Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser det sednare vara en kränkning af 77 § Regeringsformen, som bjuder att icke någon Kronans lägenhet får utan Rikets Ständers samtycke Kronan genom förpantning, gåfva eller på något annat sätt afhändas, och då berörda boställsupplåtelser för Staten medfört och årligen förorsakar stor förlust, i det att desamma, antingen i Kronans hus upptaga ett utrymme, som väl erfordrades lör utvidgningen af de gamla och tillkomsten af nya embetsverk, för hvilka sednare rum måste med stor kostnad i staden förhyras, eller ock föranleda dylika propositioner om lönetillökning för de Statsråder, som ej med dylika lägenheter kunnat hugnas, får jag vördsamt hemställa: att Rikets Ständer, hvilka lära vara oförhindrade att vid hvarje riksdag reglera ulgiftsstaten efter tillgångar och behof, måtte hos Kongl Maj;t anhålla, att han behagade tillse, det Kronans hus — Utrikes Statsministerns boställe undantaget, hvilket i anseende till hans representationsskyldighet inför utländska sändebuden torde böra bibehållas — varda uteslutande för Statens allmänna behof använda.
Och lära Rikets Ständer, i sammanhang härmed, icke annorlunda reglera löneförmånerna för Herrar Statsråder, än för Rikets öfrige högre embetsman, nemligen sålunda, alt de, ulau alla hyresersältningar, endast komma i åtnjutande af de dem lagligen tillerkände lönebelopp.
Denna min framställning är icke föranledd af någon öfverdrifven njugghet med Statens tillgångar, hvilka dock hvarken Regering eiler Ständer ega godtyckligt och till för Staten främmande behof använda: den är endast framkallad af de iakttagelser jag gjort öfver det trångmål, hvaruti Staten befinner sig, med hänseende till utrymmet för sina embetsverk.
För omkring 20 år sedan, då i Kronans hus fanns större utrymme hegärde och erhöll af sina embetsbroder en af Statsrådets medlemmar tillstånd, all i ett sådant hus erhålla boställe.
Efterhand meddelades flera en dylik rättighet, och när slutligen det befanns omöjligt, alt på sådant sätt borttaga utrymmet lör Statens angelägna behof och verk, förskaffade man de förut på sätt nämndt är gynnade Statsrådens betydliga hyresersältningar.
1 della förfarande tror jag en återgång desto mera vara af behofvet påkallad, som den nu uppkomna nödvändigheten ali i enskilda hus hyra rum åt flera embetsverk, såsom t. ex.
Jernvägs- och Telegraf-slyrelserne, Konvoj-kommissarialet m. 11., snart torde föranleda framställningar till Rikets Ständer, om uppförandet af nya hus för embetsverken, med tillhörande boställsvåningar för Statsråderna.
Fördelen af alt, i utbyte mot de nu utgående hyresersättningarne, som representera ett årligt kapital al 100,000 R:dr, uppföra så betydliga byggnader, att de lemna Statsråderna tillräckligt bostadsutrymme, skall då blifva lätt att motivera.
Alt i tid förekomma sådant är hufvud - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 391- 631 ändamålet med denna framställning, om hvars remitterande till vederbörligt Utskott jag anhåller, med begäran all, hvilken utgång frågan än i Utskoltet må få, detsamma behagade utreda rältsgrunderne för de boställsupplåtelser, med deraf framkéllade hvresersäUningar, som blifvit Stats-Rådels ledamöter beviljade.
Af C. C.
Nettelbladt från Stockholms lån, om bestämmande af böter, hvartill den gör sig förfallen, som i arbete emoltager främmande person, som ej är försedd med husbondes, prests eller ordförandes i hommunalstyrelse betyg alt han är till arbete ledig.
