Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den väsendtliga skilnaden emellan den nu gällande och den föreslagna lagstiftningen är emellertid dels den, att då, enligt den förra, domaren endast vid en del förbrytelser äger pröfva brottslighetens art och derefter lämpa straffet, söker den senare att låta honom i alla de fall, der omständigheterna sådant bjuda, rätta påföljden efter förbrytelsen, samt gör sålunda en dylik pröfniugsrätt till allmän regel, i stället för undantag, dels ock den, att då domaren, i nu gällande lag, ej har annat rättesnöre för sin pröfning, än det, som kan innefattas i de ömsom begagnade uttrycken: »som saken och omständigheterna äro till, som saken och personen är till, efter omständigheterna,» och så vidare, så angifver lagförslaget med mera fullständighet och bestämdhet de grunder, som böra följas.» »Man har dock invändt emot den utsträckta tillämpning af grundsatsen, som äger rum i berörde förslag, att deraf skulle härflyta en ojemnhet i lagskipningen och dermed minskad aktning för lagen och dess tolkare; men man synes härvid hafva förgätit den oändliga vexlingen af menskliga förhållanderna, som har till följd, att sällan, om ej aldrig, två handlingar, fastän till arten lika, i alla dess inre och yttre beståndsdelar äro fullt lika, och att således den likstämmighet i lagskipningen man tyckes åsyfta ej kan äga rum, der handlingarna böra bedömas sådana de i sjelfva verket äro, och icke sådana de i allmänhet blifvit i lagen rubricerade.
Det är endast genom bedömande af dessa särskilda omständigheter, och på hvarje handling inflytande förhållanden, som dess större eller mindre brottslighet kan afmätas, — endast derigenom, som den allmänt erkända regel kan göra sig gällande: att straffet bör motsvara brottet, eller att ingen bör straffas hårdare än han förtjenar.
Så bjuder äfven förnuft, så rättvisa, så den hos menniskan inneboende känslan.
Det bör ock anmärkas, att de, som ifra för ovilkorligen bestämda straff, söka grunden till straff endast i behofvet deraf till förebyggande af och afskräckande från brott; hvadan för dem, måttstocken för det quantitativa i straffet egentligen igerifinnes blott i dess tjenlighet för ändamålet.
Men då denna grund, enligt Utskottets åsigt, ytterst måste sökas i sjelfva rättvisan, ligger häri den mest bjudande väckelse att lämpa straff efter förbrytelse.
Det är visserligen härvid att förutse, det till namnet lika brott någon gång kunna komma att olika Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.
11 bestraffas; men då rättvisan så kräfver, befarar icke Utskottet, att denna olikhet skall minska aktningen för lagen eller de bland dess tolkare, som göra rättvisans befordrande till målet lör sina bemödanden.»
Och härtill må läggas att närvarande Ständer, genom det bifall de lemnat till Utskottets särskilda förslag till lag mot uppror ock olofliga folksamlingar, deri ifrågavarande princip vunnit tillämpning, äfven godkänt densamma.
Om man vill utöfva rättvisa är också nödvändigt att frånträda den fordna methoden, att upprätta ovilkorliga strafftariffer; och ingen lärer vilja förneka, att rättvisan bör vara lagstiftarens högsta ledstjerna.
Det inflytande, denna princip allt mer och mer utöfvat på lagstiftningen torde jemväl kunna tydas såsom ett bevis för giltigheten deraf; och Utskottet kan ej föreställa sig, att dess införande såsom allmän regel skulle föranleda vådor, dem man ej erfarit i de många fall den hittills varit använd.
Det är likväl icke obekant för Utskottet, att man i flera andra länder i ett sammanhang företagit reform af strafflagarne och kriminalprocessen, ja till och med, ansett reformen af den senare böra föregå; men deraf följer icke att en förbättring i strafflagen ej kan ske oberoende för sig.
Hvarje lands rättsinstitutioner mäste härvid afses; och i vår gällande rättegångsordning kan Utskottet ej finna något hinder för vidtagande af nu ifrågaställa reform.
Domaren är deruti bunden af bestämda former, och den anklagade värnad mot den förres förhastande och godtycke.
Man har, på sätt nämndt är, hittills kunnat med trygghet öfverlemna åt Sveriges domare, att efter speciella lagar mäta straff inom utsatta gränsor; och hvarföre skulle det blifva vådligare att lemna honom denna rätt i alla fall?
