Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men likheten bestod deruti, att efter korrespondansläran fann Gustaf III sig nu igenom sin högfärd, Guds namns missbruk, orättmätigt krig m. m., uti den punkt, som svarade precist emot 16:de graden ibland de fördömda, hvaruti Gustaf Adolf för samma synder sig befann, och hvarifrån han behöfde, om jag rätt minnes, ännu 110 år att komma till Gud och lycksaligheten.
Hans bref voro sällan korta, alltid ett, ofta flera halfva postpappersark.
Stilen var tätare och finare, än uti något vanligt predikokoncept.
De voro utan sammanhang merändels, men uppfyllda af hot, bestraffningar, förebråelser och citationer ur bibeln, isynnerhet af Esaias och Uppenbarelseboken.“
Såsom man häraf finner torde mannen, ehuru onekligen rikt begåfvad och kunnig, särdeles i språkväg, stundom ej hafva varit vid sina sinnens fulla bruk, något som äfven Schröderheim på ett annat ställe antyder.
Han förde ett mycket skiftesrikt lif, och var till och med 1779 dömd till döden för en artikel, som han skrifvit i Stockholmsposten; erhöll dock icke allenast nåd, utan äfven flera prof på konungens välvilja.
Halldin dog år 1825 i Stockholm i den höga åldern af 88 år.
Efter Gustaf III:s död, medan hertig Carl förde styrelsen för den minderårige Gustaf IV Adolf, uppträdde strumpväfvaren Anders Collin.
Han hade af Gustaf III blifvit upphöjd till tromansrang genom titel af kongl. bibliotekarie, emedan – han hade en hylla böcker, Jakob Böhmes skrifter och dylika.
Ordensvurmen och hertig Carls högra hand
Reuterholm begagnade sig en gång af denne man, för att bota hertigen för ett grubbleri, hvilket gunstlingen sjelf hos honom uppväckt, för att afhålla honom från regeringsärenderna.
Detta grubbleri vände sig omkring den frågan, om den aflidne konungen vore salig.
Då till följd af detta grubbleri fråga började uppstå om att infordra läkares yttrande, huruvida riksföreståndarens helsoskick var så godt, att han kunde anses förmögen att föra regeringen, insåg
Reuterholm nödvändigheten att bota detsamma.
Reuterholm, som gick till ingen, som mottog ingen, som sågs hos ingen mer än hertigen, gick nu till gesällen och satt med sitt blåa band i hans yttre rum, medan gesällen – beredde sig genom bön till excellensens emottagande – eller tvärtom.
Flera, som ville träffa samman med “Storviziren“, infunno sig snart också i kongl. bibliotekariens förmak, och mannen fick ett tillfälligt anseende, hvilket ingaf hertigen ett stort förtroende för denne “biskop i nya kyrkan“.
Han närmade sig honom och frågade honom, som en midnatt mötte i det “mystiska rummet“, troligen för tillfället särskildt mystifieradt, om konung Gustafs salighet, då han fick till svar, att hertigen kunde skåda ner i en stor vattenbutelj, som stod der nära, ty biskopen skulle bedja konung Gustafs ande der visa sig, då hertigen kunde sjelf se om han såg glad eller ledsen ut, hvaraf hans kongl. höghet kunde sluta till ställningen.
Hertigen skyndar att se ner i buteljen, skymtar en menniskobild, blifver glad, ser till bättre, finner den leende och bärande de syskonliga dragen; det är tydligen “salig kungens“.
Hertigen omfamnar Collin och är botad från grubblet, lättsinnigt glad som förut.
Författaren af Reuterholms biografi, i Biografiskt Lexikon, säger sig ha uppsökt Collin, som ännu 1826 lefde i Stockholm, för att få reda på, huruvida denna berättelse kunde ega någon grund.
Den besynnerlige mannen svarade undvikande på alla annalkande frågor, lofvade sjelf berätta, men ej besvara hvad som var af historisk halt.
