Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under föreställningen ser man uppassare springa af och an med te, saki, tobakspipor och små fyrfat.
Hvar och en kan nämligen röka under spelets gång och i sin kätte ställa så beqvämt som möjligt för sig.
Pjesen följes med stor uppmärksamhet, omtyckta skådespelare och omtyckta ställen i pjeserna helsas med lifliga bifallsrop.
Äfven qvinnor och barn besöka teatern, och jag har sett de förra ogeneradt gifva sina barn di midt bland tusentals åskådare.
Utom de stora, för allmänheten afsedda skådespelen, gifves det äfven en mängd andra slag af dramatiska föreställningar, t. ex. sällskapsspektakel, egendomliga familjeskådespel afsedda för de gamla feodalfurstarnes hem, praktskådespel som uppföras för Mikadon och som hafva en halft religiös betydelse, m. m.
Om aftonen den 5 okt. kommo vi till Takasaki, beredda att genast resa vidare till Tokio.
Men oaktadt det förbud vi sändt riktigt fullfört sitt uppdrag, kunde hästar ej erhållas före midnatt.
Vi tillbragte aftonen hos vår förre värd, hvilken vid vårt första besök bemött oss med sådan vedervilja, men nu mottog oss med stor vänlighet.
Vi skulle lätt hafva försonat oss med dröjsmålet, emedan en japansk småstad som Takasaki har mycket sevärdt att bjuda europeen, men en stor del af tiden slösades bort på fåfänga underhandlingar för att förmå hållkarlen att låta oss få hästar några timmar tidigare.
Att med långa samtal, vexlande med artigheter och bugningar, förderfva tid, deri äro japaneserna mästare.
Öfver denna ovana, som ännu ofta kan göra europeen förtviflad, torde man dock ej länge behöfva klaga, ty allt tyder derpå, att äfven japaneserna snart nog skola dragas med uti ångtidehvarfvets ändlöst brusande fart.
Sedan vi ändtligen fått hästar, fortsattes färden, först i vagn till Tokio, sedan med jernväg till Jokohama, dit vi an kommo efter middagen den 6 oktober.
Från denna färd skall jag blott berätta en händelse, som kan bilda ett litet drag till belysande af lifvet i Japan.
Då vi om morgonen den 6 okt. för en liten stund stannade vid ett större värdshus invid vägen, sågo vi, att ett halft dussin unga bondflickor afslutade sin toilett på värdshusgården.
I förbigående må nämnas, att en japansk bondflicka, såsom flickor i allmänhet, kan vara antingen ful eller vacker, men att hon oftast är, hvad man ej alltid kan säga om bondflickorna hos oss, renlig och af ett intagande väsende.
Vid en på gården belägen vattenledning tvättade de sig, slätade sitt konstigt upplagda, men af den japanska sofkudden föga rubbade hår och skurade sina bländande hvita tänder.
Vid tvättningen användes ej tvål, utan en med kli fyld bomullspåse.
Tänderna skurades med en träpinne, hvars ena ända var genom bultning förvandlad till en borstlik samling af trätågor.
Tandpulvret bestod af finrifna snäckskal och koraller samt var förvaradt i små nätta trädosor, hvilka jemte tandborstar och små fyrkantiga bundtar af ett mycket starkt och billigt papper, alltsammans tydligen afsedt för böndernas behof, såldes för en obetydlighet i de flesta af de otaliga salubodarne längs landsvägen.
Sådana högvisa förordningar, som förr i Europa försvårade landthandeln och ofta tvungo landtmannen att taga en motion till närmaste stad för att köpa några hästsöm eller en rulle tråd, tyckas nämligen ej finnas i Japan, hvarför äfven de flesta vid landsväg boende bönder söka en biförtjenst i handel med smärre för allmogen nödiga och angenäma saker.
