Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rustningsskyldigheten vid södra Skånska Kavalleri-regementet är dock af så onerös beskaffenhet, att den uppgår till omkring 300 R:dr årligen.
Denna sistnämnda summa, minskad med 25 R:dr 50 öre R:mt och sålunda 274 R:dr 50 öre, skulle blifva det årligä onus för den qvarstående delen af rustningsstammen N:o 49.
Detta gör i det aldra närmaste räknadt 10
R:dr för hvarje tunnland.
Att Svenska jorden skulle uthärda ett så beskaffadt onus vid sidan af alla de mångtaliga prestationer i öfrigt, som densamma vidlåder, torde näppeligen kunna falla någon förnuftig menniska in.
Man skulle sannerligen få se sig om efter den summan i arrende för vanlig jordegendom.
Att ungefärligen samma förhållande företer sig vid en mängd rusthållsindelningar inom provinsen Skåne, har jag velat styrka med närlagda Kongl. Maj:ts nådiga Resolution af den 11 Augusti innevarande år.
Denna nådiga Resolution visar dessutom att de många sökanderne hos Kongl. Maj:t sökt utverka nådig Proposition till närvarande Riksdag, fastän sökanderne icke förstått 164 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 110. framställa tvistefrågan i sådan form, att Kongl. Maj:t funnit skäligt derå fästa nådigt afseende.
Det är för att åt såväl desse sökande som ock de flera inom provinsen Skåne befintliga rustniugsskyldige, med hvilka ett likartadt förhållande eger rum, som jag tager mig friheten öfverlemna denna sak till Rikets Ständers gunstbenägna pröfning.
För sådant ändamål dristar jag vördsammast föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer täcktes uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit hemställa, det Kongl. Majit täcktes på det sätt, Kongl, Majit i nåder funne lämpligast, låta utröna rätta beskaffenheten af de missförhållanden, jag härofvan påpekat ; att för den händelse utrönt blefve, att flera eller färre af de till rustniugsstammar indelade hemman eller jordlägenheter finge vidkännas oskäligt förökade kostnader i och för rustningens vidmagthållande efter det på stammen indelade mjöl- och sågqvarnar blifvit från grundränta och derifrån härledande rusttjenstskyldighet frikallad, Rikets Höglofliga Ständer täcktes förklara egarne till så beskaffade rusthållsindelniugar berättigade att utaf det för ändamålet beviljade förslagsanslaget tillgodonjuta en ersättning, som efter behörig utredning fullt motsvarade den delaktighet uti rustningsskvldigheterna som ifrån de befriade qvarnlägenheterna verkligen utgått.
Utskott af denna min vördsamma motion anhålles ödmjukligen.
Uti förestående motion instämma: o Anders Pehrsson, Åke Andersson, från Malmöhus län. IWo 110.
Af Jöns Andersson från Malmöhus län, örn .återgång till kyrkorna i Skäne af den till Universitetet i Lund utgående kyrkotionde, m. m.
Ofvertygad som jag är, att hvad som är rätt skall blifva så erkändt, äfven om tid och strider skola föregå, vill jag, jemväl vid denna riksdag fullfölja frågan Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o lil. 165 om återgående till
Skånska kyrkan af något öfver 2,000 tunnor kyrkotionde, som ifrån dem disponeras till universitetet i Lund.
Då det ostridigt tillhör
Staten att sörja för universitetslärarnes aflöning; då Stats-Utskottet, som vid föregående riksdagar behandlat denna fråga, erkänt rigtigheten af denna grundsats; då ifrågavarande spanmål lika ostridigt är en kyrkans egendom; då för dess användande till ett Statens ändamål icke kunnat eller kan åberopas hvarken någon särskild författning eller allmän lag; och då det således är den enklaste rättvisa jag vill begära; så väntar jag att Rikets Ständer för sin del bifalla mitt vördsamt framställda förslag, att Rikets nu församlade
Ständer täcktes i stället för omförmälda spanmål, 2,354 tunnor råg och korn, anvisa motsvarande statsanslag till akademistatens i Lund aflöning och dymedelst tillåta att kyrkorna åter komma i åtnjutande af deras så länge saknade tillständiga rätt.
Jöns^Andersson, från Malmöhus län. 1:0 lil.
Af Auders Pehrsson från Christianstads län, angående ändring af 12 § i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862, om kommunalstyrelse på landel.
