Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Hvem var det, som satt — » » Ingen som Fina känner, » afbröt värdin- nan i en afvisande ton.
— » Jag började frukta, att Fina glömt. » » Ab, hur kunde hennes nåd bara tänka! » » Ja ja, nu är Fina blifven senatorsfru, och sådant kan slå åt hufvudet — » » Hennes nåd, den främmande! » » Nåväl, det är ju hvarken någon sjmd el- ler någon hemlighet, att Fina tjänat, och jag har inga hemligheter att af handla. » Var denna afvisande, rent af förödmju- kande ton verkligen den eljes så älskvärda » majorskans »?
» Jag tänker, » återtog hon vänligare, » att jag hållit mitt löfte att vid tillfälle hjälpa Fina.
Det är icke alla kammarjungfrur, som bli senatorsfruar, men när jag föresatt mig en sak, skall den lyckas, och här gick det ju som en dans, tack vare det där rim- mande talet.
» Hon skrattade hjärtligt.
» Han är också mycket tacksam mot hen- nes nåd. » » Ja, det är detta han nu får lof att visa, » svarade hon hastigt.
» Han måste votera emot statsanslaget till.
» » Men, hennes nåd! » » Här gälla inga man, lilla fru Teilen. » » Jag menade blott, att det skulle se be- synnerligt ut, om Teilen voterade emot något, som han ej kan känna till eller ge skäl för. » » Det har jag naturligtvis också tänkt på och satt upp mina skäl, och de skola, hop- pas jag, väga tungt i riksdagen. » » Men inte kan Teilen där tala om, att hennes nåd har oförrätter att hämnas? » Den lilla fruns röst ljöd gäll, men ändå ängslig.
» Nej, det faller väl af sig själf.
Men jag skall dock hafva det nöjet att, om än indi- rekte, måtta ett slag mot de personer, som — ja, Fina minnes nog; det skedde ju, då hon var min kammarjungfru. » Majorens hustru kom nu ut i sitt arbets- rum, där gästen, som suttit vid hennes skrif- bord, gick tämligen bullrande omkring och såg på rummets fina konstsaker.
Det var näm- ligen omöjligt att slippa ut, med mindre man ginge igenom salongen.
» V i ha väl ej stört ert arbete genom vårt prat?
Fru Teilen är här på afskedsbesök, hon reser till sin man, och hon har vänlig- heten att ombesörja en liten komission för mig. » Husfrun gaf denna ursäktande förklaring, under det hon ur skrifbordet framtog ett stort konvolut.
Hon förutsatte fortfarande, att den här gästen var både blind och döf för allt, som föregick omkring henne, eller kanske det var fru Idas hämndtankar, som gjorde henne i denna stund likgiltig för allt annat än ut- sikten till att få öfva vedergällning.
» Nu skall jag blott lemna fru Teilen den här förteckningen, så skola vi dricka kaffe. » * * * Det ifrågavarande statsanslaget blef icke beviljadt.
Debatten därom vardt mycket lif- lig i Andra kammaren, och Teilens anförande väckte stor uppmärksamhet både i afseende till form och innehåll.
Till och med mot- ståndarne förvånades öfver, att en helt grön landsortsbo kände så noga till det ifrågava- rande verkets historia och äfven till dess då- varande tillstånd samt därjämte förstått att framdraga allt, som med något sken af rätt- visa kunde anföras som skäl för ett afslag.
Teilen blef i hast en ryktbar riksdags- man.
Detta rykte var blott en liten glänsande såpbubbla, som brast vid nästa riksdag, ty då hade majorens fru ingen vedergällning att utöfva, och så fick valkretsens representant se till att på egen hand reda sig bäst han kunde.
V i d nästa valperiod föll han igenom, och majoren blef vald; men i vissa kretsar i Stockholm påstods det, att hans fru upp- satte hans märkvärdigt radikala motioner, och att hon skrifvit och i honom inpluggat hans pikanta jungfrutal.
