Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta motiv gäller i ännu högre grad hos oss, der ett sjöförsäkringsbolag svårligen kan blifva verksamt utan ett för detsamma af Kongl. Maj:t stadfästadt samt således, hvad beträffar ej mindre tydlighet och fullständighet än ändamålsenlighet, behörigen kontrolleradt Reglemente.
Och enär det just är dessa för hvarje slikt bolag (vare sig inländskt eller utländskt) i behörig ordning gillade och antagna specialstadgar, som komma att läggas tili grund vid bedömande inför domstol af de tvistefrågor, som försäkringsgifvare och försäkringstagare emellan kunna uppstå, synes det mig som om afdelningen »Om Försäkring» kunde från Sjölagen uteslutas.
Men om det skulle pröfvas oundgängligt att såsom regulator för eller supplement till blifvande eller 35 varande bolagsregiemeriten, fortfarande hafva en utförlig förordning i ämnet, torde denna äfven framgent kunna såsom försäkringsstadga särskildt utfärdas.» I § 194.
Justitieråden Alexanderson och Wretman ansågo förbudet för de här nämnde personer att »sluta afhandling som försäkiingsgifvare eller i försäkringsbolag ingå» böra uteslutas, helst detsamma kunde lända till väsendtlig otjenst för den, som behöfde försäkring, och för öfrigt hela denna under rubriken »om försäkring» intagna afdelning i Förslaget egentligen försvarade sin plats endast som ett rättesnöre för de fall, då ej kontrahenterne annorlunda aftalat.
Dessutom insågo ej Justitieråden hvad slags tillämpning stadgandet kunde få, om dispacheur, mäklare eller skeppsklarerare ärft en bolagslott eller förvärfvat en till innehafvaren ställd bolagsaktie. § 195 mom. 3.
Justitieråden Alexanderson och Wretman ansågo detta moment böra utgå, då bemälde Justitieråd ej kunde finna någon giltig grund för samma undantag från den allmänna rättigheten, alt genom försäkring bereda sig cn godtgörelse för möjlig förlust af ett föremål, af hvars lyckliga framkomst efter sjöresa en person är intresserad; och denna rättighet kunde Justitieråden icke finna böra upphöra derigenom att samma föremål häftar för bodmerilån, helst försäkringsbart gods enligt denna lag kan häfta för en mängd andra gravationer. § 197.
Justitierådet Wretman anförde: »Då, enligt mitt förmenande, vid försäkrings— aftal likasom vid andra afhandlingar, det måste öfverlemnas åt kontrahenterne sjelfve att tillse del de icke med obel; iriga personer inlåta sig i aftal; med tillämpning hvaraf jag anser det böra ankomma på en försäkringsgifvare att, då någon anmäler sig om försäkring för annans räkning, sjelf tillse, huruvida sökanden dertill eger uppdrag eller icke, innan försäkringen slutes, samt i allt fall, då §:n icke gör någon skilnad mellan skriftligt och muntligt uppdrag, svårighet ofia torde uppkomma att styrka ett gifvet uppdrag, hvaraf åter mångå tvister kunde härledas, så anser jag denna § böra inskränkas till följande: »Försäkring för annans räkning kan tagas med eller utan uppdrag al den, för hvilken försäkringen slutes.
Sker det utan uppdrag, bör sådant i försäkringsbrefvet uppgifvas; och vare, i händelse den, för hvars räkning försäkringen sluten är, densamma icke godkänner, försäkringen ogiltig och försäkringsgifvaren lika väl berättigad att erlagd premie behålla.» 36 JustitierSdet Alexanderson ansåg sig, på de af Justitierådet Wretman andragna skäl, böra tillstyrka uteslutande af denna §. § 199 sista mom.
Justitieråden Qviding och Cramér förmälte sig anse uttrycket: »försäkringar innehållna etc.» icke lämpligt, samt ait förslaget, som vore hemtadt från Tyska Lagen Art. 791, kunde tilläfventyrs få följande lydelse: »Särskilde försäkringsaftal äro att anse såsom samtidigt afslutade, dä de finnas vara antingen ingångna å en och samma dag eller upptagna i en och samma police.» § 213.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman ansågo meningen af andra punkten kunna riktigare uttryckas sålunda:
Är försäkring lagen å föremål, af sedi att betäcka försäkringstagarens fordran hos tredje man, och skadas det föremål eller går förloradt; vare då försäkringsgivaren, i den mån han godt gör försäkringstagaren, berättigad inträda uti dennes rätt emot gäldenären. § 216 Justitierådet Alexanderson anmärkte, att han ansåg orden: »de enskilde emellan ingångne» böra uteslutas, såsom varande, efter hans tanke, utan betydelse, helst, äfven om det allmänna utgör ena kontrahenten, stadgandet bör ega tillämpning, derest, vare sig
Konungen eller behörig underordnad myndighet, bifallit vilkorens antagande.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade: att de för sin del tillstyrkte, att denna § må utgå; regeln, så allmän som den i Förslaget förekommer, skulle möjligen ock kunna leda till den föreställningen, att t. ex. det positiva förbudet i § 195 mom.
