Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti ett till Ridderskapet och Adeln afgifvet och ifrån bemälte Riks-stånd till Stat-utskottet remitteradt Memorial, har friherre Cederström, C. R., anfört, att enär Kongl. Majit, uti dess proposition angående Stats-verkets tillstånd och behof, behagat i nåder föreslå Rikets Ständer, dels att till åtskilliga kanaler, slussar, hamnbyggnader och elfrensningar lemna anslag och dels att anvisa ett penningebelopp för befrämjande, medelst lån eller anslag utan återbetalnings-skyldighet, af utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar till beredande af odlingsföretag, men Staten, då den med mera eller mindre betydande summor, i låneväg eller såsom anslag utan återbetalningsskyldighet, understödde arbeten af förrbemälde art, egde skäl förvissa sig, att ändamålet med arbetet ej måtte anses endast afse eu ögonblicklig arbetsförtjenst för behöfvande, utan fastmera uppfyllas med den sorgfällighet, att varaktigt gagn för framtiden, medelst det utförda arbetets bestånd, aldrig finge utur sigte lemnäs, Rikets Ständer måtte för deras del besluta och till Kongl. Majrts nådiga fastställelse anmäla ett lagstadgande, hvarigenom monigheter, enskilde eller bolag, hvilka af stals - 12 Slats-Utskottels Utlåtande, N:o 326. medel, för utförande af kanaler, slussar, vattenaflappningar, hamnbyggnader eller andra dylika arbeten, ål njöte understöd genom direkta statsanslag eller lån, förbundos att framgent underhålla dessa arbeten i öfverensstämmelse med de ritningar och planer, Kongl.
Majit för arbetets utförande i nåder bestämt och fastställt; äfvensom att, till kontroll å arbets-intressenternas fullgörande af denna sin förbindelse, det skulle åligga Konungens Befallningshafvande i Rikets län, att genom någon lämplig, helst vetenskapligt och praktiskt bildad, tjensteman låta, tid elter annan och alltid minst hvart tredje år, eller oftare, derest anmälan af behofvet från någon af arbets- eller jord-intressenterna eller ock af kronobetjening skedde, undersöka och besigtiga hvarje sådant arbete, samt, i händelse förfall derå sig visade, förelägga intressenterna att det förfallna inom någon viss lämplig tid iståndsätta, hvarefter Konungens Befallningshafvande, vid inträffad underlåtenhet å intressenternas sida att verkställa den vid besigtningen nödig befunna och dem ålagde förbättringen, skulle ega rätt och pligt att besörja, att det eftersatta arbetet blefve utbjudet på entreprenad-auktion, uppå bekostnad af intressenterna, efter samma grund, som de i arbetets första utförande deltagit; kommande underhållskostnaden sålunda att vidlåda jord- eller fastighetsegaren, som från arbetets början delat utgifterna och besvären derföre och som af detsamma fortfarande dsogo nytta.
Denna motionärens/ramställning har Utskottet tagit i öfvenvägande; och som Rikets Ständer, vid åtskilliga större allmänna arbetsföretag, hvilkas utförande ansetts böra med Stats-bidrag understödjas, för Stats-bidragens tillgodonjutande redan fästat, bland andre, äfven det vilkor, att, till företagens framtida underhållande, en erforderlig fond skall afsättas, samt i afseende åter på sådane företag, för hvilka ett dylikt vilkor icke blifvit föreskrifvet, Utskottet ansett detsamma obehöfligt, enär Utskottet föreställer sig, att de uti företaget delaktiga skola uti sin enskilda fördel ega den verksammaste uppmaning, att behörigen underhålla det en gång fullbordade arbetet, hvilket, i motsatt fall, icke skulle medföra dermed åsyftad nytta och vinst, kan Utskottet icke understödja motionärens framställning i denna del.
