Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men just derför är det också förläggaren, som får bära drygaste skulden för detta författareskap.
Utan honom hade det icke blifvit af.
Hr Albert Bonnier, ordföranden i Svenska Bokförläggarföreningen, tillkommer äran af att denna litteratur sett dagen.
Om också hr Bonnier för egen del är, hvad man brukar säga, »utan alla principer» – det vet jag nu icke, ty jag känner icke hr Bonnier personligen – är det i alla fall hårdt när oförklarligt, hur hr Bonnier kan våga sätta sitt anseende såsom förläggare på spel till den grad, som han gjort, när han förlagt Giftas, Tjensteqvinnans son och Jäsningstiden.
En förklaring har jag visserligen hört, hvilken man och man emellan går och gäller för hvad den kan.
I sitt »Nya riket» har hr Strindberg egnat ett kapitel, kalladt »Moses», åt en blodig satir öfver judarne.
I hans senare på hr Bonniers förlag utgifna smutsskrifter låter det deremot på ett annat sätt.
Der talar han icke blott mycket beskedligt om judarne, utan betecknar dem t. o. m. såsom medintressenter och medarbetare i den nu pågående stora kulturrörelse, som går ut på »att lyfta ner stenen, som ligger deruppe och trycker» (»se Jäsningstiden» sid. 84).
Om det är denna hastiga omkastning i hr Strindbergs tänkesätt eller om man har något annat skäl – nog af, man talar om ett slags öfverenskommelse mellan hrr Bonnier och Strindberg, i kraft hvaraf den förre skulle hafva åtagit sig att blifva den senares förläggare med temligen obegränsad frihet för denne att skrifva hvad han vill, blott han låter »Moses» få vara i fred.
Är det så, blir visserligen det annars fullkomligt oförklarliga förklaradt.
Förläggaren Bonnier har då gjort sig till martyr för juden Bonnier.
Men när martyrskapet är grundadt på bekostnad af den uppväxande ungdomen och samhället, så är dess värde måttligt stort; ty det är i alla fall samhället, som får betala.
– Skulle jag i korthet och helt allmänt uttala mina tankar om sådana, som förlägga moraliskt usel litteratur, skulle det uttalandet lyda så: för min del kan jag icke inse den moraliska skillnaden mellan en sådan förläggare och en tjufköpare eller bordellförestånderska.
Och efter förläggaren kommer turen till bokhandlarne.
Hur radas icke hela denna smutslitteratur:
Giftas, Tjensteqvinnans son, Jäsningstiden etc., upp i bokhandelsfönstren, isynnerhet straxt när sådana arbeten kommit ut.
Här och der förses de också med den i ögonen fallande, med stora ord prentade öfverskriften Nyhet!, hvilket väl skall betyda Nytt värdefullt arbete!
Några bokhandlare göra visserligen härifrån ett berömvärdt undantag.
Men det är icke pluraliteten, åtminstone icke i Stockholm; jag har gjort mig besvär att se efter.
Det skulle kanske vara af intresse att här införa, en öfversigt af de båda slagen Stockholms-bokhandlare, som på detta sätt uppkommer, ty saken är verkligen både karakteristisk och karakteriserande.
Jag inskränker mig emellertid till den önskan, att vi måtte få flera bokhandlare med den intelligens och moraliska omdömesförmåga, att de kunna bedöma böckers värde efter annan måttstock än bokhandelsprovisionen, hvilken tyvärr ofta blir betydligt förhöjd genom förläggarnes ockrande på en dålig och förskämd smak.
En sak vidare, som gjort
Strindbergslitteraturen populär, är dess förment demokratiska tendens.
»Öfverklass» och »Underklass» hafva blifvit bevingade ord sedan åtalet mot Giftas N:o 1. »Folket» visste lika litet då, som annars vid dylika tillfällen, hvad det var frågan om.
Men då såsom alltid passade man på och intalade »folket», att Strindberg var dess förespråkare, och att han derför förföljdes af öfverklassen, som ville sätta honom i fängelse.
– Skrifver någon hädelser mot religionen och antastas derför, straxt är det folkets väl och ve det gäller.
Tar någon heder och ära af konungen eller andra, lägre stående, dödliga, som titulus af en eller annan anledning är förargad på, och får derför titulus att göra med rättvisan för lasteligt tal, genast skall folket skjutsas fram för att försvara sina fri- och rättigheter.
