Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har någon genom mened bidragit dertill, att den, som oskyldig är, blifvit fälld till straff, det han till fullo eller till någon del undergått; vare ock menedaren förfallen till straff efter 16 Kap. 3 §; och gånge, vid straffens tillämpning, som i 4 Kap. 1 § skils. 10 74 3 §, Återkallar menedare, af egen drift, falskt vittnesmål eller annan falsk utsaga, förr än annan deraf skada lidit; vare straffet för hans brott fängelse eller böter. 4 §.
Har bekännare af lära, hvari edgång ej tillåten är, på annat, i stället för ed, vedertaget sätt, bekräftat falskt vittnesbörd eller annan falsk utsaga; varde så ansedd, som hade han ed gått. 5 §.
Den, som gjort sig förfallen till straff efter 1 eller 2 §, skall ock dömas inedborgerligt förtroende för alltid förlustig. 44 Kap. Om mord, dråp och annan misshandel. 1 §.
Den som, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvet, miste för mord lif ritt.
År brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt; då må till straffarbete på lifstid dömas. 2 §.
Hjelper man annan till sjelfmord; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 4 §.
Yar gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den dräpne till vrede retad, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffarbetet inskränkas till viss tid från och med sex till och med tio år. 5 §.
Har någon genom uppsåtlig misshandel dödat annan, och skedde den misshandel med berådt mod, men utan afsigt att dräpa; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Yar misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffet nedsättas till straffarbete i fyra år. 6 §.
Varder någon dräpen, såsom i 5 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Förekomma sådana mildrande omständigheter, som i 4 eller 5 § omförmälas; då må straffet nedsättas till straffarbete i två år. 7 §.
Begår lifstidsfånge dråp, som i 4 eller 5 § sägs, utan de mildrande omständigheter, som för hvartdera fallet äro nämnda; håfve han förverkat lifvet. 73 8 §.
Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden; då skall en hvar, sorn tillfogat den döde lifsfarlig skada, och, der ej viss skada var i sig sjelf lifsfarlig, en hvar, sorn tillfogat den döde någon af de skador, hvilka i förening orsakat döden, dömas till det straff, hvartill han, om den af honom åstadkomna skadan ensam varit dödande, gjort sig förfallen.
Den, som å den döde gjort ringare misshandel, straffes för delaktighet i dråpet efter 3 Kap. 4 §, der ej gerningen eljest är med högre straff belagd. 9 §.
Kan ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och för sig eller i förening varit lifsfarliga; vare straffet för den, som i uppsåt att döda gjort våld å den drapne, straffarbete i högst sex år; för den, som med berådt mod, men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandeln, straffarbete i högst fyra år; och för den, som af hastigt mod och utan uppsåt att döda varit i gerningen delaktig, straffarbete i högst två år. 10 §.
Ar någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till annans död; dömes till böter, dock ej under femtio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.
Var vållandet synnerligen groft; då må till straffarbete från och med sex månader till och med två år dömas. 11 §.
Har någon misshandlat annan så, att han deraf mistat talförmåga, syn eller hörsel, eller fått svårt lyte eller annat svårt kroppsfel eller stadigvarande svårt men å sin helsa eller råkat i lifsfarlig sjukdom, och var någon sådan skada, som sagd är, åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod,till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år. 12 §.
Har någon misshandlat annan, såsom i 11 § sägs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete i högst två år. 13 §.
Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte eller kroppsfel eller lindrigare sjukdom, än ill § sägs; dömes högst till straffarbete i två år. 14 §.
För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter, högst tvåhundra Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 15 §.
Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i 11 eller 13 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, som i 8 § äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord, då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 11 § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter, högst tvåhundra Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 16 §.
Har någon, i uppsåt att göra skada, eller eljest i vredesmod, emot annan dragit knif eller svärd, spännt bössa eller rest annat lifsfarligt vapen; då skall den omstän - 76 dighet, om skada sker, vid straffets bestämmande såsom försvårande anses; och må, i ty fall, för sådan misshandel, som i 14 § sägs, till straffarbete i högst sex månader dömas.
