Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D a g e n före julaftonen i n p a c k a s j u l k l a p p a r n a, det l u k t a r l a c k i hela huset, o c h m a n börjar redan k o m m a i en riktig j u l s t ä m n i n g.
N u är dageu inne, allt är färdigt, tjenarne sitta o c h prata i det p r y d l i g a k ö k e t m e d sina n y a mattor o c h skinande b l a n k a kastruller.
Barnen trippa väntansfulla o c h o r o l i g a o m k r i n g; ä n n u är det en hel timme till 7, o c h förr torde knapt n o g j u l b o c k e n hinna arrangera om en riktigt grann j u l g r a n o c h de m å n g a j u l k l a p p a r n a.
M a m m a är äfven färdig, o c h för att g ö r a väntan mindre l å n g samlar hon sina småt- tingar o m k r i n g sig, drager u p p gardinen o c h visar d e m den tindrande stjernhimmeln der uppe.
S å berättar h o n för d e m o m den stjernan, s o m lyste så klar p å himmelen den natt, då J e s u s f ö d d e s; berättar o m G u d s oändliga kärlek och godhet, o m de sköna läror han gifvit o s s; o m h u r u vi s k o l a g ö r a Ja, att vi ej tänkt derpå f ö r u t!
D e t är j u s t det.
Barnahjertat är lätt rördt o c h vill g e r n a hjelpa den n ö d l i d a n d e, v o r e det äfven m e d det bästa, det eger; men barnet förstår ej att t ä n k a derpå förut; det följer endast stundens ingifvelse.
Mången hushållsaktig m a m m a stäfjar d å barnets i f v e r m e d: » d e t är för g o d t, det kan d u ej gifva b o r t », o c h barnahjertat förhärdas så s m å n i n g o m o c h b l i r känslolöst för likars n ö d.
— A n d r a mödrar, ö m m a o c h varrahjertade, glädja sig öfver sitt barns m e d l i d s a m m a sinne o c h låta det gifva bort h v i l k e n sak som helst hellre än att för- q v ä f v a den g o d a brädden.
Barnet lär sig att utan b e t ä n k a n d e gifva, h v a d det just eger; ser det ett gråtande barn, k ö p e r det för alla sina sparpenningar k o n f e k t för att trösta den gråtande.
D e t ger bort sina dyrbaraste lek- saker, det är så roligt, o c h man får n o g n y a.
D e n n a v a n a v ä x e r m e d åren, o c h d å barnet v u x i t u p p, har det blifvit en a f dessa i m p u l - siva naturer, s o m gifva utan urskilning o c h ofta s k a d a mera, än de g a g n a.
D e t är dessa fruar, s o m gifva bort sina aflagda, rikt gar- nerade klädningar, i h v i l k a nöden tager sig än mera skrikande ut, o c h h v i l k a släpa kring gatorna m e d remsorna styfva a f smuts; i stället h a d e a f k l ä d n i n g e n, förnuftigt a n v ä n d, k u n n a t b l i f v a ett p a r s n y g g a, släta drägter.
E l l e r det blir en u n g g o d l y n t m a n, s o m ej kan v ä g r a sina v ä n n e r ett litet lån eller en liten p å t e c k n i n g p å en vexel, som s k u l l e gifva bort sin sista r o c k för att hjelpa en kamrat, men som tyvärr ofta gifver b o r t mera än sin sista r o c k.
M a n har ej räknat så n o g a, den egna kassan räcker ej till, o c h så tillgripas de anförtrodda penningarna.
D e r f ö r, lär barnet att rätt hushålla m e d sin lilla kassa, att i tid iordningställa d e s m å saker, m e d h v i l k a det vill glädje eller hjelpa de fattiga.
H v a r f ö r ej t. e x.
låta barn an- v ä n d a n å g o n eftermiddag i v e c k a n till arbete för de fattiga?
D e k u n d e då reparera sina g a m l a leksaker, s o m d e ej mera vilja l e k a m e d, s a m l a små bilder o c h klistra u p p till en b i l d e r b o k, såga små m ö b l e r a f g a m l a cigarrlådor, rispa u p p g a m l a strumpor o c h
M a n u s i c r i p t, s o m e j a n t a g e t t i l l I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v l d a p o r t o Dl- fogas.
l a g a till b o l l a r; de mera f ö r s i g k o m n a k u n d e sy s m å f ö r k l ä d e n, l a p p a n å g o n g a m m a l kläd- Ding o c h — åter d e g a m l a s t r u m p o r n a!