Beträffande den af motionären föreslagna kontroll å arbets-intressenternas fullgörande af deras ifrågaställde underhållsskyldighet, får Utskottet erinra, att föreskrifter i detta hänseende icke saknas, emedan, enligt den af Kongl. Majit under den 6 Augusti 1841, utfärdade nådiga instruktion för Styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader i Riket, det åligger bemälde styrelse alt å alla sådane allmänna arbeten, ehvad de afse anläggningar och förbättringar Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 326.
<3 förbättringar af kanaler, slussar, vägar, broar, färjor samt andre valten- och landt-komirmnikalioner, eller hamnbyggnader och muddringar, eller ström-rensningar eller beredande af *t<Srre odlingsförelag, medelst utdikningar eller aftappningar af sanka trakter och sjöar, hvilka blifvit genom serskilda Kongl. Resolutioner upplåtne åt bolag, menigheter eller enskilde, men i mer eller mindre män med allmänna medel eller serskilda förmåner understödde, med vilkor att, lill det allmännas nytta och begagnande, vidmakthållas, utöfva ett kontrollerande inseende.
Att utsträcka denna kontroll, på sätt motionären föreslagit, anser Utskottet icke vara af behof påkalladt, utan tvärtom skulle föranleda förvecklingar, motverkande det ändamål, som med företaget velat ernås, samt måhända afskräcka både menighe fcr och enskilde alt inlåta sig uti några allmännare företag, hvilka således torde både till allmän och enskild skada icke komma alt ega rum.
På dessa skäl hemställer Utskott*!, «U hvad motionären så i ena, som andra hänseendet föreslagit, måtto få förfalla.
Mlh, cm a St.
Prat fS50 $ tSSi 4 Samt. i Afit 2 Band. 60 Raft. 8 STOCKHOLM. ösTttiNB & Berms g, 4S5I.
Stalt- VtthtUtlt Vtlilandt, N:t 32T. * N:o 827.
Ank. till Exp. Utsk. cjen 16 Aug. 1851, kl. 11 f. m.
Utlåtandej i anledning af väckt motion, angående be* stämmande af vissa vilkor för vinnande af dispositions* och jord-eganderätt till de så kallade Kyrkohemman nen i Halland. (I. A.)
Uli ett från Bonde-Ståndet till Stats-Utskottets behandling remitteradt memorial har Riksdagsfullmäktigen Bengt Gudmundsson från Hallands län, nied hvilken Riksdagsfullmäktigen David Andersson från samma län sig förenat, anfort, hurusom frågan rörande förhållandet med de så kallade kyrkohemmanet! i Halland efter mer än en tjuguårig behandling af Rege-? ring och Ständer ännu befunne sig i samma obestämda skick.
Alla bemödanden att på ett fullt öfvertygande sätt utreda densamma syntes för ali-, tid gäckade, af brist på fullständig bevisning, så väl å kyrkornes, som kro-^ nans och åboernes sida; hvartill komme, att kyrkorne genom ett regerings^ beslut blifvit befriade från bevisningsskyldighet för den tvetydiga stödselrätl, hvarpå de grundat anspråken på egande- och dispositionsrätt till dessa kronan ursprungligen tillhörande hemman.
Att denna eganderätt i allmän
De olägenheter i ekonomiskt hänseende, hvilka härflyta af den dispositions-* rätt, kyrkorna sålunda tillegnat sig utöfver den anslagna räntan, hade Re-, gering och Ständer flere gånger sökt afhjelpa; men ehuru en noggrann och förtjenstfull undersökning blifvit af en utmärkt skicklig man anställd, har densamma icke kunnat i alla enskilda fall grundas på sådane handlingar, hvilka lemna full bevisning för eller emot laga åtkomst, i anseende till de förändrade föi hållanden, som uppkommit under provinsen Hallands första tillfälliga upplåtelse eller förpantning samt efter provinsens fullkomliga afl trädande till Sverige, så att någon fullständig bevisning vore nära UQg omöjlig.
