Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Be två sista åren hade friherrinnan Adlersparre till medarbetare i biografien fil.
kand. fröken Sigrid Leijonhufvud, som äfven enligt den aflidnas flere gånger uttalade önskan nu afslutar arbetet.
B e tvänne första häftena ha redan utkommit från P.
Norstedt &amp; Söners för- lag, och k o m m e r verket i sin helhet att omfatta åtta häften om minst fyrtio tryckark.
A t t nu här i I d u n ånyo b e - ledsaga porträttbilden med några allmänt tillgängliga biografiska data, ha vi ansett obehöfligt.
I dess ställe här fröken Leijonhuf- vud f ö r våra läsarinnors räkning nedtecknat följande intressanta: Fredrika-Bremer-minneh vid Arsta.
Under lindarna invid Öster- Hanninge kyrkogårdsmur hyllar stoftet af Fredrika B r e m e r.
H o n har sin graf i den svenska kust- b y g d, till hvilken hennes barn- doms- o c h ungdomsminnens star- kaste rottrådar knöto sig, dit hon efter alla sina pilgrims- färder s o m af en hemlig troll- makt drogs tillbaka, o c h där hennes sista dagar förrunno inom det gamla b a r n d o m s h e m m e t s murar.
Trettio år hafva rullat fram öfver världen sedan den d e c e m - bernatt, då Fredrika B r e m e r utandades sin sista suck.
T i d e n har v u x i t ifrån hennes » t e c k - n i n g a r », de stå undanskjutna och b o r t g l ö m d a på hyllorna, dessa förebådare af äkta svensk verklighetsskildring, m e d deras skatter af lefvande iakttagelse och hjärtegod humor.
T i d e n har
D u u n g a år, far v a r l i g t m e d mänskosläktet!
Men bär en mäktig gnista af evighet, Hög, oförstörbar, i längtansfulla barmen.
Det är af v a x o c h våris, f ö r g å s s o m blomstren, Z. på visst sätt realiserat flere af hennes djärf- vaste drömmar o c h har därför knappast öga för det stora o c h framsynta i d e m.
O c h själfva personligheten, den rika, skiftande, mänskligt intressanta, ända in i ålderns dagar ungdom- ligt mottagliga personligheten, m e d dess ge- nom hvarje fiber skälfvande medkänsla för likars lidande o c h offervillighet för likars väl, är utom kretsen af dem, s o m på sista tiden stodo henne nära, alltför förgäten.
D e t finnes dock en plats, där själfva ste- narna tala om Fredrika Bremer, o c h där in- trycket af henne bibehållit sig friskt o c h lef- vande i månget bröst.
B e t är hennes fäderne- gård Ärsta.
Några drag, som antyda, hvilket minne gammalt folk på godset har af henne, upptecknade under ett besök därute på för- sommaren föregående år, kunna kanske vara af intresse för Iduns läsarinnor.
E j långt från O.
Hanninge kyrka ligger Hesslingby, som på Bremerska tiden var utgård under Arsta.
I öfre våningen af därvarande byggning lät fru B r e m e r, helt säkert på Fre- u n k a s initiativ, i början af 1830-talet inrätta en skola för godsets barn; o c h denna skola var föremål för hennes döttrars lifliga intresse.
L ä n g e öfvervakade den näst yngsta, H e d d a, handarbetsundervisningen där.
E n f. d. lär- junge där i skolan, den fryntliga, klarögda madam J., som sytt sin niärkduk där 1842, berättade för mig, hur Fredrika B r e m e r och hennes syster A g a t h e (H e d d a dog redan 1837) ofta brukade k o m m a o c h höra på lektionerna.
A g a t h e var munter o c h skrattade nästan hela tiden, men brukade just ej tala m e d barnen.
B e t gjorde däremot alltid Fredrika, som där- med från början vunnit madam J — s hjärta.
Ä n n u mer ökades hennes hängifvenhet, då Fre- drika några år senare skötte henne under en sjukdom.
B e t var med verklig rörelse madam J. talade o m, hur g o d mamsell Fredrika varit, icke blott m o t henne, utan m o t alla sjuka på godset.
