Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min andra fråga blir: är det oresonligt att anlita jungfruns villighet, när man blir strandsatt?
Förklaring följer.
Häromdagen vaknade hustru min och jag vid en temperatur af + 8V2 grad.
Nu bo vi tyvärr fyra trappor upp och visste, att ingen ved var uppburen från källaren, emedan vedkarlen mankerat - - förmodligen därför att han, såsom arbetslös sedan ett år tillbaka, icke hade tid.
Innerligt snällt o c h vänligt bad nu hustru min sin jungfru att gå ned efter några vedpinnar.
Den uppståndelse, som härpå följde, låter sig icke beskrifvas, o c h därför är det bäst att låta bli.
Nog af, jungfrun får ett respass o c h skall som orlofsedel få ett tjänstebetyg efter det af Idun upprättade formuläret, hvilket, jag menar formu- läret, utan tvifvel kommer att försätta henne i ett fasansfullt raseri.
Jag slutar nu med en ödmjuk anhållan, att någon erfaren fru eller familjefar måtte ge oss klarhet i ofvan berörda fall, o c h vill till sist ut- tala den åsikten, att det förnämsta man bör fordra af en jungfru är, att hon skall vara SNÄLL.
Att vi varit snälla mot vår tjänsteande, vill jag be- dyra, och om jag tagit miste, så beror det därpå, att jag trodde, det jag kunde förda samma lydnad och på samma sätt behandla min tjänare, som mina förmän behandla mig.
Med utmärkt högaktning Nygift.
Min svärmor ber mig tillägga, att enligt hennes mening borde ordet förnöjsamhet strykas ur ofvan omtalade formulär, ty på stockholms- jungfrurs förnöjsamhet tror hon jämt lika mycket som på den stora sjöormen, d. v. s. det är ej omöjligt att den finnes, men den synes icke.
Då Kerstin blifvit ensam pä kvällen, satte hon sig ned o c h skref till sin mor ett långt bref, fullt af m o d o c h uppmuntran.
Det var den gode o c h vänlige kyrkoherden s o m så lifvat hennes för- tröstan.
Ack, hon visste ej, hvad som komma skulle I Hon hade inte ännu sett frånsidan af medaljen.
De af Iduns ärade läsarinnor, som vilja insända bidrag till denna a / del- ning, ombedjas begagna blott en sida af papperet och att skrifva lösningen på ett särskildt blad.
1893 Innehållsförteckning.
D a g m a r S t e r k y; a f H.
L. Victorin * (M e d p o r t r ä t t.)
— » H v a d ä g n a r h o n s i g å t?
» Y t t e r l i g a r e ett p a r b l a d u r k u l l - k o n k u r r e n s e n s h i s t o r i a, a f Mathilda Langlet.
— F l f c k v ä n s k a p; S k i s s l ö r I d u n a f Jane Gernandt.
— M a m m o n s b r u d; p o e m af Anna Knutson.
— S k i l d a d o m a l u t; a f Efraim Rosenius.
— K v i n n o r B atiarer.
— U r n o t i s b o b e n.
— E n l ä r a r i n n a s r o m a n; en s v e n s k k u l t u r b i l d, t e c k n a d p å v e r k - l i g h e t e n s g r u n d för I d u n a f Algot Sandberg.
(F o r t s.)
Mitt andra, mer och m i n d r e i kojor och i slott, är hvar mitt fjerde uti bruk, på en uslings lott det faller.
— Hvaraf man kan » bilda ring »?
— För att undgå lås och galler hvad en brottsling oftast gör.
— Den som, om blott bröd vi gifva, är så tacksam dock härför.
— Hvad som skämt och prat fördrifva.
- Första ordet af en sång (du i » Fänrik Stål » må leta).
— Hvad mor brita var en gång.
Idun räknar nu » 5,000 minst spridda öfVer hela landet.
läsarinnor, QVINNAN Fredagen den 17 februari 1888.
Tidningen kosiar endast 1 k r o n a f ö r qvartalet.
