Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och fastän äppelkakan ej är färdig, så är jag kanske välkommen ändå. » De båda gummorna kommo sig knappast för med att svara, så öfverraskade voro de.
» Jag hoppas, att allt står väl till här med er alla; med mina små flickor och • — frö- ken Annie? » Tant Emelie fick nu ändtligen igen målet.
» O, du stygga gosse, hvad du skrämde m i g!
» ropade hon och sökte att göra sina händer lediga till en hjärtlig omfamning.
» Du kom j u riktigt som en lefvande illu- stration till mina ord. » » Ja, dessvärre, » svarade brukspatronen skrattande.
» Ni får nu se mig i min rätta ondskefulla gestalt, fru Skog, och det är lyckligt, ifall jag åter kan reparera mitt an- seende.
» » Men hvar hålla småflickorna hus? » till- lade han.
» I skolrummet.
Skall jag ropa d e m?
» » Nej tack!
Låt mig söka upp dem själf för att se, hvilken effekt mitt plötsliga upp- trädande kommer att göra på dem. » Fönstren i det stora, trefliga skolrummet stodo på vid gafvel, och som de vette utåt €n liten hvardagshistoria.
trädgården, var luften därinne mättad med blomdoft.
Gardinerna rördes af vinddraget och det varma solskenet låg i breda, glänsande strimmor öfver golfvet.
Det var ett be- hagligt rum, och den lefvande gruppen i dess midt minskade ej dess behag.
hjärtligt skrattande, » så kan nog den saken hjälpas. » » Spring nu ner i parken, » tillade han, » efter min stora resväska, som står under kastanjen borta vid kullen.
Men bär den mycket försiktigt, ty den innehåller ömtå- liga ting. » Rosa och Lilly sutto lutade öfver sina griffeltaflor vid det runda bordet, och Annie stod bredvid dem.
Med en liten grön kvist jagade hon bort några vetgiriga flugor, hvilka fått lust att på nära håll studera de kantiga hieroglyfer, som de båda flickornas fingrar ritat.
» Hvarför har du ställt den så långt bort, » frågade Rosa, » var den mycket t u n g?
» » Kanhända.
Men nu inga vidare frågor.
Ett, tu, tre — marsch! » Ingen af dem märkte, när brukspatronen kom in, och han stannade en stund i dör- ren för att förnöja sig åt den vackra grup- pen.
» Lillys tal är rätt, men Rosa tycks inte vara säker på sin multiplikation.
Låt se om du själf kan ta reda på, hvar felet finns.
Tre gånger fem är.
» » Tjugosju! » inföll brukspatronen borta vid dörren.
» Pappa, pappa! » ropade båda flickorna med förtjusning.
» Ack, så roligt att pappa är hemma igen, men.
» — de hade båda klängt upp i hans famn, och han hade all möda att med sina starka armar hålla dem kvar där — » m e n?
— Ges det också ett men i den ro- liga tilldragelsen? » » Ja, » sade Lilly mycket vist — hon hade nu kommit på fötter igen — » det är så ledsamt — att också pappa glömt multi- plikationstabellen.
» » Var det ingenting värre, » sade fadern, Rosa och Lilly flögo med fart ut genom dörren och slogo den i lås efter sig.
Borta vid bordet stod Annie ännu kvar och fingrade på sin lilla kvist.
Detta var förvånande olikt den resolverade, praktiska Annie, och allt sedan hon fick syn på bruks- patronen, hade hon blifvit röd och hvit om hvartannat.
Nu närmade han sig henne och räckte henne handen.
» Vill icke också ni, Annie, ge mig en välkomsthälsning, eller är ni kanske ej glad öfver att återse m i g?
» » Jo, mycket glad. » » Se mig rätt in i ögonen, och säg det ännu en gång. » Annie dröjde, men sade därefter beslut- samt: » Det är mycket roligt, att ni har kommit åter. » » Äfven om jag ej kan multiplikations- tabellen? » » Ja, äfven då. » De logo båda.
