Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill, alt en vän skall tro på en, oaktadt allt förtal, och till och med oaktadt ens egna handlingar ibland tala emot en, tro, att det dock har funnits någon orsak därtill, som han skulle förstå, om vi finge förklara oss för hvarandra.
Men skulle det inträffa, att jag verkligen tänkte göra något dåligt, skulle denne vän hålla tillräckligt af mig för att icke tillåta det, utan bli en fiende till det dåliga i mig, just därför att han var min vän.
En vän skall kunna glädja sig öfver hvarje framgång, hvarje lycka, som möter en.
Han skall vara den förste, som, fritt och gladt, ger sitt bifall åt hvad han kan tycka om, att man har gjort, glädja sig öfver, att man har andra vänner, som också förstå en.
Skulle nöd eller sorg eller olycka komma på, så tän- ker jag, att en riktig vän icke blott skulle kunna gå tvärs öfver gatan för min skull, utan komma tvärs öfver Atlanten för att hjälpa mig, — • och vore han själf i någon sorg eller olycka, skulle jag vara den han först tänkte på som en vän, som han alltid vore säker att finna.
Det finns ett ordspråk, som säger: » I nöden pröfvar man vännen », — och onekligen är det ett stort prof på vänskap, när en vän kom- mer till en i tunga och bekymmersamma tider för att hjälpa, om han kan, och för att trösta, om han icke kan hjälpa, eller för att sörja med en, när det hvarken finns tröst eller hjälp.
Det är också tecken på, att jag håller mycket af en god vän, när jag i tunga, mörka ögonblick längtar efter honom.
Men det finns ett bevis på vänskap, som jag anser ännu långt större och starkare, än när en vän i sorgen behöfver en, och det är, när en vän midt i glädjen saknar en; intet är ett så stort bevis på vän- skap, som när en människa, midt i lyckan, midt i kärleken och glädjen, ännu har tid att minnas en, ännu kan säga: » Jag sak- nar dig! » När ens hjärta är sammansnördt af ångest och bekymmer, kan man ha ett sådant behof af sympati, af deltagande, ja, af den allra min- sta vänlighet, att jag tror, att man i sådana ögonblick skulle kunna räcka ärmarne mot hvarje god människa, som komme för att lin- dra en.
Sorgen gör en till slaf, och en hvar, som kommer till en i fängelset, mottager man som en välsignelse.
Men glädjen gör en fri, lyc- kan gör en så fri, att man i den ofta blir allt för själfständig, allt för oberoende.
Därför är jag säker på, att den vän, som jag i en lycklig tid af mitt lif saknar, han är min bä- ste vän; och den vän, som midt i sin glädje ser efter min tomma plats, han älskar mig.
* * * När man tänker på sina vänner, äro de för- sta, som möta en, barndomsvännerna.
Att vi fingo dessa och icke andra till våra första vän- ner, beror sällan på oss själfva.
Det beror för det mesta på, hvilka våra föräldrar eller släk- tingar ha varit allierade med, på hvar man har bott, i hvilken skola man har gått o. s. v. Det är icke ens eget val, det är yttre tillfäl- ligheter, som föra en tillsammans med ens första barndomsvänner.
Det är också för det mesta så, att lifvet skiljer en från dem.
Man reser hvar sin väg, man kommer in i olika förhållanden och mötes kanske aldrig eller endast en sällsynt gång igen.
Möter man hvarandra, är det nästan alltid med glädje, med en hemlig förhoppning att träffa en vän, en af de gamla, kära vännerna.
Man ser först efteråt ömsesidigt, hur förändrad man har blifvit.
Det är icke längre glada barn eller unga modiga människor, som se in i hvarandras ansikten.
Det är två gamla människor, som lifvet ruskat i, hvar och en på sitt sätt.
Börjar man tala med hvarandra, stöter man på patrull.
Liksom lifvet har skilt våra vä- gar, så ha dess händelser och erfarenheter skilt våra tankar, åsikter och sympatier.
