Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lektorer vid stiftstadens elementar-läroverk skola i kraft af sin lärarebeställning ovilkorligen berättigas till ledamotskap i Konsistorierna.
På grund af dessa mina åsigter i det vigtiga ämnet vågar jag inför Rikets Höglofliga Ständer vördsamt föreslå, att de för sin del besluta de ändringar i Kongl. Förordningen af den 11 Februari 1687, angående rättegång i Domkapitlen, som följa af ett antagande af hvad jag härmed har äran att om förändrad organisation af Domkapitlen föreslå: l:o hvad angår Stockholms stads Konsistorium äfvensom Hofkonsistorium samt Konsistorierna i Upsala och Lund, torde deras sammansättning böra förblifva hädanefter densamma som hittills; hvilket ock gäller om det så kallade Fältkonsistorium, 2:o i de öfriga Konsistorierna i riket vare, utom Biskopen, Domprost, der sådan finnes, äfvensom
Lektorn i theologi vid det högre elementar-läroverket i den stad, som är biskopssäte, sjelfskrifne ledamöter af Domkapitlet, med särskildt tillägg hvad Konsistorium i Götheborg angår, att de vid dervarande Christinas församling anställde pastorer äfven för framtiden bibehållas vid det ledamotskap i Domkapitlet, som blifvit dem uti nämnda församlings privilegier af Kongl. Majk tillerkändt, 3:o Beträffande öfrige ledamöter uti alla andra rikets Konsistorier än de i l:sta mom. nämnda, skola dessa ledamöter af Kongl. Majk bland kyrkans eller skolans tjenstemän hädanefter utses och tillsättas, sedan vederbörande Konsistorium, första gången genast efter Kongl.
Majks nådiga fastställelse af den nya anordningen af Domkapitlen, och sedan vid hvarje inträffande ledighet, till Kongl.
Majk inkommit med underdånigt förslag på den eller dem, som Konsistorium anser tjenliga till ledamotskap i Domkapitlen; och böra dervid Lektorer vid stiftstadens högre elementar-läroverk vara, i kraft af sitt lärareembete, för - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N;o 114- 227 pligtade att åtaga sig Konsistorialkallet, enär de af Kongl. Maj:t varda dertill i nåder kallade. 4;o För alla de i nästföregående mom. afsedda Konsistorier gälla såsom regel, att utom Biskopen samtlige ledamöternas antal i Domkapitlet icke bör understiga sex, hvaremot, i afseende på Domkapitels fulltalighet vid der förekommande måls handläggning, hädanefter som hittills, gäller hvad i Kongl. Brefvet af den 15 Juli 1752 och andra hithörande författningar stadgadt är. 5:o Hvar och en, som, sedan ny författning oip Domkapitlens organisation vunnit fastställelse, såsom ledamot i något
Domkapitel inträder eller dertill af Kongl.
Maj:t i nåder utnämnes, skall före utöfning af Konsistorialkallet, med ed förpligta sig till vår Evangeliskt-lutherska kyrkas i dess symboliska böcker uttalade bekännelse.
Om remiss af denna min motion till Höglo diga Lag-Utskottet får jag vördsamt anhålla.
Grust. D.
Nu» 114.
Om förändrade föreskrifter i afseende å ecklesiastika tjmstemäns och praktiserande läkares edsjörpligtelser.
Uti detta Högvördiga
Stånd är redan en motion gjord uti ett ämne hvilket sedan flera år varit föremål för äfven min uppmärksamhet, nemligen frågan om inskränkning af de många i vårt land brukliga edgångar.
Efter min öfvertygelse leder den så ofta upprepade edeliga förpligtelsen icke till större band på menniskornas samveten, utan bidrager fastmera i sin mån till profanering af det Heliga.
Utom de eder, som vid domstolar förekomma, äro trohets- och em betseder af den vigt, att de i allmänhet icke gerna kunna afskaffas; men sedan embetseden en gång blifvit aflagd och i densamma förpligtelsen till underdånighet under landets Konung uttalad, anser jag både öfverflödigt och skadligt, att ett förnyande af denna ed vid flera tillfällen ålägges.