Prot. 1850 4 1851 * Sami. 1 Afd. 2 Band 51 Haft, % Stuts-Utskottets Utlåtande, IS:a 327.
Då frågans lösning således icke kunde på ett tillfredsställande sätt tillvägabringas utan genom modifikation af de rättvisa anspråk, staten otvifvelagtigt eger, och al de billiga förhoppningar, som nuvarande åboer och arrendatorer af ifrågavarande hemman hyst, har motionären, under åberopande af Kongl. Maj:ts vid 1844 och 1845 årens riksdag i ämnet aflåtna nådiga proposition, ansett sig böra föreslå Rikets Ständer en utväg, som syntes tillräckligt betrygga kyrkornas fördel och tillika lemna åboerne en möjlighet att förvärfva ilen eganderätt, som de eftertraktat samt Kongl.
Majit och Rikets Ständer åsyftat; i hvilket afseende motionären till Rikets Ständers pröfning öfverlemnat följande, på Kongl.
Majits ofvanåberopade nådiga proposition hufvudsakligen grundade förslag, nemligen: l:o Kyrkorne och presterskapct i Halland försäkras om framtida oqvaldt åtnjutande af den ränta, som, under namn af Landtgille, af ålder utgått från de numerera de kyrkohemmanen i Halland, allt efter hvad jordeböckerna nu utvisa; 2:o Såsom ersättning för den städja, hvilken kyrkor eller presterskap i äldre tider uppburit vid förändring med åboer å nämnde hemman, äfvensom för de arrenden, hvilka i sednare tid blifvit i stället för städjandet anbefallde, komma kyrkorna och presterskapet att åtnjuta en förhöjd ränta, under namn af Städjeersättning. 3:o Denna förhöjda ränta bestämmes på det sätt, att a) Städjebrefven emellan år 1776, då realisationen befästade myntvärdet, och 1826 tagas till grund för desa m ma; b)
Såsom medium af tiden emellan åbo-förändringarne antages omkring 17 år; c) I följd häraf beräknas den under dej 50 åren vanliga städjan, förvandlad i penningar, der någon andel varit på annat sätt bestämd, tredubbel, (hvilket beräkningssätt blifver så mycket billigare tili fördel för räntetagarne, som 1830 års realisation förändrat myntfoten endast till 128 sk. eller 2? rdr på rdr specie). d)
Sedan sålunda medeltalet al städjans kapitalbelopp blifvit för 50 år funnet, uträknas räntan derå efter 5 procent, och denna ränta blifver det årliga belopp, som, under namn af städj eer sättning, skall i all framtid af hemmanen utgå.
Slals-lftskotUU Vild tand», N:o 327. 3 4:o
Denna städjeersättning skall under det namnet, utöfver ordinarie räntan, uti hemmanens jordeboksränta intagas till framtida ovilkorlig efterrättelse. 5:o
På sådane vilkor anses de åboer och arrendatorer, som nu innehafva hemmanen, de förre från 1852 års början, de sednare vid nuvarande arrendekontrakts utgång, berättigade att fortfarande besitta hemmanen, de, deras hustrur och barn, led efter led, såsom för krono-åboer stadgadt är. 6:o Skulle nuvarande åbo eller arrendator önska, att genom skatteköp, på samma sätt, som krono-åbo, förvärfva jordeganderätt i det kyrkohemman, som han nu innehar, eller hans efterlef vande hustru eller barn, skall sådant vara dem tillförsäkradt. 7:o Vid beräknandet af skatteköpeskillingen, hvaraf hälften till kronan och hälften till kyrkan erlägges och som för dessa hemman skall motsvara tolf års ränta, kommer endast den äldre jordeboksräntan att läggas tili grund, men icke den nya, sorn under namn af städjeersättning utgår.