Ä n d å intressantare var det att höra » m o r Lovisa i B r i n k e n » berätta o m Bremerska tiden.
J a g kan när som helst se för mig den lilla grå stugan uppe på backen o c h den lilla grå gumman därinne.
Hennes infallna profil teck- nar sig skarpt i solljuset inom ramen af det låga, långsträckta, öppnade fönstret, o c h då hon börjar berätta, är det, som döke det förflutnas gestalter upp ur dunklet b a k o m henne.
Gamla sägner om Ärsta slott, o m en hemlighetsfull sadel, som förr i världen hängde där på vin- den, om den stolta frun, som byggde det, o c h som lät dräpa sin make vid » f e m stena r ö » — sägner, vid hvilka Fredrika B r e m e r vuxit upp — få nytt lif på den gamlas läppar.
Men först o c h främst måste hon berätta om mam- sell Fredrika.
B l i c k e n får glans, då hon talar o m henne.
H o n, åttiotvååringen, minns den sedan ryktbar vordna författarinnan redan som ung flicka, då hon brukade gå omkring till de fattigaste o c h eländigaste på godset, till sin mors förskräckelse färdig att ge bort allt hvad hon hade.
H o n minns också en vers, som Fredrika B r e m e r själf i sin ungdom skrifvit o m » lilla vandringskan i Öster H a n n i n g e ».
K a n s k e herrskapet vill höra d e n?
O c h m e d en skälmaktig glimt i ögat reeiterar m o r L o v i s a: » Liten korg och liten kruka, Ifrån friska och till sjuka, Litet tack — och mycket loppor Liten flicka får. » Författarskapet till denna lilla i Ärstatradi- tionen kvarlefvande visa får verkligen Fredrika B r e m e r kännas vid — honny soit qui mal y pense.
I det äldsta af de många album med teckningar af hennes hand, som finnas beva- rade, — ett album från åren 1828 — 30, som till stor del upptages af rimmerier — har hon bland annat inskrifvit en » legend hämtad ur en gammal k r ö n i k a ».
Första versen har där följande l y d e l s e: » Ifrån sjuka och till sjuka Meå sin korg och med sin kruka Liten Frika gick; Pulver bar hon kring och soppor, Ingen lön, men mycket loppor Liten Frika fick. » Traditionen har således i sammandragen f o r m troget bevarat början af legenden om » F r i k a » och därmed också en bild af den lilla späda gestalten, som så många gånger varit en väl- k o m m e n gäst i stugorna i trakten.
H o n var det s o m ung, o c h hon var det i kanske än högre grad på gamla dagar, ty hennes människo- kärlek utvecklades m e d henne.
B ä r f ö r lcfver hon ännu i välsignadt minne ute vid Ärsta.
Sigrid i * Leijonhufvud.
(T) eb glans of snö t st järnet jns oc£) sus af mörfa sfogar — träb, nyår, in i boarjc tms att fylla vinb och, logar; gör buarje blefnab ftnb så rob som höstens äpplen sftna, och beta tycfans öfoerflöb blanb bem, som mest förtuina!
(Sif natten rifltgt öfcer mar!
oct; rtft t brunnen äfoen, spinn träbens spånab fm och starf till ränningen t cäfoen, - låt örtagårbens apelträb af mogna frufter btgna, och, åfern meb ben gyllne säb t ymnigt mått cälsigna!
Några synpunkter af H e r i b e r t.
I. ä s t s j u k d o m, a r m o d o c h b r o t t finns i n g e n t i n g, h v i l k e t så h i n d r a r n j u t a n - d e t af l i f v e t s b e h a g, s o m b r i s t e n p å e n lämplig v e r k s a m h e t för de praktiska förmö- g e n h e t e r n a, » s ä g e r Stuart-Mill n å g o n s t ä d e s.
D e t är l i k v ä l ett o n e k l i g e n v ä l l i n d r i g t ut- t r y c k — » s o m h i n d r a r n j u t a n d e t af l i f v e t s behag. » J a g v å g a r p å s t å, att o m v i e r s a t t e d e t m e d d e t t a, — » s o m så g ö r l i f v e t till ett e n d a långt l i d a n d e » — skulle det icke saknas otroligt m å n g a instämmanden.
