Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var mest väckelseskrifter, skarpa, ljungande bannstrålar mot den naturliga menniskan, skoningslösa skildringar af hennes medfödda ondska och fullständiga vanmakt att af egen kraft arbeta sig upp ur dyn.
Ingrid läste, men fast än hon ansträngde sig af alla krafter, var det henne alldeles omöjligt att känna igen sig sjelf i det vanskapliga och af syndens spetälska frätta och sönderbuloade an- sigte, som grinade emot henne ur dessa skil- dringar.
Så usel var hon icke!
Och så elän- digt svag hade hon aldrig varit!
Något godt hade hon likväl, om än i det lilla, uträttat här i verlden af egen kraft.
Men — så stod det inte i böckerna; det var väl blott en ingif- velse af hennes egenkärlek.
Det var nog så, att det var den helige ande, som verkat detta goda i henne utan hennes vetskap; då hon ibland känt varma rörelser af hvad hon trodde vara hennes bättre jag, hennes medfödda äd- lare naturanlag, då var det nog den tredje per- sonen i gudomen, som rörde strängaspelet i hennes inre, spelade på henne som ett dödt, själlöst instrument — ty » af oss sjelfva kunna vi intet göra ».
Hon hade läst om magneti- sörer, som kunna få sina medier att tala och handla som maskiner alldeles efter sitt eget godtycke; så tänkte hon sig äfven detta för- hållande.
Om hon alltså någon gång tänkte något ädelt och godt eller handlat så, att vår frälsare kunde ha varit nöjd med det, så var det icke hennes egen förtjenst, hon hade bara varit ett blindt och ofritt verktyg för den store magnetisören — ty den naturliga, ännu ej af nåden berörda menniskan tycks ju endast ha frihet till det onda, icke till det goda.
Det gjorde ett så förfärligt nedstämmande intryck på henne, detta, att hon ej fick vara något på egen grund, hon tyckte, att det tog ifrån henne allt ansvar, all värdighet som men- niska.
Värdighet!
Der stack egenkärleken fram igenl Äh, den var visst så djupt inro- tad hos henne, att den aldrig kunde ryckas upp.
Hon ertappade sig sjelf med att sitta långa stunder oeh draga sig till minnes små obetyd- liga händelser från sin barndom, innan hon ännu ej alls börjat tänka på Gud och sitt guds- förhållande — så att derifrån kunde det icke komma; små drag, som bevisade, att det fans en sund och ärlig grundmateria hos henne redan som helt liten.
Hon hade t ex. aldrig haft anlag för att ljuga; en af torparnes pojkar hade försökt uppvigla henne till det, men hon hade haft så svårt för att lära sig den konsten, och det hade aldrig lyckats henne ordentligt, ty gjorde hon någon gång i följd af denna yttre påverkan ett försök att vara osann eller oärlig, så måste hon genast ange sig sjelf, fast än hon visste, att hon skulle få straff; så förfärligt blygdes hon.
Men huru häogde detta ihop med, att vi äro alla af naturen lögnens barn och det fins icke en ärlig blodsdroppe i våra ådror?
Hon grubblade, så att hjernan värkte, men så klipte hon af med ett nytt argument: ja, oss menniskor kan det nog förefalla, som om vi ibland mäktade utföra ganska vackra och goda handlingar af oss sjelfva, utan hjelp från högre makter, men för Gud är det icke sä, för honom ter sig till och med det bästa hos oss som idel styggelse och ondska.
Men — fans det då två slags rätt, två slags godt, det ena slaget för oss och det andra för Gud?
Nej — det var bäst att icke tänka, icke grubbla, icke fråga, bara tro, tro!
Hon var ännu så ovan, det skulle nog gå bättre för henne, så snart hon hunnit riktigt sätta sig in i, att hon var i sig sjelf platt oduglig till allt, och att, hur hon än ansträngde sig att hålla sina tankar och uppsåt rena och handla derefter, var hon ändå inte inför Herrens
ögon annat än ett smutsigt djur, besatt af all slags ondska, ty — » huru kan en af qvinna född vara ren inför hans ögon?
