Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skälet dock så väl förstår, Det är för prästfrun, som han ömmar.
Kaftanen nu med alla sömmar, När hon den blank och sliten får, Åt barnen ingenting förslår, Men tänkom hur af denna kappan Med all dess vidd och all dess längd Bör bli kostymer uti mängd, Se ' n ungarne den ärft af pappan.
Kanske att moder och alt kläder Bort komma mer i andra hand Och att jag alltför sent er gläder Med nytt ifrån vårt broderland, Där nu små söla kvinnspersoner Eröfrat sig ännu ett fält Och sköta sig så fermt och snällt Som inspektörer vid stationer.
Och dessa platser, visst jag tror, Få kvinnor snart i alla riken, Ty med en kvinnlig inspektor Lär ökas rent enormt trafiken.
I uniform med gyllne band Och så en dito hvisselpipa Och lilla flaggan uti hand, Hur söt hon år, kan man begripa!
IDUN 1898 På hvarje tåg man ser förslås I fönstren massor af tupéer — Kritiken, som ibland bestås, Lär komma mest ur damkupéer — Och mammorna att magar få — Så ryktet säkert oss förkunnar — Ej resa mer till bad och brunnar, Där det ej alltid nappar på Och kostar mera än det smakar.
Nej, flickan plats vid järnväg ta ' r, Och där hon ledigt alla da ' r Kan tillgång ha på äkta makar; Visst skall det gå med hisklig fart Att frieriet hinna sköta, Men om ej några hinder möta, Är det klareradt ganska snart, Och förrn man hunnit växla tågen, De hunnit kyssar växla ut, Och svårmor öfversäll till slut Fått » stora famnen » ge åt magen, Det godt hinns med på en minut.
Men, Iduns läsarinnor, Hvarför ska ' Sveriges kvinnor Ej samma chancer ha, Ty vi a lika söta Och kunde tågen sköta Fullkomligt lika bra.
Mitt råd I därför hören, Vi till herr Direktören — Med general framför — Ödmjukligen oss vända, Så kanske det kan hända AU han vår klagan hör.
kunna svara på deras frågor, som de ej få be- svarade i sina läroböcker, kommer hon dem i alla afseenden närmare, än hon skulle göra, om hon stode utanför deras studier.
Särskildt äger detta värde i förhållande till sönerna.
Det är mycket nyttigt för en halfvuxen gosse med litet anlag för öfversitteri att veta, att mam- ma just inte tycker hans bildning vara så stor- artad, äfven.
när han en gång når den efter- längtade, befriande hvita mössan.
Tanken på att hon gjort detsamma före honom bidrager ofantligt att höja modern i hans medvetande och ger henne ett välgörande moraliskt öfver- tag.
Unge herrn kommer då för öfrigt ut i lifvet med en mycket större aktning för kvin- nans förmåga.
En högt bildad fransk präst sade en gång: » Det finns ingenting sorgligare än när ett barn säger: mamma, hon begriper ingenting!
När jag hör det, ville jag rikta en - allvarlig maning till hvarje ung flicka att icke låta några bild- ningsmöjligheter gå sig förbi. » Naturligtvis kunna icke alla våra unga flickor ägna sig åt studier i ordets egentliga mening, men de flesta kunna på egen hand utvidga sina kunskaper och framför allt sin intressesfer, hvilket senare nog medför ökade kunskaper.
Våra högre flickskolor lämna en utmärkt grund att bygga vidare på,- och ännu finns väl ingen, som ångrat den tid hon nedlagt på andligt ar- bete, äfven om hon icke direkt försörjer sig genom den uppfostran, hon fått.
Därför ville jag bara bedja dem, som läsa dessa rader, att de aldrig säga till en studerande ung flicka, att hennes arbete är bortkastadt, om hon blir maka och mor.
I / ox clamantis.
* * Bildade mödrar.
