Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Rikets Ständer i afseende å embets- och tjenstemäns pensionering numera antagit den grundsats, att pensionerna för de tjenster, som äro aflönade med mer än 3,000 R:dr, i allmänhet böra utgå med lägre belopp än lönen, finner Utskottet icke skäl att härifrån afvika i hvad angår pensionerna för de vid Akademierna anställda Professorer; hvadan Utskottet således hemställer, att den begärda förhöjningen i ofvannämnde anslag icke må beviljas.
Deremot och då det förhållande, som, enligt motionärens uppgift, eger rum med Universitetens emeriti-löner, nemligen att de yngste tjenstgörande Professorerne få åtnöja sig med dessa lägre löner, under det de ur tjenst afgångua fortfarande uppbära sin högre aflöning, är helt och hållet stridande emot hvad Rikets Ständer vid emeriti-lönernas beviljande afsett och beslutat, har Utskottet funnit sig böra tillstyrka att Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det behagade Kongl.
Maj:t i nåder tillse, att det på allmänna Indragningsstaten uppförda anslag till Professores emiriti vid Universiteterna icke må användas till annat ändamål, än hvartill medlen blifvit af Rikets Ständer beviljade, och att samtliga i tjenst varande Professorer må komma i åtnjutande af de lönebelopp, oafkortade, som äro för deras befattningar anslagna. 82:o. Yidare har Utskottet från Ridderskapet och Adeln erhållit remiss å en af Friherre R.
Cederström väckt motion, att Rikets Ständer måtte bevilja framlidne Kongl.
Bibliotkekarien A. I.
Anvidssons efterlemnade enka, Johanna Carolina Armfelt, en årlig pension af 600 R:dr R:mt; till stöd för hvilken framställning motionären hufvudsakligen anfört, hurusom Arwidsson, hvilken den 21 Juni 1858 afled uti en ålder af nära 67 år, alltsedan år 1824 varit anställd vid Kongl. Bibliotheket härstädes och under dessa 34 år oafbrutet varit sysselsatt med ordnandet och ökandet af nämnde Bibliotheks samlingar; att han i detta Yerks tjenst och i de Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152. 63 uppdrag, som honom i öfrigt anförtroddes, äfvensom genom författandet och utgifvandet af litterära arbeten, utvecklat en ovanlig och värderik förmåga att gagna det allmänna, samt att hans aflöning såsom Kongl.
Bibliothekarie, dertill han år 1843 utnämndes, utgjort endast 2,700 Ii:dr Runt intill sistlidna riksdag, då lönen förhöjdes till 4,500 R:dr, af hvilka förbättrade lönevilkor Arwidsson således blott en kort tid varit i åtnjutande, då han af döden bortrycktes; — varande vid motionen fogade åtskilliga handlingar, deraf inhcmtas att, vid förrättad bouppteckning efter don aflidne, enkans andel i boets behållning upptagits till 4,691 Ridr; äfvensom att hon från Civilstatens Pensionsinrättning uppbär en årlig pension af 400 R:dr.
Då Arwidsson redan i ungdomen öfvergaf sitt från Sverige nyss skiljda hemland för att sedermera egna hela sin lefnad åt det Svenska fäderneslandet, har Utskottet, med afseende å Arwidssons långvariga och förtjenstfull verksamhet i Svenska Statens tjenst, väl funnit anledning att för hans efterlemnade enka tillstyrka något understöd af allmänna medel; men som hon, enligt hvad ofvan är omnämndt, ej alldeles saknar egna tillgångar och derjemte uppbär pension från annan kassa, anser Utskottet det af motionären föreslagna belopp skäligen kunna till hälften nedsättas, och får alltså hemställa, att för Kongl. Bibliothekarien Arwidssons enka, Johanna Carolina Armfelt, må på allmänna Indragnings-staten uppföras en årlig pension af 300 R:dr. 83:o.
Uti den nådiga Propositionen, angående Statsverkets tillstånd och behof, har Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, att f. d. Kongl.