Råkar någon osedlig författare- och förlagsverksamhet i delo med strafflagen, så är det folket, på hvilket en tyrannisk lagstiftning och lagskipning förgriper sig.
Kan någon magtlysten herre icke på någon annan väg komma till magten, så utmålar han de magtegande såsom folkfiender och sig sjelf såsom folkets vän, och om han det oaktadt icke lyckas, så är det folket, som illa behandlas.
»Folket» är det tacksammaste knepet att gripa till i våra dagar.
»Folket» skall vara bulvan för allt möjligt, äfven för den osedliga Strindbergslitteraturen.
Det är rätt sorglustigt att se, hur hr Branting i den förut omtalade och citerade recensionen öfver andra delen af Giftas anstränger sig att göra Strindberg till »folkets» målsman och hjelte, för hvilken »öfverklassen» känner fruktan och bäfvan.
Det skulle kräfva ett särskildt kapitel att uppvisa, huru dermed rätteligen sig förhåller.
Något har saken vidrörts i det föregående, men derom ännu några ord.
Sin kärlek till folket har hr S. ådagalagt genom benämningarna »öfverklass» och »underklass», men det är också det enda demokratiska elementet i Strindbergslitteraturen.
Ty icke vill man väl på fullt allvar dit räkna en och annan betraktelse öfver »folkets» svårigheter och några teckningar af arbetsklassens sträfsamma och hårda vilkor?
Legio äro de författare, som genom sådana skildringar talat till medmenniskors hjertan utan att derför göra anspråk på att vara »demokrater».
Eller kanske bitterheten i hr Strindbergs utgjutelser gör honom till demokrat?
Bitterhet går igenom allt hvad han skrifver, och då vore det väl märkvärdigt, om han icke också skulle vara bitter, när han talar om orättvisorna mot folket.
Bittrast är han i alla fall, när han talar om egna utståndna orättvisor; hans eget jag ligger honom tydligen ändå mera om hjertat än folket, hvilket, om man vill vara uppriktig, nog icke ligger honom så synnerligen om hjertat.
Hr Strindberg har allt ännu qvar samma aristokratiskt fina näsa, som tyckte, att Upsala »luktade bondqvarter», när dess egare gjorde sitt första inträde i lärdomsstaden.
Och samma aristokratiska högmod, som gjorde, att den nybakade studenten Strindberg föraktfullt rynkade på bemälda näsa åt professorerna, derföre att de »voro bönder och icke hade någon enda stockholmare ibland sig», finns allt qvar i oförminskadt mått hos Giftasförfattaren Strindberg.
De bevingade orden »öfverklass» och »underklass» äro för öfrigt icke hr Strindbergs uppfinning.
Äran af densamma tillkommer det numera aflidna originalet f. d. rådmannen N. H.
Qviding, som begagnade denna indelning af samhällets medborgare i sin 1871 utgifna »Slutlikvid med Sveriges lag».
Och efter vi kommit in på frågan om hr Strindbergs originalitet, så må anmärkas, att hans könsåskådning rubb och stubb är hemtad från den judiske läkaren Max Nordau; således är icke heller den originel.
Och ännu mindre originel är den argsinthet han visar mot hustrun och äktenskapet; den har funnits, så länge stackare, som stått under toffeln, hafva funnits, således ganska länge.
Men att för all verlden basuna ut detta sitt jämmerliga elände, skrifva historier om det och försörja sig sjelf, hustru och barn med det författareskapet – det är originelt.
Slutligen några ord om hr Strindbergs »stora formela talang», hans »stilistiska förmåga och målande framställning».
Att han besitter dessa egenskaper kan ju icke förnekas, och mig veterligen har heller ingen försökt att neka det, äfven om befogade anmärkningar mot ganska stor svaghet i framställningen här och der kunna göras.
Men att dessa egenskaper äro de, som göra en författare, att de äro hufvudsaken, eller att de i någon mån kunna ursäkta och försvara ett dåligt innehåll, det är jag icke ensam om att med bestämdhet förneka och bestrida.
Den som för den formela talangens skull håller på eller beundrar ett författareskap med cyniskt och sedeslöst innehåll, den är sjelf, åtminstone i sin vilja och sina tankar, en cynisk och sedeslös menniska.
En sedlig menniska måste känna vämjelse för ett sådant författareskap lika väl, som en anständig menniska känner vämjelse vid att se oanständiga ord skrifna på en vägg, äfven om stilen är aldrig så vacker, eller vid att se en oanständig målning, äfven om den är aldrig så väl gjord.