» Vill ni på lediga stunder lära mig den? » Annie såg blygt och frågande på honom, oviss om hvad han menade med sitt skämt.
v JlQlfoWtlf, Cj Cl Redigeras af Sophie Linge.
ingenting komme mellan, skulle de fara bort.
Myra har hitkommit, Augusta är i hänryckning.
När jag var däruppe låg baby och sof i an- dra rummet, lilla flickan är en duk- tig tös, ser bra ut gör hon ock, har nästan mors ögon.
Hälsa nu mycket till mormor, alla de andra i gemen.
Af orsak som du sedan får höra blir din tur inte nästa gång att få bref från b-g.
Bref med fyrtiofem inkapslade geografiska n a m n.
Innehållsförteckning: Anna Douglas, f. Ehrensvärd.
— Mor; poem af Nonny Lundberg.
— » Bed med oss, mamma! » af S — m.
— Sen vår; skiss för Idun af Hedvig Indebetou.
— » Diana ».
Fredagen den 3 augusti 1888.
B yr å: 8 S t u r e g a t a n 8 (ingång frän Hnmlegårdsg.
19) A n n o n s p r i s: 25 öre pr petitrad (
Tidningen kostar endast Redaktör o c h 1 krona för qvarfalet.
Ingen ?ösnummerförsä !jning!
9 — 10 och 4
Prenumeration T I sker: landsorten: å postanstalterna.
Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i de större b o k - lådorna samt &amp; tidningskontoren.
— — — — D e t ädla som du gjort, dig följer genom g r a f v e n s d y s t r a port.
Johan Nybmn.
De första tio åren af sitt äktenskap tillbragte bittra i de hänsynsfulla uttryckens mjuka slöja, hon under sjelfstudier och stilla verksamhet på icke obetydligt förvillat uppfattningen?
Viktoria Benedietsson.
Ernst Ahlgren berättar enkelt, osökt och flärd- denna obemärkta plats.
Först sedan hon genomgått ett tvåårigt svårt löst.
Hon kan le i godlynt eller medlidsamt (Ernst Ahi gren.)
höftlidande, som band henne vid sjukbädden skälmeri åt det barocka, ynkliga eller löjliga, och erbjöd henne riklig tid att ordna tankarnes men till hånets eller satirens blodiga gissel har och minnenas mångfald i sin själ, gaf hon sig hon aldrig kunnat spetsa sin penna.
Monne sin diktarkallelse helt i våld och framträdde det ej är derför man funnit henne » harmonisk » omedelbart efter sitt tillfrisknande, — - fullt i jemförelse med andra nutidsförfattare, hvilkas frisk blef hon aldrig — 1 8 8 3, med sin första starkaste och mest använda vapen mot det | et sorgebud, som nyss nått oss, och samling noveller: » Från Skåne », hvilka till förvrängda i lifvet — och samlifvet — varit hvarom Idun i dag vill påminna, form som innehåll vittna om en redan fullt hånet och satiren?
^liar i vida kretsar inom vårt utvecklad begåfning.
Man har i allmänhet för litet lagt märke land, 3å hos menniskorännen som Öfver dessa små berättelser hvila, oaktadt till den underström af vemod, som dock lätt literaturälskarerj, väckt den dju- framställningens liffullhet och färgrikedom, ett spåras i Ernst Ahlgrens hela produktion, äfven paste förstämning, den bittraste egendomligt, mjukt behag, som vi endast undan- der löjet leker på ytan.
En stilla klagan, en smärta.
tagsvis återfinna i hennes senare arbeten, och halfqväfd suck, en tårfyld blick väcker ej hopens Ernst Ahlgren stod vid sin bortgång på höj- som vi bäst förstå, sedan vi veta, att bilderna uppmärksamhet; den vill gråt och högljudd jem- irer för att tro på smärtan.
den af sin författarstorhet och hade vunnit sin vuxit fram i ett sjukrums dämpade dager.
samtids rikaste erkännande såsom en fullboren, Som en sådan tårfyld blick, en sådan qväfd Efter detta första framträdande följde, slag i ädel och sann, ljus- och lifbringande diktar- slag omvexlande, hennes dramatiska och no- suck förefaller mig Ernst Ahlgrens diktning.
vellistiska arbeten.