De nya kommunal-lagarne innehålla bestämmelser, hvarigenom sjelfstyrelsen slutligen måste mer och mer utbilda sig.
Att genast träffa det mest lämpliga och rigtiga sätt, för bestämmelse i hvad mån hvarje medlem uti en kommun eger deltaga i denna sjelfstyreise, är naturligtvis icke gerna möjligt.
Man torde nemligen inom hvarje särskild ort hafva funnit att 12 § i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862 är så tillvida icke fullt tidsenlig och lämplig, som en eller två personer kunna genom en högre nu medgifven rösträtt bestämma [utgången af kommunens alla frågor.
Naturligt är, att den, som mest bidrager till'kommunens allmänna utgifter, bör ega det högsta röstetalet; men äfven härutinnan lärer erfarenheten att jemkning är nödvändig, för undvikande af ensidiga och egenmägtiga beslut; och jag vågar derföre, till ändrings vinnande, vördsamt föreslå: att 12 § i Kongl.
Förordningen den 21 Mars 1862, om kommunalstyrelse på landet, måtte få följande tillägg: 166 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
“Ej må dock någon vid allmän kommunalstämma utöfva rösträtt för större antal röster, än som svarar mot en tiondedel af kommunens hela röstetal efter röstlängden; och galle detta äfven för det särskilda fall, som i nästföregående § omförmäles.“
Om remiss till vederbörligt Utskott anhåller jag vördsamt.
Anders Pehrsson, från Christianstads län. i\:0 119.
Af Änders Pehrsson från Christianstads län, angående ändring i Kongl. Förordningen den 18 December 1863, om villcoren j *"*•iinvinstillverkning, m. m.
Vid 1862—1863 årens riksmöte väckte jag motion, bland annat derom, att bränvinstillverkningsafgiften, då så önskas, må erläggas först sedan tillverkningen försiggått.
Rörande detta ämne, finner jag mig föranlåten att jemväl nu göra framställning.
Göres en jemförelse emellan bränvinstillverkning och annan näring, förvånar man sig öfver att, i fråga om skatt, denna för bränvinstillverkningen bör i förskott erläggas, för ett anmäldt belopp, utan att man ens kan vara förvissad om, att det anmälda hinner tillverkas, hvaremot annan näringsskatt utgår först året efter det, hvarunder näringen utöfvats.
Egentligen finnes ej skäl till undantagsstadgande för bränvinstillverkningen, enär olikheten i beskattningsgrund icke inverkar på konsumtionen, hvilken torde kunna beräknas lika, äfven om bränvinsskatten efteråt erlägges.
Att således lagstifta skråmessigt för bränvinstillverkaren, som i allmänhet jemväl är jordbrukare, men deremot i allt annat hyllar friare åsigter, är en motsägelse, som icke bör finnas i ep rättvis lagstiftning.
Tvärtom bör väl bränvinstillverkaren också ega anspråk på rättvisa i ett land, “der land skall med lag byggas“.
Mig synes som man vid bränvinslagstiftningen, i fråga om tiden för skattens erläggande, ej allenast bör vara fullt rättvis i jemförelse med andra näringar, man bör icke eller uppdrifva tillverkningsafgiften till en sådan höjd, att tillverkningen derigenom till stor del upphör, och utländskt bränvin till följd deraf kommer att i större qvantum införas, och man torde jemväl böra stadga, att så kallad drawback medgifves för till utrikes orter exporteradt bränvin, såsom i andra länder är vanligt; och jag vågar derföre vördsamt föreslå: att bränvinstillverkare, derest han ej vill i förskott erlägga tillverkningsafgiften, ' må ega att derföre ställa af Konungens Befallningshafvande, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
167 domaren eller kronofogden i orten godkänd borgen af minst två personer, de der borga, såsom för egen skuld, en för begge och begge för en, att afgiften inom tre månader efter tillverkningstidens slut varda efter kontrollörens intyg om qvantum, till vederbörande uppbördsman erlagd; att tillverkningsafgiften nedsättes till femtio öre per kannan, och att drawback, motsvarande skatten, bör åtnjutas för allt till utländsk ort affördt bränvin.
Vördsamt anhålles om remiss till vederbörligt Utskott.
MT:» 113.
Af Anders Pehrsson från Christianstads län, om inteckning i lös egendom.
