Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sagt, att, om pannan göres för vid, äfventyrar bränvinsbrännaren att få pannbottnen skadad, hvarföre han af vårdnad om sin redskap måste afstå från den fördel i redskapens afverkningsförmåga, som pannans allt för stora utsträckning i vidd skulle medföra.
Ja! så är förhållandet nu, då föga skatt erlägges; men om skatten blir så hög, att bränvinsbrännaren på 2 å 3 dagar kan i sparad skatt förtjena in värdet af en pannbotten, blir förhållandet an norlunda.
Jag förespår, att, om ingen begränsning göres i afseende på formen, vi snart få höra omtalas, att bland de små, enkla pannorna uppväxer ett eller annat underdjur med syskontycke af de så beryktade 10 k:rs ångpannorna, hvilkas afverkningsförmåga nu öfverstiger allt hvad man för 20 år sedan skulle tillåtit sig att ana.
Sådana exempel vinna hastig efterföljd.
I Skottland just under den tid, då man experimenterade med det fruktlösa försöket att minska bränvinsflödet genom inskränkning i tiden för dess utöfning, gick man så långt i konsten att in rätta, inmura och drifva bränvinspannor för eld, att afrinningen fullbordades på 3, säger 3, minuter.
Till förekommande af 'alla missbruk i denna af mig befarade riktning, anser jag nödigt stadga, att pannans diameter ej får vara mer än fem gånger större än hennes höjd. § 8.
Utskottet har bibehållit den i nu gällande författning från längre tid tillbaka följda seden att för pan-nerymdens bestämmande först utröna hela kubikinnehållet och sedan derifrån afdraga 2 kannor såsom »kokrum».
Då UtskoUet i § 7 medgifvit, att hatten, inberäknad ångröret, får innehålla % af pannans rymd, är redan derigenom mer än nödigt utrymme beviljadt förden starkaste kokning, hvarför ifrågavarande afdrag är för det antydda ändamålet öfverflödigt och endast utgör en form, hvarunder man beviljat en lindring för den mindre redskapen.
Men denna form är olämplig, af följande skäl: l:o att, då hvarje branvinstiliverkare vet, att något annat kokrum än det, som finnes i hatten, ej erfordras, lagstiftaren ådrager sig misstanken att ej hafva underrättat sig om förhållandet; 2:o ali man alltid nödgas, i fråga om uttryckandet af pannans rymd, särskildt anmärka, om det är med eller utan kokrum, och likväl ofta råkar ut för misstag; och 3:o hufvudsakligen derföre, att denna lindring ej utfaller i rättvist förhållande till pannornas rymd, än mindre till deras afverkningsförmåga; den utgör nemi.
Vio för 20-kannors pannan, men Vé för 12-kannors pannan.
Denna sednare, som, enligt intyg af vetenskapsmännen, tillverkar i propor - Bil.
Bd. M « 9 lion lill rymrlen 23 procent mera bränvin på dygnet än den förra, och således redan vid pannerymds-beskattningen är gynnad, skulle ytterligare vinna en fördel framför den andra.
Enklast och rättvisast är att, såsom Kongl. Maj:t föreslagit, låta pannan gå och gälla för den pannerymd, hon verkligen innehåller, och i beräkningen af hennes afverkningsförmåga göra den lindring, som billigen deraf följer.
, Jag vågar alltså tillstyrka, att intet afdrag för kokrummet må ega rum. § 20.
Villigt erkänner jag svårigheten att så reglementera för destillering, att ej rättigheten dertill må kunna missbrukas lill bränvinstillverkning; men denna svårighet är likväl ej så stor, att icke lika väl i Sverige, som i Norrige, Danmark, Preussen m. fl., der destillering får afgiftsfritt förrättas, den äfven bär under nödig kontroll kunnat tillåtas på mindre hårda vilkor, än de af Utskottet föreslagna.