V i ha egentligen ingenting att säga hvarandra, till och med mindre än de flesta obekanta, ty vi möttes med den föreställningen, att vi voro » gamla vänner ».
Men så komma vi att tala om gamla da- gar, och då ha vi mångfaldiga ting att på- minna oss.
Vi ha ju alla våra första intryck af lifvet gemensamt.
Våra första lekar, våra första studier, hela den första början af lif- vets stora upptäcktsresa.
Det är dessa erin- ringar, som ha varit oss båda så kära, att vi gifvit hvarandra en vacker plats bland dem, det är de lifliga och oförgätliga minnena om de första barndomsintrycken, som göra, att man med en egen ömhet minnes sina barn- domsvänner.
Man begår blott ett misstag, det, att kalla dem » vänner ».
Barndomskamrater är ett rät- tare ord.
Det är blott med eget medvetande man väljer sina vänner.
Det går, som Vennerberg uttrycker det, när man möter en » gammal vän ».
» Nu ha vi träffat hvarann igen, Och vänner äro vi, — ja ja men, Och säga: A c k, huru hjärtans roligt Att se dig åter! '
— och helt förtroligt Vi skaka hand, och vår mun den ler, — Men vänskap — det är det icke mer. » (Forts.) På frälsningsestraden.
Bilder ur nutidslifvet, tecknade för Idun af " Wilh.
Röda rosor.
on var nitton år, när jag lärde känna henne.
Öfver det lilla ansiktet med de fina, regelbundna dragen hvilade ett ut- tryck af djupaste vemod, och det blonda, burriga håret bildade liksom en gloria där- omkring.
Fäste man sig blott vid den bleka hyn och de något insjunkna kinderna med deras hektiska rodnad, då tyckte man sig se resigna- tionen personifierad; men fick man så höra denna skenbart så flegmatiska varelse tala med en af energi och lifslust vibrerande stämma och se de klara, stålgrå ögonen blixtra, då märkte man
genast, att det icke var blott ett sjukligt, ömtåligt barn man hade framför sig, utan fastmera en mognad, kanske i förtid mognad kvinna med brinnande åtrå att lefva och verka.
Hon var, som sagdt, nitton år, när jag lärde känna henne däruppe i den evigt ung- domliga staden vid Fyris.
Det var en hel vinter hon den gången tillbragte där, och vi träffade under den tiden ofta tillsamman.
Man kände sig också ovilkorligt dragen till denna fina, späda varelse, som på djupet af sitt väsen gömde så mycket af dådlust och vilje- kraft.
Hon var så olik alla andra unga flickor vid hennes ålder; för hvarje dag in- tresserade man sig allt mera för denna egen- domliga, ädla karaktär, hvars lösen var icke att njuta, utan att lefva och att lefva icke för sig, utan för andra.
Men för hvarje dag blefvo också de röda rosorna på hennes kinder allt bjärtare och de vackra, djupa ögonen allt mera glänsande klara.
T y TJpsala är, särskildt vintertiden, minst af allt någon Riviera.
Det blef ändtligen vår äfven efter den vin- tern.
Och om det också på visst sätt alltid är vårstämning däruppe vid Fyris, så blir det dock vid den verkliga vårens annalkande lifligare än eljes.
Och när så plötsligt prome- naderna fyllas af hvitmössor och sprittande vårsånger tona, då ryckes äfven det dystra- ste sinne med.
Och nu skulle studentkåren hålla vårfest.
Den ena festklädda skaran efter den andra strömmade in genom Botariska trädgårdens portar och spred sig i dess skuggiga alléer och på dess slingrande sandgångar.
Jag hade den lyckan att den aftonen vara hennes kavaljer.
Hon var vid ovanligt lif- ligt humör; hon talade med en öppenhet och oförbehållsamhet som aldrig förr, och hennes stämma vittnade om energi och en lifslust så stor, att man nästan glömde blekheten i hyn och den flammande rodnaden på kinderna.
