Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O, svenske herrar och tidningsmän, kunnen 1 icke hitta på något nyare fält för sommarkvickhetorna?
Det är ju rysligt, att samma saker skola upprepas vid samma tid, årtionde efter åi-tionde!
När man nal- kas fruntimmersveckan, börjar man känna fross- brytningar af förväntan på allt det — dumma, man måste höra och smälta.
Hvarför i all världen är det ingen energisk människa, som söker råda bot för den landsolycka, hvilken denna vecka åstad- kommer, både i materielt och ideelt hänseende?
Ett faktum är, att det ofta rägnar vid denna tid — » fruntimren gråta », heter det — men om det verkligen är Saras, Margaretas, Johannas, Magdalenas, Emmas, Kristinas, Jakobus ' — nej, han, stackars karl, har ingen skuld, fast de omgifvande fruntimren locka honom till det ondt äi!
— Martas och Helenas fel, att det vid denna tid så ofta är för mycket » väta », — hvarför döper man icke helt enkelt om de ödes- digra dagarna och gifver dem de klangfullaste och skönaste manliga namn, som finnas att tillgå?
Det vållade måhända de lärde en smula hufvudbry att utvälja just de kraftigast verkande, men det fick man icke tänka på, då det gällde en så stor na- tionalekonomisk vinst!
Tänk på allt det hö som kunde räddas, om det icke rägnade just i fruntimmersveckan — och rågen kunde då bergås tidigare — och intet hinder fanns för basarfästernas florerande vid badorterna — och kaffet utspäddes ej vid alla » logernas » utfärder — och fint krusade luggar räknade icke — och varma känslor afkyldes icke — för att icke tala om att tidningsskrifvarne ej kommo i tillfälle att förleda sin nästa till den svåra synden att ur djupet af sitt hjärta vredgas öfver de gamla omtuggade kvickhe terna och nära hatfulla känslor mot deras reprodu- centerl Dessas förbrytelser äro ursäktligare under en glödande varm sommar, ty strängt taget är en tidningsman icke mer än en människa; och när han en varm dag kommer in på sitt arbetsrum, är det icke så godt för honom att få ihop tillräcklig spalt- fyllnad, hvarför man får förlåta, om han gör som ordspråket säger: sero venientibus ossa — den sen- komne får gnaga på benen — hvilket i detta fall uttydes med: vänder ett tag på fjärdingen och fiskar upp de gamla kvickheterna.
Men då det är så kallt som i år — då det har rägnat nästan hela som- maren — då det välsignade kriget, nybyggnaderna, ligapojkarna, kapplöpningarna, kungaresorna, natur- forskaremötet o. s. v. förse oss med otaliga ämnen att afhandla i tal och skrift, då är det oupphörliga idislandet om fruntiminersveckan oförlåtligt!
Måtte min klagande stämma icke förklinga obör- dan. '
IDUN 244 Bismarcl^ och ^vinnorna.
V år samtids utan gensägelse mest väl- diga politiska personlighet har gått hädan — efter några dagars sjuklighet,-som dock ej ingaf allvarsammare farhågor, in- trädde en oväntad och plötslig försämring, och vid 11-tiden på kvällen den 30 juli hade Otto von Bismarck upphört att lefva.
Han dog på sitt kära Friedrichsruh, omgifven af sina närmaste, och de sista ord han yttrade voro ett: » Tack, mitt barn! » riktade till hans enda dotter, grefvinnan von Rantzau, då hon med kärleksfull omsorg torkade döds- svetten ur hans panna.
Vid den bortgångnes politiskt världshi- storiska betydelse har ej Idun att dröja.
Vi vilja hellre ägna några rader åt en mera intim sida af den store riksbyggarens lif — åt hans förhållande till kvinnorna.
Bismarck värderade i alla tider högt det spirituella, eggande tankeutbytet med be- gåfvade kvinnor och såg gärna, att han vid den husliga härden i Varzin, Friedrichsruh eller Schönhausen kom i beröring med älsk- värda, finbildade damer.