Så sker dock för det närvarande i afseende på vissa ecklesiastike tjenstemän och läkare, i det att de förre, innan de få mottaga lön, skola inför Konsistorium aflägga tjensteeden och derefter, om de äro kyrkoherdar, ytterligare vid sin inställelse i embetet inför sina församlingar med ed förpligta sig till uppfyllande af sin embetspligt, men läkare icke endast vid tillträdet till läkarekonstens utöfning aflägga ed, utan ock sedermera på meddelade bevis åläggas intaga 228 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 115. den edéliga förpligtelsen: så sannt mig G-ud hjelpe till lif och själ.
Nog synes det böra i afseende på dessa sednare vara tillräckligt om de i läkare-eden förbundit sig att i legala bevis bålla sig strängt vid sanningen och ej derifrån afvika, eller, om man så vill, utgifva beviset på aflagd embetsed.
Hvad åter angår Kyrkoherdar och Komministrar samt andra ecklesiastike tjenstemän, för hvilka tjenste-ed kofnmer i fråga, ville jag, då numera ofta händer, att desse, vid tillträde af tjenst en, måste resa flera mil till stiftsstaden för att inför Konsistorium aflägga tjenste-eden, vördsamt föreslå, att för Kyrkoherdar må, utan minskning i deras lönerättigheter före och med tillträdesdagen, vara tillräckligt, att de vid inställelsen i embetet aflägga trohets- och embetsed inför sina församlingar, och att, hvad Komministrar och skolans tjenstemän beträffar, de förre inför Kontraktsprost och de sednare inför den tillförordnade skolans Inspektor afgifva den för dem -föreskrifva ed, samt att desse auktoriteter derom till stiftets Konsistorium afgifva berättelse, besannad med påskrift af den, sorn eden aflagt.
Då jag föreslår att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla örn vidtagande af de här angifna förändrade föreskrifterna i afseende på ecklesiastika tjenstemäns och praktiserande läkares edsförpligtelse!1, får jag vördsamt utbedja mig att denna motion må till vederbörligt Utskott remitteras.
\o 115.
Af Domprosten A. !\.
Sundberg:
Med Jörslag till reorganisation af rikets Domkapitel.
Då vid riksdagen 1856—1858 Ständerna antogo ett lagförslag om förändring i Domkapitlens organisation, ansåg sig Preste-Ståndet för sin del icke kunna godkänna samma förslag, utan ingick, såsom bekant är, till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan, att högstdensamme “täcktes, på sätt lämpligast synes, låta frågan om en förändring af Domkapitlens organisation komma under förnyad behandling samt nådigt förslag i ämnet Rikets näst sammanträdande Ständer förelägga.“
Det af de tre öfriga Stånden antagna lagförslaget blof af Kongl. Majit ogilladt; meri någon ny nådig Proposition i ämnet har sedan dess icke blifvit till Ständerna öfverlemnad.
Måhända är en sådan att under innevarande riksdag förvänta.
För den händelse emellertid, att denna förhoppning ej skulle komma att uppfyllas, har jag, lifligt öfvertygad om frågans vigt och nödvändigheten al hennes Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o lid.
229 snara lösning, trott mig böra genom en motions väckande låta henne ånyo blifva föremål för Rikets Ständers pröfning.
Jag utgår härvid från den förutsättningen, hvars rigtighet både af Konung och Ständer redan är erkänd, att våra af Lektorer vid elementar-läroverken sammansatta
Domkapitel ej rätt väl kunna stå tillsammans med nuvarande förhållanden: dels derföre att läroverken äro annorlunda ordnade än förr och icke mer stå till kyrkan i samma ställning som då; dels derföre att vid lärarnes utnämnande helt andra egenskaper måste afses än skickligheten att fullgöra de åligganden, som tillhöra en Kapitel-ledamot; dels slutligen derföre att, enligt den nya Läroverks-stadgan, nämnde lärares tid och krafter äro i allmänhet så strängt tagna i anspråk af undervisningen, att man icke utan obillighet kan ytterligare ålägga dem göromål så främmande för deras egentliga kall, som de konsistoriela.
Fråga är således numera endast om lämpligaste sättet för den såsom behöflig erkända förändringens verkställande.
För att finna detta, torde måhända i främsta rummet en öfversigt af den behandling frågan inom de sistförflutna tjugo åren undergått kunna tjena till vägledning.
Det första förslag, som under denna tid blifvit gjordt om Domkapitlens reorganisation, framlades af den på 1840-talet tillsatta Kyrkolags-kommittéen.
Enligt detta förslag skulle Biskopen ensam vara sjelfskrifven ledamot och de öfriga ledamöterna, hvilkas antal borde vara fem, skulle genom val för fem år utses bland stiftets Kyrkoherdar eller Lektorer.
