Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej så att förstå, att Gina Krog har mött bara motståndare, nej — lyckligtvis ser hon omkring sig en annan fylking, som helt är anhängare af hennes goda sak, en fylking som med stolthet " och glädje sluter sig kring henne, förlitar sig på henne och i henne ser vår saks » bedste vrern og bedste faeste ».
Kristiania, sommaren 1898.
V. Bättre fly än illa fakta, I duns nummer 32 ligger framför mig.
En uppsats däri, kallad » Brutna förlofningar », har fäst min uppmärksamhet.
Icke som skulle de tankar den innehåller vara mig nya, tvärtom hör man ofta samma klagan öfver » tidens lösa seder ».
N e j, — m e n då jag läser dessa, utan tvifvel mycket väl- menta råd om resignation, fördragsamhet och pliktkänsla • — då jag vet hur detta blad fly- ger vårt land rundt, hur många unga hufvu- den som böjas däröfver, ofta därur hämta sin snart sagdt enda själaspis — då blir jag illa till mods.
Ty ett råd, helst ett tryckt, kommande från någon af de » lärda kvinnor som skrifva i tid- ningar », kan af den naiva landsflickan tagas rent af som ett orakelsvar.
Och ej att undra på, ty litet hvar veta vi nog, hur fallen för mystik man blir i sitt lifs kritiska stunder.
Ett ord yttradt i allmänhet och kanske helt obetydligt blir då — • » ett ord just för mifp&gt;.
Och hur många svenska flickor, ty det var ju till dem uppmaningen var riktad, hur många stå ej just nu inför denna kritiska stund, då det gäller att afgöra för hela lifvet.
Till alla dessa, som ännu ha valet fritt, som ännu ej gifvit något löfte, skulle jag med » Arla » vilja ropa med hundrade stämmors kraft: Vänta, tänk efter, gif ej mer än du redan gifvit, in- nan du vet att du vill, med hela din själ vill detta och intet annat!
Käraste flickor, jag ser er alla för mig, somliga ystra, andra svärmiska, några barnsligt obetänksamma, andra öfverreflekterade — kan- ske blaserade.
Er alla ville jag be, hvar och en särskildt ville jag tillropa: var ärlig, var allvarsam, det är du skyldig dig själf, det är du skyldig honom, om han är något värd — dra dig undan, innan det är för sent, innan du afgör två lifs lycka.
Låt icke tanken: » man kunde ju alltid bryta sedan », göra dig säker midt i din tvekan.
» Arla » har så rätt i, att ett misstag aldrig kan plånas ut, en fläck i vårt lif aldrig helt försvinna.
Innan du vet, hur det gått till, är det skedt, det underbara, ofattliga — som du kanske trodde vara långt, långt aflägset — du är bunden.
Ja, då står du måhända bland denna andra grupp af unga kvinnor, till hvilken jag nu vän- der mig, dessa, för hvilka mitt hjärta är lika fullt af deltagande —, till dem, som gifvit sitt ord och sedan ångrat det.
Och till dem ville jag säga: Lyssnen ej till » Arias » ord.
I nio fall af tio har hon orätt.
Så rädda äro vi kvinnor för världens dom, så väl känna vi hela vidden af den privat- skandal vi väcka, så riktigt klart ha vi för oss, att fästmön, som slår upp, är en föga populär varelse, att här i yttre måtto intet finnes att vinna och allt att förlora.
Om du ändå, trots allt detta, vill slita ett band, som för hvarje dag förefaller dig out- härdligare, och du känner att du ej längre kan — då är det sannerligen ingen nyck, ingen oberättigad flyktighet, som dikterar ditt beslut.
Kanske var du obetänksam, då du ingick denna förbindelse, säkert har du blifvit all- varligare nu, och du rättar ej ett fel genom att begå ett annat.
(Jag tror att många flic- kor, mera barn än kvinnor, först genom en olyck- lig förlofning börja förstå, hvad de mena med kärlek — detta ständigt missbrukade ord.)
