Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
i oc, ' ~ kasfa oi / rsorgtiz om afkotnmzn S~LI~CIZ.
Dessa trenne paralella strömningar i kulturfiencltlig och iurnc- drande riktning, hvilka innebära p i en ging revoiution odi reaktion af farligaste art, utgöra i 1 t ' l t ~ f f i i ï t &amp; n r~ ' a !i: l~: iZrc rUrelae, iivars grund drag vi har velat antyda.
H " @ Iz ar niera ofarlig, stunciorr, ociisb oklar.
Den represen- teras af både qvinnor och man, hitie kyrkans och vettnskapcns tje- ' Se Qrinnan i forntiden, nutiden f i n ~ i i: i t i ~ i.
a; '.
.i ' ztjt;; h ' zA.L Se Nutidslögner af .Ilax.
l - t ~ i - c i ~ t ~ Or \ - crs.
Se Georg Bran~ic&gt;~ företal till 2: drz up$.
af han!
danska öf \ .crsiit: ning nf S tuart hlills bok on1 Qvinnnns undrrtryclita s: iill:; iiig.
Cfwrs.
af iakttagare på de sociala rörelsernas område, hvilken förblandar tvänne motsatta riktningar och fördömer den ena för den andras skull.
Vi skola först och utförligast granska den svenska.
representanten af gruppen: fruken Kiy.
Van vid det enkla, sakrika och af natur- lig varme genomandade skrifsatt, som i Tidskrift fös Hemmet plägat utmärka Elizabeth R. Brownings och George Eliots sinrika kommen- tator, häpnar läsaren vid att i hennes ifrågavarande uppsats Om reak- twnen mot qvi ?tnofvGgan patraffa ett gåtolikt opus, som skulle lemna honom alldeles villrådig om meningen af dess innehåll, om ej öfver- skriften gifvit ett slags Ariadne-trad till labyrinten.
Man förstår att förf: an ömmar för männen i allmänhet och de iikta mannen i synnerhet.
Hon beklagar qvinnornas arbetstaflan med dem, wsom ofta skola försörja andra ».
Hon tror att intresset för de nya uppgifter, som vänta qvinnan på arbetets omr8cle1 skall förinå henne att undertrycka kärleken och försaka äktenskapet, eller i alla händelser att vardslösa hemmet.
Hon gisslar de » valdsammaw (?)
för- sök som göras att tvinga naturen att passa in i likställighetsteorien, m. m.
Men i samma andedrag yrkar hon, att hvarje lagligt hinder för qvinnan att p % alla områden likstdhs med mannen måtte upp- hafvas!
Diktarnes skildring af mannens skuld i de olyckliga äktenskapen fall af tio best&amp; hans skzcld endast &amp; * i, att anser förtan osann.
1 ?~io hans yttrc stra~vanden gjort honom likgiltig för hustruns inre l$) watt han ko ?mner hem arbetstrött » - för att kanske taga sig en grundlig lur i stallet att meddela sig med de sina, - satt Aan önskar men saknar förmdga att vara synfatisk,~ att ~aluiida, allt själfilllt s a d $ inom he7) znzet zlpphön, hvilket kans to~nt - &amp;. / rthstoneför hustmm - m. m.
Men a r blott hustrtin icke lika trött och oroad, vare sig i följd af Fattigdomens eller verldslifvets inflytande, eller som följd af frivilligt arbete, så ar i förtans ögon äktenskapet raddadt.
I motsatt fall för- utser hon, att det skall urarta och gå under.
, Många vurttaw, säger hon, att pvinnans f ngörelse 8 skall f ullhoml~t ontdana ntensklighetens kiznslor~, att kii~leken mellan könen skall dö ut och ersiittns af natur- drtjcten, att hewtl$vet skall zcndanträngas af klubblyvet, all sedlighets- strufvnn zlpphöra, m. m.
Har tycker sig läsaren åter kunna draga andan.
Pörf: an har s&amp; ledes velat proteskra mot socialismens iikte ?zskapsjeendtl&amp;het.