Den förändring uti Tjenstehjons-sladgan, som Slalsmagterna år 1858 vidlogo, i det de afskaflåde rättigheten att tilldela tjenare öfver den första ungdomsåldern husaga, var tidsenlig blott i det afseende, att den utgjorde en förmildring af gammal lag, icke deruti att den var ensidig, ty i andra länder stiftar man i våra dagar lag med med afseende på båda parternas rätt och hästa; här hafva förmånerna ensamt fallit på tjenarens del.
Husagan kunde missbrukas, och det vöre önskvärdl att äfven allt annat, som kunde orätt begagnas blefvc afskafladt, men i allmänhet begagnades aldrig denna rättighet, under det att dess tillvaro likväl betryggade husbonden för alltför grofva förnärmelser från tjenstfolkets sida.
Nu har husbonden i verkligheten hvarken något skydd mot förolämpningar och något medel alt straffa en tjenare, som förnärmat honom, bans hustru och barn, ty tjenaren vet så väl, att husbonden heldre lider än besvärar sig och kronobeljeningen med så obehagliga mål, som ock alt det i de flesta fall blefve husbonden, som genom saknaden af vittnesgilda intyg, finge vidkännas både kostnader och nytt moraliskt lidande.
Under sådana förhållanden måste det anses såsom en af de största sociala angelägenheter att det åtminstone i tjenstefolkets betyg erhölles någon, om ån visserligen ringa garanti för dess beskaffenhet och att man, genom tillfället att se huru 632 Motioner i Bonde-Ståndet 186%.
N:o 391. länge tjenaren på olika slällen vistats, kunde erfara hvad förtroende borde sättas till hans stadga och duglighet.
I anseende till den opålitlighet de nuvarande orlofssedlarne ega och den lätthet tjenstefolket har alt, under hvarjehanda lörevändningar, undanskaffa en eller annan deribland, har det ansetts nödigt alt, genom så kallade tjenslehjonsböcker försäkra sig om någon ordning i detta fall, och Rikets Ständer hafva äfven vid sistlidne riksdag hos Kongl. Maj:t begärt utfärdandet al en lag härom.
Med ledsnad har man inhemtat alt Regeringen underlåtit delta, och jag nödgas derföre föreslå att Rikets Ständer ånyo till Kongl.
Maj:t framställa den begäran, att en så angelägen författning mätte utan vidare dröjsmål utfärdas.
Det år en allmän erfarenhet att, efter den, genom Kongl.
Kungörelsen den i Oktober 1858, vidtagna förändring i 5, 9 och 10 §§ af Tjenstehjonsstadga^ tjenstefolket alltför märkbart försämrats, och man har numera knappt något medel, hvarken att förmå en ovillig tjenare till hörsamhet eller någon trygghet emot alt blifva af sina arbetare öfvergifven, när de som bäst behöfvas. 52 § i Legostadgan talar väl om huru med tjenstehjon skall förfaras, då det ur tjenst afviker; men detta tyckes hafva blifvit en död bokstaf; ty äfven detta hörer till ordningen för dagen, och då anmälan härom göres hos kronoheljeningen, kan väl tjenaren med dryg kostnad återföras; men detta hindrar honom icke alt eli par dagar derefter åter begifva sig bort, väl vetande, att husbonden icke skall vedervåga ny möda och kostnader.
Det äfventyr 52 § för sådant afvikande bestämmer, halfva lönens förlust och skadeersättning, år såsom en hvar vet alldeles onyttigt och kraftlöst, emedan en dylik tjenare nog i förtid utplockar sin lön; och jag anser derföre att åtminstone då han andra gången afviker, något verkligt straff bör den brottslige ådömas.
Icke mindre straffvärd är emellertid deri husbonde, som tager annans tjenstehjon i arbete, och jag föreslår derföre, alt enhvar, som i sitt arbete emotlager främmande person, som ej är försedd med husbondes, prests eller ordförandes i kommunalstyrelse betyg att han är till arbete ledig, skall derföre böta 20 R;dr R:mt och ersätta skadan.