För honom äro icke ens stjernorna rena, mycket mindre en menniska, den masken. » Det fann hon således af alla sina böcker, att med viljan kunde hon ingenting uträtta.
Hon tyckte, att hennes uppgift då skulle ha blifvit henne dubbelt kär och fått en dubbelt frestande glans öfver sig, om det gält att vinna något, uträtta något vidunderligt stort genom att spänna sin vilja till det yttersta och drifva upp dess kraft till mer än menskligt mått.
Det skulle ha varit något att lefva för!
Men nu — att bara kasta sig ner framstupa i sin dypöl, ty der låg hon ändå, det var ett faktum — och i hvarje sekund känna på sin uselhet och bara se svart mörker omkring sig och hotfulla eldbokstäfver flammande i mörkret: Utan att du varder född på nytt, kan du icke ingå i Guds rike!
— och inte kwiDa göra det allra rin- gaste för denna pånyttfödelse, inte kröka ett finger, inte tänka en tanke, som leder en ett fjät fram till målet — bara vänta, vänta i skam och förkrosselse och ångest, tills det un- derbara skulle inträffa — åk, det var så hopp- löst motbjudande, så tvärt emot allt hvad hon hittills hade tänkt sig, då hon drömt om att verka för en stor lifsuppgift.
Men det måste ske, det var den enda vägen, derom voro alla böckerna ense, och det gälde blott att gripa sig an så fort som möjligt.
Om hon nu bara kunde koncentrera alla sina tankar och känslor på detta enda: hennes egen vanmakt och ovärdighet, och inte låta distra- hera sig af annat!
Om hon kunde, figurligen taladt, göra som hon gjorde, då hon var liten och gick igenom multiplikationstabellen i huf- vudet till morgondagens lektion: krypa under täcket, stoppa fingrarna i öronen och blunda.
Men om hon också blundade och höll för öro- nen aldrig så, kunde hon icke hindra sin fantasi från att spela.
Midt under det hon satt och kände efter, om ej syndmedvetandet blifvit någon liten hårs- mon starkare efter den sista uppryckande persen småskrifterna låtit det.
gå igenom, kunde hon få höra kringvandrande musikanter stämma upp inne på gården, och hon satt visserligen all- deles stilla i sitt soffhörn med boken framför sig, fast än det ryckte i fötterna, hon sprang icke till fönstret för att se, hur den der qvinnan såg ut, som hade så stark och vacker röst, och hon lyssnade icke alls efter orden, som hon sjöng med ackompanjemang af harpa, men hon kunde icke hindra sig från att tänka på, hvad den der stackars qvinnau väl kunde ha genomgått, innan hon kom derhän att missbruka sin härliga stämma till tiggeri, och hon spann ut en hel lång roman om en sjuk man och hungriga barn och dermed höll hon på, ända tills hon märkte, att sången för länge sedan tystnat.
Då spratt hon till, kastade romanen ifrån sig, halade i största hast in trådarna, som alla de utflugna tankefoglarna löpt ut med, och spärrade in rymmarne i deras trånga, mörka bur, der de voro dömda att i korus evigt traggla om samma dödande enformiga melodi: » Jag fattig syndig menniska, som med synd född — — » Eller också låg hon framstupa på soffan och borrade in sig i sin konstgjorda syndaförtviflan; då trängde genom det öppna fönstret en så underlig doft in i rummet — och hon kunde icke undgå att känna, att det var jasminer, och undra, hvarifrån den sköna doften kom.
Jo visst, det fans ju en stor buske inne på går- den, vid sidan af det gamla lusthuset, det mindes hon, att hon hade sett en af de första bi- IDUN Annonser mottagas spalt.
Jaså, den blommade nu, den der stora, gamla busken.