Uppträden af det nämnda slaget hade vi sett så många gånger förut, att det denna gång ej skulle hafva ådragit sig någon vidare uppmärksamhet från vår sida, så vida vi ej derigenom fått en erinran om, att äfven vi måste sköta vårt yttre, innan vi kunde intåga i Japans hufvudstad.
Vi framtogo derför från vagnen våra korgar med linne, rakdon och tvättsaker, slogo oss ned omkring den vattenledning, vid hvilken flickorna stodo, samt började genast att tvätta och raka oss.
Nu blef det allmän uppståndelse.
Flickorna upphörde genast med sin egen toilett och skockade sig i en ring omkring oss för att se huru europeer vid ett dylikt tillfälle buro sig åt, och för att lemna oss det biträde, som kunde vara af nöden.
Några sprungo skrattande och larmande omkull hvarandra för att ögonblickligen skaffa oss hvad vi begärde, en höll spegeln, en annan rakborsten, en tredje tvålen o.s.v.
Kring dem samlade sig andra äldre qvinnor, hvilkas svärtade tänder angåfvo, att de voro gifta hustrur.
Litet längre bort stodo män af alla åldrar.
Slumpen hade här helt oförmodadt visat oss en tafla ur folklifvet af det mest angenäma slag.
Den glada sinnesstämningen fortfor, då vi strax derpå i allas närvaro spisade vår frukost på bottenvåningens förstugusval, omgifna af våra förra tjensteandar, nu nedhukade kring oss i knäböjande ställning, ständigt sänkande hufvudet mot golfvet, skrattande och pladdrande.
Lika muntert gick det till, då jag en stund derefter inköpte några lefvande sötvattensfiskar och inlade dem i sprit, dock med den skilnad att flickorna nu under några utrop, som skulle visa deras rädsla för att fatta tag i de lefvande djuren – ehuru väl fiskrensning eljest hörde till deras åligganden – åt männen öfverlemnade bestyret att fasttaga fiskarne och inlägga dem i spritburkarne.
För en i sprit inlagd orm låtsade de vara ytterst förfärade, oaktadt dess sprit- och glashölje, och sprungo skrikande undan, då någon plötsligt närmade burken med ormen till deras ansigten.
Anmärkas bör till japanesernas heder, att oaktadt vi ingalunda voro omgifna af någon vald krets, under hela tiden ej hördes ett enda stötande eller förolämpande ord bland de tätt packade åskådarne, ett förhållande som ger ett begrepp om den utmärkta sällskapston, som här är rådande, äfven bland den allra lägsta befolkningen, och som visar, att japaneserna, om de ock hafva mycket att lära af europeerna, dock ej böra taga dem efter i allt.
I Japan finnes mycket godt, gammalt och nationelt att taga vara på, kanske mer än japaneserna sjelfva för det närvarande hafva någon aning om, och helt säkert mer än mången af de europeiska »residenterna» vill medgifva.
– Porslinstillverkning.
– Japansk poesi.
– Fest i ett Budda-tempel.
– Afsked från Japan.
De sista dagarne i Jokohama upptogos af afskedsbesök derstädes och i Tokio.
En eftermiddags ledighet under den sista dag jag tillbragte i Japans hufvudstad, begagnade jag till en utfärd för att från en japansk båt dragga i den vid staden utmynnande floden.
De japanska båtarne skilja sig från de europeiska derigenom, att de ej framdrifvas genom rodd, utan genom vrickning.
De äro vanligen försedda med ett öfver vattenytan beläget däck, bländande hvitt och rent samt belagdt med rörmattor, alldeles som rummen i japanesernas hus.
Draggningen lemnade en massa Anodontor, stora Paludinor samt några mindre snäckor.
Under vistelsen i Japan bemödade sig löjtnant Nordqvist att göra en så fullständig samling, som vårt korta uppehåll medgaf, af landets land- och sötvattenssnäckor.
Till följd af landets ovanliga fattigdom på dessa djurformer blef dock utbytet vida mindre än vi hoppats.
