Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan inte jubla af glädje öfver, att jag funnit dig, mitt öga kan inte le emot ditt, men (räcker honom handen) vänper, trogna vänner skola vi bli, ty den kärlek, som föds i ett bristande hjerta, den står fast som eken i den brustna klippan.
Min son, kom till mitt bröst, min älskade son!
(Herman kastar sig i hans famn; de omarma hvarandra innerligt, medan Aron bakom dem smyger sig ut).
Se så, nu måste jag ha papperen af Grefvinnan.
(Smyger sig skyndsamt ut.)
Ett kabinett af utmärkt elegans hos Grefvinnan.
I taket hänger en lampa med några af hvita kupor täckta lågor.
Präktiga trymåer och divaner å båda sidor.
Ett litet vackert fruntimmersskrifbord står till höger; till venster en prydlig fruntimmersbyrå; ofvanpå den vaser med blommor.
Till venster i hörnet ett rikt blomsterbord, på hvilket står en vattenkaraff.
Till höger en dörr, utgörande tillika en trymå.
Fonddörrarna slå öppna och genom dem ser man en sträcka af festligt upplysta rum.
Framför alla dörrarna hänga rika sidengardiner.
Betjenter i eleganta livréer skynda af och an i de yttre rummen.
Gästerna samla sig småningom i grupper derute.
ARON (allena, till höger, med spegeldörren på glänt).
Min nådiga grefvinna!
I garderoben!
Det var då dit, som Magdalena smög med maten.
Nå, då enleverar jag
Fanny i natt, när supéen serveras.
-- Fördömdt, att jag inte skulle upphinna Grefvinnan i mörkret, innan hon kom till vagnen.
Men här i by-
171 rån såg jag henne insätta juvelskrinet.
Papperen ska jag ha, och sedan har jag Öfversten i mina händer.
Den som bara finge vara ett ögonblick allena.
Men der går en af de lejda lakejerna utan sysselsättning.
Den skall jag väl snart få härifrån.
Hör hit, du!
(Lakejen vänder sig om, igenkänner Aron, söker smyga sig undan.)
Ah, Herman!
ANDRA SCENEN. ARON. HERMAN. HERMAN (i lakejkläder, skyndar till Aron).
Herr Aron, förråd mig inte.
Vi ha aldrig varit rigtigt goda vänner, men blott för denna gång ber jag er om en vänskapstjenst.
Mycket förbunden!
Men hvad betyder det, att ni påtagit er den der, i ert förnäma tycke, säkert vanärande kostymen?
Jag hörde i går af betjeningen, att här skulle lejas uppassare för aftonen.
Jag bad, att i denna kostym få bevista balen, ty på annat sätt kan en fattig obemärkt målare, som jag, icke få tillträde bland de här förnäma gästerna, och jag arbetar just på en tafla, som föreställer en balsalong.
Jag är således här mera, för att studera, än för att passa upp.
Men förråd mig ej för Öfversten och Grefvinnan; de äro de enda, som kunna igenkänna mig, ty för alla öfriga är mitt ansigte obekant.
172 ARON (med slipad min).
Det var ett eget infall, och likt de der småvurmiga artisterna.
Nåväl, herr Herman, jag ska' inte förråda er.
Tack, herr Aron!
Ni är försonlig, märker jag, och jag skall aldrig glömma den tjenst ni gör mig.
Det här var ett litet förtjusande rum.
Ja, det är grefvinnans skrifkabinett.
Den byrån der, är ett vackert arbete.
Ja, med den skulle jag kunna köpa hela huset, ty derinne har grefvinnan sitt juvelskrin.
ARON. HERMAN (ifrigt).
ARON (fixerande honom).
HERMAN. ARON. HERMAN (varmt).
(För sig.)
Han frågar det så ifrigt.
Men der kommer Öfversten.
Jag drar mig undan; tack för ert löfte, herr Aron.
(Går ut till höger.) HERMAN (som sett utåt).
TREDJE SCENEN. ARON.
Sedan ÖFVERSTEN.
Den der förklädnaden!
Hans ifver, när jag nämnde juvelskrinet.
Ah, om han hade samma afARON.
173 sigt som jag!
Det är dyrbara papper för hans far.
Här har jag grefvinnans, nyckelknippa, som jag narrade af Magdalena.
Öfversten behöfde den, förstås.
Nu till verket!