V i vandrade en stund omkring i den allt mera tätnande folkmassan, som skockade sig tillsammans framför estraden, där sångarne och festtalarne hade sin plats.
Till slut, då vi lyssnat tillräckligt på det, som där pre- sterades, och tröttnat att längre trängas bland de packade skarorna, styrde vi våra steg till de mera aflägsna gångarne på sidorna, där trängseln var mindre och sorlet icke fullt så bedöfvande.
D e höga granhäckarne, som här och där kanta gångarne, stodo där mörkgröna och allvarliga och stucko så egendomligt af mot de ljusa, eleganta vårtoaletterna och de glada skratten rundt omkring; och på samma sätt kändes det energiska allvaret på min unga följeslagerskas anlete som en skarp kon- trast mot alla de uppsluppna, sorglösa miner man eljes såg.
Hon betraktade de långa, snörrätta gran- häckarne och de fina, välskötta rabatterna, där den ena växten efter den andra nu bör- jade skjuta upp och croeus och hyacinter re- dan blommade, och sade: » Hur roligt var det ej att ännu en gång få se allt detta!
I morgon reser jag här- ifrån, kanske för alltid. » » Skall ni fara härifrån i morgon? » ut- brast jag.
» Och för alltid — hvad menar ni med det? » Jag fruktade nästan, att hon börjat grubbla på det dödens frö, hon bar inom sig, och den hvassa hostattack, hvaraf hon i detsam- ma anfölls, tycktes liksom bekräfta min för- modan.
Men min aning var i själfva verket all- andra, och de gamla minnena började till hälften förblekna.
Jag vistades då vid jultiden i en liten » Jo, jag menar, att jag måste ut i lifvet, småstad i mellersta Sverige.
Det var tyst ut att lefva oeli verka.
Och hvem vet, när och dödt i det lilla samhället, och man grep min bana då vänder åter till den gamla med begärlighet de nöjen, som bjödos.
Och Fyrisstaden?
Jag vill, jag kan ej längre till dessa den lilla stadens » nöjen » räknades stanna här, försoffas * i denna själsmördande af flertalet också Frälsningsarméns samman- sysslolöshet; jag känner hågen oemotståndligt komster.
Till en söndagskväll hade » kåren » på drifva mig ut, ut till rastlöst a r b e t e.
Jag är ung och kraftig; jag vill icke gräfva ned platsen utlyst ett s. k. farvälmöte, och jag det lilla pund jag kan hafva fått.
Jag sällade mig till skarorna, som vandrade ned vill icke lefva blott för mig själf, blott jäkta till » arméns » lokal.
Sedan jag erlagt inträ- från nöje till nöje såsom så många af de unga desafgiften — Frälsningsarmén försummar in- flickor ni här ser omkring eder.
Jag tror, tet tillfälle att kassera in penningar — trädde att kvinnan kan uträtta något mera, är värd jag in i möteslokalen, som redan var till trängsel fylld.
På estraden hade » officerar- mera än så.
» Hon blef riktigt entusiastisk, medan hon ne » och » soldaterna » redan intagit sina plat- på sitt egendomliga sätt stötvis uttalade dessa ser i krets omkring den kvinliga » officer », ord, tidt och ofta afbruten af den besvärliga som i afton skulle säga farväl åt » kåren ».
Dock, hvad var det?
Skulle jag tro mina hostan.
Jag hade icke hjärta att söka af- kyla hennes glödande verksamhetslust; det ögon?
Där satt ju midt i kretsen hon, min skulle för öfrigt varit fruktlöst försök.
Jag romantiska hjältinna från vårfesten i TJpsala, lätt igenkänlig, fastän ansiktet bar en ännu sade därför endast: » Ni får dock icke döma edra unga med- magrare och sjukligare prägel än då, och systrar för strängt.
De drömma just nu lif- fastän » frälsningsbonneten » dessutom van- vets skönaste vårdrömmar; låt dem drömma ställde hennes utseende.
