Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gumsellus annonsbyrå «&gt;cn nos redaktionen till 2 6 öre pr 4-spaltlg petitrad (- 10 stafvelser).
N:r 46. endast 1 krona för qvartalet.
Tidningen kostar Byrå: Klarabergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
Ingen Jösnumraerförsäljning!
6 1 I, s o m r o p e n, d e t ä r i n g e n, i n g e n själ f ö r d o l d i t i n g e n: a l l t ä r s t o f t, ej m e r — 47.
TTtgfifninjrstid: hvarje helgfri fredag.
Bistå numret i hvarje månad innehåller en fullständig mode- o. mönstortidning.
Prenumeration sker: I landsorten: å postanstaltema.
Dårar, b l o t t till k ä l l a n s t i g e n: sen ert anlete o c h tigen, rodnen höljen er!
jF.
M. Franzén.
I Iduns redaktion har som fast medarbetare antagits hr Johan Ett jubileum Fjerran från de stora gatornas buller och rastlösa oro har den gamla författarinnan dragit sig undan till Kaptensgatan å Öster- malm, der hon sedan mer än 20 år innehaft sammalugna bo.
Det är icke särdeles länge sedan den, som skrifver dessa rader, hade lyckan att få besöka fru Carlén i detta hennes hem.
Hon lefver annars nu mera ett mycket stilla och tillbakadraget lif, ensam med sin gamla tro- tjenarinna.
De enda besök hon i regel tar emot, äro de af någon nära anförvandt eller vän från svunna tider.
dessa dagar har i Stockholm — ja, vi ess * kunna säga öfver hela landet — firats en min- genom flere under året i tidningen införda nesfest af mindre alldaglig art. En svensk skisser äfvensom genom den nu pågående qvinna, hvara namn knappast behöfver nämnas för att vara kändt, en qvinna, som kring hela följetongen » Ett storstadsbarn ».
den civiliserade verlden spridt ära öfver sitt Frithiof Hellberg, fosterland, en husmoder och författarinna, hvil- Red.
utg. af Idun.
ken så som ingen annan skildrat de svenska Djerfvas vi glänta en smula på dörren till hemmens lif, har firat sitt glänsande författare- hennes hem för våra läsarinnor?
Vi förmoda, att Å skaps halfsekelfest.
De dagliga tidningarna ha visserligen redan för den gamla med det blida sinnet icke förtänker en hvar af våra läsarinnor gjort bekant, hurusom oss denna lilla indiskretion.
S k a n d i n a v i s k Modetidning, Hela detta hem bär en prägel af något Emilie Flygare-Carlén den 10 dennes uppvakta- den finaste prydnad för salongsbordet gammaldags gediget.
Förmaket minner till möb- des af anforvandter och vänner, lyckönskande samt den rikhaltigaste o c h tillförlitligaste med blommor och varma ord; hurusom på hennes lemang och hela sin anordning lifligt om ett bord förelåg den särskildt till dagen utgifna landtligt prestgårdsförmak af det gamla hem- mode- och handarbetsjournal, jubelupplagan af hennes första roman » Walde- trefliga slaget, på sammagång som under årens lopp torde prenumeration o f ö r - mar Klein », hvilkens 50-åriga födelsedag var hit samlats en del konstverk och modernt lyx- inne; — vi taga ändock för gifvet, att Iduns gods, som ger det vackra rummet en egendom- dröjligen s k e.
ligt kontrasterande karaktär af konstsalong en Tidningens anmälan å sista sidan i n:r läsekrets med nöje skall se några ord i sin I fönstret frodas pelargonier och tidning, egnade den vördnadsvärda gamla som miniature.
1, som medföljde till Iduns alla prenume- hyllning, en hyllning till en af de ädlaste cactus.
De urmodiga möblerna, klädda i grön ranter, torde noga genomläsas.
S k a n d i n a - bland svenska qvinnor.
sammet, förefalla oss med sina förgylda roc- v i s k M o d e t i d n i n g, som är en alldeles sjelf- Emilie Flygare-Carlén är nu 81 år, en silfver- cocoornament rent af vördnadsvärda: hvad allt ständig, från Idun skild tidning, kostar för hårig åldring, som längtar efter slutet, såsom skulle ej det gamla bohaget kunna förtälja, om hon sjelf helt öppet bekänner i förordet till det egde öron och tungor!
november och december De hvita konturerna af en Venusbyst, en den nämda upplagan af » Waldemar Klein ».
