Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
och klädningen sågo mycket ' slitna ot, och den farg, som en gHng hetat svart, skiftade nu i alla iiiöjliga gröna förtoningar, inen glad var hon &amp; lid&amp;.
Kanske var det förakt för världen och dess fifanga.
som gaf sig uttryck i denna torftighet.
Hon var icke sh ung längre.
vår innntiBa nunna, och klostertukten gör, som bekant, sitt basta för a t t peta bort alla toilettgriller.
Troligen hade hon natt, det stadium, som Diogenes kallar gudomligt - a t t intet behöfva.
, Emellertid visade Iion oss sin kyrka, och det skedde ined eii nästan moderlig ömhet för minsta sinåsak.
Det fanns dock icke mycket a t t visa, om jag undantager en mängd byzantinska stafflibilder af obestritiligt varde.
Vi kommo just från katedralen och funno vid jämförelsen denna kyrka icke sk litet arm. '
Syster Sofia måste ha läst det i vårt minspel och ftitt en ingif- velse a t t göra något för sin kyrkas heder, ty plötsligt stannade hon och visade oss en sten i golfvet.
wSe här,, sade hon med ett uttryck af djup vördnad, whär ligger den store kung Mirian, l) begraf ven ».
Olyckligtvis hade kyrkvaktaren strax förut vi&amp; oss kung Miri- ans graf i katedralen, hvarför jag fann mig befogad a t t göra syster Sofia uppmärksam på a t t den store.
mannen val icke k m d e vara be- grafven på två ställen.
» Han kan påstå, hur mycket han vill.
han, därnere, inen kung Mirians riktiga graf är » - med en stor gest - har och icke annor- städes w. Dessa ord uttalades med en öfvertygelseiis och den berättigade harmens bestaindliet, som icke tålde nigra invändningar.
Jag gjorde en tyst afbikt för min misstanke ocli.lät syster Sofia behiilla sin celebra graf i fred.
Kyrkan var snart tillräckligt betraktad, och vi stodo i begrepp a t t aflägsoa oss, när vår nunna frågade, ?m vi icke hade lust a t t se hennes cell och hvila oss en sinula.
En sådan uppmaning var natur ligtvis en nyfiken resande icke sen att efterkomma.
Klostret liknade icke de vesterländska.
Där funnos inga höga murar med järngaller för äfven den minsta glugg, ingen val till bonimad port, ingen arg portvakterska.
Det var endast en låg, aflång byggnad med cell vid cell.
Frh.
hvar och en af dessa fanns en egen utgång till den öppna platsen kring kyrkan, livilken väl i sin ordning var omgifven af en mm, men livars port stod öppen.
Dessa nunnor tycktes åtnjuta en viss frihet.
Det var väl därför de aldrig på Tiflis ' gator gingo omkring med skygga och förskrämda miner soni nunnorna S våra katolska länder.
Cellen var liten, men hög, luftig och ljus.
och fint var det därinne, och det lilla var ordnadt med en omsorg.
som var upp- friskande att se.
Någon annan möbel än tliaktien fanns naturligtvis icke, men på denna låg en mycket vacker och proper matta.
Den oundgängliga.
samovaren stod i ett hörn på goltvet i sällskap med ett par vattenkrukor .af ädel form, i rosenröd lera.
I väggen bakom en gardin furinos några hyllor, hrilka utgjorde - byrå, garderob, skafferi och därtill förvaringsrum för den under dagen hoprullade madrassen.
---- l) Mirieu var den koiiiing, som gjorde kristendomen till statsreligion i Georgien.
var samtidig med Koiistautin den store.
2, LAg shgbrits of oirdiladt tr&amp;.
Praktiskt, eller liur?
Det tyckte åtminstone syster Sofia, ty.
hon drog undan gardinen och visade med husmoderlig stoltliet,.hur bekvämt hon hade det.
Allting liade sin gifna plats, och den ordning, soiri rkdde, förtog det mindre smakliga i anordningen.
Rummets prydnad var Iiyllan med helgonbilderna, och de voro många.