Ty h v a d m a n ä n m å s ä g a, d e t är d o c k e n s a n n i n g, att d e t e n d a s o m f ö r s o n a r o s s m e d l i f v e t är ett a l l v a r l i g t a r b e t e.
D e t är d e t v ä l b e h ö f l i g a o c h m i l d a o k, s o m f ö r o s s un- derlättar lifvets s t u n d o m svåra b ö r d a.
Är d e t d å r ä t t v i s t att n e k a r e d a n f ö r u t s v a g a s k u l d r o r d e n n a h j ä l p o c h att l å t a d e m b ä r a b ö r d a n i hela dess oförminskade t y n g d?
D e t t a s k e r a l l t j ä m t, s å l ä n g e flertalet k v i n - n o r af k o n v e n t i o n e l l a h ä n s y n ä r o å d ö m d a o v e r k s a m h e t för lifvet.
L i k v ä l s k u l l e d e s s a u n g a flickors b r ö d e r, v o r e d e af a l d r i g så r i k b ö r d o c h h ö g s a m - hällsställning, m e d rätta brännmärkas s å s o m f ö r a k t l i g e d r ö n a r e, ifall de finge d e t i n f a l l e t att f ö r h å l l a s i g s a m m a l e d e s.
D e t är b l o t t f ö r k v i n n o r n a, en d y l i k f å f ä n g t i l l v a r o s y n e s v a r a i c k e b l o t t f ö r l å t l i g, u t a n r e n t af till - låtlig.
Bjub staf dt bnarje lutab gång och, tröst åt hcarje plåga, » år gläbjes stunb meb spel och sång och muntra löjen råga — men flappar sorgen på pår borr, lär oss bett tåligt bära, att ttfsom uti lycfan fört- ben tjanb, som slog, tu ä r a!
D e t g a m l a b u d e t: d e n s o m i c k e v i l l ar- b e t a, skall i c k e h e l l e r äta, h a r d o c k b l i f v i t s a g d t i c k e till m a n n e n e n s a m t, u t a n till h e l a mänskligheten.
Eftersom nu ena hälften d ä r a f u t g ö r e s af k v i n n o r, k a n o c h b ö r d e n tid icke vara långt aflägsen, då en sysslo- lös k v i n n a skall vara en lika naturvidrig f ö r e t e e l s e s o m e n lättjefull m a n.
Så hälsa tu big, nya år, som sfrtber öfcer uärlbeu, och, samla oss, när mibnatt slår, t sysfonrunb frtng tjärben.
&lt;£n sång, som flingar carmt och, glabt, vi santfäfbt mage sjunga och, prisa i sylcesternatt bet gamla och, bet unga.
• Våra döttrars framtid.
D e t är v i s s e r l i g e n e t t g l ä d j a n d e t i d e n s t e c k e n, att allt flere l i f s b a n o r ö p p n a s f ö r den uppväxande kvinnogenerationen, blott m a n m e r a a l l m ä n t v i l l e b e g a g n a s i g däraf.
V i h a f v a j u r e d a n så m å n g a arbetande k v i n n o r, m e n ä n n u så l ä n g e är d e t a n t i n g e n af e g e n fri h å g d e b e s l u t i t s i g f ö r ett lef- n a d s k a l l, eller o c k h a r n ö d e n d r i f v i t d e m in p å d e n b a n a, d ä r d e f o r t a s t s k u l l e finna s i n u t k o m s t.
Ä n n u så l ä n g e i n g å r d e t i c k e i a l l m ä n n a m e d v e t a n d e t, att d e t h e l t e n k e l t är k v i n n a n s skyldighet l i k s o m m a n n e n s att f y l l a l i f v e t m e d ett eller a n n a t ä n d a m å l s - enligt, gagnrikt arbete.
Ä n n u anses det fullt i s i n o r d n i n g, att flickor t i l l h ö r a n d e d e n h ö g r e s a m h ä l l s k l a s s e n efter s l u t a d skol- g å n g i n t e t a n n a t h a f v a att g ö r a ä n l i k t deras mor- o c h farmödrar p å sin tid sätta sig n e d m e d händerna i skötet o c h vänta på framtiden.
