Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid decharge-meningen: af Herr Riks-archivarien Nordström. af Herr Professoren Agardh: »Jag bar inom Utskottet mer eller mindre tillhört den majoritet, som formulerat de särskilda beslut, hvilka innehållas i detta Betänkande, och hvaraf flera, såsom man finnér, med icke sä särdeles lätt hand öfverfara de af Herrar Banko-fullmäktige under den tilländalupna, för både Banken och landet bekymmerlulla tiden, vidtagne åtgärder.
Jag har likväl icke kunnat instämma med den i sista stunden, genom en tillfällighet, till majoritet plötsligt upphöjda minoriteten i dess totalomdöme öfver Bankens förvaltning i dess helhet, en förvaltning, hvilken, om man alser de i financielt hänseende utan like brydsamma förhållanden den omfattar, och den framgång hvarmed den slutligen krönts, jag anser från Rikets Ständers sida förtjena ett annat och ett bättre vitsord än det hvartill Utskottet kommit.
När faran är förbi, glömmer man lätt dess vidd och dess storhet, och detta desto djupare ju längre tiden för dess förhanden - iTanko-Utskottets Berättelse M 6. 31 varande ligger aflägsen, oell det har i sanning för Banko-styrelsen icke varit det mest fördelaktiga förhållandet, alt bedömandet af åtgärder, hvilka af utomordentliga tilldragelser framkallats, först två hela år efter dessa tilldragelser inträder.
För att rättvist bedöma det förflutna måste man således för det närvarandes minne framkalla en så vidt som möjligt trogen bild af detta förflutna, och då det är i förflutna förhållanden som ligga i detta förflutna jag förnämligast stöder min från Utskottet afvikande mening, vill jag inom det trånga omfånget af och den korta tiden för en reservation söka uppkasta en sådan bild.
De massor af guld, som Kalifornien och Australien under det sednast förflutna årtiondet skickat i verldsmarknaden och hvilka med öfver 30 procent ökat verldens dittillsvarande guldförråd, hade till en ovanlig höjd uppjagat alla priser och derigenom framkallat en i alla riktningar till ytterlighet uppdrifven spekulation.
Denna öfverspekulation var naturligtvis störst i den verldsdel, som låg härden för dessa guldmassor närmast, Amerika.
Den såkallade krisen bröt således först ut i Nya Verlden och den o
September 1857 ankom till England underrättelsen om lällissementet af det stora bolaget »Ohio Life and Trust Company» i New-York.
Med korta mellanskof följde på hvarandra underrättelserna om fallissementerna af nära samtlige banker i staten New-York och af flera hundrade handelsfirmor i samma stat.
Annu förmärktes dock inom vår verldsdel ingen annan ovanlig financiel företeelse än den, som alltsedan Pariserfreden egt rum, nemligen en temligen hög diskontränta på alla de stora handelsplatserna.
Englands-banken, verldens förnämsta penning-inrättning, gick sin gång lugn fram och hade den 16 Juli till och med sänkt sin ränta \ procent; först den 10
Oktober höjde denna bank räntan från 5^ till 6 procent, för att derigenom söka stäfja den alltjemnt pågående gulduttagningen från banken.
Denna tilltog likväl i alltjemt vexande proportioner och nu följde hastigt på hvarandra slag på slag.
Fallissementet af några bland Englands och 2 af Skottlands större banker, de sednare med tillsammans 170 filialafdelningar, och af flera mycket betydliga handelsfirmor följde tätt på hvarandra; bankens guldvaluta hade under 7 veckor minskats med 36 procent eller nedgått från 10,110,000 pund Sterling till 6,484,000 pund Följden häraf biel' räntans successiva och hastiga höjande; den 17 Oktober höjdes den således lill 7 procent, den 24 lill 8 proc., den 4 November till 9 proc. samt slutligen den 11 Nov. till 10 proc., hvarvid den förblef till den 24 December.
Dessa räntans häftiga höjningar visade sig likväl kraftlösa att minska tryckningen pä banken och den 12 November såg sig regeringen tvungen suspendera 1844 års banklag, som stadgar ett visst maximum för Englands-bankens utelöpande sedelstock.
Då den skrifvelse, som i detta hänseende af Förste Lorden af Skattkammaren och Skattkammarkausleren afläts till Direktionen öfver Englands-banken, i sin mån belyser dåvarande ställningen i England, tager jag mig friheten här meddela den. 52 Banko-Utskottets Berättelse M 6. Downing Street Nov■ 12. »Genllemen!