2. finge, genom öfverenskommelse kontrahenterne emellan, häfvas. § 224.
Justitierådet Wretman utlät sig: »Med afseende å det generella stadgandet i § 217 torde hela denna § böra utgå, desto heldre som man eljest kunde tro, att andra varor, än de här specificerade, kunde saklöst under oriktiga namn få försäkras.» »I allt fall, äfven om §:n bör qvarstå, torde orden: »penningar, dyrbarheter och värdepapper likasom konstsaker» böra borttagas, enär på dessa artiklar ej är tillämplig samma grund, som föranledt de i denna § gifna bestämmelser lör öfriga deri uppiagna varor, såsom krigskontraband m. m.» 37 »Om t. ex. en packa, hufvudsakligen innehållande bomull och försäkrad för ett visst belopp, tillika skulle innehålla en bundt penningar eller några konstsaker, som icke särskildt uppgifvits, lärer väl försäkringsgifvarens rätt derigenom icke kunna förnärmas, enär han blott ansvarar för skada inom försäkringssummans belopp.» »Vid 2 mom. angående försäkring af gods, som af »krigande makter är förklaradt förbjudet», förekommer intet undantag för det fall, att det ifrågavarande förhållandet vid försäkringens afslutande varit för försäkringstagaren obekant.» »Dessutom är stadgandet för vidsträckt; ty meningen är uppenbarligen att detsamma blott gäller vid försäkring af gods, Iraktadt från eller bestämdt till sådan ort, der godset är förbjudet.» § 223.
Juslitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér anmärkte, dels att orden: »der lånet i nödhamn taget är» borde stå näst efter orden: »första afseglingsorten», emedan det eljest ser ut, som skulle derom, huruvida »fartyg, frakt och last, samfäldt eller hvar för sig eller endast delar deraf blifvit för lånet pantförskrifne», uppgift ej behöfva göras i annat fall, än när lånet tages i nödhamn; — dels ock att sista perioden: »dock eger endast försäkringsgifvaren att göra sig denna bestämmelse till godo» syntes böra förtydligas eller ock utgå. § 227.
Justitieråden Qviding och Cramér fästade uppmärksamhet på, att ordet »genast» framför »kungöres» vore här lika vigtigt, som i § 223. § 228.
Justitieråden Alexanderson och Wretman förmälte, att, enär det måste bero på försäkringsgifvarens fria vilja att, i det fall denna § omförmäler, vara qvitt ett under andra förhållanden ingånget försäkringsaftal, så ansågo Justitieråden sista momentet: »kan öfverenskommelse etc.» böra utgå. § 230.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér erinrade, att tredje stycket väl finge antagas förutsätta, att den, för hvars räkning försäkring tagits, dertill lemnat uppdrag, emedan denne annars, enligt § 197, kunde befria sig från allt åliggande; men att detta likväl syntes Justitieråden böra tydligen uttryckas, hvilket ock lätteligen lät sig göra derigenom, att orden: gifvit uppdrag till för - 38 säkringen och inflickades emellan orden: »Så vida han ej» och orden: »redan erlagt etc ». Justitierådet Wretman yttrade: »Enär ett försäkringsaftal ej lärer vara för försäkringsgifvaren förbindande, innan policeri blifvit utlemnad, och han ej är förbunden att från sig lemna policen utan mot erhållna premier, så synes mig öfverflödigt att särskildt lagstifta för det fall, att försäkringsgifvaren beviljar austånd med premiens erläggande, i hvilket fall han naturligtvis åtnöjer sig med att, i stället lör premien, hos försäkringstagaren få en motsvarande vanlig fordran, om hvars utbekommande allmänna lagens stadganden äro gällande.» »Föreskrift om ansvarighet för premien torde erfordras endast för det fall, att försäkring slutes för annan persons räkning, utan dennes uppdrag (se § 197).» »Jag föreslår derföre åt ifrågavarande § denna lydelse:
Premien skall, såvida ej annorledes öfverenskommet är, erläggas genast efter aftalets afslutande; och vare försäkringsgifvaren ej pligtig att annorledes, än emot premiens erhållande, police utlemna.