(Öfversten och Rudolf promenera samtalande förbi.)
Nej, här blir inte lugnt, förr'n dansen begynner. -- Men hvem är den herrn med svarta bindeln för ögat?
Jag tycker mig ...
Ja, det är han!
Jag känner igen det ögat.
(Öfversten går förbi allena) Herr öfverste!
ÖFVERSTEN (stannar i kabinettsdörren).
Hvad, är du inte borta?
Du fick ju permission för att leta efter Fanny!
Ett ord, herr Öfverste!
Nå, hvad är det?
ÖFVERSTEN (går ner åt scenen).
Känner ni den person, som ni nyss samtalade med, han, med bindeln för ögat?
Ja, det är en kapten, som nyss blifvit presenterad för mig.
Han har tjenat i Afrika och der förlorat sitt öga.
Tycker inte ofversten sig ha sett honom förr?
Rösten förefaller mig bekant, och ett drag i ansigtet.
174 ARON.
Bindeln är falsk, ögat är inte borta -- ty det är löjtnant von Wuldt.
En sådan djerfhet är inte möjlig.
ARON. ÖFVERSTEN (förvånad).
Jag vågar hela min årslön.
Observera Grefvinnan, när han presenteras, och utforska honom sjelf på något sätt.
Derborta (pekar utåt) står en af de lejda lakejerna.
Han har bedt mig inte förråda honom, det är Herman Berthel.
Således två förklädda älskare på en gång i huset; det är mer än en äkta man bör tåla.
Om det vore sant, så vill jag ge Grefvinnan en scen, som hon aldrig ska' glömma.
Om herr Öfversten sysselsätter gästerna och betjenterne derborta, så att jag några ögonblick kan få dröja ostörd här, för att observera, så ska' jag sedan rapportera mina upptäckter.
Du är en skurk, Aron, men du är den enda vän, som är mig trogen.
ÖFVERSTEN. ARON. ÖFVERSTEN.
Trogen vänskap finnes blott emellan syskonsjälar.
Nu är ingen här i närheten (tittar utåt).
Den som bara kände nyckeln.
(Profvar nycklarna.)
Nej, ARON (allena).
175 nej, inte den heller, nej, fan anfäkta (tittar i dörrn).
Ingen ä' nära.
Nej, -- ah, den var det, bravo! (öppnar byrån).
Der står skrinet.
(Lyfter det bort.)
Åhå, det är tungt.
Härinne ligga de vigtiga papperen.
Nu har jag
Öfversten fullkomligt i mina händer.
Han måste skaffa mig pass, respenningar, allt, annars förråder jag hans tvegifte.
Inte något lås synes till.
Ja, då är det så godt att anamma hela herrligheten.
Man ska' inte kasta bort Guds gåfvor.
Tyst, någon kommer!
(Lindar en silkesnäsduk kring skrinet och skyndar ut till höger.)
Jag går Grefvinnans trappa.
FEMTE SCENEN. ÖFVERSTEN. FRÖKEN BEATA.
Tror du då verkligen, att den der mannen med bindeln för ögat är löjtnant von Wuldt?
Det vore horribelt.
Jag ska snart ha visshet, och när jag skaffat mig den, skickar jag i all tysthet efter vakt.
Han arresteras här inför min frus ögon.
-- Jag känner hennes sinnesstyrka; hon ska inte förråda någonting, men hennes ångest skall vara ett tillräckligt straff.
Det är mycket rätt, min bror.
Nå, min syster, ser inte fesåen ut att bli lyckad?
ÖFVERSTEN. BEATA.
176 BEATA.
Din vanliga esprit d'arrangement visar sig också i afton.
Och tablåerna?
Bli superba!
Elisabeth bland sina tillbedjare, har jag sjelf arrangerat.
Jag blir sjelf drottning Elisabeth.
Nå, du har väl haft svårt att få någon älskare?
BEATA.
ÖFVERSTEN (med litet satir).
Inga satirer!
Jag har aldrig haft svårt, att få älskare, men när jag ser din husliga lycka, min bror, så gratulerar jag mig verkligen till mitt förstånd, att endast utdela korgar.
Men salig hofmarskalken fick ju ingen korg?
BEATA (ser sig förskräckt omkring).
ÖFVERSTEN (illparigt).
Tyst, tyst om de döde!
Men vi glömma aldeles gästerna.