Å r 1885 lemnade hon hem- Hon söker trösta, men tror icke sjelf på Om hennes personliga lefnadsöden har verlden met och egnade sig sedan helt åt studier och trösten; hon låter såren gro igen, men brodden icke mycket att förtälja.
Det är blott några arbete, dels på resor, dels under längre vistel- sitter der; hon bjuder ersättning för ett för- ser i Stockholm och Köbenhavn.
få, stora konturer vi känna.
spildt lif, en förlorad lycka, men huru half Hon var född och uppvuxen i Skåne, der I denna sistnämda stad, i hvars rika, rörliga och ofullständig och föga motsvarande det för- hennes föräldrar voro auditören Thure Bruze- » aandsliv » hon bäst fann sig till rätta, och der lorade är icke denna ersättning!
— Se de Ihis och hans maka Helena Sofia Finérus.
A f hon vunnit de rikaste sympatier, har hon nu båda fina teckningarna Far och son och En musikafton i samlingen » Från Skåne », Herr dessa erhöll hon en vårdad, men något ovan- också funnit slutlig hvila.
lig uppfostran, i det att manlig lärdom och Hennes stoft är jordadt i Köbenhavns » Vestre Tobieson i » Folklif » eller Eriks och Selma Bergs framtidsutsigt, då vi skiljas från dem i manlig idrott utgjorde en betydlig, för att ej Kirkegaard ».
» Pengar ».
säga väsentlig insats deri.
Deraf troligen den A f det rika personlighetslif, hvarmed hon manliga anstrykning, som oftast gjorde sig otvifvelaktigt fylt dessa nu flyktigt angifna kon- Och hvem har mera gripande än hon skil- märkbar i så väl hennes stil som uppfattning.
turer, innan hennes konstnärsande kunnat nå drat ensamhetens och de svikna förhoppningar- Troligen också den manliga psevdonymen.
sin rika mognad, kärna vi deremot föga ut- nas stora tröstlösa ödslighet?
— I Kokeiten, I sin första ungdom egnade hon sig som öfver hvad sjelfva hennes diktning genom sin En Kris, Förlust, En realist m. fl.
Huru dilettant åt målarkonsten, men då hon ville erfarenhetsdigra sanningsprägel låter oss ana.
modigt hennes män och qvinnor än upptaga drifva denna sin talang till allvarlig lifsgerning, Man har ofta talat om Einst Ahlgrens glada kampen med ödet, som slagit dem, känna de satte sig föräldrarna deremot.
och friska lifsuppfattning, hennes harmoni och dock alla, att spelet är för alltid förloradt, att T dess ställe gifte hon sig 1871 vid 2 1 års naturliga humor och häri stält henne som en det härefter blott gäller att ej sjunka ohjelp- ligt, att framsläpa tillvaron så drägligt som ålder med dåvarande postmästaren i Hörby i motsats till hennes samtida.
Skåne, Christian Benediclsson, af hvilken hon Monne ej här den behagliga, smidiga formen, möjligt.
nu, förutom af en ung dotter, närmast sörjes.
som afrundar kantigheterna och sveper det Då hon en enda gång ville låta ett verk- t
Tidningen u t k o m r n e r i h u f v u d s t a d e n hvarje helgfri f r e d a g och k o s t a r f o r ett qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t inberäknadt.
— Sista numret i ligt friskt och.
lifskraftigt skott springa fram på en bruten stam, var hon otrogen sig sjclf och mäktade ej företaget.
Hennes karaktärer blefvö onaturliga, snedvridna, osanna.
Det var, då hon skref Fru Marianne.
Hon tecknar bondens lif med kännedom, sympati och vanligen med humor, men bakom denna humor smyger sig ett vemodigt medli- dande med dessa halfutvecklade varelser, som knappast ega begrepp, ännu mindre uttryck för alla de skiftande känslor, som fylla och be- herska de bildade klassernas tillvaro.