Den som, utan uppdrag för annans räkning slutit försäkringsaftal, vare för premiens erläggande sjelf ansvarig.» § 235.
Enär försäkringsgifvarens rätt att njuta afdrag för den del af skadan, som försäkringstagaren redan fått i haveriet sig godtgjord, ehvad samma godtgörelse varit den rätta eller något för stor, ej rimligen kan sättas i fråga, ansåg Justitierådet Alexanderson senare perioden: »men så vidt etc. . . . gällande» böra utgå.
Justitieråden Qviding, Cramér och Wretman tillstyrkte jemväl denna periods uteslutande på den grund, att dispache, om den ej öfverklagas, måste lända till efterrättelse. § 236.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Hoffstedt, Cramér och Wretman yttrade, att, enligt deras åsigt, följde af försäkringsaftalets natur skyldighet för försäkringsgifvaren att, ovilkorligen och i första hand, hålla försäkringstagaren skadeslös för alla de förluster, som uppkomme genom haveri; och i följd deraf skyldighet att jemväl vara ansvarig för de haveribidrag, som kunde försäkringstagaren tillerkännas; och föreslogs i enlighet dermed af bemälde Justitieråd följande redaktion:
De bidrag, som, på grund af haveri-utredningen, böra af annan lill försäkringstagaren utgöras, vare försäkringsgifvaren jemväl skyldig att, der försäkringstagaren så äskar, genast gälda, emot det denne sistnämnde på försäkringsgifvaren öfverlåter sin fordran i nämnda hänseende. 39 Derest, utan underlåtenhet eller vållande å försäkringstagarens sida, erforderlig utredning uteblifvit, eller och sådan utredning icke kunnat åstadkommas eller uppenbarligen vore ändamålslös, ege försäkringstagaren att af försäkringsgifvaren njuta ersättning för hela skadan, efter försäkringsaftalets innehåll. § 239.
Justitieråden Qviding och Cramér anmärkte, att i händelse orden: »kostnader och» sattes i stället för ordet »det» i början af § 234, syntes första stycket af denna § kunna borttagas; hvaremot sednare stycket syntes lämpligen kunna få sin plats i § 238.
Justilierådet Alexanderson instämde med Justitieråden Qviding och Cramér hvad angick första momentet, men ansåg jemväl andra momentet, såsom öfverllödigt, böra utgå. § 240.
Justilierådet Wretman anförde: »Den i mom. 3 försäkringstagaren ålagda skyldighet att, på försäkringsgifvarens bekostnad och fara ombesörja särskild försäkring af haveripenningar, anser jag böra, såsom alldeles olämplig, försvinna; allt nog, om skyldighet qvarstår för försäkringstagaren att om haveriet meddela underrättelse, på det försäkringsgifvaren, om han så nödigt aktar, må sjelf söka bereda sig möjlig ersättning.» »Mom. 3 vill jag derföre hafva så lydande:
Försäkringstagare vare dock — — — underrättelse om haveriet, sådant försäkringsgifvaren meddela., Är ej fulla värdet etc.» Häruti förklarade Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér sig instämma, så vida ej, med afseende å § 229, hela mom. kunde utgå. § 241.
Justilierådet Alexanderson erinrade, att ordet: »han» i sednare punkten borde ändras till: försäkringsgifvaren. § 242.
Justitieråden Qviding och Cramér anmärkte, att orden: »under ovanliga förhållanden» vore, efter Justitierådens omdöme, destoheldre obehöfliga, som deras qvarstående gjorde definitionen oklar. 40 Justitierådet “Wretman förmälte sig anse morn. 3 kunna utgå, Iv det förefölle Justitierådet olämpligt att genom en lag stadga, det någon, som förbehållit
Hg frihet från ersättningsskyldighet »utom i strandningsfali» ändock skulle godtgöra skada, uppkommen t. ex. genom eldsvåda.
Justitierådet de i definitionen på strandning (sista mom.) förekommande orden »under ovanliga förhållanden» vara obehöfliga.
Justitierådet Alexanderson ansåg rättast, att icke, genom lag, på förhand gifva tydning åt försäkringskontraktens ordalag, helst de kunde omvexla i oändlighet, och för dessa aftal borde gälla vanliga tolkningsreglor.