Ä n n u e n 100-åring, samband med en ' uppsats om skolferier i r n:r 27 af Idun kom mig i tankarna en frå- ga, som nog många af Iduns läsarinnor känna igen, antingen de nu hafva framställt den själfva eller fått höra den såsom en liten förebråelse.
Den gäller studerande kvinnor — särskildt stu- dentskor — och lyder: » Ja, och så gifter du dig till slut, och hvad har du då för nytta af dina studier? » Jag skulle vilja svara med en motfråga: » Hvar skall den bildade kvinnan få ett bättre verksamhetsfält än i barnen, sina egna barn? » I de allra flesta fall gå en kvinnas studier fram till lärarinneplatser, alltså till handledande af ungdomen.
Men den ungdom, man kommer närmast, är naturligtvis ens egna barn, dem kan man hafva det största inflytandet öfver, och för dem behöfver en kvinna bäst sin bildning.
Det beaktas i allmänhet alldeles för litet, hvil- ken välsignelse kvinnornas större bildning äger just i förhållande till barnen.
Det är en sak, som erkännes af alla, att man nämligen för att kunna moraliskt handleda en människa måste vara henne moraliskt öfver- lägseu.
Kritiken öfver ett motsatt förhållande har blifvit fastslagen i det bevingade ordet: lef som jag lär, men icke som jag lefver!
All- deles likartad ter sig saken i intellektuelt hän- seende.
Författaren till den ofvannämnda, be- hjärtansvärda uppsatsen framhåller, hurusom under ferierna hemmets inflytande får göra sig gällande på barnens utveckling.
Hvarje moder, som äger fördelen af en utmärkt uppfostran, skall säkert ge mig rätt i att detta varit henne en stor hjälp vid ledningen af barnens karak- tärsutveckling.
Genom att alltid kunna ge dem ett råd, en anvisning vid deras skolarbete, att FRU CHARLOTTE MARGARETA SCHOTTE.
et är föga mer än en månad sedan Idun var i tillfälle att presentera bil- den af Stockholms äldsta invånarinna, den då 100-åriga fru K.
E. Ahlbom.
I dag ha vi nöjet att på samma vis hylla en sekel- gammal representant för landsorten, fru Charlotte Margareta Schotte, som med syn- nerligen väl bibehållna kropps- och själs- krafter i dag fyller sitt hundrade år.
237 Fru Schotte föddes den 29 juli 1798 på Selagården i Härlunda, annexförsamling till Skara domprosteri.
Dotter till öfversten och chefen för Kungl.
Västgöta regemente C.
J. af Gillner, gifte hon sig 1826 med kapte- nen vid nämnda regemente, riddaren och innehafvaren af medalj för tapperhet i fält, förvärfvade i kriget mot Napoleon 1813, C.
G. Schotte.
Änka 1852, har fru Schotte sedan bott än i Västergötland, än i Värmland.
För närvarande bosatt i Sköfde, vårdas hon af sin yngsta dotter, gift med rektorn vid Sköfde allmänna läroverk d:r D. Ahlquist.
Såsom redan är antydt, är fru Schotte i besittning af goda kropps- och själskraf- ter.
Synförmågan har dock nnder det se- nare året gått i det närmaste förlorad.
Dagligen ser man fru Schotte i rörelse, än i trädgården, än på väg till släkt och vän- ner, än på vandring till kyrkan.
* " Poesi oeh unga flickor ".
En liten bit kulturhistoria med anledning a f de unga damernas poesi-album.
Af G. v. U. f oesi och unga flickor äro två begrepp, som höra samman, två begrepp, som man tänker sig samtidigt; man gör så och har alltid gjort så.
Hvad motsvarades våra poesialbum af i forna tiders jungfruburar?
Vårt otäcka utländska ord poesialbum fanns alls icke, giidskelof.
Men visböcker lågo väl förvarade underst i kistorna och fingo ej framtagas, annat än då de unga tärnornas fru moder gifvit dem en ledig stund någon helgdags eftermiddag.
Våra äldsta visböcker äro från 1500-talet.