Bibliothekarien, Kanslirådet Per Adam Wallmarks enka, Hedda Elisabeth Wallgren, som med en 12:årig, sjuklig och för lifstiden ofärdig dotter befunne sig i nödställd belägenhet, måtte, med afseende på hennes mans långvariga och i flera hänseenden utmärkta verksamhet såsom skriftställare, å allmänna Indragnings-staten uppföras till erhållande af en årlig pension af 400 R:dr; — och då Kanslirådet Wallmark genom sina arbeten förvärfvat sig ett aktadt namn såsom författare, samt hans mångsidiga och trägna verksamhet obestridligen bidragit att befrämja allmän upplysning och bildning samt således varit för landet gagnande, ehuru han sjelf deraf skördat ringa fördelar, finner Utskottet skäligt tillstyrka Rikets Ständers bifall till högstberörda nådiga framställning. 84:o.
Uti en af Kongl. Maj:t den 30
December nästlidet år till Rikets Ständer aflåten nådig Proposition (N:o 76) meddelas, hurusom Konsistorium i Skara uti skrifvelse den 14 i samma månad i underdånighet anmält, att Adjunkten vid Skara högre Elementar-läroverk, Magister Johan Mosell, — som, född den 16 Januari 1818, med höstterminen 1847 anställdes såsom duplikant vid Mariestads skola och sedermera tjenstgjort i egenskap af vikarierande lärare vid stiftets läroverk, till dess han den 1 Juli 1853 fick tillträda en ordinarie Kollega-beställning vid läroverket i Alingsås och den 15 December 1854 utnämndes till Adjunkt vid det i Skara, — icke långt derefter blef, till följd af sinnes-sjukdom, urståndsatt att sjelf bestrida sin läraretjenst, hvilken derföre måst uppehållas genom vikarier, till hvilkas aflönande Kongl.
Majit, sedan Rosell blifvit såsom ordinarie patient å Wadstena hospital intagen, genom nådiga Bref den 12 December 1856 och den 15 Oktober 1858 medgifvit, att bidrag finge tills vidare af allmänna medel utgå, så att de, inberäknadt fjerdedelen af Rosells egen lön, åtnjutit ett belopp, motsva - 64 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152. rande det för Elementar-läroverkens lärare i lägsta lönegraden fastställda.
— Genom ett Consistorii underdåniga skrifvelse bifogad t och af öfverläkaren vid Wadstena hospital utgifvet intyg, hade nu blifvit styrkt, att Rosell, som, efter nära fyra års vistande å Wadstena hospital, derifrån utskrefs den 13 sistlidne Augusti såsom obotad, fortfarande vore lidande af förryckthet med slöhet samt utan tvifvel vore att betrakta såsom obotlig, i anledning hvaraf Konsistorium, — då det af flere skäl måste blifva mera eller mindre ofördelaktigt för läroverket, att en läraretjenst sålunda under en följd af år bestriddes af vikarie, och då något annat läkarebetyg, sorn i bestämdare ord än det nu företedda, förklarade Adjunkten Rosells sinnessjukdom obotlig, icke någonsin torde kunna utfärdas, — i underdånighet hemställt, om icke Kongl.
Majit skulle finna för godt att till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition om Rosells uppförande på allmänna Indragnings-statcn till åtnjutande af en pension af 750 Ridt'
Rimt årligen eller tre fjerdedelar af den lön, som, efter sednast beviljade löneförhöjning, yngste lärare vid Elementarläroverk nu innehafva; — och har Kongl. Majit, med afseende å de åsigtcr Rikets Ständer i likartade fall förut uttalat, samt då så väl billigheten fordrade, att den af sjukdom hemsökte måtte kunna äfven före uppnådd pensionsålder erhålla afsked med bibehållande af någon del af sine löneinkomster, som ock för det allmänna vore af vigt, att icke tjensten under en alltför lång och obestämd tid endast af vikarie uppehölles, — föreslagit Rikets Ständer, att Adjunkten Rosell måtte, sedan han, på grund af vederbörande målsmans derom gjorda ansökan, från sin nu innehafvande befattning såsom lärare vid Skara högre Elementarläroverk erhållit afsked, å allmänna Indragnings-staten uppföras till erhållande under sin återstående lifstid af en årlig pension motsvarande tre fjerdedelar af den lön, yngste lärare vid Rikets Elcmentar-läroverk nu innehafva, eller 750 R:dr, att utgå från och med månaden näst efter den, uti hvilken afsked varder Rosell meddelad t.