Hvem kan undra, att den gamla efter ett så Apollo teckna sig bjert mot tapetens blåa bak- långt lif af rastlöst arbete, af mycken framgång grund, en mängd målningar och miniatyrer pryda Annonsen o m — det är sant — men ock af mycken strid väggarna, borden digna under planschverk och och sorg känner sig trött.
Men med tillfreds- böcker.
I d u n s U t r ä t t n i n g s b y r å Innanför förmaket ligger fru Carléns arbets- ställelse kan hon blicka till baka på sin lefnads rum, ett litet kabinett i enkelt möblemang, gerning, så visst som alla hennes landsman- å näst sista sidan i detta nummer af Idun men kring hvilket naturligen knyter sig besö- innor och landsmän, redan sen generationer torde af tidningens läsarinnor noga obser- till baka, med stolthet blickat upp till henne!
karens lifligaste intresse.
Der ' vid fönstret står veras.
hennes skrifbord, ett anspråkslöst litet skrif- * * bord med en portfölj, ett par pennor och ett Nordling, förut känd inom Iduns läsekrets endast 1 krona.
— Sista numret I I i - \ I I Kl I L&gt; \ J IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- bläckhorn — och från detta ha dock så många beståndande verk vandrat ut till tusenden och åter tusenden af läsarinnor och läsare öfver all verlden!
Ett bokskåp innesluter de ut- ländska upplagorna af den frejdade författa- rinnans arbeten.
De ha öfversatts på nästan alla civiliserade språk, på danska, tyska, en- gelska, franska, holländska, italienska, böhmiska och ryska.
Så ett litet bord med andliga böcker, bland dessa en nött psalmbok i läder- band — ett minne från hennes man — som, säger den gamla, » skall följa mig i min sista bädd ».
var, var det ej mången som observerade henne, helst hon ej var vacker, utan snarare tvärt om; och ändock fick hon en friare redan vid adertons ålder — sjelfva pastorn i försam- lingen — en aktad begåfvad man, som på nära båll sett, hvad hon var i föräldrahemmet.
Hon älskade honom lidelsefullt, som en del qvinnor älska — helst sådana, hvilkas lif varit blottadt på kärlek och lycka.
Det kom lif och värme i hennes stora gråbruna ögon, och hela ansigtet blef vackert genom den sol- glans, som låg deröfver — ingen kunde nu- mera kalla henne ful.
På väggen i detta minnenas rum hänga ytterligare bevis på den kända pietet, med hvilken hon omfattar hågkomsten af sin make: tvänne porträtt af Johan Gabriel Carlén och öfver dem hans svarta filthatt, prydd med gul- nadt löf och eterneller.
Hvarje år den 6 juli, som är mannens dödsdag, vandrar fru Carlén den långa vägen ut till hans graf på Nya kyrkogården för att smycka den med blommor.
Att han älskade henne — valt henne bland så många andra — syntes henne ofattligt, liksom ock att det var hon, som var her- skarinna i hans hem, styrde och stälde der, som hon ville, i fullkomlig frihet, utan rädsla, utan fruktan för förebråelser eller missnöje.
Inga hårda ord mera, endast frid, och i hans ögon ett gillande, en beundran, som vore hon en verklig skatt.
Hon gjorde också sitt aldra bästa, ty hennes ödmjuka tacksamhet minskades ej, och det enda, som mer än en gång hejdade hennes arbetsifver, var en plötslig känsla af lycka öfver, att det var hennes hem detta — hennes alltsammans, och han, som gifvit henne det.
Efter tvenne års äktenskap födde hon en son.
Han var klen och späd — skulle tro- ligen ej blifva vid lif, sade läkaren — men hon vårdade honom med outtröttlig kärlek och omsorg, älskade honom som endast en moder kan älska — och ändock var mannen henne kärare än allt annat.
Intet ondt ord hade fallit dem emellan, och hon anförtrodde honom hvarje tanke, viss att han skulle förstå henne — hon var så ung, och han flere år äldre, en god och för- ståndig man, som hon kunde se upp till och som sade henne hennes fel också.
Egentligen hade hon endast ett, och det kom aldrig till ubrott — ty ingen anledning fans — hon var svartsjuk till sin natur, och ville ej dela med åt någon, der hon älskade.
När gossen — Gunnar, som de kallat honom — var fyra år, dog fadren helt plötsligt, utan föregående sjukdom.
Hon var fullkom- ligt tillintetgjord, ty hon hade i sin lycka glömt fienden döden — som alltid står på lur, färdig att röfva ett lif här eller der — oftast det som synes oumbärligast.