Under en föregående resa till Ishafvet har jag varit med om att insamla landsnäckor vid Renö, norr om skogsgränsen i nordliga Norges ytterskär.
Man kan der på några timmar insamla lika många djur af denna grupp, som i det bördiga Japan på lika många dagar.
Det finnes landsdelar i Japan, täckta af täta skogar och busksnår, der man under en förmiddags utflygt knappast kan finna ett enda snäckskal, oaktadt marken är genomskuren af djupa, skugglika klyftor, i hvilka massor af torrt löf finnas hopade och hvilka derför borde vara en ytterst lämplig uppehållsort för landtmollusker.
Orsaken till denna fattigdom bör kanske sökas i den brist på kalk eller basiska kalkhaltiga bergarter, som är rådande i de delar af Japan, hvilka vi besökt.
Sedan den svensk-holländske ministern ytterligare gifvit oss en ståtlig afskedsmiddag på Grand Hotel, till hvilken såsom förra gången de japanska ministrarne och de utländska makternas representanter i Japan voro inbjudna, lyftade vi ändtligen den 11 oktober ankar för att segla vidare.
Vid den nämnda afskedsmiddagen sågo vi för första gången den kinesiska ambassad, som för tillfället gästade Japan, i ändamål att uppgöra den kinkiga Liu-kiu-affären, som hotade att föranleda ett krig mellan Ostasiens tvenne stormakter.
Kinesiska ambassadörerna voro såsom vanligt tvenne, hvilka hade i uppdrag att öfvervaka hvarandra.
Af dessa skrattade den ene hejdlöst åt allt hvad som sades under middagen, oaktadt han deraf ej förstod ett ord.
Enligt hvad en i det himmelska rikets seder välförfaren man sade, gjorde han detta ej derför, att han hörde eller uppfattade något värdt att skratta åt, men emedan han ansåg skrattet höra till goda tonen.
Märkligt var det intresse, med hvilket de i Jokohama bosatta kinesiska handtverkarne omfattade vår färd, om hvilken de tycktes hafva läst något i sina eller de japanska tidningarna.
När jag sände en af matroserna i land för att uträtta ett ärende och frågade honom, huru han kunde reda sig utan kunskap i språket, sade han: »det har ingen fara, jag träffar alltid någon kines, som talar engelska och som hjelper mig».
Kineserna ej allenast biträdde våra matroser utan ersättning som tolkar, utan följde dem timtal, gåfvo dem goda råd vid handel och uttryckte sitt medlidande öfver allt hvad vi måtte hafva utstått under öfvervintringen i den höga norden.
De voro alltid renliga, stora och ståtliga till växten samt motsvarade i intet hänseende de förklenande beskrifningar vi så ofta läsa om detta folk i europeiska och amerikanska skrifter.
Från Jokohama stäldes kursen på Kobe, en af de betydligare japanska hamnar, som öppnats för europeerna.
Kobe är särskildt märkligt derför, att staden genom jernvägar är förenad med Osaka, Japans vigtigaste fabriksstad, och med Kioto, landets gamla hufvudstad och sätet för Mikado-hofvet under århundraden.
Det var min önskan att se den sistnämnda staden, som förmådde mig att för några dagar lägga till vid Kobe.
Redan i Jokohama hade jag börjat inköpa japanska böcker, i synnerhet sådana som voro tryckta före hamnarnas öppnande för europeerna.
För att med större framgång kunna bedrifva detta uppköp hade jag förskaffat mig biträde af en ung, i franska språket ganska hemmastadd japanes, herr Okuschi, assistent vid dr Geertz’ kemisk-tekniska laboratorium i Jokohama.
Men emedan tillgång på gamla böcker i denna, för några få år sedan föga betydande stad var ganska ringa, hade jag till en början, för uppköpens bedrifvande i större skala, upprepade gånger sändt herr Okuschi till Tokio, sätet för det forna shogun-väldet, samt derifrån några veckor före Vegas afresa från Jokohama till Kioto, det forna lärdomssätet i Japan.