Han anförtrodde då blott att konung Gustaf III en gång satte möte med honom i lusthuset vid Haga en natt, just när klockan slog 12 i Stockholmska kyrktornen, då samtalsämnet var, om ej konung Gustaf kunde som sjelfherrskare antaga en annan religion än landets, hvilket Collin med nej besvarade; men om Reuterholm, hvars besök han erkände, och hertig Carl, af hvars förtroende han berömde sig, upplystes intet vidare.
– Denne Collin var sannolikt en adept af “den hemlighetsfulle kloke gubben i Norrland“, hvilken Björnram reste för att råka, hvarom se vidare under Björnram.
I slutet af förra och början af detta århundrade lefde den beryktade mystikern Carl Adolf Andersson Boheman, hvilken äfven i hela sitt lif företedde någonting gåtfullt.
Han lär ha varit född i Jönköping omkring år 1770.
Föga utmärkt i sin ungdom, lemnade han tidigt fäderneslandet, dit han oförmodadt återkom år 1802, samt uppträdde der såsom millionär och djupt invigd i alla ordensvurmeriets mysterier.
Han egde nu ett stort gods i Danmark, der han senast vistats i tio år.
Ingen kunde uppgifva källan till hans förmögenhet, hvilken man gissade hafva tillkommit på olofligt sätt, antingen genom tillgreppet af den olyckliga Marie Antoinettes juvelskrin, vid franska konungafamiljens flykt från Paris, då Boheman skulle hafva varit sekreterare hos grefve Fersen, eller genom ett likadant tillgrepp af en rik och svärmisk engelsmans schatull, hvilket innehållit både hans förmögenhet och hans papper.
Båda uppgifterna äro obevista.
Det vissa är, att Boheman, som titulerades hofsekreterare, kallade sig hufvudman för de “Asiatiska Bröderna“, att han kom till Sverige för att gifta sig med en fattig flicka, med hvilken han före utresan förlofvat sig, att han visade sig mycket välgörande både mot personer och inrättningar, att han var af ett ganska inställsamt väsende, genom hvilket och genom sina föregifna höga kunskaper han ledde många svaga hufvud och stod särdeles väl hos flera ansedda personer, deribland hertig Carl, som hade mycken böjelse för ordensväsendet.
Man fruktade, att han skulle i sitt nät indraga äfven Gustaf Adolf, och för att förekomma detta, lärer man inbillat konungen, att Boheman var en politiskt farlig person, hvarigenom konungen förmåddes att samtycka till hans häktande och afförande ur riket.
Härvid torde dåvarande underståthållaren Ahlberg hafva gått något för mycket summariskt till väga, hvaröfver Boheman med skäl besvärat sig.
Efter 1809 års revolution tilläts Boheman återkomma; men då han äfven nu lyckades bemäktiga sig sin forne gynnares, då konung Carl XIII:s, ännu mera förslöade sinne samt allt för oförtjent betraktades såsom farlig, blef han för andra gången, år 1814, arresterad och förd öfver gränsen.
Hans klagomål öfver den olagliga behandlingen lemnades utan afseende.
Han bodde under sin återstående lefnad i Tyskland, och lärer hafva dödt omkring år 1830.
Syner och Uppenbarelser.
Menniskan, som har svårt att släppa den föreställningen, att gudomen eger både makt och vilja att omedelbart ingripa i så väl den enskildes som hela mensklighetens lif, är på grund häraf mycket benägen att tro på syner och uppenbarelser, hvilka, såsom direkta rörelser och anvisningar från höjden, skulle kunna verka bestämmande på hennes handlings- och tänkesätt.
Åt de invändningar, som häremot framställas af förnuftet och den efter eviga lagar ordnade naturen, lånar hon endast motvilligt sitt öra, och svarar derpå med en hänvisning till det myckna dunkla och outredda, som förnuftet icke fattat och aldrig kan fatta.