* Fru Carléns syn har på de senaste åren mycket försvagats — hon är nu nästan blind.
I öfrigt har hon dock både sin kropps och själs krafter i godt behåll, och hennes lifliga, spirituella konversation är särdeles fängslande.
Hälst dröjer hon — som ju så naturligt är — vid flydda dagars minnen, rika på glädje och sorg i skiftande vexling.
Hon beklagade sig öfver den massa böner om autografer, som från all verldens kanter ännu i dag strömmar in till henne; hon kan ej gå dessa » anspråkslösa önskningar » tillmötes, då hon på grund af sin svaga syn endast med stor svårighet tecknar sitt namn.
Detta smärtar henne.
Men innan vi lemna hennes hem, för den gamla frun, som lifligt och säkert rör sig på de kända vägarne inom sina rum, oss fram till fönstren för att beundra den vackra utsigten.
Sjelf kan hon ej längre njuta deraf.
Framför oss breder sig Nybroviken med sina masters skog, glittrande i middagssolen, vimlande af båtar och rörligt lif; i fjerran, förtonande mot den blåa himlen, teckna sig de pittoreska konturerna af Söders höjder, skiftande i klara färgtoner ofvan vattnet, som såge man dem genom ett prisma.
Inför denna syn beklagar man i tysthet än varmare den gamla författarinnans hårda pröf- ning.
Men sjelf ler hon så vänligt och gladt, när hon fattar ens hand och hjärtligt trycker den till afsked, att man inser, huru ett långt och ädelt lif lärt denna qvinna att bära mot- gång och sorg med samma sinnets förtröstans- fulla ödmjukhet, som hon burit framgången och lyckan.
J- N — g.
J P ^, i l m a Berg hade sett nöd och elände på ' MM nära håll, ty hennes föräldrar lefde ej godt tillsammans, och hemmet var fattigt i mer än ett afseende.
Så mycket hon kunde försökte hon ställa till rätta och stifta fred, när så behöfdes, men det var ett tungt lön- löst arbete, som kraft större kraft och klokhet, än hon hade att förfoga öfver.
Torftigt klädd, tyst och försagd, som hon Hon knotade ej emot försynen, dertill var hon alltför from och ödmjuk — det var bara slut alltsammans — slut på glädje och för- hoppning — mörkt som hade solen gått ned för alltid; men lefva måste hon ju, liksom så mången annan som staplat sig fram, trött och modlös med grafven som sitt enda hopp.
Den första tiden egde gossen ej ens för- måga att glädja henne, hon glömde honom nästan och kunde aldrig se honom utan att falla i gråt; men så småningom blef det an- norlunda, och han fick allt större plats i hennes hjerta.
Djupt känslig, som hon var, omhuldade hon så att säga sin smärta, kelade med den och skulle ansett som ett vanhelgande, om hon ej burit den med sig lifvet igenom.
Hennes väsen bar också alltid en prägel af stilla vemod, men i de djupa själfulla ögonen lyste en stråle, som talade om hur lifligt och varmt hon kände allt, så väl sorg som glädje.
Arbeta måste hon j u också för sitt uppe- hälle, ty det lilla kapital, mannen efterlemnat, ville ej räcka till ens nu — och hur skulle det då blifva framdeles, när Gunnar blef äldre?
Efter många funderingar och olika planer lärde hon sig att fotografera samt satte upp en atelier, och, som hon arbetade med outtrötlig flit och noggrannhet, blef hon allt mera anlitad.
Gunnars ömtåliga kroppskonstitution hin- drade honom från att föra ett rörligt lif till- sammans med kamrater — kanske kände han ej heller någon böjelse härför — och modern blef under de första tio åren af hans lefnad ej endast vårdare och vän, utan lärare och lekkamrat.
Äfven när han kom i » storskolan », hjelpte hon honom med lexläsningen, och när han kunde mer än hon, var hon ändock sporren, som dref honom framåt.
Hennes ögon talade så lifligt om glädje och sorg, och hon tog det så häftigt, då hans betyg voro dåliga, liksom hennes fröjd öfver hans framsteg var så stor, att den dref honom framåt mer än allt annat.
Hon lefde endast för honom, och otacksam var han icke, men tog det i alla fall, som en naturlig sak.
Hvilken märkvärdig för- måga egde hon ej att gissa sig till hans in- tressen, elda hans håg, väcka hans ambition, hans längtan efter att blifva nyttig och fram- stående, och hvilket allvar, och ändock hvilket lif, i hennes samtal!