Derför vare hon hjertligt tackad, men p5 samma gång m % man dock energiskt jafva sanningen ' af hennes påstående, att det ohyggliga framtidsper- spektivet ar qvin ?roe ?~tntzc@atione ?zs verk, eller Datt pvinnof~gans ut- veckling för närvarande går i riktningen af att uppställa naturdriften som norm för aktenskapeb.
Genom att sålunda göra qvinnofrågan identisk med socialismen har förtan allt för godmodigt låtit lura sig af den tyske socialistchefens lilla knep att, med qvinnorörelsen till skylt och förevändning, framlägga socialdemokratieiis Iarobyggnad till allmänhetens fromma.
l Om reaktionen mot qvinnofrågan af Ellen Key, revy 1886 af Gust.
af Geijerstam.
Hvar förf: an vill finna bot för den befarade omstörtningen, f&amp; läsaren icke klart för sig.
An synes hon vilja, att qvinnan afstar från det högre aktenskapsidealet och går tillbaka till den förflutna.
tidens %s&amp; att blott äktenskapet blir af, så ar det icke s5 noga med dess idé.
Än atergår hon till den Geijerska satsen, att qvinnan bör tillerkännas all frihet, men afstå att begagna den.
Slutligen replierar hon på utvecklingsläran, hvilken, emedan den ej vågar riikna på ett lif efter detta, skall s % mycket mer arbeta förädlingen af jorde- lifvet och slutligen lyckas att bereda hvar och en, man och qvinnor, sin ratta plats, bevara modern åt familjen, radda barnen undan sko- lan och dana ett hem utan vank.
Nästan samtidigt med fr. Key och drifken af snarlika farhagor, framträdde i Finsk ' I ' idskrift dr Jarl NageZstnm och uttalade der natur- Han har dervid framstalt vetenskapens veto öfver qvinnofrågan.
äktenskapet s %som för qvinnan Z~szIppg~tea qquand ilrPt~ze, inför hvilken alla andra lefiladsmal, u,ven den ogqta y~~ittnans, maste vika eller fri- villigt offras, men hvilken ocksa i sin ordning måste offras c$cr helt och hållet uppg % i moderskapet.
Modern har nämligen, enligt dr. H. att, med undantag af existensmedlens anskaffande, ensani bara d l om- sorg och allt ansvar för hemmets och barnens uppfostran.
Den äkte mannen och fadren spelar deremot inom förfins idedfamilj en ytterst obetydlig och underordnad rol.
Han skall vörda hustrun-moderns höga mission samt arbeta och strida för att efter förm2g.a förse hcnnc och ~ h e n n e s barn ~ med lifvets nödtorft, söka förbiittra lagarne till hennes förman, men någon lifsgemensliap, något samarbete mellan makarne namnes aldrig.
Icke heller yttras ett ord om hustruns uppgift i förhållande till mannen.
Ilet kommande sliigtet ar, enligt dr. Hagelstam, qvinnans raison d ' etre och omfattar h d a hennes uppgift.
I den punkten sammanstamma vetenskapei~s och den ortodoxa kyrkans målsman och förena sig p&amp; samma grund i förkastclse- domen öfver qvinnorörelsen.
Sarskildt hata de resp. herrarne yrkan- det på likställighet mellan könen och haiva aldrig förstatt: att det ar likställande i valfriet, - ratt att, i likhet med mannen, söka de uppgifter, som öiverensstamma med hennes anlag som qviiinan inlägger i detta yrkande, alldeles icke ratt att alltid göra detsamm; t som mannen, hvilket vore en darskap.
Det ar i första rummet den norske pastorn J dl.
I; izriIe~t, soni har fört kyrkans talan.
För honom Hr qvinnans sjelfstiindighets- hennes kraf på ratt till iit- känsla ingenting annat an ~Ez !~bill ' r / Et:., hennes veckling af sina inneboende anlag: prtv det~zor~stratiotzsfi.st~~ största fara i intellektuelt hänseende den att förlora medvetandet af &gt;sin refbensnat~rr:), ~ hennes stallning i aktenskapet mrr ' lrrZi~zz&amp; / rcit !ns.
samt hennes hela andliga och lekamliga kapacitet inskränkt till den att vara eller kuima bltj.zfa mor-. '
- 0 ' Finsk Tidskrift juni 1886.