I betraktande af härvid förekommande förhållanden, tillstyrker Utskottet, det Rikets Ständer måtte bifalla hvad Kongl.
Maj:t i ofvannämnda hänseende behagat föreslå. 85:o. Till Utskottets handläggning har från Preste-Ståndet blifvit öfverlemnad en af Kongl. Hofpredikanten Wensjoe väckt, af Professorerna Lindgren och Selander samt Kongl. Hofpredikanten Nordlund biträdd motion, hvaruti, efter framställning af aflidne Språkläraren O. G. Carlstedts under en 18-årig verksamhet såsom lärare ådagalagda utmärkta nit och skicklighet samt hans efterlemnade enkas vid en framskriden ålder iråkade nödställda belägenhet, hvilka uppgifter af bifogade handlingar vitsordas, motionären hemställt, att bemälda enka, Edla Hermana Gustava Levin, måtte af Statens medel erhålla en årlig pension af 200 R:dr Runt; — och ehuru Carlstedt endast en kortare tid varit i tjenst vid allmänt läroverk, har Utskottet, i betraktande af de sällsynta egenskaper, han derunder ådagalagt samt de bevekande omständigheter, som förekomma för hans efterlemnade, af svår sjuklighet lidande, enka ansett sig böra tillstyrka, att den begärda pensionen måtte af Rikets Ständer beviljas. 86:o. Genom remiss från Ridderskapet och Adeln har Utskottet fått mottaga en derstädes väckt motion, deruti Friherre It.
Cederström — jemte erinran, hurusom af ali verksamhet, som utöfvade ett mera gagnande eller förädlande inflytande - Stats-Utskottets Utlåtande N-.q 152. 65 flytande på samhället, den enskilda vetenskapsmannens sträfvanden vanligen lemnade minsta lönen för utståndna mödor och besvärligheter, hvadan Staten borde låta sig angeläget vara att, der omständigheterna så föranledde, med lämplig belöning uppmuntrande tråda emellan — fästat uppmärksamhet derå, att förre Auditören Georg Scheutz, som, redan i början af vårt nuvarande samhällsskick utmärkt genom en aktningsvärd litterär och publicistisk verksamhet, sedermera genom flera värderika tekniska skrifter gagnat sitt fädernesland, syntes redan härigenom hafva gjort sig förtjent af erkännande och uppmuntran från Statens sida.
Men härtill komme ytterligare, att samme man, efter 20 års forskningar och ansträngningar, uti den af honom uppfunna i hela den bildade verlden med så utmärkta vitsord lofordade räknemaskinen, slutligen tillkämpat sig en af det stilla tänkandets vackraste segrar, och derigenom spridt en ny glans öfver det Svenska namnet.
Yisserligen hade Rikets Ständer vid någon af de föregående riksdagarne, i afsigt att bereda Scheutz ersättning för de kostnader, som varit med utförandet af hans ryktbara uppfinning förenade, för en gång tilldelat honom en viss penningesumma; men då denna efter all sannolikhet icke varit tillräcklig för att betäcka alla utgifterna, än mindre utgjort någon belöning för hans oegennyttiga ansträngningar och mödor, har motionären, med hvilken Herr O. von Knorring sig förenat, hemställt, att Rikets Ständer, för att bereda den förtjcnte vetenskapsidkaren en utmärkelse och den åldrige, 74 år gamle, mannen ett behöfligt understöd för hans återstående dagar, måtte bevilja Scheutz en årlig pension till belopp af 1,200 R:dr.
