Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot dristar jag försäkra, att om och när det händer mig att blifva domare i en fråga af den beskaffenhet, som blifvit imaginerad, jag hvarken kan eller skall döma annorlunda, än efter det begrepp om lagens rätta mening, som jag här sökt ur dess ordaförstånd utvickla.
Finnes det ostridigt, att den, som nedrifvit hålldammen, är ägare till grunden, hvarpå dammen blifvit uppförd, och kan den, som dammen byggt, icke visa sig hafva dertill ägt rätt eller lof; så skall jag icke anse mig kunna döma till ansvar för nedrifvandet.
Befinnes det åter tvistigt, huruvida den byggande ägt rätt att uppföra dammen; så skall jag vid vite förbjuda honom att åter uppbygga den, tilldess lagligen varder afgjordt, om byggnaden mot den nodrifvandes ') vilja får åter hyggås ') Enligt en mot mig gjord språkanmärkning får den dag, sorn påföljdcr ieke heta den påföljande, utan skall heta den påfuljde.
I fall så iir, har jag ock här orätt användt den byggande och den nedrifv art de lor att uttrycka den sorn byggde, och den som nedref, och jag hade i stället bordt säga den byggdé och den nedrifne.
Det är sannt, att »hvad. som redan följt, ej iner kan följa».
Men skulle eller ej.
Men omöjligen skall jag förordna, att den, som nedref, skall åter uppbygga, innan afgjordt är, att den, sorn byggde, ägde rätt att bygga.
Grunden till \itets föreläggande skall jag hämta från Byggn.bl. 10: G angående sättet att behandla käromål om intagor eller annan åverkan.
Man bar felaktigt läst mina ord, när man föregifver mig hafva antagit, det den tilltalade i det omtvistade fallet skulle varit ensam ägare af den mark, hvarå byggnaden funnits uppförd.
Flan behöfde icke vara ensam ägare, för att hafva anspråk att i sin äganderätt icke störas; dertill var nog, att han var delägare; och såsom sådan uppgifven förekommer han i det nådiga Utslaget.
Och det är icke allenast jag, utan det är Kongl. Maj:ts Högste Domstol, som sagt, att saken skulle så behandlas, som om den tilltalade varit jordägare, i och med detsamma genom det nådiga Utslaget förklaras, såsom redan är anfördt, alt ehvad de byggande varit till byggnadens uppsättande berättigade eller ej — således om än de icke varit berättigade, om än den tilltalades rätt till jorden varit styrkt — den tilltalade dock icke skulle ägt att nedrifva byggnaden.
Från samma förutsättning har jag utgått, då jag funnit det origtigt*), att den tilltalade ej fått njuta den rätt, lian i egenskap af jordägare bordt njuta.
Hade jag antagit bans jordäganderätt för afgjord; så hade jag ansett honom böra frikännas, då hans motparter ej styrkt någon mot denna äganderätt giltig rättighet till byggnadsföretaget.
Nu åter, då jordäganderätten just var i fråga ställd, har jag icke ansett honom kunna frikännas, men också icke kunna fällas, innan utredt blef, att de, hvilkas byggnad han nedref, varit berättigade till dess bibehållande.
Utom dessa frågor, hvari jag trott mig behöfva närmare utreda grunderna till mitt föreställningssätt, har jag i kritiken mot mig funnit blott en punkt, som jag ej kan lemna ovidrörd, då den ej blott påkallar förklaring öfver en mot mig ställd tillvitelse, utan ock rörer ett ämne af allmän vigt.
•lag bör då underrätta mina läsare, i händelse bland dem skulle finnas en och annan, som vore derom okunnige, att titeln af »gammal advokat» med rätta tillkommer mig, och att jag således trätläs af det omdöme, min granskare fäller, då han, vid fråga om »utredande eller utarbetande af vår lagskipningstheori», företager sig att qvalificera dem, som i ett sådant arbete borde deltaga, samt dertill godkänner dels »de theoretiskt bildade jurister vid akade»mierna», och dels de »praktiserande domare, som sökt att sätta sin lagkunskap i något verk»ligt system», men anser »advokater i allmänhet böra undvikas», enär man om dem »fordom »skall hafva sagt: en gammal advokat blir aldrig god domare, utan vänjer sig att så vända och »vrida alla förekommande omständigheter, att lian ofta sjelf icke kan säga, hvad som är rätt».
Genom en sådan utlåtelse väcker man ännu icke något ogillande bos den svenska stora allmänheten, hvars ton tvertom temligen härmed instämmer.