RvinnofrZgan ur natcrvetcnskaplig synpunk;.
af J. Hagelstanz.
Kvindespörgsmaalet af J.
X. Fa-i-dtw.
Tilsvar til J. Ji.
Fxrden, ved Kilty L. Kielland.
Orden citerade af förf: n.
1 öfverensstammelse med den norske pastorn uttalar den finske biskop G. '
Johansson i sitt herdabref till Kuopio lans presterskap, hvilket bref vi kanna endast genom citat i Finsk Tidskrift, sin för- kastelsedom öfver qvinnoemancipationen.
Dess wegentliga syfte, ar, säger han, att upphiijka de olikheter mellnn man och pvinnn i u k t m skapet och samhullet, som Gud zcppstiilt.
Alltså &gt;är den till sitt innersta ett z@fror mot.
Guds v~&gt;rldsorhz: lp och derf ör » förderfbringande f ör J5de sn7~ Aiz llet och qvinnan~.
l Slutligen spelar, mellan alla dessa olika modulationer af verklig eller förment reaktion, en liten fin stamma, an gycklande i klangfulla rim öfver framtidens emanciperade qvinnor och viljeförslappade man, an åter varnande i allvarliga stanser för andra olycksdigra följder af den förhatliga tidsandan.
Det är en finsk diktarinna under okänd pseudonym, * som sålunda oförtröttad blåser sin lilla piccola-flöjt till de ecklesiastiska brumbasarne, den fysiologiska bröllopsfiolen och den waktenskapliga lurens!
hvilka, jemte den Brandeska stridsbasunen och, de Rousseau-Strindbergska naturljuden, bilda stämmorna i den val- diga reaktionssymfoni, hvars wledgangsmotivw vi har ofvan antydt.
Dock, saken ar allt för allvarlig att tillåta ett skämt.
Höger- författarne, hvilka har helt naturligt betecknats med sina skarpaste yttranden, hafva tydligen talat af full öfvertygelse.
Deras protester mot naturalister och nihilister äro fullt befogade.
Afven i qvinno- frågans moderata lager finnas unga ifrare, hvilkas ensidigheter påkalla varning och tillrättavisning.
Men att skära alla öfver en kam, att fördöma hela den betydande rörelsen för öfvergreppens skull, det ar både orättvist och oklokt.
Likväl möter man, sarskildt hos dr. Hagelstam, liberala medgif-, vanden för den ogifta qvinnans rakning, pa hvilka vi gerna ville bygga hoppet om en framtida försoning.
Dr. H. ger dessutom många för vår tids arbetande qvinnor val behöfliga varningar mot förbiseendet af naturens kraf.
Men man frågar sig, om ej han % sin sida förbiser, att vi äro icke blott naturväsen, utan också ande- väsen, begåfvade med vilja och karaktär, samt att vi, som sådana, hafva kraf och förpligtelser afven gent emot vår egen natur, hvilken vi, liksom männen, äro ämnade att i viss mån beherska, icke blott lyda.
Man frågar sig vidare, om det kan vara detta förbiseende, soni gör, att dr. H. tagit sin uppgift nastan som en diagnos, m. a. o., att, hans skildring af qvinnans naturlif ar nastan en sjukdomsbe- skrifning, hvari svaghetssymptomen och deras verkan p % sjalslifvet betraktas såsom gifna och oundvikliga.
Afven herr pastor F ~ r d e n gör några, ehuru svagare, medgifvanden åt tidens fordringar.
Han yttrar dessutom många djupa och vackra tankar, hvilka äro val varda att taga vara på, helst de, hvilka Iita .sig lika val tillämpa p % vår uppfattning som p % hans egen.
Så säger han i sin protest mot upphafvandet af akta makars egendomsgemen- skap: wAgfe-kjerleheden er jo i s&amp; selv et Samete&gt;.
Ja visserligen, l Biskop G. Johanssons helsning till Kuopio stifts presterskap i bih.
till Missionstidning för Finland 1885, n: is 8 och g.
' Framtidsbilder af Dngny. '
men det är frivilligt och får deraf sitt varde.
