Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hittills har till strömrensningar och till Försvars-Verkets iståndsättande kunnat begagnas 15o till 200,000 R:dr årligen utaf Bankens behållne räntevinst; men nu hafva Rikets Ständer, i betraktande af angelägenheten, alt ej på förhand disponera sådane tillgångar, som för Bankens egne behof möjligen skulle kunna biifTa erforderlige, beslutat, alt denna räntevinst ej förr än vid nästa Riks - Slats-Vtskottets Utlåtande N.o 2o3. dag, då den förmodas utgöra en samlad betydlig summa, skall till StatsVerkets behof få användas.
När härtill lägges, att nutiden derjemte, i och för Realisationens säkra fortgång, till Banken hetalar 264.000
R:dr årligen utaf sådane medel, hvilka hittills kunnat användas för Stats-Verkets behof, så blir det klart, att närvarande' tidpunkt gör stora uppofiringar för att grundlägga ett fast och säkert system uti pcnningeverket, och hvaraf förnämligast framtidens nytta och trefnad skall beredas.
Att under sådane omständigheter söka till att minska utgifter, hvilka i annan väg skola utgå, äfven för framtidens tryggande, är en pligt och en regel af klokheten, hvilken likväl derjemte kan gifva vid handen en utväg att åstadkomma denna minskning, utan alt derföre afbryta sakernas ordnade gång, utan att derföre lemna efullgjordt hvad som är ett verkligt behof för den kommande tiden.
En sådan utväg, som erbjuder sig åt eftertankan hos hvar och en, som vill söka den, är, att de extra anslag, hvilka vid denna Riksdag kunna befinnas angelägna, må bestridas genom upplånte medel, för hvilka ränta och någon afbetalning årligen anslås, men hvilkas hufvudsakliga återgäldande påräknas af de tillgångar, hvilka vid nästa Riksdag befinnas vara till Rikets Ständers disposition.
När man besinnar, att Bankens behållna öfverskott af väntevinst, utöfver kostnaderne i och för rörelsen sedan sistlidne Riksdag, öfverstigit 420»000 R:dr årligen, och att denna vinst efter denna Riksdag ytterligare ökas med 176,000 R:dr från RiksgäldsContoret, så finnér man, att den kommer att uppgå tili fulla 600,000
R:dr för hvarje af de kommande fem aren, hvilka således tillskapa en behållning af 3 millioner.
Om då, i stället för alt nu inställa de få, för Rikets sjelfbestånd och framtida förkofran mest angelägna företag, och i stället för att öfverflödigt öka egna bördor, man blott åtager sig hvad som är nödvändigt för att förvissa sig om företagens fortgång, i öfvertygelse, att näst sammanträdande Rikets Ständer ej finna någon svårighet att gälda det öfriga af kostnaderne, så gör man blott hvad hvarje enskild klok hushållare icke utan förebråelser skulle kunna undgå att göra.
Nu föreslagna beskattning af 104.000
R:dr årligen, som ej åstadkommer arbetenas fortgång med mera än 5.20,000 R:dr, skulle, på sådant sätt använd, kunna åstadkomma deras fortgång med nära 1,800,000 R:dr intill nästa Riksdag.
Men — skulle man kunna säga — Bankens samlade räntevinst kan måhända då hafva erfordrats, till bibehållande af dess Cassas silfverbe - Slats-Utskotlets Utlåtande N.o 2o3. i5 liof, och dea samlade summan således blott existera uti hoppet.
Händelsen är föga trolig; men skulle den inträffa, så är det ett bevis deruppå, alt denna tider, gjort stora uppoffringar för den kommande, och att således, om någon ringare del af dess uppoffringar drabbar den, så sker derigenom blott en rättvis fördelning, och man handlar hvarken obilligt eller oförsigtigt.
