Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dylik person borde visserligen, så vida han ville undgå alt såsom försvarslös behandlas, vara försedd med pass, utfärdadt af behörig embetsmyndighet och innehållande den förpassades namn, ändamålet med vandringen, stället hvarifrån den börjades, vägen, som borde tagas samt stället dit vandringen skulle ställas; hvarjemte, genom de så väl för resande i allmänhet, sorn för nyssnämnde kringvandrande personer särskildt, utfärdade författningar, det vore passhafvarne förbudet att afvika från den bestämda vägen, äfvensom att med tiggande och pockande söka förskaffa sig understöd; men dessa stadganden voro möjligen icke kända af dem, för hvilka de blifvit meddelade, och ännu mindre af dem, som om understöd anlitades.
I öfrigt förekom att, jemte det tryckande onus, som genom kringvandring af infödde personer utaf ofvannämnda slag uppkom, dylika personer frän Konungariket Norrige i ej ringa mån besvärade landet, i anseende dertill dels att pass till Svenska orter utfärdades af Norrska Embetsmyndigheter, icke allenast för infödde och deribland vanfrejdade personer, utan äfven för sådana Svenskar, hvilka enligt här gällande stadgar om försvarslöse icke kunde erhålla Svenska pass, och dels att de Norrska passen medgåfvo vida längre vandring, än behöfligt vore, t. ex. genom Östergöthland åt Herjeådalen, då det deremot för Svenska embetsmyndigheter vore stadgadt, att Norrska liggare och landstrykare, hvilka från Sverige förvisas, ej fingo förpassas längre än till närmaste arnt i Norrige.
Deöna större frihet att meddela pass, som sålunda i Noirige egde rum, begagnades Allm.
Besvärs- och Ekon.-1'tsk. {'llulande N:o 2. 3 äfven serdeles mycket af lösa personer utan bestämd hemort, hvilka i mängd funnos på gränsen mot Norrige.
Med åberopande af hvad sålunda blifvit anfördt och då Kronobetjeningen, hvilken bade till åliggande att beifra öfverlrädelser af ofvanåberopade stadganden, efter motionärens tanka icke kunde, äfven med största nit och ansträngning, samma stadganden behörigen upprätthålla, utan biträde af allmänheten, som åter för sådant ändamål hade behof af att känna sina rättigheter, har motionären, som, för att icke öfverskrida den i Polis- och Fattigvårds-lagstiftningen gällande grundsats, att hvarje person, hvilken förmår att lofligen sig försörja må ega frihet i val af vistelseort, ansett sig icke böra föreslå så kraftiga åtgärder till hämmande af ifrågavarande oskick, som han eljest önskade, men tillika velat gifva full helgd och kraft åt en annan i samma lagstiftning tillämpad grundsats, att allt hellande må vara förbjudet, i anledning häraf föreslagit, att Rikets Ständer måtte till Kongl, Majit ingå med underdånig hemställan och anhållan, dels att Kongl.
Majit täcktes i Nåder låta utfärda ett sammandrag af de Förordningar, som blifvit meddelade och ännu äro gällande i afseende på hvad Gesäller och andra personer af arbetande klassen, hvilka icke äro bofaste, hafva att iakttaga, då de vandra genom landet samt att detta sammandrag måtte i alla kyrkor på landsbygden uppläsas en gång om året, och i dem, som äro vid större vägar belägna, tvänne gånimr under sagde tid, och dels att, Kongl.
Majit måtte
I Nåder förordna, att enahanda föreskrifter, som äro Svenska Embetsmyndigheter meddelade i afseende på utfärdandet af pass för meranämnde personer till Norrige, äfven måtte varda de Norrska Embetsmyndigheterna ålagda, med hänsigt till de pass, som under enahanda förhållanden, af dem utfärdas till Sverige; och har herr Doktor Säve uti denna motion instämt.
Då Utskottet nu går att afgifva utlåtande öfver ifrågavarande motion, får Utskottet till en början för sin del vitsorda det af motionären uppgifna förhållande, att allmänheten på landsbygden får vidkännas ett betungande och i synnerhet särdeles obehagligt besvär, genom understöd åt de personer af ofvanuppräknade slag, sorn genomströfva landet och hvilka ett sådant understöd vanligen icke utan obarmhertighet kan förvägras.
Hvad derefter angår sjelfva motionen och först den del deraf, som afser sammanfattning till allmänhetens tjenst af gällande stadganden rörande vilkoret) för ifrågavarande personers kringvandring i landet, så, enär Utskottet delar motionärens åsigter derom, att berörde stadganden dels icke, utan biträde från allmänhetens sida, kunna behörigen hållas i 4 Allm.