Det är en känd sak, att detta förslag icke vann bifall, förnämligast för den deruti alltför mycket utsträckta valprincipens skull, hvars många olägenheter ock för hvarje opartisk granskare ligga i öppen dag.
Kongl. Maj:t ansåg sig derföre fyra år sednare, eller 1850, böra till Rikets Ständer öfverlemna ett annat förslag, hvaruti likaledes i de stiftsstäder, der theologisk fakultet ej finnes, kapitel-ledamöternas antal bestämdes till sex, nemligen Biskopen, Domprosten, Theologie Lektorn, äldste Gfymnasii-lektorn, som innehade prebende-pastorat, samt två Kyrkoherdar inom stiftet, hvilka skulle af Kongl. Maj:t förordnas efter af de sjelfskrifna ledamöterna upprättadt förslag.
LagUtskottet vid dåvarande riksdag tillstyrkte detta förslags antagande, men Ständerna funno ej skäl att godkänna detsamma, hufvudsakligen väl på den grund, att den ifrågasatta förändringens nödvändighet då ännu icke var tillräckligt klart insedd, men äfven af den anledningen, att den föreslagna kooptations-principen, ansågs innebära hvarjehanda vanskligheter, förordnandet af ledamöter på obestämd tid medförde olägenhet och dessutom ingen kyrkoherde vore bestämdt förpligtad att ett sådant förordnande emottaga.
Påföljande riksdag hvilade frågan, men upptogs åter år 1856, då man kom till ett resultat, som säkert är i så friskt minne att en närmare redogörelse för detsamma är öfverflödig.
Det förslag, som af tre Stånd antogs, liknade, såsom bekant är, i många hänseenden det af Kongl. Maj:t förut framställda, men hvilade, i likhet med Kyrkolags-kommittéens, till en del på valprincipen.
Derföre blef det icke blott af Preste-Ståndet, utan ock af landets alla kyrkliga myndigheter — på en enda när — ogilladt, äfvensom af Högsta Domstolen afstyrkt.
Maj:t fann slutligen icke heller skäl att på Ständernas beslut meddela nådig stadfästelse.
Undersöker man nu de tre uppräknade förslagens särskilda stadganden, hvilka det blefve för vidlyftigt att här meddela, och resultaterna af deras vederbörliga behandling, så visar det sig, att valprincipen för Domkapitlens sammansättning blifvit af Konungen och kooptations-principen af Ständerna förkastad, men att deremot båda Statsmagterna varit ense i följande hufvudsakliga punkter: l:o) att Domkapitel skall bestå af fem 230 Mofiomr i Pve$t&-/Ståndet 1862.
■ 116. ledamöter; 2;o) att Edessa Biskop, Domprost och Theologie
Lektor vid stiftsstadens elementar-läroverk böra vara sjelfskrifna; saint 3:p) att
Domkapitel må beslut fatta, der tre ledamöter när ftro, atom i frågor om upprättande af förslag till ämbeten eller tjänster eller om tillsättande deraf, eller i mål, der kapitlet utöfvar domsrätt.
På denna redan godkända grund anser jag derföre .hvarje nytt förslag till förändring i Domkapitlens sammansättning och arbetsordning böra byggas.
Det var ock på denna grund jemte .andra för vårt land egendomliga, historiskt utvecklade förhållanden, framlidne Domprosten Knös hade byggt det reorganisations-förslag, han sistlidue riksdag för Ständerna framlade.
Såsom ledamot af den riksdagens Lag-Utskott kan jag icke hafva glömt, ,att, Utskottet tillstyrkte förslagets underkännande; men jag har icke heller g} örn t, att detta, efter min uppfattning, mindre hade sin orsak i förslagets egna verkliga eller förmenta brister, än i en .tillfällig obenägenhet att då reformera den ifrågavarande institutionen.
Säkert är, att under de hopade göromålen mot riksdagens slut hvarken inom Utskottet .eller Sfånden, med undantag af Prestc-Ståndet, motionärens framställning
.blef föremål för den uppmärksamhet, hon förtjänade.
Jag tager mig alltså friheten att med några få förändringar framlägga haus förslag till förnyad granskning af Rikets Ständer, enär jag icke kunnat linna någon bättre och mera praktisk utväg för den läPge ventilerade frågans lyckliga lösning.