Hennes Maj:ts Regering har med stort bekymmer förnummit de allvarsamma följder, hvilka uppstått genom nyligen timade fallissementer af vissa banker i England och Skottland äfvensom af några stora handelsfirmor, som hufvudsakligen voro sysselsatte i Amerikanska handeln.» »Det misstroende och den misströstan, som af dessa tilldragelser blifvit en följd, synes, jemte dragandet ur rörelsen af ett stort belopp af den pappers-cirkulation, som genom gällande bank-akter är legaliserad, göra det för Hennes Maj:ts regering till en nödvändighet att underrätta Englands-banken om att, i händelse den under närvarande bekymmersamma ställning skulle blifva ur stånd att, utan öfverskridande af gränserna för don cirkulation, som af 1844 års bank-akt föreskrifvas, tillfredsställa alla fordringar på diskonteringar och förskotter mot fullgoda säkerheter, regeringen är beredd förelägga Parlamentet er frikännelsebill för hvarje sålunda utlemnadt öfverbelopp.» »I afsigt att förekomma utsträckningen af denna lagens tillfälliga suspenderande utöfver det närvarande tillfällets tvingande nödvändighet, är Hennes
Maj:ts regering af den mening, att bankens diskont eri ngsvil kor icke bringas under de för närvarande fastställda (10 procent)» »Hennes Maj:ts regering är fullkomligen öfvertygad om vigten att upprätthålla lagens bokstaf äfven under tider af stor merkantil föilägenhet, men den hyser derjemte den öfvertygelsen, att en åtgärd, som den nu föreslagna, är nödvändig för att aflägsna farhågor, hvilka hafva verkat hämmande på penningetransaktionerna, och den öfverlemna!' åt bankdirektionens klokhet orh urskillning att begränsa dess utsträckning inom de trånga gränsorna af det närvarandes trängande fordringar.» Undertecknadt Palmer ston. G. C. Lewis.
För att fatta betydelsen af ett sådant steg, som del här vidtagna, måste man något känna Engelska förhållanden.
När Englands-banken någon gång har i rörelsen nödgats utsläppa nära maximum af sin tillåtna sedelstock (14 millioner utöfver dess metalliska kassa) och ailmänheten således börjar befara, att banken kan nödgas inställa sina diskonteringar, så störta alla som hafva behållningar stående vare sig i banken eller hos enskilda bankirer till, för att uttaga dem och insätta dem i Englands-banken, der man väl ej erhåller någon ränta, men det enda ställe, der man under en sådan kritisk tid anser dem vara i full trygghet.
Följden häraf blir att alla banker och enskilde diskontörer störta på Englandsbanken med ansökningar om diskonteringar, för alt kunna möta den på dem gjorda starka påtryckningen.
De sedlar, som genom de enskilda depositionerna gå in i banken, gå således åter ut i diskonleringsväg och resultatet blir, att banken Banko-Utskottets
Berättelse M d. banken har hela sin tillåtna sedelstock ute i rörelsen, men derjemte en ofantlig depositionsskuld, som när som helst kan uttagas och tvinga banken att öfverskrida maximum för sedelstocken.
När regeringens ofvannämnda skrifvelse anlände, hade således Englands-banken i depositioner, som vid depositionsbevisets uppvisande kunde uttagas, ett belopp af 18,250,000 Pund och för att möta en sådan skuld en sedel-reservfond af endast 581,000 Pund.
Huru öfverhängande läran var för ett tvunget banklagens öfverträdande synes tydligen af detta förhållande.
Också yttrar sig Englands förnämsta financiela organ »The Economist» på följande sätt öfver denna suspension af banklagen, den 14 November: »Ingen enda, som undersöker bankens ställning, sådan den uppgjordes natten till Onsdagen, och som har någon kännedom om hvad som inträffade Thorsdagsmorgon, kan i aflägsnaste mån sätta i fråga, att ju icke skrifvelsen från Förste Lordeu af Skattkammaren och Skattkammar-kansleren rörande banklagens upphäf— vande kom just i råttan tid, för att rädda oss från en stor national-olycka och bespara oss den oersättliga förlusten af mångfaldiga enskildes timliga välfärd.»