' • € (n ntiånstnsa.
—: — * Topelius.
&lt; K v i n n a n, låt o s s i c k e f ö r g ä t a d e t, är i främsta r u m m e t människa o c h såsom sådan likställd m e d m a n n e n m e d s a m m a allmänt- mänskliga plikter s o m han.
H o n har s a m m a ansvar s o m han gentemot staten o c h det e n s k i l d a s a m h ä l l e t, o c h h o n är k a l l a d att g e m e n s a m t m e d h o n o m g ö r a sin i n s a t s i m ä n s k l i g h e t e n s h i s t o r i a g e n o m att d e l t a g a
i det allmänna arbetet för u p p l y s n i n g o c h framåtskridande.
H v a r f ö r skulle h o n då icke u p p f o s t r a s därtill lika v ä l s o m m a n n e n?
Vi känna väl den gångna tidens kvinno- typ, denna svärmiskt anlagda varelse, s o m d r ö m d e o m ideal o c h s o m d y g d i g t » stack af sitt m ö n s t e r e m o t r u t a n », u n d e r t r o f a s t v ä n t a n p å sitt h j ä r t a s r i d d a r e.
H o n var, det kan ej nekas, en mera poetisk uppen- barelse än nutidskvinnan.
Äfven henne k ä n n a v i n å g o t så n ä r.
H o n har vaknat u p p o c h lärt s i g t ä n k a s j ä l f s t ä n d i g t, o c h h o n har b e g y n t lära sig arbeta.
Men hon står f o r t f a r a n d e p å e n f a r l i g p l a t s, p å g r ä n - sen mellan det g a m l a o c h det nya.
Däraf ännu en viss disharmoni i hennes väsen, som stundom kan verka osympatiskt på hennes omgifning.
M e n framtid skvinnan, h u r u d a n skall h o n väl te s i g?
Vi kunna endast ana det, endast dunkelt s k ö n j a hen- nes konturer.
S å m y c k e t är d o c k v i s s t: e f t e r s o m h o n b l i r ett v e r k af n u t i d s k v i n n a n m e d h e n n e s r a s t l ö s a v e r k s a m h e t s b e g ä r, så m å s t e h o n f r a m f ö r allt b l i f v a e n d u g l i g, arbetande kvinna.
Ä t m i n s t o n e borde h o n blifva det.
H u r u m å n g a äro emellertid d e m ö d r a r, s o m uppfostra sina döttrar m e d detta m å l i klart ö g o n s i k t e?
Redan innan gossen trampat ut barn- s k o r n a, t r ö t t n a vi i c k e p å a t t f r å g a h o n o m: h v a d skall d u bli, när d u blir s t o r?
F r å n första början vänjes han sålunda v i d d e n t a n k e n, att h a n h a r att u t v ä l j a åt s i g ett visst b e s t ä m d t kall.
V i vilja o c k h ä r i g e n o m söka utforska hans g r y e n d e anlag o c h må- hända leda hans h å g o c h fallenhet in i rätta spåret.
I enlighet d ä r m e d bedrifves seder- m e r a hela hans utbildning, o c h inga kost- n a d e r s p a r a s f ö r a t t g ö r a af y n g l i n g e n e n d u g a n d e m a n, v ä l f ö r f a r e n i allt s o m h ö r till hans fack.
H u r u å t e r i g e n f ö r s i g g å r n u flickans u p p - f o s t r a n?
H o n s k i c k a s till e t t e l e m e n t a r l ä r o - verk likaväl s o m brödren.
Därjämte åt- njuter h o n obligatorisk undervisning i musik, får t i l l ä f v e n t y r s ö f v a s i g i m å l n i n g, a n d r a s m å färdigheter o c h talanger att förtiga, h v i l k e t allt a n s e s t i l l h ö r a e n v ä l u p p f o s t r a d ung dams kunskapsförråd.
K a n s k e håller m a n ä f v e n s t r ä n g t p å, att h o n s k a l l l ä r a s i g b l i e n p r a k t i s k h u s m o d e r, o c h låter h e n n e till d e t ä n d a m å l e t g å i g e n o m e n k u r s v i d e n eller a n n a n h u s h å l l s s k o l a.