Och hos sjelfva våra domstolar råder ännu en föga skiljaktig ton, så att man der ofta nog förmanar den vid rättegångsverken tjenstgörande ungdom att afhålla sig från sakförareyrket, genom hvilket man väl blottställer sig för förmäns obenägenhet, men icke må vänta sig, att den skicklighet, man i detta yrke kan förvärfva, blir ansedd såsom gagnelig för domareyrket, eller kan såsom meriterande till inträde deri komma i beräkning.
Besynnerlig är hos mera erfarna och dugliga domare, denna eftergifvenhet för en tanklös ton.
Hos andra kan deremot hatet till advokater vara rätt naturligt.
Antingen en domare fruktar att för sakkunniga och något skarpsynta ögon röja sin bristande skicklighet, eller han besväras af alla hinder för egenmäktig utöfning af sin myndighet; så är det honom olägligt att kontrolleras af skickliga sakförare.
Mycket fog till klagan öfver advokaters förfarande kan onekligen finnas, och måste finnas äfvenså val, som fog till klagan öfver domareembetets förvaltning — och öfver allt slags mensklig befattning.
Men missnöjet hos dåliga domare drabbar ej blott dåliga advokater; de fördöma alla utan undantag; och i deras ögon väl derfiire icke pras. och import, få hafva gemensamt particip.?
I alla fall kunde väl uttrycket den som följt icke ersättas med den som blifvit följd (»påföljd»). *) Olagligt, »mot klar lag stridande», såsom man älskar att upprepa. gifves ingen rättskaffens och förtjent man af detta yrke.
Deras klagan understödjes ej blott af den lättrogna tanklösheten, utan ock af en hel hop parter, som antingen hafva sjuka saker eller misströsta om sina domares förmåga att taga reda på sådana, i hvilkas utförande blifvit använd någon större klyftighet.
Ju mera det på detta sätt lyckas att stämma opinionen emot advokaterna och deras yrke, desto mera sällan skall detta yrke väljas af dem, som deri kunde mest gagna; och det måste derigenom falla i sämre händer.
Lyckligtvis kan dock sådant i längden icke fortfara.
En gång blir det begripligt, att i en tid af mera framskriden bildning gifves utan goda advokater ingen god lagskipning.
Det är genom dem, som offentligheten i denna väg utkräfver sin rätt, hvilken man dock till slut förgäfves motarbetar.
Att kontrollera den sämre arten af domare, som ty värr litet nog nitälskar för rättvisan, störa deras liknöjda slummer och bringa dem, så vidt möjligt, att se upp och göra sin skyldighet, är ett yrke, som också medförer sin tillfredsställelse och ej förnuftigtvis kan af de rättänkande föraktas.
Det vinner alltmer aktning, ju mera bildningen sprider sig och fäster sin uppmärksamhet på lagskipningen.
I länder, der sådant redan inträffat, har det ock händt, att goda sakförare vunnit stort anseende.
Men domares anseende har stigit i samma mån; och dålige domare, oin de än äfven der funnits, hafva dock nödgats åtminstone så mycket förstå, sorn att de ingenting vunne på att röja fiendtlighet mot advokaterna.
Säkert är, att i dessa länder sådane domare äro sällsynte, och att de fleste domare njuta ett välförtjent förtroende.
Icke att advokaturen ensam bar förtjénsten af detta förhållande; men jag skulle tro, att utan dess tillhjelp det icke står att tillvägabringa.
Tilläfventyrs finnas de bästa domare just i det Iand, der man icke kan blifva domare, utan att hafva länge varit advokat.
Huruvida någon förtjenst i denna väg äfven hos oss röjt sig, kan således vara en fråga, som har sitt inflytande på föreställningen om domareembetets förvaltning i vårt land.
Ar det förra yrket hos oss ännu föga aktadt; så behöfver det arbeta sig upp; och detta är något, som ofelbart sker.
Jag har imedlertid genom valet deraf trott mig kunna gagna, och just icke i brist af annat är det, som jag omfattat det.
Det har ock utgjort en så väsendtlig del af min verksamhet, att jag måste anse mitt lif illa användt, om jag illa skött detta yrke.
Att jag kunnat komma i åtanka till den vigtiga, i min ringhet ärofulla befattning, hvars utöfning min granskare klandrat, har varit alldeles obehörigt, i fall bans karakteristik på gammal advokat är rigtig.