Enär genom Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 20 November 1845, i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, varit afsedt att skydda köparens rätt emot andra säljarens borgenärer, och således egentligen utgöra säkerhet för en lemnad försträckning; men detta skydd föranledt till mångfaldiga vinglerier, dels på så sätt att säljaren hos en god vän skapat sig en skuld, som ej är verklig, för att derigenom undgå utmätning för en rättmätig skuld, dels ock att genom lösöreköp öfverflyttat ali sin egendom på någon af dess kreditorer, men för en åsatt köpeskilling, som ej motsvarar hälften af den försålda egendomens egentliga värde, till påtagligt mehn för säljarens öfriga kreditorer, som derigenom betagas all rätt till sina fordringars godtgörelse af den genom lösöreköpet försålda egendomen, ehuru den på sätt och vis ändå utgör säljarens på ett konstladt sätt tillhöriga egendom; alltså torde en förändring i gällande lagstiftning angående lösören eller köp derom vara af behofvet högeligen påkallad.
Några vidare speciela exempel på allt det vingel, som eger rum med så kallad lösöreköp, lärer väl icke behöfva framhållas; ty en hvar eger säkerligen sin erfarenhet derom, och nödvändigheten om förändring torde således allmänt inses.
Jag föreställer mig då, att alla konstlade köp böra vara i lag förbjudna, hvaraf åter bör följa att det, som är köpt, det är köpt och kan ej ändras, då köpet redliga slutet är.
Många, som icke ega fast egendom att belåna, skulle dock i behofvets stund kunna på sina lösören förskaffa sig ett mindre lån, såvida långifvaren kunde uti dessa lösören vinna laglig säkerhet för kapital och upplöpande ränta.
Jag tänker mig derföre att lösören borde få belånas och lagligen intecknas.
Der - 168 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 114. vid borde helt enkelt kunna tillgå sålunda, att då någon ville förskaffa sig ett penningelån, emot siikerhet af större eller mindre del af sin lösegendom, borde en förteckning å lösegendomen upprättas med värde särskildt för hvarje persedel och sedan ordentlig pantförskrifning deraf följer, såsom säkerhet för ett visst, emellan långifvare och låntagare, aftaladt belopp med ränta; och sedan sådan afhandling vore å nästa söndag efter dess upprättande från predikstolen uppläst samt uti inteckningsprotokollet intagen, i stad inom åtta dagar och på landet vid det lagtima ting, sorn näst efter en månad infaller efter det afhandlingen vore upprättad, skulle långifvaren ega säkerhet, i likhet med hvad om inteckningsrätt i fast egendom finnes stadgadt.
Till följd häraf föranlåtes jag vördsamt föreslå, att, med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 20 November 1845, angående lösöreköp, Rikets
Ständer för sin del måtte besluta, det lösegendom, specifikt förtecknade och med åsatt värde på hvarje särskild persedel, efter det afhandlingen derom vore å nästa söndag efter dess upprättande, från predikstolen uppläst samt uti Rättens inteckningsprotokoll intagen, utgör laglig säkerhet för långifvare, i likhet med hvad om inteckningsrätt i fastighet finnes stadgadt.
Häruti instämmer till alla delar Jöns Andersson, från Malmöhus län. ft::© 114.
Af (ari Johan Svensén från Calmar län, om Smålanda Husarregementes förändring till infanteri.
På sätt af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 18, vid sista riksdagen inhemtas, har fråga vid en mängd föregående riksdagar varit väckt om Smålands Husar-regementes a/sittande, och såsom skäl derföre framhållits, att rustningsskyldigheten för den orten vore särdeles betungande, dels derigenom att, i anseende till ortens olämplighet för hästafvel, nummerhästar derstädes ficke funnes att tillgå, utan måste, med betydlig kostnad, från angränsande provinser uppköpas, dels ock i följd af rusthållshemmanens i allmänhet högst klena beskaffenhet.
Vid Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 114. 169 Vid riksdagarne 1828 — 1830 samt 1834—1835 ansågo väl Rikets
Ständer sig icke kunna bifalla de i sammanhang med andra förslag om minskning af den indelta arméens storlek framställda och pröfvade yrkandena på lindring i rustningsbesväret för ifrågavarande ort; men vid den nästföljande riksdagen 1840 vunno de förnyade klagomålen erkännande, och Rikets Ständer anhöllo i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit den 6 Februari 1841, att Kongl. Majit måtte, i sammanhang med den förändrade organisationen af rikets försvarsverk, hvarom Rikets Ständer vid dåvarande riksdag gjort underdånig framställning, och derest Kongl. Majit fann sådant lämpligt, i nåder tillåta att Smålands Husar-regemente finge, mot samma vilkor och i likhet med hvad för Smålands Grenadierbataljon förut egt rum, afsitta, emot erläggande af hästvakansafgift.