De innehålla mest religiösa och moraliska sån- ger, för vår tid onjutbart tunga och — i för- troende sagdt — tråkiga, typiska för sitt århundrade — reformationstiden.
Men de voro likväl något annat än det hvardagliga, och säkert lästes de med mycken vördnads- full andakt.
Och hur sågo böckerna ut?
Tjockt, pergamentartadt papper, bundet sam- man i otympliga skinnband med gedigna sölvspännen.
Och skrifna för hand voro sångerna af lekare — dessa till intet dugli- ga, som drefvo från gård till gård och in- gen annan nytta kunde göra för maten och sofplatsen än nedteckna de sånger, hvarmed de o m kvällarna förnöjde gårdsfolket.
På 1600-talet fingo visböckerna en annan karaktär så till vida, att äfven världsliga sånger, ballader och dansvisor uppteckna- des.
Dessa äro våra s. k. folkvisor.
Vis- böckernas namn förändrades till balladsam- lingar.
Fortfarande voro de handskrifna, men nu af enskilda framstående personer — samma stil igenkännes hela samlingen ige- nom, och oftast är namnet utsatt på den, som verkställt uppteckningen.
Litteratur- historiskt sedt äro alltså 1600-talets sam- lingar de värdefullaste, såsom varande mest ordnade.
Banden blefvo nu dyrbarare, of- tast rödt läder mod guldtryck.
— Gladare blefvo visorna i den mån man kom in på karolinska tidehvarfvet — vårt storhets-tide- hvarf, hvaruuder det äkta svenska glada lynnet tog sig- starkare och starkare uttryck, jumer vår yttre storhet först hotades och sist gick under.
De medeltida, något eller helt ve- modiga balladerna kommo ur smaken; man upptecknade hellre visor, skrifna af lef vande
IDUN 238 författare.
Och detta gällde mer och mer, allt efter det man kom in på 1700-talet.
Nu konirno tryckta böcker mera i bruk: de handskrifna visorna blefvo åter något särskildt för de unga fröknarna, något till- fälligt, som förvarades bland deras minnen.
Där voro små visor, naiva och enkla, som handlade om blyg kärlek, där voro de myc- ket omtyckta och vid hvarje bröllop nöd- vändiga bröllopsdikterna, och där voro små sirliga äpropos, lämnade till den sköna med någon liten gåfva.
Ju längre man kommer in på 1700-talet förloras naiviteten, skäm- tet blir djärfvare och till slut igenfinner man den gustavianska tiden; man anar, att skaldens lön ej blott blef ett blygt tack, utan kanske en handtryckning och en låt- sadt öfverrumplad kyss.
— Och härefter går utvecklingen fortare.
Reaktioner och reaktioner allt framåt.
Tär- norna från Gustafs tid fostrade sina barn och barnbarn strängt.
I deras gömmor fanns intet, som ej den stränga modern sett.
Inga ljufva minnen, blott något tryckt omtyckt skaldestycke med nordiskt motiv, och där- med äro vi inne på 1800-talet.
På midten af 1800-talet dyka åter de små handskrifna dikterna upp, men icke i bokform, icke i form af minnen.
Den tidens unga flickor fingo eleganta askar, som likna- de böcker, och inuti dessa askar lågo lösa guldkantade blad.
Dessa blad lämnades till väninnorna, som därpå skrefvo rörande och sentimentala utdrag ur skaldestycken.
Och så äro vi framme vid våra poesi-al- bum, framme hos våra Aftonbladsfrök- nar, framme i vår den allmänna folk- bildningens och kvinnofrigörelsens tid.
Och nu finna vi hos alla unga flickor ett poesi- album, och alla hafva de vänner, som med vår tids drifna, stora, tydliga stil gifva vänin- nan ett filosofiskt djuptänkt råd i bunden form: » Hvad rätt du tänkt.
» — » Tro den du älskar. » Kvinnan — kulturbärarinnan!
KYinno-klubbarne i London, »] / lubben » är som bekant urspmngligast ett en- {V gelskt begrepp och en engelsk skapelse samt har efterhand genom vana och omständigheter blifvit ett behof för engelsmännen mera än för något annat folk.