Byrå: 8 Stare gatan 8 (ingång Iran Humiegårdsg.
19) A n n 011 s p r i s: i öre pr petltrad 11 slafvelser).
Ingen lösninmneiTörsäljning!
Var vid godt mod; torka En dina ögon!
utgifvare: Ofta är fallet tanke.
ett medel till att man reser omnvei 2) en Panga 6omnen jömnen - — anDeuetlDen.
cKhn a / 7 " É » » »!
et ARiulct sStuix3o m 8j.
nixttew.4 l u A l i \ a 3 sDa J fe C) SDa tipp Du; GuD.-slLap ApiaEP f&gt;a &amp; Set t ftptitlefc Slit.
3uixlle£ 3toi-yi.
SDet j-otSefuj;, 8n 8n ({jfuxtPifi, Jcjevuviiv tände, fi / jefcnan: j o ti £ å J 3u, CiPueU ÖLCPt Ivua3 ai, SDu t-a tifve-U ©c ?v ?vvcu) oj a Du aninatj Aetj éom.
©m en jange &lt;xnmct RotlPvel Det get.
» EocPwia * pEöiöEtcj t SDen R-Pa-ta f / jaAgPimt, it,,DPlgt oga Aag SfiLafc m o t g o n.
f&gt;tacR.e£, 2) - u J i n a p p a A t minne * ÖCPCt 2Då (9ePl PtuaD 3 a 3a Dag enA itt aj^Pan 4t * v ' tebEE * a j t o n 3nv otoPtgl A ?ag 3i.lt £Eå fet a t Det ' ftiettat » QJn.a66a ' Sa t a n Ii l, vafen ti-De-n-A &amp; c ?i Aonx BEott Ellen Whitlock.
jafcget.
j * ot 3tcf 2D e l 6 uti.
t, menApia, u tia a. SDa Dt ApofcjaA Det il-tom-?
ftliatpa | ?ot3tan uaAen.
8Pi / t Pej; ivaDi Dag.
^ l:sta årg.
Utsfifningstid: hvarje helgfri fredag.
Sista numret i hvarje månad innehåller en Träffas å byrån kl. 9 — 10 ock 4 — 5.
fullständig mode- o. mönstertidning Redaktör o c h Skiss af M A T H I L D A L A X G I.
E T.
et är så vackert väder — har du ej lust att fara ut och åka litet?
Pröfvå det nya föret? » frågade han.
» Ne-ej, » svarade hon, » jag sitter så bra här — jag har ej lust att röra på mig. » Det var då sant, bägge delarne.
Hon satt uppkrupen i soffhörnet, med bordet vid armbågen, på bordet nya tidningar och tidskrifter och i banden den nyaste roma- nen.
Hon satt mycket beqvämt, och man kunde just ej undra på, att bon ej ville röra på sig.
Mannens blick mulnade; han tycktes ämna säga något, men hejdade sig, gick ut och slog hårdt igen dörren.
» Se så, nu blef han ond igen! » sade hon halfhögt.
» Det är då för tråkigt, att han jemt skall bli ond öfver allting — han har ett fasligt humör i alla fall. » Det egde nog sin riktighet, att hennes man hade ett häftigt lynne, men om den lilla frun just nu sett upp i den stora spe- geln midt emot soffan, så hade hon fått se en ganska vresig min på sitt eget lilla täcka ansigte.
Efter en stund kom mannen in igen.
Hans dåliga lynne hade blåst bort, men sig så mycket P r e n u m e r a t i o n sker: T landsorten: postanstalterna.
T Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i de större bok- lådorna samt ä tidningskontoren.
hos den unga frun satt missnöjet crvar både i minen och sinnet.
» Det är verkligen ett utmärkt vackert väder, » sade han; » det skulle göra dig godt att komma ut litet. » » Det kan jag aldrig tro, » genmälle hon i likgiltig ton.
» Jag förkyler mig så lätt om vintern — jag är icke van att åka i öppen släde, jag. » » Du behöfver visst inte påminna mig om dina förnäma vanor, » sade han litet skarpt, » dem får man nog veta af ändå.