På ett annat ställe yttrar samma organ, »att regeringen skulle hafva begått det största fel, om den en enda timma dragit i betänkande att upphäfva banklagen och genom denna åtgärd rädda både banken och landet från den outredliga förvirring, hvilken skulle hafva blifvit en följd af ett tvunget i stället för ett frivilligt banklagens suspenderande.
Man ser således häraf på hvilken spets sakerna i England voro bragta.
Vända vi oss nu till Hamburg, hvad se vi der?
Vexlar dragna af utlandet på och accepterade af Hamburgs bankirer till ett belopp, som i en korrespondens till Journal des Débat» under denna tid uppgifves till 800 millioner Mark Banko; hvilka före slutet af Januari månad borde inlösas.
Förskräckelsen bemägtigade sig till följd häraf hela börsen; icke blott hus af första och andra ordningen ramlade i hundratal, utan de aldrastarkaste skakades i sina innersta fogningar och, hvad sora hittills varit utan exempel i Hamburgs historia, en af Senatens egna medlemmar nödgades gifva upp sin stat.
Ett af Senaten den 27 November framställdt och samma dag antaget förslag, att stadens skattkammare skulle bemyndigas lemna förskott till 50 å 66f procent af värdet ä varor eller värdepapper, med ett sammanräknadt belopp från HO till 15 millioner Mark, verkade som droppen i hafvet.
Hedan andra dagen var denna hjelpkälla alldeles uttömd.
Commerce-deputationens, af borgerskapet understödda, förtviflade förslag att utgifva pappersmynt och belägga detta med tvångskurs, afslogs af Senaten, som deremot tillät den såsom prejudikat icke stort mindre vådliga åtgärden att använda Hamburger-bankens hittills under alla stormar och alla kriser oantastade silfver— valuta för diskonteringar.
En diskontkassa inrättades nemligen, för hvilken banken Bih. till It.
6 Sami i Afd. 5 Höft. 5 34 Banko-Utskottets Berättelse M 6. öppnade ett konto pä S millioner mark banko, men för dessa 3 millioner faunS icke silfver i dess hvalf, utan endast aktier och statspapper: 10 millioner skalle dessutom genom upplåningar anskaffas till diskontkassans vidmakthållande.
Kom sedan ordningen till Köpenhamn och Stockholm; förstörelsen på båda ställena var både våldsam och vidtomfattande.
Hvilka voro de åtgärder, som hos oss i första häpenheten föreslogos till stormens besvärjande?
Inom det Riks-Ståud, der farans både omfång och beskaffenhet bäst borde kunna öfverskådas, väcktes den 8 December af en bland representanterna från rikets första handelsstad följande motion: »att de, som till Rikets Ständers Bank häfta i skuld, som till betalning förfallit efter den 30 sistlidne November eller som förfaller till och med slutet af nästinstundande Mars månad, måtte med betalning af dessa skulder erhålla anstånd i 3 månader, räknade från förfallodagen.» 1 sitt afgifna svar å denna motion yttrade Banko-Utskottet, sedan det hört Banko-Fullmägtige, bland annat, följande: »Förslaget synes
Utskottet blifva till sina följder af den mest betänkliga beskaffenhet, i det att detsamma ofelbart kommer att på allmänna förtroendet inverka mera störaude samt medföra vida större vådor, än som af den närvarande förlägenheten, huru bekymmersam denna än är, kunna befaras.
Det torde nemligen vara klart, att ett af Rikets Ständer medgifvet betalningsanstånd för Bankens giildenärer skall framkalla anspråk hos andra gäldenärer på enahanda eftergift och vora tillräckligt att. hos kapitalisten verka en rädsla, som, mera än nu är fallet, kommer att från rörelsen undandraga kapital-tillgångar och derigenom förvärra det onda man med förslaget afser att hindra och förekomma.
På ett talrikt bevistadt sammanträde å Stockholms börs Söndagen den 7 December beslöts, under ordförandeskap af en af hufvudstadens representanter och chef för en af börsens förnämsta firmor, att en petition tili Regeringen skulle skyndsamt uppsättas, att Kongl. Maj:t behagade hos Rikets församlade Ständer föreslå: »l:o att
Riksgälds-kontoret måtte bemyndigas utställa obligationer till ett belopp af 10 millioner R:dr, hvilka inom 2:ne år skuile inlösas och nu utsläppas i allmänna rörelsen mot säkerhet af varor och andra hypothek.» »2:o att ett uppskof af t. ex. en månad utöfver förfallotiden måtte beviljas med betalning af vexlar, som för non-accept eller non-betalning från utlandet återkomma.»