Giftermål få besparing, der tiokronan för upplösningen af en redan försiggången lys- ning blir bestämmande för trenne menniskors lif.
— Eller Medan kaffet kokar.
— Man skrattar visserligen åt mor Kärnas komiska framställning af sin äktenskapliga olycka och åt hennes stolthet öfver de många kärleksbref, hon mottagit i sin ungdom — kärleksbref, i hvilka den bildade flickan icke finner spår af något, som motsvarar hennes föreställning om kärlek.
Man skrattar visserligen, men skrattet kan icke vara rätt hjertligt, dertill döljer det för myc- ken ömkan.
Det samma gäller om En hökare, Sorg, Stor- handel m. fl.
Lägga vi härtill några berättelser af genom- gående mörk färgton, såsom Vid sotsängen, Förbrytarblod, Folkvännen, Gamle Ola m.
fl., så hafva vi uppräknat de allra flesta af för- fattarinnans alster och kunna ha rätt att deraf sluta till grundtonen i hennes författat-kynne.
Ar den icke monne ett tungt medvetande om lifvets bitterhet, i hvilken den enda ljus- punkten är resignationen, förmågan att med tålamod bära, hvad som ej kan ändras.
Ty Ernst Ahlgren tror icke på någon än- dring.
Hon är mindre optimist än vara svar- taste s. k. pessimister, hvilka bestorma himlen med sin harm, i hopp att hon skall sänka ned till dem en ny ljusare verld, sedan de rifvit ner den bestående med allt dess djupa elände.
Ernst Ahlgren hoppas intet; men sedan allt är förloradt, fins ej heller mer att förlora; der- för är för henne hvarje liten ljusglimt en vin- ning, derför kan hon skrifva så lugnt och så lidelsefritt, utan afsigt att väcka harm, utan sträfvan att reformera.
Men just genom dessa sina egenskaper har hennes diktning för oss sin största betydelse — den bjuder oss lifvet direkt och osminkadt.
Hvad den torde vilja lära oss är, att lifvet är hårdt, men att det bör kunna lefvas ändå.
Victoria Benedictsson sjelf kunde det dock icke, dertill blef lidandet, trots hennes resigna- tion och beundransvärda tålamod, slutligen hennes känsliga själ öfvermäktigt.
Fru Benedietssons porträtt kan, i följd af mellaiikommefc h i n - der, ej meddelas förr än i följande nummer.
S öllskapstalang er.
* ^jf in barndomsvän, direktör Wilhelm- son, firade sin födelsedag med en större bjudning; jag hade lofvat hans hustru att komma, äfven o m jag ej blefve ledig förr än sent på aftonen.
Det var en mild, något mörk marsqväll.
Jag blef nästan skrämd, då jag på den spar- samt upplysta gatan såg en figur gå fram och åter förbi huset, der nämda familj bodde, men då j a g k o m närmare, såg jag att det var sjelfva festens hjelte, som vankade der likt en orolig ande.
IDUN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g å närmaste postanstalt namn och Han k o m emot mig, helsade med skygg, dämpad stämma o c h tycktes ha stor lust att spärra ingången för mig, då jag när- made mig hans trappa.
» Der är så olidligt hett, jag måste ut!
— Vänta litet, du, så går det öfver! » sade han med nervös brådska.
m o d e - o c h m ö n s t e r t i d n i n g.
— Uppgif I a d r e s s s a m t e r l ä g g prenum.-afgiften h; Och i salongen fortforo oljuden.
Men då dessa ändtligen upphörde, flocka- des alla damerna kring fröken Eveline och tackade henne för sången — —.
Liknande sällskapsnöjen i andra, mera finpolerade former, ha ofta mött mig, ha » Ä r du sjuk, Bengt? » mött oss alla.
» Nej, bevars, men » — Han lyfte hasligt Men äfven i hvardagslifvet träffa vi sådana npp hufvudet o c h lyssnade uppåt mot andra stackars menniskor, s o m lefva på den före- våningens upplysta fönsterrad.