Carl Nettelbladt, från Stockholms iån.
Nits Olsson, från Skåne.
N:o 392, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 362. m N:o 392.
Af Lars Ersson från Södermanlands län, om a/löning ät tvä lärare vid ett tvdklassigt läroverk i Malmköping mot vissa vilkor å kommunens sida.
En mängd nya skolor hafva blifvit anlagda och de äldre ändamålsenligt utvidgade.
Öfverallt ser man en vettgirig ungdom strömma till läroverken och man må med skål glädja sig åt de herrliga frukter, som en stigande upplysning och bildning i en snar framtid lofvar åt fäderneslandet.
Delta oaktadt linnes ännu mången landsort, hvarest nya skolor äro behöfiiga.
Att, der beholvet är verkligt och kan bjuda skäl för sig, afhjelpa detsamma, är jag förvissad alt representationen skall vara villig lill.
Inom den trakt, jag representerar, finnes köpingen Malmköping, belägen invid jernvägen, 5| mil från Nyköping, 4| mil från Strengnäs samt 3* mil från Eskilstuna.
Denna lilla köping, som på sista tiden märkbart galt framåt, har på ett afstånd af ej fullt 3 mil omkring sig cn befolkning af ej mindre än 14,000 invånare, hvilken trakt utgör, så att säga, sjelfva hjerta! af Södermanland, Äfven der uppvexer ett ungt slägte, som längtar efter upplysning, men, tyvärr, hafva ekonomiska omständigheter allt hitintills lagt svåra hinder i vägen för mängden af föräldrar och målsmän, att kunna uppfylla de ungas kunskapsbegär.
Såväl i Strengnäs som Nyköping och Eskilstuna äro lefnadskoslnaderna högt uppdrifna, så alt mången läder just af denna anledning måst afstå från sin önskan alt skicka sina söner till dervarande läroverk, och i Malmköping, hvarest man åter kan lefva för relativt mycket billigare pris, finnes ingen läroanstalt.
För att sålunda, så vidt på mig beror, söka afhjelpa ett erkändt behof, vågar jag i största ödmjukhet föreslå: alt Dikets Höglolliga Ständer ville besluta, alt eli tvåkiassigt läroverk skall inrättas i Malmköping samt, lill aflöning åt en rektor och en kollega, anslå en derföre erforderlig årlig summa i likhet med hvad andra rektorer och kolleger erhålla vid dylika läroverk, med vilkor att köpingen och Bill.
Brot. 1862 & 1803. 11 Sami. 4 A/d. ' 80 634 Motioner i Bonde-Standei 1862.
N:o 393. kringliggande
Irakier bekosta ej mindre uppförande af ett fullt ändamålsenligt skolhus, utan jemväl allt som i och för inredningen och till inventarier m. m. erfordras.
Jag anhåller om vederbörlig remiss af denna min motion.
Lars Ersson, från Södermanlands lån.
Af Sven Rosenberg från Christianstads län, om anvisande till erforderligt belopp af de för folkundervisningens befrämjande anslagne medel till inlösen af C. G.
Berättelser ur Svenska Historien, så ali hvarje folkskola md erhålla åtminstone ett inbundet exemplar af nämnde arbete.
I sammanhang med hvad jag haft att föreslå i afseende på folkskolan i allmänhet, samt stödjande mig på det varma intresse för vårt folks sanna upplysning och verkliga hildning, som Hikels Ständer vid så många tillfällen ådagalagt, vågar jag framkomma med ett förslag, som synes kunna påräkna Ståndets bifall. jag sätter det nemligen utom allt tvifvel alt kännedomen om vårt land och dess framfarna öden i hög grad bidrager alt väcka den fosterlandskärlek, den kännedom om det närvarandes brister och behof, hvarförutan något verkligt framåtskridande, något verkligt samfundslif icke är möjligt.
