Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppå derom af Herr Kammarherren och Ordföranden framstäld proposition, om ej Beredningen, med afslag å Herr Grefve Löwenhjelms Motion, behagade antaga den förändring af ifrågavarande §, att, i stället för Bilaga B till Exped.
N:o 8. 617 det der föreskrifne omröstningssätt, Nämnden först må rösta öfver den frågan: »Skall omröstning anställas till uteslutande af någon af Högsta Domstolens Ledamöter»; faun Beredningen, af förr upptagna skäl, sig böra tillstyrka bibehållandet af Regerings-Formens 103 § med den af Herr Kammarherren Silverstolpe nu föreslagne förändring. 4:o.
Föreslår författaren af oftanämnde Memorial, att det nu brukeliga voteringssättet med slutna sedlar, hvaraf vanan skulle skada Nationalcaracteren, må upphöra, och i stället införas det Engelska, der hvar Ledamot går öfver på den sidan, der hans mening yrkas, samt den häraf följande ändring uti Riddarhus-Ordningens 43, 44, 45 och 46 §§.
Beredningen tillstyrkte, att Herr Grefve Löwenhjelm i afseende på denna Motion måtte undfå det svar, att om den anginge Riddarhus-Ordningen kunde den till Constitutions-Utskottets pröfning ej upptagas; skulle åter meningen vara att föreslå någon förändring af Riksdagsordningens 53 §, hade Constitutions-Utskottet funnit nog många betänkligheter förekomma emot en sådan förändring. 5:o.
Ytterligare anmärker Herr Grefve Löwenhjelm, att med Stats-Secreterare-inrättningen Rikets Administration, efter dess tanka, aldrig kan vinna den kraftiga, skyndsamma, sammanhängande och systematiska gång, Statens väl erfordrar.
Att detta vigtiga föremål endast genom Ministrars tillsättande kunrle vinnas, nemligen en ovilkorligt och generelt ansvarig
Minister i spetsen för hvarje af Hufvud-Departementerna af Rikets Styrelse, och under hvilken alla de Verk lyda, som till dess Departement höra; och föreslår i grund häraf ändring i 5 och 6 §§ af Regerings-Formen, samt öfrige §§ der ändring blifver en följd.
Uppå anmälan af Herr Kammarherren och Ordföranden, att Utskottet i detta ämne hade att vänta en Kongl. Proposition, beslöt Beredningen att tillsvidare ej häruti ingå i någon pröfning, utan låta denna Motion på bordet blifva hvilande. 618 Riksdagen 1812. 6:0.
Sluteligen förklarar Herr Grefve Löwenhjelm sig anse den disposition i 81 § Regerings-Formen, som förbjuder att ändring i Grundlag företaga å den Riksdag, då samma ändring föreslås, vara illusorisk, irrationel och skadelig, och föreslår i följe deraf häruti ändring.
Beredningen beslöt att, med tillstyrkande af afslag å Herr Grefve Löwenhjelms Motion, föreslå bibehållandet af ifrågavarande § utan ändring.
Ständers Constitutions- Utskott den 7 Augusti 1812.
Upplästes Andra Fördelningens Protocoll för den 5 dennes, innehållande dess Betänkande öfver de särskilda punkterna i Grefve Gustaf Löwenhjelms den 1 dennes ingifne Memorial, hvarefter Herr Grefven och Ordföranden deröfver uppläste följande skrifteliga anförande till Protocollet:
Det är vid granskningen af Lagar och Författningar, som vid nästan alla andra saker, att kritiken merändels är lättare än försvaret, att åtminstone den förra, när den understödjes af snille och skicklighet, ger åt dessa egenskaper ett fördelaktigare tillfälle till utveckling.
Man väljer de föremål man vill, man framställer dem ur don synpunkt man finner mest tjenlig, och snillets fintlighet förlorar ingen af fördelarne, hvarken för ämnet eller framställningssättet.
Sådan är åtminstone den allmänna anmärkning, jag gjort vid läsningen af Herr Grefve Löwenhjelms till Constitutions-Utskottet under den 1 dennes inlemnade Memorial, och jag hade deraf visserligen bort afskräckas ifrån all annan, om jag icke trott, att vid ämnen af denna vigt borde olikheten i talent icke qväfva öfver ty gelsen, att äfven med mindre skicklighet man kunde täfla i nit för det sanna och nyttiga.
Igenom den skicklighet, hvarmed den värde
Författaren framstält följderna af den blandning af olika Bilaga C till Exped.