Kommer ej skada, vare straffet böter från och med tio till och med femtio Riksdaler. 17 §.
Nu kan så hända, att någon, under utöfning af laga rättighet att aga den, sorn under hans lydnad står, tillfogar honom skada, och är den så ringa, som i 14 § sägs, derför må han ej till straff fällas. 18 §.
Ar någon ouppsåtligen, på sätt i 10 § sägs, vållande till kroppsskada, som i 11 § nämnd är; straffes med böter, högst tvåhundra Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.
För vållande till skada, som i 13 § sägs, vare straffet böter, högst femtio Riksdaler. 19 §.
Har någon, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, tillredt gift eller dylikt, men gitter ej att till fullbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde till straffarbete i högst två år dömd, der han ej, af egen drift och förr, än brottet blef upptäckt, giftet förstört. 20 §.
Med svår kroppsskada förstås i denna lag sådan skada, som 1 11 § sägs. 21 §.
Får någon af den förgiftning död eller svår kroppsskada; vare lag, som i 19 § skils. 22 §.
Ljuter någon deraf döden; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år. 23 §.
Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som till förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller utlemnar den gift, som dertill oberättigad är, och får någon af giftet döden; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år.
Får någon af giftet svår kroppsskada; då skall till fängelse i högst sex månader dömas 24 §.
Har qvinna, som af oloflig beblandelse blifvit hafvande, vid födseln eller derefter uppsåtligen dödat sitt foster, vare sig genom handaverkan eller underlåtenhet af det, 77 sorn till fostrets bibehållande vid lif nödigt var; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. 25 §.
Har qvinnan med berådt mod gjort försök att döda fostret, och blef endast genom omständigheter, som voro af hennes vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad, eller har hon utsatt fostret eller det uppsåtligen från sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fanns fostret vid lif igen; varde hon dömd till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Fick fostret svår kroppsskada, må tiden för straffarbetet höjas till fyra år.
Sättes fostret ut å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 34 § sägas; vare lag, som der stadgas. 26 §.
Har qvinnan sökt enslighet vid födseln och varder fostrets död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, hvari hon sig försatt; dömes till straffardete från och med sex månader till och med två år. 27 §.
Har qvinna, som af oloflig beblandelse hafvande vaiit, födt i enslighet och fostret förstört eller å lön lagt; dömes, om hon den enslighet sökt, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om hon den ej sökt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år, der ej i något af dessa fall utrönes, att fostret omkommit utan modrens vållande, eller att det varit dödfödt eller så ofullgånget, att det ej med lif framfödas kunnat. 28 §.
Qvinna, som, i uppsåt att döda eller fördrifva sitt foster, nyttjar invärtes eller utvärtes medel, som sådan verkan hafva kan; varde dömd, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med två till och med sex år, och, i annat fall, till sådant arbete eller fängelse i högst sex månader. 29 §.
Den, som, med qvinnans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är. 30 §.
Har någon, utan qvinnans vilja, sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs; dömes, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, i annat fall, till sådant arbete från och med sex månader till och med två år.
Fick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet; dock må, der brottet är med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, dömas i förra fallet till straffarbete på tio år och i det sednare till sådant arbete på lifstid. 31 §.
Föröfvar någon å qvinna, den han vet hafvande vara, sådan misshandel, att fostret förgås eller kommer ofullgånget fram, och hade han ej uppsåt att fostret skada; dömes, om misskandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; dock må, der brottet är med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, straffet nedsättas i förra fallet till straffarbete i sex månader och i senare fallet till fängelse. 32 §.
Har någon i annat fall, än i 25 § sägs, uppsåtligen satt ut barn, det han pligtig var att vårda och som sig sjelf ej hjelpa kunde, eller det eljest uppsåtligen från 78 sig skilt och såmedelst i hjelplöst tillstånd försatt, och skedde det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att gerningsmannen ej med sannolikhet kunde vänta barnets räddning; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt det döden; dömes till straffarbete på lifstid. 33 §.