Var iiunna visade fram dein med vaxande förtjusning, som kulininerade framför en svartbrun madonna med öfverdrag af fint arbetadt silfver.
Liksom ryssar och greker bekliida nämligen geor- gierna sina lielgontaflor med metall, som i drifvet arbete återger bil- dens liufvudlinier.
Af det mklade äro endast hiifvud och händer synliga.
under denna sista tafla hangde en lampa, Iivars röda laga lyste ganska surinulet i det starka dagsljuset, men som i skymningen, när den ined fiill kraft kunde stråla ' på helgonens inetallkåpor, n#r den fladdrande flamman gaf lif åt deras stränga orörliga drag, borde kunna verka lyftande på ett svarmiskt sinne.
Under liyllan stod en bönstol med flera vackert inbundna, andaktsböcker.
Det var den första klostercell jag sett, som verkade iikgok hem- trefiigt V i kröpo emellertid upp p&amp; tliaktien med benen i kors iiiider oss, och no kom syster Sofia med frakteringen.
Hvem kan val bjuda på mer än Ilan Ilar?
Vi fingo friskt vatten, ett slags tjockt och hårdt bröd samt grikliknaiide örter, livilka, för att förhålla sig friska, lago p&amp; en tallrik i iskghren - lioc est p&amp; stengolfvet under thaktien.
Syster Sofia beklagade, att hon icke liade något t &amp; Och så började samtalet p&amp; nytt nied stor liflighet, men det farekom mig, som om vår snälla värdinna liade iiågot på hjärtat.
Hiiru lange hon hade varit i klostret?
, Åh, alltifrkn jag var barii, inte större än så.
w, » Uppriktigt sagdt - blir det inte litet trhkigt i längden? » wVisst inte.
Skiille jag inte vara nöjd '?
J a g har ju allt livad jag beliöfver.
w A t t hon hette Sofia, det visste vi redan.
Att sluta efter hennes satt att vara, tycktes hon tillhöra samhällets öfre lager; men det v m fruktlös möda vi gjorde oss att söka utforska hennes familjenamn.
BEII nunna liar intet sådant,, sade hon.
Jo, syster Sofia bar tydligen p i en hemlighet, och jag kuude se, hur hon stred med frestelsen att inviga oss däri.
Lyckligtvis var det snart slut nied hennes motståndskraft, hennes öfverfulla hjärta måste skaffa sig luft.
Ron tog ett bref, som låg p % thaktien och visade oss det.
' - Det s a r skrifvet med georgiska bokstafver; ytterst sirligt, niistan präntadt såg det u t, och det fanns icke SK mycket som en liten släng.
utan a t t pennan med omsorg och ömhet Iiade dröjt vid den.
Det var ett tacltsägelsebref till ett niiiinekloster i Moskwa, sade hon, som hon. \ rid vår ankoinst hållit på a t t skrifva, ty klostret linde iliågkommit Iieiine med en gåfva - ack, e11 sidan stor, stor gåfva!
Ocli I I U nedtogs från högsta hyllan ett paket.
Papperet veck- lades upp af ett par händer, so111 darrade af rörelse, ocli niedan syster Sofias ansikte tycktes illumineras inifrån, räckte hon oss siii skatt - en ny niinnedrakt.
E n kjol af svart skirting och ett slags lång, fot- sid rock af svart parmlatta var den omedvetna wsakeii till s i iilycken fröjd.
' Vi beundrade på ett satt, som fullständigt tycktes tillfredsställa vår värdinna, liennes nya drakt.
Vi förklarade ined kännareniin .att tyget var utmärlst vara, r i sågo uppinärksnmt och gillande p i söm- riiariii~, soin snälla niinneliander s&amp; omsorgsfiillt hade sytt, och syster Sofia fann, det vi oro synlpatisei.ande själar, hvilka förtjänade en vänlig klapp p$ axeln.
O, Evas dotter, icke ens klostertiil&lt;teii, icke ett helt lif i kloster- cellen förinhr plocka naturen Lir dig!
Efter detta Iiade syster Sotia ' intet nier a t t anförtro oss.
