Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En hedrande utmärkelse bereddes härom- dagen fröken Gunilla von Vegesack, hvilken under en lång följd af år varit anställd vid lifförsäkrings- bolaget » Oden » i Stockholm, men nu lämnat sin plats för att inträda i ett annat » bolag för lif- vet » — äktenskapet.
» Odens » styrelse lät därvid som ett hedersminne till fröken von V. öfverlämna ett utmärkt vackert silfverskrin under uttryckande af sin tacksamhet för hennes nitiska arbete i bo- lagels tjänst.
operan har dag efter dag nödgats uppskjuta d ' Andradeföreställningarna, emedan den celebre gästens hilkomst fördröjts på grund af de ogyn- samma kommunikationsförhållandena.
På tisda- gen anlände emellertid hr d ' Andrade och på ons- dagen skulle den första föreställningen äga rum med uppförande af » Don Juan ».
I afton gifves » Vihelm Tell » med hr d ' A.
i titelpartiet samt om söndag åter » Don Juan ».
Vi taga för gifvet, att de föreställningar, vid hvilka den från föregående gästspel härstädes så högt värderade ochj framstå- ende operasångaren uppträder, skola samla en fulltalig publik.
Vasateaterns nya program, Harald Molanders vå- devill » Vasariddare », rönte på premieren i tis- dags icke den odelade framgång, som man hade väntat efter de loford, hvilka från vissa håll redan i förskott slösats på pjäsen, Publikens förhopp- ningar voro därigenom också högt uppdrifna — alltid en farlig omständighet, om premiérestäm- ningen sedan icke visar sig bära den starka på- känningen.
Det kan då lätt brista med buller och bång, och efter den andra aktens minst lyck- liga aktslut med dess varietémässiga » Skans » visa på äkta stockholmsk gatslang var det ej heller långt ifrån, att så hade skett och att hyssjarne behållit sista ordet.
Nekas skall annars icke, att ej den efter en fransk idé i det hela väl lokaliserade pjäsen inne- håller både lustiga situationer och pikanta ku- pletter — det nyss nämnda undantaget, som icke passade i ramen, frånsedt — och att de medspe- lande ärligen gjorde, hvad på dem ankom, för att föra hem en seger.
Fru Anna Norrie hade llere tillfällen att glänsa med sitt fulländade ku- plettföredrag och sitt friska spel, fru Emma Berg gjorde med verksamt pikanteri en kosmopolitisk varietédiva från Sveasalen, och hrr Warberg och Svensson företrädde styckets mer eller mindre äkta män med orubbad fattning i de mest växlande situationer.
En icke föraktlig förtjänst ligger däri, att sista akten är den roligaste.
Ett delvis lifligt bifall blandades därför ock med missräkningen, och vi våga knappast ställa den nydubbade » Va- sariddarens » horoskop, när vi nu omedelbart efter första föreställningen söka samla intrycken.
Publi- kens tycke är ofta — ja, oftast — oberäkneligt, och denna inympade gren på den svenska lust- spelsdiktningens träd bär, som vi framhållit, fruk- ter till både ondo och godo.
Beror nu på, hvilka längst skola behålla smaken.
Fi.harmoniska sällskapets konsert måndagen den 11 mars, vid hvilken J.
S. Bachs » Malteus-passion » bildar programmet, kan med allt skäl varmt anbe- fallas i så väl de speciella musikvännernas som menige mans åtanke.
Man torde ej ha glömt, med hvilket allmänt erkännande detta storartade verk mottogs, då det för jämnt fem år sedan här introducerades af samma musiksällskap.
Ifriga uppmaningar från skilda håll ha nu afgjort säll- skapets beslut att återupptaga det och därigenom förbereda åt detsamma en närmelsevis så fast ställning här som i Tyskland, hvarest det har vuxit in i allmänhetens andliga behof.
Hr Salomon Smith sjunger denna gång Jesu parti.
Fru F.dling och hr Max Strandberg (Evan- gelisten) innehafva samma solopartier som förr; i de öfriga inträda fröken Alma Hulling och hr Agnar Strandberg.