I majorens hem i hufvudstaden församlades däremot ofta riks- dagsmän af andra politiska grupper, hvadan majoren snart fick rykte om sig att vara en mycket fin och skicklig diplomat.
M i n första lärarinna.
Ett minne af (Forts.) •plalan skall kanske invända: » var detta P M j att gå i skolan? » Men jag vill fästa uppmärksambeten på, att sådana afbrott i läsningeu blott hörde till undantagen, när vår lärarinna såg, att en lofstund skulle göra mera nytta än en ansträngd lektion.
Också kommo vi alltid friska och upplifvade till- baka till lästimmarne efter on sådan hvilo- stund.
Jag vet icke, om eleverna i de högre klas- serna bestodos med sådana uppmuntrande för- ströelser.
» D e stora », som vi kallade alla i de högre klasserna, hade många olika lärare oeh lärarinnor.
Jag, som hörde till » de små », hade den lyckan, att i de flesta ämnen un- dervisas af vår egen » Susette », det var hen- nes förnamn, och detta namn kunde ha fått oss till att göra hvilka uppoffringar som helst, tror jag.
Hon var aldrig häftig, aldrig misstänksam, aldrig otålig.
Hon hade en alldeles egen förmåga att kunna taga våra flesta fel från den humoristiska sidan, så att vi själfva kunde skratta åt dem och finna dem löjliga.
Blott i ett par fall var hon obevekligt sträng.
Hon fordrade en absolut sanning af oss alla.
Det minsta försök att vilja undskylla sig eller försöka » komma undan », afvisade hon med afgörande bestämdhet, men mot den, som upp- riktigt och genast erkände sin förseelse, var hon endast god.
En annan sak, som hon absolut förbjöd, var, att barnen hviskade sins- emellan.
Allt hemlighetsmakeri var henne på det högsta emot, och hon såg däri farliga möjligheter af alla slag.
Jag erinrar mig ännu tydligt en dag, då hon grep mig på bar gärning, därför att jag hviskade till en kamrat under timmen.
Saken var den, att det förestod mig den stora lyckan och äran, att Susette skulle följa med mig hem och äta middag hos mina föräldrar.
— V i bodde den tiden ett godt stycke utanför staden.
— A f denna högtidliga anledning serverades jord- gubbar till middagen, hvilket ansågs som en delikatess tidigt på sommaren.
Medvetandet om dessa jordgubbars tillvaro kunde jag icke bära ensam.
Jag måste utgjuta mitt hjärta för en sympatisk själ och hviskade därför denna lyckliga nyhet till min sidokamrat.
Med ens hade jag Susettes klara ögon fastade på mig: » Hvad hviskar du om? » — Jag ville icke säga det, — då skulle ju öfver- raskningen, som jag föreställt mig som en stor händelse, vara misslyckad.
Hon fordrade, att jag skulle säga det.
» Det är ingenting viktigt, » svarade jag, » men jag ber att få slippa säga det. » Jag slapp, men vid middagen, då jordgubbarne kommo in, pekade Susette på dem och såg på mig.
» Det var nog hemligheten, — icke sannt? » — Hvad hon också hade de största fordrin- gar på, var renlighet.
Jag tror aldrig det funnits en skola, där man lagt mera vikt på, att där alltid skulle vara frisk luft, och att barnen skulle hålla sig snygga.
För detta ändamål fanns det på nedre bot- ten två stora rum, väl försedda med tvätt- ställ, handdukar o. s. v., där den gamla jung- frun, som första dagen kommit mig till mö- tes i trappan, höll ordning och hjälpte bar- nen.
Efter frukosttimmen, innan handarbets- timmarne skulle börja, och vid många andra tillfällen blefvo barnen skickade dit ned för att tvätta sig innan lektionerna fortsattes.
Om någon elev framvisade ett handarbete eller en skrifbok, som icke voro rena eller ordentliga, blefvo de bortvisade med ett så- dant uttryck af motvilja hos vår lärarinna, att endast hennes min var tillräcklig för att ingifva oss alla afsmak, för hvad som icke var propert.