Hon skref sitt nainri i min bok, ocli sedan skildes vimined det bästa, minne af h \ - arsndïa.
Syster Sofia, du stora lyckliga barn, livars sällhetskrd kan tystas iiied en riy kladning, som lefver ditt stilla lif i en bortglömd vrå, tillfreds ined dina dagars enehanda., som icke fordrar iner af tillvaron an hvad den kan skliiiki~ samt i detta lilla ser » allt », hvad du beliöfvei.
- liiii.
sknlle di1 val kanna dig till inods, om di1 plötsligt af ett oblidt öde flyttades inidt in i vesterlandets stornilöpning efter guld, $.ra, rijutnin- Ear, midt in i den malströin, som vi hedra med namnet civilisation?
Jag frliktar, a t t dina vänliga w m a Ogon skulle sparras vidt upp at ' förfäran, a t t du skulle.
åkalla alfa dina helgon och ångestf !illt f åga deni, on1 också alla dessa underliga manniskovasen verkligen vore af Adanis kött och blod.
Lille Eyolfb plats i Ibsens diktning.
Mycket af det, hvarom Ibsen skrifvit i sitt sista arbete, är oss bekant friiii fordom so111 hans tankes barn.
Meii mycket annat klin- gar oss till inötes son1 nytt, soin mera positivt ocli soni en ' gladare lifsåskkdning an den, lian eljest brukar hylla i sina skadespel.
Det Iiopplösa i hans drainer har alltid utgjorts af denna absoluta fordran på m.anskligt ansvar, som liar gatt sh lan@, att den kan jämföras med deii förfärliga satsen, att det ar kttare för en kamel att gå genom ett ii5lsögcz an för en rik att ' koinma till liimmelriket.
' Ibsens utgångs- punkt i Brand var densamma soin fraintradde i Pauli ord, att all vår rättfärdighet ar af noll och intet värde, om nhgot fattas i skiild- betalningen, att den soiii syndar p i ett, lian ar saker till allt.
Ibsen framställde Brand som idealisten, den öfverspande ra.ttfärdighetsjagaren, Iivilken stupar på detta ideela kraf: allt eller ivztet.
Sedan ger lian oss ' ju oftast sainliallsbilder, soin frairistalla lialfhetens manni.
skor, marionetter titan personlighet, opportunister och jasägare till allt som befordrar deras intressen och som äro fångna i den inbillningen, att de iiro goda maiiniskor, darför a t t deras kotteri hyllar dem som sådana.
Det lieinska i liaiis teckning # ie iiiissl~ckaiidet a f (lettii idealis- tiska kraftprof, soni ingenkan göra, det fifanga i försöket att lyfta tleii sedliga kraftens hamnare med Tors kraft.
Ibsen finner, att ingen k.an och han sätter sig som ransakningsdomare.
Han tipptacker den lilla ego- istiska driffjädern ba.kom vira basta handlingar, denna lilla oiirlighet och inaskerad, livarigenom v i öfvertyga oss själfva, att i en Viss handling ar det verkligen äkta välvilja ocli akta människokärlek, som förestafva liandlingssiittet, medan där finns ett innerst fördoldt egoistiskt syfte, som gjsrt oss så välvilliga och karleksfulla.
Det ligger en ironi i allt detta, ett slags skämt med manskliglieten.
A t t man gisslar mänsk- l iglietens dåliga egenskaper, är ju redan det tamligen djarft, inen:] tt inari finner fel i de goda: att afven de goda, de soin goda: insedda, icke 1i811ii profvet, att de iiro ett sken, detta iir diktaid@irfliet A, la Lokes forta1 af gudarna.
Ibsens geni raddade honom i i h allt för liarda efterräkningar.
Hans process med mänskligheten har sitt intresse.
Man kan föreställa sig det narinast under fornien af en dialog mel- lan brothlingen-människan och undersökningsdomaren-diktaren.
Först framträdde den @ strakta idealisten, när Brand och Kjarlighedens Komedie vor0 utglfna ' och sade: » Tack, kare diktare, du förstar oss som
ingen anilaii; vi äro alla syndare, vi lia endast att böja oss i käns- lan af vår syndaskuld.
