Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under så olika förhållanden i afseende på personernes verksamhet och ställning till det allmänna, huru vill man då, med sken af rätt, ställa dem under samma bestämmelser, så i afseende på exekutiv rätt i allmänhet, som specielt med hänsigt till konkursrätten.
Men då detta ämne eller skillnaden i vilkor och förhållanden emellan köpmän och köpmanna-vederlikar, å ena sidan, och fastighetsegare, embels- och tjenste-män, mindre handtverkare m. fl. å andra sidan, hos oss är något så föga utredt, torde det vara angeläget att deröfver ingå i en närmare undersökning, särdeles som tillfälle sålunda lemnäs att vidröra frågan om bysättning.
Det är det egna och väsendtliga i köpmannens ställning att han, till följd af sin rörelse, hör antagas att ständigt hafva, hvad man kallar kassa, eller, då inbetalningen uteblifvit, kredit för att fylla en ögonblicklig kassabrist.
Som köpmannen följaktligen måste anses ständigt hafva penningetillgång, så kan och bör man, lika mycket i hans enskilda som i det allmännas intresse, utaf honom fordra att han punktuelt på dagen skall betala alla förfallande handels- éller affärs-skulder, och i full öfverensstämmelse dermed, är det ock enligt med sakens natur oell billighet, att han, genom ett ögonblickligt inträdande af exekutift tvång, nödgas att fullgöra denna skyldighet i fall han tredskas.
Förmår han, det oaktadt, icke att betala, så antyder detta, att äfven hans kredit är slut, att denna grundval för och själen i hans yrke är borta, och att, med den konstaterade oförmågan att uppfylla förbindelser, insolvens eller konkurstillståndet faktiskt in träd l. (Gode du Gomm. §. 437.)
Då är det både en välgerning emot honom sjelf, för att rädda honom undan vingleriels och svekets frestelser, och en akt af rättvisa mot alla fordringsegare att konkurstillståndet de jure inträder.
Derföre bör ett utmätningsutslag, när det icke genast betalas, eller ett bysättningsutslag emot en köpenskapsidkande person vara fullt laga skäl för handels-domstolen att förklara konkursen inträdd och genom qvarstad å tillgångarne förekomma deras förskingring.
Vida olika är deremot t. ex. fastighetsegarens eller embetsmannens ställning.
Den sednare har blott sin lön att på bestämda tider uppbära, den lörre blott afkastningen af sin fastighet att realisera.
Intet berättigar derföre till den förutsättningen, alt äfven dessa skola, under alla förhållanden, vara försedde med kassa eller hafva kredit för erhållande af penningar.
Lemnäs dem kredit till betydligare belopp, så sker sådant under förutsättning af någon egande real säkerhet, pantförskrifven eller icke, och för upprätthållande af denna realkredit, bör lagstiftningens syftemål vara, att undanrödja alla onödiga hinder och svårigheter för fastighetens skyndsamma försäljning, och att borttaga alia sådana tysta förmånsrätter, som förringa dess värde, förutsatt att lagstiftaren på annat sätt drager skyldig försorg om omyndiges rätt.
Men då vi, i realkreditens intresse, påyrka detta, så är ock dermed allt gjordt, som bör göras till långifvarens betryggande; och denne har med gäldenärens person och frihet ingenting att skaffa, och vi tveka derföre icke alt förorda alskaffandet af bysättningstvånget emot alla personer, som icke tillhöra kathegorien af köpmän.
För detta förord hafva vi äfven andra i sakens natur grundade skäl.
Bysättning är icke annat än qvarstad å person, och handelsrätten erkänner den icke såsom tillämplig mot andra personer än sådane, som kunna anses fugce suspecti.
Skrifvelse, N:o 10. 39
Mod tili denna kalliegori kunna icke jordbrukare, embetsman m. (1. hänföras.
De äro genom för mänga band, förhållanden och vanor fästade vid fäderneslandet, för att en sådan synpunkt vore behörig.