Vämjelsen blir så mycket större, som skickligheten att skrifva och måla röjer, att uppfostran och bildning här gå osedlighetens och oanständighetens ärenden.
Hvad bör nu göras åt en litteratur sådan som Strindbergslitteraturen?
Svaret är enkelt:
Den bör anses förbjuden och åtalas enligt Strafflagens 18:de kapitels 13 §, som lyder så: »Sprider någon ut skrift, målning, teckning eller bild, som tukt och sedlighet sårar; straffas med böter eller fängelse i högst sex månader.
Lag samma vare, om man genom annan gerning sårar tukt och sedlighet, så att allmän förargelse eller fara för andras förförelse deraf kommer.»
Lagen är klar, och det är lika klart, att den litteratur, för hvars egentliga innehåll jag i det föregående redogjort, faller under denna lags dom.
När vederbörande myndighet har underlåtit att härvidlag tillämpa den, har denna myndighet underlåtit att göra sin pligt.
Ett samhälles laglydiga undersåtar hafva rättighet att fordra skydd mot lagöfverträdelser, som skada den enskilde och samhället.
Laglydig, »lojal», är icke den samhällsmedlem, som sjelf lyder och underkastar sig gällande lag, men för öfrigt stillatigande åtnöjer sig med hvad lagens representanter godtyckligt göra och låta, utan den, som i sin mån vakar öfver och yrkar på att gällande lag efterlefves.
Men blifva samhällets lojala medlemmar af grundad anledning missnöjda med styrelsen och bilda också de ett oppositionsparti, då blir den sista villan värre än den första.
Och att hvarje fader och moder och för öfrigt hvarje samhällsmedlem har rättighet och bör anse som sin skyldighet att fordra skydd, ja just skydd, enligt åberopade lagrum, mot denna litteratur, som förderfvar den uppväxande ungdomen, derför tala de verkningar denna litteratur åstadkommer bland det unga slägtet och hvarpå vår hufvudstad nyligen visat sorgliga exempel, tala kraftigare än ord kunna göra.
Man har rättighet att fordra skydd för lif och egendom, och samhället lemnar det skyddet; men man har lika stor rättighet att fordra skydd mot en liderlig litteratur, som förderfvar barn och ungdom och förstör familjelifvets lycka.
Förbudet mot gifters fria försäljning tillämpas i allmänhet och likaledes förbudet mot försäljning af giftiga tapeter och möbeltyger; mot sådan förgiftning skyddar lagskipningen familjen, men icke mot det gift, hvarmed en samvetslöst ockrande förlags- och författareverksamhet sprider moralisk död i familjerna och samhället, för att icke tala om de fysiska härjningar, undergräfd eller förstörd helsa, nervförslappning, olust och oförmögenhet till arbete, som så ofta detta gift indirekt åstadkommer.
Ty jag vågar stå för det påståendet, att den allmänna sjuklighet bland ungdomen, hvarom man nu, i motsats mot förr, talar så mycket och äfven har orsak att tala, har sin grund vida mer i en osund och orenad fantasis lössläppthet och tillfredsställande än i »öfveransträngning». D. v. s. den förstnämnda orsaken är ju också en öfveransträngning, men af annan art än den, på hvilken man skjuter hela skulden, en öfveransträngning, som till stor del är orsakad af en osedlig, falskeligen sig så kallande »realistisk» litteratur.
Visserligen anser äfven jag, att Strindberg icke utan skäl kallar sådana böcker som D:r Kapffs »En ungdomsväns varning» för »skrämböcker».
Jag tror nämligen, att sådan litteratur, i all sin välmening för öfrigt, icke tar saken på det rätta sättet.
Och att söka skrämma från lasten i dess gröfre form genom att ständigt och jemt tala om skamliga sjukdomar i förbindelse med den såsom en vanligen gifven följd, är icke heller det rätta sättet.
Ty det är på långt när icke sannt, att denna last vanligen har sådana följder med sig.
Men genom osanning och öfverdrift i varningen för man ingen menniska på ett verkligt sätt till rätta.
Ett sådant tillvägagående förslöar i stället och alstrar säkerhet.
Det går då ofta den unge som det gick Strindberg enligt hans egen berättelse.
Snart kommer han under fund med eller tror sig komma under fund med att det »icke är så farligt», och så är han inom kort lastens säkra byte.