Här väcktes således, som det vill synas, fråga om att uppväcka från det döda de redan länge jordade riksgälds-sedlarne och med dem de financiela oredor, som äro icke konvertibla sedlars osvikeliga följeslagare.
Petitionen, undertecknad af börsens förnämsta firmor, inlemnades i FinansDepartementet redan, som jag tror, dagen derpå, men föranledde ej till någon åtgärd å Kongl. Maj:ts sida. Banko-Utskottets Berättelse JW 6. 35
Att i minnet återkalla dessa tilldragelser har blifvit en nödvändighet, för att göra skildringen af dåvarande utomordentliga financiela förhållanden trogen, och för att antyda huru varsamt man bör klandra, när så insigtsfulla och så framstående ledamöter af vår första börs ej haft andra botemedel att bjuda på än de i föregående förslager innehållna.
Att Riksbanken med sina vexelköp och sina betydliga vexeldiskonteringar afven skulle träffas af den allmänna förstörelsen var naturligt, men genom åtgärder, vidtagna med ett mod och en beslutsamhet, som ser allting annat än sig sjelf och sin egen fara, och fullföljda med en af nästan exempellös framgång krönt klokhet, har Eanko-styrelsen, och derom är man temligen ense, lyckats rädda icke ensamt banken från förluster, utan äfven mångfaldiga enskilde från ekonomisk undergång.
Och detta mod, denna beslutsamhet, denna klokhet skulle nu från Rikets Ständers sida icke kunna förtjena något annat erkännande än det underhaltiga, som ligger deri, att Fullmägtige i allmänhet ådagalagt nit och omtanka i förvaltningen af Bankoverket.»
Delta indirekta klander, som med uttrycket »i allmänhet» på detta sätt uttalas, kan, som jag redan nämnt, svårligen förklaras af annat än of det förhållande, att de vidtagna åtgärderna icke här, såsom i England, kommo att bedömas månaden efter då de blifvit anbefallda, då hafvet ännu vräkte högt efter den nyss öfverståndna stormen.
I England besvarades äfven den sedan vordne Finansministern, D’Israelis, skarpa uppträdande mot frikännelsebillen af Underhuset endast med ett öfvervägande bifall till Regeringens förslag.
Afven hos oss ser man huru mycket mildare de äret efter sammanträdande Revisorerne bedöma Fullmägtiges tillgöranden än Utskottet och ännu mera mildt än minoriteten inom detsamma.
Låtorn oss för några ögonblick i siffror jemföra förvaltningen af Rikets Ständers Bank under denna brydsamma och för allt hvad banker hetat ödesdigra tid, med förvaltningen af Banken i vårt grannrike.
Det visar sig då, att: Rikets Ständers Bank innehade protesterade vexlar till ett belopp af R:dr R:mt 1,472,124.
National-banken i Köpenhamn hade (enligt räkenskapen för bank-året från 1 Augusti 1857 tili 31 Juli 1858) den 31 Juli 1858 a) protesterade vexlar i Danskt Riksmynt 1,779,038. b) protesterade vexlar i Hamburger B:ko 1,661,651. c) protesterade vexlar i Sterling . . . 23,852.
Danskt Riksmynt 3,464,541
Detta sednare var, som man finner, beloppet af oiiqviderade protesterade vexlar 7 å 8 månader efter krisens utbrott, vid hvilken tid Rikets Ständers Bank fått öfver hälften af det ursprungligen protesterade beloppet liqvideradt.
När förlusten Banko-Utskottets Berättelse M 6. för Rikets Ständers Bank i denna stund uppgår tili ett eller annat tusen Riksdaler, så hade Danska National-banken den 26 Augusti innevarande år ännu utestående oliqvideradt ett belopp af 4,576,088 Svenskt Riksmynt.
Och dock är Danska bankens styrelse uppdragen endast åt affärsmän ex professo, för hvilka denna styrelse är ett hufvudsakligt åliggande och ett uppdrag vanligen för lifstiden, då deremot styrelsen af Rikets Ständers Bank är ett ambulatorisk och nära nog kommunalt uppdrag.
När aktierna i Danska National-banken genom de förluster, som gjordes under krisen, fallit från 180 procent till 127 procent, så lemnar Rikets Ständers Bank sina delegare, Rikets Ständer, samma utdelning efter krisen, som före densamma.