Men denna in- verkan har blott berört sinnet och hjärtat, aldrig förståndet och handlingskraften.
Betraktar man då först och främst Bis- marcks förhållande till sin mor, sin enda syster och sin gemål, skall man finna, att » järnmannen » visat sig ha en fond af käns- lighet och ömhet; som lämnar det bästa be- viset på, att Bismarcks själ var starkt mot- taglig för äkta kvinnobevågenhet och behag.
Så sjunger med rätta skalden, och redan i barnets kärlek till modern visade ung Bis- marek hela sin senare individualitet.
Om Goethe sagt o m sig själf, att han ärft sin glada naturel från sin mor, kan man om Bismarck säga, att han af sin mor — Louise Wilhelmine Meuken, född den 24 februari 1790, död den 1 januari 1839 — f å t t med på lefnadsvägen de härliga gåfvorna: klok- het, skarpsinnighet och hederskänsla.
Alla hennes biografer berätta, att hon redan ti- digt hos sonen sökt väcka en ädel äregirig- het.
Den skarpa modersblicken spårade re- dan hos barnet den slumrande politiska hegåfningen.
Tyvärr skulle hon ej upplefva tillfredsställandet af sin varmaste längtan, ty hon hade redan sex år varit död, då Otto von Bismarck kunde sägas börja sin karrier.
Den stora sanningskärlek, som icke blott i lifvet, utan äfven i politiken alltid utmärkt kanslern, inympades af modern i barnets hjärta.
En kväll frågade fru von Bismarck honom, då han sade god natt: » Har du redan ätit din välling? » Han sprang bort och kom om en stund tillbaka med ett gladt » ja! » Han hade nämligen glömt den och frågade först nu sin sköterska efter den.
a. äfven luft i ett yttrande, som han vid mogen ålder fällde vid fråga o m » Wil- helm Tell *.
Han kunde ej tåla denne schwei- zerhjälte och med honom den schillerska dikten — emedan Tell skjutit på sin son.
Efter moderns död hängaf den unge äd- lingen sig med hela sitt hjärta åt sin enda FURSTLNNAST V O N B l S M A R C K.
syster Malwine, senare gift med fideikommis- sarien von Arnim Kröchlendorff.
I de många bref han på höjden af sin ära skrifvit till henne såväl som senare till sin gemål, har han röjt hela sitt rika känslolif.
Kort efter systerns giftermål 1841 skref han till henne några melankoliskt-humori- stiska rader, som tydligt visa, hur kär han höll henne.
Jag har satt mig vid kakelugnen, rökt och anställt betraktelser öfver, hur onaturligt och själfviskt det är, när flickor, som ha bröder och till på köpet ogifta sådana, hänsynslöst gå och gifta sig och låtsas, som om blott de själfva funnes i världen för att följa sin böjelse, en själf - viskhet, från hvilken jag lyckligtvis fritager mig personligen.
Sedan jag insett det onyt- tiga i dessa betraktelser, reste jag mig från den grönklädda stolen, i hvilken du bru- kade sitta, och störtade mig hufvudstupa i valrörelsen ... » Många äro de smeknamn, både hjärtliga och lustiga, han gifver sin syster.
Ä n kallar han henne » dyraste Kreusa », än » chére Pe- tite », än » kära Arnimen », än » ma soeur », än » Madame » och berättar henne förtroligt allt, hvad han har på hjärtat: små och stora fröjder, sorger och förhoppningar, fram tidsplaner och önskningar, högviktiga politi- ska och statsangelägenheter, såväl som obe- tydliga husliga omständigheter.
Han var alltid lycklig, när han — äfven efter sitt giftermål — kunde få bo i Berlin hos sin » dyra Kreusa » och få utgjuta sitt hjärta för henne.