(Forts.) f ag vet hvad d u vill säga och det är m e r än dumt, om du för en e h i m e r stöter bort din l y c k a.
E n framstående p o s i t i o n.
en ställning i samhället, Gabriella, j a g b e r dig på det hjärtligaste, att d u m å t t e fundera p å saken.
Men h u r j a g lägger mina kort, s å h a r j a g för tillfället inte någon t u r.
Vet d u, j a g h a r lust alt kalla den h ä r p a t i e n c e n: Sofia Albertina, » tillade hon m e d ett litet småleende.
» Det låter j u inte oäfvet, eller h u r?
Med alla sina älskvärda e g e n s k a p e r, s å k u n d e nog prinsessan också vara lite k r å n g - lig ibland.
» » Det ringer p å t a m b u r k l o c k a n, » inföll j a g och k a s t a d e hastigt en m ö n s t r a n d e blick i spegeln.
» Jag vill b a r a säga dig, » återtog tant, som nu talade i flygande fläng, » att d u gjorde mig en verklig glädje, Ella, om d u vore en smula vänlig m o t J o h n.
H a n reser j u s n a r t.
senast om en t r e, fyra veckor.
J a g ville så gärna alt vistandet h ä r skulle l ä m n a h o s h o - n o m ett behagligt intryck oeh ett kärt minne. » Hon gaf mig en liten nick, i det dörren ö p p n a d e s, m e n j a g h a d e hvarken behöft k a s t a en blick i spegeln eller r o d n a.
D e n j a g vän- tade k o m icke.
» Käre J o h n, » sade tant upplifvad, » nu skall ni hjälpa mig att fundera.
Ella ä r inte det ringaste intresserad af m i n a kort. » » Jag k u n d e j u s t tro, att tant höll p å med det h ä r och.
» nu gaf h a n mig en sido- blick, » jag k u n d e omöjligt motstå frestelsen.
» » Det blir förfärligt tomt efter er, » u t b r a s t tant, i det hon vänligt sköt fram en stol åt h o n o m.
» Förfärligt t o m t.
h a r j a g inte rätt, Ella? » » Jag h a r aldrig funderat på, h u r det kom- m e r att bli, » s v a r a d e j a g.
Men h o n h a d e n o g rätt.
J o h n s sällskap h a d e medfört åt oss en verklig hemtrefnad.
Det låg något gladt oeh hjärtligt i h a n s sätt, något r e d b a r t, som j a g lärt mig allt m e r och m e r v ä r d e r a.
Till och m e d i s m å s a k e r v a r h a n s sanningskärlek omutlig — h u r u h a d e h a n till exempel icke rodnat, d å tant talade om en viss p r o t e g é?
J a g vet n å g o n a n n a n, som icke skulle känt sig det ringaste berörd af ett dylikt p å s t å e n d e, utan med en v ä r l d s m a n s fyndighet, i händelse af behof, varit tant behjälplig att b e v a r a ske- net.
N e j, j a g ville icke vidare göra n å g r a jämförelser!
Mer än en gång h a d e det känts plågsamt att i m å n g a af lifvets förhållanden icke k u n n a sätta Gösta f r ä m s t.
Äfven i obetydligheter ville j a g.
» Ni ser ut, s o m ni h a d e sålt smöret och t a p p a t p e n g a r n a, Ella, » a n m ä r k t e J o h n.
Med en liten skakning p å hufvudet höjde j a g lätt p å ögonbrynen åt d e n n a tarfliga lik- nelse.
» Det rör mig inte h u r j a g ser ut, » s v a r a d e j a g snäft, ty d e t m å s t e en gång för alla bli ett slut p å d e t n o n s e n s vi förut spra- kat m e d h v a r a n d r a.
Han h a d e j u själf satt en g r ä n s för del o b e s v ä r a d e och n ä s t a n sy- skonlika i v å r s a m m a n v a r o.
» Inte lefva u t a n mig! » Ett s å barnsligt tilltag.
F ö r att e r k ä n n a sanningen ligger det dock alltid en viss tillfredsställelse i att se sig u p p - skattad, isynnerhet om m a n ifrån ett visst in- t r e s s a n t håll börjar bli försummad — ett slags angenäm erfarenhet af r ä k n e s ä t t e t att » låta u d d a vara j ä m n t.