Så var då detta det fält hon hade vunnit och dröm själf med!
Och sedan — af dessa unga flickor, hvilkas innehållsfattiga lif ni för sin oemotståndliga verksamhetslust!
Så nu, kanske i mycket med rätta, fördömer, af var det då från frälsningsestraden hon ville dem blifva dock framtidens kvinnor och mö- utföra de storverk hon drömde o m!
Hon hade igenkänt mig vid första ögon- drar, och hvilket rikt verksamhetsfält få de icke då!
Ni vill ut och verka; jag förstår kastet; jag såg det på den mörka rodnad, edra ädla motiv, fastän jag hör till de där som hastigt bredde sig öfver hennes ansikte, gammalmodiga, som tro, att hemmet är kvin- och som kom de hektiska rosorna på kinderna nans rätta verksamhetssfer.
Men se nu blott att icke så skarpt framträda.
Emellertid började mötet.
Efter en af de till, att ni åtminstone får ett lämpligt arbets- fält, att ni icke, då ni vill bruka ert pund, vanliga sångerna i danstakt reste sig » kap- tenen », såsom hennes titel här var, och be- i stället förbrukar d e t.
» » Ack, ni talar, som alla tala.
D e orda gynte tala.
Jag hade med spänning afbidat så vackert om kvinnan, men de tänka så det ögonblicket.
Och nu bragte hon alla dem, som kommit på hennes möten, som lyss- lågt om hennes f ö r m å g a.
» Hon hann ej fortsätta, ty i detsamma nat till hennes ord, sitt tack och sin väl- ljödo från skarorna, som stodo packade kring gångsönskning.
Redligt hade hon sökt att talarstolen, fyra af dessa väldiga, studenti- verka, hvad hon kunnat; hennes enda sträf- kosa hurrarop, som förmå öfverrösta allt.
van hade varit att vinna deras själar för himmelen — Herren ensam visste, hvad frukt Hon^ frågade, hvad det var.
hennes möda burit.
Nu vore det slut med » Äh, man hurrar efter talet för kvinnan, » hennes krafter, nu stode henne blott det åter svarade jag.
att bjuda farväl; men hon gjorde det i viss- Hon log, men det var ett föraktfullt, nä- heten, att dem, som verkligen lyssnat till stan bittert leende.
hennes inbjudan, dem skulle hon en gång » Ni förstår mig icke, » fortfor hon nu, » och återse i ett bättre land.
det är kanske icke så underligt.
Jag vet Det lät så enkelt och trohjärtadt, hennes ännu icke, hvart jag skall vända min verk- samhet, men med Guds hjälp skall jag väl korta farväl.
Där fanns intet af detta bull- finna något fält också för mig.
Och om jag rande, våldsamma och uppstyltade, som eljes kan uträtta något, och om någon enda liten tillhör » arméns » program; det hade icke för- svallvåg däraf kan nå fram äfven till eder, mått smitta hennes fina, nobla väsen.
Men stämman var så svag, så svag; det lät som då skall ni kanske förstå mig. » en enda rossling, då hon till slut försökte Det var en visshet och en kraft i hennes sjunga en afskedssång.
Det var, som om stämma, som nästan kom en att glömma, huru hvassa hostningarna ljödo, och huru de man hört en röst från andra sidan grafven: deles grundlös, ty med den för lungsotspa- tienter egendomliga tilliten till helsa och kraf- ter fortsatte hon: röda rosorna på hennes kinder flammade allt bjärtare.
En stund senare tog hon afsked för afto- nen.
Morgonen därpå voro vi väl ett par dussin studenter, som samlats nere vid järn- vägsstationen, när hon skulle fara.
V i höjde ett kraftigt lefve för henne, då tåget satte sig i gång, hurraropen dånade öfver perron- gen, hon viftade med sin lilla, hvita hand ett sista farväl och var försvunnen.
* * * Mer än ett hälft år hade förflutit sedan den där vårfesten i botaniska trädgården.