Uti en sådan händelse, och om ej öfverskott på Stals-Verk«ts inkomster lemnade tillgång att med ens beläcka fulla upplånta beloppet, så vore likväl fond till återbetalning afsatt, och kostnadens fördelning fortgick, år efter år, utan att kunna anses annorlunda än såsom en gärd åt samhällets bestående trefnad och dess fortfarande förkofran.”
Uti denna reservation hafva instämt: Friherre Silfverskjöld, C., Herr von Post, A. L., Grefve Gyldenstolpe, A., Herrar liarum, P. A/ och af Billbergh, J. P., Biskop Thyselius, Domprosten Heurlin, Herr Santesson, B. H., samt Prosten Stenhammar, som anfört: ”Under samvetsgrann åtanka af min förbindelse, att fästa afseende på Stats-Verkels inskränkta tillgångar och svårigheten att bereda medel till de ifrågasatta extra anslag för Försvars-Verket och allmänna arbeten, måste jag dock erkänna, att åtskilliga bland de af Kongl. Majit i den Nådiga Propositionen framställda behof, hvilkas fyllande Utskottet ej ansett sig kunna bifalla, äro af den natur, att de icke lära kunna afslås.
För min del beklagar jag, att Utskottet helt och hållet afslyrkt hvad sorn blifvit af Kongl. Majit äskadt till ökande af gevärsförråden, lill Carlstens iståndsältande, lill vattencommunicationer, och till skjul för kanonbåtar och jollar.
Jag instämmer således, hvad hufvudsaken och sjelfva anslagen beträffar, i Herr Friherre Palmstjernas reservation ; men derjemte reserverar jag mig emot den behandling af frågan om anslagen till Försvars-Verket till sjös, som föranledts genom pluralitetens vägran, att i dessa delar serskildt öfverväga behofret för hvarje specielt. föremål, hvaraf den följd uppstått, att öfvertygelsen om det ena eller andra serskilda föremålets oumbärlighet framför andra icke fått göra sig gällande.”
Med Prosten Stenhammar har Prosten Nordin i hufvudsaken sig förenat.
Riksdagsfullmägtige Olof Månsson från Blekinge och J. L. Wiklund från Westerbotten hafva förklarat sig instämma uti Friherre Palmstjernas reservation i hvad densamma angår frågan om anslag till gevär.
Af Herr Petre, T.: ”Inom Stals-lJtskottets Utgiftsafdelning yrkade Stats-Utskoltets Utlåtande N.O åo3. jag redan för 5 månailer sedan, att Kongl.
Majrts Nådiga Proposition, rörande extra Statsregleringen skulle till afgörande förelagas.
I stället för cathegoriskt svar på denna framställning, förklarades, att densamma innefattade en fråga af beskaffenhet att böra bordläggas.
I sitt så kallade bordlagde skick bar, i följd häraf, omförmälde fråga liv i lat månad efter månad, till dess densamma under loppet af den sistförlidne ändtligen ansågs mogen till föredragning.
Ehuru till det mesta omfattande enahanda föremål, som ordinarie Statsregleringen, må likväl icke den extra budget, Rikets Ständer nu, liksom vid sista Riksdag, fått sig före lagdt att uppgöra, ega med ordinarie Statsregleringen något egentligt samband.
Förvillande och skadligt är emedlertid detta nya sätt, att ordna SLalens utgifter.
Det hvilar sannolikt på den förutsättning, att hvad som en gång blifvit uppfördt på Statens ordinarie budget aldrig kan bomma i fråga att nedsättas, men då det ligger i sakernas natur, att Statsbehof möjligen kunna, under tidernas lopp, i vissa fall inskränkas, så inses lätt, att Statsbehofvens fördelning, uti ordinarie och extra, utgör ett hinder, att med de tillgångar, som genom möjliga reformer kunde inom ordinarie budgeten beredas, fylla de uti extra budgeten sammanförde brister, hvilka, huru väsendlliga de än må betraktas, dock böra anses af en, jemförelsevis med ordinarie Statsregleringen, underordnad vigt.
