Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således naturligt, att uti inventariiboken, som bör utgöra en trogen afspegling af allt hvad som vid rörelsens början bildar det första maleriela fundamental rör uppfyllandet af hans kreditförbindelser, äfven hans lösa egendom, såsom en del af delta fundament, bör "'tagas, lika väl som hans fasta egendom; och är delta så mycket nödigare i de fall, 4 Lag-Utskottets Ullålande, A2 37. då nämnda materiela grund för en affärsmans kredit icke beslår af annat, än lös egendom.
Föreskriften står sålunda i närmaste samband med affärskreditens sanna intresse, på samma gång dess iakttagande i flera andra afseenden gagnar affärsmannen, som derigenom vinner reda och ordning i fråga om sina tillgångars förhållande till sina skulder.
Denna reda, denna öfversigt under rörelsens fortgång underlättas ständigt genom balansräkningarne, hvilka för hvarje tilländalupet år, hvars början eller slut affärsmannen sjelf efter beskaffenheten af sin rörelse eger bestämma, skola uppgöras.
Att inventariiboken bör upprättas mera noggrannt, är en enkel följd deraf, att den är den första bok, en affärsman bör uppgöra innan ännu ens andra böcker kunnat tillkomma, och att åter balansräkningarne kunna uppgöras mera summariskt, är en lika enkel följd deraf, att nu redan äfven andra böcker finnas, i hvilka, derest de blifvit förda så som sig bör, de specifikationer, som för balanserna ligga till grund, blifvit intagna; och förklarar för öfrigt det samband, som, ur anförda synpunkter, emellan inventariiboken och balansräkningarne eger rum, anledningen dertill, alt de sednare böra utgöra en fortsättning af den förra.
Beträffande ordet vdån, hvilket i fråga om den tidslängd, en balansräkning borde omfatta, ansetts vara otydligt, ligger det väl i sakens och ordningens natur, att en balansräkning icke upplager annat, än det, som faller under den tid eller det år, som närmast föregår den dag, då balansens uppgörande hörjås; och då för öfrigt intet skäl finnes, att ovilkorligen föreskrifva kalenderåret såsom det balansen borde afse, helst äfven vid vissa näringar, till exempel bruksnäringen, sedvanligt är, alt dess rörelseårs början räknas från den 1 November, borde ordet då ej gerna kunna tolkas annorledes, än alt balansräkningen, som skall uppgöras inom de sex första månaderna hvarje år, bör omfatta en föregående tidslängd af ett år, antingen efter kalender eller annorledes räknadt; men då den förmenta otydligheten genom begagnande af ett annat uttryck lätt kan afhjelpas, så får Utskottet, under åberopande af hvad i Öfrigt om denna § nu blifvit anfördt, och med hemställan till Högvördiga Preste-Slåndet och Hedervärda Bonde-Standet, att de ville godkänna den obetydliga förändringen, vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Höglofliga Ständer antaga 7 § med följande lydelse: »Inventariibok skall — —• — — — — — — beloppet af hans kontanta penningar.
Inom de sex första månaderna hvarje år skall ock en balansräkning uppgöras, utvisande de tillgångar, köpmannen vid nästförflutna rörelseurs utgång eg de och de gäldbelopp, för hvilka han då, på en eller annan grund, häftade; börando denna balansräkning i sin ordning uti inventariiboken införas.» Stockholm den 10 November 18S4.
Reservation: af Herr Carleson, E. STOCKHOLM, TBVCKT UOS JOIL HECKMAN, 18S4.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o SS. 1 urs o 58.
Ank. till Exp.-Utsk, d. 44 Nov. 1854, kl. 6 e. m.
Betänkande i anledning af vackla motioner angående dels förhöjning af det i 24 Kap. 8 § Missgernings-Balken och Kongl.
Förordningen den 19 Augusti 1845 stadgade ansvar för begagnande af lif'sfar lig t vapen, dels förklaring af berörde Kongl.