Annorlunda är äfven i detta hänseende en handlandes ställning.
Likasom de förres kredit är real, så är den sednares personal.
Det är förtroendet till bans insigter, hans redbarhet oell ordentlighet, hans hushållsamhet o. s. v., som egentligen grundar hans kredit, hvilken följaktligen är personal, och emot honom är derföre ett personell exekutionstvång pä sitt ställe.
En handlandes tillgångar äro vanligen ock på flerahanda sätt lätt realiserade, och beskaffenheten af hans yrke gör det för honom nära nog lika lätt alt annorstädes slå sig ut som i fäderneslandet (ubi bene, ibi patria).
Bibehållandet af det personliga exekulionstvånget emot personer, hörande till handels-kathegorien, är således icke någon principvidrig undanlags-lagstiftning, i afseende på vissa personer, utan ett exekutionssätt, som har sin grund uti handelsyrket och de kommerciela förhållandenas egna beskaffenhet.
För öfrigt är delta exekutionssätt mera ett af lagstiftningen stadgadt, nödvändigt hot, än i verkligheten förenadt med något lidande.
Ty så länge köpmannen har kredit, blir om dess tillämpning aldrig fråga, och, när denna upphört och hans oförmåga alt uppfylla ingångna förbindelser derigenom blifvit konstaterad, så inträder konkursen de jure och personal-arresten upphör med egendomens öfverlemnande..
Upplyses det vid undersökningen, att han förhållit—sig brottsligt, så går han i statens fängelse, tills han blifvit dömd, men detta får med den personliga exekutionen för penningeskuld icke förblandas.
Men likasom det finnes och måste finnas en emot personer riktad särskild exekutionsprocess, till betryggande af personal-krediten, så måste det ock, för handelsidkande personer af alla kathegorier, gifvas en särskild, af handelns egna vilkor och förhållanden betingad konkursrätt och konkursprocess.
Härmed är dock icke sagdt, att konkurs och cessio bonorum skola vara förmenade personer, som tillhöra andra samhällsstånd än köpmannens *).
För dessa, likasom för alla, måste det vara en skyldighet, att göra alla fordringsegare lika och möjligast största rätt.
Men till följd af dessa personers yrken, tiilgångarnes beskaffenhet, kreditens föga utsträckning m. m. behöfva icke föreskrifterna vara så minutiösa, hvarken i afseende på valet af förvaltare, eller på sjelfva förvaltningen, eller på en noggran och bevisande bokföring, som vid handelskonkurser äro af nöden.
Sådane äro i korthet de skäl, som, i öfverensstämmelse både med förnuftets och erfarenhetens läror, påkalla särskilda, så att säga civil- och handels-konkurslagar.
Men vi gå vidare i våra erinringar emot den nu gällande konkurslagen och betrakta den dervid endast såsom en integrerande del af handels-lagstiftningen.
Rådfråga vi erfarenheten om tidpunkten, då de många förderlliga och brottsliga transaktioner egt rum, hvilka i det öfvervägande flertalet af konkurser förekomma, sä erhålla vi otvetydigt det svar, att den största förstöringen af boets egendom skett in i den sista tiden, näst före konkursens utbrott och sedan oförmågan att kunna göra alla fullt rätt måste antagas såsom allmänneligen känd.
Det är dä, just i den tidpunkt, då allmän ordning och enskilda rättsanspråk med fullt skäl kunde fordra lagens mellankomst till bevarande af allmän och enskild rätt, som, sedan vinglerierne måst upphöra, betäckningarne ske, och åtgärdei vidtagas alt godtyckligt distribuera den gemensamma egendomen.
1 detta stadium synnerligast är konkursen ett remedium juris och får ej af tidsödande former fördröjas, om lagen icke skall motverka sig sjelf.