» Det oaktadt började j a g likväl k ä n n a mig orolig oeh nervös.
Oafsedt all t a c k s a m h e t för visad u p p s k a t t n i n g fruktar j a g n ä s t a n, att j a g i d e n n a stund icke v a r det älskvärda före- mål, som en u n g m a n gärna förvarar i min- net bland a n g e n ä m a h å g k o m s t e r.
Ty vid god- natt-tagandet sade J o h n Wollert åt mig, att j a g lifligt p å m i n d e honom om L o l h s h u s t r u, d å hon för alltid s t a n n a d e i n ä r h e t e n af Gomorrha.
* * Om det kan vara behagligt och tillfreds- ställande för egenkärleken att e r k ä n n a sig vara b e u n d r a d, s å ä r det raka motsatsen, d å m a n u p p t ä c k e r att personer, som svurit en evig trohet, plötsligen anse d e n n a evighet tämligen begränsad.
J a g m å u n d r a h u r en s å d a n m e n e d a r e egentligen är till m o d s?
J a g u n d r a r, h v a d h a n k ä n n e r i den stund, då h a n, efter längre eller kortare lids besin- ning, säger sig vid n ä r m a r e eftertanke h a funnit det våra lynnen icke ö f v e r e n s s t ä m m a?
Att han älskar oss för djupt för att vilja göra oss olyckliga i en sammanlefnad, u n d e r hvil- ken m a n icke ständigt skulle vara ett » har- m o n i s k t helt » eller något dylikt vackert och välklingande s a m t p a s s a n d e för tillfället.
J a g u n d r a r hvad h a n känner, d å han till exempel säger, det h a n upptäckt, att d e t finnes en alltför stor sympati mellan våra t o m m a por- temonnaier, att m a n h v a r för sig s a k n a r ett behöfligt brödstycke och alt h a n därför vid n ä r m a r e besinning funnit, a t t m a n icke u t e - slutande k a n lefva o c h frodas af erotik?
Eller något annat i s a m m a ande oeh stil m e d re- sultatet af en b r u t e n förbindelse.
J a g s k ä m t a r en s m u l a bittert, m e n d å m a n i ett dylikt d r a m a själf varit en af p a r t e r n a, så kan m a n r ö r a n d e detta ä m n e icke precis vara alldeles okänslig.
Oeh ä n d å ä r d e t m å n g a år, sedan j a g en natt k o m h e m från fru Holtermans festtillställning, efter alt p å h e m v ä g e n h a å h ö r t en viss förklaring.
Alldeles oförberedd v a r j a g icke p å en brytning.
U n d e r s o m m a r e n s lopp h a d e j u Göstas bref blifvit allt s p a r s a m m a r e, och h a n h a d e icke h a s t a t m e d att gåra oss besök.
Visserligen h a d e h a n en förmiddag varit u p p e h o s o s s.
Visiten skedde j u s t u n d e r v å r pro- m e n a d t i m m a.
Troligtvis h a d e h a n glömt, att tant i sina vanor var s å punktlig s o m ett godt kronometerur, ty h a n h a d e inför jungfru Lova uttryckt sin stora ledsnad öfver d e n g r y m m a oturen att ej få u p p v a k t a o s s.
Emel- lertid h o p p a s j a g, d e t vi b e r e d d e h o n o m en a n g e n ä m öfverraskning, d å h a n u p p t ä c k t e, att tant och j a g tillhörde fru Holtermans umgän- geskrets.
Då vi i n t r ä d d e, stod h a n j u s t bredvid Ada, en u n g flicka m e d vackra b r u n a ögon och ett gladt ansiktsuttryck.
Hon syntes r e d a n vara s ä k e r om sin eröfring, ty hon h a d e nådigt tillåtit h o n o m hålla h e n n e s solfjäder, m e d a n hon fäste en b l o m m a i k n a p p h å l e t p å h a n s frack.
Göstas och m i n a blickar h a d e därvid mötts.