Men, säger man slutligen, det är ej Banko-styrelsens förvaltning efter krisen, utan dess bristande förutseende före krisen, och de vexelköp, hvilka af detta bristande förutseende föranleddes, som vi klandra.
Men detta bristande förutseende, som man i Sverige 2 år efter tilldragelserna varseblifver och anmärker, delar, som jag sökt visa, Svenska Bankens styrelse med styrelsen öfver verldens första bank, med affärsmännen i kontinentens förnämsta handels-stad och med styresmännen öfver en af de, som man hittills ansett, bäst förvaltade banker i Europa, Danska Nationalbanken.
Anledningarne till detta anmärkta bristande förutseende ligga, jag antager det åtminstone för min del, väl således något djupare än att de kunna skrifvas på räkningen af bristande uppmärksamhet på vexlingarne i diskont-räntan på de stora handelsplatserna; denna, om man så vill kalla det, bristande uppmärksamhet, gemensam för allt hvad bank-förvaltning heter under det kritiska året 1857, har sannolikare sin förklaring i en företeelse, som sedan upptäckten af Potosis rika silfver— erzer står utan exempel i verldshistorien, i den företeelsen nemligen, att verldens förråd af de till mynt begagnade ädla metallerna så plötsligen förökats och i de ännu outredda verkningarna på menskliga samlunds-förhållandena, hvilka af denna hastiga tillväxt blifva en följd.
Aret 1847 nödgades man äfven suspendera bankakten i England, och dock var detta ett af de i kommercielt hänseende mest gynnsamma år för oss.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra vågar jag för min del vördsamt tillstyrka Rikets Ständer att, med uteslutande af orden »i allmänhet», déchargen för Banko-styrelsen mätte i följande ordalag affaltas:
Vid den af Utskottet verkställda granskning har Utskottet funnit Fullmiigtiges förvaltning af Banko-verket under den tid, som är i fråga, och hvarunder särdeles brvdsaroma financiella förhållanden inträffat, hafva vittnat om nit och omtanka:
Och Utskottet anser sig således, utan afseende å de anmärkningar, som här ofvan förekommit, böra vördsamt tillstyrka, att Fullmägtige måtte meddelas full decharge för de från dens 15 Oktober 1856 till och med den 15 Oktober 1859 vidtagna beslut och åtgärder.
Banko-V t skottets Berättelse M 6. 37
I denna reservation hafva instämt: Herr Biskop Bergman och Herr Kyrkoherden Bergman. af Herr Doktor Sandberg: »Efter att, både såsom Utskotts-ledamot och ännu mera såsom ledamot i den föregående Banko-revisionen, hafva så noggrannt som möjligt genomgått hit hörande protokoller och handlingar, kan jag för min del ingalunda instämma i något slags klander emot Ständernas Fullmägtige för bristande nit och omtanka uti förvaltningen af Kikets Ständers Bank Snarare synas mig deras vigtigaste och mest maktpåliggande åtgärder, under en tid af betryck och trångmål utan like, vittna om särdeles nit. stor omtanka och ospard möda.
— Emellertid har Banko-Utskottets majoritet med 15 röster emot 14 förklarat sig »hafva funnit
Fullmägtiges förvaltning i allmänhet vittna om nit och omtanka.»
Minoriteten ville utesluta orden i allmänhet, emedan deruti ligger en insinuation, att nit och omtanka icke alltid blifvit fidagalagde, eller att flere eller färre åtgärder uti den egentligen financiela förvaltningen blifvit vidtagne, som skulle vittna om brist på nit och omtanka.
Ett sådant omdöme synes mig vara både hårdt och orättvist emot de män, som haft Ständernas förtroende att under svåra och brvdsamma tider förvalta rikets förnämsta och vigtigaste penningeverk.
Det kan icke nekas att vid min hitkomst lästes och hördes åtskilligt, som ville visa, att uti Riksbankens förhandlingar icke allt gått så till som vederbort.
För min del var jag dock alltid öfvertvgad, att orsakerna till den bekymmersamma ställningen måste sökas annorstädes.
Man klandrade Banko-deputerades många vexel köp, före krisens utbrott, af trassenter, som sedermera gjorde cession.