— rispa u p p ett par g a m l a strumpskaft för att m e d garnet skarfva ett annat p a r o. s. v.
S å l u n d a skulle barnet lära sig att taga v a r a p å små- saker, att ej låta n å g o t g å till spillo, h v a r a f ännu n å g o n annan kan h a f v a nytta, äfven o m m a n ej sjelf behöfver det.
D e skulle lära sig att g i f v a m e d urskilning — • o c h d å de en g å n g v u x i t u p p, s k u l l e de k o m m a att g ö r a o ä n d l i g t m y c k e t v e r k l i g t godt, utan att d e r i g e n o m s k a d a vare sig det e g n a hemmet eller samhället.
T ä n k blott i tid!
Finska, Bevaren edra hemligheteri En värdig qvinna at 40 års ålder, hvars lif hade varit lugnt o c h fridfullt, gaf följande råd till ett ungt, nygift par af sina bekanta.
Akten som en helig skatt hemligheterna om edra hjertan, om ert familjelif och om er ställning, så att icke ens far eller mor, syster eller bror må få rum mellan er eller tillåtas att dela den glädje eller den smärta, som tillhöra er ensamt.
Lefven nöjda sins emellan och gören icke ens edra mest kära jordiska vänner förtrogna med saker, som angå er husliga frid och lycka, på det att de stun- der af svårigheter, som komma, icke må blifva af lång varaktighet.
Talen aldrig derom ^ utomhus, men berätten för hvar andra edra motgångar, och allt skall vara snart hjelpt.
Aldrig skall då mor- gondagens sol gå upp öfver edra bekymmer.
Tan- ken på de löften, I gifvit hvar andra, och förnyen dem; det skall stadfästa en kärlek, som är star- kare än döden, o c h I skolen förblifva att vara en själ.
A. O. Kärlekens seger.
S k i s s u r l i f v e t a f Adolf Hellander.
le d a n s a d e fram sida v i d sida, s p e g l a n d e sig i h v a r andras b l i c k a r, j u b l a n d e åt våren u t o m o c h i n o m d e m, h ä n r y c k t a a f sin kärlek.
H a n v a r 2 2 år, h o n 1 9, o c h lifvet l å g framför d e m s o m ett o m ä t l i g t, s o l b e l y s t fält, utan en s k u g g a, m e d en h i m m e l öfver sig utan ett m o l n.
D e s å g o k n a p p a s t v e r l d s v i m l e t o c h menni- s k o r n a o m k r i n g sig.
D e lefde i sina d r ö m - mar, i stolta framtidsperspektiv, ty intet v a r j u o m ö j l i g t för deras u n g a, v a r m a k ä r l e k.
Ä n n u var h a n visserligen ej n å g o t, han h a d e nyss afslutat sina studier o c h inskrifvit sig i ett p a r v e r k, o c h i c k e egde h a n n å g o t heller, m e n framtiden l å g j u ö p p e n för h o n o m, o c h den måste bli lysande.
H o n h a d e fått en g o d uppfostran, ty h e m m e t h a d e varit burget, m e n v i d faderns d ö d v a r allt slut.
Dock, h o n v a r j u förlofvad, skulle m e d tiden få eget h e m, o c h d å v a r j u allt bra.
V ä l ska- k a d e v ä l v i l l i g a m e n n i s k o r p å hufvudet, de der k l o k a m e n n i s k o r n a, som fordra garantier o c h f ö r s ä k r i n g för hvarje steg i lifvet, o c h » u n d r a d e, hur detta m å n d e b l i f v a », m e n det v a r så länge sen de v o r o k ä r a, eller k a n s k e d e aldrig varit det, o c h derför förstodo d e inte de u n g a.
D e t sjöng i n o m h o n o m, d å h a n m e d lätta steg s k y n d a d e till embetsrummet, efter att först h a g å t t förbi huset, der h o n b o d d e, o c h kastat en b l i c k u p p e m o t fönstret.