N:o 8. 619 göromål, hvartill utsträckningen af Riksens Ständers befattning till en mängd detailler föranleder, lärer ingen undgått att inse, att den har olägenheter; men det torde icke vara lika lätt att utröna sättet att afhjelpa dem.
Då man medgifvit, att Representationsrätten, att rättigheten att göra Lagar, och Beskattningsrätten utgöra frihetens beståndsdelar, lärer det icke heller kunna nekas, att dessa stora föremål hafva uti sin utgrening gemenskap med mindre, att det är svårt afgöra, hvilka ämnen, såsom föremål antingen för beskattning eller för författningar, icke böra komma under Riksens Ständers pröfning.
Således t. ex. har frågan om ersättning för förfärdigade Capotter i sin mån lika väl gemenskap med Beskattningsrätten, som frågan om Conscription med Ständernas rätt att vidtaga medel och stifta Lagar till allmänt försvar.
Att en sådan blandning af höga och triviala mål skulle inskränka tankeflygten, vore en högst beklagelig följd, enär en sådan blandning af ämnen icke en gång i Konungens Conseil kan undvikas, enär den åtminstone är oskiljaktig ifrån hvarje Embetsmans befattning, som vid en större verkningskrets måste igenom detaillernas granskning bereda det helas fullkomlighet och bevaka enskildtes, likasom det Allmännas rättigheter.
Att, till minskning i Ständernas göromål, utvidga folkets petitionsrättighet och inrätta Oeconomi®-Gommittéer, med vidsträcktare verkningskrets än de nuvarande Hushålls-sällskap, är visserligen en både populair och måhända i flera afseendeu nyttig tanka, som också uti en något olika form redan blifvit i en tryckt skrift (Blandade ämnen) förut yrkad; men innan denna idée kan verkställas, torde det fordra en nogare undersökning, huruvida petitionsrättigheten skulle, hos en dervid ovan Nation, rätt begagnas, huruvida icke Oeconomi®- Committéernas ökade magt kunde blifva en anledning till uppehåll snarare än till skyndsam verkställighet.
Att imedlertid, innan detta blifvit afgjordt, utur RegeringsFormen utesluta Allmänna Besvärs- och Oeconomise-Utskottet, med allt hvad om Ständernas befattning i detta afseende är sagdt, kan jag så mycket mindre för min fiel bifalla, som jag tror Nationen skulle derigenom förlora en rättighet, utan att hafva någon annan i stället, och, som jag vill hoppas, att ju längre närvarande Constitution äger bestånd, ju mera skola Besvärs- och Oeco - 620 Riksdagen 1812. nomise-Utskottets göromål få en ädlare och högre rigtning.
Jag tror icke heller man kan med skäl säga, att detta Utskotts göromål uppehållit de öfriga RiksdagsÄrendernas gång.
Det har, i min tanka, icke upptagit annan tid än den, som under afbidan af de öfriga Ärendernas beredning varit ledig; och Oeconomi»)-Utskottets befattning är till sin natur icke sådan, att den skulle kunna uppehålla någon Riksdags afslutande.
Om det skulle anföras, att frågan om Bränvinsrättighetens inskränkning och reglerande upptagit en stor del af Ständernas tid, så lärer man å andra sidan ej kunna neka, att sådant bör tillskrifvas ämnets, icke Utskottets, beskaffenhet, och att, likasom Ständerna i detta mål föga lära vilja afstå sin rättighet till deltagande i beslutet, så har också detta ämne, långt innan närvarande Regerings-Forms inrättning, utgjort ett föremål för deras uppmärksamhet.
Hvad som vid detta tillfälle i afseende på Ståndens pröfnings-rättigliet vid Motioners upptagande blifvit föreslagit, har mycken likhet med hvad jag vid 2:ne föregående
Riksdagar i afseende på förståndet af 56 § i Regerings-Formen sökt göra gällande.
Jag har nemligen trott en skillnad borde vara mellan individuens rättighet att väcka en fråga, och Ståndets att remittera den.
Jag har trott, att denna sednare, såsom medförande en oundviklig pröfning och ett sluteligt afgörande icke borde bero af en enda individu, att dennes rätt vore fullkomligen iakttagen derigenom, att han fått i Ståndet anmäla sitt åliggande; att det vore Ståndet, som borde afgöra, huruvida den väckta frågan vore värd uppmärksamhet; att Ståndets bifall till remiss borde betyda hvarken mer eller mindre än detta.