Någon skriftlig anmärkning fingo vi aldrig, då det icke fanns betyg i den skolan.
» Inga betyg? » skall man fråga.
» Hur skulle Jet då gå till examen? » Det behöfdes icke, ty där fanrs icke heller någon examen.
Vår lärarinna ansåg, att denna sträfvan att öfver- glänsa hvarandra i bra betyg ofta gaf an- ledning till ärelystnad och afund, och att de fördelar, som kunde uppnås vid att gifva el- ler få dessa yttre tecken på flit, icke kunde uppväga de mindre goda egenskaper som så lätt utvecklas vid sträfvandet efter utmär- kelse.
Hon ansåg allt examensväsende som hum- bug.
Hon var nämligen af den åsikten, att lärare och lärarinnor i en skola känna bar- nens förmåga förut och icke behöfva exa- men.
De utanför stående däremot, som blott genom att bevista examen göra sig ett begrepp om undervisningen, få ett fullkomligt ytligt och falskt begrepp därom, då man icke kan bedöma hvarken barn eller lärare af de flyk- tiga frågor, som en begränsad examen ger tid till, för att icke tala om den oro, den lust att visa mer, än som egentligen finnes, och andra abnorma saker, som hvarje exa- men oundvikligen för med sig.
Då vår skola icke förde vidare till några officiella sysselsättningar, var ingen examen obligatorisk och kunde således undvaras.
Driffjädern till all flit i skolan var dels det intresse vi fingo för hvad vi lärde oss, dels kärleken till den lärarinna, hvars
bifall vi alla ansågo som den största lycka och ära.
Att dessa två bevekelsegrunder, intresse för saken och kärlek till en annan person, öfverallt i lifvet äro af mera värde och äd- lare än sträfvar efter personligt beröm och utmärkelse, torde ingen med sanning kunna bestrida.
Huruvida för öfrigt examen och andra yttre bevis på barns flit äro nödvändiga, an- ser jag mig icke kunna bedöma.
Jag berät- tar endast om, huru min första lärarinna be- traktade saken.
I denna fråga liksom i allt annat gick hon ut ifrån att så mycket som möjligt låta allt stå fram i sin sanning, och bland alla människor, jag har lärt känna, kan jag ännu minnas henne som en af dem, hvilken på det klaraste och mest bevekande sätt lät mig och oss alla förstå, hvad san- ning är.
Ingenting afskydde hon mer än aflektation.
All slags » pose », vare sig den bestod i ko- ketteri eller i tillgjordt kvinligt pryderi, var henne lika mycket emot.
Hon själf hade ett så rent hjärta, alt det icke fanns någonting naturligt, som hon skäm- des för att tala om.
Jag har sett henne tillsammans med fat- tigt folk och mottagande enkedrottningen af Danmark, oeh hon var alltid sig lik.
— Hon neg djupt för drottningen, men icke för de fattiga gamla gummorna, det var den enda skilnaden.
Hennes väsen, hennes röst, hen- nes uppriktighet voro desamma, därför att hon aldrig kunde förneka sig själf.
Hon tänkte godt och humant om alla och ville gifva en hvar allt det goda hon kunde.
Hon var aldrig förlägen, aldrig orolig, därför att hon aldrig önskade att visa sig bättre eller för mer än hon var.
I sin dräkt var hon bland de enklaste, och hon hade uppfunnit ett särskildt snitt på sina klädningar, som klädde henne utmärkt, och efter hvilket hon äfven klippte de dräkter, hon bar, då hon ibland var ute i stora värl- den.
Det var ett bluslif med nedhängande skulderstycken, ärmarne sutto i ett särskildt underlif, så att hon med stor lätthet kunde röra armarne.
Hon påstod, att alla andra klädningar stramade henne i ärmhålet, och jag minns, hur hon visade, hur de flesta da- mer buro sig åt, när de t. ex. skulle taga ned något från en hög hylla; längre än till armbågen blef icke armen fri.