Väl tror jag, att bränvin skall, genom filtrering på kol, kunna, utan behof af omkok ning, blifva renadt från den vidriga och ohelsosamma finkel-oljan; men flera sorter finare bränvin, som vanan ännu på länge torde göra svårt att umbära, lära icke kunna tillredas utan genom destillering på vissa kryddor; och alla likörer, fernissor, luktvatten m. m., som hittills blifvit beredda af inhemsk vara, fordra Ovilkorlig! en vattenfriare sprit än den, som utan omdestillering kan åstadkommas, för hvilken destillering man ansett af nöden att begagna 'redskap med rektifikations-apparat.
Export af bränvin är otänkbar, med mindre det kan koncentreras lill vattenfriare sprithalt.
Don tillåtelse, Utskottet velat lemna bränvins-tillverkare att under den till bränvinsbränning afsedda tid få, mot erlagd afgift, destillera bränvin, kan ej gerna begagnas, ty varan skulle blifva för dyr för export; och ångredskapen i de större brännerierna äro alldeles otjenliga för den ifrågavarande operationen.
På dessa grunder vågar jag tro, att denna § borde omarbetas i syftning att befrämja bränvinets afsättlighet utomlands och mindre skadlighet inomlands, genom tillåtelse så väl för bränvinstillverkare att, ulan annan afgift an ersättandet af nödig kontrollkostnad, omkoka det bränvin, han tillverkat, som för särskilda näringsidkare, s. k.
Destillatörer, att hädanefter som hittills omdestillera rått bränvin. § 40.
Utskottet har antagit enkel redskaps afverkningsförmåga till 5/s af pannans kubikinnehåll i dygnet.
Om pannan får, såsom Utskottet föreslagit, inrättas af »hvad form som helst» och således göras så vid man behagar, är snart sagdt omöjligt att beräkna hvar afverkningsförmågan skall komma att stanna.
Jis 2 till Särsk.
Bel. JK 8. 2 10 Bil.
Bet. M 8.
Jag har derföre i § 7 yrkat en inskränkning i pannans form, som i min tanka är alldeles oundgänglig för bestämmande af hennes afverkningsförmåga.
Om pannans vidd underkastades denna begränsning, vore deremot % af kubikinnehållet om ej mera, än som möjligen skulle kunna medhinnas, dock vida mer, än hittills i allmänhet inedhunnits.
Vidare har jag i § 8 yrkat, att intet afdrag för kokrummet skulle göras i pannans rymd.
Under antagande af båda dessa vilkor och i öfverensstämmelse med Utskottets afsigt alt beräkna redskapens afverkningsförmåga snarare för lågt, än för högt, anger jag att denna ej kan antagas högre än till % af kubikinnehållet i hvarje dygn.
Af Herr von Hartmansdorff', Aag.:
Det är möjligt, att den skiljaktighet i meningar, hvilken för närvarande råder, om det rätta i bränvinslagstiftningen, icke medgifver att komma detta mål närmare, än det förslag till författning, hvilket nu framlägges.
Man har påmint mig »ätt det bästa är det godås fiende» och att bemödandet, att genom en reservation söka göra dén blifvande författningen efter min mening bättre, blott torde ytterligare söndra sinnena och hindra de framsteg på den rätta vägen, hvilka förslagets oförändrade antagande skulle medföra.
Men då jag är en ibland dem, hvilka det åligger att utreda frågans beskaffenhet och uppgifva botemedel mot bränvinsförderfvet, tror jag min pligt vara oeftergiflig att, så vidt jag förstår, uppgifva hvad sannt och rätt är.
Om jag dervid misstager mig, så är felet visserligen mitt, men otillräkneligt.
I alla fall, vill jag, hvarken nu, eller i framliden, anses hafva instämt i meningar, hvilka jag ej tror mig kunna försvara.
Om än de afgörande äro af mycket stridiga och måhända, i flera fall, villfarande meningar, hvarföre skulle jag förutsätta, att de låta öfvertyga sig blott till en del, och ej fullständigt?