Den utgör i viss mån en ersätt- ning för det egnahemmet för alla, i synnerhet för alla ogifta män, som icke ha tillfälle att skaffa sig ett eget sådant eller som föredraga att för ett relativt billigt pris omgifva sig med de bekväm- ligheter, den lyx och komfort, som på medlem- marnas gemensamma bekostnad kan anskaffas.
I sin klubb kan man tillbringa hvarenda timma på dygnet af den tid, som icke är ägnad åt ar- bete eller sömn, utan att tala med någon män- niska, i fall man ej är böjd för sällskaplighet, eller viss på att träffa personer af sin egen samhälls- ställning eller som öfverensstämma i tänkesätt (t. ex. politiska) eller intressen af ett eller annat slag, i fall man söker sådana vänner.
Klubben ersätter härigenom också i väsentlig mån det egentliga sällskapslifvet, hvilket ju ock i England utöfver själfva familjekretsen är tämligen in- skränkt.
— Att under sådana förhållanden de hundratals londonska klubbarne äro i afseende på både organisation och ekonomi af de mest olikartade slag, säger sig själft.
Några sådana inrättningar för fruntimmer, vare sig speciellt af sedda för dem eller ens sådana där de ägde tillträde, funnos emellertid icke i London för jämförelsevis ännu helt kort tid tillbaka.
Fördomen däremot var för blott tolf eller femton år sedan så stark hos allmänheten, att ingen vå- gade sätta sig i spetsen för en inbjudning, oak- tadt just » de lokale Forhold » manade därtill.
Man bor i London aldrig i stadens inre, utan i dess atlägsnare kvarter, i omgifningarna, mer eller mindre på landet; men man behöfver naturligt- vis allt som oftast fara in till de centrala stads- delarne för sin » shopping » d. v. s. sina inköp i magasinerna, för besöken hos sömmerskan, för matinéer å teatrarne eller af mångfaldiga andra skäl.
För en dam, som, i af vaktan på att efter sin mans business-hours träffa honom för att på aftonen gå på teatern, tillbringar dagen i London, måste det vara synnerligt angenämt att hafva ett ställe, där hon kan lägga in sina paketer, lunch ' a eller drifcka en kopp te, göra en smula toilett, stämma möte med en väninna o. s. v. — Men äfven för fruntimmer af annan kategori än rika fruar måste tanken på sammanslutning i en klubb verka tilltalande, nämligen för alla de många, hvilka, vare sig gifta eller ogifta, äro in- tresserade i den praktiska kvinnorörelsen i alla dess riktningar och som i dessa samlingsrum skulle finna en naturlig föreningspunkt.
Också dröjde det icke länge, sedan första steget tagits, innan en hel mängd klubbar för damer bildades, och det erkännes nu allmänt i England, att de verkat mycket godt.
De ha mäktigt bi- dragit till att, om icke utplåna, åtminstone ut- jämna eller moderera den skarpa klass-skilnaden genom att sammanföra bildade och intelligenta kvinnor af olika samhällsställning.
Världsdamer- na, som här komma i beröring med systrar, hvilka själfva måste förtjäna sitt bröd och i följd där- af äfven i sitt sätt att vara gjort sig mera obe- roende af de snörrätt konventionella formerna, hafva lärt sig att få en bättre blick för de stora sociala frågorna och kvinnorörelsens ingripande i dessa.
Å andra sidan hafva de fria kvinnorna — ordet gifvetvis i god mening taget — genom det dagliga sammanträffandet med de förra lärt sig undvika faran att antaga i det yttre ett allt- för manligt väsende och att, under kampen för tillvaron, förlora en del af sin kvinnliga gratie.
Det finnes numera tre slags klubbar för damer i London: De, som stå öppna för både herrarne och deras kvinnliga familjemedlemmar; sådana äro Albe- marle, Baths och Sesame; de, som äro företrädesvis afsedda för deltagare i eller befrämjare af det kvinnliga frigörelsearbetet; och slutligen de » mondäna » klubbarne.