Då likväl ingen regel finnes utan undantag, har Stats-Ulskottet, efter meddeladt afsiag till en del hvad Kongl. Maj:t, uti Dess Nådiga Proposition om ordinarie Statsregleringen, begärt, nu tillstyrkt bifall till omkring sjettedelen af det belopp, som den af Kongl. Majit föreslagne extra budget upptager.
Det är i anledning af delta beslut, som jag, med förklarande, alt jag helt och hållet instämmer i Herr TVcerns deremot afgifne reservation, dessutom för egen del får yttra följande: Stats-Utskottets tillstyrkande, att extra Statsanslaget må genom bevillning utgå, hade, i min tanka, bort närmare, än sorn skett, motiveras.
Den obesutna, orepresenterade folk-class, hvars numeraire ulan öfverdrift kan skattas till en tredjedel af Rikets folkmängd, befinner sig, enligt sammanstämmande intyg, i den beklagansvärda ställning, att en stor del af dess Kronoutlagor måste, äfven uti de af naturen bäst gynnade provincer, antingen genom tvång af utmätning gäldas, eller ock för bristande tillgång eftergifvas.
Handlöst lemnad åt sin råa okunnighet, ofta, serdeles under den varma årstiden, nedtryckt af arbetets mödor, Suts-UtsJiottets Uthitande N.ö 20.?, 2-or, men deremot icke sällan, under de långa vintrarne, saknande ali arbetsförtjenst, oell, demoraliserad genom hittills gällande bränvinslagar, Sr denna folk-class icke med synnerligen starka band förbunden med Fäderneslandet.
Ått under sådana omständigheter höja dess skatter vore icke blott omenskligt ulan äfven ganska vågadt, då ett missnöje med närvarande samhällsskick lätt kunde deraf blifva en följd.
Men i vårt iand finnas utan tvifvel rike individer, hvilka i första rummet böra utgöra den högre beskattning, som, i anseende till ökade Statsbehof, kan ifrågakomma.
Det tillhör Bevilinings-Ulskottet, på hvars långsamt mognande arbeten man nu med spänd uppmärksamhet väntar, att afgifva förslag, genom hvars antagande rikedomen och öfverflödet må kunna i beskattniilgsväg så nöjaktigt ålkommas, att tillgång sålunda vinnes för de extra Statsanslag, hvilka, i motsats till de åsigter, jag nu går att framställa, Rikets Ständer tilläfventyrs kunna bevilja.
Det är denna opinion rörande sättet för en högre bevillning* utgörande, som jag ansett Utskottet böra uttrycka.
Alt under fredens lugn anskaffa och iordningställa hvad som vid inträffadt fredsbrott möjligen kan blifva" af nöden, är visserligen en sats, sorn, med vissa förbehåll, icke bör sakna tillämpning, men det första och säkraste medlet att, med hopp om framlida bestånd, reglera Försvars-Vcrket, är dock att sätta kostnaden för detsamma uti ett proportionerlig! förhållande till de skatldragandes förmåga, alt utan betryck
Lära den, alt vidare, med frånskiljande af allt hvad i militaireväg foreter sig öfverflödigt och skadligt, disponera tillgångarne endast för det nödiga och afgjordt nyttiga samt att undanrödja en för kriget farlig veklighet, derigenom att de under ett krigstillstånd vanligen erforderliga privationer icke under fredslugnet må, uti luxurieusa förhållanden fijina sin alltför ytterliga motsats.
Kostnaden för Försvars-Verket måste ständigt växa, så länge det anses axiomatiskt, som antingen är absolut origtigt eller åtminstone problematiskt.
Otacksamt 5r allt bemödande alt gagna Stats-Verket, genora afslöjandet af försvarssystemets mångfalIdiga brister, då de mest evidenta bevis i detta hänseende intet förmå emot förut fattade meningar, hvilkas så kallade genomdrifvande på vanligt Riksdagsmaner hör till dagens ordning.