Det blifver, i alla händelser, deras sak.
Men alt, under sådan för utsättning, tiga, eller blott till hälften uttala min mening, vore min skyldighets åsidosättande.
Derföre beledsagar jag Utskottets förslag och betänkande med följande anmärkningar, hvaribland några uppkommit först sedan jag fått tillfälle att, i -ett sammanhang, genomläsa och öfverskåda författningsförslaget. § 1. Morn. 2.
Det förbud, som detta mom. innehåller, för vissa embets- och tjenstemän, alt idka bränvinsbränning, anser jag böra utsträckas till alla.
Hvarje tjensteman borde väl här, såsom i andra läder, förutsättas vara så upptagen af allmänna värf, att ban icke har tid med enskilda näringsfång, och sä aflönad, att han ej, för sitt uppehälle, behöfver deras tillilande.
Om förhållandet icke alltid är sådant i Sverige, så är det ett fel, sorn ej må förvärras genom ett annat, hvarpå tjensten måste, i de flesta fäll, blifva lidande.
För närvarande skulle det anses opassande, om någon ecklesiastik, civil eller militärembetsman tillika vore skomakare, skräddare, smed eller kopparslagare.
Hvarföre an. jyi st uu särsk. duk. itec. m s. U skulle del då vara tillåfligare att idka bränvinsbränning, sorn i ali mänhet
Sr skadlig och umbärlig?
Om hon, enligt Konungs och Ständers sammanstämmande mening, ur sadan, men hennes idkande dock tills vidare medgifves, på det att ett hastigt afbrott ej måtte vålla ännu större skada, hvarföre skulle samhället tillåta sina' tjenare en handtering, som det, enligt Utskottets förslag i l:sta §:s 3:djé mom. icke medgifver på sin jord?
Den jäfvighet, som, genom bränvinsbränning, karn uppkomma för domare och åklagare, kan äfven äga rum för andra civila embetsman, lill och med för militärer, om t. ex. upplopp, för bränvinels skull, inträffa, och mäste, med väpnad hand, kufväs.
Är det en samvets- och hederssak för prester att icke tillverka en vara, hvilken gör samhället så mycket ondt, och i längden måhända mera än yttre fiender, hvarföre skulle handteringens underlåtande icke vara en samvets- och hederssak, äfven för' krigaren, hvilkens stånd företrädesvis anses för hederns, och hvilken framför andra skall göra de största uppoffringar för samhällets upprätthållande?
Utskottet kunnat tillstyrka hvad jag anser alltför strängt,, nemligen åläggandet för vissa embetsman, som hittills idkat bränvinsbränning, att dermed upphöra efter 5 års förlopp, hvarföre skulle det icke hafva kunnat förbjud® dem, som sjelfmant afstått från yrket, eller aldrig drifvit det, att hädanefter befatta sig dermed?
1 hänseende till dem, som redan göra det, torde samhället emellertid böra hafva det undseende, att dem tillåtes dermed för framtiden fortfara, i samma mon, sorn förut.
De hafva då lika litet att beklaga sig öfver, som de tjenstemän, hvilka åläggas att framgent fortsätta den underlåtenhet alt vara bränvinsbrännare, hvilken de af egen drift påbörjat.
Ännu mindre kunna de besvära sig, som med vilkor att ej tillika vara bränvinsbrännare, erhålla tjenst, befordran' eller förflyttning.
Vilja de ej, med sådant förbehåll, emottaga någondera delen: så förblifva de orub?- baue i sin förra ställning.
Jag hemställer alltså att 2:dra momentet i denna § måtte erhålla följande lydelse: »Från rättigheten att tillverka bränvin uteslutas: ecklesiastika, civila och militära embets- och tjenstemän, folkskole—lärare, kyrkors och, städers betjente, justerare af bränvinsbrännings-redskap, bränneri-kontrollörer och tillsyningsman, hvilka, hvarken å sina boställen, egen eller annans jord, må tillverkningen utöfva.