S e d a n är h o n o c k s å fullfärdig v i d ungefär samma ålder s o m — d e n u n g e m a n n e n s allvarligaste läroår t a g a sin b ö r j a n.
S o m m a n s e t t, h a r h o n fått e n v i s s y t l i g i n b l i c k i m å n g t o c h m y c k e t, u t a n att e g e n t • ligen hafva lärt k ä n n a n å g o n t i n g i g r u n d o c h botten.
O c h h v a d skall då v a r d a resultatet a f d e n n a h e n n e s så m å n g s i d i g a u p p f o s t r a n?
H v a d a n n a t, s ä g e r n i, ä n e n b e h a g l i g, full- k o m l i g u n g d a m, s o m i s i n o m t i d k a n för- s t å att g ö r a d e t e g n a h e m m e t a n g e n ä m t f ö r sin b l i f v a n d e h e r r e o c h m a n!
Alldeles r i k t i g t, j a, t y till n å g o t a n n a t är h o n e j heller duglig.
D e n n a u p p f o s t r i n g s m e t o d är d e n s a m m a, s o m våra m ö d r a r a n v ä n d e p å sin tid, m e n eftersom tidens k u g g h j u l alltjämt går framåt, är d e t v å r p l i k t att s ö k a f ö l j a m e d, o c h j a g skall i nästa n u m m e r i k o r t h e t s ö k a u t v e c k l a de synpunkter, j a g härvid anser böra vara ledande för våra dagars uppfostrare.
* Försök, en hvar, att skaffa en enda ny prenume- rant å Idun f ö r år 1896!
Djursholmslif.
llt sedan villastaden Djursholm fick sin egen restaurant, elektrisk vägbelysning, en väl- skött kälkbacke m. fl.
för de goda stockholmarne lockande dragningskrafter, tqfde den höra till en af de besöktare orterna i Stockholms närhet o c h följaktligen vara känd af lite hvar.
En beskrifning öfver villastadens läge o c h utseende kan därför anses vara tämligen öfverflödig, o c h vill jag endast i förbigående anmärka, att Djursholms natur er- bjuder en r i k e d o m af härliga m o t i v för såväl pennan som penseln.
Dessa rader vore ämnade att för Iduns läsa- rinnor visa Djursholm från en annan sida än den, s o m de besökande se vid sina korta visiter, o " h o m möjligt försöka afslöja den stora hemligheten, hvarför i all rimlighets namn alla djursholmare trifvas så väl eller m e d andra ord lämna några detaljer o m djursholmslif vet.
Ja, det kan nu en gång ej förnekas, att djurs- holmarne — infödingarne kalla sig själfva van- ligen » v i djursholmare&gt; — trifvas godt, äro nöjda m e d sin värld o c h sätta sig öfver de medlidsam- m a utomståendes stilla deltagande i de besvär o c h olägenheter de stackarne hafva, s o m äro så bundna af sina tåg o c h s o m sakna många af de stora fördelar, som d o c k b o e n d e t i hufvudstaden, civilisationens medelpunkt, medför.
Det kan näm- ligen ej förnekas, att ett visst intresse är förknip- padt m e d djursholmarne, s o m hafva det så an- norlunda stäldt än vanliga dödliga, o c h de snälla människorna lida ingen brist på under, då det gäller de, så att säga, på understol sittande djurs- holmarne.
H u r i all världen får man mat därute, hur reder man ' sig m e d tvätten, får man ofta färskt bröd, o c h det är väl fasligt kallt därute på vintern — äro stående frågor; o c h det är nu m e d en verklig lättnadens suck man tänker tillbaka på den tid, då den olidliga frågan grasserade, när månne den elektriska spårvagnen skulle k o m m a att glädja djursholmarnes hjärtan.
Den tiden är nu lyck- ligen öfverstånden, ehuru dock ingalunda anled- ning till suckar af mindre behaglig natur fattas.
Djursholmarne äro ett slags mellanting mellan stadsbor o c h landtbor.