Orsaken att denna underdåniga anhållan icke då kunde tillvinna sig Kongl. Majits nådiga bifall, har man förnämligast att söka i den omständigheten, att tiden för de afslutade hästvakanskontrakten vid redan afsutna rusthållsregementen icke var tilländalupen; och detta har utgjort hufvudsakliga skälet hvarföre frågan, då den förnyade gånger blifvit väckt, icke för det då närvarande kunnat föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd.
Då frågan under sista riksdagen behandlades, ansåg Utskottet sig endast böra påpeka de kända förhållandena i bristen på dugliga hästar inom provinsen och kostnaden för remonters anskaffande från andra håll.
Vid jemförelse af dessa förhållanden med dem, som äro förhanden inom angränsande bördigare provinser, hvilkas kavalleri-regementen fått afsitta, men hvilka dock syntes bättre än Småland i stånd att fullgöra remonteringen på ett sätt, som tillfredsställer vapnets anspråk, trodde Utskottet det med billighet mindre öfverensstämma att, oaktadt de anförda skälen vinna erkännande, ytterligare hänvisa de klagande att afvakta en långsam händelsernas utveckling och förordade förslaget om husarernas afsittande.
Betänkandet härom vann bifall hos Borgare- och Bonde-Stånden, men föll på — om jag minnes rätt — en röst hos Preste-Ståndet, hvaremot betänkandet af Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitterades och erhöll för sig slutligen icke flera än de två förstnämnda Ståndens beslut.
Med andra regementen upprättade vakanskontrakter upphöra med 1870, och jag tager för gifvet att de anordningar, som Kongl. Majit i nåder kan komma att företaga med afseende å genomförandet af förslaget om Smålands husar-regementes afsittande, böra förberedas i så god tid att tillbörligt afseende fästas å förstberörda omständighet.
Rustningsskyldigheten icke allenast qvarstår i sin särdeles betungande egenskap, utan den tillvexer år från år i förhållande till de höga priserna på remont hästar och de ogynnsamma konjunkturer inom området för jordbruket, som denna, på kommunikationsanstalter mindre väl lottade ort varit underkastad.
En allmän klagan öfver rustningsbördan förspörjes och hoppet om afhjelpandet af denna börda står nu med full tillförsigt till Rikets Ständer.
Utan att ånyo upprepa de skäl, som tala för mitt förslag, åberopar jag hvad som förut i denna fråga är inom representationen anfördt och medgifvet, samt anhåller vördsamt, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att, utan ifrågasättande af någon minskning i kavalleriets nuvarande styrka, Smålands husarregemente må förvandlas till infanteri, i likhet med den redan afsutna delen Bih. till R.
Prot. 1865 §■ 1866. 11 Sami. 4 A/d. 22 170 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 115. af samma regemente, och att detta beslut hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmäles.
Stockholm den 11 November 1865. C. J.
Svensén, från Calmar län.
Häruti instämma: J. Erickzon, S.
Johnson, från Jönköpings län. från Jönköpings län.
Johannes Andersson, J.
Jonasson, från Jönköpings län. från Kronobergs län.
M:o 115.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om utvidgning af allmänna elementarläroverket i Oscarshamn.
Det med hvarje år stigande antalet lärjungar med rikets elementarläroverk utgör utan tvifvel ett särdeles glädjande tidens tecken.
Visserligen föranledes deraf ökade anslag vid hvarje riksdag; men svårligen lärer några uppoffringar vara mera egnade att tillskynda landet en framtida vinst, än de, som nedläggas på ett ändamålsenligt ordnande af dess allmänna uppfostringsväsende.
I denna öfvertygelse får jag förnya den af mig vid sednaste riksdag väckta motion, om Oscarshamns lägre elementarläroverks utvidgning till femklassigt.
Denna utvidgning är af aldra högsta behof påkallad.
Att på en ovanligt folkrik kuststräcka af 17 å 18 mil icke finnes något fullständigare elementarläroverk än ett treklassigt, är ett förhållande, hvartill helt säkert intet motstycke inom riket kan uppgifvas.