— » Det är ställningen, att de äro talanger, antingen öfver nu — åtminstone för en stund.
Du uppstigande stjernor eller oförstådda snillen kommer sent, vi trodde mest, alt du blef och i de allra flesla fall är det den höfliga rent borta. » sällskapslögnen, som först fört dem in i denna Direktören tycktes nu vara afkyld och vi sorgliga inbillning.
följdes åt upp till hans gäster.
Vi äro som en samling ålar, så hala, smi- Landsortsstädernas Ivåkammarsystem i diga o c h slingrande, när någon af våra be- sällskapslifvet tillämpades strängt i detta hus.
kanta begär ett o m d ö m e — om sig sjelf.
Herrarne sulto kring spelborden i ett rum, Der är något ormlikt i detta bugtande damerna med sina handarbeten i ett annat, undan sanningens stränga helsosamma kraf, medan yngre individer af qvinnokönet håg- och ve den unga själ, s o m söker en vägled- lösa drefvo af o c h an i ett par smårum ning genom att följa de råd-sällskapshöflig- eller fnittrade öfver fotografialbum o c h plan- heten gifver; den själen tappar lätt bort scherna i någon framlagd tidskrift.
Kaffet sig sjelf!
var drucket; man väntade på vinet, frukten Skulle det ej kunna vara annorlunda, utan o c h » studenthafren ».
att vi derför behöfde slå hvar andra blo- Brickan syntes, det piggade u p p; värden diga sår?
kom för att dricka med damerna o c h man Jo, helt säkert.
Höflighet är ett farligt tillät sig att bli munter, ty direktören var surrogat för menniskokärlek, på samma skämtsam — litet odygdig — o c h retades gång det är den sedliga lätjans elastiska med de yngre fruarna; men man visste hur hufvudkudde.
Det är så beqvämt att be- man kunde straffa honom.
römma o c h uppmuntra; besvärligt att säga » En sång nu, Eveline, till ära för födelse- en ärlig sanning, s o m — » stör stämningen ».
barnet! » bad en fru smeksamt.
» Han hörde Men det är farligt att söka lefva på stäm- dig ej nyss. » ningar; ett fnissande i en vrå kan bryta » Ja, söta Eveline, sjung!
Direktören älskar dem med svedan af en piskande hagelskur —.
j u musik med hela sin själ. » Mycket, mycket har det i sällskapslifvet » Sjung, sjung, kära Eveline! » blifvit ljuget för oss qvinnor, så att det ej är Hela salongen tycktes vara fyld af en så underligt, o m vi sjelfva tillegnat oss denna » sällskapsvana ».
Men nu, då vi börjat vansinnig längtan efter sång o c h musik.
» Mina pligter vid spelbordet kalla m i g ' — tänka och handla öppet, kommer krafvet till oss att söka vara sanna i stället för Fröken Eveline — — » Han tycktes vilja säga något mera, men att blott vara höfliga, så att vi kunna vara hejdade sig o c h störtade in i det längst bort med om att skaffa bort en del lögn ur sam- lifvet.
belägna spelrummet.
En blond, hårdt snörd dam med lunga Låtom oss t. ex. alltid antaga, att den, ögonlock öfver ett par ljusa enfaldiga ögon s o m önskar få vårt råd eller omdöme, menar skred fram till pianot, satte sig, slog upp det ärligt, känner ett verkligt behof af att ett häfte noter, o c h efter ett kort förspel stödja sig vid o s s; då blir det äfven en sam- hof hon plötsligt upp ett gällt skri, som vetssak att svara enligt bästa öfvertygelse, skar mig genom märg o c h ben.
om vi så ej kunna sanningsenlig!
säga mer Skrik följde på skrik, då o c h då öfver- än: » den saken förstår j a g ej, » eller också: röstadt af ett våldsamt hamrande på pianot.
» jag tycker bara s å ».
