Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom de periodiska omvalen skulle sannolikt ingen annan förändring i detta förhållande åstadkommas, än att valstriderna blefve, med oförändradt syfte, desto oftare förnyade, och den valdes beroende desto starkare tillknutet.
Att jag likväl velat bereda ersättning för verkliga utgifter i och för tjenstgöririgeh torde ej behöfva motiveras. 18—22 §§.
Angående ordningen för tillsättning af tjenster i städerne råder i många fall osäkerhet och brist på en fast utgångspunkt.
Jag har föreslagit de reglor derför, hvilka jag ansett af sakförhållanden betingade. 23 §.
Jag har föreslagit ett allmänt stadgande angående borgen för uppbörd, emedan jag funnit behofvet deraf vara af erfarenheten ådagalagdt.
I vissa städer är denna säkerhet bestämd till en viss summa, men i andra fordras en obegränsad borgen; och det är just i dessa, som uppbördsbalanserna oftast och till de betydligaste beloppen inträffa.
Orsaken är påtaglig.
De som hafva att i sista handen ansvara för medlen, trygga sig vid borgenssäkerheten, och uppsigten blifver i följd deraf slapp.
Men ännu en annan olägenhet uppkommer af detta system.
JJet fordras vissa relationer och en icke obetydlig dristighet, att begära en obegränsad borgen; och saknaden af dessa egenskaper verkar ganska ofta, att sökande med den största skickligheten och mesta grannlagenheten uteslutas.
Uppbördsmannen, som tillsattes med hufvudsakligt afseende på den erbjudna säkerheten, försättes ock derigenom i ett beroende af sina löftesmän, som hvarken för tjenstens skötsel eller sjelfva säkerheten är nyttigt 30 §.
Förslaget, att frånvarande ej må å allmän rådstuga deltaga i val, hvarken genom ombud eller aflemnad valsedel, torde icke påkalla vidlyftig utveckling.
Derigenom förekomrnes missbruket med insamlande i förväg af fullmakter och valsedlar.
1 städerne är icke heller nu ett dylikt medelbart utöfvande af valrätten tillåtet, åtminstone icke brukligt.
Att jag dock icke härmed åsyftat någon ändring i hvad som för vissa val är genom allmän författning stadgadt, synes af särskilda förbehåll i förslaget. 31 §.
1 afseende på rättigheten att deltaga i val har jag föreslagit inskränkning till den borgerliga kategorien, så utvidgad, sorn i det särskilda förslagets 3 § sägs.
Uteslutningen gäller i sjelfva verket endast qvinnor och manliga röstegande af dålig frejd, hvilket torde, ehuru ur olika synpunkter, kunna försvaras. 154 54 §.
Ja” liar inskränkt de ordinära allmänna rådstugornas antal till två, och för deni utsatt samina tider, som för de ordinära sockenstämmorna på landet.
I afseende på motiven härför får jag hänvisa till 35 § i det särskilda förslaget till
Lag om menighetsstyrelse på landet.
Föreskrilten om Magistratens skyldighet, att vid vårsammanträdet framlägga en berättelse om hvad under det sistförtlutna året i stadens styrelse och förvaltning sig tilldragit, synes mig innehålla en nyttig påminnelse om styrelsepligternas behöriga fullgörande. 3(i §.
Den nu brukliga tiden för stadsmenighets sammankallade är minst 14 dagar efter påiysningen, hvaruti jag ej funnit skäl att göra ändring. 38 §•
Föreskriften, att förslag, sorn öfverlämnäs till allmänna rådstugans afgörande, först bör utredas och granskas af Stadsnämnden, anser jag böra vara obligatorisk, enär detta utskott är, hufvudsakligen just för detta ändamål, tillsatt.
Deremot har jag ej funnit med min åsigt örn Magistratens ställning förenligt, att lägga detta göromål på Magistraten.
På allmän rådstuga kunna dock förslag väckas, så enkla och af så ringa vigt, att en dylik utredning allmänneligen anses obehöflig.
Det är för denna händelse det sista stadgandet i paragrafen tillkommit. 50 §.
Se motivet till 34 §. 53 §.
Se motivet till 38 §.
Pluraliteteris förslag, att representationen skulle kunna, på begäran af minst en sjettedel af ledamöterne, infordra Magistratens utlåtande öfver handlagdt ärende, finner jag både inveckladt och oförenligt med min uppfattning af Magistratens ställning.
Nu är det Magistraten, som infordrar utlåtande af fullmäktige, och jag tror att denna ordning är den rätta. 59 §.