Hvad först
Domkapitlens sammansättning vidkommer, så antager jag lör afgjordt, aft ledamöternas antal i hvarje kapitel bör vara fem- Yidare betraktar jag såsom gifvet, att Domkapitlen i Upsala och Band, der theologiska fakulteter finnas, skola i sin nuvarande organisation bibehållas oförändrade.
Skälen dertill behöfva knappt .nämnas.
Det är klart, att kyrkan Professorerna bör kunna påräkna insigtsfull styresmän,.äfvensom aft den theologiska vetenskapen sjelf måste draga fördel deraf, aft hennes .idkare få taga verksam del i de praktiskt kyrkliga bestyren.
Än vidare förutsätter jag, att de. båda Konsistorierna i hufvudstaden blifva oförändrade, fastän deras ledamöters antal öfverstiger det godkända feintalet.
Dessa Konsistorier hafva af gammalt både. i afseende på organisation och åligganden varit i någon mån olika de, egentligen så kallade Domkapitlen, och några yigtiga anmärkningar mot deras ,sammansättning hafya under nu ifrågavarande saks föregående behandling icke förekommit.
Slutligen anser jag det vara er kändt, att i alla öfriga stiftsstäder Biskop, Domprost o.qh Theologie Lektor skola vara sjelfskrifna ledamöter i Domkapitlet.
Återstår således .endast att bestämma, hvarifrån i dessa .städer de två, eller der ingen Domprost ännu finnes, de tre öfriga Kapitel dedamöterna skola tagas.
Jag kan ej inse, att detta afgörande är behäftadt med några synnerliga svårigheter, om man blott verkligen vill den förändring, hygrs nödvändighet man så ofta uttalat.
Sedan både valprincipen och kooptationsprincipon blifvit ogillade, är den anvisningen temligen tydligt gifven, att de omförmälda ledamotsplatserna böra fästas vid vissa andra tjenstebefattningar.
Ty att för dem bilda särskilda nya embeten, hvilkas innehafvare åt domkapitels-ärendena ensamt,skulle egna sin tid och kraft, är alldeles öfverflödigt, då hvarken dessa ärendens mångfald eller beskaffenhet .är sådan, att den täger en .mans hela verksamhet i anspråk.
Hvilka äro då de redan inrättade tjenstebefattningar, som lämpligast böra beläggas med skyldighet för sina innehafvare att tillika tjenstgöra såsom Capitulares?
Domkapitehinrättningens egen historia afgifver härpå ett svar, som torde förtjena uppmärksamhet.
Den lärer oss bland mycket annat, att ända ifrån äldre tid Rector Scholm eller närmaste styresmannen för det i stiftsstaden belägna läroverket varit ledamot i Motioner i Preste-Ständet 1862.
N:o 113. m Domkapitlet.
Oell samnia skäl, sorn lögat till grund för detta förhållande, förefinnes i sjelfva verket ännu i dag.
Med hänseende nemligen till det nära samband, som, oaktadt älla skedda förändringar, fortfarande förenar kyrkan och skolan, och i följd hvaraf prof till läraresysslor inför
Domkapitlet afläggas samt af detsamma bedömas, äfvensom utnämningsrätt till sådana sysslor tillkommer Domkapitlet, hvilket ock deltager i vården af stiftets samtliga läroverk, synes nu liksom förr både rätt och nyttigt vara, att, om hädanefter icke alla lektorer vid läroverket i stiftsstaden skola förblifva kapitulares, åtminstone den främste af lärarne vid detta läroverk, hvilken efter regeln mäste vara en utmärkt insigtsfull och praktiskt duglig man, mätte såsom ledamot i Domkapitlet qvarstå.
Jag har visserligen redan medgifvit, att hvarken han eller Theologie Lektorn, som likaledes blifvit föreslagen till sjelfskrifven kapitel-ledamot, böra betungas med göromål utöfver de, hvilka dem enligt nu gällande läroverksstadga äro ålagda; men dels är här intet nytt i fråga, utan endast bibehållandet af en skyldighet, som de redan hafva; dels kan bördan lättas genom någon liten förminskning i lärotitnmarnes antal, utan att undervisningen behöfver deraf lida, och dels är det ej nödvändigt, att den mest betungade af de båda tjenstemänfien — jag menar Rektorn — skall enligt den arbetsordning, här nedan kofnmer ätt föreslåé, städse och oafbrutet, i Kapitlet tjenstgöi-a.