Och jag försäkrar dig, att jag ännu inte hunnit glömma, att det var du som var rik och jag som var fatt g. » Nej, det var då verkligen förfärligt!
Det var outhärdligt!
» Jag menade visst icke något ondt, » sade hon med litet bruten röst; » men du tar då också upp allting så häftigt » Och så började hon gråta.
» Tårar igen! » utbrast han, ty han var en af de män, som icke röras, blott retas af qvinnotårar.
» Det är då odrägligt, att man ej kan säga ett ord, utan att du skall ' ta till ögonen '. » Det var rått och hårdt sagda ord, men många hederliga män äro hårda, om man ej bjuder till att mjuka upp dem.
Hon blef nästan utom sig.
» Om jag kunnat ana, att jag skulle blifva så behandlad, » började hon, men han var redan ute ur rummet, och det var ej värdt att tala tör tomma väggarna.
Hon kastade sig till baka i soffan och grät och snyftade under några minuter.
Hastigt satte hon sig upp — hon hörde bjellror på gården.
Monne han nu ändå åkte ut?
Jo — hon hörde hans steg i förstugan.
Der stod den ystra rödfuxen och klipte med öronen.
Då hans herre skulle sätta sig^i släden, ville hästen ej stå still, utan kastade och hoppade åt sidan.
Förmodligen ännu uppbragt af sam- talet med sin hustru, gaf kaptenen hästen
Tidningen utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast t krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista numret 1 ett väldigt piskrapp med den följd, att fuxen i ett nu stod rak som ett ljus och fäktade i luften med frambenen.
Ett ögonblick såg det farligt ut, men ett kraftigt ryck i töm- marne och ett nytt piskrapp bragfe ned hästen, och i nästa sekund jagade det lätta fordonet med rasande fart derifrån.
Som en röd ljungeld flög det uppskrämda djuret nedåt allén, utför » vattenvägen » och ut på den isbelagda sjön.
Några ögonblick ännu, och både häst och släde voro ur sigte.
Den unga frun stod qvar vid fönstret, blek och nästan andlös.
Gud i himmelen!
Skenade hästen, eller — — En nätt jungfru kom genom dörren till ett inre rum med famnen full af spetsar och flanell, tycktes, det, men vid närmare påseende befans det, att ett litet täckt barn- ansigte tittade fram bland spetsarne.
» Lillan är nyss vaken och kommer och vill helsa på sin mamma, » sade jungfrun.
Mamma vände sig hastigt om och ryckte barnet till sig så häftigt, att sköterskan icke kunde återhålla ett litet utrop af för- undran.
» Kära Mari, bed Janson strax komma hit, » bad matmodern med upprörd sLämma.
Några ögonblick senare stod kusken i salongen.
» Hur var det med hästen? » frågade den unga frun med så mycket lugn, som hon möjligen kunde Ulltvinga sig.
» Han ske- nade väl inte? » » Jo, nog durkade han, allLid, » svarade Janson och såg litet betänksam ut, » men yT ska ' väl tro, att kapten får håll på ho- nom, när han fått springa yran af sig.
Se, han har stått litet för mycket nu en tid, och då tål han aldrig så mycket som se piskan, en gång • — jag begriper inte hvad kapten tänkte på, som inte kom i håg det. » Hon knäpte i hop händerna så hårdt, fingerspelsarne hvitnade.
Hon visste nog, hvad han tänkte på.
» Det kan väl inte vara någon fara på färde? » frampressade hon nätt och jemt hörbart.
» Ah nej, vars, om det inte skulle ha slagit upp någon råk på sjön, för det är han oläck med, den här sjön — men kapten skall väl inte köra ned midt på ljusa da ' n heller, om han får håll på fuxen, i alla fall. » » Men, om — om han inte kan hålla hästen? » stammade hon.
» Åh, för all del, » tröstade Janson, som nu först varseblef, huru ängslig hans unga matmoder var, » inte ska ' frfrinnan ta ' så illa vid sig, inte!