Jemväl syntes de här föreslagna bestämmelserna vara i vissa delar föga tillfredsställande.
Justitierådet tillstyrkte derföre uteslutande af denna §. § 243.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade, att det vore att förutse, om olycka timade någon tid efter det fartyg inlupit i hamn, rnen innan lossningen helt och hållet slutat, att tvister skola uppstå, huruvida lossningen vid tidpunkten för olyckan y>bort kunna sluta», så vida nemligen försäkringsgifvarens ansvarighet, såsom Förslaget vill, då skulle anses upphörd; samt att detta kunde undvikas, om man, i likhet med 1750 års Försäkrings-stadga, bestämde en terminus af vissa dagar efter ankomsten tili lossningsorten för försäkringsgifvarens ansvarighet. .§ 247.
Af Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér erinrades, att orden: »den ort, derifrån försäkring tagen är» borde utbytas emot: samma ort. § 250.
Justitieråden Qviding och Cramér ansågo försäkringstagarens skyldighet att kungöra försäkringsgifvaren den skedda omlastningen lika maktpåliggande, som den förres åligganden alt anmäla inträffadt olycksfall eller befälbafvareombyte, och kunde derför icke inse anledningen dertill, att underlåtenhet härutinnan skulle få ansvarsfritt aflöpa. §§ 252—255.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman förmälde sig, med afseende å de definitioner, som i dessa §§ gåfvos å »totalförlust» tillstyrka, att orden »eger rum» måtte utbytas mot: anses ega rum.
Justitie - 41 JustitierSdet Naumann yttrade: »Åberopande min anmärkning vid början af förevarande Afdelning (§ 192), anser jag mig dock böra fästa uppmärksamhet på innehållet af Förslagets 252 och följande §§, hemtade ur Tyska Sjölagens 858 och följande artiklar.
Lag har der för afsigt att noggrannt beskrifva, hvad som skall anses för totalförlust.
Sjelfva ordet kan visserligen sägas uttrycka detta begrepp, men det gestaltar sig olika efter det föremål, hvarom är fråga.
Således gifves det, hvad skepp och gods beträffar, två slags totalförlust, nemligen dels när skepp med gods fysiskt tillintetgöres (när det förgås), dels när det tages af fiende.
Det fysiska tillintetgörandet är likväl ej så att förstå, som skulle hvarje spår af föremålet vara förstördt.
Det är nog att skeppet upphört att vara hvad det efter sitt begrepp måste vara, om än spillror eller delar af detsamma blifvit bergade.
Hvad åter beträffar frakten, så vill Tyska Sjölagen uttrycka, att totalförlust då anses inträffa, när, genom skeppets och godsets undergång, eller till följd af andra olycksfall, som hindra resans fullbordande, allsingen frakt är förtjent.
Här vid kommer frakten i betraktande ej blott såsom fraktfordran, utan äfven som frakt— förtjenst.
Ensamt den omständighet, att den fordran, som grundar sig på det ursprungliga fraktaftalet, gått förlorad i följd af sjöolycka, är ej tillräcklig för att karakterisera fraktförlusten som total, utan först då betraktas en sådan totalförlust hafva inträdt, när icke heller, på grund af något annat för samma resa afslutadt kontrakt frakt är förtjent.
Dessa noggranpa bestämmelser må nu, särskildt i afseende på frakten, lagstiftaren på ett eller annat sätt tydligen uttrycka.
Efter min tanke, kan det rimligtvis icke ske genom ett lagstadgande, affattadt i så besynnerliga ordalag, som förslagets 253 <§, äfven om man i stället för orden: eger rum sätter anses ega rum » § 259.
Det här förekommande uttrycket: »partiel skada» ansåg Justitierådet Wretman ej vara fullt betecknande; hvarföre i stället föreslogs:
Har ä gods, som till bestämmelsehamnen framkommer, inträffat skada, hvilken icke kan till total förlust hänföras, utgöres skadans belopp etc. § 272.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér framställde, otn icke andra momentet, hvarmed vore alt jemföra Art. 871 i Tyska Lagen, kunde erhålla följande lydelse:
Om likväl de uppgifna förhållanden, på hvilka etc. — — — gällande kraft; men sedermera inträffade omständigheter, hvilka om de förr funnits, skulle hafva uteslutit rättigheten lill afträdandet, verka ej på detsammas bestånd. 6 42 § 274.