I afseende härå får Utskottet upplysa, alt detta ärende, som under flere föregående riksdagar utgjort, föremål för Rikets Ständers ölverläggningar, sednast förevarit vid 1844 och 1845 årens riksdag, då Kongl. Maj:t uti allåten nådig proposition framlade ett förslag, åsyftande att bereda kyrkohemmanens åboer tillfälle att, under bestämda vilkor, till hemmanen förvärfva jordegande-och dispositionsrätt; men hvilken nådiga proposition, efter en noggrann undersökning rörande förhållandet med ifrågavarande hemman, blef af Rikets Ständer afslagen.
Vid sistnämnde riksdag afgaf nemligen Stats-Utskottet till Rikets
Ständer en omständlig berättelse rörande behandlingen af frågan om egandeoch dispositionsrätten till de Halländska kyrkohemmanen.
(Stats-Utskottels utlåtande N:o 182 i bihang till Riks-Ståndens protokoller 1844—1845.)
Till den utredning af frågan, som innehålles i detta Stats-Utskoltets utlåtande, jemte dervid fogade reservation och flere offentliga handlingar, får Utskottet hänvisa och anser sig endast, med afseende å de skäl, som motionären anfört, för att ådagalägga rättvisan af nuvarande åboers och arrendatorer anspråk på egande- oell dispositionsrätt till kyrkohemmanen, böra meddela följande upplysningar.
Motionärens förmenande, att ”kyrkorna aldrig sedan reformationens införande i Danska länderna egt annat än en åt dem anslagen viss ränta, ”alldeles som de i Sverige bruklige löningsränlor”, från hvilken mening han ytterst och hufvudsakligen ledt sig till antagandet deraf, att kyrkorne i de 4 Slalt-Ulskollels
V lidi and», N:o 327. lii it i besittning af kyrkohemmanet innefattar ett uppenbart missförstånd, i strid mot ovedersägliga historiska vittnesbörd, den i Danska riket vid Hallands afträdande till
Sverige gällande lag och de från äldre tider uppkomna kamei’ala förhållanden, hvilkas orubbade bestånd genom traktater vid provinsens afträdande blefvo bekräftade.
Den indragning af kyrkornas egendomar, som Konung Gustaf I verkställde i Sverige, egde icke ruin vid reformationens införande i Danmark.
Riksdagsbeslutet eller Christian IlLs så kallade Köpenhamnska recess af år 1536 och samme konungs, af hans egen kansler Arild Hvitfeld författade historia intyga, att inga andra gods, än biskoparnes, indrogos till kronan, men att deremot kyrkor, skolor, hospitaler och presterskapet lemnades i orubbad besittning af alla hemman och jordar, hvilka de under katholska tiden förvärfvat, samt att konungen derjemte med vidare ränta och underhåll försåg de kyrkor, skolor och hospitaler, hvilka icke egde tillräckliga inkomster, så att konungen på sådant sätt till och med förlorade en stor del af det från biskoparne indragna godset.
Härigenom uppstod det skiljaktiga förhållande, som intill närvarande tid eger rum* icke allenast i Halland, utan i alla de fordna och nuvarande
Danska provinserna, att kyrkorna ega en ganska betydlig jordegendom, hvaremot kyrkorna i Svenska provinserna blifvit sina egendomar beröfvade.
Hvilka de egendomar voro, som tillhörde kyrkorna i Halland, då detta landskap införlifvades med Sverige och hvilkas besittning då genom fredstraktater blef dem försäkrad, inhemtas af den på konung Fredrik II:s befallning, redan nära 80 år förut upprättade jordebok öfver kyrkans gårdar och egendomar, den så kallade Lunds Landabok af år 1569, hvars gällande kraft är obestridlig och numera af alla auktoriteter erkänd.
Den af motionären åberopade undersökningen, verkställd af ”utmärkt skicklig man", har, enligt hvad kändt är, ådagalagt, att äldre handlingar bestyrka kyrkornas eganderätt till ett betydligt antal af kyrkohemmanen; och motionären har rätteligen anmärkt, att undersökningen ej kunnat vara, sedan flere århundraden förflutit efter Landabokens upprättande, ”i alla enskilda fall” grundad på sådane handlingar, som kunna anses bevisa ”för eller emot laga åtkomst”.