Då expeditionshafvande hos stadens Äldste, enligt nu gällande expeditions-taxa, eger att taga lösen för utskrift af de Äldstes protokoll, har jag ej funnit skäl att betaga honom denna förmån, isynnerhet om stadens egentliga styrelse skulle, enligt pluralitetens afsigt, till denna myndighet ölVerflyttas. 58 §.
Under förutsättning, att särskild protokollsförande städse är hos stadsrepresentationen tillsatt, har jag ansett lämpligt, att protokollet hos Stadsnämnden föres af samma person, hvilken derigenom vinner fullständigare öfversigt af ärendenas gång och bättre sättes i tillfälle att meddela erforderliga upplysningar. 76 §.
Jag har för min del ansett nyttigt, att Magistraten och Stadsnämnden uti Drätselkammaren insätta hvar sin ledamot, på det att så väl Magistraten och Nämnden må °§a ständig tillgång till underrättelse om drätselverkets tillstånd och af Drätselkammaren iöretagna åtgärder, sorn
Drätselkammaren kunskap om hvad hos Magistraten och Nämnden förehafts uti drätselverket rörande frågor. 80 §.
Denna § och § 72 i Komiterades förslag innehålla något olika inethoder för lösning af samma fråga, men jag vågar föreställa mig, att ämnet är i mitt förslag mera uttömdt.
Saken eger i sjelfva verket två olika lärer, den ena att en lag om den ojemnlika beskattningen finnes, deri andra, att hon icke finnes.
Den förra frågan hör, efter min tanke, Magistraten urskilja, emedan det tillhör Magistraten, såsom domare, att säga hvad som är lag.
Deri sednare frågan är långt mer grannlaga, och mången kan, vid första påseendet, vara frestad att yrka, det don ifrågasatta ojemnlika taxeringen må rent af förbjudas.
Sådant vore likväl betänkligt, enär det lätteligen kan hända, att i en stad vidtoges en anstalt af så uteslutande nytta t. ex. för husegare, eller för näringsidkare, att det vore obilligt att ålägga andra samhällsklasser, att till den anstalten kontribuera.
Att ulan appel låta åtgörandet af en sådan fråga bero på deri tillfälliga sammansättningen bos den allmänna lindstugan eller bos representationen, hvars majoritet kan hafva intresse uti att skjuta ifrån sig en utgilt, som majoriteten bör till drygaste delen vidkännas, eller att draga med sig samhällsklasser, som al företaget uppenbarligen icke hafva någon fördel, kan föranleda till verklig orättvisa.
För att förekomma detta, har pluraliteten stadgat, att frågan först skall af Magistraten och Stadsnämnden utredas, och stadnat der.
Jag bar dock ansett mig ej kunna qvarblifva på denna punkt, utan uppställt en method för frågans bringande till slutlig lösning, bestående uti vädjande till de klas er, hvilkas intressen hotas af den föreslagna taxe ringsgrunden.
Gå de sjelfve in derpå, så är saken afgjord, men för den händelse att de vägra, har jag ej funnit någon lämpligare utväg till tvistens slitande, än att underställa saken konungens pröfning.
Med hänsigt till de olika församlingar, hos hvilka en dylik fråga kan förekomma, har jag funnit mig föranlåten, att för den formela behandlingen uppställa olika reglor, hvilka ej torde erfordra särskild förklaring. 81—87 §§.
Se motiverna till till 01—6!) §§, 93 och 94 §§.
Till kapitlet om drätselverket har jag tillfogat några föreskrifter om inventeringar, besigtningar å stadens hus och jordlägenheter samt uppgörande af ändamålsenlig plan för donationsjordens begagnande.
Med kännedom om det oförsvarliga sätt, hvarpå vederbörande i mångå städer hushållat med donationsjorden, anser jag den sistnämnde föreskriften vara i hög grad behöflig.
Hade, för halftannat århundrade sedan eller mindre, en sådan funnits, och länstyrelserna rätt uppfattat städernas verkliga intresse, så skulle finanserna och de allmänna inrättningarne i många af dessa befinna sig i ett belt annat skick än nu. 95 §.
Till de mål, som skola underställas Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, har jag tillfogat antagande al annan än i lagen stadgad röstgrund, samt antagande för längre tid än fem år af förändrad taxeringsgrund.
Nyttan af att lemna kommunen frihet att afvika ifrån de i dessa ämnen lagligen stadgade grunder kan ifrågasättas, men om sådant sker, bör det ske under den högsta maktens uppsigt. 95 §.