Utlåtande N:o 2. helgd och dels, såsom spridda i särskilda, äldre och nyare Författningar, icke äro tillgänglige för den större allmänheten, anser Utskottet sig böra understödja motionen i denna del samt således föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla det täcktes Kongl. Majit dels låta författa och af trycket utgifva ett fullständigt sammandrag af de föreskrifter, som äro gällande i afse ende på vilkoren för Gesällers och andre icke bofaste personers kringvandring i landet, och dels i nåder anbefalla uppläsning af berörde sammandrag från Predikstolarne, två gånger om året i de kyrkor, som äro belägne vid större vägar, samt en gång om året i alla öfrige kyrkor.
Vidkommande derefter den andra delen af motionärens förslag, som angår utfärdande af pass från Norrige till Svenska orter; så enär Utskottet funnit motionärens uppgifter uti ifrågavarande afseende i så måtto bekräftade, som Utskottet inhemtat dels att Kongl. Majits Befallningshafvande i Hallands
Län, med anledning af två utaf Norrska Auktoriteter för Svenska Undersåter utfärdade, endast på föreviste prestbetyg grundade pass, under den 20 Februari 1846 till Kongl. Majit ingått med underdåning hemställan om erinran till vederbörande att iakttaga mera noggrannhet vid meddelande af pass åt Svenskar, dels ock att, enligt ett från Norrska Justitiaa-Departementet den 2 November berörde år aflåtet Cirkulär, klagomål i enahanda afseende blifvit anförde, får Utskottet, som anser ett lika förfarande böra af Auktoriteterne i Sverige och Norrige vid utfärdande af pass till det andra riket iakttagas, härmedelst vörsamligen tillstyrka, att Rikets Ständer måtte å ifrågavarande förhållande fästa Kongl. Majits
Nådiga uppmärksamhet, med underdånig hemställan, att, enahanda föreskrifter, som äro för Svenska Embetsmyndigheter gällande i fråga om meddelande af pass till Norrige, jemväl måtte af Norrska Auktoriteter vid utfärdande af pass till Sverige iakttagas,.
Ijflätande N:o 3. 5 Hl:© 3 Ank. (iil Exp. Utsk. d. 17 Jan. 1851, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring uti föreskrifterna om Jernvräkei iet i riket.
Uti en hos Vällofliga Borgareståndet väckt, till Utskottet remitterad motion, har herr A. A. Berger anfort, hurusom nu gällande Jernvräkeri-förordning, hvars olämplighet blifvit länge öfverklagad, skulle menligt inverka på Svenska jernhandteringen.
Jernvräkare skulle nemligen godtyckligt o.ph opåtaldt kunna seqvestera hvad jernpost som helst, utan att mot deras tillgöranden funnes någon appell, och behandlingen af jernvräkeri-mål vore underkastad en odräglig långsamhet, då dessa mål deremot borde med största skyndsamhet afgöras, för att icke allt förmycket betunga den jerntiilverkare, sorn fått ett större eller mindre parti jern anhållet; och har motionären till bevis härpå uppgifvit, att allt pä Götheborgs våg sedan år 1846 seqvesteradt jern ännu icke skulle hafva undergått besigtning, och att frågor om år 1842 och följande åren anhållet jern, ännu vore på Kongl. Svea Hofrätts pröfning beroende; i anseende hvartill motionären anhållit, att Rikets
Ständer vilie taga omförmälde ärende i öfvervägande samt bereda möjligheten till en i förberörde afseenden lämpligare och efter tidens kraf bättre afpassad författning i ämnet.
Vid besvarandet af denna motion får Utskottet upplysa, att Kongl. Maj:t, genom Nådigt Bref den 27 April 1846, anbefallt Kongl.
Bergs-Collegium att öfverse nu gällande förordning, angående jernvräkeriet i riket af den 17
Maj 1814 samt derefter med underdånigt utlåtande och med ett efter inträffade förändrade förhållanden lämpadt förslag till förnyad författning i ämnet till Kongl. Maj:t inkomma, och att Bergs-Kollegium, under den 22 April 1847, efter att hafva inhemtat Bergmästarnes samt Bergs-Kollegii Advokat-Fiskals yttranden om och i hvilka delar 1814 års förordning behöfde förtydligas eller förändras, uppgjort och till Kongl. Maj:t öfverlemnat ett förslag till förnyad förordning i ämnet, äfvensom att Öfver detta förslag vederbörandes yttranden blifvit af Kongl.