Hvarje fråga, huru påtagliga missbruk skola rättas och huru, medelst möjliga reformer, en större effect för Försvars-Verkets or Bih. till R.
Brot. 1834. 4 Sami. t Afd. 2 Band. 3 Häftet 9.0 Stals-Utskotlcls Utlåtande N;o 2o3. ganisalion skall tunna af för handen varande tillgångar frambringas, leder nu till intet resultat emedan den gamla ordningen måste bibehållas, just derföre, alt den är gammal, emedan man fruktar att stöta enskilde, dels på häfdvunna prerogativ, dels på fåfänga och fördomar grundade interessen, och emedan man, i hopp att utan hinder af den till afsky gränsande fruktan för utländsk skuldsättning, som allmänt visar sig snart kunna införa ett så kalladt väl ordnadt fondsystem, genom hvilket, enligt en exalterad inbillijings gyllene förespegling, rikedom skall af sig sjelf inströmma i landet, anser besparingar i allmänhet för Stats-Verket obehöflige.
Det är dock vid tidpunkten af en snart förestående realisation, som Statsmagterne, dels för att inför nationen factjskt ådagalägga en fast och god vilja, dels ock för alt, i allt hvad på dem ankommer, skydda realisationen, borde förena sig om den nedsättning i Statsutgifter, hvilken är lilia nödvändig som möjlig, och hvarpå England nu gifvet' så lärorika exempel.
Nyttan af fästningsverk för Sverige är, med undantag af Stockholm, ganska tvåtydig, eller åtminsone mera partiel än allmän.
Utan att tala om Sveaborg, som f<)ll genom förräderi, måste man erkänna historiens vittnesbörd, att Svenskarne i allmänhet saknat skicklighet för ett uthållande fästningsförsvar.
Af andra länders exempel öfvertygas man dessutom, att den högre utbildning, som krigskonsten vunnit, tillintetgör det tappraste och bäst anlagda fästningsförsvar.
Antwerpen är derpå ett nytt talande bevis.
Fästningar kunna i den nion, som de gifva stödjepunkter för inbördeskrig, vara till skada för det land, till hvars försvar de äro ämnade.
Också har man i våra dagar sett, huru försöket att befästa Paris icke kunnat fullföljas.
Den rikaste Stats-Cassa skulle vara otillräcklig för att fullständigt befästa alla de försvarslösa punkter, som Sveriges vidsträckta yta företer.
Emot våra naturliga vänner behöfva vi inga förskansningar, och emot våra möjligen blifvande fiender kunna vi endast finna säkerhet uti kloka och, på våra efiectiva tillgångar, väl beräknade dispositioner, uti nationalandan och uti alla vapenföres personliga mod.
Carlsborg, som endast har Götha Canal att tacka för sin tillvaro, erbjuder icke ens den lättrogne någon garantie för Sveriges sjelfständighet; och om än denna fästning kunde så länge som helst hålla stånd mot fienden, så förmår den dock icke skydda inloppet till Götha Canal och den ännu vigtigare punkten Jönköping.
Det ligger, efter min tanka, icke den ringaste vigt derpå, att arbetet vid Carlsborg framgår med Ståls-Utskottets Utlåtande N.-o 2o3. brådstörtande liastighet, oell jag aBser således, att Stats-Utskottet, som icke för Rikets Ständer utredt, hvad tillgång för Carlsborgs fästningsbyggnad, som af de under Krigs-Collegii förvaltning ställde fonder är att påräkna, saknat anledning att, med afseende på denna fästningsbyggnad, tillstyrka Rikets Ständer att, under loppet af 5 år, bevilja ett extra ordi» nairt anslag af 25o,ooo R:dr.
Carlskrona har redan kostat Staten så mycket, att man derföre måste häpna.
Opinionen har länge uttryckt sin oro och fruktan för denna, den Svenska skattkammarens bottenlösa graf.