Komiterades pluralitet har förordnat, § 88, att beslut, som underställas Kongl. Majds pröfning, skall åtföljas af Magistratens förberedande utlåtande, eller det som afgifvits innan beslutet fattades, hvarmed, efter hvad öfverläggningarne gifvit vid handen, åsyftas att förekomma det Magistraten skulle, genom ett efteråt afiattadt betänkande, söka att motverka beslutets godkännande, en försigtighet, som likväl, se § 89, icke ansetts behöflig i fråga om beslut, som underställas Konungens Befallningshafvande.
Som jag ansett det böra tillkomma Magistraten, hädanefter likasom nu, icke att förbereda frågorna, utan att resolvera, har jeg icke kunnat biträda delta stadgande.
Men om jag ock varit med plura - 150 liteten ense rörande Magistratens ställning, skulle jag svårligen kunnat ingå på den föreslagna inskränkningen, enär, efter min uppfattning, det ej lärer kunna betagas högre myndighet, att affordra Magistraten ett nytt utlåtande, eller Magistraten att, med begagnande af petitionsrätten, söka att förekomma gillandet af en åtgärd, som Magiatraten anser för samhället skadlig. 97 §.
Hvad jag uti motiverna till 41—44 §§ i mitt särskilda förslag till
Lag om menighetsstyrelse på landet anfört angående besvärsrätten åberopas här.
Då beslut kunna lättas af allmänna Rådstugan eller stadens Äldste, hvilka icke, enligt 6 § äro underkastade Magistratens pröfning, t. ex. om anslag till fattigvården o. d., har jag lemnat anvisning till klagan öfver dessa beslut, hvarvid såsom terminus a quo bestämts, då beslut fattats af allmänna Rådstugan, beslutets dag, och då det lättats af de Äldste, den dag klaganden deraf erhöll del.
Skälet till denna olikhet är, att allmänna Rådstugan hålles med samtlige röstegande efter allmän kungörelse, som upptager föremålet för öfverläggningen, hvaremot kallelsen å stadens Äldste och justeringen af deras protokoll äro handlingar, hvilka ej kunna anses angå andra än desse, eller betraktas såsom laglig delgifning åt personer, hvilka icke tillhöra denna församling.
Då det skulle blifva ytterst svårt att urskilja hvilka mål Magistraten handlagt i egenskap af domare i ekonomimål, eller såsom kommunens styrelse, har jag sökt gifva åt 9 7§ en sådan lydelse, att besvärtiden af 30 dagar må tillämpas på Magistrats beslut i allmänhet, helst den nu stadgade tiden af 14 dagar är nog knapp för erforderlig beredelse. 100 §.
Se 44 §“ 101—103 §§.
De angelägenheter, som i städerne hafva sin rot i kyrkoförfattningen' har jag sökt ordna i det 8 kapitlet, hufvudsakligen genom hänvisning till lagen om menighetsstyrelse på landet, hvilken jag i de liesta läll anser i dessa delar tillämplig.
Angående den föreslagna lagens tillämplighet på alla Sveriges städes hafva äfven meningarne varit delade.
Jag har föreställt mig, att den mångfald af förhållanden, som i Stockholm utbildat sig och gifvit anlednirg till inrättningar, alldeles fremmande för rikets öfriga städer, svårligen kan få rum i den trånga ram lagförslaget åt dem bereder, hvartill kommer den egendomlighet i Stockholms författning, att högsta chefen för styrelsen och förvaltningen, nemligen Ofverståthållaren, är en Konglig embetsman, hvars plats i kommunen icke är uti lagen anvisad.
Jag har derföre ansett lämpligast, att den lag som utfärdas, förklaras icke gällande för Stockholms stad, men att vederbörande myndigheter derstädes måtte förständigas, att utarbeta och till Konungens pröfning framlägga ett förslag till författning för Stockholm, bvgdt på de grunder lagen lör rikets öfriga städer innehåller.
Så har ock tillsätt i Danmark, der anordning n angående kommunalstyrelsen i Köpenhamn utgafs tre år sednare än kommunalförfattningen för de öfriga städerna.
I Danmark har äfven iakttagits, att städerna utom Köpenhamn fått tillfälle att sjelfva utarbeta och till Konungens fastställelse anmäla särskilda reglementen, upptagande sådane för hvarje stad egendomliga förhållanden, hvilka ej kunnat få rum i en allmän författning.