Har min förnämsta sy sselsättning, innan jag valdes till Bikets Ständers Justitiä Ombudsman, varit sådan, att jag dervid måste hafva »vant mig att vända och vrida »omständigheterna, så att jag derigenom kommit ur stånd att säga, hvad som är rätt, ur »stånd att blifva god domare»; då är genom nämnde val ett förfärligt misstag begånget — och det icke en, utan två gånger.
Tvertom har jag trott, att mitt förfarande i advokatur var af de väljande kändt och gilladt, så vida de utan kännedom deraf svårligen kunde något om mig veta.
Kanhända är det för sanningens skull icke alldeles ony ttigt och skall af mina läsare i allt fall ursäktas, att jag gått smädelsen öppet till mötes med uttrycket af den sjelfkänsla, som oförrätten väckt.
Mig sjelf är jag skyldig den bekännelsen, att jag känner intet ädlare yrke eller i sin framgång mera tillfredsställande.
Deraf har jag ock hämtat, hvad jag tilläfventyrs vet af lagfarenhet, och den utvickling, som mitt förstånd kan äga.
Och hvad bruket af min ringa advokatoriska förmåga beträffar; så vet jag mig aldrig ens hafva kommit i frestelse att »vrida och vända omständigheterna» eller begreppen.
Hvem sorn rådtrågat mig, bar varit angelägen att få veta, om han haft rätt eller ej; och för mig bar det varit lika angeläget att härom kunna säga honom sanningen, ej blott derföre, att jag skulle varit samvetslös, om jag uppsåtligen ljugit, utan ock derföre, att jag förnuftigtvis ej kunnat önska att förspilla mitt förtroende.
Jag har af båda dessa skäl heldre bordt välja att åtaga mig rättvisans, än orättvisans försvar, så vidt jag förmått urskilja dem; och jag bör då icke hafva på mitt samvete att någonsin hafva förfäktat, hvad jag ej trott rätt och sannt vara.
Om utrönandet deraf någon gång kostat mig bekymmer och tvekan; så har jag deri funnit mig lika lottad med domare, som ofta icke utan tvekan kunna fatta sina beslut.
Någon gång har jag sett icke ringa prof af dessas svaghet, mindre derföre, att de ej ville förstå, än derföre att de verkligen icke förstodo, »hvad sorn var rätt».
En lika beskaffad erfarenhet lärer ofelbart mången annan sakförare hafva gjort.
Ty äfven här lide vi väl icke alldeles brist på sådana, hvilkas utöfning af yrket varit lika litet klandervärd, som våra bättre domares embetsutöfning.
Allt bättre kommer det att gå och allt (lera dugliga och oförvitliga ämnen att i yrket användas, ju mera man lärer att inse dess vigt och att för samhällets behof draga nytta af den förtjenst, som på denna väg förvärfvas, i stället att fåkunnigt utestänga och förneka den.
Härmed är ämnet icke fullständigt afhandladt.
Skäl kan blifva att en annan gång dit återkomma.
Till slut må jag nu endast förebygga ett missförstånd.
Min mening är för ingen del att gifva advokater något företräde.
Jag säger blott, att deras yrke är så godt som något annat, och för samhället ej mindre gagneligt och angeläget, än något.
Jag påstår, att det behöfver användas till lagskipningens bästa, så väl genom kontrollerande af domares embetsutöfning, som genom förtjenta advokaters befordrande till domare.
Jag bedrager mig, om icke häruti ligger en bland de verksama utvägarna till lagskipningens förbättring.
Men ingenting, som sådant befrämjar, finnes i våra lagar — endast hinder deremot.
Advokaternes fruktade inblandning i politiken är utan tvifvel vådligt under allmänna val.
Men det är från detta valsystem, som vådorna uppkomma; och de försvinna ingalunda med advokaterna, 0111 ock desse kunde alldeles försvinna.
Den skada, de kunna göra genom allmänna valen, uteblifver icke derigenom, att advokaternes plats upptages af andra kandidater, som lika ifrigt söka att vinna och till sin fördel begagna det enfaldiga folkets förtroende; och sådana lära aldrig komma att saknas, när Tält för deras verksamhet erbjuder sig.
Men ämnets närmare utredning måste uppskjutas för denna gången.
Jag öfvergår till fortsättning af de kritiska försöken.
De af mig redan förut i förbigående anmärkta täta omröstningarna i Konungens Högsta Domstol hafva en betydelse, som ej kunnat undgå sakkunnigas uppmärksamhet.
Om det är sannt, att kritiken skadar förtroendet till lagskipningen; så bör lagskipningen vakta sig att gifva kritiken vapen i händerna genom sina egna stridigheter.