Maj:t infordrade, men ännu icke inkommit.
Besaärs- och Ekoti.-Ulsk.
Betäckande.
Vid sådant förhållande, och då fråga om förändring uti Förordningen om Jernvräkeriet i riket redan utgör föremål för Kongl. Maj:ts Höga åtgärd, får Utskottet vördsamt tillstyrka : att förevarande motion ej må föranleda till någon åtgärd.
Stockholm den 13 Januari 1851. JU:© 4.
Ank. till Exp. Ulsk. d. 17 Januari 1851, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om insättning i Sparbank af en del utaf Tjenstehjons aflöning.
Högvördige Presteståndet har till Utskottets utlåtande öfverlemna! en af herr Kongl. Hofpredikanten Hasselrot väckt motion, hvari blifvit anfördt: att motionären med vördnad erkände den milda vishet, hvilken uti rut gällande Fattigvårds-Förordning blifvit uttalad i den grundsats, att icke någon för möjligen blifvande behof af Fatiigvårds-understöd, finge hindras att bosätta sig, hvarest han ansåge sig bäst kunna finna sin utkomst; men att då samma nådiga förordning ålade församlingen att föda hvarje dess medlem, som deraf kunde komma i behof, enär denne under tre på hvarandra följande år oafbrutet uppe - hållit sig inom församlingen, ett redan ganska tryckande besvär, som hotade att för framtiden ännu mera tilltaga, sålunda för församlingarne uppkommit oell erfordrade åtgärder för dess hämmande.
Ibland orsakerna till detta onda har motionären ansett en bland de mest verkande förefinnes i det förhållande, att i de flesta fall äktenskapen inom den arbetande eller tjenstehjons-klassen ingås, utan att någondera kontrahenten eger någon tillgång för det blifvande hushållets behof vid möjligen snart inträffande sjukdom och arbetslöshet m. m.
Med anledning häraf och då den sparsamhet och omtaka samt det kloka användande af arbetets lön, som vore oeftergifliga vilkor för ernående och bibehållande af utkomst och oberoende, efter motionärens tanka icke förefunnes hos ifrågavarande sam - Allm.
Besvärs- och Ekon.-Lits k.
1 hällsklass, har motionären, sorn ansett samhället vara både berältigadt och pligtigt att genom yttre lagbud söka framtvinga den sparsamhet, som okunnigheten eller lättsinnet hindrade den enskilde att iakttaga, föreslagit, att från och med år 1852 hvarje husbonde skulle vara pligtig och berättigad att af tjenstehjons lön i sparbank årligen insätta en viss procent, hvilken motionären icke ansett sig böra föreslå, enär den vore på skilda orter olika påkallad, men som borde utgöra minst 4 r:dr i:gs för man och 2 r:dr r:gs för qvinna årligen; och skulle dessa medel innestå till dess tjenaren fyllt 30 år, så vida han ej dessförinnan trädde i äktenskap, samt Sparbanksboken, jemte tjenarens prestattest, vid tillträde af tjenst öfverlemnas till husbonde, hvilken det ålåge att vid bokens emottagande tillse, det vederbörlig insättning under förra året skett, ”vid det ansvar för så väl den förre, som den nu blifne husbonden, hvilket lämpligen kunde bestämmas.”
Genom tillämpning af detta förslag skulle en qvinna, som trädde i tjenst vid fyllda 15 år och gifte sig vid 30, ha-fva samlat 30 r:dr, jemte ränta på räntorne, som antagits utgöra 10, eller tillsammans 40 r:dr, samt en dräng under samma tid dubbelt eller 80 r:dr, så att ett hushåll, som efter uppgifna tjensteliden genom äktenskap bildats, skulle ega en tillgång af 120 ndr, hvilket belopp inom ifrågavarande klass såsom ett verkligt kapital ansåges.
Utskottet, som erkänner den välvilliga afsigten med förslaget, anser det väl vara i hög srad önskligt, om tjenare kunde förmås att mera allmänt, än hittills, afsätta någon del af lönen, såsom sparpenning lör framtida behof; men då det efter Utskottets åsigt skulle innefatta ett betänkligt och till missnöje hos den tjenande klassen ledande ingrepp i egande rätten, att bestämma ett visst årligt afdrag af tjenstehjons aflöning för nämnde ändamål, så finner Utskottet sig böra tillstyrka att förevarande motion icke måtte till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda.