Blef barnet utsatt å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa väl var för handen, men gerningsmannen dock med sannolikhet kunde vänta dess räddning; då skall till straffarbete i högst två år dömas.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år: ljöt det döden; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med sex till och med tio år. 34 §.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år: ljöt det döden; dömes till straffarbete från och med två till och med fyra år. 35 §.
Har någon, på sätt i 32 § sägs, utsatt eller från sig skilt sjuklig, bräcklig eller eljest hjelplös person, den lian pligtig var att vårda, och skedde det å ställe eller under omständigheter, som i 32, 33 eller 34 § sägas; vare lag, som der för hvarje fall stadgadt är. 36 §.
Sätter någon ut eller öfvergifver den han sig åtagit eller eljest pligtig är att fortskaffa eller ledsaga, och sker det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 32, 33 eller 34 § sägas; vare ock lag, som der för hvarje fall stadgas. 37 §.
Gör man dråp, som i 4 eller 5 § sägs, å person, som nu nämnd är; håfve ock förverkat lifvet: är dråpet sådant, som i 6 § sägs; dömes till straffarbete på lifstid; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, straffet nedsättas i förra fallet till straffarbete på lifstid och i senare tället till sådant arbete från och med åtta till och med tio år.
Sker dråp å stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan, under hvars lydnad man står; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd. 38 §.
Gör någon uppsåtligen annan misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led; då må straffet ej sättas längre än två månaders straffarbete: äro omständigheterna försvårande, må straffarbetet förhöjas till sådant arbete på lifstid, om högsta strafftiden är i allmänhet bestämd till tio år och i annat fall till två år utöfver den i allmänhet bestämda högsta strafftiden.
Sker sådan misshandel å annan af de personer, sora i 37 § äro nämnda; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd, och må ej till lindrigare straff än fängelse dömas. 39 §.
Förbryter man sig, såsom i 16 § sägs, mot någon af de personer, som i 37 § äro nämnda; varde, der ingen skada sker, ändock straffad med fängelse i högst sex månader. 79 40 §.
Får någon i envig svår kroppsskada; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada; dömes till fängelse från och med sex månader till och med två år. 41 §.
Den, som utmanar annan till envig, eller slik utmaning antager, skall, ändå att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med sex månader till och med två år. 42 §.
Blef genom den enes svikliga förfarande svår kroppsskada den an dre tillfogad; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 43 §.
Låter någon bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig, eller till vittne vid sådan strid; varde straffad med fängelse från och med sex månader till och med två år. 44 §.
Har man, vid dråp eller annan misshandel, träffat annan, än den män döda eller misshandla ville; straffes som vore gerningen föröfvad mot den, åt hvilken den ämnad var; dock skall ej, till straffets förhöjning, afseende å särskild egenskap hos denne eller å särskildt förhållande emellan honom och gerningsmannen göras annorlunda, än såsom å en försvårande omständighet. 45 §.
Den som, genom uppsåtlig misshandel eller genom vållande, tillfogat annan sådan kroppsskada, att denne deraf ljutit döden, varde såsom baneman ansedd, ändå att döden ej var omedelbar följd af sjelfva handlingen, utan af annan, genom den handling i verksamhet satt orsak, eller handlingens dödliga verkan kunnat genom tidigt auvändt botemedel förekommas, eller handlingen, för särskild kroppsbeskaffenhet hos den döde, eller för tillfälliga omständigheter, hvarunder skadan honom tillfogades, orsakat döden.
Blef skadan dödsorsak endast i förening med omständigheter, de der, utan gerningsmannens skuld, efteråt tillkommit, såsom särskild sjukdom, dröjsmål med begagnande af botemedel, sedan sådant användas kunnat, vårdslöshet eller oskicklighet vid botemedels användande, eller annat dylikt ofall; då må, för dråpet, ej till högre straff dömas, än efter ty i 10 § sägs. 46 §.
De grunder, som i 45 § sägas, skola ock tillämpas i mål, som angå kroppsskada, hvaraf död ej följt. 47 §.