Och delta är lika *) Se Delamarre et Poitvin pag. 10 et 11. 40 Kongl. Maj:ls Nåd.
Skrifvelse, N:o 10. angeläget i gäldenärens eget som i fordringsegarnes gemensamma intresse.
Uti g~äldenärens, på det att han i sin slagna stallning måtte kunna ställa sig under skydd af lagen och undgå tyranniet af närboende fordringsegare, hvilka, med lockelser örn framtida hjelp eller med hot om framtida förföljelse, vilja förmå honom att afvika från det rättas väg och ingå på transaktioner, som lända till förstörande, lika mycket af hans sinneslugn, som af hans rättvisa anspråk, att åter varda förhulpen till nyttig verksamhet; i fordringsegarnes, på det att dessa må komma i åtnjutande af lika rätt och göra den möjligaste minsta förlust.
Och likväl lägger den nu gällande lagen så många hinder i vägen för ett skyndsamt egendoms-afträdande, både genom de formela föreskrifterna i första kapitlet och genom de återhållande sladganderne i 42 och 43 §§ rörande de 30 dagarne.
Dessa ovisa stadganden hafva mycket bidragit lill de upprörande tilldragelser, som så ofta vid konkurser förekomma.
De hafva gifvit godt rådrum för brotten och, än mera, de hafva lemnat tillfällen att befästa brötlen med lagliga former och göra lill tr rätt inför lagen, hvad som dock inför förstånd och samvete är orätt.
Men det är ej nog att lagen icke, såsom hittills, underlättar eller legaliserar brotten, den måste hafva i sin makt att uppspåra de redan begångna, — och i denna riktning är den närvarande, efter hvad erfarenheten länge visat, alltför vanmäktig.
Det finnes ingen fast grund för det stadgandet, att början af en konkurs skall räknas från den dag gäldenärens ansökning är af Rätten upplagen, eller från den, då Domstolen gifver sitt bifall till borgenärens begäran om försättande i konkurstillstånd.
Den rätta tidpunkten för konkursens början kan icke a priori bestämmas: den bestämmes efter pröfningen af de handlingar, som föregått konkursens synliga utbrott, derigenom alt gäldenärens böcker och räkenskaper genast -öfverlämnäs till skyndsam undersökning af dertill utsedde, opartiske, sakkunnige, edsvurne personer, hvilkas afgifna yttrande till handels-domstolen öfverlemnas.
Efter granskningen häraf, måste det för domaremakten gifvas en rättighet att förlägga konkursens början lill en föregående tid och sålunda omintetgöra verkningarne af alla brottsliga och svekfulla anläggningar.
Finnes icke en sådan rättighet, så är allmänna moralen kränkt, ty den på förhand bestämda dagen blir alltid en demarkationslinie, som, i strid med allt begrepp om rätt, i dag förklarar för olagligt, hvad som i morgon blir lagligt, eller, med andra ord, ger en preskriptionstid för brottsligheten.
Och en sådan latitud lemnar icke den gällande konkurslagen.
Gäldenären håller sig undan de trettio dagarne, och förbrytelsen godkännes af lagen eiler han låter begära sig i konkurstillstånd, sedan brotten äro begångna, och han trotsar rättvisan.
Att anföra exempel på sådane tilldragelser torde få anses öfverflödigt.
De äro beklagligen alltför många, alltför allmänna.
En annan, icke mindre olycksbringande, glömska i vår handels-lagstiftning är saknaden af bestämda föreskrifter om hvad med en ordentlig bokföring bör förstås.
En klar definition, ett positivt stadgande i detta hänseende är lika gagnande lör affärsmannen sjelf, som det är nödvändigt i samhällets välförstådda intresse.
Likasom en ordentlig, af lagen godkänd, bokföring är ett af de yppersta bevisningsmedel vid rättegång och utsökning i handelsfrågor, så är den ock af yttersta vigt vid inträffande konkurser.