Nya intryck hade kommit och åter aflösts af » Träffas vi aldrig, träffas vi aldrig mera härnere i lidandets land, möt mig därofvan, möt mig därofvan, möt mig på himmelens vinkande strand! » Det var icke månget öga, som icke var tåradt, då skarorna vandrade bort efter sam- mankomstens slut.
Det var intet vanligt » frälsningsmöte » man hade varit med om; det var en ädel, hjärtevarm kvinnas afsked från sitt lifs drömmar och nästan från lifvet själft.
Jag stannade kvar, ty jag såg, att hon väntade mig i rummet bredvid.
H o n fattade häftigt min hand, då jag trädde dit in, och sade med skälfvande 3tämma:
» Ni har kommit i rätta ö g o n b l i c k e t.
Ni såg mig i begynnelsen af min bana, då jag störtade mig ut i lifvet att forverkliga mina stolta drömmar, ni har nu sett mig vid slut- punkten af min bana, då jag känner allt f ö r f e l a d t.
Er farhåga har gått i fullbordan; jag ville bruka mitt pund, och jag gjorde det så, att jag förbrukat d e t.
» Hon sjönk maktlös ned på en soifa, och en våldsam hostattack skakade den späda varelsen.
Men snart fortsatte hon åter: » Rastlöst sökte jag efter ett verksamhets- fält därute i det vilda, bullrande lifvet.
jag, som knappt egde krafter till en fridfull verksamhet i det lugna och tysta.
Så kom jag en afton på ett af Frälsningsarméns möten.
Jag tjusades af tanken på den härliga lotten att få egna mitt lif åt mina med- människors upprättelse.
En vecka senare stod jag på arméns röda platform; det var den stunden jag förslösade mitt pund.
Detta jäktande lif, detta sjungande, detta pre- dikande dag ut och dag in ha mördat mina sista krafter.
Visste jag blott, att jag uträttat något här i värl- den!
Då skulle det ej kännas så tungt, då skulle ej mitt lifs gåta förefalla mig så dun- kel, så omöjlig att lösa.
» Jag sökte trösta henne, så godt jag för- mådde.
Jag tryckte hennes darrande hand och sade: » Däruppe lösas alla lifvets gåtor. » Hon betraktade mig med ens med en för- klarad blick.
V i hade förstått hvarandra.
Ännu länge sedan jag lemnat henne, stod för mina ögon det insjunkna ansiktet med de röda, hektiska rosorna, som glödt allt bjär- tare hvarje gång jag återsett dem.
Jag visste, att de snart skulle blekna för alltid.
* * Förbiskymtande skuggor ur förra seklets kvinnovärld.
Två Bellmans s a m t i d a.
utanför Ulla Winblads sfer.
|p den själf biografiska teckning, Bellman efterlemnat, men, dess värre, endast i fragment, tolkar den store skalden så här sina känslor vis å-vis kvinnan: » Herre Gud — • ett fruntimmer, anten hon är vac- ker som en ängel eller ful som Nyman- skan, har att befalla mig kyssa sina fjät. » Ja, inte måtte just gracerna med det allra huldaste leende lagt sina gåfvor i den vagga, som den 2 0 juni 1 7 1 9 sattes i gång för rike bryggaren Lorens Westmans, d. ä., och hans husfru Magdalenas äldsta barn, en duktig tös, som några dagar därefter i dopet erhöll namnet Christina.
Vid 1 7 års ålder, eller 1 7 3 6, blef emellertid Christina Westman gift med en man, hvilken dref samma yrke som fadern: bryggaren Nils Nyman Jonasson, på sin tid en af Stockholms rikaste borgare.
Efter hans död, 1 7 6 2, fortsatte enkan det stora bryggeriet, hvilket var beläget vid Drott- ninggatan, midt emot Barnhuset.
Det var nu hon blef under namnet * Därute på Upsala vackra, minnesrika kyrko- gård finner man nu en liten, rund graf kulle, där vänliga händer planterat en yfvig rosen- buske.
