Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagsordningen stadga don grund, som innebär, att Rikets Ständer äga besluta indragningar af förut anordnade statsutgifter, men i öfrigt icke innefatta någon uttrycklig föreskrift, som kunde tjena till särskildt ledning för behandlingen af detta ärende, hvilket, fastän af Konung och Ständer gemensamt till afgörande beredt, bibehållit oförändrad egenskap af fråga om skatters utgörande och åtminstone i en del, så vidt forsellönen anginge, åsyftat lindring i de skattskyldigas utgifter, Rikets Ständers häruti fattade beslut icke på annan grund skulle kunna anses för sin bindande kraft erfordra Kongl. Majits nådiga bifall, än om, utöfver hvad grundlagarna genom sin ordalydelse föranleda, giltighet skulle tillerkännas den mening, att inskränkning af statens ordinarie inkomster af jordens beskattning icke finge utan Kongl. Majits nådiga samtycke äga rum, och om till frågor af sådan syftning hänfördes den nu förevarande; samt att således i detta hänseende annat icke kunde erkännas, än att derest Kongl. Majit funne beslutet äga en på ordinarie statsinkomsternas belopp och säkerheten om deras framtida bestånd störande inverkan, Kongl.
Majit då ägde att till beslutets verkställande vägra sitt nådiga samtycke, men att uppenbart vöre, det sådant förhållande här icke varit i fråga, då beslutet, tillkommet genom hufvudsakligt bifall till ett af Kongl.
Majit i nåder väckt förslag, vunnit Kongl.
Majits nådiga godkännande, samt att häraf blefve den gifna följd, att beslutet OYägerligen bordt till verkställighet befordras.
På dessa grunder, fullständigt här upptagna, är det, som Konstitutions-utskoltet funnit Statsrådets vid ärendets behandling tillstädesvarande Ledamöter, Föredraganden Herr Statsrådet, m. m.
Joh. Äng.
Gripenstedt, H. E. Herr Justitie-Staisministern m. m.
Grefve G. A.
Sparre, H. E. Herr Statsministern för utrikes ärenden m. m.
Friherre G. N. A. A.
Stjerneld, Herrar Statsråden, m. in. J. F.
Fåhraeus och N. F. Wallensteen samt då varande Statsråden m. rn.
C. L. von Hohenhausen, numera Biskopen m. in. P.
Genberg och Grefve B. von Platen, hafva i förberörde den 10 Oktober 1851 förefallna rådslag angående Rikets Ständers beslut om ändradt sätt för indelta hemmansräntors och kronotiondes utgörande tillstyrkt öfverträdelse af Rikets grundlag; hvarföre Utskottet, med åberopande af 106 § Regeringsformen, pröfvat skäligt ställa samma Konungens Rådgifvare under tilltal inför Riksrätt, hvilket mig uppdrogs att enligt lag och sakens beskaffenhet utföra.
Då jag af grunderna för detta åtal ingenting förstod, och hvarken fann någon handling uppgifven, som innefattade brott emot de omförmälta §§ i Regeringsform och Riksdagsord - ning, eller något ställe i Grundlagarna åberopadt, emot hvilket den såsom grundlagsvidrig klandrade föredragningen skulle strida; kunde mitt anmärkningsmemorial till Riksrätten ej komma att innehålla annat, än att jag åberopade remissen med anhållan, att deröfver måtte inhämtas vederbörandes förklaring.
Ett svar afgafs genast muntligen af Herr Statsrådet Gripenstedt; och sedan detta svar, intaget i protokollet, blifvit justeradt vid nästföljande domstolssammanträde; så förklarade öfrige Svaranderne detta yttrande innehålla, hvad å deras sida nu vore att andraga i saken; hvarföre de icke med anledning af anmärkningsmemorialet liade något att vid samma yttrande tillägga.