I s a m m a s e k u n d h a d e h a n dragit sig ett steg tillbaka för att n ä s t a n ögonblickligen skynda fram till o s s.
Med idel s m å l e e n d e n, men k a n s k e något blekare än vanligt, uttryckte h a n lifligt den stora glädje han erfor öfver att vi ändtligen sammanträffade.
högsta ö n s k a n var, alt j a g med s n a r a s t e skulle välja en m a k e, som försatte mig i den ly- s a n d e ställning, hvilken en kvinna med mitt n a m n och milt värde k u n d e p r e t e n d e r a.
Han talade och j a g teg.
Med en känsla af förstening gick j a g bredvid h o n o m, lik ett slags med rörliga leder sammanfogad m a r m o r - staty.
Det e n d a j a g förmådde lägga m ä r k e till var, att h a n m å h ä n d a blef något förbryl- lad af min tystnad, s a m t att h a n troligtvis tillfölje däraf talade allt ifrigare.
Slutligen höll h a n formligen ett litet föredrag öfver det allvarliga i ä k t e n s k a p s f r å g a n, då det för man- nen gäller att försörja en h u s t r u.
J a g vet icke r ä t t hvad j a g k ä n d e, d å h a n häftigt tryckte min h a n d.
J a g vet endast, att j a g m e d en k ä n s l a af o b e h a g v ä n d e mig från honom.
Milt lynne är icke s å d a n t, att j a g låter mig förtrampas.
K a n s k e ville jag också visa, att j a g fullt ut k u n d e m ä t a mig med Ada, oeh snart h a d e j a g samlat omkring mig en m ä n g d Jag h a d e k a n s k e bort säga h o n o m en ar- kavaljerer s a m t b a r mitt hufvud så högt, att tighet öfver h a n s vältalighet, men j a g för- j a g tror det tant med förnöjelse i sitt stilla m å d d e icke r ö r a mina läppar, och då vi skilj- sinne kallade m i g: la reine.
des åt, sedan h a n i m i n a öron hviskat ett J a g d a n s a d e, j a g v a r med i tablåer, j a g ömt farväl, följde j a g tant lika s t u m oeh lika föredrog p å piano m i n a briljantaste n u m m e r känslolös.
oeh h a d e af mig själf och mina talanger en » Det var trefligt att vi i afton sammanträf- förevisning som.
nå, vare det nog sagdt, fade med öfversten.
således h a d e j a g ä n d å j a g var icke missbelåten öfver mig själf och en af v å r a intima u m g ä n g e s v ä n n e r att s p r a k a min s u c c é s.
m e d.
F r u Holterman, » h ä r s m å s k r a t t a d e tant, » fru H o l t e r m a n h a r visst den egenheten att Gustaf von Herbet insåg nog h v a d h a n i genast efter en p r e s e n t a t i o n invitera de per- mig förlorade.
Detta var å t m i n s t o n e min mening, och j a g soner, som äro en s m u l a framstående. » h o p p a s, det var med t u n g t h j ä r t a h a n vid » Ack, petite, om d u ä n d å ville v a r a för- h e m g å e n d e t — tant lät ett stycke framför oss nuftig, » fortfor hon, sedan vi tagit af oss våra e s k o r t e r a sig af öfverste Adlers — att Gösta, ytterkläder och höllo p å att r u s t a oss för som sagdt, vid h e m g å e n d e t med t u n g t hjärta n a t t e n.
» Du k a n inte föreställa dig h u r vac- talade om det omöjliga i vår förening.
kert öfversten talade om sin e n s a m h e t och sin ö n s k a n att äga ett kvinnligt väsen, till hvil- Kusin Magnus h a d e ju i fråga om peku- niär hjälp varit alldeles omedgörlig.
Skuld- ket h a n k u n d e trygga sig.
om d u.
. » satt oeh med ringa å r s i n k o m s t m å s t e Gösta, » Hvarför ä r det precis jag, som skall lyck- h u r s m ä r t s a m t oeh p å k o s t a n d e det än var, liggöra h o n o m?
» Vid detta mitt svar erfor d r a ' sig tillbaka.