Mellan de torra meningar, han n e d s k r e f p å papperet, dansade hennes bild, u n g d o m l i g t fager.
H a n lät pennan h v i l a e m e l l a n å t o c h d r ö m d e.
L i v a d timmarne g i n g o långsamt, h v a d arbetet v a r prosaiskt!
H u r m ö r k t o c h dystert var det inte här i d e stora embetsrummen, der an- den tycktes fjettrad i regelrätta former, m o t i I r — \ LJ i i U u IN A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t llqvld I f ö r s k o t t a f 2 6 ö r e p r 4 - spalt, petltrad (
Ingen annons Införes under 1 krona d e s m å ljusa r u m m e n der b o r t a med b l o m - m o r o c h fågelbur, der luften v a r u p p f y l d a f v ä l l u k t o c h sinnet fick d o m n a!
A j, här b l e f en p l u m p i p r o t o k o l l e t — fram m e d radér- knifven!
N u s l o g k l o c k a n i R i d d a r h o l m e n, arbetet är slut, o c h han s k y n d a r m e d fart till mid- dagsstället, kastar i sig maten, u n d e r det han ö g n a r i tidningen, o c h så u t o c h fram den k ä n d a v ä g e n g e n o m gatorna, u p p f ö r trappor- n a m e d stormsteg o c h in till henne, som väntar.
» G o d d a g, L i l l y, min ä l s k l i n g!
» » G u d, A r v i d, hvad j a g längtat!
d u dröjt i d a g!
» Hvad » I n t e en m i n u t längre, än j a g b e h ö f t.
» H a n b u g a r sig artigt för m o d e r n, s o m n i c k a r m e d den min, s v ä r m ö d r a r b r u k a m o t fattiga m a g a r.
» K o m n u o c h sätt d i g », säger L i l l y o c h drar h o n o m ned i soffan, » o c h k y s s m i g sen och v a r m i n egen A r v i d.
» D e se p å h v a r a n d r a så innerligt, så tro- fast, händerna h v i l a i h v a r andras, o c h h o n lutar sitt l i l l a ljusa h u f v u d m o t hans a x e l o c h låter håret s m e k a hans k i n d.
O c h nu börjar detta l å g m ä l d a, m y s t i s k a samtal, s o m m e l l a n u n g a, rena hjertan till innehåll säkert är det s a m m a p å alla håll o c h alla språk.
H v a d röra d e m verldens b e k y m m a r?
Det är n u d e m å l a framtiden m e d ljusa färger, m e d rosenrödt i hvita, luftiga m o l n, o c h de vilja ej se en e n d a svart strimma v i d hori- sonten.
D e r försvinner v ä g g e n s o m en ridå, o c h d e se det b l i f v a n d e h e m m e t, sitt h e m.
D e r i n n e är så fint o c h p y n t a d t.
F ö r s t sa- len m e d sin e k m ö b e l, sin spegelbuffet o c h ljuskrona, så f ö r m a k e t i v a l n ö t m e d b l å k l ä d s e l — t y hon är j u b l o n d — g o l f v e t betäekt a f en m j u k matta, o c h för fönstren falla de h v i t a gardinerna i djupa v e c k.
A l l a dessa v a c k r a d y n o r o c h antimakassar har h o n broderat — • åh, h v a d h o n s k a l l g ö r a allt fint o c h nätt!
O c h så längst in i s ä n g k a m m a - ren.
o c h sen k ö k e t m e d b l a n k a k o k k ä r l på h y l l o r n a, k l ä d d a m e d u t h u g g n a spetsar.
D e le solljust, allt är, s o m o m de redan e g d e det.
H v a d kan det k o s t a?
D e b ö r j a att r ä k n a.
D e t är så lustigt att kalkylera.
M a n är j u sparsam, m a n fordrar visst ingen stor v å n i n g, m e n smakfullt skall det v a r a, » stil » p å det.
F ö r 3 0 0 0 kr.
b ö r det k u n n a g å, o c h o m ett år eller så får k a n s k e A r v i d ordinarie syssla.
V i s s e r l i g e n inte så stor l ö n, m e n m a n k a n skaffa sig bi- fortjenster — o c h så b ö r » m a n l ä g g a a f ».
j a, det är inte r o l i g t alls att räkna, m e n det blir n o g b r a m e d det.