Gå in i dig själf, fråga ej andra, i detta fall kan ingen annan döma; allt är här indi- viduellt, nytt, som hade det aldrig skett förr, som vore ni två de första i världen.
Håller din fästman verkligen af dig, så gör du honom en blodig orätt genom att hyckla känslor, du ej hyser; säger han sig nu vara nöjd med aktning, med sval vänskap, så kom- mer den dag, då han fordrar mer — då du måste ge mer än hvad vänskapens gärd är.
Och lita ej på, att pliktkänslan skall vara dig nog.
Sannerligen — äfven ett lyckligt äktenskap, ingånget af kärlek och sympati, är ej så lätt, att du ej behöfver både den impulsiva käns- lan och den reflekterande tanken til] din hjälp.
Kom ihåg, här gäller det ej blott några stun- der, tillbragta samman i nöjen och glam, här är fråga om att gå genom ett helt lif i stän- digt beroende af hvarandra, med hänsyn hvarje ögonblick, mod uppoffring ofta, i hvardagslif- vets tunga enahanda — och minns väl, oftast blir det dig, hustrun, det tillkommer, att lysa upp hemmet med munterhetens glada solsken, att med aldrig svikande tålamod och spänstig- het göra hemmets himmel ljus — sannerligen, här brister stundom äfven den varmaste öm- het — hvad vill då du med din tillkämpade pliktkänsla?
Där kärleken rent instinktivt griper det rätta, där skall du med all din upp- riktiga vilja ohjälpligt taga fel.
Och nu nog om detta.
Hade » Arla » med sin varning vändt sig mot lättsinnigt ingångna förlofningar — då hade jag gärna ställt mig vid hennes sida.
Där tror jag vår tid ofta felar svårliga.
Men att en tidssjukdom har svåra följder, där- öfver få vi ej förundra oss.
Låt oss blott söka lära, våra döttrar hata kurtisen, gifva dem mod att trotsa konventio- nalisnien — och vörda kärleken.
Titti.
IDUN 1898 Vår älskade.
En studie af Karin Hallgren.
(Forts.) Där raglade en landsbo, som gjort lust- resa till staden med sin hustru.
Hon var vid hans sida, hon drog honom i högsta ängslan med sig undan alla faror af polis och spårvagn och frestande kamrater, som hon syntes frukta.
Hufvudklädet hade hon dragit djupt ned i ansiktet för att dö !ja blygselns och medlidandets tårar.
Där drog sig fram med sviktande knän, hållande sig fast vid husväggen och tref- vande framför sig med käppens stöd, en af Grabbens gubbar.
Halfblind och ofärdig som han var, skulle han haft svårt nog att komma fram äfven utan brännvinsyrselns slapphet i lemmarna och dess töcken för ögonen.
Nu stötte han snart mot trappan till ett kafé, han vacklade och föll tungt på ryggen, hatten och käppen rullade sin kos, och det hvita håret släpade i gatans dam.
Och där blef han liggande, till hög- sta skrämsel för en liten flicka, som stod och betraktade grannlåten i ett närbeläget butikfönster, och till oro för uppasserskan, som i den öppnade kafédörren visade sin nätta figur, omsluten af ett kokett förkläde.
Medan den lilla flickan, så fort hennes små ben kunde springa, flydde uppåt ga- tan, vände uppasserskan sitt vackra, brun- lockiga hufvud åt alla håll för att upptäcka någon af den fallnes kamrater, åt hvilken hon kunde anförtro hans räddning.
Hen- nes täcka anlete vittnade om stridiga käns- lor af deltagande och afsky.
Och när hon funnit, hvad hon sökte, stod hon och såg oroligt efter de två eländets söner, tills för- sörjningshusets port fallit igen efter dem.
Betrakterskan vid fönstret lämnade sin plats.
Hon ryste ofrivilligt.