Vegas anlöpande af Kobes hamn hade äfven till uppgift att afhemta herr Okuschis der gjorda betydande inköp.129 Kobe eller Hiogo, såsom den gamla japanska delen af staden kallas, är en stad med ungefär 40,000 invånare, vackert belägen vid inloppet till Japans inhaf, »Inland sea», d.v.s. det sund, som skiljer Japans hufvudö från de sydligare öarna Sikok och Kiusiu.
Temligen höga bergsryggar löpa här utmed hafsstranden.
En del af de europeiska handelsmännens boningar äro byggda på nedre sluttningarna af dessa berg, med höga, vackra, skogklädda höjder till bakgrund och en härlig utsigt öfver den utanför liggande hamnen.
Den japanska delen af staden består såsom vanligt af små låga hus, hvilka åt gatan för det mesta upptagas af salubodar eller smärre verkstäder, der hela familjen uppehåller sig dagen om.
Gatorna få härigenom ett mycket Japansk salubod.
lifligt utseende och erbjuda främlingen en ändlös vexling af märkliga och lärorika taflor ur folkets lif.
Den europeiska stadsdelen deremot är byggd med ståtliga hus, till en del belägna utmed sjelfva strandgatan.
Här finnas bland annat ypperliga europeiska hotel, europeiska klubbar, kontor, salubodar m. m.
Icke långt från Kobe och förbunden dermed medelst jernväg ligger Japans största fabriksstad Osaka, berömd för sina teatrar och danserskor.
Beklagligen hann jag ej besöka denna stad.
Jag afreste nämligen till den gamla hufvudstaden Kioto några timmar efter det Vega ankrat, och sedan jag för att förskaffa mig det pass, som fortfarande är nödigt för resor i det inre af landet, uppvaktat landshöfdingen.
Denne bemötte mig, tack vare ett anbefallningsbref, som jag medhade från en af ministrarne i Tokio, på ett ytterst förekommande sätt.
Hans mottagningsrum var beläget i ett stort europeiskt stenhus, hvars förmak var smakfullt inredt på europeiskt sätt och försedt med en i brokiga färger prålande brysselmatta.
Vid besöket kringbjöds japanskt te, såsom brukligt är öfverallt i Japan, så väl i kejsarens palats, som i den fattige bondens koja.
Landshöfdingen var, såsom numera alla högre tjenstemän i Japan, klädd som en europeisk ståndsperson, men han kunde icke tala något europeiskt språk.
Dock visade han sig mycket intresserad för vår färd och befalde genast en i engelska språket kunnig tjensteman vid sitt kansli, herr Yanimoto, att vara mig följaktig till Kioto.
Resan dit skedde på jernväg, byggd fullkomligt efter europeiskt mönster.
På särskild begäran förde min följeslagare mig i Kioto ej till det der befintliga europeiska värdshuset, utan till ett japanskt herberge, såsom vanligt utmärkt för renlighet, för en talrik, språksam qvinlig tjenareskara och för värdfolkets utmärkta vänlighet mot gästerna, så snart dessa genom att vid dörren taga af sig stöflarna gifvit till känna sin afsigt att ej på ett stötande sätt bryta mot japanska seder och bruk.
Ett visitkort och ett bref från sjöministern herr Kawamura, som jag från hotellet sände till Kiotos landshöfding, förskaffade mig en adjutant n:o 2, en ung, glad och språksam tjensteman, herr Koba-Yaschi, hvars ögon hyste af förstånd och glädtigt lefnadsmod.
Man hade snarare kunnat taga honom för en omtyckt och firad studentordförande från något nordiskt universitet, än för en japansk tjensteman.