Aldrig störde ens den minsta misstämning det sanna syskonförhållandet mellan dem — men så var också Malwine von Arnim den mest uppmärksamma och ömma syster.
Hon uträttade alltid de uppdrag, han gaf henne, skickade honom alla slags läckerheter o. s. v. Och det var inte alltid lätta uppdrag hon fick.
M., att fru von Arnim som julklapp åt hans fru skulle köpa ett opalhjärta, som likväl inte fick kosta mera än 200 thaler; vidare en klädning för omkring 100 thaler, » ej mera », en solfjä- der, som skulle » parera bra », men inte kosta mera än 100 thaler, och slutligen en stor, varm filt att breda öfver knäna i vagnen, 1898 med tigermönster och på detta ögon af glas — denna fick blott kosta 10 thaler.
Såsom redan nämnts, sörjde den ö m m a systern äfven för sin ryktbare broders kropps- liga vederkvickelse.
Sålunda tackar han henne en gång — den 10 oktober 1860 — för hennes sändning af blodkorf och lefver.
Alldeles hänförd utropar han: » Så g o d blod- korf har jag aldrig förr ätit och så god lefver endast sällan — må dina slaktdjur alltid frodas — jag har under tre dagar ätit frukost däraf I » Hur innerligt furst Bismarck älskade sin gemål Johanna von Bismarck, född von Putt- kamer, torde vara alltför väl bekant, för att vi skola behöfva uttryckligen betona detta.
Allt intill sitt frånfälle år 1894 var hon hans skyddsgenius under alla förhållanden af hans lif, i hans hem i Varzin, Friedrichs- ruh, Schönhausen och Berlin, och alla som voro kanslerns gäster iakttogo med nöje det äkta kvinnliga välde den ädla furstinnan utöfvade och den djupa kärlek hennes rykt- bare gemål hyste för henne.
Endast några få bref från furst Bismarck till hans gemål ha kommit inför profana ögon, men de äro alla öfversvallande af godt humör, kvicka infall och den innerligaste tillgifvenhet.
På samma sätt som med sin syster Malwine öfverhopar han äfven sin gemål med en mängd skämtsamma och hjärtliga smeknamn och i bref till sina släktingar och förtrogna vänner talar Bismarck oupphörligt i den kär- leksfullaste ton om sin fru.
Midt under tysk-österrikiska kriget, då de tyngsta bekymmer af alla slag bestorma honom, tänker han på henne med rörande kärlek och plockar alprosor åt henne, hvar- vid humorn, denna hans trognaste ledsagare genom lifvet, aldrig lämnar honom.
I denna anda skref lian t. ex. från Hohenmauth den 9 juli 1 8 6 6: » O m ni inte har någon under- rättelse från någon, kan ni obetingadt an- taga, att han lefver och är frisk, ty så snart en känd person sårats, får man veta det inom minst 24 timmar. » Om än icke så ofta, underlåter Otto von Bismarck likväl ej att då och då i bref till sin syster och sin hustru fälla omdömen öfver damvärlden i allmänhet och särskildt öfver en och annan af dess representanter, med hvilka han kommit i beröring.
Van- ligtvis sker detta på hans godmodigt skäm- tande sätt.
Bland stjärnor inom teatervärlden har Pauline Lucca varit en af Bismarcks favo- riter.
Farna, som gärna uppdiktar något om berömde statsmän såväl som om be- römda sångerskor, kunde ingenting berätta om den store statsmannens intimare förhål- landen till främmande damer och gjorde därför en mygga till en elefant.
A r 1865 hade den österrikiska badorten Ischl två intressanta gäster i den preussiske minister- presidenten Otto von Bismarck och den preussiska kammarsångerskan Pauline Lucca.
En förmiddag uppehöll sig sångerskan utan- för hotell Elisabeth, där furst Bismarck och dåvarande kung Wilhelm brukade taga in.
Plötsligt kom den förstnämnde ut från ho- tellet.