Hvad derom blifvit kunnigt, borde icke helt och hållet hafva undfallit uppmärksamheten, då, i fråga om Statens rätt, den moraliska vissheten kunde vara tillräcklig, för att, så vidt ske kan, söka befordra den strängaste ordning uti hushållningen med Statens medel.
Synnerligen oförsigtigt anser jag det vara, att göra ett extra anslag för Carlskrona och Kungholms fästningsverk, så länge dervarande högre
Sjöbefäl utöfvar ett inflytande, som ännu gör hoppet vacklande, att planen för Rikets Sjöförsvar kommer att, med frånträdande af hittills följde utarmande system, bestämmas efter de grunder, som Rikets locala förhållanden och financiela resourcer utstaka.
Jag kan således icke annat än på det högsta ogilla Stats-Utskottets förslag, att 220,000 R:dr måtte, under namn af extra anslag, intill nästa Riksdag, beviljas för Carlskrona och Kungsholms fästningsverk.
Stockholms befästning har hittills blifvit bearbetad både på sjö-och landt-sidan.
Följden deraf är, att ännu intet helt kunnat åstadkommas, eller att intet af de i denna väg påbegynta nya arbeten blifvit fullbordadt.
Vid detta från den allmänna ordningen afvikande förhållande, har Stats-Utskottet icke varit befogadt att tillstyrka ett extra anslag af 5o,000 R:dr till fortsättning af Oxdjupets försänkningar samt Fredriksbergs fästningsverk; ty visserligen är det Rikets Ständers pligt, att, då till öfverflöd kändt är, att plan i anslagsdispositionerne hittills saknats, icke, i något fall meddela nytt Statsanslag för gamla qvarstående behof, så länge planlösheten och dess verkningar äro äfven för det kommande att befara.
Slutligen anser jag mig böra göra den allmänna anmärkning, att extra Stats-anslag för Försvars-Verket i närvarande omständigheter är en åtgärd, hvilken, då den innebär en hyllning åt den svaghet, som utgör vår tids utmärkande tecken och paralyserar hvarje försök att införa en bättre ordning uti hushållningen med Militaire-Statens redan existerande tillgångar, omöjligen kan förenas med omsorgen för Natid - 20 Stats-Utskottets Utlåtande N;0 203. nens beklagligen förbisedda rätt, i afseende på gamla mötes-passevolance-fonden, convoj-cassan samt andra allmänna medel.
Ått låta vården om de skattdragandes rätt gifva vika för sådane considei ationer, som här kunna ifrågakomma, är ett handlingssätt, hvilket, då det underkänner Nationens på Representationen egande anspråk och innebäf ett farligt frö till söndring, lika litet bereder någon enskild tillfredsställelse, som det i sjelfva veiket gagnar den Statsmagt, hvars öfver alla interessen upphöjda ståndpunkt icke kan ö.fvergifvas, utan skada fördel moraliska värde, som aldrig bör underordnas några materiel,a fördelar"- Af Herr fVcern, J.:
"För hvar och en, som i minsta uian inskådat uti nutidens Militaire-system och de enorma summor, sora dessas undsäfliållande kräfver, lärer det vara påtagligt, att de nu begärda så kallade extra anslagen utgöra blott en ganska ringa del af hvad sorn erfordras, för att, efter nämnde systemers fordringar, uppbringa Sveriges försvarsanstalter till en åtminstone halfgjord ståndpunkt, under förutsättning af samma kostbara.systemers tillämpning till ett Rike med så vidsträckta landamären, som det förenade Scandinaviska.
— Det begagnade uttrycket, att dessa anslag äro extra och blott för en gång, är således i så måtto origtigt, som man ovilkorligen fiödgas antaga, att, så länge samma kostsamma Militaire-system, hvarmed de större bland Europas öfrige Stater fortfarande motverka sitt oeconomiska välstånd, jemväl skall i Sverige följas, skola också nya anslag af samma art vid hvarje Riksdag å nyo förekomma, hvarigenom all egenskap af tillfällig eller extra natu? måste dera frånkännas.