Från detta förbud undantagas dock de af förenämnde personer, hvilka, åren 1852 eller 1833, sig med bränvinsbränning befattat.
Dock tillåtes dem icke att dermed fortfara i vidsträcktare mån, än förut, eller å annan jord än den, hvarå näringen sist idkades; ej heller att åter upplaga densamma, sedan hon ett år nedlagd varit.
Den, som till annan syssla befordras, eller förflyttas, mister den rätt till bränvinsbränning, han förut begagnat.» § 2.
Utskottets förslag, att inskränka bränvinsbränningen till 2 månader om året af de 6, som, i vårt luftstreck och med vårt husbållningssälf, anses tjenliga dertill, ut - 12 bil.
M S till Särsk.
M 8. gör en mindre tillämpning af ett efter min tanka stort misstag, hvilket är så allmänt, att det delats äfven af Utskottet.
Denna villfarelse härleder sig nemligen från förutsättningen, att en varas förbrukning rättar sig efter hennes tillverkning.
Om så förhölle sig, vore ingenting lättare, än att, genom förbud inot bränvins tillverkning i riket och dess införsel utifrån, befria sig från dryckenskapens förderf.
Men erfarenheten visar, alt det förhåller sig tvärtom, nemligen så, att der lönande afsättning finnes, der inställa sig säljare, äfven om varans tillverkning icke sker inom riket, utan på vidt aflägsna orter.
Tillgången, utom måhända å några få ämnen, som äro svårast att insmyga, varder alltså öfverhufvud svarande mot efterfrågan.
Skillnaden är blott den, att en förbjuden vara Olifver dyrare.
Tillverknings- och transport-kostnaden samt handelsvinsten tillfalla utländningen; betalningen för varans insmygande och spridande blifver lurendrejarens och lönnsäljarens förtjenst.
Särdeles skulle delta, med bränvin, hända i Sverige, hvilket, på älla sidor, är omgifvet af grannar som tillverka det, och som mot Norrige har en lång landgräns, hvilken måhända blefve ännu svårare att bevaka, än våra kuster.
Busdryckers fördyrande är emedlertid, såsom erfarenheten jemväl visat, ett verksamt medel att stäfja drvckenskapsbegärets tillfredsställande, då hvarken förnuftets skäl, eller lagens straff utgöra tillräckliga band derpå.
Förstämnde medel bör följaktligen icke åsidosättas, och Utskottet har jemväl föreslagit dess begagnande.
Fördyrandet kan, då bränvinsbränning inom landet medgifves, ske, antingen derigenom, att det högre pris, som förbrukaren måste betala, kommer samhället till godo genom ökad beskattning på varans tillverkning och försäljning, eller derigenom, att man uppställer hinder och svårigheter för beggedera, hvarigenom prisets tillökning tillfaller smygbrännare och lönnkrögare, eller rent af förspilles och drabbar det allmänna, såsom omedelbar förlust.
Utskottet har föreslagit begge utvägarnes begagnande.
Till den sednare hörer, efter min tanka, förbudet att använda 4 af de hos oss vanliga bränningsmånaderna.
Jag reserverar mig deremot i anseende till de förluster, som derigenom skola drabba både riket och enskildta personer, på sätt friherre Raab redan utredt.
Bränvinsbränningen är nog skadlig ändock, utan att man, genom författning, gör henne ännu förderfligare.
Bränvinsflod är genom en rymligare bränningstid icke att befara; ty då ingen vill skänka bort sin Vara, kan denna blott tillfälligtvis falla lägre än tillverkningskostnaden och skatten belöpa, af hvilka den sednare kan efter omständigheterna höjas. § 3- Jag anser orätt att begränsa storleken af enkel redskaps pannerymd.