» Det är kanske hennes far », tänkte hon.
Då har han \ mder hela hennes lif ofta skrämt henne så, som han nu skrämde både den lilla flickan och henne.
Och huru har väl icke en sådan man under sitt lif skrämt och pinat sin hustru!
Och låt nu en af de unge männen i droskan vara den, som den där behagliga kaféflickan håller kär.
Då får hon träda i sin moders fotspår.
Jag såg hennes smärtoväg nyss i bondgummans öde.
Och likväl — det vet den tysta åskåda- rinnan med stigande fasa —, likväl kan en kvinna skatta sig lycklig, så länge mannens njutningsbegär sträcker sig endast efter den materia, som är utan ande, i hvilken kan bita sig fast den mördande känslan af för- nedring och af blygsel öfver att användas till synd och fördärf i stället för till tjänst åt ett förnuftigt och heligt ändamål.
Kvin- nan kan skatta sig lycklig, så länge man- nen är nöjd med att kockarna mätta hans hunger och kittla hans tunga och gom med läckra och rafflande rätter, med att krö- garne reta hans strupes törst med öl och vin och starka drycker och med att to- baksfabrikören lullar hans hjärna till be- haglig domning och smeker hans näsa med finaste cigarrök.
Icke ville den unga kvinnan där uppe vid fönstret blanda viner, tillreda läckerhe- ter eller spinna cigarrer åt männen.
Tvärt- om skulle hon vilja upptaga en strid på lif och död mot dessa tre näringsfång, emedan de systematiskt hjälpa till att göra mannen t ill ett djur, hvars högsta mål är det kropps- liga välbefinnandet.
Hon skulle vilja lära alla mödrar att uppfostra sina söner till de sinnliga lustarnas behärskare, som kunde gå restauranterna, krogarna och cigarrbu- tikerna förbi.
Hon anser dessa ställen som försåtliga snaror på mannens väg till lycka.
Hon betraktar dessa tre yrkens utöfvare såsom sina värsta fiender, emedan de för- därfva mannen, hennes älskade, emedan de egga och uppamma njutningsbegäret, man- nens själafiende.
Men hon känner till ett rysligare öde för kvinnan än den lifstidslånga mödan och oron att blifva fäst vid en finsmakare med kärlekens band.
Hon känner till en bitt- rare skörd för kvinnan af mannens njut- ningslystnad än den skam och ängslan in i döden, som följer en drinkares brud.
Det mest fasansfulla för en ädel och äl- skande kvinna är det öde, som blir hennes, då hos vilddjuret inom mannen vaknar hunger efter hennes egen kropp.
Som nöt- kreaturet, insläppt i en blomstergård, blindt krossar de ljufvaste blommor och blott frå- gar efter att mätta sin glupskhet, så kan mannen, om han blifvit en begärelsernas slaf, som en rasande trampa ned en kvin- nas kärlek och aktning och allt det sköna, som i hennes ande blygt slår ut i blom för hennes älskade, för honom själf.
Allt detta evigt sköna och trösterika kan han som värdelöst kasta åt sidan i blind och hän- synslös åtrå.
efter endast dét materiella, det förgängliga, hos den varelse, som gifvit sig åt honom och slutit sig till honom i evig andes eviga kärleks längtan efter hans an- des oförgängliga återkärlek.
Den unga kvinnan bäfvar inför tanken, att ett sådant öde kan blifva någon af hen- nes medsystrars.
Hon känner dock tusen- de exempel på dylikt människoäteri midt i kristenheten.
Hon känner hundratals män, som lockat till sig unga kvinnor, liksom fågelfängaren lockar till sig en skygg skogs- fågel.
Med smekande ord hafva de stillat deras fruktan och vunnit deras kärlek och tillit, så att de kunnat kasta nätet öfver dem.
Stundom hafva de ock måst tillgri- pa det medlet att ringa dem inom vigsel- ringens bländande guld, som tystar miss- tanken och mutar samvetet hos de flesta.