Nu hafva vi många lärda och utmärkta arbeten i vårt lands historia, men de äro alla dels genom sin skrifart, dels genom sin dyrhet otillgängliga för det egentliga folkel.
Någon Svensk historia för della är i sjelfva verket ännu icke skrifven.
Ett arbete, som lofvar alt blifva någonting sådant, är: Berättelser ur Svenska Historien af C. Georg Starbäck.
Det har genom sin enkelhet och flärdlöshet i formen vunnit allmänt bifall, och del egnar sig, såsom mig synes, att blifva en folkhistoria, äfven genom sitt ovanligt ringa pris.
Men det synes, som om den läsande publiken i vårt land vore densamma för hvarje slags arbete och dertill förhållandevis ganska begränsad.
Ty af detta arbete har så litet kommit till folkets kännedom, att till och med af folkskolelärar ne endast undanlags - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
635 vis en och annan tiilegnat sig detsamma.
Det är dock gifvet, att ett arbete, sorn tillhandahålles allmänheten för ett så billigt pris som 5 öre för tryckt ark, icke kunnat åstadkommas utan betydliga enskilda uppoffringar och alt, äfven om förläggaren lyckats få sitt förskott ersalt, författaren dock icke haft någon ersättning för sin möda och sin tid.
Öfvertygad att dessa Berättelser ur Svenska Historien redan äro Ståndets ledamöter bekanta, behöfver jag ej uppehålla uiig med något vidlyftigare ordande om deras beskaffenhet.
Del bör emellertid vara för enhvar ganska tydligt, af huru mycken vigt detta arbete, som jag ville kalla ett bibliotek i vår historia, bör blifva, om det vid folkskolorna finnes tillgängligt icke såsom läsebok eller lärobok, men såsom en nödvändig handledning för läraren vid undervisningen i delta ämne och äfven, till följd af den kännedom derom som barnen under sin skoltid vinna, såsom en framtida afslutningskurs för dem, hvilka fattat kärlek för ämnet.
På sådant sätt. skulle detta arbete så småningom blifva en verklig folkläsning.
De redan utkomna häftena af nämnde arbete utgöra, så vida jag är rigtigt underrättad, 5 band å 24 tryckta ark, hvilka, inbundna i särdeles godt välsk! band, lemnäs lill det. synnerligen billiga priset af i R:dr 25 öre bandet och jag vågar smickra mig med att handla i folkskolans och folkupplysningens sanna intresse, då jag föreslår : att Rikets Ständer ville för sin del besluta, alt ett. erforderligt belopp af besparingarne på de för folkundervisningens befrämjande anslagna mede! bör användas lil! inlösen af nämnde arbete till så stort antal, att åtminstone hvarje folkskola må deraf erhålla ett inbundet exemplar.
Och vågar jag hoppas att, om arbetet på detta sätt blir kändt, vederbörande skolstyrelser icke skola försumma att sedermera fortfarande tillegna sig hvad deraf utkommer.
Om remiss lill Höglofliga Stats—Utskottet anhålles.
Stockholm den 29 November 1862, S. P.
Rosenberg, från Christianstads län. 636 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N;o 394 S:o 394.
Af Per 3ViIss©ll »rån Christianstads ian, om hela personliga shjddsaf giftens anvisande till folkskoleväsendets förbättrande, och samma af~ gifts fördelande efter folkmängd på församtingarne mot skyldighet för dem att aflöna lärare, m. m.
Under innevarande riksmöte åro redan så många motioner ingifna angående folkundervisningens befrämjande, att det måhända kan anses alldeles öfverflödigt att Öka deras antal, men då det i denna, så väl som i en mängd andra allmänna frågor, tydligen visar sig att i vårt långt utsträckta land, med sina olika lokalförhållanden, ingen ekonomisk angelägenhet kan till allas belåtenhet ordnas lika eller efter samma mönster på alla ställen och då mitt kommitlentskap ligger tili största delen inom en ort, der folkundervisningen omöjligen kan ordnas elter föreskriften i 1842 års nådiga skolstadga; så anser jag nödigt, att också för min del i en särskild motion framställa mina åsigler i denna vigtiga angelägenhet.