Genom de domar, som åren 1669 och 1670 äro afkunnade af Kongl, kommil terade, enligt hvilka städselrättigheten till kyrkohemmanen är kyrkorna tillerkänd, på grund af Danska lagens stadgande, lära dock kyrkorna tillräckligt vara tryggade i deras egande- och dispositionsrätt; och sedan en flera hundraårig häfd tillkommit, lärer icke eller enligt svensk lag besittningsrätten kunna dem bestridas, så framt icke laga bevisning om bättre rätt förmår undanrödja kraften af bemälde domar.
Slalt-VItkotlels Utlåtande, IS.o 327.
Utskottet kan, af nu anförde skäl, icke godkänna den grund, på hvilken motionären stödjer sitt yrkande, att kyrkohemmanen skulle vara att betrakta såsom kronohemman och att deras åboer derföre skulle hafva rättmätiga anspråk att förvärfva eganderätt till desamma.
Det förra måste först lagligen vara, bevisadt, innan det sednare kan medgifvas, och den saknade bevisningen är icke någon, som dertill anser sig befogad, förmenad att i laga ordning åstadkomma.
Lika litet kan Utskottet erkänna, att, om ock något kyrkohemman kunde, såsom kronan bevisligen tillhörigt, blifva kyrkan frånkändt, de nuvarande åboerne eller arrrendatorne derföre skulle vara berättigade att deröfver genom skatteköp eller öfverenskommelse förvärfva eganderätt.
Antingen hemmanen nu innehafvas genom erlagd lifstidsstädja, i hvilken händelse, såsom jemväl kunnat inhemtas af de städjebref, motionären låtit förete, städjan är till kyrkan erlagd och städjebrefvet af kyrkans målsman utfärdadt, eller genom arrendekontrakt, enligt Kongl.
Maj:ts förordnande i nådigt bref af den 15
Mars 1820; så kunna de nuvarande innehafvarne icke annorlunda betraktas, än såsom kyrkornes brukare eller arrendatorer, i hvilken egenskap skattelösens-rätt eller förvärfvande af eganderätt till jorden, som enligt författningarne endast tillkommer krono-åbo, icke mera kan dem tillerkännas, än brukare eller arrendatorer af kronohemman, som af andre private personer innehafvas.
Men äfven under förutsättning af en sådan rätt, för den händelse, att något kyrkohemman skulle kunna ådagaläggas vara kronohemman, måste genom serskild undersökning utrönas, hvilken möjligen kunde vara berättigad till skatteköpet, helst numera mångfaldiga ombyten af städjebönder eller arrendatorer föregått.
Då härtill kommer, att genom ofvan åberopade Kongl. bref. af den 15 Mars 1820 är stadgadt, att kyrkohemmanen i Halland numera skola utarrenderas på 30 år och den förre åboen eller hans enka och arfvingar i rätt nedstigande led ega optionsrätt till det högsta arrende-anbudet, genom hvilket förordnande allt det billiga afseende är iemnadt åt innehafvarnes önskan att för sig och efterkommande njuta frukten af det å hemmanets förbättring nedlagda arbetet, som synes med kyrkornas oqvalda eganderätt vara förenligt, och derjemte kyrkohemmanens öfverlåtande i andras ego emot så ringa ersättning, som motionären föreslagit, skulle i väsendtlig mån betaga församlingarne de inkomster af hemmanen, hvilka nu kunna användas till kyrkornas och hvarjehanda kommunala inrättningars underhållande, och således, till enskilda personers fördel, på församlingarnes hemmansegare i allmänhet hvälfva de för nyssnämnda ändamål med kyrkohemmanens arrende-afgifter tillförene bestridcle kostnader, utan att församlingarne och kyrkoförvaltninge» 0. Slals-U/shotlels Ullåland*, /Y;o 327. ens egt tillfälle att öfver deras häraf beroende rätt sig yttra; så kan Utskottet icke finna med rättvisa eller billighet förenligt, att motionärens förslag förorda; hvadan Utskottet tillstyrker, att motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservation: nf Riksdagsfullmäktige!!