Ödmjukhet, det ilr vårt räddande ord., Men diktaren sade: w Vänta litet, eder ödmjukhet är intet annat an hyckleri, jag skall visa eder, att eder alskvärdhet ä r intet annat än lättjans och intetsägandets lösen, att I .blott viljen dröja med alla förändringar och vänta till dess en ideel reformator kommer, för att slippa reformera eder ocli uppskjuta bättringens dag.,.
Den abstrakta idealisten kände sig kuslig till mods och drog sig tillbaka.
Och så skapade diktaren dessa gripande stycken De zcnges förbund ocli Samhallets pelare, där han gisslade öfverklassegoismen.
Det ar teckningen af sainhallets sty- rande som vanans slafvar och rutinens pedantiske förfliktare.
De styrande leddes af sinå kotteriintressen, allt sar underkastadt ett lais- ser-aller system, kårandan och sammanhållningen står i kotteriandans tjänst.
Då höres från andra håll ett jublande tillrop till diktaren:, Bravo ni ar en folkets man, det ar tydligta.
Demokraterna framstorma för att ta honom i besittning.
~ B I i s s t a g säger ~, diktaren, wni ha ej heller gissat inin gåtas.
Och han tecknar folket i Folkets Jiende som en osjälfständig hop, som ej känner igen van och fiende, och samhalls- förbättraren Gregers Verle, den osjalfständige idealisten, ocli Hjalmar Ekdahl, den sentimentala pratmakaren, äro lika goda charlataner i sitt slag som Stensgård, den praktiske lycksökaren, och konsul Bernick.
När man tänker pH alla dessa figurer; förefallm det ganska naturligt, att Ibsen i mångas ögon gallt för den hjärtlöse ironikern, en adjafvulens advokat w som säger:, allt ar ganska - ondt.
w Han liar wtngit afstånd » från Iivarje parti.
Vill man ge honom ett paitinainn, vore kanske det basta att kalla honom en utopisk revolutionär, en allmänt missnöjd, en som säger: » slå omkull spelet, gör om hela sain- hällsordningen, så har de mig sikker, då är jag med, ..
Hvad so111 är mycket svårt att förstå; ar orsaken, hvarför nian finner, att häri ligger något abnormt frän diktarsynpunkt.
Allt hvad vi hört om diktaren från &amp; iiinchen, Italien, Norge visar oss en önskan att som diktare observera i frihet, hans beliof af frihet från maniiiskors påhäng och främmande inflytande.
I Italien uppsökte han en oberömd osteria eller satt på ett tak och lät solen steka sig.
Måhända grubblade han, måhända han blott vegeterade.
Det är ocksi möjligt, att dessa begrepp hos honom som hos mhnga andra sammanfalla.
Vid en norsk sommarsejour för några år sedan kunde han stå invid hafsranden i timtal och stirra ut öfver hafvet, fördjupad i tankar och drömmerier medan ahgorna sjöngo sin .. entoniga shng.
Och nu, berättar man oss,.
älskar han.
den stora eiisanima salen på Grand Hotel i Kristiania, soin är upplyst enkom för hans rakning, och dar lian ofta ensam funderar framför sitt glas ..
Men detta allt ä * konsekvensen af lians stämnings natur, af denna motvilja mot kotteriet, på hvilket lian sett sin leda i sm~stadssamhällena.
Och samhallet sjalf ar för honom liktydigt med ett stort kotteri, utmärkt af partiintressen, af imitation, af stillastå- ende, brist på initiativ och först och sist den i kotteriet fångna indi- videns brist på själfprbfning, ett falskt förtroende till sig själf.
Man har p&amp; senare tiden gjort inånga angrepp på Ibsen.
Fru Helena Nyblom har i en uppsats om honom g %tt s&amp; långt, att hon vill bestrida honom snille ocli poesi, en paradox, som från en så poetisk natur som hennes gent emot Per Gynts dilctare knappast Iran fattas annat än soni ett behof att förfäkta en tes qzlalzd rnerne.