Ministerpresidenten uppmärksammade genast sångerskan, gick fram till henne och skakade hjärtligt hennes hand.
» Följ med, ers excellens », bad Lucca, » jag måste till fotografen. » » Jag kan inte, jag väntar mina chiffrörer, de tyckas vara ute och promenera. » » Ah, ers excellens, ni kan läsa depescherna sedan », sade Lucca, och de gjorde båda
IDUN 1898 sällskap.
Hur skulle det vara, om vi skulle låta porträttera oss tillsammans? » Bismarck gick leende in därpå, och foto- grafen gjorde, hvad på honom ankom.
Om några dagar fanns porträttet i hundratals händer.
O m någon tid funno likväl båda kontrahen- terna, att det vore bäst, om denna fotografi försvunne ur konsthandeln, och så måste fotografen förplikta sig att ej göra några nya kopior.
Att en verkligt ädel kvinnas kärlek inver- kat välgörande på den väldige statsmannen och att han utan den skulle ha känt sig olycklig, tillstår han öppenhjärtigt i bref till sin hustru.
» Jag vet inte », skrifver han, » hur j a g förut härdat ut; skulle jag nu lefva som då — • utan Gud, utan dig, utan barn — vet jag verkligen inte, hvarför jag inte skulle kasta bort detta lif- vet som en smutsad skjorta.
» Han tröttnade ej att vid hvarje anled- ning visa sin gemål en liten uppmärksam- het.
För att öfverraska henrje på hennes födelsedag, skref han t. ex. till sin syster Malwine: » Du vet, att den 11 april föddes grunden till min husliga l y c k a; mindre be- kant är dig kauske den omständigheten, att jag i fjor uttryckte min glädje öfver denna dags återkomst genom en present af två briljantörringar, köpta hos Wagner, Un- ter den Linden, och att den älskvärda mot- tagarinnan för kort tid sedan förlorat dessa, troligen g e n o m stöld.
För att i någon mån mildra sorgen öfver denna förlust skulle jag gärna till den 11 vilja ha ett par likadana prydnader till min högtärade gemåls örsnib- bar.
W a g n e r vet nog ungefär, hurudana de.
voro, och hvad de kostade.
Jag skulle helst vilja ha dem så lika som möjligt, enkelt infattade som dina, och få de i nödfall vara litet dyrare än de förra.
Min budgets jämn- vikt låter väl inte rubba sig för en utgift af hundra thaler mer eller mindre. » Af det här sagda inser man, att romantik och kärlekspjunk visserligen ej spelade nå- gon roll i rikskanslerns lif, men att han alltid var uppfylld af en äkta manlig kär- lek till mor, syster, maka och ädla kvinnor.
* 2) en " attesterade " korgen.
Ett L skedde himmelska under och tecken.
Solen, som hittills föraktat oss, stod upp en morgon och sken ända till kvällen.
Och dagen därpå visade hon oss samma älskvärdhot och fortsatte därmed hela veckan ut och längre ändå.
Min vän löjtnanten, som klädt af sig all civilisation, uppträdt i Jägerskjorta och börjat anlägga helskägg, kom » stärkt » och nyrakad.
till bordet, och hela ungkarlslaget, som dittills burit smeknamnet » döddansarnas, undergick en påfallande och somligstädes harmväckande förvandling.
Det upptäcktes, att trakten ägnade sig förträffligt för angenäma utfärder, och att de, som heligt försäkrat, att de aldrig i sitt lif anordnat ens ett kafferep, voro fyndiga och vana festarrangörer.
De, som lagt bort att dansa för många år sedan, återupplifvade den glömda konsten.
Min rumsgranne, kandidaten, som brukat sofva hvar kväll kl. 10, öfverraskade jag en natt kl. 1 lutad öfver ett pappersark, fyldt af strof- vis grupperade rader.
Själf var jag inte heller alldeles densamme som förut.