— Hittills har han vid pröfningen varit helt och hållet lemnad åt sitt eget omdöme; men den lag hvarom nu är fråga; angifver bestämda grunder derför, samt undanrödjer således den våda man af grundsatsens utsträckning befarat; och af denna anledning torde man ej heller från gällande rättegångsordning kunna hemta giltigt stöd emot lagförslagets antagande.
Utskottet har härmed fullbordat den genom särskilda anmärkningar och motioner påkallade pröfning af de väsendtligaste och på systemet i berörde förslag mest ingripande grundsatser; och som, af hvad Utskottet härvid yttrat, följer, att
Utskottet för sin del gillar samma förslag så vidt det öfverensstämmer med dessa grundsatser, och således ej kan biträda deras mening, som från saknad erfarenhet om föreslagne frihetsstraffets lämplighet här i landet, eller från den i afseende på straffmätning antagne princips oförenlighet med gällande rättegångsordning, sökt föranleda uppskof med slutliga pröfningen af förenämnda lagstiftningsfråga, öfvergår Utskottet till redovisning af sina åsigter angående förslaget i öfrigt. 12 Lag-Ulskollels Betänkande, ]S:o 58.
Den, som jemnför hittills gällande brottmålslag med det af Kongl. Maj:t framlagda förslag till strafflag, inser genast att en väsendtlig olikhet dem emellan äger rum ej allenast till innehåll, utan ock till form.
Lagens yttre eller formella beskaffenhet är emellertid det, som först fäster granskafens uppmärksamhet; och Utskottet anser sig derför till en begynnelse böra i denna del uttala sitt omdöme.
Vid granskning af förslaget visar sig, hurusom detsamma sönderfaller i två afdelningar, af hvilka den ena, omfattande de första åtta kapitlen, upptager generella bestämmelser, jemte reglor för pröfningen af förekommande fall.
I den andra åter, äro brotten, hvart för sig, karakteriserade, och de särskilda straffbestämmelserna utsatte.
Helt och hållet nytt är likväl icke detta ämnenas åtskiljande.
Redan 1734 års lagstiftare funno nödigt att i ett särskildt kapitel af Missgerningsbalken meddelta allmänna stadganden i afseende på delaktighet i missgerningar; men om än ytterligare stadganden af denna art, med afseende å de af desse lagstiftare antagna system, kunde undvikas; så lärer man icke kunna undgå att erkänna behöfligheten deraf, då man åt brottmålslagstiftningen vill gifva den utbildning och fulländning, som närvarande tid kräfver och som Kongl. Majit med det nådiga förslaget har till ändamål att befrämja.
Det skulle nemligen leda till en vidlyftighet utan ända och säkerligen gifva mindre tillfredsställande resultater om man, vid hvarje brott, sökte upptaga alla de mångfaldiga omständigheter, som på bedömandet af brottet kunde äga inflytande och domaren vid lagens tillämpning hur att iakttaga.
En stor del af dem inträffar vid alla brott och måste följaktligen medföra enahanda verkan, i afseende på hvart brott för sig; också har den grundsats, som i denna del gjort sig gällande vid utarbetandet af omförmälte lagförslag, blifvit hyllad af lagstiftarne i de flera andra civiliserade länder, der man i senare tider infört nya strafflagar.
Men det är icke blott i omförmälta hänseende, som den anmärkte formella olikheten ligger.
Den röjes jemväl i ämnenas uppställning och ordnande i fråga om de konkreta fallen.
Således finnas, bland annat, ämnen, som nu utgöra föremål för särskilda kapitel af Missgerningsbalken, uti förslaget vara behandlade i ett enda.
Detta är t. ex. förhållandet med de olika arterna af stöld, äfvensom med mord och dråp samt annan misshandel å person; och om man oväldigt pröfvar denna förändring, kan man icke neka att derigenom vinnes en konseqvens, en enhet och ett sammanhang i lagstiftningen, som för närvarande saknas.
Då hvarje ämne förekommer i en ordnad, systematisk följd har den, som med uppmärksamhet vill läsa lagen, ock lättast att fatta densamma.
I flera fall har denna afvikelse jemväl varit oundviklig, så framt man ej velat bibehålla grundsatser, som, oförenliga med Lag-Ulskotlels Belänkande, N:o 5!?.