I fråga om hustruns underdånighetsförhållande säger han, med en liten omskrifning af bibelns ord, att &gt;mannen skall vara hufvudet, qvinnan hjcrtat i akten- skapet,.
Ordet klingar s i vackert, att man ar fiirdig att obetingadt upptaga det, tills man märker att fört11 h9r skapar ett nytt: sSiireir.:.
af langt farligare beskafienhet an det juritliska - en boskilnad af äktenskapets allra dyrbaraste tillgingar, iisyftande att göra k21-IPREII till hustruns ensak, fiirsfcindet till manrzms.
Slutligen anföra vi med odelad sympati den vackra bilden, att det ar med karleken sorl1 med vingparet, 3cief k i l a r i f i w f q + k tzacL.r.
som €17 ok, trztJn i wrk- Z&amp;heterr iir det ert ~ftmzde, bizrdndt!
knrff.
T ' i erinra blott, att bilden, om den fullföljes, visar, att skaparen gifvit hJrt makarna samma 1) iir- kraft.
De uttryck af hån och förakt mot olika tankande, som van- ställa b %de den kyrklige och den vetenskaplige förfins framstiillning skulle lätt kunna gäldas med samma mynt.
Men vi akta V&amp; sak för högt att vilja försvara den med diliga vapen.
Vi hafva här, sa vidt utrymmet mecigifvit, tecknat de Iiida hufvud- strömningarna af reaktionen mot det af qvinnofrigan framkallade aktenskapsidealet.
Båda förtjena i hög grad alla rättänkandes upp- märksamhet.
Man har icke lof att förblifva okunnig om eller lik- giltig för rörelser, som kunna leda våra qvinnors trygga och sunda framåtskridande på viliospsr eller ock stacka dess framsteg.
I synner- het kräfver venster-reaktionens försök att, under förevändning att fri- göra qvinnan, i stället frigöra de sinliga litlelscrnrt och göra qvinnari till slaf under deras förnedrande ok, den största vaksamhet, de all- varligaste varningar.
Afven den reaktionära / ru@m miste uppmark- samt följas och bemötas, det senare i synnerhet i liandling, i dct ridra: pz~inzzou visa szg kun~ra bas silra ?ya zcppyt~ter och rätftrR / letw utan att kränka sin pvinlka ~zatur eller svika dcplzgfer densaritiita Cliigger dem, vare sig inom eller ufom fattriljeetz.
Endast s8 skola de kanna vinna den utveckling af sin menskliga personlighet, som de s3 mycket efter- strafva, men hvilken hämmas på ett mycket värre satt af tendensen till en naturstridig karlaktighet, an af förflutna tiders öfverdrifna och tillgjorda qvinlighets-kult.
Först om qvinnorna skulle svika sig sjelfva och gb öfver till venster-reaktionen, först d2 skulle högerns ensidig- heter blifva farliga, ' detta genom att blifva i viss m h beriittigade.
Vi hoppas dock för visso, att ccntenz, &amp; t s u n h och sansall framdtsk~idandefs parti, skall segra, sarskihlt i aktenskapsfr~gan, emedan denna i sig innebar hela qvinnofrågaa, likasom bhnknoppen biir in- om sig den blifvande frukten.
Ingen vantar, att det nya aktenskaps- idealet skall tränga igenom med ett enda slag.
JIan hoppas icke ens, att det någonsin skall i full sanning realiserss af alla.
För de lyckligaste ar det icke ens nytt.
I besta fall är det en gradvis sig utvecklande historia.
För andra ar och förblir det en chimär.
Var tro ar, att det smaningom skall genomtränga det allmänna
medvetandet och att, under dess hagn, i trots af de förirringar och missgrepp i enstaka fall, som äro oskiljaktiga från alla brytningstider, familjen och henilifvet skbla, icke som höger-reaktionärerna förmena, slappas och upplösas, utan på grunden af individuel .frihet och för- bindande karlekspligter utveckla sig renare och mera harmoniskt an förr.
Huru det etiska aktenskapsidealet kommer att verka på det personliga förhållandet makarne emellan, säger oss, på grund af egen erfarenhet, Stuart Mill.