Den ådagalägger den redliges motgångar och förråder den brottsliges bedrägerier.
Den är olyckans och motgångens försvar mot enskildes hämnd och förföljelser.
Den är det protokoll, som berättigar till undseende af lagen. »Affärsmannens Kongl. Uaj:ls Nåd.
41 »Affärsmannens samvete skall finnas i hans böcker; det är der som domaren skall vara förvissad att alltid finna det.»*)
Alltför uselt står det till med detta vittnesbörd i vårt land.
En naken bok, utan sammanhang med något föregående, utan verifikationer, ofta »en veckas bedrägliga skrifveri», se der allt hvad cessionanler i allmänhet erbjuda, hvad domstolarne fordra.
En ytterligare väsendtlig brist i vår konkurs-lagstiftning är den ansvarsfrihet, hvarmed enskilde fordringsegare kunna bereda sig betäckning bos personer, hvilkas obestånd de dock redan känna.
Visserligen finnes ett och annat stadgande i riktning att motverka dessa betäckningar, men de äro alltför mångtydiga, alltför spatiösa, för att vara verksamma, hvilket ock af en sorglig erfarenhet intygas.
Få förhållanden i det borgerliga lifvet torde vara mera förtjenta af lagstiftarens speciela uppmärksamhet än just detta.
Å ena sidan stå vinningslystnaden och frestelsen, äggade af det advokatoriska svepskälet, att den fordran, för hvilken betäckning äskås, är laglig och rättvis, nedtystande derigenom den röst, som ropar, att handlingen är ett brott emot andras rätt; å den andra står den frestade nedslagen och rådvill, oförmögen af en sjelfständig tankegång, bekymrad för en framtid, öfver hvilken frestaren ensam kastar ett irrsken, ett förvillande ljus.
Om gäldenären här icke kan och bör frikännas från ansvar, huru mycket mindre då den, som är handlingens fader, den som med berådt mod tog, hvad honom icke med rälla tillkom, och som på samina gång lemnade gifvaren till pris åt meneden.
Och likväl har lagen glömt denne i sin straffafdelning, och lågt den återhållande makten endast på den svage gifvaren, lemnande emottagaren i god ro med sitt orättfångna gods.
Oss hafva dessa tilldragelser länge förekommit såsom ett tillstånd af rättslöshet; ett tillstånd som framför allt förtjente att behjertas och afhjelpas.
Såsom de äldste, så har ock sednare tiders koukurslagstiftning lagt en särdeles vigt på denna angelägenhet; och äfven den i brödrariket nedsatta Kommission för utarbetande af lagar, rörande kreditväsendet, har derpå fästat ett tillbörligt och allvarligt afseende. **)
Vi vända oss nu med några anmärkningar emot sjelfva proceduren vid konkurser.
Då en gäldenär inser sin oförmåga att uppfylla ingångna förbindelser, eller då bristande liqvider tillkännagifva hans obestånd, öfverlemna!- han sig sjelf eller öfverlemnas han med al! sin egendom i rättvisans händer.
Sådan är konkursprocessens mening.
Allmän och enskild rätt fordra då tvänne väsendtliga åtgöranden af denna rättvisa, nemligen att hon så skyndsamt som möjligt pröfvar den afträdandes förhandlingar, för att utröna, om det finnes anledning till förbrytelser, som i samhällsordningens intresse böra straffas, och ali hon, till bevarande af enskild rätt, ställer den aflrädda egendomen under sin speciela vård.
Den nu gällande konkurslagen uppfyller ingendera af dessa fordringar.
Vilkorligt innehåller väl 89:de § ett medgifvande till särskild pröfning om aflrädesförmån, men så väl bristen på en positiv lag i denna del, som erfarenhetens vittnesbörd, intyga tillfullo att grundsatsen icke varit erkänd.
Å andra sidan är stadgandet i 51 §, att gäldenär skall på liknelser till vårdslöst eller bedrägligt förhållande i allmänt häkte inmanas, en lemning från förflutna tiders barbari.