N u glädje blott, m a n tillhör h v a r andra, utan b e r ä k n i n g o c h e g o i s m.
L i f v e t är här- ligt!
M a n måste ut att förlusta sig.
Arvid v i l l b l o t t sprida glädje o m k r i n g sig.
Skola de till D j u r g å r d e n eller p å en teater?
Mo- dern o c h L i l l y pruta e m o t — isynnerhet den senare: det k o s t a r j u så m y c k e t.
Å h, bah, f ö r n å g o n g å n g, h v a d g ö r det!
N å man v ä l - j e r teatern; h a n k ö p e r biljetter p å parkett.
H v a d L i l l y är nätt o c h smått elegant, h v a d allting k l ä r h e n n e!
A r v i d är stolt, d å h o n stöder sig v i d hans arm o c h b l i c k a r u p p mot honom.
M e n n i s k o r n a titta p å d e m o c h småle, och m å n g a s ä g a: » Hvilket vackert par! » P å teatern ser han mer p å L i l l y ä n p å pjesen, o c h i entreakten s k y n d a r h a n ut o c h reqvirerar g l a c e.
H v a d det är roligt, h v a d de äro l y c k l i g a!
S å g å d a g efter d a g, m å n a d o c h snart — år.
efter månad, E m b e t s r u m m e t är l i k a dystert o c h qväf- v a n d e, L i l l y s h e m l i k a solljust, m e n befor- dran o c h inkomster l i k a aflägsna.
Men de äro l y c k l i g a ä n d å, t y d e l e f v a ett d r ö m l i f.
* * * S o m sagdt, åren gå u n d e r stillastående enahanda.
A r v i d arbetade k a n s k e för litet o c h d r ö m d e för m y c k e t.
H a n g j o r d e ansat- ser, m e n släpte t a g; han v i l l e, m e n k u n d e inte.
H a n v a r ej praktisk, h a d e ingen, s o m räkte h o n o m h a n d e n, o c h t r o d d e p å otur — o c h det v a r d u m t.
L i l l y höll modet uppe, b r å k a d e sitt lilla h u f v u d m e d idéer o c h för- slag, m e n brist p å m e d e l satte h ä m s k o p å allt.
H o n ville sjelf skjuta p å det t u n g a lasset o c h b ö r j a d e g i f v a lektioner, sedan in- g e n fast plats fanns att få, m e n det räckte nätt till hennes toalett.
A r v i d m ö r k n a d e allt mer, p a n n a n v a r ej k l a r, o c h m u n n e n l o g sällan eller o c k s å h å r d t o c h bittert.
Det g r ä m d e h o n o m att ständigt bita i lifvets sur- kart, o c h han k ä n d e sig s a k n a f ö r m å g a att f ö r - ä d l a den.
H a n v a r ej m a n att skuffa sig fram o c h sönderbryta hindren.
H a n förak- tade sig sjelf för L i l l y s s k u l l.
Det var j u han, s o m fjettrat henne v i d sig.
Men var det v ä l ett b r o t t?
H a d e d e ej mötts a f kär- l e k från första ö g o n b l i c k e t, o c h h a d e d e n n a k ä r l e k ett ö g o n b l i c k s l a p p a t s?
Nej, de hade j u varit så u n g a o c h h a d e haft rätt att h o p - pas p å framtiden, o c h det gjorde d e j u ännu .. M e n v e r l d e n är hård att brottas m e d, o c h det der svarta strecket v i d horisonten, s o m m a n ej såg för idel b l ä n d a n d e solstrålar, h a d e v ä x t till ett h o t a n d e m o l n, s o m f ö r m ö r k a d e h e l a himmelen, o c h så v a r det n å g o t annat, s o m g n a g d e h o n o m s o m en m a s k — skulder, skulder som växte, hotande som spöken, som gjorde h o n o m s k y g g, m i s s m o d i g o c h v a c k l a n - de.
T a n k a r n a p å d e m s m ö g sig p å h o n o m p å embetsrummet, hos L i l l y i d r ö m m e n.
L i l l y tröstade h o n o m m e d h o p p o m framtiden, m e n h a n t o g ej tröst.
H o n d r o g u p p leende, lju- sa b i l d e r för h o n o m s o m förr.