Han ville icke längre hålla j a g n ä s t a n en viss förvåning öfver, att j a g mig b u n d e n.
J a g var fri — fri — och h a n s ä n n u h a d e mål i m u n.
» Hvarför, » tillade j a g a Anagram.
* t® 1.
En sak, som underkastad är kritik Och äges så af fattig som af rik Fast ej den ena är den andra lik.
Hvad han i förra fallet oftast är.
Men i det senare en stor konstnär Hans fader för det mesta varaplär.
De tallrikar man äter steken på — De vare hvita, violetta, blå — Hur säger man dem vara, där de stå.
Nu mitt första bildar Med mitt andra ord, Som är välbekant för En och hvar i nord.
Re ' n för dörren står det, Väldet ock det tar, Sedan nu mitt tredje Sig tillbaka drar.
Hvad äfven i vårt kära fosterland Man fordom köpte utaf munkens hand Mot ångerns och mot samvetskva- lens brand.
C. Aritmogryf.
o p.£&gt; o »?
g CO £• " O •a " co g e
OBS - C » Si CO £ «J m 0&gt; * ' Bfo 3 10.
17 10 Om än segerherren Visar uppsyn sträng Och ifrån mitt tredje Röfvat stor terräng, Skall dock detta — därtill Står värt glada bopp — • Med förstärkta kralter Och med makt stå opp.
__ \ 7.
13 10 15 8 15 12 * 6 18 3 * 19 21 9 14 * 8 14 1 * 2 1 5.
4 3 14 5 8.
17 11 15 8 17.
12 17 10 11 9 6 4 * 17 14 6.
14 IF 8 19 15.
22 15 16 17 * 4 2 16 8 13 13 13 S 8 15 15 8 Rättelse.
Med anledning af att i vårt senaste nummer i artikeln » Damernas älsklingsdryck » felaktigt uppgafs, att Kathreiner ' s Kneipp-Maltkaffe innehåller » koffein » har » A.tB.
' Svenska Maltkaffefabriken Kathreiner ' 8 Patent; - meddelat, att till i m - pregneringen af dess fabrikat mycket riktigt e t t ur kaffe- frukten utdraget extrakt användes, men aflägsnas likväl vid denna procedur det skadliga » koffeinet ».
Preparatet erhåller d e t oaktadt kaffets a och o
I nnehållsförteckmng.
L o t i e n E k l u n d; af Anna Kockum.
— » Byta flickor; » af Ej.
Stockholm, N:r 12 (379) Prenumerationspris pr år Idun ensam kr.
» 3: — Barngarderoben » 3: - A l l m.
P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- anstalter i riket Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Ada J, ör blott några är se- \ dan var A d a Negri - ett så godt som o- kändt namn i I t a l i e n.
Åtskilliga strövers, flutna u r hennes penna, hade väl stått att läsa i en och annan tidskrift, men för öfrigt frågade ingen efter den unga byskole- lärarinnans anspråkslösa tillvaro.
Nu flyger med ens hennes rykte genom hennes fä- dernesland u t öfver dess gränser, och hennes dikt- samling » Fatalitas » tryc- kes i upplaga på upplaga, öfversättes och läses med beundran i vida kretsar.
Det ligger en dyster klang redan i den titel hon v a l t: » Fatalitas », » Under ödets slag », och det är ej heller till några jublande sånger hon strän- gat sin lyra.
A d a Negri är egentligen en novitet inom skaldekonstens om- råde, hon är en sociali- stisk skaldinna.
Liksom Francois Coppée är små- borgarklassens bard, är hon folkets sångmö.
Den förre minnes en balkong fem trappor u p p och tre små rum, där de bodde sex personer ihop, och han skildrar med rörande innerlighet anspråkslösa existensers sträfvanden i små, ofta bekymmersam- J. Nordllng.
Utgifningstid: hvarje helgfri Tryckeri Aktiebolag 8:de årg.
Byrå: Klara Södra Eyrkog.
16, 1 tr. Iduns fredag.
Lösnummerpris 1 5 öre (lösmr endast för kompletteringar) Annouspris: 35 Öre pr n o n p a r e i l l e r a d.