På klädnings- kjolen bar hon aldrig garneringar eller draperier, huru moderna än vexlade, utan hade den slät nedhängande med skärp om lifvet, stängdt med ett spänne.
Då det i denna dräkt all- deles icke var något påfallande, gick hon med den hela sitt lif.
Man sade om henne, att hon var allt för enkel, men aldrig att hon såg besynnerlig ut.
Hon rörde sig och befann sig bäst i denna dräkt, den kostade blott litet, och hon ville använda det minst möjliga på sin egen per- son.
Men för oss var ingen vackrare än hon, då hon kom i sin tarfliga, svarta klädning, och när vi sågo henne i högtidsdräkt, som t. ex. vid ett bröllop, då hon var klädd i hvitt med en krans på håret, fördunklade hon i vårt tycke alla eleganta och modernt klädda damer, som voro närvarande.
Hon undervisade oss » små » i skrifning och teckning, vissa tider i handarbete och moders- målet.
Det var i synnerhet under de3sa dan- ska språktimmar, hon meddelade oss så myc- ket af sig själf och gaf oss kärlek till och beundran för så mycket af det bästa i Mrs.
Susanne M.
Salter.
Bref från kolonien.
Världens första kvinliga b o r g m ä s t a r e.
l e d den tröga postgång, som råder till i dessa trakter, ha ännu ej några när- mare och mera detaljerade underrättelser från våra unga skollofskolonisters sommar- hem hunnit oss än de rader angående ut- resan o c h de allra första dagarne, som före- ståndarinnan, fru Falk, sändt oss, hvilka vi här för dagen meddela våra intresserade läsarinnor.
Fru Falk skrifver: » Boda, den 20 juni.
Härmed vill jag underrätta, att vår resa gick lyckligt, ehuru vi hade regn ett par- gånger.
Alla barnen uppförde sig mycket väl o c h voro vid godt mod.
Fröken Liss o c h j a g voro uppe hos dem hela natten.
På samma båt v o r o 2 andra kolonier, hvar- för vi voro på öfre däcket omkring själfva ångmaskinen, där vi hade varmt.
Jag lät barnen få en kopp kaffe, o c h hade jag i staden köpt smörbröd därtill.
Kapten W a n c k e var särdeles tillmötesgående på allt sätt, o c h hela besättningen var mycket vänlig emot barnen.
Vi landade vid Skärsta, där vi möttes af en löfklädd höskrinda.
Då vi framkommo, Vi framlägga i dag för våra läsarinnor bilden af en trettioårig amerikanska, besittande heder och hade vi varmt kaffe i ordning åt oss, hvi- värdighet af borgmästare i den lilla staden Argonia ket fröken Lagerstedt med sin vanliga om- i Kansas, där hon, gift med en borgare, åtnjuter tänksamhet hade beställt åt oss.
ryktet att vara en duktig husmoder och god moder.
Bostaden, hos Olof Petter Mattson i Boda, Hon är ifrig medlem af en kvinnoförening mot miss- bruk af spritdrycker.
Före henne beklädde hennes äfven förhyrd för vår räkning af fröken L., far, mr.
Kinsey, borgmästareembetet, men när nytt är utmärkt passande för en koloni, stor val skulle ega rum, uppställdes fem namn på listan, och rymlig, omkring 10 m i m s väg till sjön, och i stället för en man blef fru Salter föreslag, n så att ingen af de små obevakad o c h ensam till borgmästare.
Man skrattade åt skämtet, som man uppfattade som ett förlöjligande af kvinnoför- springer dit ned.
Gossarne ligga i salen, eningen.
Salters vänner beslöto då att slå flickorna på den rymliga vindskammaren.
fienden med egna vapen.
De agiterade för valet, i Första morgonen fingo barnen sofva ut det de berömde mrs.