Du är väl, som vanligt, min vice-värdinna?
Ja, annars glömdes väl allting, under nådig Grefvinnans poetiska distractioner.
Du är en martyr för din hustru, så tycka alla menniskor.
Också har hon en förmåga, att pikera folk med sin uppriktighet och sin tillgjorda enkelhet.
Ja, det är horribelt.
Nyss ville hon afråda mig från att dansa i qväll, emedan BEATA.
177 folk skrattade på min rygg.
Jag skulle önska att hon en gång kunde bära sina år såsom jag.
Hennes trettioåtta år se nästan ut som mina fyratioåtta.
Femtiåtta, min syster.
ÖFVERSTEN. BEATA (med en liten fnurr).
Nå ja, femtiåtta då.
Ingen har nånsin kunnat gissa till mina år, och det är bara du, som har reda på siffran. -- Men apropos siffror, så ska' jag skicka dig halfårspengarna i morgon.
Han är väl alltjemt i Ostindien?
Var trygg, han ska' aldrig få reda på dig.
Ni ska' aldrig lära känna hvarandra.
Det vore horribelt, jag vill aldrig se honom.
Om hon visste hur nära han är.
Ja så, en förklädd älskare!
Jag hade verkligen lust att låta gästerna veta, att von Wuldt har vågat sig hit.
Nej, för all del, det blefve ju en skandal.
Nej, han skall arresteras såsom en vanlig äfventyrare.
Om man sedan under ransakningen får reda på hans subordinationsbrott och hans rymning, så är det inte mitt fel; jag har inte varit så hämndgirig, att jag anklagat honom, utan jag tvår mina händer och låter lagen ha sin gång.
KAMMARJUNKAREN. LÖJTNANTEN. (Några herrar och damer inträda efter de sednare; damerna sätta sig på divanen nära dörren, och herrarne stå komplimenterande framför.)
Jag kan aldrig se mig mätt på det här lilla förtjusande kabinettet.
Grefvinnan har en utmärkt smak.
Jag får tacka herr Kammarjunkaren för komplimangen.
Det är jag, som låtit inreda hela min brors våning.
Ja, tänkte jag inte det!
Allt hvad ni gör, min fröken, förråder sig genast.
Det vore horribelt!
BEATA (för sig).
KAMMARJUNKAREN. BEATA.
KAMMARJUNKAREN (till Beata).
Ja, jag menar naturligtvis det vackra ni gör.
Hvad beha...
BEATA (förvånad).
KAMMARJUNKAREN (med en satirisk min, lifligt fortsättande).
Ty öfverallt känner man igen ert lefnadsfriska skönhetssinne.
Grefvinnans smak har något för mycket af kloster.
Och likväl passar hon så litet till nunna.
179 LÖJTNANTEN. BEATA.
Men hennes indragna lefnadssätt?
Indragna?
Hon älskar ingenting högre än nöjen.
Och min stackars bror, som endast vill lefva vid sitt skrifbord, han får lof att, som en lydig, äkta man, foga sig efter sin grefvinnas önskningar.
Nå, det är billigt; jag, för min del, skulle hellre aldrig vilja gifta mig på andra vilkor.
Ni är för sträng, mot er sjelf, fröken Melcher.
Och emot oss ungherrar.
LÖJTNANTEN. KAMMARJUNKAREN.
(Beata vänder sig några ögonblick till de andra gästerna).
Hvad, du är väl inte sökande till den lediga platsen?
Är du förryckt?
Nej, jag skulle ju spela med i tablån, som en af drottningens älskare.
Men hvarför spelar inte grefvinnan drottning Elisabeth?
Den satiren mot Öfversten vore alldeles för eclatant, efter som det hviskas...
Det är allt bra synd om Öfversten.
EN ANNAN DAM.
FÖRSTA KAVALJEREN. EN DAM (till sin kavaljer).
LÖJTNANTEN.
KAMMARJUNKAREN (till Löjtnanten).
180 ANDRA KAVALJEREN.
Men han bär sitt öde tåligt som ett offerlam.
Hör hur smädelsen mot värdinnan smyger som en skogseld omkring i grannskapet?
Ingen låga behöfver så liten näring, som förtalets mordbrand.
Vi ska experimentera med den nådiga fröken. (till Beata.)
Man hviskar, att grefvinnan i sina unga år varit mycket liflig och (letande efter ordet) exalterad.