Tänk, att det kunde finnas jasminer här midt på en stenlagd gård i Stockholm, dit aldrig någon sol kom, och att de någonsin kunde slå ut!
Nu stode väl jasminhäckarna i Hallerums prestgård alldeles hvita!
Och guldregnet sedan, som hade blom- mat så rikt i fjor, men de måtte väl akta den nye rättarens små söta barn från att tugga på de giftiga fruktskidorna, så att det inte hände samma spektakel som för tre år sedan!
Det vore då verkligen synd — Synd!
Det ordet hejdade henne och förde henne in på rätta spåret igen, skamfull och förintad af ånger och samvetsqval.
Åh, hon var förskräckligt hårdtuktad!
Det fans visst ingen utsigt, att en så verldslig varelse som hon någonsin skulle kunna röras af nåden.
Hon klagade sin nöd för tant Henrika, men då fick hon till svar: » Alltsammans beror på, att du tycks ha glömt en sak: det är ju inte bara din egen syndaskuld du har att bära på, utan också din mors, och den är stor nog, skulle jag tro, att böja den styfvaste nacke i stoftet. » Ja, det var sant, hon hade glömt det!
Hur hade hon kunnat glömma det, då ändå allt- samman ju var för moderns skull!
Men det berodde väl derpå, att hon ännu icke riktigt kunde fatta hela idéen med denna tillfylles- görelse för en annan.
Tanten uppehöll sig under sina samtal med henne företrädesvis vid denna dunkla punkt oeh sökte på allt sätt för- klara den för henne.
Men det hjelpte icke, att hon oupphörligt som exempel framdrog Kristi försoningsdöd och helgonens öfverlopps- gerningar, som enligt katolikernas föreställnings- sätt — hvilket Henrika tycktes gilla — komma oss andra till godo.
Förgäfves erinrade sig Ingrid sjelf, att hon i Adam Homo ju alldeles nyss läst om en sådan tillfyllesgörelse i andra hand, och der var det ju intet kanoniseradt hel- gon, det var Alma, en ung flicka som hon sjelf, som genom att lägga sin helighet i våg- skålen räddade en medmenniska från evig för- tappelse — alldeles samma förhållande som hennes och moderns.
Och det var en stor skald, som skrifvit detta, och då måste han väl också ha tiott på, att något sådant var möjligt?
Men med hvilken lidelsefull ifver den unga flickan än försökte att haka sig fast vid denna satisfaetio vicaria — tänk, det fans ju till och med ett latinskt namn på saken!
— var det, som om den icke ville låta fullt förena sig med hennes rättsbegrepp.
Så mycket hade hon alldeles klart för sig, att om det varit en annan, t. ex. modern, som tagit ' på sig hennes syndabörda, skulle hon ha ansett det upprörande orätt och hellre tusen gånger valt den eviga osaligheten.
Men nu, då det var hon sjelf, som — — ja, för modern ville oeh borde hon göra allt!
Det var också tanken på modern, som hjelpte henne ett godt stycke på väg till den starka och uppriktiga känslan af egen vanmakt, som böckerna föreskrefvo.
De förbrytelser, hon icke med bästa vilja i verlden kunnat finna rätt på i sitt eget förflutna lif, hade hon här till hands; det var endast att lasta dem på sina axlar och låta denna nya börda trycka sig ner till jorden.
Icke som om hon i sina (ankar betraktade modern som den usla, föraktliga varelse tant Henrika velat göra henne till; nej, hennes bild strålade fortfarande lika ljuf och obefiäckad emot henne; det onda hos henne hade varit någonting utifrån kommet, löst pähäogdt, som icke varit sammanvuxet med hennes väsen, utan endast berott på stundens öfverilningar och förvillelser.
Men hon visste ju, att den olyck- e n d a s t m o t k o n t a n t l i q v i d i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e pr 4 - 10 stafvelser).