En så ' n hästkarl som kapten — och fuxen är väl inte något vild- krilter heller — nog tar kaplen reda på den alltid!
Hvart for kapten? » O, hvilken skam!
— Hon måste ju svara, att hon icke visste det!
» Det var styggt, det, » tyckte Janson, » annars kunde jag ha tagit en af parhä- starne och åkt efter honom. » Hon flög upp och hade så när fallit den gamle kusken om halsen för hans lyckliga tanke.
» Jag, såg i alla fall, åt hvilken sida han for, » sade hon ifrigt, » det var åt Uddnäs till; Janson, käre, beskedlige Janson, kunde ni inte åka efter på Uddnäs-vägen — någon skall väl hafva sett honom — man skall väl få veta, om någon olycka — — » » Det ska ' jag mer än gerna göra, » sade Janson, en gammal trotjenare, som följt henne från föräldrahemmet, » men då ska ' &gt; I r \ I L-J I I Kl LJ IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- fröken Gurli, jag menar fri ' rinna, förstås, vara snäller o c h lugna sig, för annars går det inte väl, när kapten kommer hem. » » J a — - j a!
G å — - g å!
Ni ser ju, att jag är lugn! » ropade hon o c h stampade med foten.
» Det kan j a g just inte se till, » menade den gamle tjenarcn, men han gick strax, utan att försöka några vidare tröstegrunder, och det dröjde icke många minuter, förr än Gurli såg honom med en af de raska, säkra, svarta hästarne åka samma väg, som den hennes make nyss tagit.
Att han hade en af stallpojkarne med sig, det såg hon, men hvad hon icke såg var, att han hade rep, yxa o c h några bräd- stumpar med sig.
Gamle Janson hade sina tankar för sig, han, o c h han trodde hvar- ken sjön eller den röda hästen mer än jemt.
(Forts, i n:r 9.)
Några antydningar af E L X A B TENOW.
å man nu för tiden talar om en ung qvinna, är icke som förr den första frågan: » lefva hennes föräldrar? » — » hvad är hennes far? » utan man frågar: » hvad är hon? » — » hvad gör hon? » och svaret blir mycket skiftande: lärarinna, artist, kassörska, modist o. s. v. Endast mycket sällan är hon rätt och slätt sina föräldrars dotter; om icke annat har hon åtminstone ett par små musik-elever eller tar sjelf lektioner.
(Jag talar här företrädesvis om de unga qvinnor, som tillhöra medelklassen och den del af öfverklassen, som icke direkt faller under rubriken: den förnäma verlden.)
Denna företagsamhet är obestridligt ett mycket glädjande tidens tecken, som visar, att qvinnan ur sin allt för långa slummer vaknat till medvetande om lifvets kraf på att hon skall vara något för och genom sig sjelf och icke blott som ett viljelöst ting stå och stampa på den fläck, der ödet stält hennes vagga, och vänta på, att omtänksamma händer skola flytta henne till en annan, eller mata henne som en vinglös fogelunge.
Denna växande sjelfverksamhet inger också de bästa förhoppningar om en generation af qvinnor, hvilka i arbetsduglighet och allvar skola visa sig fullt vuxna den plats vid sidan af männen, som qvinnorna i våra dagar fordra såsom sin naturliga rättighet.
Men öfver denna ljusa tafla faller en mörk skugga, på hvilken jag vill fästa uppmärk- samheten.
Denna skugga skulle jag vilja kalla den oärliga konkurrensen — ^ icke medvetet oärlig i sina afsigter, långt derifrån, utan omedvetet oärlig till sjelfva sin natur.
Kampen mellan de starka och de svaga — så oundgänglig för allt lif, synnerligen under tider af rastlös utveckling — har redan börjat på den qvinliga arbetsmarknaden.
Och hvad som gör denna strid, sådan den nu ter sig, så olycklig är, att den icke står mellan de starkare och svagare andarne, hvilket åt- minstone kunde blifva en vinst för samhället, huru hårdt det än vore för individen, utan det är de ekonomiskt starlca, som underkufva de ekonomiskt svaga.