En landtbo rycker för nämt på axlarna o c h förklarar, att djursholmarne ej veta, h v a d riktiga landet vill säga, o c h en stadsbo har, s o m ofvan synes, klart för sig, att de äro genuina landtbor.
M e n detta förhållande är just Djursholms stora dragningskraft.
Man kan hvarje dag, på hvarje timme k o m m a in i stockholms- lifvet, deltaga i alla en stockholmares arbeten o c h förströelser, m e d ett ord agera stockholmare o c h så genom de nu särdeles lätta kommunika- tionerna i en handvändning åter befinna sig på sitt eget fridlysta område, midt uppe i naturens sköte, där det komfortabla h e m m e t är beläget, ty genomsnittshemmen på Djursholm äro kom- fortabla, det kan ej nekas.
Vattenledning, elektriskt ljus, badrum m.
äro en lyx, s o m de flesta villor bestå sig med.
Man ägnar m e d förkärlek både kostnad o c h ar- bete på hemmet, hemkänslan har föruuderligt riklig näring på Djursholm, o c h den har också trefnaden i sällskap.
Man b o r icke härute i ett n u m m e r i en stenkoloss v i d en gata o c h när man vill för någon utpeka sitt h e m, behöfver man ej visa på några fönsterrutor i den eller den vånin- gen, så o c h så långt från hörnet räknadt, väl till skiljandes från grannens alldeles b r e d v i d liggande precis likadana fönsterrutor, utan här är mitt hem något individuelt, för mig specifikt, skildt från alla öfrigas.
De angenämaste årstiderna på Djursholm äro vår o c h höst eller just de tider, då andra män- niskor lida fruktansvärda kval, o m våren vid tanken på, hvart man skall flytta till sommaren och därmed sammanhängande flyttningsbråk o c h ideligen återkommande frågor från intresserade medmänniskor, när flyttningen k o m m e r att äga rum, o m hösten samma flyttningsbråk o c h samma frågor, fastän i form af när man skall flytta in igen.
U t o m den ekonomiska roll, s o m denna djurs- holmarnes stationära egenskap spelar, är den ljufliga känslan att i lugn o c h ostörd ro få njuta af den tidigaste våren o c h den späda grönskans första framkomst så härlig, att den är väl värd att framhållas.
A t t dag för dag på sitt eget lilla område följa med, hur snön smälter, att obser- vera, hur drifvorna blifva allt mindre o c h mindre, tills slutligen endast en liten plätt ligger kvar, hvilken man m e d brinnande otålighet ändtligen ser försvinna för att sedan ifrigt börja efterspana de första tecknen till återvaknande lif i naturen, är ett intresse o c h en spänning, s o m de till som- marnöjen flyttande stadsborna aldrig känna till.
Ofta h ö r man sägas, att endast m y c k e t för- mögna personer skulle hafva råd att b o på Djurs- holm.
M e n det påståendet tål n o g v i d en betyd- lig inskränkning.
Man kan spara, o m man så be- höfver, lika bra o m ej bättre på Djursholm än i hufvudstaden, hvars alla af yttringsställen för pen- gar j u Djursholm totalt saknar.
Man klär sig enkelt o c h sliter ut sina gamla kläder, om som- maren, då man arbetar i sin lilla trädgård, o c h om vintern, då man åker skidor eller kälkbacke.
Frisk o c h ren luft är något som Djursholm har att rikligen bjuda på, ehuruväl den ingalunda är hvad man kallar stark, o c h det kan m e d skäl anmärkas, att sommaren är något kvalmig o c h att temperaturdifferenserna mellan olika platser till följd af terrängens kuperade beskaffenhet då äro ganska betydliga.
M e n så har också al- drig Djursholm af infödingarne prisats som någon idealisk sommarvistelseort.
H v a d beträffar de personer, s o m nedslagit sina bopålar på Djursholm, så har det härliga frilufts- lifvet o c h den ostörda hemtrefnåden på Djurs- h o l m lockat en hel del olika yrkeselement att befolka villastaden, icke minst d e m s o m hafva sin dagliga sysselsättning i Stockholm.