Man må icke begära, att en dom, som ogillas af en eller liera bland domstolens egna ledamöter, skall utom domstolen anses alldeles tillförlitlig.
Det är icke illa, att skiljaktiga meningar uppstå öfver de rättsfrågor, som skola slitas.
Genom de olika meningarna skola, så vidt ske kan, alla betänkligheter, alla svårigheter komma i åtanka; och häri ligger en bland de vigtigaste fördelarna af ledamöternes flertal i domstolar.
Men denna fördel försvinner, om icke genom meningarnes diskuterande någon ny upplysning ur dem utvicklar sig; ty härförutan är blotta flertalet af röster någon gång ej annat, än en slump, som i rättsfrågan ingenting bevisar.
Sker åter en sådan diskussion, hvarigenom en hvar bland ledamöterna bringas att göra sig reda för grunderna till sin tanka; så bör i de flesta fall hända, att oväldige och tänkande män blifva ense i sådana frågor, som dem om rätta förståndet af ett lagstadgande, om en bevisnings fullständighet eller 0111 en handlings verkliga beskaffenhet; och andra äro ju icke föremålen för rättstvister.
En hvar, som i denna väg gjort försök, kan icke hafva undgått att erfara, huru mycket som i de flesta fall uträttas genom denna tankarnes sammanstötning, då den st'res af en gemensam afsigt att utröna sanningen.
Mången gång har ett ämne, hvarom vid diskussionens början ingendera af de samtalande ägde någon bestämd mening, funnits för dem alla klart \id samtalets slut.
Äfven efter de fullständigaste öfverläggningar kunna olösta svårigheter återslå; men då förena sig meningarne gerna åtminstone derom, att ingendera kan lösa dessa svårigheter.
Ingen röstar då med full trygghet; men man måste dock rösta; och i sådana läll är det oundvikligt att uttrycka de skiljaktiga meningar, som ej kunna förenas.
Men dessa fall äro säll s\ nta; svnta; och när omröstningar alltför ofta inträda, kan af dem ej annat slutas, än alt nödia öfverläggning blifvit åsidosatt.
Hvad man således oförgripligen och med skäl måste tänka är, att de täta omröstningarne hos Högsta Domstolen väl härröra från ofullständiga öfverläggningar, men att annorlunda ej kan vara, i brist af den tid, som sådana öfverläggningars utförande skulle upptaga.
Från denna synpunkt skulle väl hvilken bristfällighet som helst i högsta lagskipningen kunna urskuldas.
Men dermed vöre också sagdt, att man hvarken kunde begära eller vänta allmänt förtroende till denna lagskipning, ehvad allmänna granskningen dervid tiger eller ej.
Om sättet för afhjelpande af en sådan sarnhällsbrist liar jag förut angifvit min tanka; och när svenska lagstiftningen en gång anser nödigt att för ändamålet vidtaga någon åtgärd, låter hjelpen säkerligen finna sig.
Imedlertid skall jag nu framlägga några ytterligare prof af de granskningar, jag efter förmågan fullföljt, till uppdagande af högsta lagskipningens tillstånd.
En Kronofogde hade i Juli månad 1846 till verkställighet emottagit ett utslag på skuldfordran, och derefter uti sin rapport öfver utmätningsmål för tredje qvartalet af samma år upptagit denna fordran såsom till Kronofogdekontoret influten, men hos fordringsägaren icke redovisat densamma, utan endast derå i April månad 1818 gjort en afbetalning; hvarföre Kronofogden biel' af fordringsägaren lagsökt om redovisning, meii dog utan att hafva förklarat sig öfver ansökningen, hvilken sedermera tillställdes delägarne i Kronofogdens sterbhus; och då desse i förklaringen invände, att de icke skulle vara skyldige att ingå i svaromål på ansökningen; utlät sig Konungens Befallningshafvande genom utslag den 15 Juli 1850 öfver denna invändning sålunda, att enär ansökningen endast innefattade påstående 0111 utbekommande af medel, som Kronofogden ålegat redovisa, samt en sådan redovisning efter hans död ovilkorligen tillkomrne hans sterbhus, Konungens Befallningshafvande funne invändningen icke förtjena afseende, utan blef målet hufvudsakligen pröfvadt och sterbhusdelägarna ålagdt att det fordrade beloppet genast utgifva.