En mycket skickligt gjord uppsats i en norsk teologisk tidskrift har sökt bevisa, att Ibsen uppsatt snillekulten som sitt högsta ideal.
Stödd pk val valda brefut- drag, finner den teologiske författaren hos Ibsen idel egoism, fattar honom som en föresprikare för ett fåtalsvälde af begåfvade andar och samlar samhällsfientliga uttalanden ur lians enskilda meddelanden till vänner, där lian uttrycker sitt förakt för den politiska humbugen.
4 Meii hvad Ibsens människofientlighet betyder a r innerst hatet mot egenrättfärdighet.
Sanning och ärlighet är, om man .s&amp; vill, en dogm, en fanatisk fundamentalsats i hans personlighets religion, ögonblicks- stämningens öfverdrift, kampens öf veriliiiag liar han intet emot, blott den är uttryck af personligliet.
Obändig natur blef därför för honom bättre än tamt jasagaiide, och därför blef sanning och ärlighet hans lösen.
Och nar han s i g sig omkring, fann lian ämbetsman, som uppfattade sig själfva som orakel och o&amp;tkornliga för frestelser, ofelbara i sina egna tankar; ej ett ärligt ord, ej en stark personlighet, det ena som det andra förlwäfdes under iilslcvärda fonner af artighet och grann- lagenhet -- hiinsyn, a d s l a för följderna betog karakteïerna all iipp- riktighet.
Denna saiiningslidelse blir hos Ibsen iiågonting liårclt.
Han tror icke på mäniiiskonaturen annat iin i vissa siillsynta fall.
De flesta af lians iiiäiiniskor af djupare natur, äro fanatici med en gifven prägel, antingen af ens eller andra slaget, i det basta fallet duktiga egoister, som älska dem, de älska, med vild häiisynslöshet, familje- egoister af den gamla nordiska slakttypen, som jag fös min del tror i nittionio fall af liundra betecknar människolrarleken i vhra sanihallen ännu i dag: släktkärlek och favoritkarlek.
Fanatici äro exempelvis Brand, doktor Stockinan, Gregers Werle, Hjördis, Rebecka Sharp,. '
Hedda Gabler och så vidare.
I detta afseende visar sig skilnaden mot Björnson.
Äfven han har sanningslidelsen och gisslas till exem- pel i Det ?tya systemet hyckleri och lögn.
Men lians personer äro mera känslans barn, han liar mera tro p5 mgnniskans inspiration af goda inflytelser.
Hos lians personer finnas starkare förmaga a t t behar- skas af stämningen, a t t oinviinda sig efter ett starkt intryck.
Diirför skildrar han mindre stolt och otillgänglig, iiiera iidmjiik uiiinniskoiiatui.
manniskaii 21- mindre förliardnad af sitia fiirlikllaiidens jiirnbarid.
Björnson väljer också till sina hjältar e,j sk inycket de iiiogna niäniien som icke mer ungdomsfriska, varma niiiniiiskor.
: i:::.
: Lille Eyolf a r en egendomlighet i Ibsens diktning, just dasi- genom, att den visar oss en försoning, som p8 sitt satt iii ' en kom- proiniss med lifslyckan.
Pjesens konflikt a r ett iiktenskiipligt miss- förhållande mellan tv % människor af ganska olika natur,, 411iners och Rita, hans hustru.
Hustrun a r sinnligt betagen i sin maii och barnslig, ett hustru-barn, med den skillnaden i förhållande till Xora, Dockhems liustrun, a t t hon ä r härsklysten.
Det a r en Xora af harsklystcn och sinnlig natur.
Mannen har man har i Stockliolni tiimligen alliniirit Jämfört med Hjalmar Ekdahl, fastän en finare och förandligad sadan.
Äfven ined detta förbehall förefaller mig jaiii förelsen haltande.
A1lmer.s a r sådan, a t t han » &amp; r så stilla med allt ..