Det finnes tre klasser af arbetande unga qvinnor (alljemt inom den begränsning, jag i början af min uppsats angaf) nämligen: 1) de som helt och hållet skola försörja sig med sitt eget arbete; 2) de som genom sitt arbete söka en mer eller mindre behöflig biförtjenst för att i någon mon känna sig oberoende af föräldrars och slägtingars underhåll; 3) de för hvilka penningfrågan alls icke har någon betydelse och som skaffa sig arbete blott för att ha en verksamhet, » göra sig nyttiga ».
All den stund området för qvinnans verk- samhet ännu är temligen starkt begränsadt, är det naturligt, att arbetssökerskor ur alla tre dessa klasser skola mötas i marknaden och anställa en täflan, i hvilken det långt ifrån visar sig, att den dugligaste och mest nitiska har största utsigterna.
Andra och tredje klassens arbetssökerskor — hvilka dessutom oftast ega fördelen af vänners och vänners vänners rekommenda- tioner — erbjuda sitt arbete för en betalning, som icke står i den ringaste öfverensstämmelse med arbetets verkliga värde, vare sig hvad krafter och tid eller intelligens och kunskaper beträffar.
Och detta är helt naturligt, all den stund det aldrig faller dessa damer in att göra ens den enklaste beräkning öfver hvad deras ar- bete verkligen är värdt.
* Min tid är inte värd mera, » säga de, » det är bättre att förtjena litet än ingenting alls. » » Man har åtminstone medvetandet om att göra nytta. » Sådan är ungefär deras tanke- gång, hvars kortsynta felslut och omedvetna egoism icke göra någon heder åt våra fram- åtsträfvande qvinnors tankeskärpa.
De äro alldeles blinda för, att de på detta sätt i en olycksdiger grad gifva häfd åt den ringaktning för qvinligt arbete, som på alla områden står qvinnan i vägen; och ännu sorgligare äro följderna af deras blindhet för den skada de göra sina medsystrar af första klassen i vår uppdelning: de som äro hän- visade att lefva af sitt arbete.
Jag vågar påstå, att de qvinnor, som ligga på en soffa och läsa romaner, göra sina fattiga medsystrar — och med dem qvinnornas fram- tidssak — icke huudradedelen så stor skada som de förmögna eller bergade flickor, hvilka arbeta för en allt för låg arbetslön — likgiltigt om de göra det med redligaste allvar och uppsåt eller af den i våra dagar så moderna lusten att » vara nyttig » — » sjelf förtjena de ännu något ».
Qvinnornas oförmåga att tänka längre än från näsan till munnen och den fullkomliga frånvaro af beräkning i deras göranden ha blifvit ett omdöme pm dem, hvars giltighet de ännu ej lyckats vederlägga.
Låtom oss ett ögonblick se till, huru en man värderar sitt arbete (synnerligast intelli- gensarbete), så skola vi kanske förstå, hvarför en man kan försörja en hel familj, der en qvinna med nöd försörjer sig sjelf.
Först beräknar han, hvad hans uppfostran har kostat; den är en vexel dragen på fram- tiden, en skuld, som måste amorteras.
Det betyder intet, om en annan redan betalat denna skuld för honom, han måste i alla händelser motse möjligheten att i sin ordning få för- skottera en ny generations uppfostran.
För det andra skall hans arbete betäcka hans lefnadsomkostnader, och dit räknar han allt, som för honom af vana eller smak be- traktas som lifvets nödtorft:.
ett godt hem, ett godt bord, ett tillräckligt antal tjenare och detta icke blott för sig, utan äfven för den qvinna, som i egenskap af hans hustru är oförmögen att försörja sig sjelf.
ett nummer i veckan under hela qvartaiet.
För hvarje 5-tal abon- r, som samlas, och för hvilka afgiften insändes till Redaktionen af För han det tredje första mögen att förtjena komma en tid, dom att liksom sitt uppehälle, så då derför, han, af sitt lif varit han att oför- kan det af sjukdom och ålder- åter blir förhindrad fordrar ett beräknar tredjedelen att hans göra det.