Ingen a n n o n s införes under t krona.
liga qvinnan, som fallit ett offer för sin lidel- sefulla natur, hade vållat andra mycken sorg och smärta, och det var denna sorg, som Ing- rid nu försökte ta på sig.
Hon frammanade oupphörligt för sig faderns bleka, lidande an- sigte och tänkte: » Hans förspilda lif och hans förtidiga död bär nu du, hans dotter, ansvaret for — inte hon! » Och det låg verkligen något så uppskakande gräsligt i den föreställningen, att hon icke var långt ifrån att känna något af den förkrosselse, den förlamning af alla lifs- andar, som hon förgäfves längtat efter att få erfara.
I sådana stunder tänkte hon: » Nu är jag väl snart tillräckligt sönderbruten, tillräckligt ödmjuk i medvetandet af min skuld — nu kommer kanske snart det underbara — nu får jag snart höra den himmelska rösten som säger till mig: Statt upp! » Men himlen var stängd som förut.
Då låg hon vaken hela nätterna och grät och rasade mot sig sjelf, som icke kunde komma i den rätta stämningen; hon slog sig för pannan och bröstet med knytnäfvarna, slet sig i håret och bet sig sjelf i handen, så att den blödde; men hennes sinne var lika förstoekadt som förut; Gud försmådde henne, och det underbara ville ej nalkas henne.
(Forts) Från Iduns läsekrets.
Den tviflande och dock » fast troende » To- mas har genom sin fråga väckt Iduns läsar- innors lifligaste intresse.
Detta intresse har visat sig i en sådan massa af delvis skämt- samma råd och uppmaningar, att vi i de fle- sta fall endast kunna genom ett kort utdrag antyda ins:s mening.
Se här ett urval!
Ni är då sannerligen att beklaga, som för en sådan sjukdom råkat ut.
O^h som den kronisk är och ej akut, jag vet ej något sätt att den förjaga.
Ett vänligt råd jag vill dock eder skicka: Förtro er till er ädla, kära flicka; kan hända er Othelliska natur hon ändra kan med en sympatisk kur.
Till att » slå ner » man satte fordora hopp — men är ni ändock en olijelplig kropp, då är det bäst, att — hon med er slår opp.
Hur skall en fästman blifva botad för svartsjuka?
En högst karaktäristisk fråga af en tviflande To- mas!
Han säger sig vara förlofvad och har i följd deraf en del obehagliga förnimmelser, när en individ af hans eget kön närmar sig hans hjertas utkorade, hvars karaktär han för öfrigt synes hysa mindre fast tro på.
Men han är ju också en Tomas.
Nu pre- tenderar denna stackars menska att vilja blifva botad för dessa obehagliga känslor, alias svartsjuka.
In- billningssjukdomar äro svåra att bota, och svartsju- kan nästan svårast bland dem alla.
Det värsta med denna sjukdom är, att man alltid ifrågasätter, om den deraf lidande är normal till för- ståndet!
Sedan blir han vanligen misstänkt för att ej vara gentleman; till råga på allt blir han förlöj- ligad och utskrattad och under allt detta går den arma själen med plågor, lika svåra att tåla som mag- katarr, trånga skodon och kopparslagare!
Stackars, stackars menniska!
Ja, ja, mina damer, det är sannerligen ingenting att le åt; I hafven värst sjelfva deraf, när » föremålet för edra tankar » van- drar omkring uti ett tillstånd, omvexlande mellan rytande lejon eller mildt vansinne, ty antingen blif- ven I då förtviflade, hvilket ju ej är förenligt med detta » de frigjorda qvinnornas » tidehvarf eller utkräf- ven I en grym hämnd på honörn genom att vid första möjliga tillfälle prata samtidigt med minst tre individer af hans slägte, och detta blifver i läng- den tröttande för er.
I DU N Men låtom oss nu se, om ej bot finnes för Tomas ' svartsjuka; jag ville så gerna bistå honom med de rön och erfarenheter, som jag samlat under min långa lefnad, och ber honom tro, att mina rön äro välmenade.