Åhja, man behöfver inte spara på orden.
Jag har, Gudskelof, i mina unga dar, varit sträng mot mig sjelf, såsom det anstår en ung flicka, och derför kan jag nu på gamla dar vara en glad flicka, lätt om hjertat nu, som förr om foten.
Ni kan gerna säga lätt på foten.
Herr Kammarjunkare!
KAMMARJUNKAREN. BEATA (förvånad).
Ty ni dansar ännu, så (med låtsad artighet) att gracerna le deråt.
Skratta deråt, menar du.
LÖJTNANTEN (sakta).
BEATA (smickrad).
Kammarjunkaren är mig en kammarjunkare.
(Går till skrifbordet, leker under koketteri med skrifportföljen.)
Hon förtär allt smicker, som konfekt, och skiljer sällan sockret från kritan.
181 BEATA (läser på ett litet papper, som sticker fram ur portföljen).
Ah, se här tittar en liten vers fram, skrifven af grefvinnans egen hand, och troligtvis en af hennes egna kompositioner.
Den ligger så oskyldigt halfcacherad, liksom om den inte skulle kunna upptäckas.
Hon förstår så väl konsten, att ingenting visa, men ingenting dölja af sina små talanger.
(Läser högt.) »Hvar gång du smädelsernas giftkalk tömmer, Drick utan klagan, en gång blir den tom.» (Räcker papperet åt Kammarjunk., som fortsätter läsningen.)
»Och i dess djup ett herrligt hopp sig gömmer.
Det finnes En, som aldrig orätt dömmer, Och vid Hans domstol pröfvas verldens dom.»
Rätt näpet, rätt småsött.
Rätt vackert!
KAMMARJUNKAREN (gömmer papperet obemärkt i sin vestficka).
Bara det inte vore de der ständiga anspelningarna på hennes förakt för verlden, liksom inte hon sjelf skulle ha gifvit sin rätt artiga tribut åt dess förföriska nöjen.
(Går uppåt scenen.)
Du hör hur den nådiga fröken inspireras af sitt ämne.
Förtalaren liknar en person i folkträngsel.
Först lyftes han litet af sin lust att komma öfver de andra, sedan klämmes han allt högre och högre, tills hans fötter inte mera nå marken, och slutligen tramKAMMARJUNKAREN (till Löjtnanten).
182 par han oförskräckt på sin nästas axlar.
Der yfves han nu öfver sin höga ställning och glömmer att piedestalen är en trampad like.
Men icke sällan ligger triumfatorn plötsligen ödmjukt i stoftet för den, som han nyss förnedrat.
Vi skola hjelpa vår fröken upp i luften liten smula.
(Beata återkommer nedåt scenen; till Beata) Man har många små historier om grefvinnan, och man tror till och med att hon sjelf ämnar ge ut en liten roman, som sammanfattar dem alla.
BEATA (med småningom tilltagande ifver).
Åh, man tror och tror så mycket.
Om bara menniskorna ville låta hvarandra rara i fred, men onda tungor ska alltid vara i gång.
Min svägerska kan visst ha sina fel, sina många, sina stora fel till och med, men hon har åtminstone den förtjensten, hon, liksom jag, att hon inte förtalar andra.
Det förstås, att hon ofta kan fälla ett skarpt omdöme, kan till och med vara ganska elak, ja, mer än elak, isynnerhet mot oss, verldsmenniskor; men på det hela så är hon ganska beskedlig, om inte just mot sin man, så...
Mot andra männer.
LÖJTNANTEN. BEATA.
Hon stiger i höjden.
Man tror till och med att hon är läserska.
Hon vill kanske passera derför, ty det mystiska gör alltid en qvinna intressant.
KAMMARJUNKAREN (sakta till löjtnanten).
183 KAMMARJUNKAREN. BEATA.
Då har ni många mysterier, min fröken.
Smickrare!
Jag vill visst aldrig tala illa om min svägerska, men Gud vet, om inte någon djup ånger öfver något stort felsteg är orsaken till hennes nuvarande dysterhet.
Ser du, nu är hon uppe på axlarna.
Och att det är derför hon nu är så from och helig, för att inte säga skenhelig.
(Grefvinnan inkommer.)
GREFVINNAN. DE FÖRRA.