När man, lör rättvisans skuld, och för att icke ådraga den enkla redskapens egare alltför stora förluster, icke kan förbjuda honom densammas begagnande, så bör det stå honom öppet, lika väl som den sammansatta redskapens egare, att begagna större pannerymd.
Han väljer då naturligtvis den, som kostar honom, i förhållande Bil.
M 2 litt Särsk.
Bel. M II.
15 lill averkningen, minsta arbete och malerialier, samt följaktligen gör riket minsta skada.
Om den mindre redskapens afverkningsförmåga är rigtigt hestämd, så kommer lian icke att begagnas, i stället för den större.
I annat fall sker det, oaktadt man inskränker den mindre redskapens pannerymd till en viss storlek.
Det är, om ej origtigt, åtminstone förvillande, att klassificera brännerier i större och mindre, när till de förra räknas en panna örn 15 kannor, drifven med ånga, emedan 300 kannor på dygnet kunna med densamma afverkas, under det man lill mindre bränneri räknar en 20 kannors parina, som ej drifves med ånga och derföre lemnar ringare afverkning inom samma tid.
Rigtigare synes mig vara, att indela bränvins,-redskap, utan afseende på pannans storlek, i enkel och sammansatt.
Den förra klassen skulle innefatta sådan redskap, hvars omedelbara tillverknings styrka stöde under nollgraden, och den sednare sådan redskap, hvarmed starkare vara kunde omedelbart åstadkommas.
Om denna ändring af klassifikationens benämning anses riglig, så bör hon, i författningens följande iakttagas, och de bestämmande beskrifningarne derpå rättas derefter. <§ 4. Mom. 1.
Bränningstiden bör, på grund af det föregående (§ 2), förblifva oförändrad, från den 1 November, det ena året, till den 1 Maj det nästföljande.
När man medgilver tvenne månaders bränningstid, hvarföre tillåter man icke tillverkaren att Irland de 6 månaderna, som hittills ansetts lämpliga för handteringen, välja hvilken tid, han brihagar? § 5.
Jag anser, på de af Friherre Haab anförda skäl, den sammansatta redskapens tillverkning på dygn, böra få nedgå så lågt, som det tillverkade beloppets uppmätning och kontrollerande ej vållar staten någon förlust.
Genom denna frihet för näringsidkaren, äfventyrar man dock icke att, under en högre beskattning, få alltför många små pannor.
Under nuvarande lindriga beskattning fanns, år 1852, blott 1 panna under 10 kannor, hvilken drefs med ånga.
En trovärdig man har uppgifvit, att han, med en 10 kannors panna, på 12 timmar, afverkat 120 kannor, eller ungefär det belopp, 125 kannor, hvilket i Konungens proposition upptages såsom lägsta gräns för medgifven ångredskaps afverkning på dygn.
Lika litet, som förstoringen af den enkla redskapens pannerymd må förhindras, lika litet bör det ske med den sammansatta.
Ju större och färre brännerierna blifva, ju lättare äro de att bevaka.
När man, af en genom vår Beskickning erhållen berättelse, ser, att brännerierna i det egentliga England voro, år 1852, blott 13 samt alt 3 af dem voro så stora, att hvartdera skattade 200,000 £. (2,400,000 R:dr B:ko), samt då man vet, att Engelska näringsidkare pläga veta, bättre än andra, beräkna sin fördel: så bör man icke befara, att stora brännerier skulle lända oss till skada. u Bil.
J)i 2 till Särsk.
Bet. JYi !!.
Sakkunniga personer påstå tvärtom, att det endast är genom dylika brännerier, sorn man lättast kan åstadkomma sprit, hvilken i handel är användbarare, än svagare vara, § 6.
Om den vid 3:dje § föreslagna rättelse i bränvinsredskaps klassifikation anses vara rigtig: så bör ordalydelsen af 6 § rättas derefter. § 8- På de skäl, som vid 3:dje § blifvit anförda, ogillar jag den enkla redskapens begränsning inom 12, till och med 20, kannors pannerymd.