Enligt Talarens mening ginge åtalet derpå ut, att den åsidosatta verkställigheten af ett förändradt sätt för grundskatternes utgörande skulle innefatta kränkning af svenska folkets rätt att sig sjelft beskatta.
Vid afskuddande af denna tillvitelse inlät han sig i bevisning derom, att Ständerna icke allena ägde i ämnet förordna, och åberopade härom ej mindre grundlagens tydliga mening, att frågor om statens ordinarie inkomster äro beroende af båda Statsmakternes beslut, än ock Rikets Ständers eget vitsord, lemnadt vid flera tillfällen, och bland annat uttryckt just uti Ständernes ifrågavarande underdåniga skrifvelse, der det hette, att Rikets Ständer i ämnet för sin del beslutat; hvarförutan han, såsom ett om möjligt ännu tydligare bevis härpå, anförde Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 24 Maj 1845 angående förändringar i sättet för utgörande af indelta räntor samt dessas jemte tiondespannemålens indragning till Statsverket m. m., hvilken skrifvelse utgjorde grunden tili de sedermera i dessa ämnen vidtagna åtgärder och förslag, och hvaruti Rikets Ständer, efter att hafva i sagde ämnen för sin del beslutat, hos Kongl.
Majit anmält detta beslut med underdånig anhållan, det Kongl. Majit täcktes lemna sitt nådiga bifall till de föreslagna förändringarna.
Då nu i samma skrifvelse föreslogs bland annat, att alla till indelta löntagare samt verk och inrättningar m. m. anslagna räntor och kronotionde skulle blifva kronan behållna, hvaraf äfven följde, att forsellönen skulle försvinna, och skrif velsen således omfattade äfven den punkt angående forsellönen, som Konstitutions-utskottet särskildt framhållit; ansåge Talaren denna skrifvelse uppenbarligen ådagalägga, att de delar af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, hvilka Konstitutions-utskottet ansett, till följd af Rikets Ständers deri fattade beslut, hafva bordt gå i omedelbar verkställighet, icke tillhörde sådana frågor, hvaruti beslutanderätten tillkomme Rikets Ständer allena.
Och då derjemte toges i betraktande, att i berörde Rikets Ständers skrifvelse af den 24 Maj 1845 tillika öfverlemnats åt Kongl. Maj:t allena att bestämma tiden, när de föreslagna förändringarne borde befordras till verkställighet; vore ock af Rikets Ständer erkändt, hvad som dessutom af Kon^l. Maj:ts beslutanderätt i sjelfva hufvudsaken vore en följd, att tiden för verkställighet af Rikets Ständers beslut i frågor af förevarande beskaffenhet borde, derest desamma af Kongl. Majit gillades, också af Kongl. Majits bestämmande bero.
Detta förhållande förändrades ej deraf, att beslutet tillkommit i följd af Kongl.
Majits egen Proposition, synnerligast som denna icke blifvit i alla delar, icke ens, såsom Konstitutions-utskottet uppgifvit, hufvudsakligen bifallen, enär beslutet angående grunderna för bestämmande af års- och medelpriser, hvilka i väsendt lig mån inverkade på utgörandet af räntor och kronotionde, var på flerahanda sätt afvikande från Kongl. Majits förslag, och således påkallade en ny pröfning efter vederbörande embetsverks hörande, hvarvid afvikelserna möjligen kunde finnas vara så beskaffade, att icke kunna af Kongl. Majit godkännas, och följaktligen utgöra hinder mot all verkställighet af beslutet rörande det förändrade sättet för räntornes och tiondens utgörande.
Härmed ansåg sig
Talaren hafva kunnat sluta, sedan han till fullo vederlagt Konstitutionsutskottets förmenande, att Rikets Ständers ifrågavarande beslut lagligen skolat ovägerligen till verkställighet befordras, men ville dock äfven ådagalägga, det så hvarken bordt eller kunnat ske.