Med den store engelska skalden säger hon: “Det finns saker mellan himmel och jord, hvarom filosoflen icke drömmer.“
Häraf kommer det sig ock, att öfverallt så väl i skrift, som framför allt på folkets läppar lefva otaliga berättelser om hemlighetsfulla företeelser, hvilka anses icke kunna förklaras på annat sätt än såsom uppenbarelser från den öfversinliga verlden.
Några sådana, som beröra svenska personer och förhållanden, meddelas här.
Ytterselö kyrka på Selaön i Mälaren säges ha blifvit anlagd af norska konungen Olof Haraldsson vid ett af de besök, han med sin flotta gjorde i Lögaren eller Mälaren.
Då han på sitt skepp nalkades Selaön, kunde de på stranden till motvärn församlade bönderna se honom ståndande i kunglig skrud med stridsyxan i ena handen och ett gyllene äpple i den andra.
Detta äpple kastade han i höjden, men för hedningarne såg det ut, som hade en brinnande kula flugit upp från skeppet; densamma nedföll, till deras stora förundran, på land utan att göra skada och utan minsta buller.
Medan de stodo och undrade öfver järtecknet, landsteg
Olof Haraldsson och förkunnade, att der kulan nedfallit, skulle ett tempel byggas åt den hvite guden – en förordning, som Selaöbönderna, bevekta af berättelser om den hvite Krists stora makt att gifva seger i strid, äfven hörsammade.
Om den heliga Brigittas svärfar Gudmar Månsson, som på 1300- talet var egare till säteriet Kägleholm i Nerike, förmäler sagan, att han en julafton ridit ut i sjön vid Kägleholm och icke kommit igen förr än andra året derefter; äfven om julaftonen stannat med sin häst vid stugufönstret och ropat på dem, som funnos i huset, att de skulle se ut.
Hans fru skyndade till fönstret och ropade:
“Se herr Gudmar!“ men så snart hon sagt detta, vände han om och hans häst slog tillbaka, så att tre eller fyra stockar föllo in i stugan, och sedan red han sin väg, utan att mera återkomma.
För sina många syner och uppenbarelser har den heliga Brigitta blifvit mycket namnkunnig.
Redan vid 7 års ålder, då hon vistades hos sin moder, fru Ingrid på Aspenäs, såg hon i en syn jungfru Maria, som satte en gyllene krona på hennes hufvud.
Från tiden efter hennes mans, lagmannen Ulf Gudmarssons till Ulfåsa, död 1344 förskrifver sig emellertid hennes flesta uppenbarelser.
Desamma finnas utförligt beskrifna i en bok, författad af en magister Mathias, och som blifvit tryckt på de flesta språk.
Å Weckholms kyrkogård har stått ett kors, hvarom finnes följande sägen: “En gudfruktig man vid namn Melchior var för vid pass 300 år sedan pastor i Weckholm.
Han vandrade dagligen hvarje afton, förrän han gick till hvila, upp i kyrkan, ehvad årstid och väderlek det var, och gjorde vid altaret sin bön.
Hustrun, som ansåg denna andakt öfverflödig, sade en afton till en husets dräng: “Kära Lasse, om du vill utkläda dig som ett spökelse och ställa dig i gångstigen för far på kyrkogården och skrämma honom, när han går ur kyrkan i afton, så skall du få ett stop öl!“
Drängen verkställde matmoderns befallning och stod om aftonen med ett hvitt lakan omkring sig i Melchiors väg.
Den fromme presten begynte då att bedja, och som han bad, började drängen att sjunka ned i jorden.
När presten tillsporde honom hvem han var, svarade han intet.
Då begynte presten åter att bedja; men nedsjunken till midjan, ropade drängen sitt namn.
“Det är nu för sent!“ sade presten, och den olycklige försvann i jorden.
Folket uppreste korset öfver honom vid gångstigen, der det ännu i dag står.