För små oböqvämligheter böra i alla fall icke stora fördelar uppoffras.
Den svåraste anmärkning, Söm, öfter1 mitt förthéhahde, kan göras emot Rektors af mig förordade sjelfskrifvenhet, är den, att för härvarande denne tjensteman endast tillförordnas för fem års tid.
Afven om dellim ordning skulle komma ätt fortfara, hvilket jag betviflar rätt längé kunna égä rum, så är likväl uti här ifrågavarande hänseende dlägenhetén deraf ej synheidigen stor, hélöt förordnandet i de aldra fléätä fall utan tvifvel blifvér förnyädt, oöh gagnet af Rektors föreslagna ledamotskap dessutom är vida öfvervägande.
Jäg öfvergår alltså nu till bestämmandet af den femte Kapitel-ledaniotsplatsen, rörande hvilken häfdens vittnesbörd likaledes är af högt värde och i afseende hvarpå jag tillåter mig att erinra om hvad
Domprosten Knös förra riksdagen anförde.
“Häfden intygar — anmärker denne motionär — att af de fordne kanonici, som tillika voro kapitulares, flera innehade pastorater i eller nära stiftsstaden och att detta förhållande fortfor i vårt fädernesland äfven efter reformationen, hvarföre ock vid gymnasiernas stiftelse det icke var lektoretna, som blefvo kapitulares, utan i omvänd ordning de förutvarande kapitulares — (af hvilka, såsom nyss nämndes, flera voro prebendarier), sorn åtogo sig ellet ålades att såsom lektorer undervisa vid gymnasierna.
Så har prebendeväsendet uppkommit, Då nu fråga är om en förändrad organisation af Domkapitlen, torde på denna mycket gamla anordning afseende böra göras och med en för våra tidsförhållanden afpassad tillämpning af densamma något i eller nära stiftsstaden beläget pastorat af Konungen bestämmas till hvad jag skulle vilja kalla kapitel-pastorat, hvilket borde sökas och tillsättas enligt dess beskaffenhet såsom regalt eller konsistorielt, dock så, att tillika för kompetens uppställdes några särskilda vilkor, t. ex. desamma, som för första klassens pastorater, med tillägg af fordran på pastoral-erfarenhet; hvadan ock, då vid sådant pastorat skyldighet att på kallelse i Domkapitels-göromålen deltaga vore fästad, hvarje sökande redan på förhand visste, att detta besvär medföljde pastoratet och att lian, om han erhölle detsamma, måste de dermed förenade kapitel-ledamotsåligganden fullgöra.“
För egen del instämmer jag fullkomligt i denna mening och föreslår således, att ett kapitelpastorat mfed nu bcskrifne ansökningsvilkor utses i hvarje af de sex stift, der det för uppgifna ändamålet är behöfligt och domprostar finnas.
I de fyra stift åter, 232 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 115. der desse tjenstemän saknas och der således ytterligare en kapitularplats återstår att fylla, torde tillsvidare och intill dess domprost-embeten äfven der hinna inrättas, hvilket vid den förestående regleringen af biskoparnes löner lätt låter sig göra, ännu ett kapitel-pastorat böra utses, såvida det icke skulle befinnas lämpligare att under besagda mellantid Konungen bland elementar-läroverkets lektorer på dessa ställen tillförordnar den femte kapitel-ledamoten.
För öfrigt mäste, vid inträffad ledighet, jäf eller förfall adjunktionsrätten hädanefter såsom hittills vara Domkapitlet medgifven, äfvensom lektorerna vid läroverket förbundna att, då de tillkallades, i Domkapitlets förhandlingar deltaga.
Då jag sålunda dristat att ånyo förorda inrättandet af kapitel-pastorat, såsom den på en gång mest användbara och önskvärd duglighet bäst garanterande utvägen, har jag dermed ingalunda åsyftat någon tillökning i prehende-pastoraternas antal.
Tvärtom är det afsigten att bestämma en sådan arbetsordning för Domkapitlen, att kyrkoherdarne i dessa pastorat ganska sällan för kapitel-bestyrs skull behöfva infinna sig i stiftsstaden och de således vara oförhindrade att åt sine respektive församlingar kunna egna sin hufvudsakliga verksamhet.
Icke heller är det meningen att genom den nya eller, rättare sagdt, återupplifvade gamla inrättningen tillskynda statskassan ökade utgifter.