Fäster man sig t.
ex. vid förhållandet med fäst»ingarne, så är det för enhvar öppet, att beloppet af det till detta ändamål nu föreslagna anslaget icke på långt när förmår fylla hvad i denna väg, enligt antagne theorier, är nödigt, äfven om dgt eonseculivt utginge i 5o år; och hvad beträffar materiel pch vapenförråd samt försvarsverket lill sjös, så och med betraktande af skeende nya uppfinninningar samt ofta föränderlige modeller, m. m., lärer förhållandet kunna anses i mon enahanda.
Om således man nödgas antaga, att nya anslag på samma sätt eller uti nu så kallad extra väg skola vid hvarje
Riksdag ovilkorligen återkomma, så länge samma kostbara Militaire-systera följes, så kan man icke erkänna dessa anslags förmenta egenskap «U vara utgående blott för en gång eller ega en så beskaffad extra natur, alt med deras beviljande Staten kan anses hafva fulländat sina uppoffringar i denna väg, ett förhållande, sorn tydligen bevisas afsaramanställningcn emellan sistförflutna Riksdags exlra anslag och dem, soia Stats-Utskottets Utlåtande If.-o 2o3. 31 nu
Sro begärde, äfvensom af jemförelsen emellan Sveriges natur och territorial-vidd med sådane andre länders, hvarest samma Militaire-theorier tillämpas.
De stora fortgående anslagen för Försvars-Verket utgöra likväl na mera uti nästan alla Europeiska Stater en sådan förtärande kräfta lör deras financer och en sådan bestämd orsak till öfverdrifvet växande Statsskulder, att ae genom denna sin inverkan innebära en gifven omöjlighet af fortsättning uti en snart instundande framtid; och den tidpunkt synes icke Vara fjerran, då-de Europeiska Staterna, just genom detta förhållande, nödgas högst betydligt nedsätta kostnaderne för sina krigsanstalter, så vida de icke omedelbart genom dessa skola framkalla omöjligheten att bibehålla inre och yttre sjelfständighet.
Denna sanning har redan börjat blifva insedd af åtskillige Statsmän, och har uttryckt sig uti gjorda försök till negociationer om en allmän och proportionel nedsättning af stridskrafter eller en så kallad allmän afväpning; försök, hvilka hittills visserligen aflupit utan synbar verkan, men som likväl icke lära undgå att göra sig gällande, om icke förr, åtminstone vid den tidpunkt, då hos Nationerne ifrån ett allmänt missnöje öfver dessa obegränsade kostnader utgår en allmän vägran att dem betala, vare sig genom ny skuldsättning eller directa pålagor.
Det vili deraf synas,'som handlade den Stat klokast, hvilken, under fredens Sugn, ju förr desto heldre, öfvergaf ett kostnads-system, hvilket likafullt, enligt sin egen och sakernas natur, snart nog måste upphöra att vara det allmänna, och sålunda under tiden blott föranleda utgifter och skuldsättning samt blifver skadligt i samma mon, sorn det kunnat undvikas och som det onödigtvis försatt
Staten uti en beroende penninge-ställning samt hämmat dess intellectuela och industriela framskridande> förmedelst ett ensidigt uppslukande af Stats-intradsrnas betydligaste belopp, Yid den återgång ifrån öfverdrifva försvars-anstalters underhållande, tom sålunda synes förestå de Europeiska samhällena, är det visserligen icke lätt att, med full säkerhet bedöma, på hvilken punkt man må stanna; men antagas måste i alla händelser, att den proportion, som militaire-kostnaderne förmå intaga, i förhållande lill hvarje budgets totalbelopp, icke lärer få öfverstiga den, som samma kostnader nu intaga i den Svenska, så vida någon verkan lill Nationernas verkliga fördel skall af den väntade förändringen vinnas.