Hon höll honom så att säga alltid vaken, med blicken alltid riktad på ett mål, och i hennes kärlek, som röjde sig i den minsta småsak, blandades aldrig denna allt för vanliga slapphet, som kelar äfven med felen.
Han vande sig vid att rådfråga henne i allt liksom att gå till henne med sina be- kymmer och sin glädje, ty hon kände det så varmt och tog det alltid som något alvarligt.
Hvem vet också från huru många frestelser denna förtrolighet med modren, denna kunskap om hennes gudsfruktan och lifsåskådning be- varade honom?
Hon var en entusiast i allt — i sin känsla för det goda och sköna, liksom i sin harm öfver det onda och lumpna — och hade lärt honom att se allt med sina ögon.
Det var lyckliga år, när hon hade honom i hemmet, fick lefva och tänka för honom endast, och då allt, som företogs, gjordes i tanke på hans nöje, trefnad eller beqvämlig- het.
När studentmössan ändtligen prydde hans hufvud, gret hon af glädje, och han tyckte sig aldrig förr än nu hafva förstått, hur varmt och lifligt hon kände.
Hon var stolt öfver honom, och kunde vara det — och det var det bästa!
Nu skulle han upp till akademien — skiljas från henne!
Vilda planer om att följa honom, att hyra en lägenhet och hålla rum och mat för studenter, jagade genom hennes hufvud — men lemna sin säkra inkomst — helst nu, då hon behöfde så mycket penningar — omöjligt!
Han reste, och hon fortsatte sin verksam- het, arbetande med dubbel ifver för hans skull och deruti finnande sin enda tröst.
Hans bref!
Hur lyste ej hennes ögon när hon läste dem — lyste af beundran och tårar om hvarandra!
Under ferierna var han hemma, och då lefde hon upp på nytt.
Den som sett henne under hans bortovaro — tyst, alvarlig, upp- tagen af sitt arbete, likgiltig för egen trefnad och beqvämlighet, skulle ej känt igen henne sådan hon nu var, liflig, strålande, vinnande med allt blott för att ej gå miste om ett enda af de ögonblick, han hade att skänka henne.
Och hemmet var som férvandladt!
Allt det bästa sparadt till honom — allt bärande en festlig prägel, liksom hon sjelf!
Hon hade helst sett, att han blifvit prest liksom fadren, men dertill kände han ingen kallelse — det var en missräkning för henne, men hon teg dermed.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af Sin grad tog han deremot med heder, och blef till hennes glädje lärare i samma skola, der han en gång varit en af de bästa lär- jungarne.
Privatlektioner fick han också, skref dess- utom ett och annat i tidningar och tidskrifter samt hade goda inkomster.
Hos modern bodde han fortfarande, och ännu mer än förr voro deras intressen gemensamma.
Han läste upp för henne sina skisser och poem, be- rättade om elevernas framsteg, eller läste högt — • allt nytt som kom ut — samt resonne- rade sedan deröfver; hon hade så skarp blick, och han satte hennes omdöme öfver alla andras.
Han var sällan borta, men umgicks dock i några familjer, deribland rektorns, och der- åt gladde hon sig, liksom åt hvarje vänlighet, som visades honom.
För sig sjelf begärde hon intet!
De talade allt emellanåt om, att han skulle gifta sig, och hon önskade det innerligt; ty hon var allt för mycket kristen qvinna för att ej deruti se den enda säkra vägen till lycka; men hur det var, hade ännu ingen flicka vunnit hans tycke.
Omedvetet jemförde han dem alla med modren, och hans anspråk voro stora.
En var för talfri, en annan för kokett en tredje för utstyrd, och så vidare.
Lyckligast var hon j u alltid, som det var; men ändock kunde hon, som sjelf varit så lyckligt gift, ej tänka sig honom som gammal ungkarl.
Rektorns hade en villa strax utanför staden.
Om somrarne var der mycket vackert, och medan modren retoucherade sina fotografier i de upphettade rummen inne i staden, gladde hon sig åt att sonen var så mycket derute, ty, ehuru hans helsa nu var god, skulle det ytterligare styrka honom att bada, ro och vistas i det fria.
Tomt var det — mycket tomt — men hon skulle låta reparera i hans rum, sätta upp nya tapeter och gardiner, som de så länge talat om, och i glädjen öfver den öfverraskning, hon ämnade honom, kändes skiljsmessan mindre svår.