Yäl är det möjligt, att på några ställen arfvoden kunna blifva nödiga såsom ersättning för de de nämnde Kyrkoherdarnes tjenstgöring i kapitlet; men sannolikt skall de utsedda pastoraternas beskaffenhet i allmänhet göra en dylik ersättning obehöflig, och der den möjligen kommer att behöfvas, torde medel på annan väg än genom Statsverkets anlitande kunna anskaffas.
Skulle ofvan i korthet beskrifna organisationsförslag godkännas, borde måhända äfven föreskrift gifvas om
Domkapitlets förstärkning i de fall, då prof för sökt lärarebefattning skola bedömas och sådan befattning skall tillsättas.
Det kan nemligen icke förnekas, att i dylika fall en förstärkning genom sakkunnige mäns adjunktion ofta är önskvärd.
Jag tror likväl, att man lämpligast öfverlemnar åt Kongl. Majit att härom afgöra i sammanhang med de stadgar för läroverken, Högstdensamme kan finna för godt att i nåder utfärda.
Ett annat förtydligande tillägg är dock här på sin plats för den händelse, att ett Domkapitel icke skulle blifva fulltaligt derigenom att theologie-lektors- och rektors-tjensterna äro hos samma person förenade.
Då det torde vara föga gagneligt att, der detta inträffar, möjligtvis för en ganska lång tid fylla luckan genom omvexlande adjunktioner, tillstyrker jag, att Konungen förordnar en af elementar-läroverkets lektorer till ledamot i Kapitlet för den tid nyssnämnda tjensteförening eger rum.
Och ännu ett tillägg finner jag vara nödigt, ehuru detta icke rör sjelfva Kapitlets sammansättning, utan en allmän förpligtelse för de män, som i detta kollegium skola ingå såsom ledamöter.
Kyrkan har nemligen obestridlig rätt att i afseende på lära och lefverne fordra detsamma af sina närmaste styresmän som af sina tjenare.
Följaktligen anser jag det ock böra i lag uttryckligen stadgas, att de förra, äfven då de äro lekmän, äro underkastade samma förbindelse och ansvar som de sednare.
Jag har särskild anledning till detta yrkande i den förändring Kongl. Majit vidtagit med eden för lärarne vid elementar-läro verken.
Hvad slutligen arbetsordningen inom Domkapitlen angår, så kan den tydligtvis i hela sin vidd här ej blifva föremål för någon utredning och behöfver det icke heller.
Endast i den mån hon står i oskiljaktigt samband med sjelfva organisationsfrågan bör hon vid detta tillfälle komma under pröfning.
Och äfven denna pröfning är knappt behöflig, då man redan har ett af Rikets Ständer god kändt - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
233 kändt samt af Konungen och Hans Högsta Domstol utan anmärkning lemnadt resultat att hålla sig till.
Jag afser härmed det ofvan åberopade af Ständerna vid riksdagen 1856 antagna stadgandet, att “Domkapitel må beslut fatta, der tre när äro“ o. s. v.
Just denna föreskrift, hvilken jag naturligtvis nu önskar måtte blifva lag, underlättar möjligheten för såväl Rector Scholae som Kyrkoherde i kapitel-pastorat att såsom kapitulares fungera, utan att dermed ett menligt intrång sker på deras hufvudsakliga embetsverksamhet.
Ty det är klart, att sålunda hvarken Rektor eller Kyrkoherden behöfver deltaga i behandlingen af de aldraflesta i Domkapitlet förekommande ärenden och således icke heller under vanliga förhållanden oftare behöfva vara tillstädes vid Kapitlets sammanträden, än de der förekommande målens natur, yppad dissens eller inträffadt förfall det ovilkorligen fordra.
Rektors kapitelbestyr komme följaktligen att i regeln mestadels inskränkas till sådana ärenden, som röra läroverken och kassaförvaltningen; Kyrkoherdens till kyrkliga rättegångsärenden och pastoral-examina, i hvilka sednare han väl måste deltaga, om ock prestexamina, i fall de skola bibehållas, af de öfriga kapitel-ledamöterna tillsamman med Lektorerna vid elementar-läroverket kunna ombesörjas.
Men det är öfverflödigt att mycket orda om ifrågavarande arbetsordning.
Hvarje sakkunnig granskare inser lätt af sig sjelf, att med förändringen i föreskriften om domfördt antal kapitel-ledamöter den förnämsta svårigheten för tillämpningen af ofvan framlagda organisationsförslag är undanröjd.