Ah, min lilla söta svägerska! (med tillgjord ömhet)
Vi stå just här och öfverhölja dig med komplimanger för ditt lilla vackra kabinett.
Och nu ligger hon i stoftet.
BEATA (fortsättande).
Och för den der lilla söta versen, som du glömt framme på ditt skrifbord.
GREFVINNAN (skyndar förvirrad till skrifbordet).
En vers.
184 BEATA.
Ja, den är redan bortstulen.
Någon af de förtjusta herrarne har tillegnat sig den.
Men, min Gud! hvad du är blek i dag!
Du mår väl inte illa, min käraste vän?
Du är så hvit som en lilja.
Jag får lof att smeka dina kinder rosenröda (klappar henne lätt och med tillgjord grace på kinden).
Jag tackar dig jag mår inte illa.
Var hon hvitsminkad?
GREFVINNAN. LÖJTNANTEN (till Beata).
Det menade jag visst inte, och så coquette kan visst ingen qvinna vara.
Dessutom syns väl inte hvitt smink på hvita handskar.
BEATA (som forskande betraktat sina handskbeklädda fingerspetar, spritter till vid frågan).
Akta edra handskar då för det röda.
KAMMARJUNKAREN (till Beata, med en fixerande blick).
(Beata biter sig i läppen, gör en hastig vändning, går uppåt scenen.)
Nu sårade du henne.
Hon blef blek af harm.
Rosorna på hennes kinder äro för friska, för att kunna så lätt förblekna.
(De gå uppåt fonden)
KAMMARJUNKAREN. LÖJTNANTEN.
ÅTTONDE SCENEN. GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. RUDOLF.
HERMAN (i dörrn).
Ah, du är här, min söta Leonora.
Jag har sökt dig öfveralit.
Jag ber, att få presentera för dig en gäst, som vi för första gången ha glädjen att se i vårt hus.
Herr Kapten Waller, nyligen återkommen till Sverige efter många års krigstjenst i Afrika.
GREFVINNAN (igenkänner honom, bekämpar sin förskräckelse och säger med rädd stämma).
ÖFVERSTEN (vinkar åt Herman).
Välkommen, herr kapten.
En glace åt kapten.
(Herman söker dra sig undan.)
Nå, kom hit, du, der står brickan (pekar utåt Herman kommer förläget med brickan och böjer ned hufvudet.)
GREFVINNAN (igenkänner honom).
Får jag säga till, att tablån är börjad:
Elisabeth bland sina tillbedjare?
GREFVINNAN (med matt stämma).
ÖFVERSTEN (som förut).
Förråd er icke, min grefvinna; men var tacksam för de nöjen, jag skaffar er.
(går ut ur kabinettet.)
Ni har fått betala dyrt er kärlek till äfventyr, herr kapten, då ni i Afrika blifvit så svårt blesserad.
GREFVINNAN (beherrskande sig).
186 RUDOLF.
Jag har, liksom Oden vid Mimers brunn, satt mitt öga i pant för törsten efter kunskap.
(Dansmusik, promenade; -- gästerna draga sig utåt.)
Rudolf, hvarför har du gjort mig denna smärta?
Leonora, förebrå mig inte, jag kunde inte resa utan att ännu en gång få se dig.
Men hvarför är Herman här i sådan förklädnad?
Min man har upptäckt er begge.
Fly härifrån, innan det är för sent.
Det är kanske redan för sent.
Jag vill spela min rôle till slut, den må nu sluta hur tragiskt som helst.
RUDOLF (med dyster smärta).
GREFVINNAN (häftigt).
Promenaden, fru grefvinna.
KAMMARJUNKAREN (kommer uppbjudande till grefvinnan).
(Kammarjunkaren och grefvinnan gå.)
NIONDE SCENEN. RUDOLF.
Strax der efter HERMAN. RUDOLF (allena.
Dansmusiken höres sakta).
Hon måste dansa, den arma, dansa medan hennes hjerta sönderslites.
Och dessa toner, hvad de martera mig.
De likna vildarnes segerdans kring
187 sin fångade fiende.
Men, hvad ville jag då här?
Om min plan misslyckas, om Herman ej kan skaffa mig de frälsande papperen, eller om jag ej kan få råka öfversten i enrum, ack! då har jag ju fruktlöst blottställt henne, den älskade, den olyckliga!
Ah, ni är här, min far!