Hvad folkskolan, efter mitt förmenande, ytterst och mest behöfver för att uppfylla sitt ändamål, är ett allmännare förtroende än hittills; detta kan hon icke vinna ulan genom lärarnes duglighet och flit.
Men dessa egenskaper förutsätta också att skollärarne skola så allönas, att dels personer med verklig skicklighet anmäla sig till de lediga lärareplatserna och dels att den, sorn erhållit en sådan plats, kan, ulan alltför tryckande bushållsbekymtner, både egna sig åt sitt kall och på fristunderna för skaffa sig med sjellsludium, för att blifva allt mera skicklig.
Skall skolläraren för sitt och de sinas uppehälle bredvid skolan öfva handtverk, vara advokat, eller på annat sätt skaffa sig biförljenster, så slappas snart hågen för undervisningen och det en gång inhemlade kunskapsmåltet bortdunstar.
Men i glest bebodda orter med blott enstaka hus och gårdar här och der, kan skolväsendet icke ordnas med så skickliga och så aflönta lärare.
En sådan skola med tillräcklig lokal och erfoderlig materiel bör dock aldraminst finnas inom hvarje socken till deras tjenst, som kunna och vilja sig deraf begagna.
I öfrigt anser jag församlingen böra vara berättigade att ordna sitt skolväsende på sätt vederbörande lämpligast synes, dock så, alt det hela kan af skolinspektören godkännas såsom uppfyllande sitt ändamål.
I enlighet med deras åsigter kan jag hvarken godkänna deras förslag, som vilja hafva hela så kallade skyddsafgift fördelad på församlingarne, utan förbindelse alt Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 895.
637 dermed förbättra skollärarnes alltför ringa lön, ej heller deras, som vilja hafva en viss summa till hvarje fast skola, utan afseende på dennas större eller mindre verksamhet; utan får jag för min del föreslå, det Rikets Ständer behagade besluta:
!:o att hela skyddsafgiften måtte anslås till folkskoleväsendets förbättrande och, efter folkmängd, fördelas på församlingarne, som berättigas att utan ansökan lyfta hvar sina andelar å länets landtränteri; 2:o att församlingarne deremot förbindas att till behörigen examinerad lärare i fast och så organiserad folkskola, som 1842 års nådiga stadga föreskrifver, utom husrum, vedbrand och jordland, utgifva i årlig lön minst 1,400 R:dr Runt; 3:o alt församlingen i öfrigt må, i samråd med folkskole-inspektörer, ordna sitt skolväsende på sätt lämpligast synes; 4:o att öfriga af folkskoleanslaget nu utgående utgifter måtte godtgöras af statsverkets andra tillgångar.
Härmed förenar sig:
Häkan Nilsson, från samma län.
N:o 395, Af Bälter Sven Ersson från Stora Kopparbergs län, om anslag och län af allmänna medel till bekostande af en flottbro öfver österDalelfvm, i närheten af Mora kyrka, äfvensom till förbyggnad vid norra stranden af elfven, m. m.
Under en längre tid har behofvet och nyttan af en flottbro, för öfverfarten af Öster-Dalelfven, vid det i närheten af Mora kyrka, å allmänna landsvägen, varande 638 Motioner i Bonde-Siandet 1862.
N:o 395. s. k. Badstufvubacks färjeställe, varit insedd.
Eli behof, som alltmera gjort sig kännbart, ju mera rörelsen ökats och trafiken blifvit lifligare.