Det var redan sent på dagen, så att jag före nattens inbrott endast hann taga det bad, som i hvarje ej allt för dåligt japanskt värdshus alltid står den resande till buds, och anordna om den draggningsutfärd, som jag, tillsammans med löjtnant Nordqvist, följande dagen ämnade göra på Biva-sjön.
Vägen mellan Kioto och Biva tillryggalades följande morgon i ginrikischa.
Inom kort blifva dessa ställen sammanbundna med en jernväg, byggd uteslutande af inhemska arbetare och inhemska ingeniörer.
Den blir och är anlagd på att blifva en verkligt japansk jernväg.
På en betydande sträcka ledes den genom en tunnel, hvilken dock, enligt hvad några bland europeerna i Kobe påstodo, lätt kunnat undvikas, »om ej japaneserna ansett i sin ordning, att äfven Japan skulle hafva att uppvisa en jernvägstunnel, eftersom dylika finnas så väl i Europa som i Amerika».
Antagligt är i alla fall, att de krokar, som varit nödvändiga för tunnelns undvikande, i längden skulle kostat mer än tunneln, och att derför japanesernas åtgörande varit mer välbetänkt, än deras europeiska afundsmän vilja medgifva.
Hos de i Japan boende europeerna tyckes verkligen råda en viss afund öfver den lätthet, med hvilken det i industrielt hänseende nyss så långt tillbaka stående landet tillegnar sig europeernas konstfärdighet och industri, och den hastighet, med hvilken befolkningen härigenom gör sig oberoende af de främmande handelsmännens varor.
Då vi framkommit till Biva-sjön, fördes vi af herr Koba-Yaschi till ett omedelbart vid stranden beläget värdshus med härlig utsigt öfver södra delen af sjön.
Vi infördes i vackra japanska rum, hvilka tydligen blifvit ordnade för att mottaga europeer, och i hvilka derför några bord och stolar blifvit instälda.
På borden funnos vid vår ankomst skålar med frukter och sötsaker, japanskt te och fyrfat.
Väggarna bildades delvis af smakfullt förgylda pappersskärmar, som voro prydda med tänkespråk, erinrande om den härliga utsigten.
En hel dag af den korta tid, som det förunnades mig att studera Kiotos märkvärdigheter, offrade jag på Bivasjön, emedan insjöar i södern äro ytterst sällsynta.
Sådana förekomma nämligen endast i de länder, som under det senaste geologiska tidskiftet antingen varit betäckta af glacierer, eller ock till följd af vulkaniska krafters inverkan varit skådeplatsen för våldsamma rubbningar i jordskorpans höjdförhållanden.
Jag trodde, att Biva-sjön härvid skulle bilda ett undantag, men sannolikt med orätt.
Sagan förtäljer nämligen, att denna sjö uppstått på en enda natt vid samma tid, som Fusijamas höga vulkankegla bildades.
Denna sägen är i sina allmänna drag så öfverensstämmande med geologiens läror, att knappast någon geolog torde vilja jäfva dess sanning.
Efter framkomsten till värdshuset fingo vi mycket länge vänta på den ångbåt jag bestält.
Jag utfor med anledning häraf obetänksamt nog i förebråelser mot mina förträffliga japanska adjutanter, hvilka dock mottogo mina hårda ord endast med vänliga småleenden, som ytterligare ökade min otålighet öfver den tidsförlust, som sålunda ådragits mig.
Först långt fram på dagen, medan jag redan var ute och draggade från en mindre ångbåt, fick jag upplysning om orsaken till dröjsmålet.
På anmodan af landshöfdingen hade Bivas ångbåtsbolag velat ställa till mitt förfogande en mycket stor båt, rikligt försedd med kol, men denna hade efter intagandet af kollasten sjunkit så djupt, att den stannat på grund i hamnens gyttja.
Vi hade redan hunnit långt ut med den lilla ångbåten, när den stora ändtligen kom loss.