Bägge de senare äro uteslutande afsedda för fruntimmer och räkna tillsammans omkring nio tusen medlemmar.
Den äldsta af kvinnoklubbarne är Sommerville Club, som på sätt och vis räknar sin tillvaro än- da sedan 1878.
I sin begynnelse var den likväl icke en klubb i egentlig mening, utan blott en anspråkslös och billig restaurant för fruntimmer, förenad med ett litet tidningsrum.
För tillträde till detta erlades en inträdes- och årsafgift af 5 shillings (kr.
Efterhand växte detta lilla etablissement ut till den verkligt storartade klubb, som helt nyligen inflyttat i sitt eget komfortabla hus vid Hannover-Square.
Medlemmarne, som nu, utom årsafgiften, betala en inträdesafgift af 1 guinea, hafva till sitt förfogande, jämte alla möjliga tidningar och tidskrifter af intresse, ett stort bibliotek med rättighet till hemlån.
En gång i veckan är sällskapsafton med föredrag och diskussion och en gång i månaden stor soiré.
Installationen är smakfull och dyrbar och klub- ben håller ett förträffligt kök.
Pioneer Club grundades för sex år sedan af den nu aflidna mrs Massingberd, hvilken i många riktningar utöfvat stort inflytande på kvinnorö- relsen i England.
Pioneers första lokal var vid Regent Street ofvanpå en parfymeributik, men har efter ständiga utvidgningar och flyttningar nu hamnat vid Grafton street.
— Pioneer är mera än en vanlig klubb så till vida, att den är ett af de förnämsta organerna för kvinno- rörelsen, hvaraf alla dess medlemmar äro ifriga anhängare.
Hvarje ledamot bär såsom klub- bens emblem en nål i form af en liten mi- niatyryxa och betecknas med ett nummer i st. f. namnet, såsom symbol af jämlikhet.
— Alla de tidens sträfvanden, i hvilka kvinnorna taga liflig del, äro här föremål för arbete i skilda sek- tioner: så deras politiska rösträtt och tillträde till offentliga ämbeten, anti-vivisektionen, nykter- hetsabsolutismen, vegetarianismen o. s. v., o. s. v. Diskussionsaftnarne hvarje torsdag hafva alltid utgjort en af klubbens förnämsta lockelser.
De föregås af en diner, till hvilken medlemmarne äga rätt att inbjuda vänner.
Alla möjliga frågor af intresse bruka där komma underdebatt.
Hvarje tisdag äga sällskapliga sammankomster rum kl. 4 — V 6 och allt emellanåt gifver klubben större soiréer.
(Forts.) 2 1898 Åter hemma!
o jrt ter hemma I — Så sjunger det inom mig.
r Åter hemma i fadersfamn, bland bleka rosor, i mina drömmars rike!
Äter hemma hos allt detta, som äger all min håg!
Åter hemma vid mitt gamla skrifbord.
— Eklids-sångaren ler emot mig, Orfeus slår sin lyra, blåklint och prästkragar skimra.
Den gamla flygeln spörjer, hvar jag varit — du käre vän, nu skola vi jubla tillsammans, vi två I Da skall hjälpa mig att sätta i musik detta däjliga » åter hemma ».
Hvar jag kom på min utflykt, mötte mig vänlighet, glädje och sång.
Jag skådade in i varma hem.
— Kanske berättar jag dig, min okände vän, en annan gång sagan om en sådan liten fristad.
Jag hörde barnjoller och fågla- låt.
Men midt under detta allt längtade jag, längtade så, som man längtar efter det käraste på jorden.
Alltför fasta rötter måtte jag ha slagit i vår gamla prästgård.
Öfverallt annor- städes känner jag kyla, är jag en främling.
Jag skulle aldrig kunna slå mig fram där ute i lifvet.
