Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då detta allmänna lagbud, hvarifrån något undantag icke tillika vore gjordt, enligt dess tydliga mening omfattade och till samma lagstiflningsgrund förenade hvad lag och författningar dittills för hvarje särskildt fall i detta hänseende stadgat, borde derunder äfven begripas 40 kap. 3 § Missgerningsbalken, som tilläte, att stöld andra gången finge försonas med böter, och endast vid bristande tillgång bestämde kroppsplikt, helst sistberörda lagstadgande, som för den brottslige utsatte en viss tillökning i kroppsplikten och beräknade denna tillökning i spö eller ris, hvarmed, efter dåvarande lagstiftningsgrund, stöld första gången och i allmänhet andra brott, för hvilka bötas finge, i brist af tillgång blefvo straffade, tydligen ägde sammanhang icke blott med 1 § nyssåberopade kapitel och Balk, utan ock med de i lagen för öfrigt i 5 kap.
Straffbalken föreskrifna grunder för böters förvandling till kroppsplikt, och således, likasom i hvarje annan dylik händelse, lemnade öppet tillfälle att, vid bristande tillgång till böter hos den sakfällde, i stället för hvilka kroppsplikt, enligt nyssnämnda kapitel af Straffbalken, stadgas borde, icke ådöma spö eller ris, utan utsätta kroppsplikten till fängelse vid vatten och bröd, efter jemförelse emellan de grunder, som 1 och 4 §§ samma kapitel för de särskilda straffarterna uppgåfvo.
I enlighet med oftanämnde Kongl. Förordning, 40 kap. 3 § Missgerningsbalken och 5 kap. 4 § Straffbalken, sådant sistnämnda lagrum lydde i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, hade alltså vid ifrågavarande fall, med beräkning af det stulnas värde 12 R:dr eller 36 daler silfvermynt samt det emot iterationsstraffet af fem par spö svarande penningebelopp af 15 daler eller lill - 20 hopa 51 daler, ofvanbemälde person, då han saknade tillgång att gälda de honom ålagde böter, rätteligen bort i stället ådömas det emot 51 daler svarande straff af fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd.
Öfver hvad sålunda emot Häradsrättens utslag blifvit anmärkt, infordrade jag förklaring af häradshöfdingen, såsom ansvarig för det lagstridiga beslutet, hvarefter denne afgifvit utlåtande, sorn bland annat innehöll: att Häradsrättens ifrågavarande utslag, enligt hans förmenande, vore stödt på lag: att han hittills icke af ofvanåberopade Kongl. Förordning kunnat draga den slutsats, att densamma ovilkorligen skulle tillämpas äfven vid förvandling för andra resan stöld, så vida lagens stadgande i 40 kapitlet 3 § Missgerningsbalken, att för sådant brott, vid bristande tillgång till böter, straffet ökes med fem par spö, icke genom bestämd föreskrift blifvit upphäfvet; och att, då anklagade Lars Larsson skall hafva varit ibland antalet af de brottslingar, hvilkas själstillstånd vore till den grad förderfvadt, alt det af lagen medgifna mildare straff hvarken medförde förbättring eller tjenade såsom afskräckande för andra, häradshöfdingen måste för denna person tillämpa det straff, som, ehuru långt ifrån tillämpligt för så beskaffade brott i allmänhet, häradshöfdingen icke trodde vara af lag förbjudet, och hvaruti det stod den sakfällde öppet att söka ändring, om han åstundat och icke ansett sig deraf väl förtjent.
Då jag icke, emot de af mig för anmärkningen anförda grunder, kunde godkänna denna af häradshöfdingen tillkännagifna mening, hvilken icke blott utmärkte hans föreställning, att Häradsrättens utslag vore enligt med lag, utan äfven antydde, att framdeles, i lika beskaffade fall som det nu anmärkta, förekommande omständigheter skulle afgöra, om han, vid bestämmande af förvandlingsstraff för den brottslige, ådömde spö och risstraff eller fängelse vid vatten och bröd; ansåg jag mig icke böra låta bero vid en lagskipningsåtgärd, som, till sin grund lagstridig, således för den sakfällde medfört ett otillbörligt lidande och, i händelse den lemnades utan vidare erinran, tilläfventyrs skulle, under samma domhafvande, tjena till framtida efterföljd; hvarföre jag, i skrifvelse den 15 Januari 1844, anmodade advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt att, i öfverensstämmelse med ofvan utvecklade grunder, inför Kongl. Hofrätten emot bemälde häradshöfding anställa och utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Sedan till följd häraf advokatfiskals-embetet yrkat, alt Kongl. Hofrätten, med ogillande af häradshöfdingens antagna och följda åsigter i fråga om tydning och tillämpning af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 angående kroppspliktens utsättande i fängelse vid vatten och bröd, då förvandling skedde 21 i brist af tillgång till böter, måtte för framtida efterföljd lemna häradshöfdingen tjenlig tillrättavisning, har Kongl.