Misshandel, som i 13 eller 14 § sägs, ändå att den ‘skett mot maka, stjufeller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott efter 16 eller 39 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsägande brottet till sådant åtal angifvrr, eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller vid sådant tillfälle eller å sådan ort, som i 11 Kap. 9 eller 15 § omförmälas.
Vållande, hvarom i 18 § sägs, må ej åtalas af annan än målsägande. 80 48 §.
Den, som gjort sig förfallen till straff efter 1, 2, 19, 21, 30 eller 42 §, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.
Lag samma vare, om någon till mord efter 37 § sig skyldig gjort, så ock om Läkare eller Apothekare till straff efter 29 § fä lies. 45 Kap. Om brott emot annans frihet. 1 §.
Försätter man uppsåtligen någon i slafveri, eller drifver handel med neger eller annan, för att honom i sådant tillstånd försätta eller qvarhålla, eller tager man veterligen om bord, anhåller eller inspärrar någon å fartyg för att honom såsom slaf bortföra; dömes till straffarbete på lifstid; och vare fartyg, som till sådant ändamål begagnades, tillika med den laddning, som det då innehade, till Kronan förbrutet. 2 §.
Har någon antagit tjenst å fartyg, med vetskap att det till slafhandel eller slafvars bortförande bestämdt var, och varder fartyget till sådant ändamål begagnadt, medan han derå i tjenst är; straffes, såsom medhjelpare, efter 3 Kap. 4 §, ändå att han med slafvarna eller deras behandling sig ej befattat. 3 §.
Har någon, med våld eller annorledes, bemäktigat sig annan och honom å öde ort eller annat sådant ställe utsatt, att uppenbar fara var för hans lif; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Fick den utsatte deraf svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år: ljöt han deraf döden; miste gerningsmannen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 6 §.
Den, som olofligen, med våld eller annorledes, bemäktigar sig annan och honom, emot hans vilja, ur Riket förer, så ock den, som, utan föräldrars eller förmyndares samtycke, förer ur Riket barn, som ej fyllt femton år, ehvad det sker med dess vilja eller ej; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 7 §.
Den, som olofligen bemäktigar sig och från föräldrars eller annans vård skiljer 81 barn, sora ej fyllt femton år, ehvad det sker nied barnets vilja eller ej, dömes, när barnet ej ur Riket föres, till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Sker det för att begagna barnet till tiggeri eller att det eljest till vanart öfva; då skall till straffarbete från och med fyra till och med åtta år dömas. 9 § Hvar, som olofligen, genom inspärrande eller fängslande, eller annorledes, beröfvar någon friheten, dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Har, genom sådant brott, friheten varit öfver år och dag någon beröfvad, eller har den, mot hvilken brottet begicks, lidit svår misshandel medan han inspärrad var; då må tiden för straffarbetet till sex år förhöjas. 10 §.
Nu har någon, för förment brott, annan utan laga skäl gripit: skedde det ej af argt uppsåt, och blef med den gripne så förfaret, som om laga häktning stadgadt är; då skall till fängelse i högst sex månader eller böter dömas. 11 §.
Pinar man annan för att tvinga honom till bekännelse i någon sak; dömes till straffarbete i högst två år.
Ar brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; då må tiden för straffarbetet höjas till fyra år. 12 §.
Fick qvinnan af den gerning svår kroppsskada; då skall till straffarbete på lifstid dömas: ljöt hon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, dömas i förra fallet till straffarbete från och med åtta till och med tio år och i sednare fallet till straffarbete på lifstid. 13 §.
Har någon, genom döfvande eller annat medel, uppsåtligen försatt qvinna i yrsel, sömn eller vanmakt, så att hon saknat bruket af fri vilja eller varit ur stånd att sig värja, och har han med henne i den belägenhet otukt öfvat; vare lag, som i 12 § stadgas. 14 §.
Har någon, i uppsåt, som i 12 eller 13 § omtalas, våld, hot eller list, som der sägs, mot qvinna brukat, utan att uppsåtet fullbordadt blef; varde till straffarbete från och med två till och med sex år eller till fängelse dömd.