Helt och fullt kan jag lefva och drömma blott i den gamla kända omgifningen.
i \ ter hemma vid aftonbön och psalmsång.
— Välsignelsens ord ljödo för mina öron skönare än någonsin förr nu, när de första aftonen på nytt lästes af den kära stämman.
Helgsmåls- ringningen i kyrkan mötte mig med sin frids- hälsning, lindarna susade ett: » välkommen igen » — fars vackra skog undrade, hur jag kunnat vara så länge borta ifrån den » Är det då så länge?
Ja, hela fjorton dagar.
— Ler du min läsare, eller hvad?
Ler du åt detta stora barn, som icke kan trifvas annorstädes än bland hem- mets hvita björkar?
Du får gärna le, ty ditt löje är helt visst af det glada, goda slaget.
Kanske vaknar snart nog reslusten på nytt.
Det skulle icke förundra mig.
Vi stämnings- människor äro de oberäkneligaste af alla skapa- de varelser.
Kanske sjunger jag snart nog åter Kjerulfs visa om » de li0je Fjaslde », packar min kappsäck och far — far med Gud i hågen och sol i blicken.
Ack, det är visst mödan värdt att fara för att få se allt det vackra där ute, för att samla ett förråd af ljus för kommande skumma dagar, men, last but not least, för att vid återkomsten få känna allt det, som ligger i detta ljufliga » åter hemma »!
In genom fönstret strömmar sol, rosendoft fyller rummet.
— Jag måste ut — ut för att tänka och drömma det vackraste jag vet, ut för att tacka Gud för detta leende hägn, för denna blommiga ro, för detta betagande, dröm- fagra » åter hemma ».
A di.
* En helhjärtad flicka.
I måndags f. m. tima- de å Lagnö, nära Stockholm, en händelse som lätt kunnat kosta två människolif.
• En 27 - årig gosse föll nämligen i det ganska djupa vattnet vid sidan af ångbåtsbryggan.
En 16-årig flicka, Elsa Jern, dotter till grosshandlare C.
Jern här- städes, kastade sig ögonblickligen efter och lycka- des rädda den lille, ej utan fara för sitt eget lif.
* 2 Kapprodd mellan damer.
Den sedvanliga kapprodden mellan damer, som brukar ske i juli, ägde på söndagen rum från Hasseludden å Or- ningelandet till Lidingön.
15 båtar deltogo, där- af 9 i fyrmansrodd och 6 i tvåmansrodd.
Star- ten skedde kl. 3 på middagen och resultatet blef: i fyraårade giggar: Eol 12 min.
34 sek., Paris 12 min.
40 sek., Eria 12 min.
42 sek. och Eris
IDUN 1898 dem 14 min.
47 sek., Thyra 15 min.
10 sek. Prisen utgjordes af blommor och kransar samt små medaljonger af olika färg — brons eller nickel.
Konvojen bestod af militärer och stu- denter, som nu vistas å skärgårdens sommar- ställen.
Berättelse från 1500-talet af Elisabeth Kuylenstierna.
/ Jlof var en lärd, och detta hade gjort ho- nom skeptisk och rädd att brottas med verkligheten, han kunde lida och älska, men han kunde icke hoppas på det friska, sunda sätt, som tankens kroppsarbetare förmå.
Och när han från ett porthvalf såg Inger föras bort till klostret, störtade han icke hänsyns- löst fram; han gömde hufvudet i händerna och snyftade utan tårar.
I den stora klosterkyrkan funnos sextio- två altaren och vid hvart, och ett af dem brann den röda evighetslampan lik ett vakande öga.
Öfver högaltaret fanns ett italienskt bildhuggeriarbete, föreställande den heliga Birgitta sittande emellan tvänne kardinaler, bakom henne hotar skärselden, afgrunden glöder, men himmelen öppnar till sist sin famn.
Blek och med ögon mörka af inneboende sorg vandrade Inger långsamt fram på kyrkans midtgång, hennes fötter rörde sig mekaniskt öfver de kända grafstenarne: drottning Filippas, Birgitta Turesdotter Bielkes och många andras.