Då de Svenska städernas kommunalväsende fått, till stor del på egen hand, utbilda sig i ganska olika rigtningar, sä att stora skiljaktigheter i detta hänseende tvifvelsutan förefinnas, anser jag äfven det sist omförmälda exemplet frän Danmark förtjena efterföljd.
Ilar likväl föreställt mig, att förordnandet om upprättandet af särskildt förslag till kommunallag för Stockholm och om tillåtelse för de öfriga städerne, att till Kongl
Majit inkomma med förslag till särskilda reglementen, lämpligast funne plats uti inledningen till lagen, eller ock efter densamma, hvarföre jag uti mitt förslag icke upptagit något af dessa ämnen. III. 1 §.
Af mitt i Komitén föredragna förslag till Lag orri Landsting blef denna § antagen, dock med en uteslutning och ett tillägg.
Uteslutningen gällde ämnet: ordning: och säkerhet, hvilket, för så vidt det hänför sig till länet, pluraliteten ansåg uteslutande ligga inom den offentliga styrelsens verksamhetsområde.
Det har dock icke ingätt i mitt syfte, att låta landstinget göra intrång på detta område, men jag har föreställt mig, att ett läns innevånare kunde finna de offentliga anstalterne i nämnde hänseende otillräckliga, och vilja, genom egna tillgöranden, fylla bristen, hvartill befogenhet borde lemnäs Landstinget.
Tillägget, eller förbudet för Landsting, att befatta sig med »spekulativa företag» har jag ansett, om icke i grunden oriktigt, dock obehöfiigt och föga klart uttryckt.
Afven synes mig, sorn skulle pluraliteten i någon mån afvikit från den uppställda grundsatsen, då den uti § 54 anbefallt tinget att, när så ske kan, drifva penningerörelse med uppbördsinedlen, ett stadgande, hvilket jag för min del ej kunnat biträda. 5 och 6 §,§.
Jag har ej kunnat förena mig med pluraliteten om det för landsbygden föreslagna valsätt genom elektorer, hvilket min erfarenhet visat vara lättare åtkomligt för bearbetningar, än de direkta valen.
Dessutom skulle utaf den stora olikheten i de särskilda häradernas folkmängd, den efter min tanke menliga följden komma att uppstå, att en del valmanscorpser blefve sammansatta af en hel mängd individer, och andra af så få, att något val i egentlig mening ej kunde af dem förrättas.
Wadsbo härad i Skaraborgs län med omkring 53,000 innnevånare och 47 socknar, af hvilka flera hafva mer än 1, 2 å 3000 innevånare, skulle, efter den af Komiterade uppställda tariff', komma att vid valet representeras af några och femtio elektorer.
Detta härad är likväl deladt i fyra tingslag, hvadan den antydda olägenheten kan utan att stöta förslagets ordalydelse, allägsnas genom valens förrättande tingslagsvis, men i Gottlands norra härad, som tillika utgör en domsaga och ett tingslag, med något öfver 20,000 innevånare, måste elektorernes antal uppgå till minst socknarnes, eller 47, då deremot
Bro och Åkers skeppslag i Stockholms, Waxala och Rasbo härader i Upsala, Bråbo och Memmings i Östergöthlands, Hardemo, Grimstens och Leke - 158 bergs härader i Örebro Jan rn.
II. dylika, skulle vid valen företrädas af 3, 4 eller 5 elektorer.
Af dessa skäl har jag föredragit, att föreskrifva länens indelning i valdistrikt och att låta sockentr.enigheterne hvar för sig i sockenstämma omedelbart förrätta valen, hvilkas resultat för hela valdistriktet sedan skulle på ett ställe uträknas.
Derigenom har jag undvikit valens förrättande vid Häradstinget, hvaraf torde blifva en följd att, i de orter der ej mer än ett ting hålles om året, valet komme att ske inemot ett år före landstin gets sammanträde. 12 §.
Genom den af mig föreslagna anordning med valen, har jag kunnat undvika suppleantval, om hvilka jag förut uttalat en egen åsigt; och då tiden mellan vaiförrättningarne och tingets sammanträde icke medger långa klanderprocesser, har jag trott dessa kunna, utan olägenhet, afslutas med Konungens Befallningshafvandes utslag. 21 §.
Motivet för Landshöfdingens rättighet, att öfvervara landstinget och i öfverläggningarne deltaga, har synts mig, i sin utsträckning, fordra samma rättighet åt landshöfdingsembetet, då landshöfding ej finnes eller är hindrad; men då jag ansett embetet ej böra företrädas af mer än en person, har jag låtit tjensteåldern skilja mellan ledamöterna. 22 §.