Förordning, dels ock ändring af 20 Kap. 6 § nämnde Balk.
Sedan uti 8 § af Missgernings-Balkens 24 Kapitel, hvilket handlar om dråp, blif\il stadgadt, att den, som oträngd af vredesmode drager knif eller svärd, spänner hössö eller reser annat vapen åt annan, stinger, hugger, slår eller skjuter åt honom, skall, om det råkar annan, så att han får död deraf, straffas som för viljadråp, men, om skada ef sker, böta tjugu daler; samt, genom Kongl. Brefvet den 20 December 1786, förklarats, att, då skada tillfogas, ulan att död följer, bör, enär två. brott alltså sammanstöta, hvardera beläggas med straff, samt följaktligen, när böter för lyten, sär och blånader ega rum och det tillika inträffar, att knif eller svärd med mera blifvit, på sätt i förenämnde lagrum omnämnes, draget, den brottslige jemväl skall särskildt böta de i denna händelse utsatte 20 daler; så blef, medelst Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1845, förordnadt, alt den, hvilken oträngd af vredesmode drager eller reser knif, svärd eller annat lif sfar ligt vapen och gör dermed skada, såsom lyte, sår eller blånad, skall böta för skadan särskildt enligt lag oeh straffas för bruk af lifsfarligt vapen, antingen med böter från och med Sexton Riksdaler trettiotvå skillingar till och med Trettiotre
Riksdaler sexton skillingar eller med arbete å fästning eller korrektionsinrättning från och med tre till och med sex månader, efter som gerningen är lill.
Under medgifvande, att brottmålslagstiftningen blifvit förbättrad genom denna sednare författning, isynnerhet sorn den lemnar domaren tillfälle att i vissa fall lämpa strallet efter gerningsmannens onda vilja, i den mån denna vilja kan bevisas, hafva likväl Herr Sträte, IF. bos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Riksdagsfullmäktigen Nils Svensson från Blekinge hos Hederv.
Bonde-Ståndet, uti särskilda memorial, anmärkt, att samma författning ej ar tillfyllestgörande för dermed afsedda ändamål.
Hvad straffet angår, så borde det betydligen ökas, enligt den förstnämndes åsigt, dock endast Bih. till It.
Brot. 1853 <£ 1SS4. 7 Samt. i Afd. 32 Häft, 1 2 Lag-Ltskotttts Betänkande, N:o S8. 'för den händelse att skada af svårare beskaffenhet tillskyndas någon med lifsfarligt va-^ pen; och sorn domstolarne i allmänhet ej ansågo författningen tillämplig å våld, som ulöfvas med sådant tillhygge, hvilket ej kan hänföras till vapen i detta ords strängare bemärkelse, men dylikt tillhygge ofta kan vara lika farligt för lifvet, som vanligt vapen, t.
ex. om det utgöres af en gröfre påk eller större sten, syntes det alltså nödigt att, genom en förklaring eller tillägg, gifva .författningen omförmälde tillämplighet; hvarförutan särskildt blifvit anmärkt af Herr Strålä, att ansvaret i 24 Kap. 8 § Missgernings-Balken likaledes vore alltför mildt, samt af Nils Svensson, att skärpning af det i 20 Kap. G § berörde Balk för inkastande af sten och slång i annans bostad utsatta straff jemväl behöfdes, med afseende derå, att detta brott, åtminstone i motionärenshemvist, betydligen tilltagit:
I enlighet med dessa åsigler har blifvit föreslaget af Herr Stråle: att genom tillägg till Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1845 samt 24 Kap. 8 § Missgernings-Balken måtle stadgas: dels högre ansvar för den, som, ändock alt skada ej sker, oträngd af vredesmode drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat vapen emot annan, och stinger, hugger, slår elier skjuter åt honom; dels att den, som oträngd, af vredesmode, med lifsfarligt tillhygge tillfogar annan skada, såsom lyte, sår eller blånad, är skyldig lill ansvar efter Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1845; och dels att, om den genom lifsfarligt vapen eller tillhygge tillskyndade skadan är af svårare beskaffenhet, fästningsstraffet må kunna af domaren förhöjas till och med två år; samt af Riksdagsfullmäktigen Nils Svensson: alt en sådan förklaring meddelas öfver Kongl.
