det svenska språket i stället användas, så vida icke den speciminerande sjelf åstundade att profvet på förstnämda språk aflägga.
Till stöd för detta förslag, uti hvilket Herr Biskopen J.
Bergman och Herr Doktor A. Sandberg instämt, har motionären åberopat svårigheten att ledigt och korrekt uttrycka sig på latin, hvilket förutsatte en flitig och daglig öfning.
Dertill saknade dock en tjenstgörande prest nästan allt tillfälle Fullgörandet af det nu föreskrifna disputations-profvet k o rume följaktligen att för honom blifva ytterst motbjudande.
Dessutom vore latintalandet en svag mätare på hans skicklighet i det presterliga kallets utöfning; och ofta tjenade detta språk endast till alt dölja ytligheten.
, Omförmälde förslag, tillika med hvad vid föredragning till remiss af Prosten Meleus motion är vordet inom Högvördiga Preste-Ståndet yttradt, har Lag-Utskottet i förening med Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet tagit i öfvervägande; och få Utskotten utlåtande deröfver nu afgifva.
I äldre tider var den s. k.
Pastoral-examen icke från Prest-examen skild och kunde icke vara det, enär inga extra ordinarie prestmän funnos, utan den, sorn anmälde sig lill inträde i prestembetet, efter regeln redan var kallad eller sökande till pastorat.
Af denna anledning omtalar sjelfva 1686 års Kyrko-ordning ännu blott en enda presterlig examen.
Men den under tiden inom vår kyrka uppkomna seden, att meddela sacros ordines åt dem, hvilka ännu icke till någon bestämd presterlig befattning blifvit kallade, utan som, blott skulle tjenstgöru till äldre prestmäns biträde och under dessas ledning, visade snart behofvet att, innan kyrkoherde-embetet åt någon anförtroddes, med honom anställa en särskild pröfning, för att utröna, huruvida han till bestridande af en så ansvarsfull befattning egde erforderlig duglighet.
Det var år 1693 som denna pröfning genom lag påbjöds; men pröfningen tänktes icke då såsom en bestämd fixerad examen, hvilken en gång för alla kunde och skulle genomgås, utan fastmera ansågs densamma stå med sjelfva kallelsen till Kyrkoherde-embetet i ett så nära sammanhang, att den allenast, när ett sådant embete skulle återbesättas, företogs med dem, som dertill voro i fråga, och kunde således med en och samma person flera gånger blifva företagen.
Så småningom kommo emedlertid de 4 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, iV.-o 36. förnyade pröfningarne att anses öfverflödiga, och de reducerades sålunda lill en enda pastoralexamen, hvilken af hvarje prest, som uppnått laga ålder, när som heldst kunde få absolveras.
Nu är fråga vackt af Herr Prosten Melén, huruvida ej tjenligt vöre att gå i reduktionen ännu längre, att återföra pastoralexamen till sin ursprungliga förening med prest-examen, eller att med andra ord sagdt, helt och hållet afskaffa den förstnämnda.
Afgörandet af denna fråga beror tydligen af det förhållande, hvari pastoral-examen, efter sin egentliga och naturliga bestämmelse, står till prestexamen.
Åsyfler pastoral-examen, såsom motionären tyckes föreställa sig, ingenting annat än att vara ett, för bättre minne skull företaget, repetitionsförhör i de läroämnen, som vid prest-examen blifvit genomgångna, och består hela skillnaden på sin höjd deruti, alt vid det efterföljande förhöret något större lexor i ett eller annat stycke böra uppläsas, än vid det föregående: då finnes visserligen ingen tillräcklig anledning, hvarföre icke båda profven skulle kunna reduceras lill. ett, och sålunda både examinatorer och desom skola examineras från det onödiga, fördubblade besväret varda befriade.
Men, enligt Utskottens öfvertygelse, borde förhållandet icke vara det nu angifna, utan fastmera har hvardera examen en så egendomlig betydelse, att så länge det i flera hänseenden både nödiga och nyttiga s. k.
Adjunkt-systemet ännu fortvarar, den ena hvarken kan eller bör belt ersättas af den andra.