Detta oaktadt bar dock, i anseende till färjeunderhållsskyldiges medellöshet och den stora kostnad, som nybyggandet af en sådan bro skulle medföra, detta nyttiga företag fått stå tillbaka, och de trafikerande nöja sig med de sämre kommunikationsmedel, nemligen pråmar och båtar, sorn ingalunda varit fullt betryggande för öfverfarten under de årstider, då sådana farkoster skolat begagnas, helst icke sällan inträffat att. genom storm eller andra naturhinder, kommunikationen varit stängd.
Vore nu likväl icke några andra omständigheter, som för både underhållsskyldige och vägfarande härutinnan förorsakade bekymmer, så finge man val, utan all besvära det allmänna, hädanefter såsom hittills, nöja sig med det mindre kostsamma och mindre pålitliga, för alt icke säga opålitliga, sättet alt lärdas; men när man bolås alt blifva alldeles urståndsatl att, vidare begagna nämnde fortskaifningssält, så lärer ingen kunna förtänka att man i sådan nöd anropar om hjelp, och det så mycket mindre, när det gäller en medellös allmoge, som utan hjelp icke kan reda sig.
Under loppet af några de sednare åren har nemligen, vid nu ifrågavarande färjeställe, elfven genom skärning medtagit och bortfört mycket af dess norra strand, som består af endast lös sandmo, och såmedelst betydligt utvidgat sig på norra strandens bekostnad, lemnande vid södra sidan ett grund, som redan är ganska menligt, samt, om detta förstörelsearbete får oförhindradt fortfara, i ena fallet snarligen gör det alldeles omöjligt att, under det normala vattenståndet, kunna med färja färdas öfver elfven, hvilket är under lågt vattenstånd redan nära omöjligt, och i det andra, om bro anlägges, om icke alldeles omöjliggör, åtminstone i högsta grad försvårar dess vidmagthållande, då hennes längd skulle med liva tillbyggnader årligen förökas.
Månne nu, om genom sådana naturhändelser, trafiken öfver nämnda färjestad alldeles stänges, underhållsskyldigheten älven med detsamma försvinner?
Tyngden torde då endast blifva fördubblad, kanske flerdubblad, på deras skuldror, som knappast förmå alt bära den sådan den nu är.
Under dessa omständigheter vågar jag derföre, tacksamt erkännande de välgerningar som Dalarnes folk mångfaldiga gånger förut, under tryckande bekymmer, fått njuta af den allmänna välviljan, till Rikets nu församlade Ständer hemställa: l:o att, lill nybyggande af berörda bro öfver Dalelfven, i enlighet med den af Herr H.
Steffanson den 1 December 1858 uppgjorda ritning, medel måtte beviljas till det i koslnadsförslaget upptagna och beräknade belopp, 12,512 U:dr IV.mt, att utgå dels såsom anslag och dels såsom lån, lill de proportioner, som Rikets Ständer anse skäliga; 2:o att, lill förbyggnad vid norra stranden, emot elfvens vidare skärning, måtte såsom anslag beviljas tre fjerdedelar af det i hithörande kostnadsförslag derföre beräknade belopp.
639 Örn remiss till Siats-Utskottet, dit undersökningshandlingarue torde få aflemnas. anbålles.
Stockholm dea 29 November d862.
N:o 396 Af Bälter Sven Ersson från Stora Kopparbergs län, om anslag till a/löning dl en djurläkare i Ofvan-Siljans föderi af Stora Kopparbergs län.
Sorn den fattiga allmoge inom Olvan—Siljans fögderi i Öster-Dalarne, hvars förnämsta lösegendom består af hästar och andra kreatur, hvilka som oftast åro hemsökta utaf smiltosamma sjukdomar, derigenom få lida kännbara förluster, och någon djurläkare icke finnes att tillgå närmare ån i den 10 å 20 mil från sagde allmoges hemvist aflägsna Fahlu stad, vågar jag härigenom anhålla: all för en djurläkare inom Ofvan-Siljans fögderi, med station i Mora, aflöning lill det belopp som skäligt pröfvas, målto af Rikets nu församlade Ständer varda beviljad.