Förordningen den 19 Augusti 1845, att med uttrycket »annat lifsfarligt vapen» kommer att, efter ordets rätta bety delsei språket, förstås sådant tillhygge, vare sig sten, påk, stör eller dylikt, hvarigenom i det fall, som vid domstolen är föremål för pröfning, så svår åkomma tillskyndats, att den kunnat medföra för lif eller helsa farliga följder, om icke desse genom någon lycklig slump förekommils eller genom skicklig och skyndsam hjelp blifvit afböjde; att böterna i samma förordning bestämmas från och med 10 R:dr 32 sk. till och med 60 R.dr 32 sk.
Banko, samt fästningsstraffet från och med tre månader till och med tre år efter omständigheterne; att den urbota bestraffningen alltid tillämpas, enär den tilltalade förut varit för dylik förbrytelse sakfälld; och att 20 Kap. 6 § Missgernings-Balken sålunda ändras, att allt användande af kastvapen mot personer eller å sådana ställen, der menniskor vanligen sig uppehålla, straffas med böter efter domarens pröfning från och med 6 R:dr 32 sk lill och med 16 R:dr 32 sk.
Banko i de händelser, då endast obetydlig eller ingen kroppsskada uppkommer, vare sig att förbrytelsen begås af okynne, öfverdåd eller ondska.
Omförmälde motioner hafva blifvit remitterade till Lag-Utskottet, som af ett från Bonde-Ståndet inkommet protokolls-utdrag inhemtat, hurusom llere bland Ståndets Ledamöter instämt i Nils Svenssons framställning om skärpning i straffet för vapens begagnande; men emot en sådan partiell skärpning af strafflagen förekommer emedlertid åtskilliga betänkligheter, hvilka Utskottet, vid frågans pröfning, ej kunnat lemna obemärkta.
Alt den, som med lifsfarligt vapen öfverläiler och skadar annan, derigenom uppenbarar en högre grad af tygellöshet och våldsamhet i lynnet, än om öfvcrfallandet skett dérförutan, har i allmänhet blifvit antaget; och på denna grund halva Sveriges, likasom andra länders, lagstiftare fästat särskildt afseende på denna omständighet.
Men Lag-Ctskoltets Betänkande, N.o S8. 3 deremot förekommer en väsendtlig skillnad emellan vår och andra lagstiftningar i afseende på den verkan denna omständighet bör medföra, eller rättare om den synpunkt, ur hvilken den i lagen bör betraktas.
Då nemligen de sednare anse vapnets begagnande blott innefatta en försvårande omständighet vid bestämmande af straff för skadegörelse å person, har begagnandet i vår lagstiftning blifvit ansedt såsom ett särskildt brott, hvilket bestraffas hårdare eller mildare, allt i mån af dervid tillfogad skada eller andra omständigheter.
Denna princip, som, efter hvad ofvan är anmärkt, bestämdt uttalas i 1780 års Kongl.
Bref, har vidare vunnit utveckling i 1845 års åberopade författning.
Men bör lagstiftningen utvecklas i denna riktning?
— Svaret pä denna fråga lärer dock utfalla nekande, oin man närmare tager saken i öfvervägande.
Vapens begagnande uti ifrågaställa fall är blott ett medel för utförande af ett brott; och detta är den personliga misshandlingen.
Det är den, hvars förekommande lagstiftaren åsyftar; och sätt och medel för ett brotts utöfvande äro alltid underordnade brottet eller m. a. o. i och genom det straffbara.