Fick qvinnan af den gerning svår kroppsskada; då skall till straffarbete från och med fyra till och med tio år dömas; ljöt hon deraf döden; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år. 15 §.
Har någon öfvat otukt med qvinna, den der, honom veterligen, befanns i yrsel, söran eller vanmakt, så att hon saknade bruket af fri vilja eller var ur stånd att sig värja, och hade han ej i det tillstånd henne försatt; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Fick qvinnan svår kroppsskada; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt hon deraf döden; då skall till straffarbete på lifstid dömas. 16 §.
Brott, som i 12, 13, 14 eller 15 § sagdt är, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej qvinnan af brottet död ljutit, eller det af henne eller hennes målsman till sådant 11 82 åtal angifvet varder.
Den, som tager och bortförer eller i sitt våld qvarhåller qvinna mot hennes vilja, i uppsåt att henne till giftermål eller otukt förmå, dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 18 §.
Bortförer man qvinna, som ej fyllt femton år, med hennes vilja, men utan samtycke af målsman, i sådant uppsåt, sorn i 17 § sägs; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Bortföres omyndig qvinna, som fyllt femton år, med sin vilja från fader eller moder eller dem, som i deras ställe äro, i sådant uppsåt som nämndt är; dömes gerningsmannen till fängelse eller böter. 19 §.
Brott, som i 17 § sägs, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej qvinnan eller hennes målsman det till sådant åtal angifver: ej heller må brott, som i 18 § sägs, åtalas af annan, än qvinnans målsman.
Har i något af dessa fall den, som brottet begick eller deri delaktig var, gift sig med qvinnan; då åge åtal ej ruin, der ej till återgång af giftermålet dömdt blifvit. 20 §.
Fader eller moder, som med våld eller hot tvingar dotter till giftermål, straf fes med fängelse i högst sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Tvingar någon, utan laga rätt, eller med missbruk af sin rätt, genom våld eller hot, annan att något göra, tåla eller underlåta; dömes högst till straffarbete i två år, i de fall, der gerningeu ej med svårare straff särskildt belagd är. 23 §.
Brott, som i 22 § sagdt är, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsägande det till sådant åtal angifver: ej heller må brott, som i 23 § sägs, åtalas af annan, än målsägande. 25 §.
Den, som till straff efter 1 eller 5 § fälles, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.
Pröfvas någon skyldig till straff efter 3 § eller sista punkten j 8 §, varde tillika dömd medborgerligt förtroende på viss tid förlustig. 83 •Z6
Kap. Om falsk angifvelse; så ock om annan ärekränkning. 1 §.
Den, som falskeligen för brott annan vid domstol tilltalar eller genom falsk angifvelse åtal vid Domstol mot annan åstadkommer, dömes: 1. om det åtalade eller angifna brottet kunnat medföra dödsstraff eller straffarbete på lifstid, till straffarbete från och med två till och med sex år; 2. om straffarbete på viss tid öfver två år eller afsättning från embete å brottet följa kunnat, till straffarbete från och med sex månader till och med två år eller fängelse 1 högst sex månader; och 3. i andra fall till fängelse i högst sex månader eller böter. 2 §.
Har någon, för att ådraga annan straff, emot honom falskeligen förebragt besvärande omständigheter, så att åtal vid Domstol derå följt, eller, i afsigt att komma tilltalad person på straff, undanröjt bevis för hans oskuld eller emot honom falskeligen förebragt besvärande omständigheter; varde såsom falsk angifvare straffad efter 1 §. 3 §.
Blef den tilltalade till straff fäld, och straffet till fullo eller till någon del verkstäldt; dömes den falske angifvaren, om det var dödsstraff eller straffarbete på lifstid, till samma straff; om det var straffarbete på viss tid, till enahanda straff på lika tid eller till och med två år utöfver den, som för den tilltalade bestämd blifvit, dock ej öfver tio år; om det var afsättning från embete, till straffarbete från och med två till och med sex år; om det var mistning af embete, till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år; om det var fängelse, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; och i andra fall till fängelse i högst sex månader eller böter. 4 §.