David Andersson från Hallands län: ”Utskottet har icke kunnat anföra något annat bevis för Kyrkornas eller Presterskapets dispositionsrätt öfver de så kallade Halländske Kyrkohemmanen, än de obestämde och i flera fall, påtagligen, det sannolika förhållandet vanställande uppgifter, som vid föregående riksdagarne blifvit gjorde, men då icke kunnat öfvertyga Rikets Ständer och deras Utskott om annat, än att otvifvelaktigt egande- och dispositionsrätten till dessa hemman, med måhända några få (serskildt af enskilt e donerade) undantag, tillhör Kronan.
Oaktadt detta, har Ulskottet icke tvekat, att nu ställa sig fram för den bestämda åsigt, att hemmanen tillhöra kyrkorna; och detta i trots af de hundraåriga anteckningar i Lunds Landabok och alla Hallands Jordeböcker, att endast Landtgillet, eller, såsom det ock der kallas, ”smörräntan", till större eller mindre del tillkommer kyrkan eller presten: anteckningar, som ju under hela denna tid varit alldeles onödiga och ända målslösa, om hem - manen tillhört desse.
Skulle nu denna åsigt godkännas, ber jag att få fästa Riksståndens uppmärksamhet derpå, att derigenom underkännes allt hvad såväl Rikets Ständer förut, efter fullständiga utredningar af Konungens Befallningshafvande i länet, Kongl.
Kammar-kollegium, Stats-Utskotten vid 1840 och 1844 års Riksdagar, godkänt och beslutat; utan äfven hvad Kongl. Maj:t sjelf vid sistnämnde riksdag i sin då afgifna proposition åsyftade.
Genom de ofvan åberopade utredningar är det visadt: l:o att den så kallade Lunds Landabok, som på danska konungars befallning blifvit af presterskapet sjelf upprättad på alia de hemman eller ”gårdar”, hvaraf kyrkan hade inkomster, på högst få ställen omtalar dominium (”försvar”, ”herrlighet”) såsom tillhörande kyrkorne, men väl på flera ställen bestämdt förklarar det tillhöra Kronan; 2:o att deremot denna handling, som i allmänhet synes förtjena vitsord, Stais-Utskottets Utlåtande, N:o 327. 7 pä sätt nyss nämndt blifvit, endast uppgifver viss andel af iandtgillet vara kyrkornas eller presterskapets; 3:o att ilera af dessa s. k. kyrkohemman varit donerade, försålde, förpantade, o. s. v., och att, då detta skett, städse undantag gjorts, för det kyrkor eller prester ”af ålder anslagna landtgille” (smörränta); hvilket allt ådagalägger, att aldrig dervid egande- och dispositionsrätten ansetts tillhöra någon annan än Kronan: ett förhållande, som äfven bestyrkes deraf, att åboerna i Kongl. Bref och Resolutioner kallats "Wäre och Clironones bönder”, samt varit underkastade rotering och en del utlagor, hvarifrån eljest verkligt kyrkogods och det så kallade andliga frälset varit befriade; 4:o att städselrätten för sådane hemman, enligt i läns-räkenskaperna för en stor del af dem intagna redogörelser, såväl före, som efter år 1646, då Halland öfverlemnades till Svenska Kronan, tillhört och uppburits såsom Kronan tillhörig; samt att de i landsböckerna benämnts ”Kronans gods”, ”Kronans gårdar”; 5:o att all anledning är, af flera på 1720-talet afgifne resolutioner, att presterskapet och kyrkoförvaltningar under de oordningar och täta ombyten af åboer, som egde rum under konung Carl XILs krig, sjelfmyndig! tillvällat sig städselrätten; 6:o att flera skatteköp af dylika hemman, i stöd af 1723 års förordning, egt rum under förra århundradet; och att Stiftets konsistorium ända till början af detta århundrade dervid aldrig ifrågasatt annat än kyrkornas andel i skattelöseskillingen, i mån af den anslagna andelen i hemmanens ränta, på grund af nämnde förordning; 7:o att benämningen ”kyrkohemman” alldeles icke betydde att kyrkorne egde dem, utan i gamla jordeböcker begagnades, liksom länge efter reformationen benämningen af ”klosterhemman”, ”kanickehemman”, o. s. v., ända till dess jordeböckernas förändrande anbefalldes, då benämningen för kyrkohemmanen bibehölls,
för att utvisa att kyrkor eller presterskap deraf hade viss ränta.