Den ojemnhet i lagstiftningen, som sistnämnde förordning redan infört, skulle jemväl förstoras, derest ifrågaställa (örslag antoges.
En misshandling, som blifvit tillskyndad någon utan begagnande af lifsfarligt vapen, skulle nemligen kunna försonas med några mindre betydliga böter, då den komme alt medföra en längre tids förlust al frihet örn vapen blifvit användl; och om än sistnämnde omständighet ej bör lemnäs utan afseende, torde man dock ej kunna erkänna rättvisan af en sådan olikhet i lagstiftningen.
Att göra denna olikhet större än den redan är, kan derföre Utskottet icke tillstyrka.
Den vigt, som vapens begagnande vid personligt våldförande nu är tillerkändt i afseende på straffet, torde dock kunna försvaras ur tillfälliga förhållanden; men hvad som deri bar sitt upphof, bör ej upphöjas till princip.
Enheten i lagstiftningen störes eljest alltför mycket; och motionärens mål eller ett större personligt skydd kan ej vinnas, utan en i ett sammanhang genomförd revision af de lagar, sorn angå brott emot person.
En sådan revision är ock af behofvet påkallad, ett behof, som ofta samt jemväl vid innevarande Riksmöte blifvit ultaladt; och den har äfven varit af Utskottet afsedd, såsom ett bland de angelägnaste föremålen vid brottmålslagstiftningens förbättring i den ordning, som Utskottet trott säkrast leda till målet och Rikets Ständer genom antagande af de särskilda förslag, hvilka Utskottet, med anledning af sin omförmälde åsigt, framlagt, ock måste anses hafva godkänt.
Men om än Utskottet ur dessa skäl ej kan understödja de särskilda förslag till skärpning af straffet i vissa fall, hvarom framställningar blifvit gjorda, följer ej deraf, det ju icke Utskottet anser en förklaring af gällande lag, i det fall en dylik skulle, med afseende å domstolars skiljaktiga uppfattning, vara nödig, böra af lagstiftaren meddelas; och dermed kommer Utskottet till frågan om betydelsen af annat tifsjarligt vapen, sorn i 1845 års oftanämnde författning omtalas.
Att i 8 § 24 Kap. Missgernings-Balken blott afses vapen i egentlig mening eller sådana, hvilka äro bestämda till anfall eller försvar, såsom skjul- hugg- och stickvapen, torde vara uppenbart, om man ser på det sammanhang, hvari vapen der omtalas, och del sätt för begagnandet, sorn der utmärkes.
I berörde förordning synes deremot begreppet hafva blifvit ulvidgadt.
Afsigten med denna författning var onekligen att förekomma andras våldförande med sådana verktyg, hvilkas oförsrgliga begagnande lätt kunde för den våldfördes lif vara farliga; och dertill höra jemväl andra vapen, än nyssberörde.
Tjocka störar, stenar, hamrar och dylika redskap äro sannerligen i en ölverfallandes band icke mindre fruktansvärda, än egentliga vapen.
Ett slag med ett sådant redskap krossar lätt en hufvudskål, ett ben, en arm; och den, som griper till 4 Lag-Utskottets Memorial, N:o 59. eli sådant vådligt medel, ådagalägger en hög grad af vildsinthet.
I flera utländska lagstiftningar har äfven begreppet vapen tagits i denna utvidgade mening; och förändringen af de i 8 § 24 kap. Missgernings-Balken begagnade orden »annat vapen» lill »annat lif sfar lig l vapen», som i 1845 års författning blifvit gjord, antyda ock om begreppets utvidgning.
Det är dock omöjligt för lagstiftaren att i konkret form uttrycka sådant eller angifva allt hvad som till lifsfarligt vapen kan hänföras.
Det måste alltid ytterst bero på domaren att i hvarje fall bedöma, om ett till personligt våldförande begagnadt redskap varit af vådligare beskaffenhet.