Hofrätten, medelst utslag den 9 Maj 1845 sig utlåLit och funnit, att Häradsrätten, då Lars Larssons omförmälde tjufnadsbrott varit af den art, att det kunnat med penningeböter försonas, rätteligen bort, med tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, tor den händelse att han ej förmådde gälda böterna, döma honom, att med fängelse vid vatten och bröd umgälla sin förbrytelse; hvarföre Kongl. Hofrätten, med bifall till advokatfiskals-embetets framställning, erinrade häradshöfdingen att framdeles i lika beskaffade fall åt nämnde Kongl. Förordning gifva den tydning, som med rätta meningen deraf öfverensstämde.
Af infordrade handlingar hade jag inhämtat, huruledes Rådstufvurätten i Mariestad, efter föregången ransakning angående för stöld tilltalade fattighjonen, förre snickarelärlingen Johannes Samuelsson och förre nattväktaren Peter Svensson, medelst utslag den 16 Oktober 1841 sig utlåtit och ansett de tilltalade förvunne, Johannes Samuelsson att hafva genom inbrott flera gånger, äfven å helgedag, beredt sig inträde i fattiginrättningens i nämnde stad lästa förrådsrum och derstädes tillgripit varor till ett sammanräknadt värde af 4 R:dr 25 sk.(8 rst samt Peter Svensson att hafva varit den förre behjelplig vid utförande af inbrotten och jemväl afvetat hans tillgrepp af varorna, med undantag af en del, skattad till 22 sk. 8 rst; hvarförutan Johannes Samuelsson, likasom Peter Svensson, befunnits hafva olofligen innehaft dyrkar; i anledning hvaraf Rådstufvurätten förklarat, det skulle Johannes Samuelsson, hvilken tillförne en gång blifvit straffad för stöld med inbrott, ansvara för andra resan stöld och inbrott å helgedag, samt för innehafvande af dyrk, och således, jemlikt 40 kap. 1 och 6 §§ Missgerningsbalken, Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, Kongl, brefvet den 30 April samma år, Kongl. Förordningarne den 9 December 1756 och den 10 Juni 1841 samt Kongl Förklaringen den 23 Mars 1807, i en bot straffas med fyratio par spö, uppenbar kyrkoplikt och t vänne års arbete å Landskrona fästning, och Peter Svensson ansvara för delaktighet i Johannes Samuelssons inbrott och tjufnad till värde af 4 R:dr 3 sk., äfvensom för innehafvande af dyrkar och för sabbatsbrott, och i följd deraf, enligt 41 kap. 1 §,40 kap. 1 och 6 §§ och 3 kap. 6 § Missgerningsbalken, Kongl. 22 Förordningen den 9 December 1756 och Kongl. Förordningarne den 10 Juni 1841, ”angående olika straffbestämmelser för inbrott första gången och innehafvande af dyrk,” samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, i en bot umgälla sina brott med tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd jemte uppenbar kyrkoplikt; hvarefter Kongl. Hofrätten, i anledning af Johannes Samuelssons ansökning, att det honom ådömda spöstraff, hvilket han, enligt läkares intygande, icke kunde uthärda, måtte förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, genom utslag den 18 Januari 1842, förordnat, att Johannes Samuelsson, i stället för spöstraffet,
skulle, jemlikt 5 kap. 4 § Straffbalken och Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, tjugusju dagar i fängelse vid valten och bröd hållas.
Utvisande fånglistorna ifrån länshäktet i Mariestad , alt de sakfällde undergått, jemte uppenbara kyrkopliklen, de sålunda dem ådömda fängelsestraff, Peter Svensson i November och December månader 1841 och Johannes Samuelsson ifrån den 19 Februari till den 18 Mars 1842, och att den sistnämnde sedermera blifvit till fästningen afförd.