Affärsmän, vetenskapsmän, konstnärer, litteratörer o c h äm- betsmän, alla representanter för de mest olika riktningar, veta att uppskatta det behag och de gratisrekreationer för sinnet, s o m naturens omedelbara närhet erbjuder.
Huru uppfriskande är ej till e x e m p e l en promenad på den vackra strandvägen!
På ena sidan den härliga utsikten öfver A skrikefjärden m e d dess många uddar o c h holmar o c h m e d de mångfaldiga olika dagrar o c h skuggor, s o m lägra sig öfver desamma, på den andra Djursholms omväxlande höjder o c h dalar.
Tyst o c h fridfullt öfverallt, endast några signaler då o c h då från tåget, s o m stannar v i d de olika småstationerna för att slutligen försvinna i krök- ningen o c h ila vidare till hufvudstaden.
Man känner sig aldrig ensam g e n o m dessa tågets stän- diga påminnelser o m den öfriga världen o c h att man, när man vill, kan blanda sig i vimlet.
Men denna kontrast m o t den landtliga stillheten gör, att man njuter desto m e r o c h drar en suck af tillfredsställelse, då man ser tåget ila i väg.
Men äro då inga olägenheter förbundna m e d att b o på Djursholm o c h är det mesta möjliga ordnadt o c h arrangeradt för inbyggarnes trefnad ' och komfort?
V i lefva s o m bekant i en dualistisk värld, där godt o c h ondt, vackert o c h fult o c h angenämt o c h oangenämt ständigt strida o m herraväldet, o c h konsten är j u att alltid söka få det bättre att skyla det sämre, o c h i det fallet tror jag, att djursholmarne äro idealiska; också hafva de rykte o m sig att besitta ett exceptionelt tålamod och vara ett alldeles ovanligt släkte.
Se här en m y c k e t ledsam sak, alla djursholms- fruars förtviflan — tjänarinnefrågan.
Jungfrurna, dessa oumbärliga andar, s o m dagligen kringsväfva oss, kunna nämligen ofta alls ej dela sina hus- bönders kärlek till den egna torfvan på Djurs- holm, utan gripas af en oeftergiflig längtan till- baka till staden o c h lämna ofta utan vidare de stackars husmödrarna, s o m härigenom råka i ett nästan ohjälpligt bryderi.
Det måste erkännas, att m y c k e t litet hittills gjorts för tjänsteandarnes trefnad, o c h det är j u ganska lätt förklarligt, att Djursholms vackra natur o c h bekvämt inredda villor svårligen förmå ersätta frälsningsarmen, sekteristkapellen, gardeskasernerna o c h brand- kåren, m e n detta minskar icke husmödrarnas för- tviflan, o c h säkert är, att för den lyckliga lösnin- gen af tjänarinnefrågeproblemet djursholmsfru- arna gärna sparde ihop till ett hederspris.
Hvarje bref, s o m en djurs- holmare mottager kostar i hembäring 3 öre.
Det tyckes ju, att det icke är någon stor su m m a o c h att, o m man ej har allt för stor korrespon- dens, den saken ej b o r d e spela någon roll.
M e n i den frågan gör man snart en hel del mindre behagliga rön.
Så t. ex. hafva flere stockholms- firmor den utsökta godheten att alla tider på året tillsända en sina cirkulär o c h tillkännagif- vanden, hvilket j u möjligen kan vara en omväx- lande o c h v ä l k o m m e n lektyr, då man får den gratis, m e n då djursholmarne skola betala hem- bäringsafgift för hvarje sådant bref o c h då de därtill m y c k e t ofta äro ofullständigt frankerade, så att man tvingas skicka sin tjänsteande den icke alltid så korta vägen till posten för att ut- betala lösen, så framkalla de vanligen mindre be- hagliga sensationer.
Brefportofrågan är en retsam sak på Djursholm.
Den kan j u delvis hjälpas därmed, att man låter hämta sin post hvarje dag,
m e n distanserna på Djursholm äro stora, o c h då råkar man kanske i kollision m e d tjänarinnefrå- gan o c h — den är ännu retsammare.
En rätt stor olägenhet är den stora bristen på arbetshjälp.