Sterbhusdelägarne fullföljde i Hofrätten sin invändning, anmärkande, ;4t fordringsägarens anspråk mot dem bordt göras anhängigt genom särskildt mot dem ställd ansökning, och ej upptagas på grund af den mot Kronofogden i lifstiden rigtade, men sterbhusdelägarne delgifna inlagan.
Hofrätten fann invändningen icke förtjena afseende; men den fullföljdes genom underdåniga besvär, hvaruppå den 21 Juli 1852 meddelades Kongl.
Majrts nådiga Utslag af innehåll, att som något påstående 0111 sterbhusdelägarnes åläggande att till fordringsägaren betala i fråga varande beloppet icke, så vidt handlingarne innehölle, hos Konungens Befallninghafvande blifvit gjordt, samt Hofrätten och Konungens Befallningshafvande, som ålagt sterbhusdelägarne sådan betalningsskyldighet, sålunda dömt i en fråga, hvilken icke varit anhängiggjord, Kongl.
Majit alltså funne, jemlikt 25 kap. 21 §.
Rättegångsbalken, rättvist att Hofrättens och Konungens BefallningshaiVandes utslag undanrödja.
De ord i Rätteg.balkens 25 kaj). 21 §, sorn här finnas tillämpade, att »dömdt är öfver »det, som ej instämdt varit», handla om origtigt upptagande af det ämne, hvaröfver skulle dömas, vare sig att stämningen rört något annat, eller ock ej varit lagligen meddelad, men icke derom, att den person, öfver hvars rätt blifvit dömdt, ej var den, å hvilken stämningen lydde.
Ty detta iir ett fall, hvilket i lagen ej upptages, och således icke holler kan inbegripas under de i denna § uppräknade ovilkorliga domvillor, till hvilka detsamma i förevarande mål blifvit hänfördt.
Fråga blir då, om händelsen kan anses höra till det slag af domvillor, hvilka kallas »mera dylikt, sorn emot en laga rättegång strider».
Vore det ovilkorligen stridande mot en laga rättegång, att stämning, utfärdad mot en person, tillställdes en annan, såsom skyldig atl i den förres ställe svara, och den, som fått stämningen, sedan blefve på densamma dömd; så hade väl detta fall bordt i lagen bland de ovilkorliga domvillorna upptagas.
Men då så icke It.
Ombuilsm.
Emb.-Berättelse för år 1852. 2 — 10 — skett, och det följaktligen ej heller är omöjligt, att annan person än den, mot hvilken stämning blifvit utfärdad, är skyldig att i dennes ställe svara; sä ankommer saken på en undersökning, huruvida sådan skyldighet i förevarande läll kunde äga runi.
Skuldfordran, som ieke genom gäldenär» död försvinner, är derefter gällande mot hans sterbhus.
En mot honom anställd lagsökning måste således efter hans diid angå sterbhusets delägare.
Hans sak är deras, så snart den upphört att vara hans.
Om den mot honom anställda lagsökningen fullföljes emot deni; så är det deras egen sak, sorn emot dem fullföljes.
Men är någon behörig och skyldig att i annans ställe svara på den stämning (lagsökning), som denne ågått; så måste det väl vara de, som genom hans död sjelfve blifva sakägare (som saken uteslutande angår, när den upphörer att angå honom).
Således, enär det icke är alldeles omöjligt, att annan person än den, mot hvilken stämning hlifvit utfärdad, skall vara skyldig att i dennes ställe svara och låta sig dömas, måste väl de vara dertill skyldige, hvilka sjelfve efter honom äro ensame sakägare, delägarne i hans sterbhus.
Det finnes i lagen ett stadgande, sorn icke varit miijligt, om aldrig stämning, utfärdad mot en person, kunde vid hans frånfälle gälla mot en annan.
I kapitlet om laga ombudsman eller fullmäktig (It.b. 15) heter det, att 0111 »Imfvudmannen linder rättegången dör, omhuds»man skall Rätten det kungöra, och de som då sakägare varda, gifva ny fullmakt».
Ingen kunde genom en annans diid blifva sakägare, 0111 den stämning, som ågått den aflidna, ej kunde vid hans död gälla mot någon annan.
Rättegången hade då genom dödsfallet upphört, och i den dödes ställe funnes ingen sakägare, innan en annan i hans ställe blifvit stämd eller låtit stämma.
Och hvad skulle hända, i fall så vore?
Med samma skäl, sorn första stämningen förfallit genom svarandens död, förfölle ock en ny uttagen stämning, 0111 någon af hans arfvingar under rättegångens fortsättning aflede, och efter denne nya arfvingar inträdde.