Det enda beriittigadc i jämförelsen &amp; r blott det, a t t ocksi Alliners har sin förblindelsehögfiisd: han har velat ge ut ett arbete om miinskligt alisras, han uppger pla- nen, därför a t t han nu vill arbeta pk sin halte son Eyolfs riilfiird, han vill h a en praktisk uppgift, uppgiften a t t uppfostra sin son.
det icke vackert, käre läsare?
S e j, det ligger ock&amp; i detra något iif den gamla ormens, liyckleriets, slingerröselser.
Den vackra iippgif- ten, upplyser honom Bita, r a r ej blott oegoistiskt intresse för sonen, t y han shg, a t t boken mäktade han ej, och di slog han sig p&amp; barn- uppfostran; h a r kunde han tillfredsstiilla sin arelystnad.
E n liteii pojke kunde han ju naturligtvis tassa med, d.
8. uppfostra, hur han ville.
H u r ofta har nian ej sett denna faderliga s. k. välgörenhet, som blott a r maktlystnad.
Ibsen h a r har ånyo upptackt en s. k. god egenskaps afvigsida.
R i t a a r den, som till sjiil8lfrörsvar framdra- ger detta gent mot hans anklagelser mot henne.
Saturligtcis ligger hari en svaghet hos Allmers, men man liar, sbvidt jag förstii, sett orätt, nar man gett Allmers betydelsen af en Hjalmar Ekdals-natur i smitt, lian a r en djup och ärlig natur, ett af Ibsens f&amp; söndagsbarn, den
mjuka och dock manliga naturen, en natur, som älskar - kampen med arbetet, en man, hvars svaghet Rita upptäckt, men som ej behöfver rodna för denna upptäckt, ty lian vill arbeta, lian kan på ett ord af sin fjolla till hustru, förstå att uppfostra @ .sjalf, och lian förstår nied en ädel natnrs kraft att försaka Asta, Iialfsystern, som ej ä r någon Iialfsyster.
Utan många ord till inotstånd försakar lian henne, nar han ändock upptäckt, att här fanns en kvinlig lille Eyolf, soni kunnat vara hans Ii fs iiaturliga föl j eslagerska.
Olyckshändelseii med Eyolf, lians drunknande, ar den yttre Iiandlingeii.
Han tiimlar ned i fjorden.
.Faderns förlioppningar på Iionoin klippas tvärt af.
I detta niinfera barnlösa äktenskap är Eyolf 17ål11 aden, spöket, gengångaren.
Framför fjorden sitter Allineïs sör- jande som den, hvilken intet Iiopp liar.
Allt i lifvet ar blirid till- fällighet.
Rita och lian sammandrabba nied anledning af barnets död, och det visar sig, att tillfälligheten mecl denna d r ~ ~ n k n i n icke g ar blott slump utan vedergiillning, att de Stminstone ha sin oiiiedvetna skiild i att Eyolf blef lialt, att de gloinde lioaom i egoistisk njutning.
Hvar är nu försoningen för detta oiiiedvetna brott ?.
Rita liar funnit denna försoning i sista akten.
När Allmers just vill lämna henne för att söka boten för sin lifssrnarta på nya vägar som vandrings- man och pilgrim, nar han skall vända hustrun ryggen so111 iiiedbrotts- ling i olyckan, då visar Iion lioriom, att de i stället kiiiina vara ined- arbetare i iipprjittelsen.
Ocli liar upprfittelsen meddelas, när den store miistareii i gator l %innai.
svaret en gång, så kan iiian viil betrakta detta svar som en liten ironi öf ver alla dessa frågaiide, som oupphörlig t koiiiinit med sin fordran: hvarfija ger ej Xbseii ett svar?
J o d#rEör att han ej kan det.
Nu 7bar diktaren svarat: svaret ligger så ~snubleiide n a r », lösningen är så enkel.
Rita, det sinnliga barnet, liar funnit lösningen, arbetet med fattigrnaiislarnen diirnere vid fjordbryggan skall Iion ta i tu inecl.
Allniers, den niörke grubblaren, soin sörjt sig för- tviflad öfver förlusten, lyser upp i andaktsfiill Iiangifveiillet åt detta enkla lifsinål.