Tvärtom vill det synas, som skulle äfven Sverige, vid en sådan allmän förändring, icke mera behöfva åt det inproductiva militaire-yrket egna så stora kostnader, som lnttils, Stats-Utikoltets Utlåtande N.o ao3. utan fastmer kunna, utan all våda för sitt bestånd såsom sjelfständig
Stat, i betydlig mon nedsätta dessa kostnader och derigenom ernå en ceconomisk styrka af vida högre värde, i fråga om ett på egna krafter samt sanna moraliska och stats-ceconomiska grunder hvilande effectivt National-försvar.
De några och tjugu millioner, som inom hvarje Riksdagscykel, förutom indelnings-verkets stora kostnader, åtgå till FörsvarsVerket, dels till bildande af ett dödt capital uti en inproducliv materiel, dels till underhållande af en serskild krigare-kast, såsom en Stat i Staten, med ifrån den allmänna medborgerligheten ofta skiljda interessen, kunna utur sådan synpunkt skäligen förmodas böra undergå en högst betydlig nedsättning, utan all skada för ett verkligt Nationalförsvar.
Utgår man härifrån, så lärer det Finnas origtigt att nu, under det djupaste fredslugn, ytterligare stadgadt genom den Europeiska politikens senaste utveckling, bevilja anslag för utvidgningen af ett krigssystem, hvars fall man måste förutse, helst om dessa anslag, såsom de nu ifrågavarande, tillika medföra den väsendtliga olägenheten att inleda Fäderneslandet uti samma olyckliga Statsskulds-system, som nu utgör de stora Europeiska Magternas drygaste börda samt den olyckliga orsaken till deras beroende af belt andra omständigheter och förhållanden, än Nationernas sanskyldiga väl för framliden.
Kriget är till sin natur lika litet ändamål i sig sjelft, som skulden.
Det är icke annat än ett någon gång nödvändigt ondt, och dess art är sålunda blott negativ.
Det kan icke ega något annat egentligt syfte, än sjelfförsvar och fred.
Öfverskrides denna gräns, så är kriget ett brott.
Detta begrepp skall af en fortskridande upplysning allt mer och mer utvecklas; och hvarom skola väl folken kriga, sedan de en gång hunnit det mått af bildning, som icke mera erkänner eröfringar såsom nationalvinst, utan inser, att ett mindre folk, ett mindre land kan vara lika lyckligt som ett större, ja snarare lyckligare, i den mon interessena inom en trängre krets kunna lättare förenas.
Den tidpunkt kan icke vara fjerran, då Staterna skola inse: att föremålen för deras tvister måste reducera sig till ganska få hufvudpunkter; att de icke mera böra kriga om deras Konungars nycker eller om tomma satser och former, rangordning, m. m., som förflutna tider hafva att framvisa; och utur denna synpunkt vill det synas sannolikt, att krigen hädanefter sällan skola blifva annat än national-krig och försvarskrig, sällsynta i samma mon, som upplysningen hinner undergräfva och utrota den barbarism, Stats-Utskottets Utlåtande N:o 2o3. hvarifrån anfallen kunna utgå.
Äfven småstriderna om handels-interessen mäste aftaga i samma förhållande, som
Nationerna nödgas erkänna den ömsesidiga nyttan af ett successivt framskridande friare system uti produclers utveckling till ömsesidig fördel.
De senare tilldragelserna uti Europeiska politiken synas bevittna uppkomsten, om också icke ännu det öppna erkännandet, af en sådan rigtning.
Hvad de åtminstone med säkerhet bevittna, är ett för längre tid befäsladt fredstillstånd genom öfvervigten af de Staters politik, hvilka erkänt hvarje Nations naturliga rättighet att, oförhindrade af andra, besluta om sina egna inre angelägenheter och institutioner.