Jag bekänner, att jag till en hufvudsaklig del blifvit förd till denna tanka af den mängd öfverflödiga, för att ej säga skadeliga, Motioner, jag vid 1809 års Riksdag hörde anföras.
Men sedan min framställning hvarken då eller vid 1810 års Urtima Riksdag blef antagen, sedan jag erfarit, att vanan vid rättighetens utöfning minskat dess missbruk, att igenom nu antagne method discussionerna inom Stånden, åtminstone till en stor del, igenom målets utredning förkortas, ofta förekommas, har jag trott, att min farhoga för möjliga olägenheter vore till äfventyrs ogrundad, att åtminstone det borde lemnäs till framtiden att afgöras, huruvida behofvet skulle påkalla rättelse.
N:o 8, 621 2:o.
Vid det den värde Författaren behagat anföra angående Justitue-Ombudsmans-Embetet vore må hända tillfälle till en vidlyftig afhandling både för och emot.
För att imedlertid icke synas undvika att yttra min tanka, torde det tillåtas mig få åberopa mig ett i Litteratur-Journalen för år 1811, N:o 241, infördt yttrande, som med min öfvertygelse närmast öfverensstämmer.
Men då frågan om detta Embetes tillvarelse längesedan inom Riks-Stånden är väckt och hvilar till Riksens Ständers afgörande, tror jag, att något vidare svar derå ifrån närvarande Constitutions-Utskott icke är af nöden. 3:o.
Deremot torde anförandet angående OpinionsNämnden fordra en närmare utveckling.
I förbigående får jag erindra, att ordet Opinions-Namnd finnes ingenstädes i våra Grundlagar, att om det kommit i allmänt bruk, berättigar det likväl icke till någon allmän slutsats.
Hvad åter sjelfva frågan angår, synes den hufvudsakligen bero på upplösningen af det problem, huru man skall förena grundsatsen af Högsta Homaremagtens oberoende med den Samhällets fordran, att icke samma, magt skall utgöra en alldeles ocontrollerad och oförlättrelig del af Lagslcipningen.
Om en man, som vid dess tillsättande ansetts värdig sin plats, sedermera icke skulle blifva det; om sjelfva säkerheten om besittningen skulle verka mera svaghet för frestelserna; om ändteligen ett fortsatt nekande att emottaga tjenstledighet skulle åt ålderdomsbräckligheterna gifva ett hufvudsakligt inflytande; om, under en sådan ställning, ingen utväg gåfves att skilja en eller flera sådana personer från deras befattning, skulle icke då en sådan Corps utgöra likasom en Status in Statu, och hvad blefve väl följden af en sådan sjelfständighet hos Embetsmän, som icke vore ansvariga för annat än uppenbara grofva förseelser?
Man torde svara, att
Konungen borde i sådant fall hafva rättighet entlediga dem.
Jag vill icke neka, att det är mera tillfredställande att blifva dömd af sin Konung än sina likar, men jag frågar, hvad blifver i det fallet
Domaremagtens oberoende?
Huru i sådan händelse förekomma att icke den dömmande Magten blefve, i fall af missbruk, endast organ af den verkställande?
Och vore väl alltid
Domaren derföre säkrare om ett opartiskt bedömmände?
Hvem svarar för, att icke en lömsk förtalare kunde i tysthet hos Regenten förklena 622 Riksdagen 1812. dess tänkesätt, när den icke kunde angripa dess gerningar, ock huru, i fall en sådan vunne förtroende, kunna förvara sig?
Lagar åter göras icke blott för goda menniskor och förträffeliga Regenter, men för de elaka, för dem, som svaghet eller egenvilja skulle förleda till afvägar.
Man torde härvid invända, att det är just den närvarande Lagens olämplighet till en Nation, hvilken icke synes hafva tillräcklig dygd eller mognad för dess utöfning, hvilken ofta småaktig i sina vuer och afundsfull i sina omdömen, är mera fallen till ovilja än till ett rättvist bedömmande af de högst uppsatte Embetsmännen, att det är denna sinnenas benägenhet, som fordrar Lagens afskaffande.
Men jag frågar, äro ännu de olägenheter man rönt så betydliga, att de öfverväga dem, som ett förändradt förhållande kunde i en framtid medföra?
Det har händt, vid en förfluten Riksdag, det har icke händt vid denna, att en minoritet af Nej kastat tvifvelsmål på Nationens förtroende till sina högsta Domare.
Hvad bevisar detta annat, än att man nu lärt att visare begagna en rättighet, vid hvilken man första gången var mindre försigtig, och för öfrigt, hvem har åtgjort, att denna minoritet verkat på Nationens omdöme?