Här, i detta enkla praktiska lifsmil, skiille Iriinna fin- nas lifsfnllhet, arbetsglädjens förlorade s h t t skiille kiinna Bterfiiinas här.
Här skiille dessa två inakar kunna förenas helt enkelt i arbetet att se barnaögon lysa vid åsyiieii af Eyolfs leksaker eller se barm- iniinnar iniiirisa på Eyolfs karameller.
Man har nästan lust att till- ropa.
diktaren sitt bravo en gång till: lian liar förstitt, att inaiisklig- lieten är en uppfostringsanstalt, dar så litet behöfs att skapa lyckan, (lär barnen iiro majoriteten, där vi kanske alla iiro barn, som älska \
uppmuntran ocli belöningar.
Men livad man ej kan veta, är om man förstått diktaren rätt.
Kanske skall lian afven här svara: » nej, den pedagogiska filantropin med karanieller och älskvardhet tycker jag icke om och han skall kanske visa oss, att naturiiistinkten går vilse och att den moderna pedagoginstinkten har tagit fel.
Han kan i alla fall vara öfvestygad om, att lians sista arbete skall hyllas som ett storverk af alla praktiska pedagoger, vare sig för stora eller små, dar- för att det förkunnar ungdomlig praktisk handlingskraft ocli kärlek till barnanaturen, inbördes lijalpsamliet som lifvets lif med makten af en stamma, som trängt til!
det bildade Europas alla kulturcentra.
Hellen Lz ' ndgrevt.
En klenod.
~ H v a r f ö r jag Ilar den dar gamla gungstolen, som lir så stor, klumpig och oniodern ?~ Jo, kära Bella, det liar nog " sin orsak!
&amp; Iiniis du gamla far- mor?
Inte .- ja, du var försths bara barnet, nar hon dog, men mig förefaller det, som 0111 den, Iivilken en ghng sett gamla farnior, aldrig skulle kunna glömma lieiine.
Hur liten, spad och fin hon var!
Så mjukt och tyst hon, tassade omkring!
Hur hjärtegoda de blii ögonen glimmade under den hvita mössan!
För oss barn var hon en kar tillflykt under kulna dagar och 1PLnga kvällar, då vi liade rifna kläder och svåra katekeslaxor.
Lifvet växlar för litet livar, iiieii kanske mest för s.
stora affärsmän.
Min far, som en tid var en sådan, gjorde till slut stora förluster, som nödgade oss att i alla afseenden inskränka oss; bland annat måste vi laiiina var stora, eleganta våning och en stor del af v %ra värderikaste möbler.
Farmor, som för vår skull djupt grämde sig öfver förändringen, skiille under realiseringen bo hos några slak- tingar; inin far nödgades samtidigt göra en affärsresa, och det blef sålunda på min mor som flyttningen, realiseringen och allt annat hvilade.
Den nya våningen bestod af fyra rum, livaraf ett uteslutan- de var afsedt för farmors räkning.
Min mor liade, pk f5 imdantag nar, endast behållit de allra enklaste möblerna, nien ined sin ovanliga smak hade hon af det hela gjort ett inbjudande, litet hem.
Ros *
farmor hade hon särskildt lagt an på att göra det riktigt fint och pyntadt, på det att gumman snarare skulle få intryck af att förand- ringen var till det bättre än tvärt om.
Farmor hade haft en del gamla och ratt skröpliga möbler inne hos sig, nu hade mamma ersatt dessa med några ' finare och modernare; ined lindantag af den antika klockan och dito byrån med sina vackra beslag, var sålunda nästan allt det gamla borta; de stolar, som nu prydde farmors rum hade förut stått i min mors boudoir; en mjuk stoppad hvilstol, kladd med schagg, hade intagit den gamla gungstolens plats.
J a g minns ännu ined Iivilken spänning vi väntade farmors gla- da öfvkrraskning!
Så kom andtligen den dag, då farmor skulle installeras i den nya våningen, och sedan hon förvånadt sig öfver samt berömt v %r mor för all deii trefnad, hon kunnat &amp; stadkoinma ined så litet, kom slutli- gen det ögonblick, d s farmor skulle gå in till sig.