T. ex. då de första svartsjukssymptomen framträda (detta sker rätt fort) kan han ju bedja sitt hjertas dam dyrt lofva att aldrig tala med någon varelse af det otäcka könet.
Hon hörsammar nog denna hans blygsamma anhållan, ty det är ju så lätt att lofva!
Må han ständigt sedan öfvervaka, att hon uppfyller detta sitt löfte oeh visa sina » medindivi- der » en så barsk och förbjudande uppsyn, att dessa rygga till balsa och undvika hvarje närmande.
JEIjes kan han underkasta sig en störtdusch om 5 a 6 grader Celsius fyra gånger dagligen.
Det är ett särdeles lugnande medel, som ju alltid med stor framgång begagnats t. ex. tor sinnesrubbade patienter.
Ett sätt, som visst är rätt brukligt och i många afseenden praktiskt, är att tillställa en hjertslitande scen med fästmön och öfverhopa henne med före- bråelser, tills hon antingen stormgråter eller också, med rätta, blifver förtörnad och gifver sin fästman en rikligt ordentlig uppsträckning, så att han kän- Hushållet.
Vigten och nyttan af rent vatten i den dagliga förbrukningen kunna ej nog ofta framhållas, vare sig i tal eller skrift.
Det är ej blott ögat, som smekes af källvattnets klarhet: i denna klarhet ligger för oss tillika ett vigtigt bevis för, att vattnet icke hlott icke är skad- ligt, utan tvärt om välgörande för hel- san samt angenämt för smaken.
Och dä man vet, att orent vatten är enda or.
åken till många sjukdomar, hvilkas botande — om de kunna botas — kosta mycket penningar, är det gifvet, att äfven kassan röner ett välgörande inflytande af användningen af rent vatten.
1 En apparat, som, på samma gång den åstadkommer absolut rent och så- lunda helsosamt vatten, tillika förenar lättskötthet och prisbillighet, bör så- lunda vara välkommen för hvarje hus- moder, för hvarje hem.
Dylika hit- tills oöfverträffade apparater äro firman Kuntze &amp; C:os vattenfiltrerapparater, hvilka ej borde saknas i något hem.
Visserligen är det sant, att vattnets godhet bäst gör sig gällande, då vi an- vända det samma till dryck, emedan det då direkt berör smakorganet.
Men lika vigtigt som det är, att dricksvatt- net är rensmakande, lika vigtigt är ock, att det vatten, som användes till kokning och tvättning, är rent och obemängdt.
Hvarje husmoder skall sålunda inom kort finna, att kaffe och te m. m. dylikt blifva betydligt mera välsmakande, då fullkomligt rent vatten användes, äfvensom att t. ex. vid tvätt mindre såpa och tval åtgår, om vatt- net är filtreradt, än om det är förore- nadt af allehanda organiska ämnen, såsom ofta är fallet.
V i döma här etter en mer än två-årig erfarenhet och vilja tillråda hvarje husmoder att skaffa sig en vattenfiltrerapparat.
Den beta- lar sig snart.
Hvita, fina golf fås, om man vid skur- ningen doppar borsten i målen krita, gnider dermed några kraftiga tag samt sköljer och torkar den skurade fläcken ytterst väl.
Eeströr man före skur- ningen golfvet med kritan, bespar man ej obetydligt af den samma.
Dock lämpar sig detta tillvägagående helst, der s. k. gnidning pä fot användes.
I hvilket fall som helst är grundlig sköljning och torkning af nöden, eme- dan eljes den i springor och hål qvar- blifna kritan kommer att synas, då golfvet torkat.
Hagdal.
God lukt på rena linnekläder.
Man insamlar på våren eller försommaren en knippa af den på berg och backar växande Anthoxantum Odoratum eller vårbrodd, och lägger den bland kläderna ner sig högst slokörad och obetydlig.