Under den kullen hvilar en af de ädlaste kvinnor vår underliga tid har fostrat.
Vandraren, som stannar vid graf kullen, kan därifrån se de gamla, majestätiska gran- häckarne och de sandade gångarne innanför Botaniska trädgårdens murar.
D e äro sig lika, men hon, som en gång i solig vårdag därinne utvecklade allt det goda och ädla, hon ville uträtta i lifvet, hon hvilar nu un- der torfvan vid vandrarens fötter.
Och hvarje gång sommarvarm julisol åter börjar glänsa, då öfversållas busken på graf- ven af röda, fylliga rosor.
D e röda rosorna följde henne genom hela lifvet; hvarför skulle de då ej också glöda på hennes graf?
Och bland alla de andens stormän, som här på den gamla kyrkogården ännu ur sina grafvar tala manande och väckande ord till nya generationer, hviskar där också en röst ur den lilla grafven med de röda rosorna.
Den har till hvarje ung kvinna, som brinner af det ädla begäret att lefva och verka, ett andligt testamente att frambära.
Och den rösten säger: » Gå i din krafts dagar och verka oförtru- tet, hvad godt är!
Men se till, att du icke, medan du vill bruka det pund du fått, i stället förbrukar det! » madam Nyman stor bevågenhet, nämligen sångaren Carl Stenborg; hon försträckte ho- nom penningar till Munkbroteaterns inrättande och upplät till lokal för denna teater ett af sina egna hus.
Madam Nymans båda döttrar blefvo gifta med bryggare, Christina med Carl Johan Wier och Elisabeth med sin kusin Abraham West- man, denne sistnämnde äldste son till ma- dam Nymans äldste broder, Lorens Westman, d. y., af hvilken sistnämndes 1 1 barn 4 söner — sagde Abraham samt Carl, Lorens och Isak — också blefvo bryggare samt 3 dött- rar gifta med hvarsin bryggare: Hartman, Willman och Schultz.
Väldigast bland hela denna sinsemellan befryndade bryggaredynasti var Nymanskans andre måg: Abraham West- man, » bryggarekungen » kallad, en af Bell- mans närmaste och mest trofasta vänner, likasom skalden, att döma af flere hans till- fällighetsverser, tycks varit i umgänge med s a m t l i g a de nämnda bryggarefamiljerna, så att det nog var på hans egen erfarenhet grun- dadt, hans vitnesbörd att » dubbelt öl ger godt humör.
» Bryggarekungen?
dotter, Clara Elisabeth Westman, allmänt omtalad för sin älskvärd- het och skönhet (d e s s a egenskaper voro då icke mormorsarf!
), som barn besjungen af Bellman samt Choraus (» Lilla Clara, förebrå ej mig, att jag är så barnslig, lilla Clara! »), blef gift med kanslirådet Hedin och moder till premieraktören Svante Hedin och dennes bröder.
Då man från södra porten kommer in på Klara kyrkogård i Stockholm, ser man till venster ett större graf kor, å hvars gråkalkiga vägg läses i ursprungligen gyllene, nu af ti- dens tand illa åtgångna bokstäfver: .Här hvila: madam Nyman känd af hela Stockholm som en barsk, morsk och resolverad käring, den där icke skydde att hugga en utkörsdräng vid örat samt ej heller skrädde ord, då det gällde att tillrätta- visa personer af högre samhällsställning.
Så berättas, t. ex., att när på en af madam Ny- mans bjudningar en viss baron och kammar- herre, som gjorde hennes hus den äran, un- der måltiden halfhögt yttrade sin belåtenhet öfver att vistas i borgarhus, där man kunde lefva ogeneradt och, såsom han gjorde, ligga med armarne på bordet, värdinnan infallit: » Om baron går ut till mina svin, kan han få njuta sin rätta bekvämlighet — han kan då få vräka sej i mat-hon hel och hållen. » Handelsmannen och Bryggaren Nils Nyman Jonasson, född 1709, död 21 Juni 1762, som hulpit S:tee Clarae kyrka och fattighus efter 1751 års brand utan ödesmål o c h varit begges föreståndare och kyrkoråd.