Vid skärskådan af Rådstufvurättens domslut i denna sak visade sig tydligt, att Rådstugurätten för en hvar af de sakfällde, förfallne till straff för verkstäldl inbrott, derjemte stadgat och tillämpat den genom Kongl. Förordningen den 9 December 1756, för olofligt innehafvande af dyrkar, lika med första gången inbrott utsatta bestraffning, hvilket, efter min tanka, var uppenbarligen stridande emot lag.
Grunderna för denna tanka finnas fullständigt utvecklade uti min under den 18 November 1840 till advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt aflåtna skrifvelse, hvarigenom, med anmärkning vid Wadsbo Häradsrätts den 14 Juni 1839 meddelade, i lika måtto olagliga beslut, det åtal emot vederbörande domhafvande blifvit förordnadt, och af bemälda embete sedermera ulfördt, som Kongl.
Hofrätten genom dess utslag den 22 Juli 1841 pröfvat och afgjort. *)
Med åberopande af samma grunder och med tillämpning deraf till nu ifrågavarande mål, ansåg jag fördenskukl de tilltalades ansvarighet rätteligen hafva bort bestämmas sålunda, att Johannes Samuelsson, såsom en gång förut för inbrottsstöld straffad, nu för andra resan sådan stöld skolat, efter det stulnas värde 4 R:dr 25 sk. 8 rst. och för sabbatsbrottsböterna 3 R:dr ie sk., sammanlagdt motsvarande åtta par spö, med tillökning af fem par för iteration af brottet och med beräkning af aderton par för likaledes itereradt inbrott, hvarunder ansvaret för olofligt innehafvande af dyrkar vore begripet, i en bot dömas till straff af tretioelt par spö jemte uppenbar kyrko - *) Se embetsberättelse!! för åren 1842 och 1843, pag. '75. 23 plikt och tvänne års fästningsarbete; i hvilket fall, om spöstraffets förvandling kommit i fråga, motsvarande bestraffningen utgjort tjugutvå dagars fängelse vid vatten och bröd; samt, hvad Peter Svensson åter beträffade, att han, för första resan stöld till värde af 4 R:dr 3 sk., för sabbatsbrottsböterna 3 R:dr 16 sk., för delaktighet i inbrott och för olofligt innehafvande af dyrkar, när straffet för begge sistnämnda förbrytelser af samma art kunnat lagligen stadgas till endast nio par spö, i penningar motsvarande nio R:dr, följaktligen bort, efter ett samrnanräknadt penningebelopp 16 R:dr 19 sk. eller nära 50 daler silfvermynl, i en bot åläggas bestraffning af fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, tillika med uppenbar kyrkoplikt.
Under dessa förhållanden och då Rådstufvurätten, emot lag, ådömt de sakfällde svårare straff, hvarefter det Peter Svensson ådömda äfven gått i verkställighet, och, hvad angick Johannes Samuelsson, Kongl. Hofrätten, såsom dess utslag uppå hans ansökning antydde, icke ansett sig befogad att närmare granska Rådstufvurättens olagliga beslut, utan blott förvandlat det svårare spöstraffet till en emot detta svarande bestraffning af fängelse vid vatten och bröd, hvarigenom äfven Johannes Samuelsson blifvit hårdare straffad, än vederbort; ansåg jag mig icke kunna undgå att Rådstufvurättens lagstridiga förfarande beifra, och uppdrog derföre, i skrifvelse den 20 Januari 1844, åt advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten att emot Rådstufvurättens ordförande och ledamöter, hvilka i beslutet deltagit, anställa och utföra den talan om ansvar och ersättning till vederbörande, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Öfver det, till följd häraf, inför Kongl.