Om remiss till Ilögloiliga Stats-Utskoltet anbålles.
Sven Ersson, från Stora Kopparbergs län. 640 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Bälter Sven Ersson från Stora Kopparbergs län, om förändrad lydelse af 29 § i 17 Kap. Ml tegängs- Balken, i fråga om verkan af ett vittnes utsago.
Då, tyvärr, det myckna edgångsväsendet, som vid våra domstolar förekommer icke i allo kan afskaffas, så länge bristen på allmännelig sanningskärlek fortfar all vara ett så rådande menniskolyte inom det borgerliga samhället, vore det dock önskligt att, utan hinder af gällande lag, delta sanningens nödvärn måtte kunna sparsammare, än hittills öfligt varit, uti rättegångar begagnas, så alt åtminstone, då kärandeparis vittne blifvit ålagt med ed styrka siri viltnestalan emot svarandepart, det icke tillika, såsom nu sker, måste åläggas svarandeparlen. då han nekar lili sanningen af det mot honom, af blott ett vittne, allagde vittnesmålet, att äfven med ed styrka sanningen af detta sitt förnekande, i hvilket fall icke allenast fara för mened är förhanden, utan mened af lagen likasom framtvingas.
Väl må villneseden, såsom efter all sannolikhets-beräkning den mest trovärdiga, hädanefter såsom hittills bibehållas, ehuru skäl torde linnas alt ifrågasätta, om icke mera, ån nu är förhållandet, åt domarens pröfning borde öfverlålas om och när äfven sådan ed kan finnas erforderlig eller utan fara för mened böra åläggas.
Det torde i mänga fall kunna anses åtminstone tvifvelaktigt, alt edgång uppfyller det dermed afsedda ändamålet.
En menniska med sanni redliga tänkesätt, hyser för sanningen i sig sjelf den aktning och vördnad, alt hon talar sanning, ehvad hon med ed bedyrar eller icke bedyrar att det göra.
Den åter, som missaktar sanningens egen helgd ända derhän, att, så vida den icke med ed bekräftas, hon tror sig kunna, utan särdeles risk af sin heder, densamma åsidosätta, hon skyr sannolikt icke heller, när hon finnér sig deraf hafva någon fördel, att begå en mened.
Men vare nu härmed huru som helst, så och åtminstone hvad värjemålseden beträffar, anser jag alldeles nödigt, alt, om den icke i allo kan afskaffas, den åtminstone icke oftare borde åläggas eller medgifvas, än domaren af till saken hörande omständigheter och derpå grundad sannolikhet kan vara ölvertygad att mened icke blifver hegången.
Som nu delta omöjligt kan blifva förhållandet i det fall, då honom åligger att tillämpa 29 § i i 7 Kap. Råttegångs-Balken, såsom denna § nu lyder, finner jag mig särskildt, hvad just Motioner i Bondea Ståndet 1862.
N:o 397. 641 just denna § beträffar, af min öfvertygelse uppmanad att påyrka en sådan dess förändring, alt, i der uppgifna fall, en mened icke må af sjelfva lagen likasom frammanas, ty så länge detta lagrum mäste bokstafligen tillämpas, sådant det nu lvder, måste ju ett af de två inträffa, antingen alt vittnet, eller den part mot hvilken det vittnar, om dc båda med ed bekräfta sanningen af deras alldeles motsatta talan, måste begå en mened.
Såsom sannolikast torde dock i allmänhet kunna antagas, att vittneseden bär, såsom aflagd af person, den saken icke rörer, vore mera trovärdig än värjemålseden, som aflägges af part, den der af sakens utgång bar skada eller nytta, och således, då endera måste vara en mened, detta bör förr misstänkas om värjemålseden, än om villneseden, och likväl måste ju dömas att den som värjemålseden atlägger, på grund deraf icke får lill saken fällas.