Hvarje lagstiftande myndighet fordrar vid sidan om sig en exekutif.
Pluralite ten har dock icke funnit nödigt, att i lagen utveckla denna sats, hvilket jag befarar kunna åstadkomma stagnation i hela inrättningen.
I följd af min uppfattning af länstyrelsens förhållande till länsrepresentationen, anser jag verkställigheten åligga Konungens Bcfallningsningshafvande genom de verktyg han eger till sitt förfogande.
Ar den beslutade åtgärden af den beskaffenhet, att den faller under kronobefjeningens befogenhet, då må denna blifva verkställare; är den af kommunal natur, må den af Sockennämnden utföras.
Men det kan också inträffa, att åtgärden, i anseende till sin vigt och omfattning, icke kan åt någondera lämpligen anförtros; och för detta fall har jag föreslagit tillsättande, genom tinget, af särskilda styrelser eller personer, för att, under Konungens Befallningshafvandes öfverinseseende, verkställigheten ombesörja. 25 §■ Angående de särskilda meningane om ordförandeplatsen i landstinget, är i Ivomiténs motiver redogjordt.
Jag erkänner mig i grunden hvila den åsigten, att Landshöfdingen bör vara sjelfskrifven ordförande; men då Landshöfdingens embete, i följd af länsstyrelsens inrättning, ej nödvändigt måste vara personligen besatt, utan kan företräda^ af en kollektif myndighet, har jag måst vika för det kraf omständigheterna sålunda uppställt.
Jag har dock gjort det under förutsättning, att konungen skall i de flesta fall utnämna landshöfdingen till tingets ordförande, så vida valet lemnäs honom fritt, och har derföre icke kunnat förena mig med pluraliteten i stadgandet, att ordföranden skall nämnas ibland tingets valda ledamöter.
Jag skulle icke råka i förlägenhet att uppställa theoretiska grunder för min åsigt, men tror det vara nog, att låta erfarenheten tala.
Man må, huru ifrigt som helst, arbeta på att tillintetgöra den sociala kraft, som jag vill benämna auktoritet; den skall i alla tider och allestädes gifva s'g luft, i en form, eller i en annan.
J.ands tingets egna ledamöter skola sjelfva i främsta rummet helst önska att se Landshöfdingen i spetsen 159 spetsen för ärendena, emedan de veta, att lian, i följd af sitt embete® auktoritet förmår, bättre än någon annan, förena krafterna och rigta deni mot det åsyftade målet.
Om man i ett län spårar verkningarne af den samfundsanda, som yttrar sig i näringarnes förkofran, i kommunikationsanstalternas upphjelpande o. m. d. och frågar efter den verkande orsaken till dessa företeelser, så skall, i de aldra flesta fall, det svar erhållas, att det är Landshöfdingen nit och duglighet man har att tacka derför.
Men om, tvärtemot, den allmänna andan är splittrad och kraftlös, om ingenting uträttas till länets bästa, så kan man vara lika säker, att Landshöfdingen får, i allmänhetens omdöme, bära skulden för detta lägervall.
Om ej Landshöfdingen auktoritet vore en nödvändig häfstång för sakernas lyftning, hvarföre kunna ej enskilda, ofta utrustade med större tillgångar och bättre insigter än han i nämnda afseende ersätta hvad hos honom brister?
Jo, torde någon svara, derföre att bindande former för de ensildes samverkan saknas, men när sådana former blifvit uti landstingsorganisationen skapade, skall det blifva annorlunda.
Jag kan dock ej godkänna denna slutsats, då olägenheterna i det närvarande och fördelarne i det tillkommande äro lika för Landshöfdingen och för den enskilde.
Den ene så väl som den andre häfver icke något annat hjelpmedel att tillita för åstadkommande af företag, hvilka fordra en allmännare samverkan, än den fria associationen, men den stora åtskillnaden emellan begge ligger deri, att embetet innefattar för Landshöfdingen ett moraliskt tvång att tänka och handla, och att embetets auktoritet, som uppbäres af den allmänna föreställningen och aflägsnar de små afundsjukornas paralyserande inverkan, förlänar honom en styrka, som den enskilda saknar.
Landtinget, hvilket icke är annat än den tvungna associationens bolagsstämma, blifver således ett plus i den fördelaktigare ställning framför den enskilde, som Landshöfdingen redan nu har och som han alltid skall behålla, så vida deri ej genom institutionerna undergräfves. 25 §.