N egri.
ma, men sällan förtvina- de villkor.
Den senare minns en » fuktig koja », där de fröso och svulto, under naken nöd, och hennes sång ljuder ibland som ett ångestrop i sin gripande klagan öfver de förtryckta, elända och skyddslösa i samhället.
Nedanstående utdrag u r en biografi af Sophia Bisi-Albani, också en ita- liensk skriftställarinna och Ada Negris personliga väninna, är i hög grad karaktäristiskt och ger en lefvande, om äfven något vemodig bild af den unga skaldinnan.
» Ada Negri, » säger hon, » är född i Lodi af ytterst fattiga föräldrar.
Modern var fabriksarbe- terska, hennes barndom och första ungdom för- flöto under umbäranden af alla slag, och först vid aderton års ålder lämnade hon den fuktiga koja, som dittills utgjort hen- nes hem, för att tillträda en lärarinnebefattning i den lilla undangömda or- ten Motta Visconti vid Ticino, dit ej en gång någon järnväg förde.
H ä r erhöll hon till bostad ett torftigt rum innanför en smutsig, illastinkandegård, där kacklande gäss vag- gade omkring.
Man hade två branta, slitna trappor
K ä r l e k e n gör själfva styggelsen skön.
A. att bestiga, innan man kunde komma in i hennes lilla anspråkslösa, sparsamt upplysta k a m m a r e; fönsterrutorna voro nämligen ej af glas, utan af papper.
Och rummets inredning var därefter, dess bästa möbel var en kista, som på samma gång utgjorde soffa och bokskåp.
Så kämpade hon igenom de första åren af sitt lärarinnekall i armod och ensamhet, seder- mera förbättrades hennes ställning, så att hon till sin stora glädje såg sig i stånd att taga sin mor till sig, den gamla pröfvade arbeter- skan, som under otroliga försakelser lyckats vinna sitt m å l: att skänka dottern uppfostran.
Denna vedergäller henne också med den var- maste kärlek; den gamla kvinnans bild skym- tar litet emellan fram i hennes dikter och eggar henne till hänförelse öfver arbetets och pliktens välsignelser.
Och A d a Negri lefver som hon bör, hon är den sista att själf unna sig hvila.
Fastän hon numera har ett rykt- bart namn, är det först sedan hon för dagen lämnat sin skola och sina åttio elever, som h o n unnar sig helgen att läsa och dikta.
Hon har för öfrigt läst mycket få nya böc- ker, men hon känner de flestas innehåll genom de ofta hvarandra motsägande kritikerna i en packe journaler och tidningar, dem en för henne okänd beundrare hvarje vecka från Mi- lano tillsänder henne, och det är förundrans- värdt, med hvilket skarpsinne hon på detta sätt vet att bilda sig ett eget sundt omdöme öfver den moderna litteraturen.
Af erfaren- het vet hon föga om den värld hon lefver i.
Hon h a r aldrig sett ett haf, icke ett berg eller ens en sjö och till blott för några må- nader sedan ej en gång en större stad.
En sådan lärde hon först i somras känna, då hon af några vänner på ett kort besök inbjöds till Milano.
Ett Det var två dagar som i en dröm.
nytt, bländande lif tedde sig plötsligt för hen- nes syn i den stora folkrika staden, under en årstid då utställningar, kapplöpningar och fest- ligheter af alla slag täflade om att förläna den glans.
F ö r första gången kom hon inom lyxens och skönhetens trollkrets.
Isynnerhet gjorde museerna ett öfverväldigande intryck på henne.
H o n blef så djupt gripen, att hela hennes spensliga gestalt skälfde därvid, och hennes stora, svarta ögon glödde som i feber.
Hennes vänner började nästan frukta, att de gjort henne orätt, då de lockat henne till en värld, som hon så snart åter måste lämna för att återvända till sin förvisningsort. » Så långt ofvannämnda författarinna.
Bio- " granen har ej några data, men den måste ti- digast vara skrifven för ett par år sedan, kort efter att A d a Negris diktsamling u t k o m m i t; emellertid är ej hennes lott numera så hård som då.