Hofrätten af advokatfiskals-embetet anställda åtal, hafva Rådstufvurättens ordförande och ledamöter blifvit hörde, och uti afgifven förklaring andragit, att de, lika med hvad anmärkt blifvit, ansett olofligt innehafvande af dyrk och inbrott i afsigt att stjäla vara förbrytelser af enahanda art, hvilka, under en lagsökning och så länge lika straff var stadgadt för dem begge, ej borde särskildt bestraffas; i följd hvaraf de icke heller skulle hafva ålagt Samuelsson och Svensson straff för innehafvandet af dyrkar, utan endast för det af dem verkställda inbrott, om åtal härför hos Rådstufvurätten förekommit till handläggning och afdömande den tid, lagen bestämde lika straff för omförmälde brott, och således före promulgationen af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841; men som denna Kongl. Förordning, med ändring af Kongl. Förordningen den 9 December 1756, angående straff för olofligt innehafvande af dyrk stadgade, att, utaf de deri utsatte straffbestämmelser af spö för man och ris för qvinna, eller fängelse vid vatten 24 och bröd, sistnämnde bestraffning, eller tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, borde tillämpas, då brottet första gången föröfvades, hvilket vore fallet med ej mindre Johannes Samuelsson, än Peter Svensson; alltså och då, enligt den förändrade lydelse 4 § i 5 kap.
Straffbalken erhållit genom en annan äfven den 10 Juni 18-fl gifven Kongl. Förordning, nio dagars fängelse vid vatten och bröd motsvarade det för inbrott bestämda straff af nio par spö eller sju par ris, och olika antal dagar vatten och brödstraff sålunda humös bestämda för inbrott i afsigt att stjäla och för olofligt innehafvande af dyrk, samt det för sistnämnda brott förordnade fängelsestraff vore större än det för inbrott, kunde, enligt förklarandernes tanka, åtminstone underdomaren, som vore bunden af lagens bokstaf, icke undgå att, äfven vid de fall, då nämnda brott samtidigt blifvit begångna af samma personer och förekommo till bedömande uppå en lagsökning, ålägga sträft’ särskildt för hvarje af dessa brott; varande till stöd för denna åsigt exempelvis den händelse åberopad, att af tvänne personer, som gemensamt blifvit tilltalade för första resan inbrott i afsigt att stjäla och för olofligt innehafvande af dyrk, den ena befunnes förvunnen att hafva begått begge dessa brott, men den andre endast ansågs saker för innehafvande af dyrk, i hvilket fall underdomaren förmenades icke kunna förordna, att den af de anklagade, hvilken vore förvunnen att hafva begått begge brotten, skulle för desamma, såsom varande likartade, afstraffas med nio dagars fängelse vid vatten och bröd, men den andre, som endast vore saker till ansvar för det sednare brottet, eller olofligt innehafvande af dyrk, likmätigt den förändrade lydelse Kongl. Förordningen den 9 December 1756 erhållit genom Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, straffas med tolf dagars dylikt fängelse, ej heller tilltro sig döma sistnämnde anklagade, lika med den först omförmälde, till endast nio dagars fängelse vid vatten och bröd, samt till stöd härför förklara den uti siståberopade Kongl.
Förordningen upptagna straffbestämmelse af tolf dagars fängelse vid vatten och bröd såsom skrif- eller tryckfel, änskönt något officiel t tillkännagifvande härom icke försports och det af Pikets Ständer den 16 Juni 1841, således efter kungörandet at den Kongl. Förordning, som ändrar 5 kap. 4 § Straffbalken, undertecknade Riksdagsbeslut innehåller i 3 momentet af 58 §, det Rikets Ständer, med Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse, beslutat, ”att af de för olofligt innehafvande af dyrk utsatta två straffbestämmelser, af spö för mannen och ris för qvinnan, eller fängelse vid vatten och bröd, endast sistnämnda bestraffning, eller tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, får tillämpas, då brottet första gången föröfv-as;” och hafva 25 slutligen förklaranderne, under åberopande, alt de, om misstag vore begånget genom det Samuelsson och Svensson ålagda särskilda ansvar för innehalvande af dyrkar, blifvit dertill af andras fel missledda, yttrat det hopp, att derför ej blifva strängt bedömde.