Fröken Eveline tycktes ha det gemensamt Mången har sökt fånga hala sällskapsålar med en speldosa, att då hon blef uppdragen, så länge, tills det blifvit en vana, ett behof kunde hon ej hålla upp, förr, än hon gått att känna detta glidande och smidiga som igenom hela sin repertoar.
något behagligt, o c h derför söka de fortfa- Vid hennes femte visa kände jag, huru rande inbilla sig, att de äro talanger, då kallsvetten bröt fram på mina tinningar; de i stället kunde varit dugande menniskor.
hela rummet började gå omkring, o c h likt Och vi fnissa åt dem i vrårna.
— en sjösjuk famlade jag mig fram för att I höflighetens, sällskapsvanans lösa dyjord k o m m a ut.
växer dilettantismen ut till ett nät af sega I korridoren mötte jag värdinnan, skrat- snyltväxter, som lura på familj elifvet och samhället.
Se blott — jag säger med flit tande, så hon raglade.
» De bundo ris åt sig sjelfva!
Bengt icke hör — se blott på denna skara lek- räddade sig.
— Han blir sjuk, så snart han tionsgifvande pianooffer, » lärarekrafter », ar- hör henne stämma upp, det veta de alla, » tister o c h literatörer af båda könen, som nu väller ut från olika läroanstalter och för- k o m det afbrutet.
Jag följde henne in i matsalen för att få söker en hetsjagt, der den ene trampar ned ett glas vatten, o c h då jag återvände till den andre o c h der blott halfva eller fjerde- salongen, satte fröken Eveline i med en ny dels talanger, de som ha stöd af en för- visa.
Kretsen kring arbetsbordet hade gles- mögenhet eller ett föräldrahem hindras från nat; de äldre sutto der i ifrigt halfhögt att bli tiggare till mera än till — själen, prat, två o c h två, men de yngre höllo till medan de andra prisa sig lyckliga, om de kunna » hålla skenet uppe ».
i smårummen.
Hur många af dessa äro ej offer för egen Jag gick in i ett litet kabinett.
I en soffa lågo två fruar med ansigtena tryckta mot oklarhet o c h för sällskapsvanans sminkade kuddarne, och en klunga flickor låg i o c h lögner, o c h hur många skulle ej en ärlig omkring en bred emma.
Alla v o r o redlösa kärleksvarm sanning kunnat rädda från för- söket att flyga med pappersvingar!
af dämpadt, återhållet skratt.
hålles ett n u m m e r I v e c k a n u n d e r h e l a q v a r t a l e t.
För hvarje 6-tal abon- nenter, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvllka a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f Sanningen upphäfver ej höfligheten, ty den äkta sanningen har sin rot i menniskokär- leken, och all verklig kärlek är taktfull.
Men att rifva upp hakarna på egenkärlekens tvångströja, så att hjertat kan få röra sig o c h tankarne få spelrum, det är en god gerning och jag tror, att här är det vi qvinnor, som böra gå i spetsen för reformationen, tills vi i hela samhällslifvet fått sanningen erkänd som den älskvärdaste af alla sällskaps- talanger.
jJur det gicl^ t i l l.
(En mycket gammal historia.)
j^jch öfverstinnan länge drogs med sömnen vid sitt te Och kunde endast då och då en blick beslöjad ge; Hon gröna skärmen sakta sköt att dölja det med takt, Ty för de unga i sitt hörn hon satt i qväll på vakt.
Hon hade l a g t sin p a t i e n c e väl sina tjugu hvarf, — D e t g ä l d e o m i framtiden h o n s k u l l e få ett arf.
Men k n a p p t en utsigt fans derför.
D e t var besatta Dock närmre ingen dertill v a r: hon kort!
svåger tofflor gjort.
Hvem undra kan, när länge så hon — grubblat hit o c h dit, När lilla L i n d a tankfullt sväljt sin b l ö l t a s o c k e r b i t Och när » k u r i ö s a g u b b a r » fått till sist ett s n ä f t: » bevars », bröstets sidensars.
— Att isterhakan n i c k a d e mot Det smärt o c h l å n g, s o m var en Med v a c k r a löjtnant, ögon, mörk kommit på besök, m u s t a s c h, s o m h a n förfö- riskt strök.