Det berodde af ren tillfällighet, huru mycken tid härmed skulle förloras, huru ofta nytt besvär och nya kostnader behöfde användas och huru mycket sorn kunde för sökanden gå förloradt af den rätt, han kunnat utbekomma, i fall saken fått efter första stämningen fortgå.
Hvad sorn skulle inträffa, i händelse saken hunnit till högre rätt före någotdera af dödsfallen, antingen den motvädjade domen komine att anses för laga kraftvunnen, eller saken äfven då finge förfalla och börjas å nyo (så vida den kunde åter börjas) blefve lör sig kanhända en olöslig fråga.
Svårast vore dock de fall, der fatalietid borde iakttagas.
Inom densamma kunde svaranden hafva erhållit stämningen, och således ingen ting vara försmnmadt, 0111 han fortfore att lefva till rättegångens slut; men vid hans död kunde fatalietiden redan vara till ända lupen, eller så nära till ända, att ny stämningstid ej återstode.
Gällde då icke den ågångna stämningen äfven mot svarandens sterbhus; så ägde käranden ej mer någon talan.
Mot sterbhusets delägare hade han i denna stämning intet påstående gjort; och i läll deni på grund af densamma någon ting ådömdes; så hette det, att dömdt vore »i en fråga, hvilken icke varit »anhängig gjord».
Genom dessa anmärkningar synes det mig vara ådagalagdt, att i förevarande sak sterbhusdelägarne såsom sådane voro att anse såsom hos Konungens Befallningshafvande sökte i och genom den ansökan, som emot sterbhusets aflidna ägare i dennes lifstid var gjord.
Emot deni kumle icke göras »påstående om deras åläggande att betala» annorlunda, än att dertill skulle användas sterbhusets medel, så länge fråga ej var att, i följd af försummad urarfvagörelse, förpligta sterbluisdelägarna att gälda med egna medel.
Men mot sterbhuset kunde intet påstående göras, utan att det angick dein, såsom varande i besittning af dess tillgångar och ägande anspråk på deri behållning, som i dessa tillgångar kunde linnas.
Att emot dem förklara ogiltig den stämning eller lagsökning, sorn sterbhusets aflidna ägare ågått, är att låta dem inträda i hans rättigheter, utan att vidkännas de dermed förenade skyldigheter, gifva dem bättre rätt, än lian ägt.
Den orätt, som skulle fordringsägare härigenom vederfaras, med allt vidare deraf följande äfventyr, lärer på intet annat sätt kunna undvikas, än att i hvarje fråga om civil rätt (egendoms-, fordringsrätt) ett lagligen anhängiggjordt påstående får gälla både mot den sökte (stämde, lagsökte) sjelf och mot hans rätts innehafvare.
Att så verkligen sker, derest rättvisa skall hafva framgång, torde väl af ingen lagkunnig förnekas; och en lag, som hindrade detta, vöre icke egnad till rättvisans befrämjande.
Att något sådant hinder i svensk lag icke finnes, torde följa af hvad här i korthet är anfördt.
Huruvida förut i någon sak handt, hvad sorn nu i den förevarande (ländt, kail jag visst icke veta; jag måste blott såsom otvifvelaktigt antaga, att enahanda förhållande ej sällan förut förekommit.
En förklaring är nödig, till afvärjande af ett inkast.
Låt vara, säger man, att den som triider i död mans rätt, också är bunden af hans skyldigheter, såsom vilkor för qvarlåtenskapens åtnjutande.
Men åtminstone skall han veta, hvilka dessa skyldigheter äro, innan lian för deni häftar.
Det kan vara honom obekant, att kraf emot den aflidne är anhängig!; och han får ju, i sådant fall, icke dömas ohörd.
Nej, han måste hafva del af ansökningen; men detta är helt annat, än att en ny ansökning, ställd mot, honom sjelf, skulle behöfva göras, eller alt mot honom den ansökning icke skulle gälla, sorn emot den aflidna är gjord.
Härom är frågan; och en sådan ansöknings gällande kraft mot sterbhusdelägare är det, sorn i det nådiga Utslaget förkastas.
Skulle man göra mig ännu det inkastet, att icke utredt är, huruvida Kronofogden i lifstiden fått del af ansökningen, och att den, i annat fall, ännu icke var gällande mot honom sjelf, än mindre mot hans rättsinnehafvaro; så ville jag fråga tillbaka, 0111 icke, i fall saken funnits härpå bero, detta skäl skulle vara i det nådiga Utslaget användt.