Då de understöd af tillsammans 10,000 R:dr, Rikets Ständer vid 2:ne föregående riksdagar beviljat Auditören Scheutz och hans son Edvard Scheutz för utförandet och fullbordandet af omförmälda räknemaskin, — hvars tillvägabringando otvifvelaktigt ländt icke allenast uppfinnarne utan ock det land de tillhöra till ej ringa heder — säkerligen icke lemnat något öfverskott eller behållning, sedan utgifterna för det invecklade och kostsamma arbetet blifvit bestridda, har Utskottet, lika, med motionären, ansett lämpligt, att Rikets Ständer, såsom ett erkännande af de förtjenster Auditören Scheutz genom denna för vetenskapen gagnande och för fäderneslandet hedrande uppfinning förvärfvat, måtte tilldela Scheutz det understöd för hans framtida bergning, hvaraf han vid nu uppnådd hög ålder är i verkligt behof; hemställande alltså Utskottet, att Auditören Georg Scheutz må på allmänna Indragningsstaten uppföras till åtnjutande af en årlig pension å 1,200 R:dr R:mt för sin återstående lifstid. 87:o.
Utskottet har till behandling vidare förehaft en hos Ridderskapet och Adeln af Grefve T. Wrangel väckt motion, att Ilitmästaren vid universitetet i Upsala, Rrofessoren Johan Way, — hvilken, enligt hvad motionären anfört, i yngre år egnat sig åt krigareyrket och, i egenskap af Underlöjtnant, med erkänd utmärkelse deltagit i så väl Norska som Tyska fälttågen, derunder, han i bataljen vid Leipzig varit i elden, — måtte beviljas enahanda pension, som blifvit blesserade officerare tillagd; men då de af motionären anförda förhållanden, i Utskottets tanke, icke innefatta tillfyllestgörande skäl att föreslå Professor Way till understöd af omförmälda beskaffenhet, har Utskottet, med afseende jemväl derå, att Way, som ännu är i rikets tjenst, följaktligen äfven åtnjuter lön på stat, ansett sig ej kunna ifrågavarande motion hos Rikets Ständer förorda.
Prot. 1859 fy 1860. 4 Sami. 1 A/d. 2 Band. 25 Haft. 9 66 Stats-Utslcottets Utlåtande N:o 152. 88:0.
Genom en inom Borgare-Ståndet väckt motion har Herr A. W. Björck gjort framställning om lifstidsunderhåll för aflidne Filosofie Magistern Johan Johanssons efterlemnade enka; — men som, enligt hvad Utskottet inhemtat, bemälda enka numera jemväl med döden afgått, har följaktligen denna motion förfallit. 89:o.
Uti en hos Preste-Ståndet väckt motion har Professoren Lindgren anfört, hurusom bland de många svenskar, som under de sista 20 åren gått att i Amerika söka sin lycka, ingen torde på sina talrika landsmän i den nya verlden hafva utöfvat ett vidsträcktare och välsignelserikare inflytande än för detta Pastorn i Chicago G. Unonius.
Född år 1810 utflyttade han, efter i Upsala idkade studier, tili Amerika 1841, och bosatte sig, såsom jordbrukande nybyggare, i en glest befolkad, för alla kyrkliga institutioner främmande, bygd i staten Wisconsin.
Kring honom samlade sig inom ett års förlopp omkring 100 Svenska och Norska familjer, hvilka, djupt kännande saknaden af offentlig gudstjenst och en ordnad kyrkas förmåner, snart slöto sig till den för sin fromhet och redbarhet allmänt värderade mannen, för att i hans hydda hvarje söndag bevista de andaktsöfningar, han efter den Svenska kyrkans ritual anställde.