Men då, på sätt anmärkt blifvit, en del domare under lifsfarligt vapen ej hänför annat än egentliga vapen, synes en förklaring i denna del vara af nöden.
Utskottet får derföre vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Ständer, med anledning al ifrågavarande motioner, besluta en författning, hvarigenom förklaras, alt Kongl. Förordningen den 49 Augusti 1845, angående ansvar <i den, sorn skadar annan med lifsfarligt vapen, skall tillämpas, då någon, oträngd, i vredesmode skadar annan med verktyg eller annat tillhygge af den beskaffenhet, att ett våldsamt bruk deraf präfvas vara för lif v et vådligt.
Herr Carleson, E., har ej deltagit i förestående Betänkande.
Vo 5».
; > Ank. till Exp.-Ulsk. d. 14 Nov. ISSI, kl. 6 c. m.
Memorial, i anledning af åter remiss af Belänkandet N:o SS, i frå ga om bestämmande af en summa appellabilis för fullföljd af talan i Hof-Bält emot Under-Rätts beslut i tvistemål.
Enligt lill Lag-Utskottet ankomna protokolls-utdrag, har berörde Betänkande, hvilket Höglofl.
Ridderskapet och Adeln lagt lill handlingarne samt Välloil.
BorgareStåndet och Ilederv.
Bonde-Ståndet bifallit, deremot blifvit at Högv.
Preste-Ståndet, pä grund af framställde anmärkningar, återremittera dt; men som, genom förstnämnda tre Riks-Stånds anmärkta beslut, den Råga, som i Betänkandet är besvarad, blilvit afgjord, anser Lag-Utskottets Memorial, N:o 60. 5 anser Utskottet omförmälda anmärkningar ej föranleda vidare yttrande; hvarom Högv.
Preste-Ståndet härmed underrättas.
MiO OO.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 1-4 Nov. 1854, kl. 6 e. ni.
Memorial, i anledning af åter remiss å Betänkandet N:o SO, i fråga om den varning, som oeniga makar skola undergå, innan de för oenigheten vid verldslig räll tilltalas.
Detta Betänkande, hvilket Högvördiga Preste-Ståndet, på grund af framställda anmärkningar, till Utskottet återremitterat, har deremot, enligt ankomne protokollsutdrag, blifvit af de öfrige Riks-Stånden bifallet; och då, i frågor af den beskaffenhet, som den, hvarom omförmälde Betänkande handlar, tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet förenämnde anmärkningar någon åtgärd ej föranleda; hvilket för Högvördiga Preste-Ståndet härmed vördsamt anmäles.
Slockholm den 13 November 1854. tilli. till Ii.
Pret. 1853 & 1854. 7 Sami. 1 A fä. 32 Helft. ■> t) rv.Vi »ViW * ■v abolon I v >B’rt!in>l' m abiam Inio iojj.Jal * ivn ir.Al wluvrtv'/. n >"
STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MARCUS, 185a, Lag-Vtskottets Betänkande, N:o 61. 1 \:o 61.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Nov. 1854, kl. n m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående den vätt, hvarmed de utaf allmänna medel, lill vatten-aftappa inga r och andra förberedande åtgärder för större odling-f öretag, beviljade lån böra utgå.