Skyndsam pröfning af förhållanderne är hvad allmän och enskild rättvisa fordra; — förbiseende af brottet eller våld emot personer är hvad denna rättvisa afskyr. *) Corps de Droit Commercial. **)
Se »Udkast till Lov örn Fallit og Fallitboers behandling.» §§ 31 och 32.
Prot. 1853 & 1854. 1 Sami. 1 Afd, 6 Häft. 6 42 Kongl. Majus Nåd.
Icke bättre är förhållandet med vården om den afträdda egendomen.
Sedan denna blifvit anförtrodd åt en eller flera gode män, ofta utsedde bland sådane fordringsegare, som deltagit i de brottsliga förberedelserna till konkursen, genom en röstpluralitet af fingerade fordringsbelopp, uppbär från denna stund, de facto och de jure, allmänna myndigheternas befattning och kontroll öfver massan.
Den egendom, som ställdes under rättvisans speciala vård, och der bordt förblifva, öfvergår således i enskilda händer, de der lemna den möjligast minsta garanti för god och redbar behandling.
Om brottets spår nu igensopas, om den förskingrade egendomen icke återkommer lill massan, eller om ny förskingring eger rum, allt detta är för domstolen likasom för enskilde en hemlighet, som, efter hvad erfarenheten jemväl visat, icke afböjes af de åtskilliga illusoriska stadgandena i lagen, åsyftande en bättre ordning.
Tvärine stora brister ligga här i dagen, hvilka i andra länders konkurslagstiftning längesedan äro insedde och afhulpne, nemligen att iugen af den offentliga makten förordnad person tager handlingarne om band, skiljer det kriminela från borgenärernes inbördes rättsanspråk och öfverlemnar detta till sitt laga forumj samt att i öfrigt kon- r kursdomstolen icke följer boets utredning med sin ständiga uppmärksamhet.
I sammanhang härmed torde äfven böra anmärkas den godtyckligt långa utrednings-processen och dröjsmålet med domen.
Ju förr kreditorerne få sin dividend, ju förr gäldenären kan komma i förnyad verksamhet, desto bättre uppfyller lagen sitt ändamål.
Äfven häruti förljenar andra länders lagstiftning att efterföljas.
Vi afslula denna korta granskning af konkurslagen med att tillse, hvad lagen gjort till redlighetens och olyckans försvar.
»Om det är nödvändigt», säger den ofta åberopade Fransyska Kommissionen, »att lagen väpnar sig med ett skyndsamt, allvar emot bedrägeriet, är den ock skyldig olyckan all sin mildhet.» *) Denna mildhet, detta s. k. beneficium cessionis, är helt knapphändigt afspisadt uti Lagens 39 och 40 samt, i viss mån, uti 54 och 89 §§.
Yi fästa oss icke här vid de åberopade anledningarne af sjö- och brandskador.
Dessa äro längesedan antiqverade, och assurans-kompaniernas uppkomst var för dem en dödsdom.
Men det finnes andra motgångar i den verld, på det baf, der handeln och industrien röra sig, som väl äro värde alt behjertas. »Ganska ofta», säger Segur, **) »är konkursen ett skeppsbrott, för hvilket man ensamt kan anklaga ett oblidt öde.
Handeln har sina stormar lika yäl som oceanen.
Verldshändelse!-, politiska omstörtningar, kriget, freden, nöden, ja sjelfva öfverflödet, framkalla oförutsedda förändringar, underkasta näringarne plötsliga skakningar och svika de mest kloka beräkningar.
Ofta finner sig ändlligen en handlande, bedragen i sitt förtroende till andra och på en gång tryckt af en mängd konkurser, sjelf nödgad att mankera ingångna förbindelser, hvilka han ansåg sig säker att kunna uppfylla.