Den fromme bedjarens hustru säges varit af adliga slägten Ekorn och begrafven bland sina fäder i Håtuna kyrkogård, der hennes kropp icke skall hafva kunnat förvandlas eller blifva till stoft igen, ehuru kistan och svepningen, äfvensom de andra liken omkring henne, längesedan undergått förvandling.
Det var, innan påfviska vidskepelsen skingrades af renad förnuftig kristendom, en tro, att själen ej fick frälsning ur skärselden, så länge kroppen icke fallit till stoft.“
I Rüdlings “I flor stående Stockholm“ läses: “Anno 1580 den 23 Augusti om midnattstid såg man på himmelen öfver Stockholms slott en fullkomlig skapnad af en vild och faselig björn, utur hvilkens käftar så stora eldslågor på jorden nederföllo, att skiöldtvakterna, som tå stodo på sin post, larm gjorde i mening att elden på slottet var lös, hvilket sig dock vid noga undersökning i sielfva värcket ej så befann.“
Om domprosten i Westerås, Sal.
Birgeri Wallensis, hvilken lefde i slutet af sextonde århundradet, berättas följande: “W. var en i början ståndaktig man i evangeliskt-lutherska läran.
Då biskop Erasmus sände den nya handboken till honom vid altaret att messa derefter, kastade han boken med all makt ifrån sig i församlingens åsyn.
– Såsom märklig predikant kort derpå kallad till pastor vid Storkyrkan i Stockholm, antogs han då äfven till konungens hofpredikant.
Nu lät han öfvertala sig att antaga den nya liturgien, men blef af en särdeles händelse uppväckt att förkasta densamma, och sedan dess starkaste motståndare.
Händelsen som förändrade honom var följande: “Då predikan ändad var och han med tjensten vid altaret så vidt kommen, att instiktelseorden voro uppsungne, då hände honom en syn, att han såg vid altaret en brinnande låga, och i lågan många skrymtare som han kände.
Då förskräcktes han alldeles, låtandes den andra parten af instiktelseorden stå tillbaka med vidare tjenst, gick gråtandes i sitt herberge.“
Han sände sedan bud till konungen och uppsade sin tjenst, samt yttrade sig hellre vilja lefva i fattigdom, än föra krig mot sitt samvete.
Konungen fråntog honom tjensten och han insattes i fängelse på Wentholmen.“
Om fältherren Johan Gustafsson Banér, som under trettioåriga kriget vann en sådan namnkunnighet, berättas, att han en gång på Hörningsholm i sin spädare barndom föll ner från ett fönster i andra våningen, der han stod och fästade ett kläde, som han kallade seglet på det skepp, hvarmed han ville fara till slagtningarne i Tyskland.
Då anhöriga sökte efter barnet, fanns det alldeles oskadadt på en hög klippa under fönstret och berättade: “Mäster Jahn (trädgårdsmästaren, som för tillfället ej fanns på gården) tog mig i sitt hvita förkläde.“
En annan sägen förmäler, att en hvitklädd engel räddat barnet.
Med det underbara i berättelsen förenades öfvertygelsen, att den unge Banér i framtiden var ämnad till något stort.
Då staden Kalmar, belägrad af hertig Carl och hemsökt af en svår hungersnöd, måste gifva sig på nåd och onåd, gaf hertigen fritt lopp åt sitt hämndbegär, och lät, den 16
Maj 1598, afrätta ståthållaren Gyllengrip, jemte Johan Sparre, Lars Rålamb och slottspresten Birger.
Flera andra af lägre börd eller vilkor hängdes.
Dessa afrättningar, en inledning till Carls stränghetssystem, väckte mycken bestörtning hos menigheten, och dess tänkesätt gåfvo sig luft i allehanda vidskepliga sägner.