H o n hade blott förändrat dekorationerna något — m ö b - lerna v o r o ej fullt så d y r b a r a o c h eleganta derinne i fatamorganan, men allt v a r så o b e - skrifligt ljuft o c h h e m v a r m t, i synnerhet när h o n lät h o n o m tänka sig henne derinne, ord- n a n d e allt.
H a n sträckte ut händerna, h a n ville q v a r h å l l a hägringen, men den u p p l ö s t e sig i lätta dunster o c h q v a r l e m n a d e blott en v a t t e n d i m m a för b l i c k e n.
M e n n i s k o r n a l o g o ej m e r m o t d e m, men m a n sysselsatte sig m e d d e m, p l å g a d e o c h utpinade dem.
» N å, L i l l y lilla, när ska ' d u gifta d i g?
J a g riktigt längtar att få k o m m a p å ditt b r ö l l o p o c h sedan få helsa p å dig i ditt eget h e m — j a g t y c k e r h v a d d u s k a ' få det nätt o c h fint.
J a g v a r här o m d a g e n hos u n g a T * * ', de gifte sig i förra v e c k a n, åh, h v a d d e h a det c h a r m a n t!
T ä n k, att hon gjorde så g o d t p a r t i.
D i n fästman ser n å g o t dyster ut, m e n m y c k e t h y g g l i g för öfrigt.
N å, har d u tänkt, hurudan b r u d k l ä d n i n g d u skall ha?
H v i t k a n j a g tro.
eller k a n s k e n å g o n kulör, t y d u är n å g o t b l e k.
ja, d u har v e r k l i g e n blifvit litet blek ...
stackars li- ten.
j a, låt oss n u se, att d u gifter d i g snart! »:: S å är h v a r d a g s m e n n i s k o r n a s sätt att visa sitt intresse.
D e t ä n k a icke, d e k u n n a i c k e tänka, att hvarje deras fråga är en förgiftad pil i ett sjukt hjerta, ett u p p r i f v a n d e a f v ä l d o l d sorg, en l ä s k e d r y c k a f ättika.
N ä r allt går i släta, väl s m o r d a hjulspår, då är allt
» charmant ».
I den hala, k n a g g l i g a u p p f ö r s - b a c k e n, der foten slinter till b a k a o c h miss räkningarna p r ö f v a troheten o c h m o d e t, der m a n först efter tusende m ö d o r når målet, d e r k a s t a en hel d e l m e n n i s k o r gerna en li- ten sten, s o m träffar en sårbar p u n k t.
Om troheten, s o m håller u t i stormen, o m kärle- k e n, som aldrig svigtar, t a l a de sällan.
Åren gingo, A r v i d och L i l l y voro pröfvade nog.
D e v o r o ej mer n å g r a l e e n d e barn, m e n en l u g n l y c k a b r e d d e sitt sken öfver dem.
Sedan A r v i d kastat sig in p å en an- nan b a n a, fått friskare m o d o c h m a n l i g a r e kraft, ständigt u p p m u n t r a d o c h s t ö d d a f L i l l y, började det ljusna s m å n i n g o m, sakta.
Det lilla fantasihemmet stod der n u i verklighe- ten, det h a d e ej k o m m i t p å en g å n g, nej, efter tnsen b e k y m m e r, sak f o r sak, men der- f ö r desto mera kärt.
L i l l y s b l i c k öfverfor allt.
D e t h a d e skett, det, s o m syntes o m ö j - ligt.
D e t v a r den trogna kärlekens l ö n.
H u r m å n g a g å n g e r h a d e m a n ej sagt åt henne under dessa l å n g a å r: bryt.
Ha- de hon ej varit stark o c h segrat?
O c h under alla dessa år, hur m å n g e n så k a l l a d » l y c k a » h a d e hon ej sett krossad, der allt från förlofningen varit p l a n e r a d t efter den finaste b e r ä k n i n g o c h n u — spillror b l o t t!
K ä r l e k e n h a d e s l o c k n a t, ty l å g a n v a r b l o t t ett fladdersken, f ö r m ö g e n h e t e n hade f ö r s v u n - nit under j a g t e n efter l y c k a n, s o m ej söktes i h e m m e t, o c h troheten grät m e d sänkt an- sigte.