Dessa rättvisa och mägtiga orsaker böra tillvinna sig lagstiftarens största uppmärksamhet och skilja honom lika mycket från en allt för oböjlig stränghet, som från en allt för farlig efterlåtenhet.»
Och i denna del lemnar
Sveriges konknrslagstiftning alltför mycket öfrigt att önska.
Den vet ej af något lagligt ackord inför och genom domstolen, icke någon laglig eftergift af skulden, icke något formelt återinsättande i fullt medborgerliga rättigheter, om än stormarne, som vållat skeppsbrottet, voro det dunkla ödets, hvilka den skickligaste och uppmärksammaste seglare icke förmår undkomma. *) Corps de Droit Comm. pag. 97. *’) Se Corps de Droit Comm. pag. 210.
Skrifvelse, N.-o ■10. 43 Dessa brister äro fel både emot menniskorätt och menniskokärlek, ty en sund rättslära kan omöjligen pålägga straff, der intet brott finnes, och menniskokärleken fordrar välvilja i främsta rummet för ölyckan.
Dessa brister äro så stora, att vi icke tveka att tillägga dem den drygaste skulden, icke allenast till konkursernas djup och de dervid förekommande sveken, emedan de afskräcka från ett klokt och tidigt upphörande med affärer, som ej bära sig, utan ock lill denna oblyga fräckhet, hvarmed den brottslige sjelf uppbär sitt hufvud, emedan en lag, som icke tillbörligen upprätthåller hedern, lätteligen för till glömska deraf.
Den låter sig ock näppeligen tillämpas så sorn hvarje lag bör tillämpas, just emedan den är i strid med rätt och billighet, och detta åter tillskrifva vi den icke allmänt förnekade domrarnes glömska af den gyllne regeln: conscienlia legis vincit conscientiam hominis.
Och ingen kan tadla menskohjertat derföre, alt det heldre dömer brottsligheten lill hederns leder, än hederns lill brottslingarnes, då intet annat val gifves.
Men följden af denna dom blir i längden, just hvad vi här hafva sett: glömska af hederns fordringar och brottslighetens öfvervälde.
Och i denna del, till upprätthållande af redbarhet, tro och heder, till hjelp och stöd åt den oförvållade olyckan, äro vi beredde till alla de medgifvanden, som den Europeiska rättsutvecklingen gjort gällande.
Yi anse alla dessa icke såsom mildhet, såsom nåd*), utan såsom en akt af den högsta rättvisa, såsom kronan på en fulländad handels-kredit-Iagstiftning.
Om respektive
Komitén gillar och godkänner de här uttalade grundsatser, läror och åsigler, och följaktligen beslutar alt lägga dem till grund för de förslager, sorn Komitén är förbunden .att a fgifva, så torde långt mindre svårigheter för dessas genomförande uppstå, än man i allmänhet är böjd att tro.
Fransyska handelslagen är vorden, så att säga, universel, likasom handeln sjelf**).
På dess grundsatser hvila i allmänhet de läror, dem vi anse som riktiga, och på grund häraf tillstyrka vi hufvudsakligen antagandet af denna Lags l:sta Boks lista och 2:dra kapitel, om handlande och handelsböcker, samt 3:dje och 4:de Böckerne, om konkurs och domstols-organisation; och vi äro beredde att, i sammanhang med en kort kritik öfver samma Lag, föreslå de förändringar, som, i öfverensstämmelse med civilisationens fordringar och andra länders sednaste tillämpning deraf, med fästadt afseende på våra inre förhållanden, kunna vara af behofvet påkallade.
Hvad sålunda verldens största handelsfolk antagit såsom rätt och godt, hvad äfven de minsta stater kunnat tillämpa, det måste väl antagas vara rätt och godt och til - ■) Benådningsrätten tillhör endast Konungen. **)
Fransyska handelslagen har blifvit grundvalen för atla nyare handelslagstiftningar.