Alla mina gamla lofsånger öfver lyckan att » få vara i fred » och föra ett ostördt och tillbaka- draget lif hade tystnat.
Och jag hade i stället börjat luta åt den uppfattningen, — hvilken, som bekant, äfven före mig haft anhängare — att om- växling i grund och botten är att föredraga fram- för allt för länge ostörd hfila.
Det fanns till och med de, som höllo före, att jag i högre grad än någon annan i sällskapet varit underkastad förvand- lingens lag.
Men detta påstående bestrider jag så- som falskt och illvilligt.
Inte heller är det sannt, att jag först då började intressera mig både för segling och lawntennis-spel, ty det har jag alltid gjort, fast jag aldrig blifvit fullt hemmastadd i skötseln af något annat segel än focken och aldrig kommit att lägga mig till med någon räcket.
Osan- ning är det också, att jag öfverraskats i samma sysselsättning som kandidaten — ty jag öfverraska- des inte —; att jag för att möjliggöra vissa efter- sträfvade morgonpromenader steg upp två timmar tidigare än förut — det berodde på det vackra vädret — o. s. v. Men efter att ha protesterat mot dessa öfver- drifter, kan jag j u gärna medgifva, att jag aldrig utan tvingande skäl försummade någon segeltur eller något krocketparti, hvari hon tog del, eller någon promenad, där jag hade förmånen af hennes sällskap.
Jag skref till och med efter en af våra utflykter — hvarunder jag beslagit henne med en liten oskyldig osanning — följande dikt, som jag dock klokt nog aldrig visade henne: » En liten smula får man lof att narras, försäkrade min sanningskära flicka.
Jag ville gärna veta, huru mycket, men fick ej något svar i detta stycket.
Nu skall jag samvetsgrant mig söka skicka, så godt jag kan.
Få se, hur det kan lyckas.
För hvarje gång jag märker att hon diktat, så skall jag dikta själf en liten saga; och när jag finner, att hon ärligt biktat, så skall jag henne med en bikt behaga.
Det bör bli lustigt nog med dessa dikter.
Man blir ju mätt på sanning ock till slutet.
Att väga guld med endast gamla vikter är intet nöje för en vän af krutet.
* Nej, blixt och dunder, låt oss öppna elden och bombardera friskt med lögnkartescher, och låt oss tappert värja våra välden och akta våra murar väl för brescher!
västkustäfventyr.
iksom alla andra har jag naturligtvis några dus- sin gånger låtit spå mig.
Det är ett ganska drägligt vinterkvällsnöje i brist på något bättre.
Men när spåkvinnan tystnat, har jag i regel också glömt bort större delen af, hvad hon sagt både om » den mörka damen » och » den ljusa », om » brefven med pängarna » och om » de glada underrättelserna, som vänta&gt; o. s. v. Men sista gången jag råkade ut lör en sibylla, fast- nade af en slump en af hennes spådomar i mitt minne, och ur den spådomen utvecklade sig sedan en rätt lustig liten historia, som jag inte kan under- låta att berätta.
, Så här gick det till: Jag tillbragte min sommar på västkusten.
Mitt pantsatta hedersord hindrar mig att ge er historiens tråd genom att nämna hvar.
Men så mycket kan jag säga, att det var på ett ställe, där de unga damerna voro många, men de bedårande få.
I tre veckor och två dagar väntade vi fåfängt på den första.
Den andra hade ännu icke infunnit sig, när min afresa inträffade.
Men då den första kom, Spar ej på krutet!
Det är gjordt att brinna, och redan smällen har sitt lilla värde.
Låt i en glad raketdans världen finna, att muntert är det krig, som är på lärde!
Och när vi tröttna s ' en en gång på leken, så hitta vi väl på en ny, min flicka.
Först när vi tröttnat på den sista leken, är tid att tömma glasen, när vi dricka. » Jag fruktar allvarligen, att mina verser inte skulle ha gjort någon synnerlig lycka, utan ömkligeu kom- mit till korta i täfian med kandidatens, som sanno- likt vore hållna i en mera innerlig och hjärtebe- vekande ton.