En dag på sensommarn när läsningen skulle taga sin början, kom han till henne och berättade, att han var förlofvad.
Hon hade j u önskat| det — men ändå!
Det kom öfver henne så plötsligt — alldeles oväntadt, utan att han rådfrågat henne, utan att hon varit hans förtrogna, liksom förr hela lifvet igenom.
Rektorns hade många barn — vuxna alle- sammans — och hemmet var gladt och an- genämt.
Martina var den yngsta, nyss fylda aderton, och i henne var det han förälskat sig under klara soliga sommardagar och milda vemodsfulla aftnar.
Redan vintern förut hade hon intresserat honom, men först under ferierna, då de träffats så ofta, hade han lärt att rätt förstå, hvilken bra flicka hon var — huslig, anspråkslös, enkel — och ändå intresserad för — ja, för allt som intresserade honom sjelf!
i p \ I I Kl I U U IN Idun, ernåliaa c&lt;t gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera » Le mois noir » *.
" ^Mjung tigger novemberdimma %m bredd öfver gator och torg; tung öfver trötta sinnet trycker lifvets sorg.
Sorg, att dess sommardagar ila så snabt sin kos, sorg, att stormens vinge bräckte lilja och ros.
Jag stänger mig trumpen inne att glömma svunnen tid emellan fy ra väggar vid bok och arbetsid.
En blick från ditt blåa öga möter mig, varm och öm, der nöjd och flitig du sitter lutad öfver din söm.
Och dina röda läppar, sträckta till kärlekskyss, komma mig snart att ångra mitt dumma missmod nyss.
Den svarta novemberdagen strålar sommarklar emot mig från hemmets tröskel genom ditt ögonpar.
man gör, der felar i regel den tysta, sjelfupp- offrande verksamheten.
Den verkliga, outtröttliga husmoderligheten — hon verkar utan återvändo i smått som stort, hon förhäfver sig icke, ulan gör sitt bästa och erkänner gerna, att äfven detta ofta kan vara mycket ofullkomligt.
Der äro de många orden fjärran, der gäller det ej att glänsa och synas, ty der är ett pligttroget ar- bete i det tysta lifvets högsta pligt.
När det gör mitt hjerta beklämdt, att jag ej kan nå upp till de der » fullkomliga fruarna », då ser jag på dem, som sjelfva hålla sig för mycket ofullkomliga.
De gagna oss högst som föredöme och det bästa af allt — de veta det icke sjelfva!
Edelweiss.
Om barns ägande.
Ytterligare ett inlägg i frågan.
| p l \ t i Idun for den 2 G sistlidne oktober fo- * Sg) b rekommer bland annat en uppsats i uppfostringsfrågan.
» En ungkarl » har deri framstält sina åsigter om det berättigade eller oberättigade i att aga barn.
Hvars och ens åsigter i en fråga äro ju oantastliga, för så vidt de ej publiceras; men i så fall torde ett kritiskt skärskådande af de samma ej vara ur vägen.
Först måste då erkännas, att uppsatsen är skrifven med en viss talang, så att mången, som läser den, får det intryck, att » hvad den lärer är sanning ».
För min del måste jag erkänna, att jag kom till en helt annan slutsats, nämligen att en hel del af hvad den lärer ej håller stånd.
Till en sådan slutsats har jag kommit i följd af egen erfarenhet, dels såsom f. d. barn, dels såsom handledare af barn.
Handhafvare af agan i uppfostrans tjenst äro föräldrar och lärare.
Jag ställer agan i uppfostrans tjenst, ty det låter svårligen tänka sig att en god uppfostrare — och sådana är J o h a n N o r d l i n g.
det j u fråga om?
— använder agan såsom afledare för dåligt lynne eller i följd af till- fälliga misstämningar, än mindre för att skaffa sig motion.
» Ungkarl » vill ha föräldrarne att aga lin- De veta det icke sjelfva!
debarnen, men anser agan efter det fjerde året obehöflig och således oberättigad.
En pro- |) å jag ännu var ung, förundrade jag mig test härmot vågar jag, ty hvarje uppfostrare ofta storligen öfver andra husfruars be- vet och erkänner, att uppfostran måste vara rättelser om allt, de hunno med, om allt, de lämpad efter föremålets förståndsutveckling.
kunde uträtta och göra.
Jag föreföll dervid Agar man ett barn, som ingenting begriper, alltid mig sjelf synnerligen okunnig och odug- så uppfostrar man ej — man dresserar.