Väljer hon det senare alternativet, är det mycket bra för dem begge.
I motsatt fall » ach du lieber Augustin! » Mitt filantropiska hjerta sammankrympes vid tanken på följden.
Jag har också en gång hört af en gammal bulgar, att en knifsudd cyankalium upplöst i några droppar blåsyra skulle vara ett aldrig svikande medel mot svartsjuka!
Jag vet ej riktigt om han skämtade, men så sade han!
Skulle emellertid intet af dessa medel visa sig mäktigt att lindra Tomas ' grymma qval, så skjut ej skulden på mig, ty jag har ju gjort mitt bästa för att hjelpa honom, utan skyll då i stället på det för- nuft, hvarutaf troligen en allt för ringa del kommit på hans lott här i verlden.
Ni samtalar med henne, tror ni, i alla möjliga ämnen, men om ni tänker efter, skall ni finna, att ni ensam talar (pratar), och att hon endast säger » ja », då och då, eller på sin höjd någongång » jadå ».
Hennes utseende har från början tilltalat er, hen- nes viljelöshet har ni tagit för hängifvenhet, hennes fåordighet har sporrat er till förnyad uppmärksam- het för att lära känna denna flicka.
Och så blefvo ni förlofvade, utan att ni fick hen- nes » ja » — och när ni frågade, om hon trodde, att ni skulle bli lyckliga, svarade hon » jadå ».
Ni känner hennes inre — alls intet, och ni blott tror, att ni älskar henne.
Mitt råd är — slå upp förlofningen, och ni skall få se, huru glad hon blir.
Irenes.
(Forts.) Till Tomas!
Ni kan ju taga svaret huru ni vill — • jag stödjer det på rön.
Ni är ljus och ful — hon är mörk och vacker.
Ni är äldre än hon — mycket!
i linneskåpet.
Kläderna, skåpet och t. o. m. rummet får derigenom en an- genäm lukt.
Mot m a j.
I 1 del sprit lägges ' la kamfer och lika mycket stött skal af spansk peppar, hvarefter man låter det stå några dagar på en varm kakelugn, tills kamfern hunnit smälla.
Lösningen silas derpå genom- lärft.
Härmed be- stänkes det pelsverk eller de kläder, man vill bevara för mal, samt inveck- las i linne.
En ingalunda obetydlig besparing kunna Iduns läsarinnor göra genom att låta omfärga eller tvätta klädningar, kappor, själar o. d., som genom träget begag- nande blifvit urblekta eller nedsolkade.
De storartade framsteg konsttvättnin- gen och skönfärgeriet på de de senare åren gjort och de allt mer och mer fulländade maskiner, som stå i deras tjenst, ' göra det möjligt för både damer och herrar att få sina drägter så att säga nya för andra gången.
Möbelbe- klädnader och gardiner af siden, schagg, hel- och halfylle lämpa sig likaledes synnerligen väl till färgning och tvätt- ning.
V i hafva sett särdeles vackra prof på dylikt tvätt- och färggods från Gust.
G. Folckers skönfärgeri och konst- tvättanstalt å Kungsholmen och kunna med godt samvete rekommendera nämda anstalt.
Tvättning af y l l e.
För husmödrar, hvilka ej hafva tid eller plats för att kunna efter tvättning af hvita ylleklä- der bleka dem så, som i n:r 11 af Idun står beskrifvet, rekommenderas det enklare sättet att slå några, droppar salmiaksprit i det väl ljumma tvål- eller såpvattnet, hvari yllet tvättas.
Sköljes sedan strax i ljumt vatten och uppbänges till torkning.
Då 2 il 3 plagg tvättats, måste man på nytt slå några droppar af spriten deruti.
Klä- derna bli renare och vackrare, om man endast tvättar några i hvarje lut och sedan tillagar ny sådan.
Att a n v ä n d a öfverblifvet kött.
Kokt eller stekt kött skares i stora tärnin- gar.