Men allt är icke guld, som glimmar.
Ä r hon vigd eller ovigd, den kvinna, som en lastens slaf vunnit, så kastar han dock hen- nes kärlek och hennes ande åt sidan och slaktar hennes kropp till offer åt sitt lägre jag, åt njutningslystnadens Molok.
Så hafva tusende män för sin hungers skull mördat det infångade, ädla och tillitsfulla villebrå- det, den älskande kvinnan, som in i döden af sin andes förkastelse såg på dem med kärlekens djupa evighetsblick ur skrämda, bedjande ögon.
De hafva gifvit henne hvad som för henne är värre än döden.
De hafva gifvit henne den lott de gifva åt hvarje gatans kvinna.
De historier hon kände om dylika man- nens synder mot kvinnan, de gingo i denna stund genom den unga flickans själ som en djup svallvåg af brännande smärta.
Och hon ryste af fruktan för mannen, för sin egen älskade bland männen och för alla kvinnors älskade.
Hon frös och ska- kade i midsommarsolen.
Det var en älskande kvinnas djupa med- lidande med den omistliga förvillade, det var en kristen kvinnas omutliga fasa för den syndande, det var denna strid, som dag 267 och natt och midvinter och midsommar sönderslet hennes själ, det var stormen af en kärlek, som blandas med sorg och ogil- lande, det var denna okufliga strid och storm, som kom hennes hjärta att skälfva och hennes späda kropp att rysa som af köld.
Det kom för henne en hemsk erinran.
Det finns kvinnor, som icke frukta att ka- stas för Molok.
Det finns kvinnor, som gärna göda det sinnliga begäret med sin egen kropp.
Till mannens fördärf handla de så och till olycka för den enda kvinna, som blifvit skapad för honom.
Det är så- dana kvinnor, som förstöra en man för hans brud.
Där är det fjärde och hemskaste yrket till mannens fördärf.
Ur djupet af hennes hjärta uppsteg en kärlekens bäfvande fråga: » Hvad skola vi göra, hvar och en af oss kvinnor, som äro mannens sanna vänner?
Hvad skola vi göra för att rädda vår älskade ur alla sinnlig- hetens snaror till att fattas och tillfredsställas af det evigas skönhet? » Hon sjönk ned vid sitt skrifbord och gömde ansiktet i händerna.
» O, clet man- liga släktet! » tänkte hon.
» Mannen, kvin- nans älskade!
Återigen i dag har jag sett honom i hans förnedring.
O Gud, du ser det.
D u ser mitt och alla kvinnors lidande för mannens synd.
Lär oss, hvad vi skola göra för att rädda vår älskade! » Hon höjde hufvudet och blickade dystert framför sig.
Då fästes hennes blick vid en tafla i vrån vid skrifbordet.
Och där läste hon ett svar, så underbart gripande, att hon med ens reste sig upp, hänförd och tröstad, medan hon ofrivilligt och omedve- tet sträckte armen mot taflan, som om hon redan i denna stund velat bringa åt lidande kvinnokärlek svaret på dess ängsliga fråga efter medlet till den älskades räddning.
Denna tafla framställde den gode herden, som i sina armar upplyfter ett återfunnet får.
I nattens storm och mörker har han gått ut för att söka lammet.
Och han finner det, insnärjdt i starka, sargande törnesnår.
Det är så utmattadt af sår och ångest, att det ej förmår slita de fängslande banden.
Det kan endast öfverlåta sig åt herden för att låta sig hjälpas.
Och herden böjer sig i outsäglig kärlek och glädje ned öfver det återfunna lammet, han lägger dess matta hufvud vid sitt bröst för att m e d sitt hjärtas starka, varma slag gjuta tillitens ro i dess skygga väsen, han löser det så sakta och varsamt ur snåren, han bär det på den smala stigen till hjor- dens hem.
Denne undfår syndare.
Så vittnar taflan.