Derefter har advokatfiskals-embetet, som förmält sig icke kunna för nöjaktig antaga den af Rådstufvurättens ordförande och ledamöter afgifna förklaring, ytterligare, på anförda skäl, lågt de tilltalade till last hvad i afseende å ifrågavarande beslut blifvit anmärkt, samt yrkat, att de derför måtte vidkännas den tillrättavisning, Kongl. Hofrätten, enligt grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, pröfvade rättvist bestämma, ocb derjemte förpligtas godtgöra Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Johannes Samuelssons och Peter Svenssons underhåll i häktet längre än vara bort, efter vederbörandes uträkning, med sammanlagdt två R:dr 21 sk. 4 rst. banko; hvaremot advokatfiskals-embetet, enär ej mindre Johannes Samuelsson, än Peter Svensson, skriftligen tillkännagifvit, att de ej gjorde anspråk på upprättelse för det dem tillskyndade olagliga lidande, ansåg något utlåtande derom icke erfordras, Sedan Rådstufvurättens ordförande och ledamöter öfver dessa påståenden blifvit hörde och, uti ingifven skrift, med anmälan, att en af de Rådstufvurättens två ledamöter, hvilka deltagit uti ifrågavarande beslut, numera aflidit, endast åberopat hvad af dem förut blifvit anfördt, har Kongl. Hofrätten, medelst utslag den 13 Mars innevarande år, sig utlåtit och funnit Rådstufvurätten hafva fetat deri, att den l:o för begge de sakfällda tillämpat särskildt ansvar för inbrott och i lag förutsatt uppsåt dertill medelst inuehafvande af dyrk, hvilken lagtillämpning varit desto oriktigare, som icke ens för särskilda inbrott, under en lagföring åtalade, särskilda straff lagligen ägt rum, 2:o dessutom för Peter
Svensson bestärnt ansvaret för det han innehaft dyrk högre, än som å verkstäldt inbrott belöper, eller lill fängelse vid vatten och bröd i tolf dagar, i stället för nio dagar, som, enligt 5 kap. 4 § Straffbalken, jemförd med Kongl.
Förordningen om ändring deri af den 10 Juni 1841, motsvarade nio par spö, hvartill straffet högst uppginge för innehafvande af dyrk efter Kongl. Förordningen den 9 December 1756, deri den särskilda Kongl.
Förordningen i detta ämne af den 10 Juni 1841 hvarken gjort eller åsyftat göra annan ändring, än att af de i 1756 års Förordning utsatta bestraffningar af spö eller ris ocb deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, endast sistnämnda bestraffning borde tillämpas, då brottet första gången föröfvades, och 3:o emot föreskriften i 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 Just.-Ombuilsmans Emb.-Berätt. för ören i844 oc^‘ 1&45- 26 beräknat Peter Svenssons kroppsplikt icke i ett sammanhang efter det stulnas värde, ökadt med sabbatsbroltsböterna och de penningebelopp, som motsvarade urbota straffen, i hvilken händelse, äfven när innehafvandet af dyrk särskildt bestraffades, kroppsplikten stannat vid fängelse vid vatten och bröd i nitton dagar, utan särskildt efter penningebeloppen och med tillägg eller bibehållande i oförändradt skick af de bestraffningar af nio och tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, som å urbota brotten ansetts följa, hvarigenom högsta kroppsplikt uppkommit; och som, på grund af Rådstufvurättens felaktiga domslut, de sakfällde sålunda kommit att straffas svårare än vederbort, nemligen Johannes Samuelsson med tjugusju i stället för tjugutvå och Peter Svensson med tjuguålta i stället för fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd; alltså och jemte det åtalet emot en af Rådstufvurättens ledamöter, såsom dåmera afliden, komme att förfalla, dömde Kongl. Hofrätten, likmätigt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken och Kongl, brefvet den 2 Maj 1766, borgmästaren och den andre ledamoten att hvar för sig böta tjugufem R:dr, samt gemensamt ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden af de sakfälldes olaga bestraffning med två R:dr 21 sk. 4 rst. allt banko.
