Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att oordningar af annan art ännu existera, måste deremot beklagligen erkännas, hvilka hafva sin mesta, om icke enda grund i den gästgifvarne medgifna rättigheten till brännvins försäljning i minut.
Då författningarne lemna åt gästgifvarnes val att begagna eller afsäga sig denna rättighet, så är derigenom erkändt, att, för resandes behof, brännvin ej nödvändigt bör finnas på gästgifvaregårdarne.
Genom Kongl. Förordningen af den 6 Augusti 1841 tilläts, att å gästgifvaregårdarne brännvin må utminuteras, ej såsom förut allenast åt resande och vägfarande, utan till allom i gemen, blott mat finnes att tillgå för den det begär.
De äro sålunda legaliter förvandlade till ordentliga krogställen, hvarest ej allenast kringvandrande tiggare och gesäller i brännvin förtära sina genom trug och pock insamlade allmosor, utan äfven ungdomen, både den som i skjutsningar användes och den i grannskapet boende, inledes i fylleri och dobbel.
Gästgifvarne, som skulle upprätthålla ordning på gästgifvaregårdarne, blifva af intresse oordninga ines verksammaste befordrare, ty ju mera brännvin de kunna utminutera, desto större blir deras vinst, som i allmänhet icke är obetydlig, emedan för gästgifveri-näring betalas stundom i arrende 2 å 300 R:dr R:gds.
Man vågar derföre tro, att genom indragning af nämnde rättighet ett stort steg vöre taget till förekommande af det moraliska förderf, hvilket anses såsom skjutsnings-väsendets följeslagare.
För resandes och snällposternes fortskaffande utgå årligen inom detta Län, efter medelberäkning, 52,000 hästar.
Antages att med hvarje häst skjutsas 1 ~ mil, så blifver totalsumman af skjutslegan efter 16 sk. milen 26,000 R:dr Banko.
Det tillförene exceptionsvis, af visse lokal-förhållanden beroende omdöme, att skjutsningen är en tunga, icke en näring, börjar likväl blifva mera allmänt, sannolikt af den anledning, att åkerbruksskötseln mi mera verksamt bedrifyes.
Om skjutsnings-skyldigheten afskaflades, som 21 förmodligen då skulle ske allmänt och icke partielt, komme likväl betydliga penningesummor, som nu, oberoende af andra penningeförbållanden, spridas bland allmogen, att ledas åt andra håll.
Huru postskjutsningen i Länet bestrides och i hvad mån den anses betungande, nemligen hvad beträffar snällposternes, är i nästföregående Femårs-berättelser anfördt.
Klagan förspörjes nu ock öfver den reserv-hemmanen ålagde skjutsningen af paket-posten, som ofta under vintermånaderna, då vägarne äro sämst, är tungt lastad och hårdt frestar hästarne.
Då nu mera 2:ne ångfartyg göra reguliera resor imellan Jönköping och Stockholm från medlet af Maj till slutet af Oktober månad, kunde, utan någon afsaknad för denna orten, paket-posten häremellan och Stockholm indragas under nämnde tid, helst den upplysning från härvarande postkontor är lemnad, att under loppet af dessa 5 I månader innevarande år, hit ankommit från norra orterna endast 70 betaldte paketer och härifrån afgått till nämnde orter 89 st.
Föi Postverket skulle, genom en sådan indragning, ganska säkert flere 100 R:drs utgifter besparas och de skjutsande få använda sin tid och sina hästar till mera angelägna företag under den brådaste såningsoch bergningstiden.
Postkommunikationerne inom Länet anses i öfrigt fullkomligen motsvara behofvet, i sammanhang hvarmed man anser sig böra nämna att årligen ankommande poster äro:
Vid Jönköpings Postkontor ..... 1,325. och vid Eksjö 364-. samt afgående vid det förra ....
1,352. och vid det sednare lika med ankommande.
Till ordinarie postföringen åtgå likaledes årligen 13,568 och till paketpostföringen 1,752 hästar.
Kronoskjutsningen gäller ännu hvad tillförene blifvit yttrad t, nemligen att den såsom sällan påkommande, sedan skjutslega!) blifvit förhöjd, icke anses såsom något onus, åtminstone såsom ett högst drägligt.
Krono-bre fbäringen , som så vidt möjligt är, bör framgå i raka linier, tiäflfar således endast de hemman, som ligga invid desse, hvaremot längre aflägse måste lemnäs å sido, och häraf uppkomma alltjemt klagomål.
Genom en kungörelse af den 28 Augusti 1839 har Länsstyrelsen sökt ordna 22 brefbäringen på elt sätt, sora skulle göra den så litet tryckande som möjligt och officielt förmäles nu att den kännes mindre besvärlig.