Han vidrörde, i förra afseendet, olägenheter, som skulle uppkommit från en sådan förhastad verkställighet, samt hade dervid ansett sig icke kunna lemna utan uppmärksamhet de två Riksståndens ofvan omtalte förbehåll.
Detta hade Talaren inför Kongl. Majit omförmält, icke för att derigenom på minsta sätt ifrågasätta tillförlitligheten af Rikets Ständers skrifvelse eller förminska kraften och giltigheten af det deri innefattade beslut, ej heller såsom skäj dertill, att samma beslut af denna anledning icke skulle kunna sättas i verkställighet; men då Kongl.
Maj:t ägde att i fr agan besluta; skulle enligt Talarens tanka en tadelvärd försummelse hafva ägt rum, om, då frågan blott var, hvad som borde ske, Kongl.
Maj:ts uppmärksamhet icke blifvit fästad på förenämnde, af två Riksstånd vid deras bifall till förslaget fogade vilkor, som var nogsamt kändt och hvarom dessa Stånds protokoll lemnade upplysning.
Till skälen, hvarföre den påyrkade verkställigheten ej kunde äga rum, hänförde Talaren såsom väsendtligt det i 75 § Regeringsformen lagda hinder för all förändring i valsättet till ett Riksstånds deputerade vid markegångssättning utan samma Stånds eget förfogande; och han upptog till vederläggning
Konstitutions-utskottets sats, att ett lika antal af deputerade från de fyra Stunden kunnat åvägabringas derigenom, att bland Rondeståndets deputerade utsetts samma antal, som från hvartdera af de öfriga Stånden, antingen genom lottning eller genom val af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande eller på annat sätt, hvarom Kongl. Majit kunnat finna för godt förordna.
Han anmärkte, att äfven detta Konstitutions-uttkottets yttrande utvisade, att en bestämmelse angående ett eller annat sätt för utnämnandet af Bondeståndets deputerade varit erforderlig; och då, enligt åberopade grundlagsparagraf, ingen annan än Bondeståndet sjelft var berättigad att en dylik bestämmelse meddela, hvilket äfven numera skott (vid då pågående riksdag); vore det klart och oförtydbart, alt om Statsrådet tillstyrkt Kongl. Majit att i berörde afseende meddela den bestämmelse, som erfordrats, detta uppenbarligen varit att tillstyrka en emot grundlagen stridande utsträckning af Konungens makt och ett ingrepp i Bondeståndets lagliga rättigheter.
Med den nu mot Statsrådets Ledamöter rigtade anklagelse företedde sig således det märkliga förhållande, att det Utskott, som har det vigtiga förtroendet att vaka öfver grundlagarnes helgd, sjelft gifvit anvisning på utvägar, hvarigenom de skolat förnärmas, och att Statsrådets Ledamöter, i fall de tillstyrkt
Konungen att vidtaga en åtgärd, för hvars underlåtenhet de nu vore anklagade, uppenbarligen skulle hafva gjort sig skyldiga till hvad dem nu velat påbördas: öfverträdelse af Rikets Grundlag; och ansåg, på grund af hvad sålunda blifvit anfördt, Talaren, som icke ville ingå i någon betraktelse öfver hvad han trodde hafva varit lagstiftarens mening, då han hos Konstitutions-utskottet nedlade en obegränsad och ansvarsfri makt att ställa Konungens Rådgifvare under tilltal, sig kunna med lugn tillförsigt åt Riksrättens upplysta bepröfvande öfverlemna, huruvida ej Konstitutions-utskottets framställda anklagelse saknade all befogenhet.