Fru Lenngrens fabel »Rågeten och hennes son» har tyvärr alla dagar sin tillämpning.
Men detta jäfvar icke hvad jag förut sagt om orsaken till ungdomens sjuklighet och klenhet.
Tvärtom vidhåller jag hvad jag sagt och tillägger:
Man behöfde icke bråka så mycket med vägningar och mätningar, statistiska beräkningar och hygieniska föreskrifter, om man ville söka roten till det onda der den i de flesta fall finnes och med allvar försöka att upprycka den 14.
Att gossen och ynglingen undgår det i hygieniskt afseende farliga i denna litteratur och i den last, hvartill den uppmanar och retar, det kan ju alltså hända.
Men hvad han deremot under detta inflytande icke undgår, det är en tilltagande moralisk depravation, som allt mer och mer förnedrar honom.
Hans tankar återvända ständigt till liderlighet, sysselsätta sig ständigt med de smutsiga bilder, de »hallucinationer», hans orenade fantasi framtrollar.
I hvarje qvinna ser han till slut blott ett föremål för sin alltmer stegrade brånad, »en hona, med hvilken han vill para sig», för att begagna Strindbergs språk, under det att han samtidigt lär sig och lägger an på att maskera dessa begärelser med ett snobbigt iakttagande af konvenansen och ett ytligt sällskapslifs ihåliga former.
Och när sedan en sådan yngling blir man, moraliskt och kanske kroppsligt förstörd af liderlighet, utan tro på qvinnan, på kyskhet, på sedlighet – då kastas i hans armar en ung, oskyldig qvinna, obekant med den moraliska ruttenhet, i hvilken han rör sig och har sin varelse.
De vigas; verlden kallar förbundet äktenskap, och kyrkan, dertill tvingad af lagen, kallar det ett kristligt äkta förbund.
Jag för min del kallar en sådan förening en afskyvärd förförelse och beklagar de blifvande »äkta» barnen i ett sådant äktenskap.
Ty ärftlighetens lag råder i verlden äfven på det sedliga gebitet, och det ligger icke så liten sanning i Strindbergs klagan öfver sin ofrihet och föräldrarnes skuld.
Hela sanningen är det visst icke, men nog är det halfva.
Och det ökar mångdubbelt förbannelsen af Strindbergslitteraturens idéer, att äfven barn och barnbarn få uppskära hvad dessa idéer utsått.
Men för att återgå till den unga, oskyldiga qvinna, som blifvit hustru åt en man, hvilken lefvat och lefver enligt dessa idéer – det finns knappt någon varelse olyckligare än hon.
För verlden försöker hon dölja sin skam, men hon bär den som en gnagande mask i sitt hjerta, såvida hon icke så småningom genom mannens »uppfostrande» inflytande blir honom lik.
Och får Strindbergslitteraturen hållas, så gör också den hvad den kan i den riktningen, isynnerhet om antalet qvinnor, som prostituera sig med sådant skriftställeri, blir större.
De unga oskyldiga qvinnorna blifva då snart nog betydligt reducerade, och man behöfver icke längre beklaga qvinnan i äktenskap med en utsväfvande man.
Qvinnan blir då äfven i det afseendet fullkomligt likstäld med mannen, – det blir »partie égale»15.
Skulle lagparagrafen mot osedlig litteratur tillämpas på Strindbergslitteraturen, skulle naturligtvis ett förskräckligt skrän höjas öfver ett sådant himmelsskriande attentat mot yttrandefriheten.
Det förtryckta »folket» skulle då förstås puffas fram igen såsom en martyr för »öfverklassens» despotiska tyranni och såsom sina kränkta rättigheters hämnare.
Och det är väl också derför vederbörande äro rädda.
Men har man klara papper, behöfver man icke vara rädd, såvida man icke är så ohjelpligt feg, att man icke kan annat än vara rädd.
Det bör icke vara svårt för lagens väktare och handhafvare, om de gå till väga på rätta sättet och handla med samma energi som de, hvilka i eget intresse uppvigla folket – det bör, säga vi, icke vara svårt att upplysa folket om det bedrägeri, för hvilket det är föremål, och att här alls icke är fråga om folkets rättigheter, utan om »rättigheter», som några författare, förläggare och tidningsskrifvare sjelfva taga sig, i trots af lag och rätt, för att fylla sin egen pung16.