Så berättades det, att man sett dunstflottor strida i Ölands sund, att kämpande härar sväfvat i luften öfver Skälby gärden och att Gyllengrips fru året förut sett sin man vandra hufvudlös omkring på Stöfle ängar, allt förebud till de fruktansvärda uppträden, man snart skulle få upplefva.
Messenius berättar i “Scondia Illustrata“, huru 1597 den 25 September två fiskare i Stångån hört, då de om natten voro sysselsatta med fiskande, ett dunder i skyn, och sett, vid uppblickandet mot himlen, en svart molnsky som delte sig, hvarvid de sågo två krigshärar drabba mot hvarandra, då den som syntes dem vara svensk besegrade den, som liknade polska hären.
När himlen klarnade, framträdde en man af stort majestät med ett svärd, som han vände nedåt, då några bloddroppar föllo från svärdsudden ner i ökstocken der bönderna sutto.
Nu försvann allt; men bönderna skyndade, så snart dagen ingått, att berätta hvad de sett för biskopen P.
Ölander och borgmästaren Peder Eriksson i Linköping.
Dessa afhörde berättelsen med förskräckelse, och när följande år på samma dag både en svensk och polsk här bePederfunnosigmidtemothvarandrapåStångånsstränder,vissteju
Eriksson hvem som skulle vinna seger!
Både biskopen och borgmästaren gåfvo således hertig Carl tecken, när han skulle öfverrumpla konung
Sigismund, derigenom att de gingo upp i tornet och klämtade.
Den klämtningen ansågs hafva mycket bidragit till segern.
– Redan S:t Brita skall i sina dagar ha förespått, att en gång i tidernas fullkomnande skulle en främmande krigshär infalla i riket, då kring Wadstena en så förfärlig drabbning skulle stå, att de dödas vapen skulle simma i blod.
En bonde, vid namn Jonas, berömde sig 1618 att hafva uppenbarelser af englar, hvarjemte han skref ett vidlyftigt verk mot lutherska läran.
Han fann några troende som sällade sig till honom.
En särskild komité nedsattes för att undersöka saken.
Profeten och hans anhängare kastades i fängelse och afrättades, emedan de vägrade att återkalla sina villfarelser.
En sägen förmäler, att på Kröhlinge ängar i Kihls socken i Upland syner visat sig, hvilka troddes förebåda förändringar i riksstyrelsen.
Uti en af professor Joh.
Schefferus författad skrift läses derom följande: “Samma dag fältslaget vid Lützen hölls, hvilket för konung Gustaf Adolfs dödsfall skull nog bedröfveligt var, dock till sin utgång fröjdefullt, tå voro tvänne, om nattetid, på vägen stadde vid Rasbokihl uti Upland; när the kommo midtpå ängen, som vid kyrkian ligger, få the höra så stort buller af fäktande folk, så mycket skri af them, som upmuntra, slå, fly, gå på, så mycken knall af styckeskott, att the blefvo helt förskräckte och ej visste, hvart the sig vända skulle, eftersom the på stunden tyckte sig falla uti fiendens händer.
Och ehuruväl the uti mörkret icke klart se kunde, trodde the sig likväl vara hardt när faran och sin undergång, till dess the, framkommande uti grannelaget och under förskräckelse afvaktande dagsljuset, befunno sådant buller vara spökaktigt, eftersom intet krigsfolk på slättmarken var.
Icke långt therefter kommo tidender om en herrlig seger, som konungen erhöll emot kejsaren, dock therhos sorgelig för konungens mistande.“
Den 18 Februari 1655 såg “största delen af församlingen“ omkring Rasbo kyrka i Upland följande syn vid middagstiden: “1) Åtskilliga och många hopar krigsfolk både till häst och fot, som hvar med andra fiendtligen drabbade samman. 2) Karlar, hästar, betsel, musköter, pikar; och de, som i drabbningen stupade, syntes “skenbarligen“. 3) Ett stycke derifrån voro skeppsmaster, med taklen likasom bland och hvar om andra skridande, i en dimba sedda. 4)
En man med svart kappa och vid hatt gick “för sig sjelf aparte och ställde sin kosa åt en by, hvar inemot han försvann, och straxt tillika allt det andra“.