Knappt torde det finnas någon stad i vårt land med den folkmängd, som Oscarshamn eger, hvilken ej åtnjuter förmånen att ega ett fullständigare elementarläroverk.
Lägges härtill, att i stadens närhet finnas folkrika köpingar, af hvilka en har en större folkmängd än en mängd af rikets städer, samt att staden är närmaste afsättningsorten vid hafvet för en folkrik långt in i landet sig sträckande landsort, så torde behofvet af ett åtminstone femklassigt läroverk derstädes vara ådagalagdt.
Erfarne skolman hafva yttrat den åsigten, att det icke skulle vara rätt ändamålsenligt, att lärjungeantalet vid ett läroverk uppgår till en allt för hög siffra.
Detta synes äfven vara påtagligt.
Men lärjungeantalet är uti de på ömse Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 116. 171 sidor om
Oscarshamn belägna fullständiga elementarläroverken i Calmar och Linköping i ett starkt, oafbrutet stigande, så att hvarken byggnader eller lärarekrafter numera förslå, åtminstone ej på det förstnämnda stället.
Derföre behöfves snart ytterligare nybyggnad, hvarjemte nästan hvarje termin en ny lärarebefattning vid hvartdera af dessa läroverk blifver af nöden och måste af allmänna medel bekostas.
Det är klart, att genom utvidgning af läroverket i Oscarshamn detta förhållande åtminstone i någon mån skulle förbättras.
Oscarshamn skulle nemligen då upptaga en ej obetydlig del af de lärjungar, som annars skulle strömma till Calmar och Linköping.
Härigenom skulle en besparing å anslaget till lärare å dessa ställen äfvensom i Westervik kunna vinnas, hvarjemte läroverkslokalerna i dessa trenne städer blefve mera tillräckliga; och med afseende härpå kan ifrågasättas, huruvida ej Oscarshamns elementarläroverks utvidgning i sjelfva verket skulle utgöra en besparingsåtgärd, helst läroverkshuset i sistnämnde stad är tilltaget i den skala, att det kan hysa en betydlig mängd lärjungar.
På de nu i korthet anförda skälen, får jag föreslå, att Rikets Ständer vid denna riksdag måtte besluta, att
Oscarshamns elementarläroverk må till femklassigt utvidgas och att nödiga medel för ändamålet anvisas.
Stockholm den 11 November 1865. C. J. Svensén, från Calmar län.
Ho 116.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om Statsanslag för anläggning af en hamn å norra delen af ölands vestra hust.
För seglingen genom det af sjöfarande under storm och mörker så mycket fruktade Calmar Sund har visserligen under sednare åren åtskilligt från det allmännas sida blifvit vidgjordt; men ännu återstår såsom ett önskningsmål ej allenast för innevånarne på Öland utan i synnerhet för sjöfarande, som måste passera detta sund, en hamnanläggning på Ölands vestra kust norr om Borgholm.
Någon tillflyktsort för seglare finnes nu icke å hela denna sträcka; hvarjemte innevånarne å norra delen af ön för hela vintertiden äro skilda från all kommunikation med fastlandet eller åtminstone måste, för att kunna komma dit och derifrån, 172 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o lil. underkasta sig en trycket lång, kostsam och högst osäker omväg öiver de vid öns midt belägna färj platserna.
Undersökning för hamnanläggning å norra delen af Ölands vestkust har nu blifvit anordnad på bekostnad af öns innevånare, och får jag, som, då undersökningen blifvit verkställd, skall hålla densamma rörande handlingar vederbörande Utskott tillhanda, härmed föreslå, att Rikets Ständer för en hamnanläggning å norra delen af Ölands vestra kust måtte anslå erforderliga medel.
Uti förestående motion instämmer: E. J. Rudberg, från Öland. H:o 119.
Af Per Nilsson från Malmöhus län, jemte öfrige riksdagsfullmägtige från detta och Christianstads län, om skattelösen af alla inom Lunds Stifts varande domkyrko- och kyrkohemman med flera, lägenheter.
Under nära ett halft århundrade hafva strider och skriftvexlingar fortgått om de så kallade Halländska kyrkohemmanen, hvilken fråga dock erhöll sin lyckliga lösning vid sistlidne riksdag i följd af Kongl. Haj:ts nådiga Proposition N:o 100 samt motion inom Borgare-Ståndet N:o 266 och inom Bonde-Ståndet N:o 364, hvarefter Stats-Utskottet afgaf sitt utlåtande under N:o 122, och derefter utfärdade Rikets Ständer sin underdåniga skrifvelse N:o 106, hvarefter arrendatorer och åboer erhöllo skatterätt till ofvannämnda kyrkohemman.