13 tidens bildning oell rättvisans fordran, af allmänna tänkesättet långt före detta blifvit ogillade.
Man har dock härvid endast fortgått på den bana, 1734 års lagstiftare beträdde, då de, efter tidens fordringar, omskapade den äldre, i spridda balkar innefattade, till anda och språk föråldrade, brottmålslagstiftningen; och den, sorn gör sig mödan att anställa jemnförelser, skall snart öfvertygas, att ifrågavarande lagförslag, i formelt hänseende, ej mera afviker från gällande brottmålslag, än denna från sin föregångare.
Enhet och sammanhang i de särskilda bestämmelserna äro dessutom fordringar, som ej kunna eftergifvas, då fråga är om stiftande af en ny lag; och det är dessa fordringar, som, efter Utskottets omdöme, påkallar den förändring i lagens uppställning, som nu blifvit omnämnd.
Hvad innehållet sedermera angår; så måste i första rummet erkännas att lagförslaget utmärker sig genom en särdeles fullständighet, och att man deri om sorgsfullt sökt fylla de brister, som vidlåda närvarande brottmålslagstiftning.
Icke något till den allmänna Lagen hörande ämne synes deruti förbigånget; och i följd deraf finnas här straffbestämmelser, hvilka i gällande lagstiftning måste sökas på särskilda ställen uti Civillagen.
Brottens karaktärer, deras olika nyanseringar äro med noggrannhet angifna, och förhållandet emellan brott och straff är, enligt Utskottets omdöme, i de flesta fall, efter rättvisans fordringar, afmätt.
Med aktning för menniskovärde, har man deri vidare sökt förena allvar i bestraffning; och ostridigt är att förevarande förslag i vissa afseenden är vida strängare än 1734 års Lag.
Men ehuru Utskottet således erkänner värdet af samma förslag, har likväl Utskottet ansett betänkligt att förorda dess oförändrade antagande.
Utom några tillägg, förändringar och jemnkningar i enstaka fall, finner nemligen Utskottet vissa modifikationer och afvikelser af mera genomgripande och hufvudsaklig art vara af nöden; och för dessa får nu Utskottet redogöra, med framläggande af de grunder, hvarpå Utskottet stödjer sin öfvertygelse i denna del. a) På sätt redan är nämndt, utgör frihetsstraffet den straffart, som i förslaget mest användes.
Detta straff förekommer under benämning fängelse, indeladt i sju grader, den första på lifstid, den andra från åtta till och med tio år, den tredje från sex till och med åtta år, den fjerde från fyra till och med sex år, den femte från två till och med fyra år, den sjette från sex månader till och med två år, och den sjunde från trettio till och med etthundraåttatio dagar.
Och föreskrifves derjemte i den särskilda fängelselagen att detta straff, utom då det ådömes i första graden, skall verkställas antingen i gemensamhetsfängelse i öfverensstämmelse med Auburnska systemet, eller i ensamhetsfängelse, efter Philadelphia - 14 Lag-Ulskoltels Betänkande, N:o S8. systemet, med tillägg (i 9 §) att senare arten fängelse bör till en början begagnas för den, som dömes till fängelse i sjunde eller sjette grad; med rättighet för Konungen att pröfva i hvad mån sådant straffsätt i hvar af dessa, och sedermera äfven i andra fängelsegrader, under den första, införas må.
' Det är i denna del, som Justitieombudsmannen hänfört sig till sin inom Lagberedningen yttrade skiljaktiga mening.
Denna skiljaktighet afser emellertid icke straffets intensitet, utan endast dess benämning.
Han har nemligen ansett frihetsstraffet i de första sex graderna böra kallas straffarbete, och i den sjunde fängelse; och han har dermed bibehållit den indelning, som var gjord i det af Lagkommittéen först utarbetade och, efter verkställd revision, år 1839 från trycket utgifna förslag till allmän kriminallag, hvilket hufvudsakligen legat till grund för det förslag till strafflag, som nu är föremål för pröfning.
Men i denna indelning låg icke endast,en skilnad till namn, utan ock till beskaffenhet.
Det frihetsstraff, som kallades straffarbete, ansågs böra äga en svårare karaktär än fängelset.
I det förra ingingo såsom hufvudsakliga momenter, frihetens förlust för längre tider, i förening med tvång till arbete och en behandling efter Auburnska systemet; hvaremot fängelset icke ovilkorligen var förenadt med något arbetstvång; men äfven fängelset hade vissa modifikationer.