Hans ord innebära den bästa vederläggning af våra reaktionärers farhågor, och vi afsluta derför med dem vår lilla uppsats.
~ H v a d iiktemkapet skzllle kunna vara mellan tvun ?ze personer med otdlade förmögenheter, med enahanda åsigter och striifvande~, ZEfvande i en jemdikhet af det bizsta slaget, Iz ' khet i Krafter och förnzögenheter, men med några mera utvecklade hos den ena, ndgra hos den andra, så att hvara ' era kan njuta den outsugl&amp;n fröjden att i nagot hkmeende se upp till den a d r a, att ömso~n leda och ledas $8 utvecklingens Bana - detta vill jag icke försöka ntt beskrifva.
För dem, som Kunna fatta (ht, behoyves det icke; för de771, som icke Kunna det, skiille det blott synas som en svärmares dköm Men jag $ås&amp; med den @ z@nste ofzer&amp;qelse, att detta och endast detta iir uktenskapets ideal, och att alla åsgter, vamr och inriithingar, sonr e n n a något annat begrepp derorn eller &amp; va en annan riht.rt; ing at dermed z samband stående förestcïllni ?zgar och straf - vanden, de må frnmträdn under hvilken skepnad som helst, äro lemninyar a f clct gamla barbariet.
Mensklighetens sed&amp;a pånyt ffödelse skall f örsf d8 verkligen börja, niir det mest grundvusentl&amp;a af alla .sociala förhål- lunden står under jemnlikhetens lag, niir ?nenniskorna lärt att odla sin starkaste kiznsla af symn$ati i samnzanZef ?zaden med en like i rätt~kheter och bildning.&gt; ' Diktarens närvarande ställning.
Julaftonstankar Robinson.
&amp; r i n n e t af en födelse högtidlighiilles i dag hos en icke så ringa del af jordens folk.
Men &amp; got mycket mer betydande tir, att man börjar allt tydligare skönja p3 jorden den eld », som den under första julnatten födde, sade sig kommen.för att tända och om hvilken han sörjande tillade: &gt;Och hvad s %ge jag hellre, a n att han allaredan brunne., T y denna eld kan numera markas äfveii p3 vissa stora rörelser bland de folk, der icke julhögtid hiilles.
Och brunne den ej hos de jämförelsevis få folkslag, som hafva till årlig
vana att tända julljus; d&amp; vore det hög tid att slacka också de sym- boliska tecknen.
En hvar känner innerst, att hvad Jesus menade med sin oroande bild var: det verksnmma 7) iedzvtandct nf h-od~rskaj mellmi alla V Z C ~ I - tziskor.
Det hal- vaknat.
Men de första faktiska rönen deraf iiro för- färliga.
De kunna ej vara annat.
Efter så niånga tusen ars förande af afvog sköld mellan syskon --- mellan folk och folk, mellan religion och religion, mellan ganimal och ung, mellan man och qviniia, mellan lagskipande och omyndige, mellan innehafvare och l~ehöfvande, - o!
- det gr blott alltför lätt att fatta: nar plötsligt sköldens rutsida, kärlekens och billighetens sida visas, SA kanna sig ovana ögon blandade, och första jämförelsen inellan de tvi i grund mot- satta uppfattningarna af vårt naturenliga förhallande till hvarandra vallar - begripligt nog - fler förbannelscr an välsignelser.
De vise utgöra alltid fitalet.
Hlott ändringar inom smärre om- råden, af det myckna förvanda i sanihiiilenas vanor och tiinkesätt kommer man under egen lifstid att f2 vara med om.
Och att lefva förhoppningsfull - samman nied hela siff slcigz ' c, framtidens mensklighet, trots vissheten om att barn och barnitarn ännu hafva gränslöst mycket bittert att genomlida, läres ej mecl ens.
Yerksamhet för vagrödjandet åt de väntade, bättre tiderna och för mildrandet af egna och andras svårigheter under de ännu dåliga tiderna, är det enda medlet mot pessimism.