Yid denna förklaring fann jag mig böra uti mitt slutpåstående anmärka, att uppfattningen af en tillvitelse om kränkning af folkets beskattningsrätt icke syntes mig öfverensstämma med remissens verkliga lydelse, i hvilken väl åberopades de särskilda paragrafer af Regeringsformen, hvarigenom beskattningsrätten är folket och dess representanter förbehållen, men icke sades, att öfverträdelse af dessa paragrafer blifvit af Konungens Rådgifvare tillstyrkt, vare sig i afseende på ny skatts införande utan Ständers bifall, eller på någon mot Ständernes beslut stridande disposition af skattemedel; och kunde således icke häruti ligga åtalets föremål eller den tillstyrkta öfverträdelse af Rikets grundlag, hvilken enligt remissens uttryckliga föreskrift skulle beifras; och anförde jag vidare, att äfven med antagande af den Konstitutions-utskottets anmärkning, såsom välgrundad, att det förändrade sätt för utväljande af Bondeståndets deputerade vid markegångssättningarna, hvilket för den nya anstaltens tillvägabringande erfordrades, icke behöft af Ståndet sjelft, enligt Regeringsformens 75 §, bestämmas, utan tillhört de föranstaltanden i ämnet, hvilka af Kongl. Majit kunnat vidtagas, jag likväl icke kunde föreställa mig, att en härutinnan inträffad försummelse, eller öfverflödig grannlagenhet mot Bondeståndet, blifvit af Konstitutions-utskottet ansedd såsom en öfverträdelse af Rikets grundlag, utan skulle deruti endast hafva kunnat ligga ett så beskaflädt åsidosättande af Rikets sannskyldiga nytta, för hvilket väl behandling enligt Regeringsformens 107 §, men icke åtal inför Riksrätt, såsom för öfverträdelse af lag, äger rum; att åtalets föremål syntes mig i remissen utan tvetydighet angifvet, när Utskottet i dess redan här anförda ordalag yttrade, att i fråga om beskaffenheten af Rikets Ständers i förevarande ämne fattade beslut »Utskottet icke kunde såsom grundlagsenligt erkänna det förhållande, att sedan Rikets
Ständer uti deras underdåniga skrifvelse den 20 Augusti 1851 hos Kongl. Majit anmält nämnde beslut, Konungens Rådgifvare, medelst åberopande af hvad under förhandlingarna i särskilda Riksstånd skall hafva i ämnet förefallit, ifrågasatt samma skrifvelses tillförlitlighet, så att Rikets Ständers beslut skulle vara till sin gällande kraft beroende af vilkor, hvilka icke vore uti skrifvelsen framställda»; att således den till åtal hänvisade grundlagsöfverträdelse bestode deruti, att Rikets Ständers meranämnde underdåniga skrifvelse blifvit grundlagsvidrigt förstådd och för Kongl. Maj:t framställd, enär afseende dervid var fästadt på ett af Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet gjordt, men i skrifvelsen icke intaget förklarande, att deras beslut, hvarigenom bifölls, hvad som i afseende på sättet för grundskatternas utgörande blifvit föreslaget, »gällde Stats-utskottet.s framställda tillstyrkande och förslag såsom ett oskiljaktigt helt, så att en punkt ej kunde från den andra lösryckas, utan att i följd deraf de båda Ståndens lemnade bifall till öfriga delar förfölle»; att följaktligen denna grundlagsöfverträdelse, den enda, som uti remissen funnes angifven, läge uti den giltighet, som af Konungens Rådgifvare blifvit tillerkänd tvenne Riksstånds beslut, hvilka innefattat ett af öfriga Stånden icke bifallet tillägg till det samfälda beslut, som genom underdånig skrifvelse Kongl. Maj:t meddelades; att så vida detta tillägg innebar, att af beslutet i ämnets hela vidd, såsom utgörande ett oskiljaktigt helt, hvaraf en punkt ej finge från den andra lösryckas, också ingen del finge särskildt och före det helas slutliga afgörande bringas till verkställighet; måste alltså