Jag nödgades nu byta fartyg för att blifva mottagen »på ett mera värdigt sätt».
Först sedan detta skett, fick jag upplysning om, att jag var gäst och ej herre, hvarför jag nödgades använda resten af aftonen till att öfverskyla mitt förra häftiga uppträdande, något som med tillhjelp af vänliga ord, öl och rödvin temligen väl lyckades, att döma af den glada sinnesstämning, som snart gjorde sig gällande bland mina numera mycket talrika japanska följeslagare.
På den lilla ångbåten hade jag låtit två af mitt från Vega medtagna manskap tillreda en middagsmåltid för japaneserna och oss.
Härigenom blef den för oss, mig ovetande, på den stora båten anordnade middagen öfverflödig.
I stället måste jag, mot afgifvande af ett formligt qvitto, som gåfva mottaga de för middagen inköpta lifsmedlen och dryckesvarorna, bestående af höns, ägg, potatis, rödvin och öl.
Under färden på sjön mötte vi åtskilliga båtar, hvilka voro lastade med sjögräs, som man upptagit från sjöns botten för att använda som gödsel på kringliggande åkerfält.
Dels bland detta sjögräs, dels genom draggning insamlade löjtnant Nordqvist åtskilliga ganska intressanta sötvattenssnäckor (Paludina, Melania, Unio, Planorbis m. fl.), några arter räkor (en Hippolyte), smärre fiskar m. m.
Biva-sjön är mycket fiskrik, och den hyser dessutom en stor, klumpigt formad salamanderart.
För att göra ytterligare insamlingar af här förekommande djurformer qvarblef löjtnant Nordqvist vid sjön till följande dag.
Jag deremot reste genast tillbaka till Kioto, dit jag ankom på aftonen efter mörkrets inbrott.
Sedan jag jemte mina tvenne japanska följeslagare spisat en oklanderlig europeisk middag i stadens af japaneser hållna, men efter europeiskt mönster inredda värdshus, gjorde vi besök hos ett sällskap japanska danserskor.
Kioto gör Osaka äran stridig att hafva de vackraste danserskor.
Dessa bilda ett särskildt skrå af unga flickor, utmärkta genom en egen brokig drägt.
De bära dessutom en egendomlig hårprydnad, äro starkt sminkade samt hafva läpparne färgade med svart och guld.
På de mest ansedda dansställena mottages europeen icke, om han ej har med sig en känd inföding, som borgar för höfviskt uppförande.
Sedan man vid inträdet tagit af sig skodonen, införes man i ett särskildt rum med mattbeklädt golf och väggar prydda med japanska ritningar och tänkespråk, men för öfrigt utan möbler.
En liten fyrkantig dyna gifves åt hvar och en af gästerna.
Sedan dessa slagit sig ned derpå enligt japansk sed, d.v.s. nedhukade med benen i kors, inbäras rökdon och te, hvarpå en hel skara unga flickor inkomma och slå sig muntert glammande ned omkring gästerna, allt under iakttagande af full anständighet, äfven efter de mest nogräknade europeiska begrepp.
Något spår till den fräckhet och råhet, som oftast möter oss på likartade ställen i Europa, ser man ej här.
Man skulle nästan kunna tro sig vara bland en hop unga, från vårdarinnornas surmulna moralkakor undsluppna skolflickor, hvilka icke tänkte på något annat än att oskyldigt pladdra bort några timmar.
Efter en stund börjar dansen, åtföljd af en mycket entonig musik och sång.
Danserskornas långsamma rörelser med ben och armar påminna om vissa säfliga och långtrådiga scener ur europeiska baletter.
Något anstötligt i denna dans finnes ej, men äfven vildare och mindre sedliga danser lära förekomma.