Prest-examen åsyftar närmast att undersöka, huruvida studii-åren vid Universitetet blifvit så använda, att derunder i de stycken, som till allmän mensklig och särskild presterlig bildning höra, ett så stort och sä omfattande kunskaps/nätt blifvit förvärfvadt, sorn nödvändigt måste egas, så framt någon rätt skicklighet till prest-embetets utöfning skall kunna uppkomma.
I pastoral-examen åter bör pröfvas, huruvida sistnämnda ändamål méd det inhemtade kunskapsmåttet verkligen blifvit vunnet; den åsyftar alltså att bereda prestmannen tillfälle, alt efter några års tjenstgöring inför sina förmän ådagalägga, huru han vid embetels förvaltning under fortsatta studier lärt att begagna sine förvärfvade kunskaper, och huru dessa sålunda hos honom burit frukt uti en pä erfarenhet grundad lefvande insigt uti sjelfva embetet och alla särskilda dertill hörande funktioner.
En sådan redovisning och förbindelsen dertill kan ej gerna annat än verka helsosamt, och att underkasta sig densamma bör derföre för ingen vara förnärmande, utan fastmera för den verkligt skicklige, som älskar sitt embete, en glädje; hvadan, och enär de skäl, sorn motionären till stöd för sitt yrkande hufvudsakligen anfört, ingalunda bevisa hvad de åsyfta, utan på sin höjd, om de äro grundade, kunna ådagalägga behofvet af en partiel reform i examens-väsendet och b< lördrings-lagarne, om hvilket sistnämnde behof här icke är fråga, så anse sig Utskottet böra vördsamt hemställa, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, A:o 36.
5 (Ut Prosten Meleus motion, sä' vidt den jrkar pastor alexamens fullkomliga af skaffande, icke må af Rikets Stän der bifallas.
Och då samtals- eller disputations-formen allmänneligen erkännes såsom särdeles lämplig för mera mognade män, då fråga är om ådagaläggandet af deras insigter, så tillstyrka Utskotten, att förslaget om af skaffande af det med pastoral-examen sammanhängande dis pilt atio ris-pr o fåret likaledes må utan afseende lemnäs.
Hell annorlunda betrakta Utskotten deremot frågan om förändring af den'med afseende på pastoral-examen nu gällande ordning.
Att en sådan förändring högligen är af behofvet påkallad, följer redan deraf, att, såsom riktigt uppgifvits, vid de särskilda
Dom-kapitlen en mycket olika praxis i berörde hänseende utbildat sig.
Detta förhållande kan lika litet i sig sjelf vara godt, som det kan undgå att, isynnerhet när prestmän från olika stift söka samma tjenst, medföra hvarjehanda ganska betydliga olägenheter.
Men dessa olägenheter blefvo ingalunda lyckligt afhulpna, om blott en återgång till hvad ännu icke upphäfda författningar föreskrifva, allestädes blefve påbuden.
Man kan nemligen icke neka, alt sjelfva dessa författningar i flera hänseende äro bristfälliga.
Framför allt gäller detta med afseende på föreskriften om de philosophiska ellers, k. profana examensämnena.
Enligt förfatlningarne böra dessa i pastoral-examen på enahanda, sätt, sorn i prest-examen, förekomma; men vid flera
Dom-kapitel eger detta dock sedan länge icke mera rum; och inedgifvas måste ock olämpligheten deraf, att äldre män, hvilkas skolstudier redan flera gånger blifvit' pröfvade, ånyo underkastas ett derpå syftande förhör; likasom det ovedersägligen är mot, al! rätt och billighet ^ridande, att insigter i sådana ämnen, sorn de ifrågavarande, skola vid bestämmandet af presterlig befordringsrätt ega samma inflytande, som insigterna i de stycken, som angå sjelfva kristendomen och kyrkan.
Utskotten kunna derföre icke annat än godkänna Prosten Tranan och Doktor Nordlanders yrkanden, alt endast
Theologiska ämnen höra i pastoral-examen förekomma.
Men i fråga om inskränkningen af denna examens omfång finna Utskotten i det sednare alternativet af Prosten Meleus motion en ytterligare anvisning, som icke bör lemnäs utan uppmärksamhet.
Är nemligen den uppfattning af pastoralexamens betydelse’ grundad, som Utskotten ofvanföre uttalat, så är deraf en nödvändig följd, alt egentligen inga andra ämnen kunna sägas enligt sakens egen 6 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 26. natur deruti böra ingå, än de rent praktiska, d. v. s. de, som omedelbart sammanhänga med prediko-embetet och dess utöfning.