Det borde nemligen tillämpas på tre sätt, eller såsom enkelt fängelse, ensligt fängelse och fängelse vid vatten och bröd; och skulle domaren, vid straffets ådömande, bestämma hvilketdera sättet borde användas med afseende å förbrytarens ålder, kroppsbeskaffenhet och yrke, samt de (lera omständigheter, som på valet af det ena eller andra sättet kunde inverka.
Men på det alla dessa arter af fängelset skulle blifva mot hvarandra svarande, bestämdes minimum och maximum för tid af enkelt fängelse till dubbelt så långa tider som för ensligt, och för detta senare till dubbelt så långa, som för fängelse vid vatten och bröd.
Då Lagkommittéens omförmälte förslag uppgjordes var det Auburnska fängelsesystemet hufvudsakligen bekant och pröfvadt i Europa.
Philadelphia- eller det fullkomliga isoleringssystemets företräden visade sig först efteråt; men den erfarenhet, man under senare tider derom hade vunnit, gaf Högsta domstolen anledning att, vid granskning af Lagkommittéens berörda förslag, tillstyrka införande af detta system.
Denna åsigt delades äfven af Lagberedningen.
Men då ensamhetsfängelset, i hvad rätta tidsmåttet för dess användande och betydelsen af sjelfva enslighetskaraktären beträffade, ej kunde anses tillräckligt pröfvadt, och då man på andra ställen ännu fortfor med nya försök, att mer och mer utbilda detta straffsystem, ansåg Beredningen icke rådligt att, äfven om sådant lät sig göra, på en gång föreslå systemets fullständiga genomförande här i landet.
Den antog emellertid Lag-Ulsliotlcts Betänkande, iV. o 38.
15 grundsatsen; och i öfvertygelsen derom, att fängelse i enrum vore bland hittills försökta straffsätt det, som bäst uppfyller ändamålet af en allvarlig bestraffning, förenad med möjligheten af den straffades förbättring, äfvensom att detsamma vore vida mera afskräckande och lämpligt än fängelse vid vatten och bröd, fann Beredningen sig böra föreslä att Philadelphia-systemet, till en början och i män af tillgängliga utvägar till dess införande, måtte blifva gällande för de två lägsta fängelsegraderna, men att samma system sedermera måtte antagas för den ena straffgraden efter den andra, allt elter som detta, genom erfarenheten här och annorstädes, kunde utrönas vara mot ändamålet svarande och med de modifikationer, till hvilka de blifvande försöken i vårt eget land kunde gifva anledning.
Vid detta förhållande fann man likväl lämpligast att i strafflagen endast utsätta fängelsegradernas tidsmått och att lemna de bestämmelser, som fordras för straffets verkställighet inom hvarje grad och efter de olika systemerna, åt en särskild lag, på det lagstiftande makten kunde blifva i tillfälle, att i denna del göra tilläfventyrs nödiga förändringar, utan rubbning af hvad allmänna strafflagen stadgar i afseende på sjelfva straffens afmätning, hvaraf åter ansågs följa att särskilda straffgrader ej borde med olika benämningar utmärkas i lagen; Sådant vore ej heller förenligt med den af Beredningen hyllade grundsats, att vanhedern, då någon genom brott gjort sig dertill förfallen, skall ådömas honom, såsom en påföljd af sjelfva brottet och icke utgöra en tillfällig fläck, den der åkommer hvarje person, som dömes till en viss straffart, ehvad det brott han begått, varit till sin natur förnedrande eller icke; och för att fullt utföra denna grundsats, har Beredningen ansett sig böra antaga namnet af fängelse för hvarje straff, som på längre eller kortare tid beröfvar den dömde friheten.
Det är äfven ostridigt att, om man, lika med Beredningen, blott anser en art af frihetsstraff böra äga rum, det egentliga skälet för de olika benämningarne förfaller, ty det kan icke nekas att vanhedern bör åtfölja brottet och ej straffet.
Men den åtskilnad, som är mellan den gröfre och den mindre förbrytaren, torde ej kunna anses vara tillbörligen iakttagen, derest man å dem tillämpar lika beskaffade straff, utan annan olikhet än till tidsmåtten.