Justitierådet Alexanderson erinrade, att förtegenhet genom glömska och utan ondt uppsåt ej borde medföra försäkringsrättens förlust, utan endast berättiga försäkringsgifvaren att uppskjuta betalningen, hvadan Justitierådet hemställde, att, till närmare likhet med Tyska Lagen, Art. 873, sista morn., samt Code de Commerce, Art. 379 och 380, orden: »som af försäkringstagaren etc. falskeligen uppgifvit» må utbytas emot följande: som försäkringstagaren tecknat eller teckna låtit å de afträdda föremålen.
1 brist af sådan uppgift kan försäkringsgifvaren uppskjuta betalningen; och räknas förfallotid ifrån uppgiftens aflemnande.
Heträdes försäkringstagaren att hafva nå got svikligen förtegat eller uppgifvit etc. § 275.
Justitieråden Alexanderson och Wretman förmälte sig tillstyrka, att i stället för denna §, hvars grunder de ej kunde gilla, måtte införas följande med 1836 och 1847 årens Förslag samt med Code de Commerce, Art. 376, närmare öfverensstämmande lagbud:
Har man slutit försäkring på viss tid och är den tilländalupen före utgången af den tid, som i § 268 omförmäles, vare försäkringstagaren ändock berättigad, att enligt sagde § det försäkrade föremålet afträda, och anses förlusten hafva inom försäkringstiden inträffat.
Kan likväl försäkringsgifvaren sedan visa, att det försäkrade föremålet gått förloradt efter den tid, hvarom försäkringen handlade, vare han från ansvarighet fri, och håfve rätt, derest han något utbetalt, att det återbekomma, med laga ränta. § 277.
Justitieråden Qviding och Cramér anmärkte, att sednare meningen i § 276 torde kunna nedflyttas, så att den komme att gälla äfven i afseende på ränta, om betalningen uteblefve öfver den i denna § omtalade tid. § 278.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman, som förutsatte, att det provisoriska bestämmande, hvarom här är fråga, borde, i brist af åsämjande, ske genom dispacheur eller domstol, ansågo redaktionen påkalla någon jemkning; hvadan Justitieråden hemställde, att första momentet må lyda sålunda: 43
Har försäkradt föremål gått förloradt, eller lidit så stor skada, att till dess fullständiga utredande längre tid erfordras, och kan emellertid bestämmas, till hvad belopp försäkringsgifvarens skuld kommer att minst uppgå; vare försäkringsgifvaren skyldig att, inom en månad från emottagande af sådan utredning, gälda nämnda belopp. § 285.
Justitieråd en Alexanderson, Qviding och Cramér yttrade, att, så vidt förmånsrättsordningen inverkar på andra fordringar än de i Sjölagen omförmalda, tillhörde det rätteligen icke Sjölagen, utan allmänna Lagen, att derom förordna.
Del instämde för öfrigt hvarken med nu gällande lagstiftning eller med Lagberedningens förslag, att sjöfolks hyror, haveribidrag, bodmerilån, andra fordringar, för hvilka rederiet häftar endast med fartyg och frakt, eller redarnes inbördes förskott, skola utgå ur fartyget framför ali annan gäld.
Fordran t. ex. för bergning af fartyget eller för reparation derå, måste väl, så länge fordringsegaren kan sägas hafva fartyget i handom (17 Kap. 3 § Handels-Balken), ega företräde framför här nämnda fordringar, och bodmerilån, hvilka Förslaget sätter i jemnbredd med andra lån, som befälhafvaren enligt § 43 får upptaga, egde nu och syntes fortfarande böra ega förmånsrätt framför de andra nyssnämnda lånen.
Ämnet vore ytterst grannlaga samt tillika mycket inveckladt; och Justitieråden trodde försigtigheten bjuda att i möjligaste måtto undvika bestämmelser, som rubba allmänna Lagen eller kunna komma att blifva binderliga för densammas bearbetning.
De hemställde således, om icke denna § må inskränkas dertill, alt, jemte ett hittills saknadt, men fullt rätlsenligt stadgande af förmånsrätt i fartyg och frakt för sjöfolks hyror, bestämma ifrågavarande fordringars inbördes betalniogsrält, och att de i punkten 2 förekommande orden: »andra lån etc.» till och med »deribland» må utgå.
Häraf följde, att de så kallade andra lånen sammanfalla med fordringar, som omtalas i punkten 5.
Äfvenledes hemställdes om den redaktionsändring af sista momentet, att efter de sex månadernes förlopp, förmånsrätten ej förklaras upphöra ovilkorligen, utan endast så vida fordringsegaren försummar att inom samma tid göra sin rätt gällande.