Salters intellektuella och mo- raliska fördelar och detta med sådan framgång, att efter resan, men i dag v o r o vi i ordning hon erhöll tre fjärdedelar af alla röster.
Fru Salter med frukosten kl. 8,30.
Efter förrättad mor- mottog denna underrättelse vid tvättbaljan och för- gonbön med sång vid vår lilla orgel, gingo vi klarade sig beredd att antaga valet, om man ärligt kl. 11,30 ned till badstället, o c h kl. 1 intaga ville hjälpa henne att verka för stadens bästa.
Detta lofvades, och fru Salter sköter sitt ämbete med för- de sin middag.
Kl. 5 aftonvard o c h kl. 7 stånd och ej utan värdighet.
Samhället är helt litet, gröt o c h mjölk eller hvad man kan finna och borgmästaregöromålen lemna den rörliga kvin- på.
— — — » nan tillräcklig tid att sjä.f sy alla kläder åt sig och Härefter följa nu några rent privata med- sina barn, att se om sin man och väl uppfostra barnen.
En interwievare skildrar henne äfven gan- delanden, hvilka ej kunna intressera våra ska noga: » Mrs.
Salter är mera smärt än korpulent, läsarinnor.
I stället meddela vi här nedan med mörkgrå ögon och vågigt, blondt hår; hon är af bildning af en liten plankarta af själfva af ett lifligt, energiskt temperament och talar sak- bostadsbyggningen, som följde brefvet.
Den- rikt och med värdisrhet.
&gt;: na omfattar nu blott den nedre botten, hvarlill kommer, som syntes, den rymliga vindskammare, i hvilken flickorna ligga.
Oaktadt hon själf blott var danska till mö- dernet, hade hon dock alldeles gått upp i sitt nya fädernesland, där hon vistats sedan hon var barn, och hon återsåg aldrig mer Italien.
Hennes fosterlandskärlek var en del af hennes religion, och alla Danmarks histo- riska minnen, dess själfständighet och frihets- strid mot Tyskland voro henne en helig sak.
Hon hade förlorat två bröder i kriget mot Tyskland 1848, och jag minns, att hon un- der en timme, då hon talade om Danmarks försvar, sade: » Jag har förlorat två bröder i sista kriget mot Tyskland.
Ännu har jag två kvar, men jag skulle med glädje gifva dem för fäderneslandets sak. » — Medan hon talade, runno tårarne utför hennes kinder.
(Forts.) Hvilka kvinnor är det, som bittrast draga i härnad mot männen?
Det är de, som inga män hafva.
W. Wiener.
Björkhage.
Gårdsplan.
I mod äro kvinnorna männen underlägsna; i tålamod däremot öfverlägsna.
Men deras passiva mod är ej så mycket styrkans, som bär och trotsar; utan fastmer undergivenhe- tens, som bär och böjes.
W. E.
H. Lecky.
Om strykning.
Hedersomnämndt svar på prisfrågan XI.
af Anna The — r P. ör erhållandet af en väl instruken tvätt har jag en längre tid användt följande metod: Till en tvätt af cirka 1 dussin skjortor, 2 ds.
kragar och manchetter, några kjolar, gardiner etc. tages ett hälft kilo stärkelse (Svartviks stärkelse vill jag af erfarenhet rekommendera såsom syn- nerligen fördelaktig, dels för sin dryghet, men ännu mera för sin ovanligt vackra färg) för 10 örehvitt vax och för 10 öre opulvriserad borax.
Många bruka i st. f. vax använda stearin, men vill jag ej förorda det- ta, emedan kläderna därigenom blifva gråaktiga och icke erhålla samma behagliga styfhet som vid an- vändandet af vax.
Stärkelsen upplöses i en liter kallt vatten.
Bo- raxen och vaxet kokas tillsammans i en tredjedels liter vatten, och då det är väl kokt, blandas det i stärkelsen under flitig omröring, hvarefter det får stå en stund för att kallna.
Bäst är att till- reda stärkelsen, dagen innan man vill använda den, emedan den då blir tjockare och man såle- des får mera nytta af den.