Folket – jag menar nu det verkliga folket, vår ordentliga och hederliga arbetareklass – bör lätt kunna upplysas om att så väl dess rättigheter som andra hederliga medborgares blifva kränkta just derigenom, att ett sådant gift ohejdadt får spridas ibland oss.
Man talar om dryckenskapens offer, men jag undrar, om man icke har lika mycket skäl att tala om den osedliga litteraturens offer, icke blott bland ungdom, utan äfven bland äldre personer, och kanske icke sällan just bland arbetsklassen.
Jag hörde nyligen talas om en handtverkare, förut en nykter och ordentlig karl, hvilken genom Strindbergs skrifter fått veta, att menniskan är ett djur, som skall följa sina »naturliga» drifter, och som derför blifvit en utsväfvande drinkare, hvilken nu funderar på socialismens välsignelser i stället för att arbeta.
Eller om vi se saken ur en annan synpunkt:
Det borde icke vara svårt för vederbörande att visa skillnaden mellan yttrandefrihet och yttrandefräckhet.
För den senare, men icke för den förra, sätter man en gräns, när man förbjuder osedliga skrifters utgifvande och spridning.
En medborgare har rättighet att fordra lagens skydd mot kränkandet i tal och tryck af hans goda namn och rykte.
Den inskränkningen i »yttrandefriheten» lär ingen annan vilja afskaffa än den, som icke har något godt namn och rykte att förlora.
Men är ens namn och rykte heligt, så är också familj, familjelif, makars kärlek och kärleksbandet mellan föräldrar och barn något heligt – heliga namn, hvilkas kränkande icke får tålas af någon, för hvilken de äro dyrbara.
Är angreppet på den enskildes goda namn och rykte, är en ärekränkning af den enskilde en förgripelse på eganderätten af det straffbaraste slag, så är detta också fallet med en ärekränkning af familjen.
Detta är en förgripelse på tusendens eganderätt och på hela samhällets egendom.
Om derför hr Strindberg och andra med honom, derföre att de dervid ingenting hafva att förlora, spotta på och smutskasta familjen och de heliga ordningar, som inbegripas under det namnet, så är det statens skyldighet att bestraffa den fräckheten, genom hvilken kränkes tusendens rätt, eganderätt.
Ty märk väl: hr Strindberg behandlar icke sansadt och i städadt språk frågan om familj och äktenskap såsom ett socialt spörsmål, hvarom man kan med honom inlåta sig i svaromål.
Nej, i cyniskt, rått språk bespottar och smutskastar han helt enkelt dessa heliga institutioner; hvarje äktenskap bespottar han såsom »laglig prostitution» och hvarje hustru således såsom en legaliserad sköka.
Och en annan synpunkt.
Om hr Strindberg tog sig för att på gator och torg utropa de läror han drifver i sina senaste skrifter: att äktenskap endast är laglig prostitution; att man huller om buller bör para sig såsom djuren, såvida man vill lefva ett naturligt lif; att ungdom ej har någon orsak att hysa kärlek till föräldrarne och att lyda dem, ty fadern är bara en hane och modern en hona, som föder lefvande ungar; att onani hvarken är orätt eller farligt, blott det ej sker till öfverdrift; att skolgossarne skola »gå till flickor», ty så göra deras lärare, om de äro ogifta, och så hafva deras fäder gjort, innan de blefvo gifta; eller om hr Strindberg mera försigtigt, för att ej ställa till folksamling, gick omkring och muntligt kolporterade ut dessa läror, illustrerande dem med sina »Giftas»-berättelser, hvar han kunde finna åhörare, – skulle han då också, så snart han upptäcktes, få åtnjuta den »yttrandefrihet», som tillåtes honom i tryckta skrifter.
Det tror jag icke, ty så långt hafva vi ändå icke kommit i liberalitet.
Han skulle då utan tvifvel blifva fäld enligt senare hälften af strafflagens förut citerade paragraf: –»Lag samma vare, om man genom annan gerning sårar tukt och sedlighet, så att allmän förargelse eller fara för andras förförelse deraf kommer.»
Men när han på samma sätt bryter mot den del af paragrafen, som står först och således på sätt och vis är paragrafens hufvuddel, då går han fri.
Är icke detta att vränga lagen!
Det är icke värdt, att man gör sig besvär med den sofismen: folk har frihet att läsa och icke läsa, ty derpå svaras blott: man kan lika väl säga, att folk har frihet att höra och icke höra, att se och icke se på det »som sårar tukt och sedlighet, så att allmän förargelse eller fara för andras förförelse deraf kommer».