I dessa kan en djupare insigt icke förvärfvas utan presterlig erfarenhet; i de theoretiskttheologiska lärostyckena, deremot, eller exegetik, kyrkohistoria, dogmatik m. m. både kan och bör numera, sedan vi ega — hvad i äldre tider saknades — ordentliga prestbildnings-anstalter, redan före prestvigningen en så grundlig kunskap inhemtas, _att ett förnyadt förhör i dem blifver öfverflödigt.
Visserligen ma äfven' dessa stycken, för deras nära sammanhang med de praktiska, vid pastoral-examen icke helt och hållet lemnäs å sido.
Men den förkofran och den för och genom praxis mognade insigt, som examinanden i dem vunnit, synes dock lämpligare kunna ådagaläggas i disputationsform, än genom förnyadt undergående af ett direkt förhör.
Blifver omfångel för den egentliga pastoral-examen på nyssnämnda sätt inskränkt, så är emedlertid naturligt, att icke blott denna utan ock de vitsord, som vid piest-examen erhållits uti de theoretisk-theologiska ämnena, hvilka för hvarje prest äro af utomordentlig vigt, böra läggas lill grund för den kommande befordringsrätten; och just denna, omständighet är det, som isynnerhet synes Utskotten göra den föreslagna inskränkningen önskvärd.
Då nemligen, såsom nu, Prest-examen är för befordringsrätten betydelselös, och ali vigt i detta hänseende ligger på pastoral-examen; så föranledas deraf tyvärr cj sällan de ynglingar, sorn vilja' egna sig åt prest-embetet, att söka så fort och knapphändigt som möjligt undansköta sin akademiska kurs och alt dervid trösta sig dermed, att studierna för pastoral-examen skola ersätta det sorn nu försummas.
Men derigenom vålla de sig sjelfva en stor och oberäknelig skada för hela lif vet.
Det som försummas i ungdomen, hvilken dock är den rätta bildningstiden, låter sig sedermera icke så lätt - ersätta och blifver gemenligen aldrig ersatt.
Tillerkändes deremot prestexamen i sine bufvudsakligaste delar af sjelfva författningarna enahanda vigt, sorn pastoral-examen, så vore derigenom en uppmuntran gifven åt eli grundligare theologiskt universitets studium, hvilken svårligen skulle undgå att medföra goda verkningar.
Doktor Nordlanders förslag, att dispulations-pröfvet vid pastoralexamen må, när den speciminerande sä önskar, få på modersmålet afläggas, innehåller ej annat, än hvad redan länge från flera håll yrkats och hvarom väl ock numera meningarne torde vara temligen ense.'
Så sannt å ena • sidan är, att färdighet i latinska språket är en prydnad för läroståndet och derföre är väl förtjent att befrämjas; så sannt och af erfarenheten bekräftadt är det ock å den andra sidan, att ingenting befrämjas derigenom, att äldre män, hvilka under praktisk embetsutöfning längesedan förlorat nyssnämnda färdighet, och som dock kunna besitta mycken presterlig insigt Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 26. 7 oeh skicklighet, af lagen påtvingas den förödmjukelsen ali offentligen nödsakas visa," huru underhaltiga de äro i behandlingen af de lärdas språk.
Lemnäs deremot vid berörde disputation frihet med afseende på språket; får deri angå ämnen, sorn utgöra eller åtminstone böra utgöra föremål för de speciminerandes dagliga studier och begrundning, och föreskrifves i sammanhang dermed, att lärare, sorn i dessa ämnen ega insigt, städse skola såsom opponenter fungera: så skall detta prof icke mera blifva, hvad det nu så ofta är, en tom formalitet, utan tvärtom visa sig såsom ett af de alvarligaste och lämpligaste medlen att utröna halten af de mäns bildning, som söka rättighet, att såsom fullmyndiga herdar få sjelfständigt vårda Christi hjord.
Blifver pastoral-examen anordnad på ett sådant sätt, som Utskotten bär ofvan angifvil, så kommer densamma tydligen alt utgöra, icke ett alldeles sjelfständigt, för sig bestående lärdomsprof, utan fastmera en sednare afdelning af samma prof, såsom hvars första grundliggande afdelning prestexamen är att betrakta.