Just derföre att dessa Ständernas Electorer äro menniskor, som alla andra underkastade misstag och passioner, just derföre är det icke efter någras, men Pluralitetens beslut, som man velat att Nämndens Utslag skulle anses äga någon kraft, just derföre har man äfven fordrat ett sammanstämmande af två tredjedelar af de röstande, innan någon Domstolens Ledamot kunde ifrån sin plats entledigas.
I allt annat fall, huru skulle icke den upplysta delen af Nationen och snart med densamma äfven Allmänheten erkänna, att en Cabal gifvits, eller ett origtigt begrepp blifvit uppfattadt, att således Högsta Domstolens Ledamöter blifvit oförtjent angripna?
Det är ömt och kan vara sårande att genom en sluten sedel tinna sig orätt bedömd, och om ett lindrigare medel till samma ändamåls vinnande gifves, skall jag gerna både föreslå och antaga det.
Men i brist deraf är frågan nu, om olägenheten för den enskildte är större än den, som af ett motsatt förhållande kunde uppkomma för Samhället?
Jag vet rätt väl, att om 103 § i Regerings-Formen varit borta utur vår Grundlag, skulle det utan tvifvel beredt densamma ett större antal anhängare; Bilaga C till Exped.
N:o 8. 623 men jag frågar ännu en gång, äro en del enskildtes vid sina tillfällen äfven icke obilliga missnöjen ett skäl att förkasta hela stadgandet?
Om det icke gifves någon annan utväg att bibehålla
Domaremagten i det slags beroende af allmänna omdömet, från hvilket den icke synes böra vara befriad, är det med fullt skäl, som man anser detta voteringssätt såsom så högt sårande för individuernes heder eller lugn?
Jag högaktar på det högsta den granlagenhet om enskildtes säkerhet i dessa afseenden, som den värde Författaren vid flera tillfällen yttrat, och jag önskar med honom, alt hvar och en måtte till sina rättigheter njuta den helgd, som man med skäl kan fordra.
Men för att veta hvad som i sådant fall kan begäras, låtom oss betrakta hvad som kan förloras, hvad som kan erhållas.
— Jag kan, för min del, icke antaga, att ett eller annat
Nej vid en sådan Nämnds votering kan anses såsom ett bevis, att Domstolens Ledamöter derföre förlorat någon betydlig del af Nationens förtroende, ännu mindre att deras heder är angripen.
Jag vet, att man definierat ordet heder med andras göda omdöme om en persons värde och förhållande, men man måste också medgifva, att det är icke en eller annans, men Allmänhetens och i synnerhet de upplystes och rättsinniges goda omdöme, som utgör målet för den redlige mannens önskningar, och att detta goda omdöme icke grundas på ögonblicks intryck, på partiella motgångar eller vundna fördelar, men på en hel lefnads ådagalagde bevis af redlig duglighet och sannt värde.
Jag frågar då, hvem kan betaga en man detta verkeliga värde?
Hvem kan hindra, att icke hans gerningar skola bereda rättvisa åt hans rykte?
Jag vet, att förtjensten ofta blifvit misskänd, att den ibland lidit oförrätter; men jag frågar, har det länge varit af Allmänheten?
Har redligheten icke sluteligen segrat öfver förtalet?
Om icke då, när ögonblickets raseri föranlåtit våldsamheter, åtminstone då, när sansningens stund lemnat rum åt besinnandet.
Jag tror derföre, att en man visserligen kan smädas och någon gång misskännas, men jag tror ej, han kan vanhedras, utan genom sitt eget uppförande.
Jag undrar visserligen icke på den grad af känslighet, som smädelsen i sednare tider väckt, och jag är långt ifrån att taga denna sednares försvar, men då jag väl kan finna att förtrytelse deraf kan uppkomma, kan jag aldrig begripa, att enskil - 624 Riksdagen 1812. cles heder och anseende kunna i längden annat än genom eget förvållande förloras.
Just derföx-e att heder och ära bero af Opinion, finner jag ej, att en eller annan enskildt man kan anses äga rättighet eller förmåga att genom sitt omdöme bestämma Allmänhetens.
Jag tror, att den angripne har alltid den utväg öfrig att låta sina gerningar tala och att af tiden och upplysningen vänta upprättelse.
Ännu mindre kan jag inse, att en Corps, sådan sorn Högsta
Domstolen, kan af en eller annan obetänksam voteringssedel lida något till sitt anseende.