Under hela don långa högmässan måste hon stå vid grinden till koret, men när den var slut kom confessor (biktfadern) och några andra munkar och hämtade henne.
Liten Inger hade blifvit noga undervisad om, bur denna underliga, lefvande begraf- ningsakt skulle tillgå, och utan att våga visa det uppror, som brusade inom henne, föll hon på knä och aflade med en röst, klanglös och matt som en sofvandes, sitt löfte att obrottsligt hålla klosterreglerna.
Confessor räckte fram regleboken, och hon lade sina späda händer på den, hvarefter hon yttrade de inlärda orden: » Jag lofvar Gud den Allsvåldige, Jung- fru Maria, Sancta Birgitta och eder fader Confessor lydnad, kyskhet och fattigdom och desse klosterlefnadsregler att g ö m m a och att lyda mor Abotissan i allsköns ting och trohet och ovärdelig beständighet intill min död, i namn Fadrens, Sonens och den Helige Andens, Amen. » Confessor kastade nu en hand full mull öfver hennes arm, till tecken att hon, den fagra Inger Pedersdotter, var död för värl- den.
Klosterdräkten frambärs och bestänk- tes med vigvatten, och snart stod hon klädd i den gråa nunnekjorteln, manteln och doket.
Då Inger i den ljusa våraftonen kom in i sin dystra cell, gick hon genast fram till den lilla glugg, hvilken tjänade som fön- ster, och i det hon pressade sin kind hårdt mot muren, stirrade hon ut mot den strim- ma af blå himmel, den glimt af grön, fri värld hon kunde skymta.
Klosterkyrkan häm- made som ett fruktansvärdt veto den redan förut begränsade utsikten, men slutligen upptäckte hon dock under frisen af kyrkans tak ett svalbo.
De voro två därinne, två, som älskades och smektes, två!
Hon kunde höra.
de b glada kvittret, de jublande dril- larne, med händerna för öronen kastade hon sig förtvifladt gråtande ned på den hårda britsen, och när snyftningarna upp- hörde, kornmo tunga tankar, sådana som förr varit främmande för hetme, och plöjde bitterhetens och tviflets första skarpa fåror i hennes själ.
Det var icke tvifvel på Gud, men på människouppfattningen af tillvaron; hon tyckte, ätt den öfverlägsenhet, som människan skröt af, var löjligt högmod.
Icke ens så mycken frihet gaf hon sig själf, att hon älskade och lät sig älskas utan små- sinta hänsyn.
Hvad hade människorna gjort denna gåfva till?
Ett för- villadt begrepp, som de rådbråkade och hackade sönder med förtalets skarptandade tunga.
Och Olof, som visste så mycket, som var lärdare än de flesta i Vadstena, med all sin lärdom kände han icke något medel mot hårda domar.
Där hon låg, liten Inger, nej, icke liten längre-, ty sorgen gör själen stor och blicken fjärrskådande, kunde, hon endast med största ansträngning se den blåa himmelstrimman mellan hustaken, men hon skärpte synförmågan till det yttersta, ty denna fattiga färgfläck representerade j u världen för henne.
Dagarne kommo och gingo i trög enformig- het, delade mellan bönpallen och knyppel- dynan samt någon gång en promenad i den lummiga klosterträdgården.
Hon gick då oftast helt långsamt och med sänkt hufvud, som den går, hvilken drömmer och icke vill vakna.
På rabatterna doftade blyga luktvioler, de hviskade på sitt fläktlätta språk o m tålamod och undergifvenhet; den stolta Sanct Britaörten reste sträft hufvu- det i obruten viljekraft, och klosterliljan skimrade bländande hvit, en symbol af kyskheten.
Så småningom lärde Inger sig den farliga konsten att ändamålet helgar medlen, de mera erfarna klostersystrarna gåfvo henne exempel, och snart hade hon förstått skaffa sig en möjlighet att genom bref och häls- ningar underhålla förbindelsen m e d Olof.