Denna lill Lag-Utskottet remitterade motion är väckt hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Cederström, It., under åberopande af Riksdags-Ordningens 56 §; Och har Utskottet, vid behandling deraf, i afseende på densammas anledning och syftning, inhemlat: att, sedan Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer beslutat, dels, genom Kungörelse af den 13 Juni 1845, rörande sättet lör återbetalningen och lån af allmänna medel till Korporationer och Menigheter, lör beredande af odlingsloretag medelst uldikningar och valten-aflappningar af sanka trakter och sjöar, stadgat, all sedan den låneandel, lör hvars återgäldande hvarje betalningsskyldig! hemman skall ansvara, samt dqn summa, som, i följd deraf, till skuldens jemte den utfästa räntans fulla liqviderande skall för hvarje hemman årligen erläggas, blifvit bestämd, det sammanlagda afbetalnings- och ränte-beloppet, från och med det år då betalnings-skvldigheten vidtager, bör under särskild rubrik, med utsättande al det sista året då betalningen skall utgå, såsom ett hemmanet under sålunda bestämdt antal är åliggande allmänt onus, i jordeboken antecknas och å debetsedeln för hvarje ar upptagas, samt al kronobctjeningen uppbäras, i Landt-ränteriet insättas, och, såsom andra till Rikets Ständers Riksgälds-konlor ingående medel, särskildt redovisas, dels ock, medelst ytterligare Kungörelse af den 3 November 1848, förordnat, att hvad sålunda är vordet stadgadt, må ej allenast utsträckas till de lån af ifrågavarande beskaffenhet, hvilka derefter blifva enskilda personer meddelade, än äfven, derest vederbörande låntagare så åstunda, tillämpas å de odlingslän, som redan från Riksgälds-kontoret blifvit till enskilde personer utgilne; — så har, i anledning af väckt fråga, beträffande den rätt, som, enligt berörda Nådiga Kungörelser, borde tillkomma Slaten för ett åt enskild person beviljadt odlingslån, den åsigt hos domstolarne gjort sig gällande, att, ehuru åberopade Kungörelser stadgade, att sammanlagda afbetalnings- och ränte-beloppet skulle frän och med det år, då betalnings-skvldigheten vidtog, under särskild rubrik, Bih. till B.
Prot. 1833 & 1834. 7 Sami. 1 Afd. 33 Hatt.
1 Lag-Utskoltets Betänkande, N:o 61. såsom ett hemmanet under ett bestämdt antal år åliggande onus i jordeboken antecknas, samma onus likväl ej kunde hänföras till de anora, sorn omförmälas i 6 § af 17 kap.
Handels-Balk en, hvadan väckt anspråk att af det hemman, till hvars fördel omförmälda lån utgifvits, njuta godtgörelse i den ordning och med den rätt oltanämnda Kungörelser bestämde, blifvit ogilladt; — att, efter det förenämnde fråga blifvit slutligen afgjord, Fullmäktige i Riksgälds-kontoret, under den 21 sisllidne September, i skrifvelse till Stats-Utskottet anmält förhållandet, på det att Rikets nu församlade Ständer måtte komma i tillfälle vidtaga den åtgärd, som kunde anses nödig till förekommande af de mångfaldiga kapital- och ränte-förluster, som kunde blifva en följd af en fortsatt tillämpning af nyssberörde åsigt, den der, jemlikt Fullmäktiges öfvertygelse, lika litet öfvefensstämde med Kungörelsernes ordalydelse, som med deras ändamål, hvilket skulle varit att, bland annat, bereda Staten enahanda rätt för odlingslån, som den eger för andra från hemman utgående skatters — samt att Herr Friherre Cederström, med åberopande af detta under Riksmötets lopp inträffade förhållande, uti förevarande motion föreslagit, »att ett stadgande i enlighet med hvad Kongl. Majit och Rikets Ständer rörande här iirågakomna ämne öfverenskommit, måtte fogas till de bestämmelser Handels-Balkens 17 kap. 6 § innehåller i afseende å företräde till gällande af egande fordran i fast egendom.» Utskottet, som tagit frågan i öfvervägande, delar äfven den af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret uttalade och af motionären biträdda öfvertygelse uti ifrågaställa ämne.
Man har väl hört invändas, att afsigten med 1845 och 1848 årens Kungörelser endast varit beredande af ett enklare sätt vid återbetalning af odlingslån; men går man till Rikets Ständers förhandlingar i ämnet, visar sig, att föreskriften om sättet slått i oskiljaktigt sammanhang med syftemålet, att vid de hemman, för hvilka lån beviljades, binda desamma lika med andra allmänna onera.