Dagen derefter sågs samma syn.
Åtskilliga “visioner“ visade sig äfven den 12 Mars, “dock sådane att alle voro togati svarta och med ovanliga vida hattar stilla ståendes och försvundne“.
Berättelsen är undertecknad Petrus Enstadius och predikanten Laurentius Bjur, den senare åsyna vittne.
Många dylika syner, måhända ett slags hägringar, ha under olika tider inträffat på dessa ängar.
En vidskeplig folktro påstår, att de förebåda förändringar i rikets styrelse.
Om en af dessa syner lyder berättelsen sålunda: “Den 24 Mars 1671 vid pass kl. 8 om morgonen, då solen sken rätt klart, har Olof Pädersson i Kilinge sett såsom en stor hop krigsfolk till fot på en slät äng, hardt vid byn.
Fanorna tycktes hafva varit svarta samt folket svartklädda, alla med sina gevär, både pikar och musköter, uti truppvis ståndandes.
Hela hopen vände sig ifrån öster till vester och stod stilla en god qvarts timma, sedan bonden begynte se deruppå.
Men intet kunde han märka, att de stridde eller slogos sig emellan.
Ändtligen begynte allt krigsfolket hvar efter annan draga sig sakta mer och mer ut och samlades emot en skog, ett godt stycke derifrån, der folket stod så tjockt, att det syntes på det rummet så svart såsom en mörk natt; och varade en qvarts timma.
Samma morgon litet derefter blef Lars Andersson i bemälte by af sin dotter utropad att komma och se något nytt der på ängen.
När han nu kom ut, såg han på samma ängen en stor hop skepp med master, och allt stilla ståndandes; dock kunde han inga segel se.
Och en stor hop folk gick af och an omkring och emellan skeppen, mötandes hvarandra fridsammeligen, så att han ingen fiendskap kunde se dem vara emellan.
Deribland hafver ock synts en hvitblå fana, som har allenast en gång blifvit omsvängd och sedan stått stilla.
Vid pass ett muskötskott ifrån den stora skeppsflottan syntes två andra skepp utan segel, dock sakta gångandes likasom en lof omkring de andra skeppen; och efter en half fjerdedels timmas förlopp begynte då omsider de tvänne skeppen drifva bort, hvaruppå uti ordning den stora flottan följde efter, och efterst en stor hop krigsfolk, hvilka tillika med skeppen försvunno, när de ock kommo till förbemälte skog.
Samma dag om morgonen något tidigare körde Peder Mattssons drängar i Nyckelböln i Rasbo socken till skogs uti Rasbo-Kil efter timmer och blefvo med detsamma varse emellan Rasbo-Kils kyrka och Åhrbygård ett mäkta stort slott med sköna rundlar omkring, blåaktigt, och har sett mycket väl ut.
Dock kunde de intet folk skönja.
Bemälte slott kunde de se så länge de stadigt vände sina ögon till, men straxt de en gång sågo bort och vände sig åter till att se det, var det försvunnet.
På samma dag, nämligen den 24 Mars kl. 7 om morgonen, då rätt klart solsken var, fick Peder Tornsson i Klyfvinge på samma äng se en tjock dimma uppstiga, utur hvilken först framkom folk med en stor spetsgård och sedan allt mer och mer krigsfolk med svarta och blå kläder samt fullt gevär och fanor, gula, hvita, blå och svarta.
Deribland syntes ock en stor hop skepp med flaggor af samma slag och färg som fanorna.
Detta allt stod mäkta tjockt ihop, att der var så svart som en tjock skog.
Sedan han nu öfver en half timma hade sett derpå, gick han omsider hem.
Dock vände han sig om en gång på vägen, att se om de stodo der qvar, och befanns allt der ändå stilla ståndandes såsom före.