Så insnärjd i syndens band är människan, som Kristus älskar och upptager i sin kär- leks fostran.
Syndens snaror fängsla hennes förstånd i okunnighet o m rättfärdigheten.
Syndens snaror binda hennes vilja i kärlek till det onda och i hat till det goda, i blind- het för dess hänförande skönhet.
Syndens snaror förlama mången gång äfven hennes kraft, så att hon ej förmår att handla efter sin föresats, äfven om hon i något fall vet sin plikt och vill fylla den.
Så illa blir det till sist m e d alla begärets trälar.
Så illa är det m e d de trettio tusen löftesbry- tarne inom goodtemplarorden.
Så illa är det med hvarje man, hvilkens elände är en älskande kvinnas högsta sorg.
IDUN 268 1898 För den som vill komma till oss på besök, På vidöppen gafvel står grinden, Och här ta ' s emot utan krus eller stök; Vi ha fyra små rum och det näpnaste kök Och flere små gästrum på vinden.
JP&amp;riviflaä jag sitter med penna i hand Och grubblar, så hufve ' t kan spriclca.
Af » ämnen » jag har ej ett endaste grand, Oeh hur ska ' en stackare då gå i land Med att Idun en krönika skicka.
Ja, käraste Idun, du får ej bli stött, Om klent det ibland går att skämta, På » kvinnornas sak » är jag innerligt trött, Och ledsamt mig syns, hvad i bladen jag mött, När ströftåg jag gjort för att » hämta ».
Jag Att Ja, Oeh Och börjar med vädret, som är comme il faut dryfta en smula i början.
himlen har varit så mulen oeh grå, regn ha?
vi fått, så det kunnat förslå, trista vi vandrat i smörjan.
Men nu strålar solen från himlen så klar, Så det är ej lönt att man klagar, Men innerligt hoppas, att ännu man har, Förr ' n hösten är kommen, en rikedom kvar Af solljusa, härliga dagar.
Jag Och Må Till Den tror att vi stanna på landet i dag, » krönikan » ge vi på båten.
Idun förlåta mitt djärfva förslag!
nästa gång säkert, så lofvar då jag gamla och vanliga » låten ».
Här ligger vår insjö så speglande klar Och lockar med leende holmar, Och båten, som bundits vid stranden, man tar, I aktern med » draget » placerar sig far Och röker sin pipa och bolmar.
Men fast han ser hygglig och snäll ut som få, Bli fiskarne faseligt rädda, Ty aldrig jag ser, att de nappa uppå, Och aldrig han ännu har lyckats att få Den allra som » tillåste » gädda.
Och när han så suttit en timme och två, Han tålmodigt nystar upp » draget »; Att gäddan ej nappar, han kan ej förstå, Men ständigt sig fröjdar åt hvad han skall få, När en gång han kommer i » taget ».
• Så ha vi ett berg med en mossa så skön, Där kvällsvarden dukas på hällen.
Bakom oss står skogen, så dunkel och grön, Oeh fridfullt, som gjorde naturen sin bön, Det känns, när det lider mot kvällen.
Se ' n glida vi hemåt i kvällsolens ljus, Bland lummiga alar vi landa; Där ligger så trefligt i grönskan vårt hus, Oeh kärt är att lyssna till björkarnas sus, Som skugga vår lilla veranda.
Och står se ' n ibland ut till världen vår håg Oeh ut till civilisationen, Så ha vi det allra som nättaste tåg, Som nå ' nsin i vidaste världen man såg, Och strax här bredvid är stationen.
" Tvärviggen på feterhof.
värviggen är d ö d », berättar mig en god vän, som nyligen kommit hem från » Peterhof ».
När drifvorna i våras smälte utanför Kurhaus, gjorde han sin sista ensliga färd.
Sin ' kära gamla kamera flek han icke med sig.
Hvilstolen står kvar — olåst, men den gamla rutiga schalen, han stän- digt bar öfver axlarna, sändes hem till Eng- land.