E n litteraturälskande, varmhjärtad och inflytelserik dam, Emilia Peruzzi, har tagit henne i sitt skydd, skaffat henne lärarinne- befattning i en högre normalskola i Milano och till stor del genom sin påverkan åväga- bragt, att hon erhållit det efter Gionnina Milli lediga stora litterära hedersgaget.
Det är alltså att hoppas, det A d a Negri för framtiden skall komma i tillfälle att rikare ut- veckla sin sällsynta begåfning, och att hennes känsliga, lidelsefulla natur skall kunna mot- taga ljusare intryck af lifvet, än hvad som hittills varit fallet.
Vi meddela h ä r nedan i öfversättning några af hennes dikter, så subjektivt skrifna, att man skulle vilja taga dem för blad ur en dag- bok, och ägnade att ställa hennes personlighet i klarare belysning än någon lefnadsteckning vore i stånd till.
De fyra dikterna äro alla hämtade ur hen- nes diktsamling » Fatalitas ».
Till slutet och d ä r u t ö f v e r.
Hon sade mig: » Ef löjets konst förstår du.
Föl-stämd din lyra klingar, som om böjd i ok du ginge.
Hvarför slår du ej strängar an, som ljujt likt kyssar smeka att tolka lifvets fröjd?
» Hur klara ljödo ej Apollos toner, hur var ej yrseln glad hos en bacchant!
Hur ljus, hur frisk ur hafvets zoner i naken skönhet Venus steg och strödde kring världen ut glycinier och akanth. » Hur hög, hur skön han är!
En släggans konung sitt städ hän mäktigt slår.
Om då hans blick mig som en solglimt når, den är mig ljufvare än vin och honung.
Han är min afgud.
Fritt jag det bekänner, jag offrar honom allt.
Mitt lif jag gåfve honom tusenfaldt, ty genom honom först jag lifvet känner.
Hur spändt jag lyssnar att hans steg jörnimma, och om jag ej dem hör, en bitter känsla strupen sammansnör, och för min syn sig lägger som en dimma.
Men öppnas dörren då, af fröjd jag bleknar, en skälfning griper mig.
Dock kort är till hans öppna famn min stig, oeh all min bitterhet i sällhet vcknar.
Hvad mer, om äfven sot hans kinder svärta, väl trött aj dagens last han är, dock sluta mig hans armar fast, och jublande slår emot mitt hans hjärta.
Och vidare hon sade: » Stod kanhända en fe invid din vagga, som dig bjöd att allt hvad i din väg du mötte vända till skuggor om? » Och jag: » Arm var den hydda, där först jag dagen såg i bitter nöd.
» Från dyn jag stammar, genom solens strålar, igenom dofter, glans, ja allt, som lifvet ljust och yppigt målar, en ton af klagan till mitt öra bryter och gör mitt jubel kallt.
» Från verkstadsmyllrct, från de trötta skaror, som hungra under andras öfverflöd och sträfva hårdt bland lusen faror, med krökta ryggar, att i svett förvärfva ett stycke torftigt bröd.
» Ifrån fabrikerna, där hyflar svängas och skarpa dunster göra bröstet tungt, men tinga, tärda kvinnor ifrigt trängas, till hvilkas kinder blodet hektiskt strömmar än varmt oeh ungt.
» Till mig, till mig den sorgsna klagan stiger, den tränger likt en pil till hjärtats grund, fastän sä tyst, för mig den aldrig tiger, den är som läderlappens skygga vingslag en höstlig aftonstund.
» Så flyr mig glädje, för min blick det skymmer, är sommardagen än så ljus och lång, för mina systrars gråt mig löjet rymmer, för mina bröders kval mig smärtan dröjer — och sådan blef min sång. » E n af Med Min Jag min folket.
sorgfri håg jag sjunger till min slända.
kind är frisk, men brun.
har en skatt, en klädning af kattun, ungdoms kraft och ögon att förblända.
Rätt mången gäck mig granna jraser stöpte i obclönad möda.
Nej, min skatt jag sparar mina kyssar, ej för hela världens guld en ann ' dem köpte.