Men hvilkcrc iZr, sarskilcIf, af all dc ?zna y r k a r~erksurnhet.~ diktarens sfallttiag i trii~zgsel~z Diktaren ser af naturen för l %ngt för att obetingadt omfatta någon af de gängse utopierna, för att tro 113 iitlgot universalmedel eller våga undantränga alla tillfälliga lindringsförslag, alla partiela reformer i afvaktan på en allt nyskapande omhvalfning.
Den enda universalrevolution han kan vara med om, ar sntttzrirys- KarIektns revolution.
Diktaren gläder sig åt, han uppmuntrar den jämförelsevis lyckligt lottades godsinta deltagande för och hjelpsamhet mot den vanlottade.
Men han fordrar tillika, att den Iorre i viss mån dervid blyges för sin undantagsställning, vare sig som lag- stiftare, arbetsgifvare, eller allmoseutdelare m. m.
Och han djerfves icke att lemna denne gynnade ostörd qvar i den gamla hedniska föreställningen, att hans undantagslott, hans uppdrag att tillsvidare vara förvaltaren aiven af den andres ratt, ställer honom sjelf närmare all god gåfvas gifvare, än den st&amp;, hvars ratt a: åt honom tillfälligtvis öfverliten.
Diktarens natitrliga arbete i denna tid är arbetet på att göra de gynsamt stalda menniskorna mera allvarligt blygsamma, och dc ogynsamt stalda mera förhoppningsfulla.
Helene Nyblom i " Nye Digte ".
Ett utkast af Nils Erdmann.
et finnes otaliga satt, p % hvilka skalderna se naturen.
För en tar hon sig ut såsoni ett sken af det osinliga, en enda stor symbol, i hvilken andeverlden uppenbaras.
En annan låter henne galla såsoni en afspegling af sitt jag, ett instrument hvarpå han spelar, för att asgifva siila stämningar.
En tredje åter hänföres till pantei- stisk naturdyrkan, upplöser sitt vasen i naturens rika all-lif, gror och vaxer med blommorna, jublar och klagar med vindarne, samman- flyter med böljorna och med skummet på strandbrädden.
En fjerde kan icke se naturen utan att personifiera henne, och en femte strafvar att återgifva, hvad han ser eller tror sig se.
Så gör icke fru Nyblom.
Hon uppsöker i naturen sina egna intryck och stämningar, eller låter henne få galla såsom en bild af idgot allnianmenskligt.
Derför kan man vara viss, att icke tillamp-: ingen saknas.
Hvarje liten naturmålning eger den som ett bihang.
An sjunger bofinken sina få, enkla toner, en enformig melodi, nien uppriktig och hjerteglad, och strax kommer hon fraiii med, att » ens käraste visa, ens innersta melodis alltid ar kort och har få toner, men att dessa innesluta allt, blott man ratt förstir att fatta dem.
An malar hon kkvadret och den stillhet som föregår det, hur himlen då ar renast och naturen fridfullast, men endast för att inskärpa saniina erfarenhet om menniskohjertat.
Då skogen står i höstskrud och bladen se ut som guld, fast längesedan vissna och dödade genoni nattfrosten, kan hon icke njuta af den utan att erinra derom, att mycket af det man mest älskar lyser s %som ' guld, men egentligen icke ar annat an vissnadt löf, som faller.
Och på samma satt som naturen domnar af och dör om hösten, s % skall afven, allt, hvad .ditt hjerta egt, såsom vissnade rosor förgiiw L) ock bör man icke tro, att hennes natur ar en dekoration blott.
Snarare synes det, som om dessa analogier, uppdragna af skaldinnan mellan natur- och menniskolifvet, harleda sig derifrån, att hon innerligt älskar naturen.
Småningom har hon gjort henne till en, kar och trogen van; hon har lart sig att förstå henne, läsa i hennes anlete och detta har framvisat &amp; dan mhgfald af nyanser, sådan rikedom 11 % uttryck, sådan likhet med hennes stämningar, att hon glömt att det fins skiliiad, och upphaft skiljomuren.
Icke nog dermed, att hon later detta naturlif spela in i och komplettera sina egna känslor och intryck, talar hon om naturen sasom en nienskligt kännande varelse.