Skulle dessa åsigter godkännas torde §:u kunna erhålla följande lydelse:
Nedanstående fordringar skola, efter 17 Kapitlet 7 § andra punkten HandelsBalken, och sins emellan efter den ordning, hvari de här nedan förekomma, njuta betalning ur fartyget och bruttofrakten af den resa, hvarunder fordringarne uppstått, nemligen: 1. befälhafvarens och besättningens hyror; 2. fartygets haveribidrag, bodmerilån och fordringar för de till fartygets behof, enligt § 43, försålda andelar af lasten; 44 3. öfriga fordringar, för hvilka rederiet häftar endast med fartyg och frakt; 4. de af redarne för hvarandra gjorda förskott, som i § 8 omförmälas.
De här upptagne förmånsrätter till fartyg och frakt upphöra, derest de ej göras gällande genom stämning eller lagsökning inom sex månader från fartygets ankomst till den Svenska hamn, der, efter fullbordan af den resa, under hvilken fordran uppstått, slutlig lossning verkställes, § 285.
Justilieråden Qviding och Cramér erinrade, att orden: »när det blifvit försåldt» torde kunna utgå. § 289.
Justilieråden Alexanderson, Qviding och Cramér, med åberopande af hvad de vid § 283 vttrat, hemställde, att början af § 289 må ändras till denna lydelse:
Fordringar, hvarom här nedan förmäles, ega sinsemellan i följande ordning rätt till betalning ur inlastadt gods, som för fordringarne häftar, nemligen: 7 etc.
Häraf skulle följa, att, så länge lagstiftningen bibehåller den förmånsrätt för sjöfolks lön till gods i skepp, som HanJels-Balkens 17 Kap. 5 § stadgar, och hvilken ej eller Förslaget finnes vidröra annorlunda, än att den, likasom alla andra förmånsrätter, skulle vika för bodmerilån, haveribidrag och fraktfordringar, komma dessa tre sistnämnda slag af fordringar att utgå enligt sisla punkteu i nyssberörde g, men, såsom hittills, näst efter sjöfolks lön, och med iakttagande sinsemellan af den ordning, Förslaget innehåller.
Nämnde kapitel omtalar val fraklfordran redan i 5 § sista punkten och lån på bodmeri först i 7 § andra punkten, hvaraf kunde synas, som om förmånsrättsordningen blifvit i Förslaget omvänd; men så är ej förhållandet, emedan sistnämnde lagrum handlar endast om förmånsrätt till fartyg, i afseende hvaiå någon kollision emellan fordringar för frakt och för bodmerilån ej kan uppstå, och, hvad förra lagställe! åter angår, det måste instämma med en rigtig tillämpning af detsamma, att, då bodmerilånet är taget för fartygets skull, fraktfordringen viker för bodmerilånet samt till och med utgör säkerhet för betalningen deraf.
Hvad särskildt angår fordringar pä haveribidrag, så är deras plats i för— mfinsiättsordningen för närvarande ej uttryckligen bestämd, men den biifver det, och, såsom det synes, på ett antagligt sätt, genom hvad nu är vordet föreslaget. § 293.
Justilieråden Alexanderson, Qviding och Cramér framställde den redaktions anmärkrting, att tillägg syntes böra göras* dels i I mom. efter ordet: »upphöra» 48 af orden: om de ej genom stämning eller lagsökning göras gällande inom etc. och dels i andra inom. efter ordet »prsescriptionstiden» af orden: för anställande af talan om betalning eller återbäring etc. % 294.
Af Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér, Wretman och Naumann erinrades, att efter ordet »genom» borde tilläggas orden : domstols beslut eller etc. § 293.
Justitierådet Naumann yttrade: »Rubriken i denna Afdelning torde, likasom i Norska Sjölagen, kunna förkortas till:
Straffbestämmelser.
Afdelningen handlar ej endast om brott, utan äfven om smärre förseelser.» § 297.
Justitieråden Qviding, Cramér och Wretman yttrade, att, med afseende å de särdeles olika förseelser, hvarå 1 morn. af denna §, enligt dess nuvarande lydelse skulle kunna tillämpas, JustitierAden i stället föreslogo följande, hufvudsakligen hämtad från 1847 års Förslag:
Öfvergifver befälhafvare, under resa, det honom anförtrodda fartyg och sålunda ur tjensten afviker, dömes till straffarbete från och med två till och med fyra dr.