Danserskorna rekryteras uteslutande från de fattiga klasserna med unga vackra flickor, hvilka, för att hjelpa sina föräldrar eller för att förtjena några styfrar åt sig sjelfva, sälja sig för en viss tid till värdarne på danslokalerna, och sedan den öfverenskomna tiden tilländalupit, återvända till sina hemorter, der de detta oaktadt utan svårighet blifva gifta.
Alla danserskor äro derför unga, många vackra äfven efter europeiskt begrepp, ehuru deras utseende i våra ögon är förderfvadt genom det osmakliga sätt, på hvilket de sminka sig och färga sina läppar.
Beklagligen fick jag ej tid att begagna det tillfälle, som Kioto erbjuder Japansk hofdrägt.
främlingen att med säkerhet döma om den japanska smaken i afseende å qvinlig skönhet.
Här liksom i åtskilliga andra japanska städer finnes nämligen ett antal flickor, som officielt utkorats att vara de skönaste bland ortens tärnor.
Japaneserna kunna besöka dem mot en viss afgift, men för europeer visa de sig ej gerna, och endast mot dryg betalning.
Då detta någon gång sker, är det blott en stum uppvisning för några ögonblick, under hvilken ej ett ord vexlas.
Landshöfdingen hade lofvat att följande dagen föra mig omkring att se stadens märkvärdigheter.
Jag var föga belåten dermed, emedan jag befarade, att jag hela dagen skulle blifva upptagen med beskådande af hel- eller halfeuropeiska embetsverk och skolor, hvilka för mig ej hade det
ringaste intresse.
Min fruktan var dock obefogad.
Guvernören var en snillrik man, som, enligt hvad mina följeslagare påstodo, räknades bland de förnämste af Japans nutida skalder.
Han förklarade genast, att han förmodade, det de nya embetsverken och skolorna skulle intressera mig vida mindre än stadens gamla palats, tempel samt porslins- och fajansfabriker, och att han derför ärnade begagna den dag, under hvilken jag följde hans ledning, att visa mig dessa senare.
Vi gjorde början med det gamla kejserliga slottet Gosho, det forna Japans praktful-
Adelsman i forntida drägt.
laste boningshus.
Det är dock föga storartadt efter europeisk måttstock.
En mycket vidsträckt jordrymd är här betäckt med en mängd för kejsaren, den kejserliga familjen och deras uppvaktning bestämda envånings trähus.
Byggnaderna äro, såsom alla japanska hus, genom skjutskärmar indelade i en mängd rum, rikt försedda med målningar och förgyllningar, men eljest utan spår till bohag.
Slottet står nämligen nu, sedan Mikadon störtat shogun-väldet och flyttat till Tokio, obebodt.
Det lemnar redan en åskådlig bild af den förändring, som inträdt i landet.
Endast den kejserliga familjen och landets stormän fingo förr träda inom Goshos heliga område.
Nu står det öppet för den nyfikne infödingen eller främlingen, och det har till och med såsom utställningsbyggnad redan fått träda i industriens
Budda-prest.
Jemte de stora byggnaderna finnas åtskilliga små, af hvilka en var afsedd att skydda kejsarguden vid jordbäfning; de andra utgjorde lekstugor för det sällskap af vuxna barn, som fordom låtsades regera landet.
Vida märkvärdigare och lärorikare än det nu öde kejserliga slottet äro de talrika templen i Kioto, af hvilka vi besökte en mängd.
Vi emottogos af presterskapet oftast i ett stort förmak, hvars golf var betäckt med en vacker yllematta och som var försedt med bord och stolar efter europeiskt mönster.
Först bjöds man af presterna på ja-
panskt te, cigarrer och sötsaker; derpå granskades några i rummet uppstälda dyrbarheter, bestående af bronser, arbeten af ädlare metall, praktfulla gamla lackerarbeten och ett antal åt templet helgade ryktbara svärd.
Dessa voro de enda, som vår fritänkande landshöfding behandlade med vördnad; för öfrigt tycktes hvarken presterna eller deras reliker inge honom någon synnerlig aktning.