Traden vrida sig i smärtor, genom skogen gå gladjerysningar; vagorna bedja om nåd, grenarne famnas i lidelse, och skyariie draga till storms, kladda i sköldar och lansar. '
Naturen är afven föremålet för de flesta af: Sye Digtc.
Dessa aro antingen små förträffliga natiirbildcr eller alskliga naturstiimningar, fint.
kända och tecknade.
Ilerför ar (!et knraktiiristiskt, d2 hon sjunger:: til Sverig:, att det icke ar sjelfvc folket, inen naturen, sorii hon fram- manar.
Den ar det hon älskar, som hon sinitiii~gom lart sig upp- skatta; dem ger hon sitt wtack.
!, dessa strömmar, fält och skogar, klippan med sina blomstersangar, dolda bakoni berg \ 3.ggcn, luften, soin ar ren och fri, och dalarne och sjöarnc.
Men icke blott naturen i denna _th ' ~-r gestalt Lirar hon.
Naturen såsom itastiirkf, eller dct z~~~r.rri~,gI&amp;-n, clyrknr hon.
J1a.n bör akta sig, säger hon, att resa sig mot naturen.
Ajiven om vir viija är aldrig så stark och oböjlig, mäkta vi liln.51 föga, d i naturen hejdar oss.
Noiz segrar alltid, och det hjelper icke att hindra herinc.
Lika litet bör man framdrifva eller $skynda hcrines utvccliiing.
I-lellrc ma det g5 langsamt, om naturen krafver det, och feberilit utrattar ej ett grand mot naturcn.
Hotz blott kan saminanfiata det starka och det svaga; hon känner dct ni ' tffn, och fdfiingt stiilla vi upp v5-a ixgrcyp &gt;om dygd och s y i i d ~.
För naturcn @ ila tic intet;: allt, som ar styka, är afven i-mf), sager hon.
Haraf!
; a11 lilan först; sknltl- innans vemod, niir hon ser, hur kulturarlwte: kxtjzgar det imprung- liga, afvensom hennes kraf, att man bör j ': " / jrz s h i~ilti / i-, vxz i r t ~ t ~ l - i ' i?
trogen, när man uppfordras att välja.
Heia hennes: .l) tict:; har detta val till motiv, och hon afgör det s,; att naturen blir seger- herre.
Men naturen skall vara glad, ty hon älskar icke smärtan.
Ja, hon gar så långt, att hon hatar och afskyr den.
erkänner hon öppet.
i lifvet ar det ju giadjen, som uppei13iler var kraft, och vi m2 icke låta nedtryck (; ss, om sorgen tïiiffjr oss.
Sjut, ropar hon, men skynda dig att njutu.
Lifvet ur s5 kort, och det är farligt att dröja.
Eger du milda ord, sh strö ut deiii on~kring dig; gif icke en half kärlek, stycken Kott af karkkcn, nieii helii la~niien full och låt den ohämmad flöda!
Skank icke vinet cntlast droppvis i bagaren; fyll den ända till brädden och tUni deil i ett andedrag!
Hatar eller älskar du.
s3 hata och äIska starkt.
avi sige vi1 hverandrc Vor Kjxrlighed, vort !Ii5 Blcd sande, stzrke Snvne Og kysse, talike, favne.
Snart skilles vi jo a t i ~.
Lifvets kraf ar glädje, icke sorg eller försakelse.
Sidant ar det sällhetsbegrepp dikterna framvisa.
Deraf kan man första, att det ar varen hon föredragcr, nar det galler att uttala, hvilken årstid hon mest älskar.
Pessimisten och den lefnadströtte föredraga hösten.
Saturen ar då mognare, litet
blaserad och allvarligare.
Friskheten har försvunnit, resignationen inträder.
» Sommar och god tid,, säger Topsae i studieboken, &gt;göra alla träd lika, men.
hösten gör dem alla icke blott mer allvarliga, utan tar dem ock i förhör, hvart och ett på sitt sätt.
Aimu äro de val täckta af bladen, men alla linier hafva dock blifvit annorlunda, och trädets egentliga skapnad framträder bättre., Om hösten, säger Turgenjef, andas man så lugnt.
Man känner sig s i sällsam, så uppfyld af ljufva intryck.