Möjligen kom ieke heller hans kväde någonsin fram.
Åtminstone hade det ingen afgörande verkan.
T y det började snart stå klart för oss, att alla våra poetiska och opoetiska ansträngningar båtade till intet, sedan en ny fiende oförmodadt uppenbarat sig på valplatsen.
Han måtte ha varit gammal vän i familjen, ty han slog sig genast ned vid hennes bord och vek 245 under hela dagen knappt en hel minut från hennes sida.
— Det måtte vara hennes äldste bror, analyserade löjtnanten lugnande vid första middagen.
Men han föreföll oroväckande uppmärksam emot henne, alltför uppmärksam för att gärna kunna vara hennes bror.
Innan vi reste oss från bordet, hade vi också för länge sedan förkastat den hypotesen.
Några allvarliga farhågor ingaf han oss emellertid inte i början.
Han var minst dubbelt så gammal som hon, och hans gråsprängda hår klädde honom inte ens, Han var ängsligt och cirkladt korrekt både i sin klädsel och sitt sätt och bytte halsdukar två å tre gånger om dagen, något som i vårt tycke inte passade en man vid hans stadgade ålder.
Hans konversation sökte oupphörligt nödhamn i Göteborg, där han fann allt förträffligt, såsom en äkta göte- borgsgrösshandlare ägnar och anstår.
T y han var göteborgsgrosshandlare.
Inte ens den upptäckten oroade oss.
Men när hon började få förhinder vid våra ut- flykter och aldrig kunde förmås till en promenad, där han saknades, blefvo våra tankar mörka.
En dag inberättado kandidaten, att han öfverraskat dem på en aflägsen klippa vid hafsstranden.
Samma afton trängde rök af brändt papper in i mitt rum.
Jag gissade genast, att dikten till henne offrats åt lågorna.
Så småningom återfick vårt bordslag sitt gamla regnvädersutseende.
Den ene efter den andre anför- trodde oss, att han egentligen var trött på den sista tidens anträngande nöjeslif.
Han hade kommit till västkusten för att hvila sig och inte för att löpa om kring med fruntimmer.
För öfrigt tillhörde hon inte de kvinnor, som intressera en karl länge, tillade han.
Bevars hon var ju » rätt täck », men skulle knappast ha frapperat någon, om hon inte i hela den kvinnliga omgifningen haft en så verkningsfull bakgrund att ses emot.
Och den där grosshandlaren, som var hennes ständiga uppvaktning, kunde j u ingen människa härda ut med.
— — — — Dagen efter sedan en af oss för åtminstone tionde gången med oförsiktigt hög röst utvecklat dessa oemotsagda synpukter, funno vi på vårt frukostbord ett utklipp ur folkskolans läsebok.
Det innehöll sagan om » räfven och rönnbären ».
Vi voro nästan nödsakade att misstäuka gross- handlaren.
Min sommarsemester tog lyckligtvis snart slut, och jag kände mig rätt nöjd med att trampa stads- gator igen.
Vår lilla sommarsaga hade jag så godt som glömt redan på tåget, men första dagen jag var hemma fick jag en påminnelse om den.
Hur så kom sig, framgår af följande bref, som jag samma afton af- sände till den unga dam, hvilken varit medelpunkten i denna berättelse.
Det löd ordagrant så här: Min Fröken!
Ett kostligare bref än detta har ni antagligen aldrig fått och jag åtminstone aldrig skrifvit.
Ni tror ju på spådomar till den grad, att ni inte ens vågar låta spå er.
Det gör inte jag, och därför fick en enträgen spåkvinna aftonen före min som- marresa lof att förutsäga mina närmaste öden.
För att läsa riktigt rätt, tog hon både handens linjer, korten och kaffesumpen till hjälp.