Sedan såg han intet mer derefter.“
De tvänne påföljande dagarne sågs ungefär samma syn.
Ransakning hölls härom, och tilldragelsens sannfärdighet finnes intygad af presterna i församlingen samt flera tolfmän och andra personer.
Drottning Ulrika Eleonora afled på Carlberg den 26 Juli 1693, der liket blef qvarstående tills vanliga anstalter för den kungliga begrafningen hunnit iordningställas, samt bevakades af hofbetjenter och ett detaschement af kongl. lifgardet.
Samma tid var vid hofvet aflidne landshöfdingen och ståthållaren öfver Upsala län m. m.
Axel Axelsson Lillies enkegrefvinna, fru Maria Elisabeth Stenbock, den aflidna drottningens hofmästarinna, som stått i mycken nåd hos henne och tillika blifvit under dess lifstid ganska vänskapsfullt bemött af henne.
Denna hofmästarinna hade under den tid drottningen stod lik på Carlberg legat sjuk uti Stockholm; hon hade äfven en liten favorithund vid namn Camillus.
En afton, då kapten Stormcranz vid lifgardet hade vakt vid det kungliga liket på Carlberg, hände sig att en sorgvagn, omgifven af facklor och förspänd med trenne par svarta hästar samt ett fruntimmer uti, kom farandes, hvilket straxt rapporterades till kaptenen af vakten, som, då han såg den stanna utanför stora trappan vid slottet, gick dit för att emottaga den som satt i vagnen.
När han fann att det var hofmästarinnan Stenbock, den han kände, och att hon hade sin lilla hund Camillus på armen, tog han henne stillatigande uti handen och förde henne trappan uppföre, samt insläppte henne uti salen, der drottningen stod lik, och stannade sjelf utanför dörren; men då hofmästarinnan varit någon stund inne hos liket, och han begynte undra af hvad orsak hon kunde dröja der så länge, fick han den nyfikenheten att genom nyckelhålet titta in uti salen, der hon var.
Han såg då, som han tyckte, att hofmästarinnan stod och talte tillsammans med drottningen vid ett af salsfönstren, hvarvid han blef så förskräckt, att han straxt begynte spotta blod.
Dock, sådant oaktadt, rapporterade han dagen derefter allt detta för konungen.
Den förmenta hofmästarinnan kom sedermera icke tillbaka ur salen, utan hon, tillika med vagn, hästar och betjening, försvann utur de närvarandes åsyn, utan att någon kunde säga hvart alltsammans tog vägen.
Före sin död har ofvannämnde kapten berättat: att då han vid trappan mötte den kända hofmästarinnan och tog henne i handen, hade densamma varit lika som han tagit i en svamp.
Han dog trenne dagar derefter; – men hofmästarinnan Stenbock, som låg sjuk i Stockholm och icke egde någon kunskap om denna händelse, afled 6 veckor efter drottningens död, eller den 9 September 1693.
Denna händelse är så mycket mera märkvärdig, som hela den då vid Carlberg samlade vakten sett vagnen, hvari den förmenta hofmästarinnan kom åkande, och derom rapporterat kapten Stormcranz, hvartill kommer, att när konungen sjelf derom erhöll kunskap, skola order blifvit gifna till lifgardet, att ingen skulle våga tala derom eller utsprida denna händelse.
Om Margaretha Norby, gift med kyrkoherden i Heide på Gotland Nils Oxenwaldt, berättas, att vid hennes död 1695 en engel sväfvade öfver henne.
Hennes bror, kyrkoherden Petrus Ronander, har i Härne gamla kyrkobok antecknat:
“Ved denna saliga systrens yttersta berättas af dem som Henne uppvacktade, at dhe ögonskenligen såghe en Engell som flögh och sväfvade öfver Henne intill Hon sin anda upgaf.“
Carl XI:s syn är en spökscen, som blifvit mycket omtalad.