Allt hvad som deraf i det högsta kan slutas, är att en eller annan af Domstolens Ledamöter haft någon ovän blanc! de voterande, eller att bland dem funnits olika sätt att se saker eller måhända någon lättsinnigt röstande, och intetdera synes mig kunna verka på Domstolens anseende hos Nationen.
Att emellertid detta kan sättas i fråga, är visserligen en olägenhet; men kunna alla sådana afhjelpas?
Det är för den enskildte Medborgaren ofta af mera vigt att ej hos sin Regent förtalas, än om han skulle blifva det inför Allmänheten.
Likväl gifves icke någon utväg att förekomma, det icke en lömsk smädare kan dikta afsigter eller vanställa gerningar för att utestänga en medtäflare eller hämnas på en ovän, och i detta fall har den anklagade intet medel öfrigt till sitt försvar, ingen tillflykt annan än Regentens rättvisa och upplysning.
När misstankar kunde väckas äfven hos Henric IV emot Sully, måste en sådan möjlighet åtminstone kunna supponeras, och jag har dermed endast velat visa att det ges ömmande händelser, hvilka ej kunna förekommas, att derföre vid valet imellan svårigheter, är det den minsta, som måste väljas.
Jag bekänner, att det är under denna synpunkt, som jag anser 103 §:s stadgande.
Likväl skulle jag önska, att det närvarande kunde, igenom sin form, få någonting mindre obehagligt.
Jag tror det ligger i första frågans beskaffenhet, och att det är den, som kunde afhjelpas.
Om 103 § så vida förändrades, att ifrån ordet »ådragit» till och med ordet »förthy», som i 1 Mom. förekommer, hela strophen utginge, och meningen blefve följande: likväl kunde anses böra ifrån utöfningen af Konungens
Domsrätt skiljas, så tror jag, att detta uteslutande icke skulle hos Nämnden minska begreppet om sakens vigt, men väl det obehagliga af voteringen för dem, som vore föremål derföre.
Om sedermera hela första voteringen uteslötes och efter ordet tillsamman följande infördes: »Hvarje af de röstande inlemne då en sluten, hoprullad och omärkt sedel, som antingen icke innehåller något namn, och då utmärker, att den röstande ansett alla Högsta Domstolens Ledamöter böra bibehållas, eller genom uppgift af ett eller flera namn utmärker den eller de, som den röstande ansett böra ifrån Embctet skiljas.
När således alla Nämndens Ledamöter inlemnat hvar sin sedel, blifve en utaf dessa af Ordföranden uttagen och förstörd.
Befinnes vid öppnandet af de öfriga, att en eller flera af Domstolens
Ledamöter fått mer än en tredjedel af de röstande emot sig, anställes ny votering om de 3:ne ibland Högsta Domstolens Ledamöter, mot hvilken de flesta rösterna sig förenat, och skall då två tredjedelar af rösterna erfordras för att Riksens Ständer må kunna hos Konungen anmäla, att den eller de blifvit ansedde böra ifrån J asti ti ;e-Råds-E mbetet entledigas.
Blifve då nådigt afsked den eller dem tilldeldt, dock med tilläggande af en årlig pension till lönens halfva belopp».
Till dess att någon bättre utväg än denna blifvit uttänkt att vinna det förstnämnde ändamålet, är detta, efter min tanka, den enda förbättring, jag tror §:n kan undergå, men som möjligtvis ännu genom en redigare ordställning torde vid mera ledighet kunna blifva mera verkelig. 4:o. Hvad Memorialets värde
Författare anmärkt om voteringen med slutna sedlar, gör visserligen heder åt hans känsla af Göthiskt och Svenskt mannamod och ' oförställd redlighet, men är, fruktar jag, icke nog afpassadt efter närvarande tidehvarfs seder och personers igenom mångartade förbindelser alltför invecklade enskilta förhållanden.
Det torde vara lika fåfängt att i detta afseende vilja förändra en åldrig vana, hvilken vunnit burskap, som det just af detta skäl och under ett sådant Samhällsskick torde vara mindre underligt, att en Riddersman vågade på Riks-Salen inför Konung Gustaf III be gära detta voteringssätt och utmärka det såsom hjertats sanna tolk.
Montesquieu har också på visst sätt förklarat detta, då han säger: »Sans doute que, lorsque le peuple donne ses suffrages, ils doivent étre publics.
II faut que le petit peuple soit éclairé par les principaux et contenu par la gravité de certains per - 27 Riksdagen 1812. sonnages.