Till frihetsstraffets väsendtligaste fördelar har man ock räknat att detsamma låter sig användas efter brottens alla modifikationer, såsom roed eller utan arbetstvång, med flera eller färre inskränkningar, med strängare eller lindrigare behandling m. m., utan att dess välgörande verkningar derigenom förfelas; och dessa fördelar synes lagstiftaren ej böra lemna åsido.
Om man för den, som i mindre mån brutit, begagnar ett till karaktären lika hardt straff, som för den gröfre missgerningsmannen, måste man jemväl hos båda förutsätta en likstämmighet i afseende på motiverna till deras brottsliga före - 16 Lag-Utskottets Betänkande, N:o SO. tag, den der likväl ej torde kunna antagas.
Visserligen ligga dessa motiver, dessa brottets innersta driffjedrar utom mermiskoögats synkrets; men i menniskans bröst är dock nedlagd en känsla, som ej skulle fördraga det gröfre brottets sammanblandning med den ringare förbrytelsen; och denna känsla, en sann uppenbarelse af den eviga rättvisan, mäste finna ett gensvar i lagen, derest den skall blifva aktad, såsom ett uttryck af samma rättvisa.
Det är således icke för att genom sjelfva straffet stämpla förbrytaren, som
Utskottet anser frihetsstraffet böra på olika sätt modifieras eller annorlunda än genom tidsmåtten lämpas efter brotten, utan på det samma straff må bära prägeln af rättvisa och således i allmänna tänkesättet vinna ett stöd.
Det var ock för att motsvara denna fordran på rättvisa, som Lagkommittéen i 1859 års förslag delade frihetsstraffet i två hufvudsakliga arter eller straffarbete och fängelse och föreskref olika sött för verkställighet af senare arten.
Denna indelning hade ock ett stöd i närvarande förhållanden.
Frihetsstraffet förekommer nemligen i gällande brottmålslagstiftning såsom arbete å fästning, enkelt fängelse i häkte utan arbetstvång och fängelse vid vatten och bröd.
Fästningsstraffet drabbar dock endast gröfre brottslingar, hvaremot de öfriga tillämpas äfven på de ringaste förbrytelser, enär de, vid bristande tillgång tili böter, såsom förvandlingsstraff användas; och härigenom har allmänheten kommit att fästa olika begrepp vid dessa frihetsstraffets olika arter.
Frihetens förlust på längre tider, förenad med tvång till arbete är ock, på sätt Lagkommittéen yttrar, ett i nästan alla civiliserade länder antaget bestraffningssätt för den klass af brott, som ligger emellan de svåraste, för hvilka dödsstraff är bibehållet, och de ringare som med förlust af frihet å kortare tider, utan arbetstvång, eller med ännu lindrigare slraffarter beläggas; och benämningen straffarbete uttrycker ostridigt närmast detta bestraffiiingssätts bestämmelse.
Man invänder väl alt ensamheten eller den ovilkorligt ålagda tystnaden jemväl äro väsendtliga beståndsdelar i straffet, och detta förnekar icke Utskottet; men man mäste noga skilja emellan sättet för straffets verkställighet och sjelfva straffet.
Frihetens förlust med arbetstvång är hufvudkaraktären och den bör genom namnet uttryckas.
I följd häraf, anser Utskottet frihetsstraffet böra delas i två slag eller straffarbete och fängelse, eller den i 1859 års förslag, i öfverensstämmelse med existerande förhållanden, uppdragna skilnad bibehållas.
Någon förändring uti ifrågavarande förslag, hvad de första sex fiingelsegraderna angår, sker derigenom i sjelfva verket icke annorlunda än till namnet, enär tidsmåtten i dessa grader äro lika som i 1859 års förslag, beräknade efter straffets verkställighet i enlighet med Auburnska systemet.
Af Lag-Utskoltets Betänkande, AV o 38. 17
Åf fängelselagens 9 § synes dock, hurusom afsigten är, att delta system småningom skall försvinna för det Philadelphiska, hvars begagnande i andra grader, än de två lägsta, blifvit gjordt beroende på Konungens förordnande; och, på sätt anmärkt blifvit, grundas detta stadgande på öfvertygelsen att fängelse i enrum är ett ändamålsenligare straff, än Auburnska fängelset.
Den erfarenhet, man vunnit i andra länder om dessa systemer, gifver ock stöd för en sådan öfvertygelse.