Christina Westman, född 20 juni 1719, med honom gift 5 Februari 1736, död 22 October 1795, lät byg- ga denna graf och rista sten.
* En samtida i Stockholm till madam Ny- man, men — som man finner — betydligt mera sylfidisk, var mamsell I Liksom hela den tidens borgerskap i Stock- holm, var madam Nyman i hög grad konungskt sinnad, och ett så i mer än ett fall genom sin rikedom och sina släktförbindelser mäk- tigt och inflytelserikt fruntimmer underlät ej heller Gustaf I I I att på flerehanda sätt visa uppmärksamhet.
Familjtraditionerna veta ännu att förtälja åtskilligt om majestätets person- liga artighet mot bryggare-enkan och dennas beundran för » tjusarekungen ».
* Äfven mot en annan bland den tidens framstående män visade Hedvig Susanna * På dessa familjtraditioner äro byggda flere scener i Oscar Wijkanders vintern 1870 å k. tea- tern uppförda historiska skådespel » En konung ».
V i veta om henne endast, att hon var dotter till skeppsbyggmästaren Wilhelm Chap-
man (en broder till den berömde amiralen), att hon en tid bodde vid Djurgårdsbrunn samt var syster till den 1788 i unga år bortgång- na, af Bellman i ett af dennes innerligaste och hjärtligaste kväden besjungna fru Maria Eleonora Georgii, f. Chapman.
Äfven Su- sanna har vid ett par tillfällen blifvit före- mål för ljud från Nordens Anacreons lyra.
Så t. ex. tillegnade Bellman henne den 9 maj 1789 följande lilla poem (icke intaget i den stora CarléVska Bellmansupplagan): Lugna källa, täckt belägen, skymd af lindar öfver bron, som i rännlar kröker vägen opp till helsogudens tron, du har vid din vattenkanna lif och död så nära ställt; du bevarat vår Susanna, men dess fromma syster fällt.
An en fläkt af hennes anda tränger sig in i vårt blod.
Oskuld må dess grafvård sanda under ögats tåreflod.
Hvem kan väl sitt bröst bemanna mot den dolda dödens stig?
Men försynen skänkt Susanna till en sinnebild af dig.
Gå vi ännu ett steg vidare och eftersinna, huru mycket kvinligt arbete som direkt medverkat vid förfärdigandet af alla de här utställda föremålen, så skola vi finna, att tusentals kvinnor haft större eller mindre an- del i åstadkommandet af de förträffliga prof på fosterländsk konst- och arbetsskicklighet, hvilka visas å industriutställningen i Göteborg.
Spinneri- och väfveriindustrien ensamt syssel- sätter ju många tusental af arbeterskor.
Vi kunna altsä vara öfverens om, att det kvinliga inlägget vid denna utställning är myc- ket aktningsbjudande äfven kvantitativt taget.
Att, hvad beskaffenheten angår, många af de utställda kvinnoarbetena höra till de allra vack- raste och, om man tänker på framstegen och utvecklingen, mest glädjande företeelserna å expositionen, därom torde de flesta både man- liga och kvinliga besökare vara ense med mig.
Men då det finnes en sådan massa kvin- liga utställare, bör det vara klart för Iduns publik — dit jag tager för gifvet att samt- liga utställarinnorna, såsom intelligenta och vakna kvinnor, höra — att jag ej, så gärna jag än ville det, kan sysselsätta mig med dem alla, ty, som Vitalis sjunger: Då finge jag sitta i evighet, Och därtill jag hafver ej tid i kväll.
Af Sccevola.
duns läsarinnor ha redan haft nöjet att « • — bli ledsagade genom sommarens konst- och konstslöjdutställningar i Göteborg, och detta af en ciceron, som säkert åtnjuter deras förtroende i vida högre grad än undertecknad.