Under tiden hade den protestantisk-episkopala kyrkan, i grannskapet af det Skandinaviska nybygget, inrättat en mission, hvilkens prester, på anmodan af de skandinaviska kolonisterne, biträdde dem med sakramenternas förvaltning och andra presterliga förrättningar.
Men då det engelska språket ännu för de flesta bland dessa utvandrade var helt och hållet främmande och Unonius ständigt behöfde såsom tolk anlitas, uppstod snart den önskan, att, om möjligt, på skandinaviskt språk erhålla det presterliga biträde, de isolerade nybyggarne kände sig icke vidare kunna undvara; hvarföre man ock ifrigt uppmanade Unonius att inträda i det andliga ståndet; och då alla de religiösa sekter, som under tiden hade uppstått i grannskapet, den episkopala kyrkan ansågs af de skandinaviska utvandrarne stå dem närmast såväl i bekännelse som i yttre kyrkoordning, beslöt Unonius, med nybyggarnes bifall, att söka i denna kyrka blifva behörigen till prediko-embetet invigd, och blef han, efter att hafva genomgått ett theologiskt seminarium, af Biskopen öfver Wisconsin år 1845 till prest ordinerad, med förordnande att vara missionär bland de Svenska och Norska utvandrarne derstädes, och var han under 4 års tid den enda religionsläraren ibland dessa till antalet nästan dagligen mer och mer vexande kolonister, mellan hvilkas farmer han ständigt färdades, för att med alla slag af presterliga förrättningar tillhandagå.
Det underhåll de ännu i torftiga omständigheter varande nybyggarne kunde lemna Unonius hade varit högst obetydligt och för hans och familjens underhåll otillräckligt.
Detta oaktadt hade han, under de största försakelser och bekymmer, fortsatt denna sin nästan lönlösa lärareverksamhet till år 1849, då han, på kallelse af några Svenska och Norska familjer, som nedsatt sig i staden Chicago i Staten Illinois, dit afflyttade för att blifva deras pastor.
Äfven der var den nybildade Svenska församlingen i knappa omständigheter, men genom insamlade penningebidrag från välgörande Amerikanare lyckades det Unonii ihärdighet att i nyssnämnda stad snart uppbygga en Svensk kyrka.
Inflyttningarne hade derefter ökats med hvarje år och på samma gång äfven nöden och eländet ibland den nykomna Svenska befolkningen, hvaraf många bortrycktes af hvarjehanda smittosamrna sjukdomar.
Jemte utöfvandet af denna sin presterliga verksamhet, som uti Amerikanska tidningar på det högsta lofordats, hade Unonius under de sista åren af sitt vistande i Chicago äfven varit tillförordnad Svensk och Norsk Consul, utan Stats-Utskottets Utlåtande JY:o 152. 67 någon annan inkomst än tillfälliga liögst obetydliga sportior, och jemväl i denna egenskap ofta anlitats af nödlidande landsmän, och har den Svenska beskicknin gen i New-York i skrifvelse till härvarande Utrikes Stats-ministern om denna hans verksamhet afgifvit ett högst fördelaktigt vitsord.
Men fattad af oemotståndlig hemlängtan hade Unonius sistlidet år återvändt till fäderneslandet, i afsigt att söka inträde i Svenska kyrkans tjenst, från hvilken afsigt han dock sedermera funnit sig böra afstå.
Emellertid och efter att, på den ringa sparpenning, han medförde från Amerika, och den obetydliga inkomst, han genom enskild undervisning i engelska språket kunnat bereda sig, hafva öfver ett år uppehållit sig i fäderneslandet, der Unonius ännu icke lyckats vinna någon anställning, befunne han sig för det närvarande med hustru och en talrik familj i särdeles betryckta omständigheter; — och har, på grund af nu omförmälda förhållanden och med hänsyn till Unonii utmärkta förtjenster om de i tusental till Amerika under de sista 15 åren utvandrade svenskar och norrmän, motionären, med hvilken Biskop Anjou och
Doktor Säve samt Domprosten Knös' sig förenat, föreslagit, att Rikets Stän der måtte åt Unonius anvisa antingen en årlig pension af 500 R:dr Runt att utgå från och med den 1 Januari 1860, eller ock, der detta icke skulle kunna beviljas, en gratifikation för en gång af 3S000 R:dr.