Vig- lig och afundades dem ofta i tysthet.
fcen utaf att dressera ett lindebarn förstår jag, Sedan jag nu blifvit äldre, har jag ock blif- upprigtigt sagdt, icke; tror dock, att om agan vit en smula mera misstrogen och skeptisk.
någonsin vore onödig, är den det, då den Man kan inte undgå att då och dä råka få gäller ett lindebarn.
kasta en blick bakom kulisserna äfven hos Från och med andra året är barnet der- sådana der mönstermenniskor, och då ser man snart, hur syn och sägen, teori och praxis inte emot mottagligt för uppfostran, om ock i alltid stämma godt tillsamman.
Det är en början primitiv, och från den tiden anser jag stor tröst, som lugnar vid tanken på ens egen agan berättigad, när omständigheterna så krä / va, ända till dess barnet är sjelft ansvarigt för ofullkomlighet.
sina gerningar inför borgerlig och kyrklig lag.
Ett har jag emellertid fått klart för mig.
Nu blir frågan: kunna omständigheter in- Då ett gammalt ordspråk säger: » de bästa fruarna äro de, som minst låta tala om sig », träffa, som göra agan behöfiig och berättigad?
skulle jag vilja tillägga: » och de allra bästa Eller ock: kan en allvarlig, kärleksfull upp- fostrare undvika agan under perioden 4 — äro de, som minst tala om sig sjelfva. » 14 år?
Der det egna jaget ställer sig fram i skryt, Lefde vi i ett samhälle, der hvarje far der kunna äkta qvinliga dygder ogerna ta plats eller mor vore en sådan uppfostrare, skulle i hjärtat.
Der man med många och långa ord beständigt talar om, hvad man kan och hvad må hända sista frågan kunna besvaras ja- kande.
Med tanken åter på samhället, sådant * Befolkningen i Bretagne kallar november: » le det i verkligheten gestaltar sig, måste den be- svaras nekande.
mois noir » — » den svarta månaden ».
' jd^aolo tlu.i ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvinllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör Hvilken af oss vet icke, att föräldrar fin- nas, som hvarken kunna eller vilja rätt fostra sina barn, ja, rent ut sagdt, fostra dem i det onda.
Dessa vanartiga barn uppträda emellertid sedermera i umgänget såsom lärare och lära- rinnor för jemnårige och lyckas alltid inympa någon eller några af sina färdigheter på dessa, de må ha huru goda, allvarligt uppfostrande föräldrar som helst.
Dessa olater måste de all- varliga föräldrarna motarbeta, det må ske med ord eller gerning, och det må svida huru hårdt som helst i föräldrahjertat: de få ej, de kunna ej undandraga sig sin pligt i detta fall.
Och vägen?
— » En ungkarl » säger: goda ord, böner, allvarliga och stränga ord torde hjelpa.
— Ja, om barnet och dess föräldrar vore lemnade åt sig sjelfva, hulpe det säkert, men så är ty värr ej händelsen.
Som förhål- landena nu äro, hunna de der åtgärderna ofta vara nog; men det kan också hända, att bar- net oaktadt allt detta låter locka sig till upprepande af sitt brott; derpå tarfvas väl inga bevis.
Tanken på faderns sorgsna an- sigte, förmaningar och hotelser, moderns tårar och böner äro ej nog starkt stöd för den fre- stade.
D å kan en lämpligt afpassad aga bli för barnet det stöd, det ytterligare behöfde.
Vore ej agan under sådana omständigheter berättigad?
Låt vara, att barnet skulle » känna sig kränkt » deraf.
Det vore väl ej så far- ligt dermed, om det blott finge klart för sig, att denna kränkning vore en följd af dess egen kränkniug af det rätta.
Jag tror heller ej, att barnet under sådana omständigheter skulle hysa agg mot far eller mor, om än det under svedan tyckte sig finna, att » pappa är stygg »; kunde lika lätt hända, att det efter en kort besinning frivilligt bad pappa om förlåtelse och gaf löfte om bättring.
Tror ej heller, att » aga skapat flere dåliga menniskor än smek »; går ännu längre och påstår, att en förnuftigt handhafd aga ej alstrat en enda dålig menniska, då deremot smek och klemig- het i många fall äro grundorsaker till många förfelade existenser.
Då » ungkarl », såsom han sjelf erkänner, ej eger erfarenhet i ttppfostringskonsten, är det i någon mån förlåtligt, att han kunnat framställa ett påstående sådant som ofvan vidrörda.