rigtigheten eller origtigheten af Konungens Rådgifvares förfarande bero deraf, huruvida den antagna giltigheten af nämnde tillägg ägde grund eller ej; att från den förutsatta grundlösheten af detta antagande härflöte allt, hvad som blifvit i remissen Konungens Rådgifvare tili last fördt, enär deremot från giltigheten af de två Ståndens ifrågavarande beslut uppkommit ren nödvändighet för Konungens Rådgifvare att förfara alldeles så, som nu skett; att jag för min del hade funnit anledning till tvifvelsmål i denna fråga; och väl lemnade derhän, huruvida all nödig tydlighet vid uppsättandet af Rikets Ständers skrifvelse varit iakttagen eller gällande praxis rätteligen följd, då de två Ståndens särskilda beslut icke deri nämnes; men att om häri ej funnes fullgiltig! bevis, att de två Ståndens förbehåll blifvit af dem frånträdt,
eller ett sådant frånträdande ej kunnat äga rum, och i annat läll, förbehållet måste anses gällande; en mellankommande verkställighetsåtgärd, sådan den i remissen påyrkades, i strid med de två Riksståndens vägran, då icke skulle varit en verkställighet af Rikets Ständers beslut, hvilket aldrig annorlunda, än såsom fattadt genom förstärkt utskott, kunde vara stridande mot två Stånds mening; att om det nu finge antagas, att den ifrågasatta verkställigheten skulle inneburit åsidosättande af två Riksstånds, om än blott tillfälligtvis kända, gällande beslut, i hvilket innefattades vägran tiil denna mellankommande verkställighet; dennas tillstyrkande då skulle varit stridande mot en uppenbar pligt, hvars iakttagande jag förmodade icke kunna läggas Konungens Rådgifvare tiil last; men att huruvida två Riksstånds beslut, hvilka icke kunna ändras vid samma riksdag, då de blifvit fattade, skulle i förevarande läll kunnat .anses kraftlösa och tillintetgjorda derigenom, att de uti samtliga Riksståndens underdåniga skrifvelse icke omförmältes, det vore den vigtiga grundlagsfråga, om hvars bejakande jag destoheldre tvekade, som jag ej ens vågade taga för afgjordt, att ett i den underdåniga skrifvelsen uttryckligen gjordt återkallande af samma särskilda beslut kunnat anses gällande, emot de bestämda stadganden, som finnas i Riksdagsordningens 58 och 75 §§; men slutligen att om Konungens Rådgifvare, utan hinder af denna betänklighet, såsom de sjelfve i förklaringen syntes hafva föreställt sig, och utan att fela emot föreskriften i Regeringsfomens 75 §, om
Riksståndens rätt att stadga sättet för deputerades utväljande till markegångssättning, kunnat tillstyrka Kongl.
Majit en sådan omedelbar fullbordan af beslutet om ett förändradt sätt för grundskatters utgörande, hvars underlåtande uti remissen öfverklagades och som onekligen skulle ländt mängden af skattdragande till en icke obetydlig fördel; alla andra betänkligheter då visserligen syntes mig hafva bordt vika, och den ifrågavarande verkställighetens vidtagande i underdånighet tillstyrkas, samt att hvad häremot i förklaringen anfördes, icke torde finnas innehålla något verkligt skäl, utan vara genom sjelfva remissens innehåll tillräckligen vederlagdt; att vid detta förhållande och då mig ovilkorligen ålåge att fullfölja det åtal, hvars utförande var mig - 9 — mig uppdraget, fastän icke att, emot lag och öfvertygelse, för egen räkning någon ting tillägga eller påstå, jag väl bordt antyda de anledningar och grunder, hvilka derifrån afhöllo inig, men åberopade till slut, hvad Konstitutions-utskottets remiss till grund för åtalet innehölle, samt utbåde mig, alt så väl frågan, huruvida öfverträdelse af Rikets grundlag»vore begången, sorn ock frågan, hvad ansvar derå borde följa, måtte med yttersta strängbet pröfvas.