Af hvad motionären sålunda anfört finner Utskottet otvifvelaktigt, att f. d. Pastorn Unonius under sitt vistande i Förenta staterna utvecklat en för sina dit utflyttade landsmän särdeles gagnande verksamhet samt utmärkt sig genom ett oegennyttigt och i alla hänseenden aktningsvärd! handlingssätt; hvadan Utskottet älven anser det vara nationens pligt att med något vedermäle af erkänsla uttrycka sin tillfredsställelse öfver denna verksamhet, dervid Unonius lärer haft ringa medverkan från’ svenska Statens sida.
På grund häraf och i betraktande af Unonii för närvarande bekymmersamma ställning, hvilken han framdeles torde blifva i tillfälle att förbättra, finner Utskottet motionärens förslag om tilldelande åt Unonius al en gratifikation för en gång vara lämpligare, än beviljandet af ett årligt understöd, och tillstyrkes således, att Rikets Ständer måtte å Riksgälds-kontoret anvisa en summa af 3,000 R:dr, såsom understöd för en gång till f. d. Pastorn vid Svenska församlingen i Chicago Gustaf Unonius. 90:o.
Beträffande de af Utskottet uti föregående punkter föreslagna pensioner för åtskilliga embets- och tjenstemäns efterlemnade enkor, får Utskottet hemställa, att dessa pensioner må beviljas att utgå endast för den tid pensionärerna förblifva i enkostånd. 91:o.
Då riksmarkegångs-priset för åren 1857, 1858 och 1859, enligt hvad Kongl. Maj:t i nåder meddelat, utgjort i medeltal 14 R:dr 77 öre för en tunna spanmål, hälften råg och hälften korn, eller 4 R:dr 27 öre utöfver det värde, hvartill spanmålen vid statsregleringen under 1840—1841 års riksdag beräknades, äro, jemlikt då stadgade grunder, de, som före vidtagandet af berörda statsreglering tillträdt och ännu bibehålla löner med derunder beräknad spanmål, försäkrade om tillgodonjutande af en lönefyllnad, hvilken Kongl. Maj:t ansett böra af Rikets Ständer bestämmas efter nämnde prisskilnad å spanmålen, 4 R:dr 27 öre för tunnan, till utgående af allmänna Indragnings-staten.
Yid det af Stats-kontoret upplysta förhållande, att den spanmål, som inbegripes under lönerna för dylika äldre, före år 68 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152.
1841 utnämnde löntagare, nu utgör 3,340 tunnor, skulle såddes till omförmälde spanmålsersättning, under antagande att den vid sednaste riksdag skedda lönereglering blefve definitivt fastställd eller i det väsendtligaste oförändrad, erfordras ett anslag i jemnt tal af 14,000 R:dr Runt, eller 23,500 R:dr mindre, än å nu gällande stat är för ändamålet anvisadt.
I anledning häraf får Utskottet hemställa, att för de tjenstemän, hvilka äro berättigade till spanmålstillökning utöfver det i staterna beräknade pris af 7 R:dr B:lco, denna tillökning måtte för hvarje tunna under lönerna beräknad spanmål bestämmas till 4 R:dr 27 öre; varande den omförmälda minskningen i allmänna Indragnings-statens anslag iakttagen derigenom att Utskottet, på sätt uärlagde tabell, litt.
A, närmare utvisar, såsom grund för beräkningen af samma anslag, antagit det belopp hvarmed det enligt sednast afslulade (1858 års) rikshufvudbok verkligen utgått; och kommer detta anslag, i följd af de af Utskottet nu tillstyrkta nya anvisningar, 99,719 R:dr 16 öre, att uppgå till en summa af 1,170,150
R:dr, eller 52,210 R:dr Runt utöfver hvad nu gällande Riks-stat för allmänna Indragnings-staten upptager. 92:o.