Derigenom skulle 9,991 enkla pannor af de förbjudna slorfekarne, hvilka funnos år 1852, på en gång göras obrukbara, och deras egare följaktligen nödgas upphöra med sin tillverkning, eller förändra sin redskap.
Då denna består, icke blott af kopparkärl, som Kronan skulle inlösa, utan jemväl af flera andra, som blefve iner eller mindre oanvändbara: så komme förändringen att alltför bardt drabba en stor mängd näringsidkare, hörande särdeles till de mindre bemedlade.
I afseende på kokrummets uteslutande från pannerymdsberäkningen, instämmer jag med Friherre Raab. § 9.
Om någon endast vill bränna i 14 dagar, hvarför skall man nödga honom att on hel månad fortsätta en skadlig näring?
När man vill, enligt § 41, tillåta afgiftens erläggande blott för 14 dagar, så bör man äfven medgifva, att tillverkningen likaledes inskränkes.
Då inan, enligt 14, 16 och 45 §§, lår afstå från hela den tillverkning, man anmält sig att begagna, hvarför må man icke få afstå från hälften?
Samma anmärkning, som gjordes vid 4 §, mot hinder för bränvinsbrännare, att, efter godtfinnande, välja månader för sin tillverkning, gäller äfven här.
Jag finner intet grundadt skäl till förbud för bränvinsbrännaren, att, om det är honom fördelaktigare, bränna med liera pannor, i stället för en, på samma egendom.
Är afverkningsförmågan, å de enkla redskapen, flir lågt beräknad, eller kontrollen å de sammansatta felaktigt uppgjord: så må det rättas, men intet hinder läggas i vägen för näringens fördelaktigaste bedrifvande. § 52.
> Uppgift, å redskaps öfverlåtande å annan man, bör ske af siste innehafvaren* emedan denne är känd af Krono-betjeningen, hvilken eljest svårligeu kan kontrollera öfverlålelsen.
Bil. M 2 lill Särsk.
S 40-
Den enkla redskapens afverkningsförinåga har jag, för brist på sakkännedom, icke kunnat med säker k et bedöma, utan måst, då profbränning icke heller kunnat, under förbudstiden, anställas, rätta mig efter de fleste Ulskotts-ledamöternas mening.
Men då jag deremot hört Bonde-ståndets medlemmar samstämmigt förklara, att allmogen kan, med sin enkla redskap, knappt åstadkomma en afverkning motsvarande öfverhufvud pannans halfva rymd i dygnet, än mindre ett högre belopp: så befarar jag, alt afverkningsförmågan blifvit af Utskottet för högt beräknad, äfven om en profbränning skulle visa en ännu fördelaktigare utgång, än Utskottet antagit.
Heldre än att, på detta sätt, för högt beskatta det största antalet bränvinsbrännare, eller nödga dem ändra sin redskap, eller tvinga dem afstå från näringen, torde afverkningsförmågan böra sättas lägre, vare sig till % eller V2 af pannans rymd på dygnet.
Om följden deraf blifver, såsom troligt är, alt skickligare bränvinsbrännare, än allmogen, ändra sin redskap lill enkla små-pannor, hvarigenom dessas antal ökas: så varder det ovedersägligen ådagalagdt att deras beskattning är för låg, jemförelsevis med ångredskapens.
Om Rikets Ständer då öka skatten till jemnlikhet med ångredskapens, genom lämplig förhöjning i beräkningen af den enkla redskapens afverkningsförinåga: så har hvarken allmogen, eller någon annan, som, med enkel redskap, tillverkar bränvin, att klaga öfver orättvisa.
Det är nemligen icke skäl, att staten, medelst lägre beskattning, uppmuntrar begagnandet af den redskap, genom hvilken mera materialier och arbete åtgå, men rihgare tillverkningsbelopp erhålles. § 43.