De som voro här närvarande under sista riksdagen, både före och under krisen, minnas väl hurusom månget affärshus föll, som förut ansetts fullkomligen säkert; — hurusom mycket försigtiga män, icke förledda af Bankens vexelköp, utan af fullt förtroende till de betalnings-ansvarige, köpte många vexlar. som återkommo med protest; — huru blomstrande landels ställning afmålades äfven af dem, som i financiela frågor borde hafva det bästa omdöme och det största förutseende; — huru utmärkte män af börsen försäkrade att den närvarande tryckningen snart skulle gå öfver och intet hus i Stockholm falla; — huru Riksgälds-kontorets Fullmägtige vid samma tid underhandlade om det stora jernvägs-lånet med en då ansedd firma, sorn sedermera straxt gick öfverända; ja, huru till och med Rikets Höglofliga Ständer heviljade anslag, beslutade storartade företag och upptagande af utländska lån med en frikostighet, sorn aldrig förr egt rom, och med en tillförsigt och en visshet om landets uppblomstrande välstånd, som var förvånande och af ingenting kunde rubbas.
Betänker man allt detta och hurudan den rådande sinnesstämningen då var hos alla, utom hos de få, som man medlidsamt ansåg för pessimister, så kan man icke med skäl klandra Fullmägtige i Banken derföre att de icke kunde se längre än andra och icke heller voro allvetande.
— Tv förutsatt, att de handlat annorlunda; — att 58 Banko-Utslcottets Berättelse M 6. de, nar penninge-förlägenheten kändes tryckande på sommaren och hösten 1857, hade vägrat att köpa dem erbjudna vexlar till den kurs Banko-reglementet medgaf, och om genom en sådan stoppning krisen hos oss möjligen utbrutit några månader förr än nu skedde; — månne detta då icke skulle framkallat anklagelser mot Riksbanken derföre att den i nödens stund ingenting ville göra eller våga, utan af otillbörlig fruktan höll sig tillbaka, då den bort hjelpa, och att dess Fuilmägtige just genom bristande nit och omtanka för landets räddning utur en tillfällig förlägenhet förorsakat många enskildas undergång och föra nied t den olyckliga ställning, hvaruti vi råkat?
Detta skulle sannolikt blifvit påföljden af eli sådant förfarande å Riksbankens sida.
Riksbankens vexel-transaktioner roed Stockholms Garanti- eller Kreditförening, så hafva de äfven varit föremål för olika omdömen.
Men både nödvändigheten och framgången deraf har Utskottet funnit för godt att erkänna: och mig synes, att härutinnan hafva Banko-fullmägtige ådagalagt både mod och klokhet uti en högst brydsam ställning, hvarigenom de med särdeles nit och omtanka räddat många enskilda fran undergång och, hvad som för dem var hufvudsaken, räddat Riksbanken från eljest oundvikliga förluster.
Betänker man äfven den utomordentliga förskräckelse, som efter krisens utbrott bemägtigade sig alla sinnen; — huru hvarje post medförde underrättelser om stora och mägtiga hus i London och Hamburg, som inställt sina betalningar; -— huru här i Stockholm under en månads tid stundom 2 å 3 affärsfirmor om dagen förklarade sig nödgas göra konkurs; — huru till och med en af de äldsta Privatbankerne (hvilka eljest aldrig anse sig behöfva hjelp) per telegraf hitsände ett nödrop, att om icke ett understöd af en half million Riksdaler inom 24 timmar kunde erhållas, måste den slå igen luckan — (och många bröder skulle då hafva gjort sällskap); — huru andra länders vida rikare'- och starkare banker derunder gjort stora förluster: — betänker man allt detta, så kan man sannerligen förundra sig öfver den lycka och framgång, som krönte Svenska Bankens styrelse-åtgärder vid genomgåendet af en sådan penninge-kris, hvars like ingen af oss öfverlefvat, att hela den verkliga förlust, som vår Riksbank kommer att vidkännas, icke öfverstiger 1,600 R:dr.
Slutligen önskar jag att den dyrköpta erfarenhet^-lärdom, sorn den förflutna och närvarande tidens olyckor och trångmål meddelat, icke måtte gå förlorad vid ordnandet af enskilda och allmänna angelägenheter för den kommande tiden.
Uti förestående reservation hafva Herr af Wirsén, Th. och Herr Doctor I.
Norström sig förenat. af Herr Kock: »Emottagaren af ett stort medborgerligt förtroende måste, som rättskaffens man, anse sig förbunden att vid dess utöfning ständigt anlita allt det Banko-Utskottets Berättelse M 6. 5» nit och hela den omtanka, hvaraf han är mäktig.