Uti den häröfver afgifna slutförklaring hafva Svaranderne, under åberopande af Regeringsformens föreskrift i !öi> § om åtals anställande emot Konungens Rådgifvare, förmält, att enär ett så beskaliädt åtal nu skett, Svaranderne väl måste hafva, enligt Konstitutionsutskottets förmenande, felat'emot något bestämdt laghud; att efter genomläsning af den något dunkla slutledningen i Utskottets remiss det förefallit Svaranderna, såsom hade
Utskottet ansett deni hafva tillstyrkt ingrepp i svenska folkets rätt att sig sjelft beskatta; hvarföre ock Svaranderne i deras redan afgifna svar sökt visa, det någon öfverträdelse i detta afseende icke ägt rum; att af mitt senast afgifna memorial inhämtades, det remissen icke borde antagas medgifva en sådan uppfattning af hvad sorn varit dess rätta mening, vid hvilket förhållande
Svaranderna ej heller kunde hafva nsjgot vidare att i den delen anföra; att föremålet för åtalet deremot, efter min utredning, skulle ligga deruti, att Konstitutions-utskottet förklarat sig icke kunna såsom grundlagsenlig! erkänna det förhållande, att då Rikets Ständers ornförinälta skrifvelse blifvit inför Konungen anmält, det blifvit af Konungens Rådgifvare omnämdt och åberopadt, hvad som under förhandlingarna i särskilda Riksstånd i ärendet förefallit, derigenom samma skrifvelses tillförlitlighet skulle vara ifrågasatt; att jag likväl vid granskningen af denna fråga syntes för min del vara af den mening, att om någon origtighet kunde läggas Konungens Rådgifvare till last, vid uppskattningen af den giltighet och vigt, som borde tillerkännas det af två Riksstånd vid beslutet fästade vilkor, en sådan origtighet skulle bestå, icke såsom Utskottet tycktes hafva anmärkt, uti omförmälandet af berörde vilkor, eller i Statsrådets tillstyrkande, att detta måtte tagas i nådigt öfvervägande, utan fast heldre deruti, att en ännu större och mera afgörande vigt ej blifvit detta viikor, såsom hinder emot en partiell verkställighet af Rikets Ständers beslut, tillerkänd; att såsom ytterligare stöd för grunderna dertill, att Svaranderne ansett sig icke kunna tillstyrka verkställighet af det ifrågavarande beslutet annorlunda, än i ett sammanhang, men ej för att i ringaste män ifrågasätta giltigheten af Rikets Ständers i deras underdåniga skrifvelse uttryckta beslut, hade nämnde af två Riksstånd fästade vilkor blifvit åberopade, hvilkas förtigande med skäl kunnat anses för »uppsåtligt fördöljande af någon upplysning», och sålunda grundlagsenligt gifva anledning till användande af 1015 § Regeringsformen; att Svaranderne förmodade sig hafva tydligen visat. det någon öfverträdelse af Rikets grundlagar eller allmän lag icke vid det åtalade tillfället blifvit af dem tillstyrkt; och något lagbud, hvaremot de skulle felat, vore ej heller uppgifvet; att Svaranderne likaledes visat, det .verkställighet af Rikets Ständers oftanämnde beslut icke utan åsidosättande af ett bestämdt grundlagsstadgande kunnat tillstyrkas; och under åberopande i öfrigt af hvad i förklaringen blifvit anfördt, instämde Svaranderne i mitt yrkande, att frågan, huru,vida öfverträdelse af Rikets grundlag vore begången, måtte med all stränghet pröfvas.
Af denna förklaring fann jag mig föranlåten att begära ytterligare företräde hos Riksrätten, hvarvid jag anförde, det min mening för ingen del varit, att en ännu större och mera afgörande vigt bordt fästas vid det af två Riksstånd stadgade vilkor för deras bifall till samtliga Ståndens beslut, såsom hinder emot detta besluts partiella verkställande; att i stället för ett sådant yttrande, hvilket skulle legat i strid med remissen, jag hade förmält mig finna anledning till tvifvelsmål i frågan, huruvida den af.