Slutligen synes sjelfva den åtgärd, att Kongl. Maj:t ansett sig kunna anbefalla hemmanens bortarrenderande, på vissa föreskrifne vilkor, vara ett bevis, att de ej kunnat vara kyrkornas egendom, eller vissa presters löner ovilkorligt tillhörige; då väl ej en sådan inkräktning på egande- och dispositionsrätten kunnat ifrågakomma.
Det var på dessa och ännu flera skäl, hvilka i de ofvannämnde riksdagarnes handlingar ytterligare igenfinnas, som Rikets Ständer dels yrkat undersökningar, dels att genom krono-ombud stämning skulle till vederbörlig 8 Statt-Utskottete Utlåtande, N;o 327. domstol uttagas och talan utföras 0111 återvinnande af kronans jordegandeoch dispositionsrätt af dessa hemman; och om Kongl. Maj:t icke ansett sig böra anbefalla några sådana åtgärder, torde det dock med visshet få antagas, att det var på grund af dessa samma erkända skäl, som Kongl. Majrts proposition år 1844 åsyftade att förskaffa åboerna skatteköpsrätt; ehuru vilkoren för lösen voro så hårda för dem, som redan voro underkastade arrende, att Rikets Ständer icke då ansågo sig kunna antaga förslaget.
Skulle nu alla dessa skäl och bevis vara af ingen betydelse?
Skulle, oaktadt den erkända nyttan för det allmänna och den lika erkända vigten för den enskilta välfärden af en säker besittningsrätt till jorden, ingenting göras för att bereda ett slut på ovissheten om eganderätten till detta betydliga antal hemman, bebodde af omkring 8 till 900 åbo-familjer?
Skola väl Rikets Ständer, utan något enda gilltigt bevis för motsatsen af hvad föregående riksdagar framvisat och erkänt, nu förklara allt detta ogrundadt och ogilltigt ?
Jag kan ej föreställa mig möjligheten häraf och jag anser mig derföre böra ytterligare fästa uppmärksamheten på några förhållanden, som synas visa, att Rikets Ständer, om de på det sättet behandla irågan, skulle frångå de principer, som ligga till grund för vår lagskipning, i fråga om jordeganderätten, samt inträda på godtyckets område, i fråga om det allmännas och den enskiltes rätt.
Här finnes i de offentliga handlingarne:
Landabok, jordeböcker, kyrkoinventarier, 111. fl. intet enda bevis på kyrkornas egande-rält till dessa ifrågavarande hemman (ty ingen fråga har väckts om de hemman, för hvilka laga åtkomst kan af kyrkor visas).
För häfd stadgar lagen i 15 kap.
Jordabalken en bevisning, som kyrkoförvaltningar och presterskap säkerligen icke kunna åstadkomma.
Om man således kan antaga, att egande-rätten icke tillhör någon, så synes staten eller kronan vara den, som har bästa rätten dertill, i enlighet med hvad öfligt är vid frågor om arf, m. m.
Vidare förekommer, att många anledningar förefinnas att betvifla behörigheten af den städselrätt, kyrkoförvaltningar och presterskap utöfvat.