Stockhom den 13 Januari 1851. 8 Allm.
Besvärs- och Ekon -Utsk.
Utlåtande N:o 5.
\:o > Ank. till Exp. Ulsk. d. 17 Jan. 1851 kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om uppmuntran åt tjenste hjon för trogen tjenst.
Med anledning af det utaf kyrkoböckerne bestyrkta förhållande, att tjenstehjon nu för tiden mera sällan än förr qvarstadnar i tjenst längre tid, utan i allmänhet visar fallenhet för ombyte af tjenster, äfvensom att nedsätta sig på egen hand, har herr Prosten Klintberg, uti en från Högvördige Presteståndet till Utskottet remitterad motion, gjort framställning om åtgärders vidtagande till förekommande af berörde förhåilando; i hvilket afseende, och då utdelande af offentliga belöningar enligt motionärens åsigt vore lämpligaste medlet för ändamålets vinnande, men de, som Patriotiska Sällskapet egde utdela, blott sällan och efter en längre tjenstetid beviljades, motionären föreslagit, att tjenstehjon, som oafbrutet under fem år oförvitligen tjenat hos en husbonde, måtte på dennes bekostnad hugnas med belöning, bestående, efter tjenstehjonets egen önskan, antiogen i medalj eller uti penningar, att offentligen tilldelas tjenstehjonet.
Utskottet, som erkänner den vackra syftningen uti ifrågavarande motion, anser deremot det deri föreslagna sätt för det afsedda ändamålets vinnande icke vara tjenligt.
Utom det att den såsom vilkor för belöningens tillgodonjutande föreslagna tjenstetid synes Utskottet vara alltför kort, för att berättiga till uppmuntran, har Utskottet fästat sig dervid att, enligt förslaget, husbonde skulle för ändamålet få vidkännas en tvungen afgift; Och då gådant i Utskottets tanka vore både obilligt och olämpligt, får Utskottet tillstyrka att motionen icke måtte till någon åtgärd af Rikets Ständer för anleda.
Utlåtande N:o 6, X.o 6 Ank. till Exp.
Utsk. d. 17 Jan. 1851, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring uti Kongl. Maj:ts förnyade Hamn-Ordning den 24 Januari 1771.
Uti en af herr P. Murén väckt, till Utskottet remitterad, motion, har blifvit föreslaget, att då Kongl. Hamn-Ordningen den 24 Januari 1771, till följd af sin höga ålder, i de flesta delar icke vore ändamålsenlig, och det måste vara af synnerlig vigt, att lagarne lämpades efter tidsförhållandena, — Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att samma Hamn-Ordning måtte blifva öfversedd och förbättrad, så att den med nuvarande allmän lag blefve öfverensstämmande; och har motionären derjemte till Utskottet ingifvit en Promemoria uti ämnet, hvaruti följande förändringar och tillägg i nämnde författning blifvit föreslagna, nemligen: till 1 kap. t §. det tillägg: ”är Hamnfogde af jäf eller annat laga förfall hindrad ”att i Rätten sitta, ege den äldste Bisistaren att för tillfället Ordförande vara.” Till 3 kap. 1 §. det tillägg: ”vill någon flytta från en hamn till annan, tage af den ”Hamnrätt, hvarunder han förr lydt, dess bevis om ärligt och anständigt uppförande och ”bifoga det dess ansökning.
Finnes sedan, att sådant bevis ej är med sanning öfverensstämmande, plikta utgifvaren af beviset
En r:dr 32 sk. banko.”
Uti 3 kap. 2 §. den förändring och det tillägg, hvarigenom samma § skulle erhålla ”följande lydelse:
"Hvar som skötar eller annat gaVn inpå annars sätter, böte första gån”gen 16 sk., andra gången dubbelt, och tage den sitt upp, som sist satte.
Sker det of”tare, böte hvarje gång 1 r:dr 32 sk.
Den, som annars fiskredskap egenvilligt flyttar ”eller uppkastar, plikte hvarje gång 1 r:dr 32 sk.; gälde ock i alla dessa fall skadan åter.
”För ordnings bibehållande vid fiske med not, bör Hamn-fogden eller der den ej finnes, ”hamnlaget sig emellan vid stränderna utstaka, och afdela hvarje notvarp, så vidt sig gö ’Ta låter; och skall den, som drager annans notvarp, första gången böta 1 r.-dr 32 sk., Bih. till B.