En liten kaffekopp risgryn ko- kas (tills grynen bli svalda) i mjölk och få kallna.
Smör och mjöl brynas lindrigt i kastrull, spädes med buljong och öfverblifven sås samt en sked grädde (och en d:o sherry).
Peppar, salt samt en nypa socker tillsättes.
Buljongen bör vara bra tjock.
Köttet ilägges, omskakas, uppslås på karott och får kallna.
Kisgröten bredes öfver köttet, bestrykes med skiradt smör, öfverhälles med en vispning af 2 hela ägg och ett par skedar mjölk eller grädde.
Gräddas med öfvervärme och serveras teraligen varm.
Goda köttbullar.
Oxkött ur » fran- syskan » hackas och bultas fint.
Upp- blandas så på följande sätt: till 172 skalp, kött tagas 2 stötta skorpor, 3 hela (icke vispade) ägg, ett skedblad kallt smör samt ett skedblad grädde.
Blandas väl med träsked i stort fat samt spädes så småningom med god skummjölk, tills alltsammans är sim- migt och smidigt och så löst som en tjock gröt.
En hackad och fräst lök, salt, hvitpeppar och socker tillsättes rikligt.
Formas med sked och knif till bullar, som stekas i fräst smör öfver god eld.
Gör aldrig köttbullar, om köt- tet är kärft och torrt.
Använd det då hellre till pudding.
Äplekaka.
1 kanna goda äplen ska- las och skäras i tunna skifvor.
25 st. ett-öres skorpor stötas och brynas i ett hälft skalp.
En form smörjes med smör oeh beströs med skorpor.
Härefter ilägges hvarftals äplen, tin- stött socker och skorpor.
Ofverst ett hvarf skorpor.
Gräddas i svag ugns- värme, tills äplena blifvit mjuka.
Ser- veras kall med vaniijsås eiler uppvi- spad grädde.
Ronneby pepparkakor.
Man tager 2 ' k skalp, brunt pudersocker, 12 tum vat- ten, 12 ort stött kanel, 5 ort stötta nejlikor, 4 matskedar fint sönderskurna syltade pomeransskal, 1 ' k skalp smör, 4 skalp mjöl, 15 äggulor, 15 skedblad söt grädde, 3 ort potaska.
Sockret kokas med vattnet, kryd- dorna iläggas och få hastigt uppkoka, lyftes af elden och smöret ilägges.
In- gredienserna upphällas genast och rö- ras en stund.
Derefter islås äggulorna en och en i sender samt grädden.
Degen arbetas, tills den kallnat, då mjölet och potaskan inarbetas med noggrannhet.
Om 12 ä 24 timmar kan degen utbakas och gräddas i tem- ligen varm ugn.
God f o r m b a k s l s e.
Till 8 ägg (hvari- från borttagas 2 hvitor) tages 1 &lt; &amp;?
soc- ker, 1 &amp; smör, 1 % väl vägdt och siktadt potatismjöl.
A g g och socker vispas väl.
Smöret smältes och befri- as från salt.
Allt omröres väl, hälles i smorda och mjölade formar, ej för fulla, och gräddas i varm ugn.
Tant Carolina.
Vill man utan särdeles stora om- kostnader skaffa sig blommande växter, bör man tidigt på våren sätta starka sättqvistar eller s. k. aflägg af t. ex. pelargonier, fuehsior, törnrosor m. m., hvilka nästan alltid blomma första året.
Flere aflägg kunna sättas i en kruka.
Bäst är att fylla en blomkruka något mer än half med jord och sedan sätta afläggen tätt intill kanten af den samma, hvarefter den vattnas och öfvertäckes med en glasbit samt nedsättes i en drifbänk eller ställes i ett varmt rum.
Då afläggen slagit rot och börjat växa, flyttas de i skilda krukor.
De första dagarne efter planteringen böra afläg- gen hällas i skuggan och vattnas rik- ligt.