Då nu Skåne, Halland och Blekinge på en gång afträddes från danska till svenska riket, och samma grunder till eganderätt för de
Halländska kyrkohemmanen icke lärer kunna bestridas äfven finnas för de skånska domkyrko- och kyrkohemmanen, så voro, hvad de skånska domkyrkohemmanen vidkommer, under förra århundradet, från 1718 till 1736, två tredjedelar af domkyrkans hemman öde och utlemnades då till åboer Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o lil. 173 mot vissa frihetsår, emedan ingen ansåg sig derför kunna erlägga någon ränta, hvarefter på Riksens Ständers Secreta Utskotts andragande bifölls genom Kongl.
Resolutionen den 29 Januari 1735 försäljning till skatte af meranämnda hemman, men verks!älligheten deraf uteblef likväl till riksdagen 1766, då Preste-Ståndets ledamöter från Lunds stift åter hemställde, om icke sistnämnde Kongl.
Resolution finge utan uppskof gå i verkställighet.
Derpå tillstyrkte Ständerne att berörda hemman måtte, efter träffad öfverenskommelse emellan Presterskapets och Allmogens fullmägtige från orten, till skatte försäljas, hvarefter Kongl. Majit härtill lemnade
Sitt nådiga bifall den 30 April 1766.
Domkyrkan, som då var innehafvare af 142^ hemman, bortsålde till skatte 84jf mantal.
Orsaken hvarföre icke de öfrige hemmansåboerne köpt sina hemman till skatte, var troligen brist på insigt om huru illa det skulle gå deras efterträdare samt tillika Kongl.
Förklaringen af den 5 April 1770 och Kongl.
Brefvet den 3 Mars 1775, som försäkrade åboen, dess barn eller rättsinnehafvare, som till hemmanets förbättring bidragit, att blifva bibehållna vid hemmanets besittning, hvilken, lika med besittningen på kronorusthåll, gick i arf och var äfven mellan arfvingarne lösen underkastad.
Dessa utaf Rikets Ständer och Kongl. Majit under förra århundradet tillförsäkrade skatte- och åborättigheter för hemmansinnehafvarne hafva dock i sednare tider blifvit åboerne nästan alldeles frånkända utan deras hörande.
Afven andra kyrkohemman inom provinsen Skåne, som, under olika titlar kunde under ofvannämnda tid skatteköpas, hafva under sednare tider varit föremål för rättegångar och tvister, hvilka olika utfallit än till den enas och än till andras fördel.
Tager man nu i betraktande fördelen från statsekonomisk synpunkt, så är det tydligt och klart, att en stor skilnad är emellan en arrendator och en sjelfegare; den förre måste alltid eftersträfva den största brukningsinkomst han kan erhålla, och de sista arrendeåren kan han icke göra någon större förbättring på sitt åkerbruk, emedan följden skulle blifva ett ökadt arrende för kommande arrendetid, och han skulle då komma att årligen plikta för sina nedlagda mödor och kostnader.
Deremot den sednare, som har eganderätt till sitt hemman, kan mycket bättre följa med nyare tidens fordringar att nedlägga kostnader och arbete till försköning och förbättring af sin egendom, emedan han vet, att, om han icke sjelf kan skörda frukterna deraf, så skall den alltid tillfalla hans barn eller arfvingar; och då vi nu se att öfverallt i hela den civiliserade verlden, ja till och med i Ryssland, det har tillåtits bönderna att köpa sig fria från herraväldet, hvarföre skulle det icke då tillåtas dessa arbetssamma bönder i Skåne att friköpa sina hemman till skatte, likasom det tillåtits deras vederlikar på likadana hemman för hundrade år sedan.
Det synes äfven vara en fördel för kyrkorna, att i dessa tider, då arrenden äro temligen höga, sälja hemmanen till skatte; flera års arrenden, på en gång inbetalda, skulle bilda en fond, som skulle vara mycket lättare att förvalta, än att hafva tillsyn öfver hemmanen, som ligga spridda omkring i hela provinsen och vid hvarje nytt arrende låta uppmäta och omtaxera egendomen.