Landstingets räkenskapsförare är, efter mitt omdöme, den ene af tingets funktionärer, som blifver eller bör vara permanent.
Hans befattning blir en ordentlig syssla, som sannolikt kommer att upptaga hans tid, äfven emellan mötena.
Jag har derföre trott, att lagen kunde lika väl gifva åt honom, som åt protokollsföraren, en titel, och har kallat honom kamrerare. 32 §.
Öfvertygad, att riksdagsbruken komma att utöfva stort inflytande på arbetssättet vid landstingen, har jag tagit för afgjordt, att utskott komma att tillsättas och derföre gjort denna tillsättning till ett bland tingets första göromål.
I 46 § har jag ock föreskrifva, att ärende af visst slag skall först beredas af utskott. 33 §•
Föreskriften om skyldighet att inom åtta dagar före tinget aflemna motion till Sekreteraren har jag ej ansett behöflig, och tviflar att något dermed vinnes i tid.
Men jag anser deremot föreskriften skadlig i så måtto, att ombuden ej kunna på mötesstället, före tingets öppnande, samråda om förslag som bör väckas. 39 §, Den af pluraliteten, § 40, för beslut i vissa frågor fordrade majoritet af två tredjedelar, har jag för min del ej ansett behöflig, och fruktar att denna föreskrift skulle komma att verka högst menligt.
I synnerhet gäller detta omdöme punkten c) eller »nya 21 160 företag,» liv ilka det j>a della s-alt torde blifva ganska svårt att genomdrifva.
Nästan alla de öfriga frågorna äro återigen af det slag, att besluten derom skola underställas konungen, hvilken garanti torde, utan majoritetens förstärkning, befinnas för ändamålet tillräcklig. 40 §•
Ehuru jag visserligen är af den åsigt, att ombud ej må bindas af vålm unens instruktion, anser jag det dock, icke blott oskyldigt, utan nyttigt, att kommuner, hvilkas intresse en landstingsfråga kan röra, ega tillfälle och rättighet, att till tinget göra framställning i ämnet.
Den Norska lagen om Amtsförmanskap har ett iikartadt stadgande. 43 §.
Jag har trott det höra till god ordning, att financiel plan för ett företags utförande förelägges tinget vid frågans behandling, och har fördenskull lemnat föreskrift derom.
På samma sätt anser jag ock amorteringsplan böra åtfölja förslag om låns upptagande.
Pluraliteten har ej funnit nödigt, att uttryckligen tillerkänna landstinget rättighet att upptaga lån och förbinda länet till dess betalande, men af § 58 mom. b) synes, att denna rättighet tages för afgjord.
Uti det stadgande som der tillika förekommer, att beslut om upptagande af utländskt lån alltid skall m.derställas Kongl. Maj:t, utan afseende på lånets belopp, eller tiden för dess amortering, har jag ej kunnat instämma.
Om det är skadligare, att ett land åsamkar sig skuld utom landet, än inom detsamma, så föreställer jag mig att skadan är af den allmänna art, att den bör genom den allmänna lagtiftuingen och i liela sin allmänna omfattning förhindras.
Men landstingslagen är ingen allmän lag, utan en som är afsedd att verka i länens intresse, för hvilket det synes mig likgiltigt, om fordringsegaren är utländning eller svensk.
Så länge sådana provins-associationer som hvpotheksföreningarne kunna hos utländningen för millioner skuldsätta vissa delar af landet, utan att regeringens urskiljande af den uppkastade principfrågan i sammanhang med dessa skuldsättningar påkallas, har jag ock ansett det föga lämpligt, att begära en sådan pröfning för de sannolikt obetydliga summor, som landstingen tilltro sig att pä mindre än fem år återbetala. 44 §.
Denna § är tillkommen med hänsigt till det förhållande, att landstinget skulle vilja efter en gemensam plan ordna t. ex. skjutsningen eller väghållningen i länet och, enligt gällande grunder för utgörandet af dessa onera, fördela kostnaden på dem som besvären åligga.
Enligt hvad i Komitén blifvit upplyst, lärer en sådan anordning med skjutsningen vara vidtagen i provinsen Jemtland, och jag har trott efterföljden af detta exempel böra underlättas genom ett särskildt stadgande om undantag för sådana fall från de allmänna reglorna för uttaxering af utskyld till länet. 45 och 46 §§.