Den gäller, oförändrad elter med smärre modifikationer, i Rhen-Preussen, Rhen-Bäjern, Rhen-Hessen, Baden, Belgien, Storhertigdömet Luxemburg, Konungariket Pohlen, Krakau, Lombardisk-Venetianska Konungariket, i Toscana, Parma, Piacenza, Guastalla och Lucca.
Uti Kyrko-Staten förkastades dea 1814, men infördes åter 1821.
Uti Konungariket Bada Cicilierna antogs år 1819 i dess ställe en i väsendtlig öfverensstämmelse dermed uppgjord ny lag.
Såsom ny är den införd 1828 i Haiti, 1835 i Grekland, 1810 i Wällachiet, 1841 på Joniska Öarne, 1843 i Sardinien.
Den är den viisendtliga grundvalen för Spanska handels-lagen af 1829, för den Portugisiska af 1833, den Holländska af 1838, den Ungerska af 1839 och 1840, och slutligen öfvereosstämmer den väsendtligen med Engelska Konkurslagen af 1849.
(Se: Entwurf eines Allgem.
HandelsGesetz Buch fur Deutschland.
Frankfurt am Mayn 1849, pag. IX). 44 Kongl. Majus Nåd.
Skrifvelse, N:o 10'. lämpligt äfven för vårt land, isynnerhet som handelslagen är en jus gentium och följaktligen föga har att göra med våra öfriga konventionella förhållanden eller civil-lagen.
Men de tillägg, utgallringar och ändringar, som denna sednare eller civil-lagen i sammanhang härmed bör undergå, och hvilka torde böra blifva föremål för lagfarne mäns pröfning och förslag, äro väl icke eller något egentligt hinder för den efterlängtade, af nationens verkliga behof påkallade, reformen af handels-kredit-lagstiftningen. J. A. Arnberg.
Efter att så grundligt, som mig möjligt varit, och så samvetsgrannt, som milt uppdrag det fordrar, hafva öfvertänkt det yttrande med förslag till ändring uti våra kreditiagar, som utaf en af Komiténs ledamöter, likasom jag tillhörande det borgerliga yrket och kommande från landsorten, blifvit afgifvet, finnér jag mig uppmanad, att härmed förklara, att jag deruti till alla delar instämmer.
Den teckning af våra inre förhållanden, som der är esquisserad, jäfvas icke af min erfarenhet, och förenar jag mig derföre derom, att en bestämd skillnad måtte uppdragas emellan real- och ' personal-krediten, med särskiljande af fora för behandling af frågor, rörande hvardera af dem.
Jag instämmer likaledes uti yrkandet om en förändrad exekutionsprocess, i öfverensstämmelse med de åsigter, som uti anförandet finnas uttalade, och slutligen uti de grundsatser, som i afseende på konkursprocessen, inclusive frågan om bysättning, der äro ådagalagde.
Derjemte får jag uttrycka den mening, att, derest icke dessa grundsatser uti kreditlagarne äro antagne, så torde det blifva ganska svårt att på ett gagneligt sätt ordna vårt bankväsende med dertill hörande låneanslalter; anhållande jag vördsammast, att denna min mening måtte biläggas Komiténs handlingar.
Michael S. Warburg.
Skrifvelset N:o /0. 45 Fransyska Konkur slag en af år 1838 och åtskils liga titlar utur Mandelslagboken af år 1807.
(Hörer till Bil. Litt. A.) HANDELS-LAGBOK.
Ml andel och rörelse i allmänhet (du commerce en generel FÖRSTA TITELN.
Om dem som idka, liandel elier rörelse (Des corn mercants. ) 1.
Idkare?
af handel eller rörelse (commenjants) äro alla de, som köpa för att åter sälja hvad de köpt, vare sig i förändradt och förädladt eller oförändradt och oförädladt skick (qui exercent des aptes de commerce), och af sådan rörelse göra sitt vanliga näringsfång. 2.