Slutligen får Utskottet, jemte upplysning att, af de vid sednaste riksdag å denna Hufvud-titel uppförda anslag, en del indelta räntor samt oindelt spanmål genom innehafvarnes afgång upphört och indragits, hemställa, att Rikets Ständer må medgifva, att, vid den nya Riks-statens upprättande, allmänna Indragnings-statens förslags-anslag får jcmkas i den mån, som blifver erforderligt för att till jemnade belopp bringa Riks-statens slutsummor i afseende å såväl penningar som indelta räntor samt indelt och oindelt spanmål.
Emot 4:de punkten (angående öfverflyttning till Pensions-Staterna af anslaget för blesserade officerare och under-officerare): af Herr Gråå.
Emot öde punkten (angående understöd till äldre militärer och läkare, som bevistat krig): af Herr Wrangel, som reserverade sig deremot att ifrågavarande understöd skulle användas endast åt från Arméen och Elottan ”afskedade” officerare och underofficerare samt läkare.
Emot stat) : Stats-Utskottets Utlåtande N:o 152. 69 af Herr Hierta: ”Det hufvudsakliga skälet, som blifvit anfördt till stöd för förslaget, att Staten må öfvertaga pensionerandet af Konung Oscars Hof-stat, är prejudikatet att så skett sedan införandet af nu gällande statsskick såväl med Konung Carl den XIIlis som med konung Carl Johans Hof-stat.
Prejudikater af detta slag hafva en stor kraft med sig; men kunna dock icke bilda lag.
Skulle emellertid äfven denna gång, i strid mot grundsatsen att Staten icke bör kunna åläggas pensionera andra än dem som tjenat Staten, Rikets Ständer äfven denna gång öfvertaga ett sådant åliggande, så fruktar jag att detsamma sedan skulle komma att för all framtid yrkas såsom en ovilkorlig skyldighet och reserverar mig derföre emot Utskottets beslut i denna punkt,” af Herr Björck samt Riksdags-fullmägtige Lars Rasmusson, Anders Eriksson, Måns Månsson, C. J Svensén, Per Nilsson, Joh. Andersson och Gustaf Hultman, hvilka förenade sig om följande reservation: ”1 öfverensstämmelse med grunden för stadgandet uti 48 § Rcgcrings-Formen, enligt hvilket Konungens
Hof står under
Hans enskilda styrelse och alla beställningar dervid kunna af honom efter behag disponeras, har ett visst anslag blifvit bestämdt för Konungens Hofhållning; hvarigenom denna blifvit skiljd från Statsverkets öfrige utgifter och det åt Hans Majit Konungen öfverlemnats att efter godtfinnande bestämma de förmåner, som åtfölja beställningar vid Hofvet, vare sig högre eller lägre.
Anspråk på Statsverket kan således icke göras på grund af Hoftjenst, som förrättas eller som blifvit förrättad.
Om än konseqvenserne af dessa förhållanden endast småningom kunnat göra sig gällande och om ock, till följd deraf, pensioner från Statsverket blifvit
Hofbetjeningon beviljade äfven efter det förändringen i statsskicket inträdt, så utgör sådant icke en anledning att dermed fortfara, utan fasthellre ett skäl mera för en snar tillämpning, jemväl ifråga om pensioner, af den i RegeringsFormen uttalade grundsats, att beställning vid Hofvet icke är jemförlig med tjenst i Staten.
Det är eljest att befara, att den utan tvifvel obehöriga eftergiften skall gifva stöd åt en uppfattning, som står i strid med Grundlagen.
— Särskilda anledningar för Statsverkets belastande med de ifrågavarande pensionerne förefinnas icke heller, då Konungen, oberäknad hofhållningssumman, eger att från Riksgäldskontoret årligen lyfta 300,000