Och öfverallt påstod hon sig se, att jag under färden skulle möta » lyckan ».
Igeukänningstecken fick jag intet annat än det, att hon skulle vara » ljus som en juninatt ».
Jag råkade le en smula försmädligt och uttrycka mina tvifvel om tillförlitligheten af hennes spådoms- gåfva.
Men då blef hon rasande, slog sin sibyllin- ska hand i bordet och försäkrade inför en hel krets af vittnen, att om spådomen kommer att synas slå slint, så berodde det på att jag själf i oförlåtlig liknöjdhet låtit lyckan springa ifrån mig.
Hvarom icke lofvade hon att aldrig mer titta i vare sig kort eller kaffesump.
Det var klart, att jag vid min hemkomst skulle påminna spåkvinnan, som bor i samma pensionat som jag och stoltserar värre med sin spådomsgåfva, om hennes stora ord] och säga henne, att det nu var slut med hennes spådomskonst, sedan hon ömk- ligen misstagtit sig, men då försökte hon slingra sig undan med att påstå, att jag lagt armarna i kors.
Jag bedyrade, att hon hade orätt.
Hon fordrade bevis.
På det sättet var hon nära att sätta mig på det hala, när det föll mig in, att jag kanske ändå skulle kunna skaffa bevis och det ett originelt sådant.
Förslaget godkändes, jag misstänker starkt, där- för att hon icke trodde mig om den djärfheten att sätta det i verket.
Men den gången bedrog hon sig.
Dess bättre kan jag från min färd blott påminna mig en enda uppenbarelse, som det varit mig en, om också kortvarig, lycka att möta.
Hon ensam kan således fälla domen öfver spåkvinnan.
IDUN 246 Skulle ni därför vilja skrifva ett intyg af unge- fär följande innehåll: » Att innehafvaren af detta aktstycke — för så- vidt jag har något med lyckan att skaffa — visat ett mycket lifligt intresse att få bjuda henne handen, men att lyckan själf, som är upptagen på annat håll, samvetsgrant dragit sig undan, intygas här- med på begäran. » Vill ni själf hitta på andra ordalag, är det natur- ligtvis så mycket bättre, blott de äro tillräckligt tydliga.
Det faller af sig själft, att ni får under- teckna dem med hvilket anonymt märke ni vill och att icke ort verkliga namn — det lofvar jag på hedersord — kommer att inblandas i historien.
Jag vågar j u därför räkna på, att ni som ett an- språkslöst surrogat för lyckan bereder mig nöjet att få tysta munnen på denna spåkvinna.
Det bör j u också vara ett ganska klassiskt nöje att på begäran.
gifva skriftlig attest på en korg Med vördnadsfull väntan.
Carl W — d.
Jag var så nyfiken på hennes svar, att jag tvärt- emot mina vanor hvarjo morgon inväntade bref- bäraren.
Det intressesserade mig nämligen att se, hur hon skulle turnera det.
Hon kunde ju inte gärna låta bli att svara alls.
Det skulle i bästa fall kunna tydas som en ohöftig- liet, men snarare som ett fattigdomsbevis eller till och med som en obenägenhet att » attestera korgen ».
Följde hon mitt formulär, fastnade hon i en snara och bekände bl.
a., att » hon hörde hemma på annat håll », hvilket håll skulle jag ha alltför lätt att gissa.
Hon måste således själf hitta på ett svar.
Jag njöt af att ha satt henne på ett litet maturitetsprof, och när brefvet dröjde, tog jag för gifvet, att det berodde på, att bon icke lyckats formulera ett svar som hon var nöjd med.
En morgon kom det Jag öppnade med nervösa händer kuvertet.
Det innehöll icke ett skriftligt ord — endast två visitkort, af hvilka det ena bar hennes och det andra — löjtnantens namn.
Det svaret hade jag alldeles lämnat ur räkningen.
Visserligen gaf det ju endast hälften af det bevis spåkvinnan fordrat.