Prat. 1850 # 1851. 8 Sami. 1 Haft. % 10 Allm.
Utlåtande N:o 6. ”andra gången dubbelt och sedan hvarje gång han dermed beträdes, 6 r:dr 32 sk., allt ”banko, och håfve i alla dessa fall förverkat fångsten.
Om varp stöta tillsammans, måge ”notdragare tillse, att den ene ej skadar den andre, vid bot, som om notdrägt nyss ”sagdt är.” Uti 4 kap. 1 §. den förändrade lydelse: ”täger eller snattar någon i hamn under ”3 r:dr 16 sk. bankos värde eller mindre, det må ej stöld heta, utan gitve han det åter ”och bote hälften af värdet.
Kan han det ej, plikte med tre dagars fängelse och förnöje ”Måiseganden med arbete.
Gör han det andra gången; gälde åter och bote fulla värdet; ”sker det tredje gången, stånde tjusfrätt.
Stjäl någon gods eller penningar öfver 3 r:dr ”16 sk. banko värde, det är stöld och straffes efter allmän lag."
Uti 4 kap. 4 §. jemväl den förändrade lydelse: ”Öfver brott emot lagbestämmel'•serne i detta kapitel ransake och döme Domaren i orten; stånde dock Hamn-Rätten fritt ”att straxt höra den brottslige och om målets beskaffenhet sig underrättad göra.”
U ti 5 kap. 3 §. den förändring i ordalagen: ”Öfvar någon i fiskeläget oljud med rotande, skriande, buller eller annat oskick, androm till mehn, eller spel och dobbel, och ”på Hamnfogdens varning sig ej genast rättar, eller kifva män sins emellan och Hamnfogden bjuder fred, men de den ej hålla vilja, böte 1 r:dr 32 sk.
Sitter någon å krog ”under gudstjensten, sön- och högtidsdagar, eller beträdes någon eljest vara med starka ”drycker så öfverlastad, att hvar och en, som honom ser, ögonskenligen kan märka, att han ”drucken är, böte 3 r:dr 16 sk. banko.”
Uti 6 kap. 2 §. 2 morn., att detta mom. måtte erhålla följande lydelse: ”Tillbjuder ”ingen att böterna för den brottslige gälda, anmäle Hamn-Rätten målet hos Domstolen i ”orten etc.; samt Uti 6 kap. 4 g. den förändring: “De penningar och böter, som efter Hamn-Rättens ”dom falla, gånge till treskiftes; och tage konungens lott de fattige i fiskeläget eller församlingen, annan Hamn-Rätten, tredje Målsäganden”; äfvensom det förslag jemväl blifvit framstäldt, att de böter, som uti Hamn-Ordningen stadgas, måtte utsättas i gällande Myntslag af riksdaler, skillingar och runstycken banko.
Hvad sålunda blifvit anfördt har Utskottet tagit i öfvervägande, och får sitt yttrande i ämnet härmed afgifva.
Vid granskning af omförmälda Kongl. Hamn-Ordning, har Utskottet funnit sig böra anmärka, att densamma icke innefattar alla de föreskrifter, hvilka en sådan Ordningsstad - Allm.
Utlåtande N:o 6.
1 1 ga bör innehålla, för att vid hvarje inträffande händelse kunna tjena lednmöterne i en Hamn-Rätt till behörig ledning för sina domslut och öfriga åtgärder.
Der förekommer t. ex. ej något stadgande, som omtalar, när Hamnfogde eller Bisittare är jäfvig, eller hvilka åtgärder, som vid dylikt fall böra iakttagas, för att Rätten ändock må blifva domför.
Icke heller finnes något stadgande, som bestämmer det eller de ställen, der de fiskande ega utlägga sina garn eller draga sina notar, i händelse de derom sins emellan råka i tvist, och något större ansvar är ej stadgadt för den, som drager sin not i annars notvarp än för den, som fiskredskap af annat slag inpå annans sätter, oaktadt den förra förseelsen måste anses större än den sednare, såsom i allmänhet ländande till mera förfång och skada.
Vidare föreskrifves uti 4 kap. 1 § af Hamn-Ordningen att den, som snattar, men ej orkar böta, skall sitta i stocken, oaktadt stockstraffet redan genom Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 blifvit afskaffadt, och i de fall, der böter egde rum, i stället derföre fängelsestraff infördt.