I sin vid 1845 års
Riksmöte alldina underdåniga skrifvelse i ämnet förklarade nemligen Ständerna, att berörde sätt för återbetalning af ifrågavarande lån komme att ej allenast leda till förenkling och lättnad vid lånens liqviderande, utan äfven, sedan arbetsföretagen blifvit fullbordade och godkände samt den årliga afbelalningen inträdt, för Slals-verket medföra enahanda säkerhet för lånebeloppen, som för annan Kronans uppbörd eger rum, utan att sådant kunde inverka på tredje mans rätt, enär lånemedlen, efter arbets företagens fullbordan, ej voro uppsägbara, och således icke kunde annorledes än successive, uti stadgad ordning, återfordras, samt antagas kunde, att den förbättring, ett hemman genom företaget vunnit, fullt motsvarade den summa, för hvilken hemmanet blifvit onereradt.
På sätt Fullmäktige upplyst, hafva ock de särskilda förbindelser, som utgifvits för odlingslån, efter fullbordade arbeten och skedda anteckningar i jordeböcker, blifvit, i följd af Rikets Ständers föreskrifter, vederbörande återställda; och denna föreskrift har uppenbarligen sin grund uti en förutsättning om den personliga ansvarighetens öfverflyttning på de hemman, hvilka lånen kommit till godo och hvilka man följaktligen ansett kunna under någon tid bära och påläggas en högre skatt till Staten, än den vanliga, för återgäldande af hvad Staten förut lemnat.
Denna tanke är i nämnda underdåniga skrifvelse klart uttryckt; och dermed böra alla tvifvel om betydelsen af de i åberopade Kungörelser förekommande orden »såsom ett hemmanet under sålunda bestämdt antal år åliggande allmänt onus» förfalla.
Nu förstås med allmänt onus å hemman sådan afgäld af fast egendom, som Kronan tillkommer; och denna afgäld utgår ur egendomen med den förmånsrätt, som bestämmes i 6 § af 17 kap. Handels-Balken.
Då emellertid, efter hvad ofvan är anmärkt, en, angående betydelsen af omförmälde ord, afvikande mening inom lagskipningen gjort sig gällande, linner Utskottet, lika med motionären, lagstiftningens mellan - Lag-Vtskottets Betänkande, N:o 62. 3 komst nödig för undanrödjande af den osäkerhet, som en^ fortsatt tillämpning af denna afvikande mening kunde komma att medföra; och får således Utskottet vördsamligen tillstyrka en författning, hvarigenom förklaras: att, dd odlingslån, likmätigt Kongl, hungörelserne den 13 Juni 1835 och 5 November 1838, blifvit i jordebok antecknadt, eger Kronan för de årliga ofbetalnings■ och ränte-beloppen lika rätt i det hemman, hvilket länet blifvit på för dt, sorn för annan afgäld eller ränta af fast egendom, efter thy i 17 kap. 6 § Handels-Balken sägs.
Slockholm den 16 November 1854.
Vo Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Nov.
I8ä4, kl. 12 m. * Betänkande, i anledning af v acki motion angående verkställighet af Honungens Befallning shafv andes UIslag
Uti ett till Högvördiga Preste-Ståndet ingifvet memorial har Herr Prosten Arosenius, P- C., föreslagit, det måtte, med ändring af gällande lag, stadgas: — »att Konungens Befallningshafvandes utslag i alla mål genast må gå i verkställighet, utan hinder af deremot anförande besvär, så vida icke besvären derigenom onyttige göras, dock emot skyldighet för den vinnande parten, att hos exekutor ställa vederhäftig borgen för den kostnad och skada, som motparten skulle kunna tillskyndas, i händelse högre Rätt upphäfver Konungens Befallningshafvandes utslag.»
Till stöd för detta förslag är anfördt: att ehuru lagstiftaren, genom liera författningar och sednast genom Kongl.