Han arbete skall lemna att stänga sin liga könet sjelft, till den vår kan sålunda säga, att af sitt dagsarbete: att kostnaderna a) en c) en förslafvadt beroende, denna oär- andra skall qvin.no- och aldrig klafbundet förmå höja i sig sedliga och moraliska utveckling, som tids lösen.
och man begär Böra barn lyda?
dagen, som är, (Med och en » Böj vidjan, medan hon är grön, blir hon både fager och skön. » dyrbar qvinna, skolgång då gar hon ut efter i verlden söker arbete?
Jo, om hon finner sin knappa nödtorft för dagen eller t. o. in.
endast kan fylla de luckor, som anhörigas förmåga att försörja henne möjligen lemna, så frågar hon icke efter mera.
Och att mera, hon icke derför brist på Ett heller skall kunna sörjer qvinnornas att från en embetsmännens syssla, som och sade: jag anspråk, jag för har skall 4,000 kronor.
är ungkarl Och och slutligen räntor G,000 Så komme mindre familj, mindre gerna åtaga mig sysslan Så komme en reder mig frågar endast — Låtom oss annan: godt med en tredje: jag och hedern.
gebiet: betingade kronor i årlig inkomst, vore ledig.
en vinna fullkomliga solidaritetskänsla.
exempel antag lefver på efter jag 2,000. mina titeln antaga, att och myndig- heterna toge hänsyn till dylika absurda anbud — hvad skulle följden pressningssystem, ja omöjligt att som en gren exempel: blifva?
— gjorde det Jo, ett oulkärdligt, existera.
Qvinnorna följa Tag utan tvekan detta system.
af deras verksamhet guvernantens, hvilken såsom kanske är den mest vanliga för den intelligenta qvinnan.
För hennes aflöning .finnes ingen gräns nedåt.
Den kan derest vexla mellan 1,000 icke den sig befogad att att läsa med unga kronor och 100, damen rent af fiuner betala inackordering för nöjet familjens barn, kanske derjemte biträda " i hushållet.
Qvinnorna vida efter stå sålunda fattige nödvändigheten att nöd i arbetare, detta afseende hvilka, inseende skydda livar andras rätt, hellre underkasta sig inställelse till och med en arbets- och vedermödor än de skada livar andra.
Med samma principvidriga egoism handlar qvinnan, då hon kastar sig in på mannens arbetsmarknad, och detta torde vara egentliga skälet till att detta intrång männen betraktas med En anledning af Elna Tenows uppsats.)
i hans ålderdom.
räsonerar mångårig en skall betäcka om- i hans barndom, dag Hur det för dag b) den så i allmänhet af omilda blickar.
ärlig konkurrens, uppställande samma fordringar och samma kompetens, skulle icke Så lyder ett gammalt bondeordspråk, som, dess värre, ännu allt för ofta tillämpas i all dess bok- skifliga bemärkelse af många.
Men har den åsig- ten ännu qvar en del förkämpar bland de s. k. gamle uppfostrames, så liar lian olyckligtvis fått en betydlig skara motståndare af nya skolans uppfostrare och nppfoslrarinnor, de der till en ytterlighet i motsatt riktning drifva sin uppfost- ringskonst.
Elna Tenow, som påstår sig icke erkänna Strind- berg som någon auktoritet i praktiska frågor, ehuru hon sätter h o n o m högt såsom författare, synes hafva låtit förkärleken för S:s författareskap leda sig till att acceptera i hufvudsak åtminstone hans uppfoslringsteorier.
Hon frågar: » Med hvilken rätt fordra vi lydnad af våra barn?
Ar det med föräldramyndigbeténs, uppfostrarens eller den full- vuxnes rätt? » Dessa frågor blifva af henne ne- kande besvarade, cl.
v. s. vi hafva ingen rätt att fordra lydnad af våra barn.
Ehuru vi delvis må- ste gifva E.