I sådant fall är na- turligtvis nödvändigt att väl öfvertäcka den, på det intet dam må komma i.
När man nu vill börja stärkningen, tager man ett tillräckligt stort fat, hvilket måste vara noga rengjordt, slår däri 1 liter kallt vatten och blan- dar i detta af den förut tillredda ' stärkelsesatsen så mycket, att blandningen blir lagom tjock.
Detta pröfvas därigenom, att man i blandningen blöter en krage eller dylikt samt gnuggar den med hän- derna; om då ingen stärkelse fäster sig utanpå, utan alltsammans suges in i tyget och detta kän- nes glatt, då man stryker på det med fingret, är satsen bra.
Har man fått stärkelsen för tjock, synes detta därigenom, att stärkelsen fäster sig utanpå tyget, och man slår då i mera vatten.
Har man däremot fått den för tunn, så igenkännes detta därpå, att det stärkta kännes trögt, och man får i sådant fall tillsätta mera af stärkelsesatsen.
Skulle, såsom ofta händer, under det man stärker, stärkelsen bli tunn, så får man tillsätta mera, så att man alltid har den lika tjock.
Då man nu förvissat sig om, att stärkelsen är lagom, börjar man stärkningen på följande sätt: Tag 4 till 5 st. kragar eller manchetter, blöt dem i stärkelsen och gnugga dem därefter väl och vrid sedan upp dem så hårdt som möjligt samt insvep dem i en ren, våt handduk eller dylikt.
Till skjortor användes något tunnare stärkelse än föregående.
Skjortan starkes på afvigsidan, blötes och gnuggas, som förut är sagdt om kra- gar, och tillser man noga, att ingen stärkelse kom- mer utom vecket.
Sedan skjortan är stärkt, blö- ter man linningen i vatten och utkramar något af stärkelsen för att få linningen något mjukare än vecket; därefter starkes bålen, och skjortan hop- rullas och bortlägges samt är färdig till strykning.
Till gardiner, kjolar etc. utspäder man den öf- verblifna stärkelsen med kallt vatten samt tillsät- ter blåelse jämte något hvit tvål (blåelse kan i mindre kvantitet tillsättas från början, men är icke nödvändigt).
I händelse man ej har så myc- ket stärkelse öfver, att den anses kunna hinna till alla gardiner m. m., kan man tillsätta mera rå sådan.
Efter stärkningen inrullas tyget i ett torrt lakan eller annat stort skynke och vrides halftorrt.
Detta sätt att stärka, isynnerhet kjolar, förkläden m. m., har af erfarenhet, såsom mera tidssparande, visat sig bättre än det förr brukliga med kokt stärkelse.
Sedan nu alltsamman är stärkt, börjas stryk- ningen, hvarvid man naturligtvis börjar med det först stärkta, nämligen kragar.
Innan jag går vi- dare, är det kanske ej ur vägen att beskrifva, hu- ru ett strykbräde ser ut.
En 3 cmt.
tjock, 20 cmt.
bred och 1| meter lång bräda klädes med tjockt ylle, helst filt, samt däröfver ett stycke hvitt linne, som spännes fast med nålar, så att man kan bort- taga det, sedan strykningen är slut.
Ju jämnare brädet är, desto lättare går arbetet.
Strykjärnen tåla kanske äfven några ord, och vill jag därvid endast nämna, att gamla järn äro bäst.
Har man nya järn, bör man först stryka mangelkläder med dem ett par gånger, innan man använder dem till stärkelsesaker.
Efter denna lilla beskrifning börja vi strykningen.
Man drager först med händerna ut kragen, så att den blir slät; stryker den med järnet 1 ä 2 gånger på afvigsidan, vänder den där- efter och stryker den på rätsidan ett par gånger, hvarvid man noga tillser, att inga veck eller skrynk- lor uppstå.