Konungens Rådgifvare antagna giltighet af två Riksstånds tillägg till Rikets Ständers gemensamma beslut ägde grund eller ej — en fråga, hvaraf rigtigheten eller origtigheten af Konungens Rådgifvares förfarande efter min tanka berodde, enär från den af Konstitutions-utskottet förutsatta grundlösheten af ett sådant antagande (att de två Ståndens förbehåll ägde giltighet) härllöte allt, hvad som blifvit i remissen Konungens Rådgifvare till last fördt — att ehuru detta tvifvelsmål gått ända derhän, K.
Emb.-Berättelse för är 1854. 2 — 10 — att jag ej ens vägat taga för afgjordt, det ett i Ständernes underdåniga skrifvelse uttryckligen gjordt återkallande af de två Ståndens särskilda beslut skulle kunnat anses gällande, emot de liestämda stadganden som finnas i Riksdagsordningens 58 och 75 §§, jag dock hoppades någon anledning till missförstånd af rätta meningen i mitt yttrande icke vara härigenom af mig gifven; men för att ytterligare förklara anledningen dill mitt tvifvelsmål tilläde jag nu, att jag tviflat, huruvida den behandling af Riksstånds beslut, som uti Riksdagsordningens 73 § föreskrifves, kunnat i ett mål af förevarande beskaffenhet äga rum, hvilket åtminstone icke inträffat, och om icke tillämpningen af denna § inskränker sig tili de ämnen, hvilka dit hänvisas uti 75 §, eller sådana, som ej kunna förfalla; att
Svaranderne väl icke direkt yttrat sig öfver denna fråga, men ej heller frångått, hvad redan första förklaringen innehöll, att från de två Ståndens särskilda mening ej kunnat hämtas anledning dertill, att Rikets Ständers beslut i den omtvistade punkten icke skulle kunnat genast sättas i verkställighet; hvilket yttrande jag ej kunde annorlunda förstå, än att de två Riksståndens förbehåll nu af Svaranderne erkändes icke hafva varit gällande, när saken hos Konungen föredrogs; men att likväl Konungens Rådgifvare då hade åberopat detta de två Riksståndens förbehåll; hvaraf jag ej kunde annat sluta, än att Konungens Rådgifvare ansett samma förbehåll gällande, emedan jag icke kunde föreställa mig, att man skulle åberopat en handling, hvilken man icke för gällande ansett; att ogiltigheten af detta de två Ståndens förbehåll vore den förutsättning, hvarifrån åtalet utginge, och sjelfva åberopandet af det ogiltiga förbehållet vore, hvad som uti remissen lades Konungens Rådgifvare tili last; att denna tillvitelse, angifvande den enda lagöfverträdelse, som uti remissen omförmältes, och följaktligen åtalets enda föremål, då detta uttryckligen uppgåfves ligga i öfverträdelse af Rikets grundlag, således nu vore af Svaranderna definitift erkänd, och ett bestämdt ansvarspåstående härpå borde följa, derest ett sådant kunde grundas på blotta erkännandet af en såsom felaktig åtalad handling, utan afseende på dess verkligen felaktiga eller oskyldiga beskaffenhet; men att då så likväl icke förhölle sig, utan ansvarspåföljd alltid måste grundas på sjelfva felets verklighet, mitt redan gjorda påstående således icke kunde förändras, samt att med dess pröfning säkerligen ej annorlunda kunde tillgå, än att frågan om giltigheten af de två Riksståndens oftanämnde förbehåll måste pröfvas.
Till svar härpå yttrades å delosidan, att det emot Svaranderna anmärkta åberopandet af de två Riksståndens särskilda mening vore ett factum, hvars verklighet ådagalades af protokollet, och som det aldrig kunnat falla Svaranderna in att förneka.