Mais lorsque dans une aristocratie le corps des nobles donne les suffrages, ou dans une démocratie le senat, comme il 11’est lå question que de prévenir les brigues, les suffrages ne sauroient étre trop secrets».
Esprit cles Lois, Tom. 1 Liv. 2 Ch. 2.
Jag tror icke, att detta är helt och hållet lämpeligt till Sverige, men jag tror icke heller, att Engelska Parlamentets voteringssätt kan tjena till efterdöme i vår Statsförfattning.
Parlamentets fortsatta tillvarelse goldet till en mans hela kallelse att vara folksrepresentant, då härstädes den är endast ett interims-uppdrag.
Sådant förutsätter genast en olikhet i ställning och beroende, som för denna frågas afgörande är af yttersta vigt, och som icke lärer medgifva någon förändring i de omnämnde §§ af Regerings-Formen. 5:o.
Frågan om förändring af Stats-Secreterare-inrättningen är deremot ibland dem, som fordra en noga granskning och utarbetning.
Jag har längesedan med mycket nöje läst den omnämnde Afhandlingen, men är ännu icke rätt säker, huruvida Regerings-Formen för införande af en sådan förändring lägger något väsenteligt hinder. 6:0.
Mera olika äro mina tankar med den värde Författarens i anseende till 81 § Regerings-Formen om Grundlagsfrågors uppskjutande.
Det torde vara märkeligt, att denna §, som medgifver Grundlagens förändring i en viss ordning, för uppskofvet dermed blifvit mera critiserad, än det stadgande i alla föregående RegeringsFormer, som bjöd deras eviga oföränderlighet.
Den coercitiva kraften saknas lika mycket i båda dessa fall, men synes i det förra icke mera oumbärlig än många andra stadganden, hvilka angå den Lagstiftande och den Verkställande Magtens inbördes förhållanden.
Stånden äro under sina öfverläggningar och beslut bundne vid vissa formaliteter och inskränkningar.
Om de ej iakttaga dem, kunna väl föreställningar deremot göras, men någon egentlig coercitiv kraft, som kan tvinga till formens återställande, torde åtminstone ej alltid vara att finna.
Ännu mindre kan den gifvas i de fall, då alla de Corpser, som föreställa Samhällsmagten, förena sig om ett och samma beslut.
Ännu har ingen Statsförfattning kunnat uppvisa en sådan kraft, och förmodeligen lärer den ej kunna tillskapas.
Sieyes insåg denna brist och föreslog derföre Bilaga C till Exped.
N:o 8. 627 sin Jury constitutionnaire.
Men ganska rigtigt anmärkte man emot densamma, att den hade sjelf ingen motvigt, att således Lagarne kunde löpa fara att af sjelfva Juryn våldföras.
Således, sade man, har uti Indiska Mythologien blifvit uppgifvet, att
Jordklotet bars af en elephant och denne åter af en sköldpadda, men då man frågade, hvem som bar denna, har ingen kunnat besvara det.
På samma sätt är det ock med den yttersta controllen uti hvarje Samhälle; den gifves ingenstädes, eller finnes den endast i allmänna tänkesättet, som verkar och ger riktning åt dem, som äro kallade att handla i Allmänhetens namn, och som genom allas aktning för Lagen gör den till en kraft, mägtigare än allt motstånd af ögonblickliga intryck eller intressen.
Men derföre att all annan tydlig coercitiv kraft måste saknas, är det väl oklokt, är det väl obilligt att föreskrifva former för Lagförändringar, att imellan sättet af Grundlagars och andra Författningars omskapning uppföra en skillnad, att således åt den förras bestånd söka förvara en större säkerhet och bereda ett mognare och visare beslut genom en långsammare och från ögonblickets intryck afskiljd pröfning?
Den värde Författaren har anmärkt, att ett sådant stadgande är illusoriskt, och jag har medgifvit, att det kan illuderas.
Men om detta inträffar med en stor del af menskliga Författningar, är det väl derföre sagdt, att inga sådane böra gifvas, att fruktan för föreskriftens uraktlåtande bör utesluta all omtanka att gifva den?
Den värde Författaren har ansett det stadgande, hvarigenom Grundlagens förändring till en tid af Fern år uppskjutes, såsom irrationelt, emedan föregående Ständers vishet icke har något skäligt anspråk att anses öfverträffa de efterföljandes, emedan en förbindelse med sig sjelf, likasom en Ed man gjort åt sig sjelf icke är bindande.