Efter utskottets tanka, bör likväl en sådan Ordnings-Stadga, hvarom här är fråga, innehålla alla de föreskrifter, som kunna vara erforderlige för Ledamöter i Hamn-rätt, i och för utöfvandet af en sådan befattning, så att dessa Ledamöter, af hvilka man icke kan påräkna någon egentlig lagkunskap, ej må i brist på kännedom om allmänna lagen eller de förändringar, som deruti egt rum, begå felsteg och misstag.
Af dessa skäl och då Utskottet anser ofvannämnde Hamn-Ordning icke vara så fullständig, som erfordras, och icke i allt öfverensstämma med gällande lag, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta öfverse Hamn-Ordningen af den 24 Januari 1771, så att densamma vinner den fullständighet, som af förhållandena påkallas, och i öfrigt öfverensstämmelse med gällande lag.
Allm, Besvärs- och Ekon.-Bish.
Utlåtande N:o 7. HiO t.
Ank. till Exp. tflsk. d. 17 Jan. 1851, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion, angående fastställandet af reglementen för Sockenmagasiner.
Uti en hos Högvördiga Presteståndet väckt, till Utskottet remitterad, motion, har herr Prosten Eurén anfört, att, sedan Kongl. Majit, uti nådigt Bref den 6 April 1843, bemyndigat sine Befallningshafvande att pröfva, och, såvidt med lag och laga stadgar vore förenligt, till efterrättelse fastställa de förslag till nya reglementen för Sockenmagasiner eller till ändringar eller tillägg i redan af Kongl. Majit fastställde sådane reglementen, som kunde hos Konungens Befallningshafvande anmälas; så hade, oaktadt Kongl. Majit redan derförut liera gånger fastställt Reglementen, deruti räntan å spannemål, ifrån sockenmagasin utlånad, blifvit bestämd till fyra kappar på tunnan, det inträffat, att stadfästelse blifvit vägrad å ett reglemente derföre, att uti samma reglemente den för en utlånad tunna spanmål bestämda ränta uppgått till 3 kappar, men högsta lagliga räntan skulle utgöra endast l§f kappe på tunnan; att då likväl Kongl. Majit uti högstberörde nådiga Bref förklarat andre bestämmelser för Vården och förvaltningen af Sockenmagasiner i allmänhet icke vara erforderliga, än som på menigheternes egna öfverenskommelser kunde bero, och de reglementen, hvilka Kongl, Maj:t före utfärdandet af omförmäldte nådiga bref fastställt, efter motionärens tanka, skola tjena till ledning äfven för dem, sorn derefter tillkomme, samt det icke borde anses olagligt att bestämma den ränta, som erlägges för spanmål, lånad ur Sockenmagasin, till lika belopp, som Kongl. Majit förut flera gånger godkänt, så har motionären, under åberopande jemväl deraf, att, i afseende å en sådan utlåning, som här vöre i fråga, allmänna lagens bud om den högsta ränta, som finge å försträckningar beräknas, ej Vöre tillämpligt, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl, Majit täcktes meddela den förklaring öfver Sitt högstberörde nådiga Bref, att inga hinder, härledda från lagens stadganden om penninge-räntan vid försträckningar, skulle anses ligga \ vägen för stadfästelse af förslag till reglementen för socknemagasiner, så snart den ränta.
Bestars- och Ekon-Utsk.
Utlåtande N:o 7. 13 som i förslaget bestämdes, å utlånad spanmål ej öfverskrede den* hvilken Kongl.
Majit genom förut aflåtne stadfästelse-resolutioner å dylika reglementen i Nåder gillat och godkänt.
Hvad sålunda blifvit anfördt har Utskottet lagit i Öfvervägande.
Det har dervid förekommit Utskottet, som skulle lagens stadgande i 9 kap. 6 § Handels-Balken, att ”ingen tage eller låte förskrifva sig högre ränta än 6 för hundrade om året,11 icke billigen böra tillämpas i afseende å försträckningar i spanmål, lemnade från sådane Inrättningar, som här äro i fråga, eller Sockenmagasiner.
Dels är den kostnad ganska betydlig, som är förenad med byggandet och underhållandet af sådane magasiner, samt med vårdandet af deruti förvarad spanmål, dels äro dessa magasiner stundom underkastade dryga förluster, ej mindre genom låntagarens ej sällan inträffande oförmögenhet, att återbetala erhållne lån, än äfven genom spanmålens intorkning och skadande af mask och råttor, och dessutom eger utlåningen till största delen rum vårtiden, då priset å spanmål vanligen är högre än om hösten, då, efter skörden, lånen till det mesta återbetalas.