M e n A r v i d o c h L i l l y s kärlek, tänd i lif- vets o c h känslans u p p v a k n a n d e vår, p r ö f v a d i frost o c h vinterstorm, stod stark o c h oför- falskad efter striden o c h l o f v a d e l å n g t lif.
O e h in tittade solen mellan d e e n k l a, hvita gardinerna o c h dansade lustigt öfver golftil- j o r n a i det lilla h e m m e t.
» K ä r a A r v i d, så stå v i d o c k i vårt eget bo. » » J a, L i l l y, t a c k vare dig, s o m h ä r d a d e ut o c h h ö l l mitt s v a g a m o d u p p e.
» » J a g har b l o t t älskat dig !- » » O c h en sådan k ä r l e k är en gudakraft, s o m hjelper mannen öfver m å n g e t gungfly.
G u d välsigne dig, o c h först o c h sist en kyss! » Qvi-vi-vi-vitt, s j ö n g fågeln i b u r e n.
Den nya klädningen.
Äkte mannen: » Se så — låt nu mig hjelpa dig!
Du skall få se, att jag gör det fullt ut lika bra som din kammarjungfru, ja, kanske till och med så bra, att du sedermera alltid vill ha mig till hjelp. » Den unga frun: » Nåväl låt gå, men du får skynda dig.
— Se så, hit med klädningskjolen och hjelp mig på med den, men akta dig bara, att du inte kommer åt håret.
— O fasa — du låter j u häktan fastna o c h slita upp en hel länk af håret; vänta då för all del, så jag får taga bort den.
— Nu, ändtligen fick jag upp den, nu vidare.
— Oh, så afskyvärdt stor dynan är, den måste bort; ack, Kari, kan du sprätta ur den?
Men du kan väl inte; har du ingen pennknif på dig?
Här är an- nars en sax, bara du får bort den, så jag inte ser ut som en ballong.
— Så der ja, nu är det bra.
Gif mig nu klädningslifvet, men du måste föra armen riktigt i ärmhålet.
— Usch, hvad här är varmt; öppna för allt i verlden på fönstret, så jag får in en smula luft; jag ordentligt qväfs här!
Så, nu är det bättre; men det är någonting med ärmarne, som jag inte kan uthärda.
Du får vara snäll och taga af lifvet igen; vill du nu taga i ärmhålet med bägge händerna o c h hålla ut det riktigt; ack, nu brakade det till i ärmsömmen!
Du sliter j u inte heller måttligt; får jag se, hur mycket gick upp.
— Gud ske lof, det var bara ett par stygn, det kommer väl ej alt synas.
— Nu gick då ändtligen ärmarne ordentligt på.
— Hvad säger du, Karl, är klockan redan tio minu- ter öfver åtta; och Therese som ännu inte är till baka!
Gif mig då qvickt skärpet, så jag får sätta det på mig.
— Nu skall man se, att skärpet är för trångt; — j a bevars, se sjelf, Karl, att det inte går igen.
Om jag inte särskildt bedt söm- merskan att göra allt beqvämt och rymligt; ack, älskade Karl, öppna dörren ett tag, så det blir luftdrag, annars känner jag, alt jag dånar.
— Nu får du försöka, om du kan knäppa skärpet åt mig.
Aj — nej, du bär dig gränslöst otympligt åt; dina bägge händer kunna väl inte också få rum inuti skärpet; — hvar den Therese kan vara, hela denna evighet kan väl ej behöfvas för att köpa några blommor.
Min kära man, hädanefter måste du alltid skaffa mig lefvande blommor, då jag behöfVer sådana.
— Vill du försöka ett tag till att få igen skärpet, snälla Karl, — men hvad är det med ditt finger, det blöder j u?
— Usch, den der dumma haken på det otäcka skärpet.
Du skall genast få litet plåster af mig.
— Så, nu fattas bara att fästa vecken till venster, det kommer jag omöjligt åt sjelf.
Tack skall du ha, nu är jag.färdig, — n e j, vänta, du måste hjelpa mig att få reda på fickan, kan du inte få tag på den?
Du får lägga dig på knä och hålla upp klädningen, så får du väl se den hänga någonstädes, — ser du den nu?
— nå, då är allting bra!