Iduns läsarinnor minnas väl » Tvärviggen på Peterhof »!
Han är en europeisk rykt- barhet, som det nästan ingår i allmänbild- ningen att ha reda på.
På sommaren 1895 utkom på svenska miss Harradens b o k: » Skepp som mötas i natten »; en fängslande skildring af lif vet i Davos, de bröstsjukas stad på Graubiindens alper.
Davos-namnet hade bytts nt mot Peterhof, en onödig och fruktlös maskering, som genomskådades af alla dem den var afsedd att förvilla.
I hela Davos fanns ingen, som läste miss Harradens bok, utan att känna igen, hvad som doldes under för- klädnaden.
Och de, som icke gjorde det själfva, hjälptes af sina skarpsyntare vän- ner.
De minnesgoda pekade ut ej blott Davos som Peterhof, utan äfven den bleke stamgästen i Kurhaus mr Miquel som mr Alliston, enstöringen, tvärviggen, » the desa- greable m a n », bokens hjälte.
» Skepp, som mötas i natten » berättade — jag upprepar det för säkerhets skull — om en ung engelska, som k o m till Davos för att hvila ut och där i ett af pensiona- ten mötte en gammal landsman, som för sin trumpenhets skull döpts till tvärviggen.
Ingen hade sett honom öppna sin mun, an- nat än då han var därtill alldeles nödd och tvungen, och hans ord föllo ständigt bittra och hårda.
» Han var hvarken ful eller vacker, hvar- ken lång eller liten, hvarken ljus eller mörk.
Han var mager och spenslig och något böjd.
Men denna beskrifning kunde passa in på hvem som helst i Peterhof.
Det fanns ingenting hos honom, som uppväckte med- lidande, ej heller något poetiskt drag, som annars kunde skänka en viss helgd åt li- dandet, såväl det andliga som det kropps- liga.
Liksom hans ansikte saknade hans ögon uttryck.
Där fanns ingen obestämd längtan, ingen trånad efter något aflägset, intet som kunde väcka vemodsfull sympati.
Det mest utpräglade hos honom var hans — medfödda eller förvärfvade — ohöflighet. » Han var den mest trumpna oeh ledsam- me af Kurhaus ' alla pensionärer.
Men hans unga landsmaninna hade makt till det underverket att få isen till att tina upp och hos den lifströtte enstöringen, som uppehöll lifvet endast för sin moders skull, väcka lusten att lefva.
När han efter un- derrättelsen o m moderns död lämnade Pe- terhof, begagnade han därför icke sin fri- het på det sätt han föresatt sig, utan be- gaf sig i stället till London, dit hans vän- inna långt förut frisk återvändt.
Men sam- ma dag han återfunnit henne och lofvat att för hennes skull fortsätta det lif han förut framsläpat endast för modern, krossa- des hon af en vagn på en af Londons ga- tor, och bunden af sitt löfte återvände » tvärviggen » till Peterhof till sin hvilstol och sin kamera.
Som ram till denna sentimentala berät- telse, hvars oväntade afslutning kommit flertalet läsare att känna sig besvikna, hade författarinnan fogat en mörk skildring af Davoslifvet med dess slitningar mellan hopplös sjukrumsstämning och lustigt bull- rande karneval, med dess sjukvård af unga hustrur, som glömma bort sina döende män.
Kring enstöringen på Peterhof flätades snart af fantasibegåfvade läsarinnor en krans af romantiska legender.
Och ingen Davos- gäst försummade att låta sig berätta, hvad Kurhaus ' stamgäster visste om honom.
Sen man en gång sett honom, försvann romantiken, och det som möjligen blef kvar förflyktigades, när man hunnit förvissa sig om, att mr Miquel blott stått modell till den ursprungliga typen, medan hela den roman, hvari läsarna snarare än författa- rinnan gjort honom till medelpunkt, fått handling och färg af upplefvelser, som voro honom fullständigt främmande.