Skynda genast härifrån, ty nyss hörde jag öfversten skicka en af betjenterna att hämta vakt, och han bad dem alla observera er, och ge honom bud, om ni i hemlighet skulle vilja gå härifrån.
Är du säker på, att du hört rätt?
Ja, ja, fly härifrån denna väg till höger, den leder till en annan utgång.
Och du sjelf, du ämnar väl ej dröja?
Jo, jag dröjer.
Jag skall hålla mitt löfte; det är det första jag gifvit er, min far, och jag vill ej, att mitt första kärleksprof skall bytas i ett löftesbrott.
Nej, jag ger dig tillbaka detta förhastade, olyckliga löfte.
Jag flyr ej dig förutan.
Vill ni då, att Fanny skall lemnas qvar på detta farliga ställe?
Nej, sent i natt, medan gästerna supera, verkställer jag min plan, och smyger sedan med Fanny härifrån.
Vi komma då ombord till er, HERMAN. RUDOLF.
HERMAN (försigtigt insmygande).
188 kanhända tre, om himlen hört våra böner.
Der är dörren, den leder till en liten korridor, så kommer ett förmak, en tambur, en trappa, och ni är räddad.
Min Gud, det är för sent, der kommer öfversten!
ÖFVERSTEN. Ah, jag söker just er, min bästa herr kapten.
Mår ni illa, efter ni dragit er undan så här i ensligheten?
Min dam, i promenaden, blef också litet angripen af värmen, och jag måste föra henne till ett toilettrum.
(Till Herman) Spring du efter ett glas isvatten åt kapten.
Åh nej, här står ju friskt vatten. (slår i ett glas ur karafinen på blomsterbordet).
Jag tackar (gör en nekande åtbörd).
Det var blott en liten öfvergående yrsel.
Den är borta redan.
Min blessyr tål inte vid alltför häftig värme.
ÖFVERSTEN (till Herman, som ännu står orolig vid dörren) RUDOLF.
Nå så hjelp till vid serveringen derute, du, min gosse, och stå ej här så sysslolös.
Litet champagne och seltzervatten, det friskar upp er, herr kapten.
Nej, jag ber er, jag behöfver ingenting (Herman bockar sig och går.)
De äro kanske i komplott, och Herman har kanhända varnat honom.
Jag nödgades nyss
189 skicka efter vakt, ty mitt folk tror, att någon af de lejda lakejerna fått lust till mitt bordssilfver.
Det är ledsamt, men skall inte det minsta inverka på vår trefnad.
(Går till skrifbordet.)
Ah, Herman hade misstagit sig.
Jag kan vara lugn.
Ha, om ingen störde oss här!
Jag måste ha visshet om bindeln är en maskering, innan jag vågar något steg mot gästfriheten.
(Högt) Ni finner väl ombytet i lefnadssätt besynnerligt, då ni ifrån Afrikas Beduiner och lejon förflyttas åter bland civiliserade personer och gamla vänner?
(Dansmusiken tystnar nu.)
En Beduin är ofta bättre än en gammal vän.
Opålitliga äro de väl båda, men Beduinen har aldrig svurit mig någon vänskap.
Och det konungsliga lejonet, som med ett ärligt språng störtar mig på lifvet, är ofta mindre farligt än ormen, som stinger mig i hälen.
Det är en bitter sanning.
Men kanske ni önskar se tablåerna, som börjas derute efter dansen?
Nej, jag behöfver ännu litet hämta mig (sätter sig till venster på divanen).
Det blir mig en välkommen anledning, att få språka litet med er så här i ensligheten.
Det är en svår blessyr, som ni döljer.
Var det en Beduins ÖFVERSTEN. RUDOLF.
RUDOLF (för sig).
190 kula, som borttog ert högra öga?
(Öfversten sätter sig bredvid honom.)
Nej, ett sabelhugg.
RUDOLF (med någon förvirring).
ÖFVERSTEN (afsides).
Få se, om han är öfvad lögnare.
(Högt) Och ärret är så svårt, att ni föredrar en vanställande bindel?
Ni hade kanske en oskicklig chirurg, eller bryter måhända såret upp ännu någon gång?
Jag tycker mig ha hört, att denna casus stundom kan inträffa.
(Man hör på afstånd applåder och bravorop.)
ÖFVERSTEN. RUDOLF.
Ah, tablåerna vinna bifall.
Min blessyr är inte så gammal, men det oaktadt...