Vill du nu bara gå ur vä- gen, så jag kan få se mig ordentligt i spegeln — det faller sig ju mycket bra.
— V a r snäll och räck mig nackspegeln, så jag får se, hur klädningen sitter i ryggen; — ja, det är nog bra, men nu ser jag, att den är alldeles för kort; ack, snälla Karl, då måste du ännu en gång lägga dig på knä och tag så med bägge händerna i klädningskanten och drag ned kjolen rätt dugtigt.
Jag skall långsamt vrida mig, så du får draga ned den rundt om- kring, — så, stig nu upp och stryk ned draperin- gen lätt med handen; stopp, inte så hårdt!
Du plattar j u alldeles till draperiet!
Ja, nu får det vara bra; jag är nästan halfdöd.
Tack, kära Karl, men du får aldrig hjelpa mig mera; du förstår dig ej tillräckligt på saken, o c h jag har ju fått tala mig alldeles hes.
— Nå, der är j u ändtligen Therese med blommorna; nu få vi skynda oss ned i vagnen.
— Hvad för något, du är inte fär- dig?
Hvad har du då gjort hela tiden?
Ni männer kläda er så förskräckligt långsamt, och så heter det alltid, att ni få vänta på oss. '.
' » Tvätt, nr.
Sista artikeln: Om tvätt af ylle.
ytrja-r det allaredan vid tvätt af linne och bomull nödvändigt att ha mjukt vatten, så gäller detta i ännu högre grad vid tvätt af ylle, då hårdt vatten kommer detta att krympa.
Ylletyg må ogerna ställas i blöt, emedan det dervid lätt krymper.
Dock kan denna förberedelse till tvätten icke undgås, när tyget är starkt nedsmutsadt af svett ell r liknande, som tränger fast in i tyget.
Skola t. ex. btrumpor ställas i blöt, sker detta i en ordentligt ljum soda- lut, och det hela placeras i sådan värme, att tempe- raturen kan hållas någorlunda konstant under loppet af ett par timmar.
Efter denna tids förlopp vridas plaggen ur och tvättas — likasom öfrig ylletvätt, som ej satts i blöt — i ett par omgångar ljum såp- lut som är kokad af god, hvit såpa och ej får vara för stark, då tyget i sådant fall krymper.
Till den första tvättluten kan sättas litet salmiaksprit (1 mat- sked full till ett ämbar vatten).
Använder man vid ylletvätt på något håll för stark värme, krymper tyget och blir hårdt; hvitt ylletyg blir dessutom brunt derigenöm.
Tyget gnides icke, då det derigenöm filtras ihop, utan sqvalpas fram och till baka och lyftes upp och ned i tvättvattnet.
Yllet vinner i hvithet och mjuk- het, om man har de skilda omgångarna tvättvatten och sköljvatten (som likaledes måste vara väl ljum- madt) stående vid sidan af hvar andra och efterhand gör det ena plagget färdigt efter det andra, så att intet kommer att bli liggande i den smutsiga luten.
Sedan tyget sköljts, vrides det mycket hårdt, dragés och spännes i olika riktningar, så att det får sin rätta form och torkas så fort som möjligt, dock ej i gassande solvärme, hvaraf det blir hårdt, eller vid för stark ugnsvärme, hvaraf det gulnar.
A r ylletyget hvitt, sättes något blåelse till sköljvattnet.
Det nu beskrifna tillvägagåendet användes för ofär- gadt och fullständigt äkta tyg och ger utmärkt resultat.
Färgade tyger — t. ex. barndrägter och 37S andra kulörta klädesplagg — behandlas pä följande sätt: Man kokar en lut af glycerinsåpa (till ljusare tyger) eller grön oxgallesåpa (till mörka tyger), för- tunnar den med varmt vatten och låter det hela kallna.
Häri tvättas plaggen, sedan de förut sprättats upp i alla sömmar; de få ej gnidas eller vridas hårdt.
Derpå sköljas de i kallt, mjukt vatten och, när såpan är ordentligt ute ur tyget, i kallt vatten med tillsats af litet ättika för att friska upp färgerna.
Till blåa, gröna och grå tyger och till randiga tyger med hvit botten sättes äfven litet blåelse till sista sköljvattnet.