Likasom i nästföregående mål hade jag, i anledning af Kämnersrältens i Norrköping den 13 April 1843 meddelade utslag, anmärkt, att sedan Kämnersrätten ansett smedslärlingen Carl
Englund förvunnen att hafva från sin husbonde tillgripit trenne till 3 sk. banko uppskattade dyrkar, i afsigt att dem vid förekommande fall begagna, hvilka dyrkar, jemte en fjerde, den Englund, enligt uppgift, skall sjelf förfärdigat, han vid häktandet jern väl innehaft, utan att dock veterligen hafva med dem någon skada föröfvat, och Englund derförinnan, för det han å söndag genom inbrott föröfvat stöld till värde af 13 R:dr nämnde mynt, blifvit, medelst Bråbo Häradsrätts utslag den 2 nästförutgångne Mars, förklarad saker till ansvar för sabbatsbrott, första resan inbrott i afsigt att stjäla och första resan tjufnad till omförmälda belopp, Känmersrätten, med åberopadt stöd af 3 kap. 6 §, 40 kap. 1 och 6 §§ samt 42 kap. 1 § Missgerningsbalken, Kongl. Förordningarne den 9 December 1756 och den 10 Juni 1841 samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt Englund, som skulle hafva gjort sig förfallen att böta för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk. och, för första resan stöld, tjufnadens tredubbla värde 39 R:dr 18 sk., med iakttagande att stölden från husbonde låg i tväböte, samt att straffas, 27 för första resan inbrott, med nio dagars fängelse vid vatten och bröd och, för innehafvande af dyrkar utan husbondens vetskap, fastän skada ej derigenom skett, likaledes med nio dagars fängelse af enahanda beskaffenhet, att i en bot umgälla berörde förbrytelser med tjugufyra dagars fängelse vid vatten och bröd samt derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; Ådagaläggande fånglistorna från Norrköpings stadshäkte, att detta utslag, hvarmed den sakfällde låtit sig nöja, blifvit till verkställighet befordradt.
Ofvanberörda domslut syntes mig vara emot lag uppenbarligen stridande i så måtto, som Englund, ehuru, enligt Bråbo Häradsrätts förena milda utslag, öfvertygad om inbrott och derför förklarad skyldig till det i lag utsatta straff, likväl är vorden för innehafvande af dyrkar utaf Kämnersrätten ådömd särskild bestraffning.
Då Englund, under samma lagsökning tilltalad för berörde brott, blifvit af Häradsrätten, som endast ägde att upptaga frågan om inbrottsstölden, i denna del förklarad sakfälld, hade Kämnersrätten, hvars upptagande det emot Englund jemväl angifna brott, att hafva olofligen innehaft dyrkar, - tillhört och som äfven ansåg honom till detta brott saker, samt alltså borde slutligen bestämma det straff, hvilket å hans förbrytelse lagligen skolat följa, i sådant hänseende ålegat öfverväga hvartdera brottets beskaffenhet och utan hinder af Häradsrättens föregångna pröfningsutslag tillse, att icke, emot hvad lag stadgade, likartade brott särskildt bestraffades.
Med iakttagande häraf och i öfverensstämmelse med de af mig uti nästföregående mål åberopade grunder, hade ofvanbemälde persons bestraffning rätteligen bort bestämmas på det sätt, att han, som gjort sig förfallen att böta för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk. och för af honom begångna stölder 39 R:dr 18 sk., samt derjemte för inbrott och olofligt innehafvande af dyrkar var skyldig till straff af nio dagars fängelse vid vatten och bröd, skulle umgälla sina förbrytelser i en bot med tjugu dagars enahanda fängelse.
Och emedan Kämnersrätten uLi dess ifrågavarande utslag, emot sådana i lag bestämdt uttryckta grunder, beräknat särskilda straff för hvardera af de Lvänne sistnämnda förbrytelserna och såmedelst stadgat den svårare bestraffningen af tjugufyra dagars fängelse vid vatten och bröd, genom undergående hvaraf ett otillbörligt lidande blifvit den sakfällde tillskyndadt, blef detta mål, på sätt min under den 17 Februari 1845 aflåtna skrifvelse utvisar, öfverlemnadt till advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt, med anmodan att inför Kongl.
Hofrätten emot Kämnersrättens ordförande och ledamöter, hvilka i Rättens ofvanberörda lagstridiga domslut deltagit, anställa och utföra den ansvars- och ersättningstalan, lag och sakens beskaffenhet fordrade. 28 Uti förklaring öfver advokatfiskals-embetets härom började talan, hafva Kämnersrättens ordförande och tvänne ledamöter hufvudsakligen andragit: att ehuru vid målets bedömande det icke undfallit Kämnersrätten, att, derest Englund, som begått inbrott i Bråbo härad, jemväl hade föröfvat dylikt brott uti Norrköping genom begagnande af de dyrkar, han innehaft, honom icke kunnat ådömas högre ansvar, an om han endast en gång begått inbrott, hade likväl Kämnersrätten, enär Bråbo Häradsrätt förklarat
Englund saker till ansvar för första resan stöld med inbrott och Öfverlemnat målet till Kämnersrätten, på det att Englund för dyrkarnes innehafvande måtte till ansvar befordras, samt Kongl. Förordningen den 9