T. och S. rätt deruti, att barnen icke alltid hafva anledning lacka föräldrarna för sin tillkomst, sä måste vi dock motsäga dem i den åsigten, att föräldrarna snarare skulle vara bar- nen tack skyldiga.
— Skyldigheter få föräldrarna ifrån barnets första tillvaro och sedan hela lifvet igenom.
Dessa skyldigheter, hvilka i ett ordnadt samhälle äro juriciska, intill dess barnet kan sig sjelft försörja, äro för alla, som ej trampat de tyd- ligasto naturlagar under fötterna, moraliska och stora.
Men med hvarje skyldighet bör följa nå- gon rättighet.
Så är man åtminstone van att se sakerna i samhällen, som icke af en förvänd so- cialistriktning kommit till sådana åsigter, att som- liga individer hafva endast rättigheter, men alls inga skyldigheter.
Under förutsättning att barnen uppfostras i ett samhälle, i hvilket lagbunden ord- ning råder, o c h der individen måste lefva ej ute- slutande för sig sjelf allena, vilja vi fråga, o m vanan att lyda är till gagn eller skada för barnet.
Vilja vi vara fullt uppriktiga, måste vi svara, det vanan att lyda är utan undantag nyttigt, så vida rättsbegreppet är så utbildadt, alt den lydande kan skilja mellan rätt och orätt, i hvilket fall lydna- den för en högre vilja kommer att taga ut sin rätt gent emot möjliga befallningar till det orätta.
Derför, så länge barnets rättsbegrepp är outveck- lad!, har det intet annat än föräldrarnas eller fostrarnes ord och föredöme att rätta sig efter.
Eller kanske det skulle dana stora karaktärer, att barnens för hvarje ögonblick vexlande nycker finge taga öfverhanden och blifva bestämmande?
Ligger icke fastmer en karaktär deri att kunna utan prut och motvilja lyda, då fråga gäller det rätta.
Att komma till en sådan point sker dock endast genom öfning från spädaste barndomen.
Nödvändigheten af lydnad hela lifvet igenom för alla menniskor i alla samhällsställningar är så påtaglig, att få ord behöfva derpå spillas.
Fordras icke, för att samiefnaden skall blifva dräglig, lydnad af tje- naron i dess lägsta tjenst; fordras icke af qvin- nan eller marinen, som innehar någon statens eller kommunens tjenst, alt lydnad för öfverord- nad, för bestämda föreskrifter förefinnas, ej blott till gagn för de öfverordnade, utan ock för de un- derordnade; fordras icke inom äktenskapet, att den ene kontrahenten underordnar sitt eget jay till fromma för den andra, detta till och med i sä- dana nutida äktenskap, som fortsätta endast en och annan månad?
Gå vi till oss sjelfva: äro vi icke särdeles mona om att blifva åtlydda af en livar, som står i lydnadsskyldigt förhållande till o s s?
Och taga vi exempel från dem, som taga mun- nen full med frihets fraser, så finna vi hos dem en utpräglad kraft att tvinga andra till lydnad, under det de sjelfva anse sig icke hafva någon lyd- nadsskyldighet.
Och huru ter sig familjen, det min- dre eller större samhället, der individerna kastat lydnadsskyldigheten öfver bord, eller der de med andra ord sagdt icke i något vilja underordna sig något annat än egna stundom påkommande hug- skott?
Icke är den familjen, det samhället lyck- 1 samma mon härma dem, men nu skaffar qvinnan sig företräde, icke på grund af större skicklighet, utan derför sig tillfälliga af sin billigare, kan sälja mannen, som oftast Hvad qvinnan om hon, till göra, och sin allt att en arbete fördel att arbete har familj nu begagnande kunna sitt har lefva billigare att än försörja.
att iakttaga, fordrar, skall ha rätt arbete, är genomgående att försörjer om så hon ställer — möjligen skulle förtjena arbetskraft man resurser har, sig sjelf — erfordras — och fram- icke säljer sin annan de hon, sjelfständig grund, såsom mannen familj, för saknar slag af fullt att sålunda såsom man hvarje sig på får det öfverskott.