Då man nu har kragen fullkomligt slät, stryker man den omvexlande på båda sidor, till dess den är h alftorr, då man stryker ränder, om sådana önskas (dessa göras bäst med bakre stå och sitta.
De kunna tala, springa, dansa.
kanten af järnet och icke med spetsen).
Därefter De hafva blixtrande ögon — som du!
— de strykes kragen fullkomligt torr och bortlägges.
Då man strukit 5 ä 6 st., glänsas dessa från äro vackra — som du!
— de kunna älska — början, på så sätt att man fuktar kragen med en som du!
— och de blifva älskade — som du!
i vatten doppad linnelapp och gnider med järnets — Talar jag i gåtor?!
Jag talar bakre kant på tvären af kragen, till dess denna sanning — ty det är kvinnorna själfva, som erhållit den glans man önskar, hvarefter kragen böjes i sin ursprungliga ställning (äfven detta sker äro de nya flaoonerna.
Och du själf är min med järnets bakre kant) och är nu fullt färdig.
allra som ljufvaste lilla roseflacon!
— På liggande kragar strykes alltid den undre delen Tycker du inte om skämtet?
Men ma ch&amp;re, (ståndet) fullt färdig, innan man börjar på den det är intet skämt, det är en sanning, en re- öfre.
Med manchetter förfares på alldeles samma volution.
En professor i Paris sätt som med kragar, och om det är manchetter — naturligtvis i Paris, åh de fransmännen!
— med söm i midten, så strykes ena halfvan torr, har funnit, att om man sprutar in en enda innan man börjar med den andra.
droppe af en välluktande essence, t. ex. rose, Vid strykning af skjortor stryker man först bå- len, och sedan denna är iärdig, träder man skjor- under huden, så upptager blodet ögonblickligen tan på brädet med rätsidan uppåt.
Man sträcker parfymen.
Hela ens varelse blir genomträngd nu ut vecket och fäster det med nålar, så att det af rose, man.
andas roseparfym, med ett ord blir alldeles slätt, viker sedan framdelen af bålen man är en lefvande flaska roseparfym!
öfver vecket och stryker härpå några slag fram Är det icke en revolution?
Hvilka framtids- och tillbaka.
Därefter aftages bålen, och vecket strykes på tvären; om några veck eller skrynklor vyer rullas icke upp för våra ögon — eller uppstå, drifvas dessa utåt sidorna.
Då vecket är rättare för vår näsa!
Ty gäller professorns half torrt, strykas ränder efter behag; vidare såsom uppfinning rose, så gäller den säkert alla andra förut är sagdt om kragar, hvarefter skjortan hop- parfymer!
lägges och är färdig.
Hvad säger du nu, min allra som ljufvaste På kjolar, förkläden m. m. strykas alla band, linningar och garneringar, innan man börjar på lilla myosotis - — är det icke förundransvärdt själfva kjolen.
och beundransvärdt!
Världen har kommit i Gardiner dragas på längden, innan man börjar stryka dem.
Strykas fullkomligt torra på afvig- ett nytt spår.
Hör blott — ' — ' • — sidan, och tillses noga, att kanterna bli alldeles raka.
Böra strykas på bart ylle, emedan de gärna vilja fastna vid linne och bomull.
Man sparar mycken tid och får gardinerna jämnare, om man har god plats att stryka dem på t. ex. ett bord.
Du älskar!
Neka ej, du älskar honom.
Han Nu till sist några särskilda reglor: 1) Innan man börjar stryka med ett järn, så älskar dig, du vet det, fast han ännu ingenting vågat säga dig.
Han är ej säker på din kär- gnid det med en grof trasa.
2) Haf aldrig järnet för varmt, så att tyget sve- lek, och han är blyg som alla förälskade des, skulle det någon gång misslyckas, så att man manstackare.
Huru skall du med bevarande sveder ett plagg, så försvinner detta, om man af all blygsamhet kunna gifva honom ett upp- lägger plagget i solsken.
3) Alla spetsar, brodyr och broderade namn muntrande tecken?
du har det!