Om det, för kontrollens skuld, kan vara skäl, alt låta bränvinsbrännare erlägga något högre skatt för den afverkning, som öfverskrider del beräknade beloppet: så bör dock en sådan icke förbjudas, eller, enligt 66 §, med särskildt straff beläggas; ty då Kronan får sin skatt efter tillverkningens uppmätta belopp: så bar del allmänna icke mer att fordra.
Deremot hindras tillverkaren, genom förbudet, att anstränga sin uppfinningsgåfva och göra sin handtering så fördelaktig, som möjligt, hvilket snarare borde belönas, än bestraffas. § 44.
Det synes vara obilligt ålägga bränvinsbrännare, som tillverkat mindre, än hvartill han sig anmält, att likväl betala skatt för det felande beloppet.
Om yrket anses skadligt: så bör Staten icke nödga någon till dess idkande, för att få sina utskylder godtgjorda. § 52. mom. 2.
Den här föreskrina anteckningsboken kan, i statistiskt hänseende, visserligen vara upplysande och af värde.
Men det synes mig nog närgånget, och inträdande 16 Bil.
J\s 3 till Särsk.
Bet. J\i 8. på området af bränvinsbräntiarens eganderält lill de uppfinningar, lian, i sin näring, kan göra, om man affbrdrar honom sådana uppgifter, som bär äskås.
De äro dessutom onödiga för vissheten, att Staten erhåller den skatt, som vederbör, enär den skall utgöras efter tillverkningens uppmätta belopp. § SS. Morn. 1.
Då troligt är, att de stora brännerierna skola, såsom fördelaktigast, och derigenom undergräfvande de smärre, blifva föremål för afund af de sednare: så är till befarandes, alt sockennämderna till vittnen utse personer, som vålla bränvinsbrännaren chikaner, eller onödigt besvär.
Äro sådana vittnen, en gång, af sockenmännen tillsatta: så torde det icke blifva lätt, att, vid en påföljande termin, få dem ombytta, utan obehagliga tvister, som bränvinsbrännaren i det längsta undviker, för att ej göra vittnet ännu oginare, intill dess ett annat kan utses, hvilket ock är ovisst.
Jag anser följaktligen rigligare, att vittnen, både i stad och på landet, förordnas af Konungens Befallningshafvande, som torde utse dem med mera oväld, och sorn kan, i händelse misstag blifvit begånget, göra ombyte utan omständigheter och med mindre uppseende.
I 1 mom. torde alltså böra, i stället för orden: »i stad af Borgerskapets Äldste, och på landet af Socknenämd», sättas: af Konun gens Befallningshafvande, hvarefter mom. 2 skulle utgå. § *6.
Instrumentet, för bränvins mätning och profning, kan blifva dyrt.
Likväl är kostnaden derför ' lagd på den bränvinsbrännare, som tillverkar med sammansatt redskap, utöfver den beskattning, hvilken han drager lika med den enkla redskapens egare.
Mig synes derföre obilligt, att jemväl ålägga denne näringsidkare helt och hållet betala bränviosmätaren, som möjligen kan kosta några hundrade Riksdaler.
Men på det han ej mätte låta den af vanvård sönderslås, torde han böra deltaga med % i kostnadens bestridande, eller något dylikt. 8 Art.
Det vidsträckta utrymme, som, i författningens 8 Art. §§ 39—83, lemnatS åt domarens pröfning af förbrytelser mot stadgarne rörande bränvinsbränning, instämmer ej med min mening om det rälta i brottmåls-lagsliflning.
Men då fältet för likartade förbrytelser är, i anseende till yrkets omfång, så vidsträckt som här, har man svårligen kunnat undvika, att till domarens godtfinnande öfverlemna nog många gradationers bestämmande.
Då jag dessutom hvarken idkat bränvinsbränning, eller kan i juridisk erfarenhet mäta mig med de lagfarne män, som inom Utskottet egentligen handlagt delta ärende: så har jag måst låta vid deras åtgärd bero; dock utan att vilja den försvara.