Han ofta k o m att fröken — n e j, att öfverstinnan se Och bjöds till m i d d a g n y å r s d a ' n p å tårta o c h g e l é e.
Och fröken v i d p i a n o t satt — j a g g i f v e r m i g i p a n t Hon k ä n d e väl m u s i k e n s m a k t — d e n söfde h e n n e s Och han stod Och h ö l l, n ä r lutad b a k o m s t o f n tant.
o c h v ä n d e häftets blad ö f v e r s t i n n a n sof, e n h v i s k a d s e r e n a d.
I qväll m u s t a s c h e n n ä r m r e k o m; — s m ö g der e n A m o r s vind, rörde hennes kind; Fans der k a n s k e e l e k t r i s k e l d, ty d e n g a f k i n d e n brand, Och ö g o n l o c k e t s ä n k t e sig o c h tyst s j ö n k h e n n e s När noterna han vände om?
— den hand?
Men t a n t?
— H o n sof.
— F r å n h ö r n e t k o i n en v ä l m e n t snarkad t o n — H o n säkert d r ö m d e, att h o n fick i arf en m i l l i o n — Mustaschen, a c k!
d e n s t r ö k o c h strök — d e n e n d a s t Och i en blink Och en ä n n u — kittlat n y s s, det b r ä n d e till p å frökens m u n e n kyss.
o c h ännu en — det gjorde summa tre, Se ' n tror j a g k n a p p t d e r ä k n a d e.
D e l y s s n a d e — o, v e!
Der hördes ej e n s n a r k n i n g mer, m e n fras i sidensars, 8å fröken s k r ä m d s l o g kraftigt an C h o p i n s b e g r a f n i n g s - marsch.
Se ' n tjugu s o m r a r gifta n u, han u t n ä m d är major, Och h o n till m å n g a p l a n t o r är en g o d o c h l y c k l i g mor.
Hon r o d n a r d o c k, o c h k o r s a d t b e n lian g e r h a r m o n i s k sväng, Om n å g o n g å n g d e l y s s n a än till m a r s c h e n af C h o p i n.
Cla.es Lagergren.
i I l l \ J Kl IN Idun, erhålles e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n tid, u n d e r hvllken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a färre än 5, t o r d e p r e n u m e r a - Europeiska furstinnor.
Österrikiska huset.
(Forts.) r 1 8 7 9 firades med stora högtidligheter * kejsarparets silfverbröllop och ett par år senare förmäldes deras ende son, erkehertig Rudolf med belgiska prinsessan Stephanie, som genom sin älskvärdhet och sitt okonstlade behag tillvunnit sig allas hjer- tan.
På sin tid lästes många och långa be- skrifningar på prinsessans utstyrsel, som i smakfull prydlighet och rikedom väl knappast haft sin like.
Man påstår också att kron- prinsessan Stephanie en gång skall blifva mo- dets drottning, om hon icke redan är det.
Det unga paret tillika med de höga gäster, som bevistat bröllopet, deltogo i en folkfest i Pratent, och färden från slottet Schön- brunn äfvensom ronden i Pratern beskrif- ves såsom ett af de underbaraste skådespel man kunde få se.
Furstarne och deras svit åkte i femtio vagnar genom en så tätt hop- packad folkmassa, att hästarne endast kunde gå steg för steg och vagnarne slutligen måste stanna.
Ett ändlöst jubel skållade vid åsynen af prinsessan Stephanie, som klädd i rosa- färgad drägt, sjelf frisk och täck som en rosen- knopp, syntes vid sin unge makes sida.
Hon tröttnade icke att helsa åt alla sidor och såg sig om åt alla håll, leende och lycklig.
Redan vid detta första möte vann hon sina blif- vande undersåtars hjertan.
En österrikisk furstinna, som på senare tiden väckt berättigadt deltagande är erke- hertiginnan Kristina, numera enka efter konun- gen af Spanien och regentinna i sin lille sons namn öfver detta revolutionernas land.