Men, enligt hvad Lagberedningen yttrat, äro likväl meningarne ännu delade angående rätta tidsmåttet för ensamhetsfängelsets användande på längre tider; och derföre synes någon utsträckning af detta fängelse utöfver den tid, hvarpå detsamma, jemnlikt erfarenhetens vittnesbörd, kan lämpligen användas, icke böra i lagen medgifvas.
Att åt ena statsmakten öfverlemna en sådan bestämmelse och således rättigheten, att afgöra huruvida det ena eller andra straffet skall begagnas, torde ej vara öfverensstämmande med den i Grundlagen föreskrifna ordning för behandling af lagstiftningsfrågor.
I följd häraf och då, efter hvad Utskottet varit i tillfälle inhemta, meningarna äro ense derom, att ensamhetsfängelset kan med fördel användas till och med två år, tror äfven Utskottet, det i lagen bör utsättas, att ingen må på längre tid ådömas sådant fängelse.
Skulle erfarenheten här i landet sedermera ådagalägga, att detta fängelse har sä väsendtliga företräden framför Auburnfängelset, att ett vidsträcktare användande deraf må äga rum, så må sådant bero på ytterligare förordnande af lagstiftande makten.
Emellertid torde ej kunna antagas att ensamhetsfängelset verkar lika på alla naturer, eller att ju icke
Auburnfängelset för vissa menniskor är ett ändamålsenligare straff.
Att derföre ovilkorligen stadga att alla, som dömas till straffarbete på högst två år, skola hållas i ensamhetsfängelse, anser Utskottet icke lämpligt, äfven om mau ägde sådan tillgång på ensamhetsfängelser, som i detta fall erfordrades.
Hvilketdera fängelset bör användas är ingen i närmare tillfälle att bedöma än domaren, som ser den brottslige, pröfvar driffjedrarne till hans brott och noggrant utforskar hans lynne och sinnesart; och af sådan anledning har Utskottet lunnit, det bör domaren, då någon till straffarbete dömes, bestämma, om och i hvad mån straffet skall verkställas i ensamhets- eller gemensamhetsfängelse.
Hvad dernäst den af Utskottet föreslagna andra arten af frihetsstraffet angår, eller fängelse, som skulle komma, att motsvara den lägsta eller sjunde fängelsegraden i lagförslaget, så har hos Utskottet fråga uppstått, om detsamma bör, pä sätt skedt i 1839 års förslag, på olika sätt modifieras eller ej; och dervid har Utskottet i första rummet ansett sig böra taga i betraktande huruvida fängelse vid vatten och bröd må bibehållas.
Brot. 1847 sch 1848. 7 Sami. 1 Afd. 21 Baft. 5 18 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58, Flera anmärkningar hafva blifvit gjorda mot detta för det närvarande mest använda bestraffningssätt.
I allmänhet har man anmärkt deremot att, om detsamma i sin stränghet verkställes uuder någon längre tid, vore detta straff i högsta grad menligt för den straffades helsa; att det ej heller kunnat med noggrannhet verkställas, enär man ej fömått förekomma alla de försök, som skett för att mildra straffet, samt att det i följd deraf djupt fallit i opinionen, och således visat sig såsom föga verksamt till förekommande af återfall i brott.
Ehuru Utskottet ej kan bestrida befogenheten af dessa anmärkningar, medgifver likväl Utskottet derföre icke, att detta bestraffningssätt bör helt och hållet afskaffas.
Att detsamma, utan afbrott verkställdt under den långa tid, hvarpå det för närvarande kan ådömas, i hög grad kan skada den straffades helsa har erfarenheten nogsamt ådagalagt; men man har af sådan anledning på andra ställen, der det ännu är bibehållet, funnit nödigt att verkställa straffet med vissa afbrott, såsom i Norrige, der den, som är dömd till detta straff på längre än fem dagar, skall undergå straffet med en dags afbrott efter den femte och tionde, två dagars efter den femtonde och tjugonde, och tre dagars efter den tjugofemte, för att uuder afbrottsdagarne bespisas med vanlig fångkost.
Så verkställdt har samma straff ej funnits hafva något menligt inflytande på helsan, utan att det på något sätt förlorat den allvarliga karaktär, som det vid en sträng verkställighet ostridigt äger.
Om noggrannhet härvid tillförene varit svår att iakttaga, bör man deremot kunna påräkna sådan, sedan snart nog alla länshäkten blifvit så inrättade, att omförmälte straff kan verkställas i enrum.