Den vinter jag tillbragte i Davos hade han flyttat sig från det engelska bordet, där han hade sin » historiska » plats, till det polska, där han fick vara bättre i fred.
Såvidt jag vet, talade han icke något annat språk än sitt modersmål, och detta ingick ej i polackarnes språkbildning.
Tystlåten var han och ensamheten satte han värde på, så till, vida stämde porträttet, som miss Harraden målat.
Till bords kom han aldrig förrän efter soppan, och efter att ha för- tärt ett par rätter försvann han igen.
Han skötte sig själf och lät icke besvära sig af några etikettsbekymmer.
Vid bordet liksom på promenaderna bar han öfver axlarna en storrutig schal.
På hela vintern såg jag honom aldrig utan den schalen.
Hans kropp var böjd och ansiktet tärdt.
Dragen kommo mig första gången jag såg honom att tro mig stå ansikte mot an- sikte med den bekante andrakammarrepre- sentanten för Uppvidinge härad, hr Peters- son i Boestad.
» Enstöringen på Peterhof » var en ifrig och skicklig fotograf.
Därutinnan stämde också porträttet.
Huruvida han var fullt så rädd o m sin kamera, som miss Harraden påstått, vet jag inte, men tror det knappast, ty nog vill jag minnas, att jag såg honom lämna den i främmande händer.
Dock tror jag, att han själf hälst höll sig i närheten och öfvervakade, att inga oförsiktigheter be- gingos.
Mest satt han i sin fällstol utanför Kur- haus ' port med sin rutiga schal öfver ax- larna.
Talade någon till honom, såg han misslynt ut, svarade med en trött blick och reste sig snart för att gå in — efter att omsorgsfull ha läst stolen.
Det fanns ingen i hela Kurhaus mer än han, som brukade läsa sin stol.
Sen såg man honom kanske inte förrän på kvällen i kaféet, där han alltid i samma soffhörn studerade de engelska tidningarna.
Då hade han oftast en vanligen slocknad tobakspipa i munnen och naturligtvis alltid den rutiga schalen öfver axlarna.
Mr Miquel tillhörde de hopplöst sjuka.
Och han visste själf alltför väl o m, hur det var fatt med honom.
IDUN 1898 För mer än tio sedan hade han kommit till Davos och - stannat där i flere år.
Under den tiden hade han träffat författarinnan till » Skepp, som mötas i natten ».
Hon hade tillbragt ett par vintrar där med sin syster och börjat intressera sig för » tvärviggen », den försummade enstöringen, som försum- made alla andra och intet bättre begärde än att försummas själf.
Hon fäste sig vid honom som den renaste typen för det hopp- lösa släkte, som lefvande begrafves i de bröstsjukas stad, som kommit dit ej som de andra för att i hast andas bort den sjuk- dom, hvilken ännu ej hunnit sätta sig fast i deras lungor, utan som lämnat sin gamla värld för alltid, gifvit upp hoppet om att få fortsätta en tillvaro, värd att kallas lif, och i bitter likgiltighet afvakta slutet, som de helst velat påskynda, om de icke känt sig skyldiga att skona sina närmaste.
Inga andra band än plikten mot en gammal mor bundo mr Alliston vid lif vet.
O m han nå- gonsin haft några andra varelser, som varit honom kära, hade de glömt honom, och själf hade han också glömt dem.
Men det händer någon gång, att äfven en och annan af dessa » förtappade » lefver upp igen.
Och när mr Miquel legat i Da- vos i några år, försäkrade honom hans lä- kare, att han kunde återvända till England.
Han följde rådet, men nödgades snart vända tillbaka igen.
Och den gången stannade han.
Den senast tiden tillbragte hans mor hos honom.
H o n öfverlefde honom till och med — i olikhet med modern i miss Har- radens bok.
— Mr Miquel har vunnit sin odödlighet på ett rätt egendomligt sätt.