Förlåt mig, Ni har en blodsdroppa i er panna, den kan väl inte komma från blessyren?
RUDOLF (förvirrad).
En blodsdroppe från blessyren?
Nej, herr öfverste, det är någon liten tillfällighet, som jag lätt skall afhjelpa (vill upptaga sin näsduk, men öfversten har redan framtagit sin, och blöter hastigt en snibb i vattenglaset, hvarefter han artigt leende närmar sig Rudolf).
Nej, tillåt mig, som bättre ser fläcken.
Jag hoppas, att denna lilla artighetstjenst inte skall bli ÖFVERSTEN.
191 min sista och största, fastän den är min minsta och första.
(låtsar aftorka fläcken, men rör dervid liksom af våda på bindeln.)
Ni är mer än god, som -- -- -- (häftigt) Men hvad gör ni med bindeln?
Ha, jag förstår er list!
Ni vill då nödvändigt se mitt andra öga.
(fattar med venstra handen Öfverstens båda händer och afkastar med den högra bindeln.)
Nå väl, så se dem båda.
Och här är ett tredje, det är dödens, (sätter en terzerol mot hans hufvud) som blixtrande tränger er till merg och ben, om ni uppger ett enda ljud.
ÖFVERSTEN (med händerna fängslade, ser sig oroligt omkring, darrande på rösten).
Hvad vill ni mig, Löjtnant von Wuldt?
Göra upp räkning med er, Öfverste Melcher.
Medan era gäster roa sig med tablåerna derute, så kunna vi roa oss med en härinne.
Sätt er der vid skrifbordet.
(Öfversten sätter sig.)
Också betjenterna ä' nyfikna på tablåerna; fördömme dem!
(Bravorop och applåder från innersta rummen,) Der är papper -- skrif!
Hvad ämnar ni?
RUDOLF (ställer sig till höger om Öfversten, lägger högra handen, om-
192 fattande terzerolen, på bordet, och siktar mot Öfversten).
Hela ert lif har varit en svekfull lögn!
Skrif nu en enda sanning till försoning.
Skrif, att ni erkänner ert tvegifte.
Mitt tvegifte?
ÖFVERSTEN (förfärad).
Den första November gifte ni er med er grefvinna, men först fjorton dagar derefter dog er lagliga hustru, Gabrielle Helene Celicourt, som ni trolöst öfvergifvit.
Hennes dödsbädd reddes ej i Frankrike, såsom ni kanske trodde.
Hon slutade sitt olyckliga lif i Stockholm, dit hon döende anlände, för att återfinna sin brottslige make.
Men hennes skugga reser sig ur grafven, den ropar på hämnd, på blodig hämnd, och den jagar också redan bloden från edra kinder. (bravorop höras på afstånd).
Hör ni era gästers bravorop derinne?
De jubla åt er demaskering.
Och hvar ett krossadt hjerta suckar, hvar en sviken oskuld klagar, hvar en vän af dygd och heder finnes, skall han jubla deråt, som de derinne. -- Skrif, Öfverste Melcher!
Jag skall diktera er syndabekännelse.
Har ni bevis på hvad ni säger, så visa mig dem.
I morgon skall ni se bevisen -- giftermålskontraktet och dödsattesten.
Då skrifver jag inte nu.
Jag vet ej hvad ni menar med ert hot.
(Ser sig om.
En betjent närmar ÖFVERSTEN. RUDOLF.
193 sig från de innersta rummen, bärande en bricka.)
Der borta kommer ett störande vittne, min bäste herr Löjtnant. (vill resa sig upp.)
Stilla på er plats, visa betjenten tillbaka, annars skjuter jag.
Jag är redan lifdömd genom er för ett obetydligt fel, jag har då ingenting mer att förlora.
Lif för lif, herr Öfverste.
Jag gömmer döden under detta papper.
(Lägger ett pappersark öfver högra handen och pistolen, och vänder sitt ansigte något bort, när betjenten kommer i dörren.) Champagne och seltzervatten.
BETJENTEN (stannar i dörren).
Nej, gå din väg!
Vi ha angelägna affärer.
(Betjenten går.) Bra, herr Öfverste!
Döden är en sträng och mäktig förman, han, som ni, och mot honom vågar aldrig den fege ett subordinationsbrott.
(kastar pappersarket från pistolen.)
Ingen räddning!