Det skulle ju kunna hända, att någon försöker ursäkta den uraktlåtenhet, om hvilken jag nu talar, med den invändningen:
Första delen af Giftas blef åtalad, men juryn frikände.
Jag vill då erinra om att detta fiaskoartade åtal icke riktades mot denna bok i dess helhet för sedlighetsbrott enl.
Strafflagens 18 kap, 13 §, hvilket hade varit det enda rimliga och hvarvid utgången sannolikt hade blifvit en helt annan, än den nu blef.
Nej, sedan boken länge varit i bokhandeln och nyfikenhetsintresset börjat svalna, då åtalades och konfiskerades den för religionsbrott enligt Strafflagens 7:de kap., 1 §, emedan vederbörande efter en tids funderande trodde sig finna, att ett par rader i boken innehöll en enligt denna paragraf brottslig hädelse.
Måhända synes det en och annan vara ogrannlaga, att jag åter bringar denna sak på tal.
Jag är icke af samma mening, ty detta grofva misstag har varit allt för ödesdigert för oss, för vårt samhälle, för att vi skulle kunna glömma det.
Genom det misstaget uppslogos för smutslitteraturen dörrarne på vid gafvel; åklagaremagten tilltäppte munnen på sig sjelf.
Detta åtal var icke blott ett bevis på total oförmåga att uppfatta situationen, ett bevis på bristande »blick», utan också ett bevis på den osanning och skefhet, som ofta utmärker allmänna förhållanden och allmänna åtgärder.
Om en enskild menniska gör sig till religionens varma försvarare, korsar sig vid hvarje religiös hädelse och, så långt hennes magt sträcker sig, strängt bestraffar hvarje religionsbrott, men deremot icke frågar efter öfverträdelser af sedelagens mest enkla och klara bud, så kallas och anses en sådan religiös ifrare med rätta för en skrymtare.
Vill ett hus, en familj med all gewalt påtrycka sig en religiös prägel, under det att det icke tas så noga med moral och sedlighet, så är detta ju ett föraktligt bigotteri.
Sak samma med samhället i stort, med staten.
Det är icke värdt, att staten åtalar för hädelse mot religionen, under det att den samtidigt negligerar grofva kränkningar af sedlighetsbudet och sedlighetskänslan; att staten nitälskar för Gud, när den icke nitälskar för sedligheten.
Detta är ingenting annat än ett slags skrymtaktigt bigotteri, som hämnar sig sjelf.
Har man icke hunnit så långt, att man står på den allmänna moralens lägre ståndpunkt, är det sannerligen ej värdt att gifva sig sken af att stå på religionens högre ståndpunkt.
Det är icke min mening, att något angrepp ex officio nu skulle göras på den smutslitteratur, som redan är utkommen.
Här gäller satsen: den som tiger han samtycker.
Hafva myndigheterna hittills genom sin tystnad tillåtit giftet spridas, kunna de honnêtement icke ett, tu, tre gripa in.
Det skulle taga sig ut som en löjlighet och skulle ännu mer blottställa dem.
Men det är min mening, att nästa gång vår litteratur »riktas» med någon sådan uselhet vederbörande myndighet då genast, utan att sofva på saken, använder den magt, som den är skyldig att använda.
Vi laglydiga samhällsmedlemmar fordra att slippa längre stå rättslösa gent emot detta otyg.
Vi hafva gjort det länge nog.
Vi fordra, att myndigheterna icke måtte öka sin skuld med den svagheten att låta sitt alltför långvariga tysta medgifvande utgöra ett prejudikat för framtiden.17
Lyssna icke vederbörande till denna begäran, kommer samma sömnaktiga oefterrättlighetstillstånd att fortfara, då tjenar det till ingenting, att riksdagen beviljar några nya anslag till skolan.
Att anslå medel till en verksamhet, som icke kan bedrifvas med framgång, är helt och hållet bortkastade penningar.
Och skolan kan icke fullgöra sin uppgift, om denna litteratur oförhindradt får växa oss öfver hufvudet, denna litteratur, som bespottar icke blott allt hvad religion, utan också allt hvad sedlighet, ärbarhet och anständighet heter, och som tillika predikar uppror mot föräldramyndighet, mot skolans myndighet och mot all faststäld ordning.