I samma kungörelse sökte man undanrödja den orättvisa, som på ofvanberörde sätt är förenad med brefbärings-inrättuingen, genom tillvägabringande af öfverenskommelser om lämplig ersättning åt kronobrefbärarne från de hemman, som för sitt läge undgå att deltaga i detta onus, hvilket dock endast till någon del lyckades, ty i de fleste socknar, der pluraliteten ej äro brefbärare, möttes förslaget med nekande.
Inqvarteringen } som lika med krono brefbäringen träffar endast vissa hemman, anses ännu såsom onerös, ehuru man med tacksamhet erkänner den lindring, som genom portions-prisets förhöjning blifvit beredd.
Landtmäteri-statens ökade personal har hittills icke saknat sysselsättning, hvaraf kan slutas till skiftesverkets oafbrutna fortgång och att de derom gällande författningar dertill uppmuntra.
Om Uppbördsverket och dess nitiska förvaltning af Länets uppbördsmän och redogörare är ingenting att tillägga de föregående Femårs-berättelserne.
Visserligen försvåras mer och mer denna förvaltning derigenom, att den utfattiga klassen måste skatlskrifvas och debiteras, hvilket föranleder till tidsödande möda för afkortnings-längdernas verificerande, men icke desto miudre har det hittills lyckats de driftige uppbördsmännen, att på redogörelsedagen ej allenast framlägga en ordentlig redovisning, utan ock inom uppbördsårets utgång den siste April restfritt leverera alla vid första uppbörds-stämman uppkomne restantier.
Tabellen för landet visar, oaktadt folkmängdens tillväxt, en mindre totalsumma af skattebidrag än samma tabell vid sista Femårs-berättelsen upptager, härledande sig från den vid sista Riksmöte beviljade eftergift i utskylderna under följande rubriker:
Mötes-passevolance.
Lagmans- och Häradshöfdinge ränta.
Personel bevillning.
Mantals-penningar.
Centonal d Tjenstemäns löner.
Denna skattebidragens minskning kan för landsbygden beräknas årligen till 35,400 R:dr Banko och har med skäl tillgodokommit de hårdt betua - 23 gade rust- och rotehållarne, och derjemte till förmån för den mindre bemedlade folkklassen i allmänhet, icke obetydligt underlättat utgörandet af personella bevillningen, hvilken, enligt hvad föregående femårs-berättelser innehålla, såsom en penningeskatt i denna orten, med mesta svårigheten inkasseras.
I anseende till missgynnande konjunkturer för ortens hufvudnäringar har likväl under sednare åren äfven de minskade skattebidragen icke utan ansträngning å folkets sida ingått.
Af tvångsmedels användande göres dock sällan behof i denna ort, hvarest allmogen betraktar skatternas ordentliga utgörande såsom hederssak, och lyckligtvis hörer det ännu till sällsynta undantag, att för kronoutskylder utmätt pant försäljes.
Den andel af skatteminskningen sorn kommit på embets- och tjenstemän lott, är allt för ringa att kunna kallas lindring eller jemkning i den till ett oskäligt belopp af lönerue utgående bevillningen.
Hvad i föregående femårs-berättelser blifvit yttradt om de olika skattetitlarnes mer och mindre tryckande beskaffenhet: att bevillningen, såsom en följd af gällande taxeringssätt, i orättvist förhållande drabbar egendomsvärdet samt embetsmanna-lönerne, mer än den rörliga förmögenheten, luxen och öfverflödet: att derigenom uppstår ett missförhållande emellan städernes och landets skattebidrag och slutligen omdömet om de sednares totalsumma äger ännu sin tillämplighet.
En Kronofogde på ungefärligen hvar 16 qvadratmil och en Kronolänsman på hvar 3 eller 4 mil, utan något af staten lönad t bidräde, förvalta polisen jemte exekutions-verket och den invecklade ansvarsfulla uppbörden af statsbidragen, hvilka sednare åligganden ensamt för sig taga desse tjenstemäns hela arbetsförmåga i anspråk.
Uppsigten å vägars och broars underhåll samt å gästgifvaregårdarne och häradsfängelserne får väl icke eller försummas, men polismaktens öfrige funktioner till allmänna säkerhetens betryggande måste helt och hållet blifva en bisak.
Tvister som uppkomma vid folksamlingar afgöras också vanligen genom blodiga slagsmål, som fortsättas till dess det svagare partiet är besegradt.
Vid nästa sammankomst utkräfves hämnden på samma sätt, om man lyckats att till sitt biträde vinna starkare armar.
Väl mellankommer lagföring, stundom ock mer eller mindre betydliga penningeböter och de ringa aktade fängelsestraffen, men sjelfhämnden fortgår sedan med ökadt intresse.
Sådana tilldragelser förekomma å landtmarknaderne i Länet, hvarest Länsmännen visserligen äco 24 närvarande, men utan annat handräckningsmanskap än fjerdingsman och några bönder, för tillfället titulerade såsom marknadsvakt, hvilka äro intresserade af och sällan afbryta, men ofta deltaga i handgemänget, måste han, om ej föreställningar förmå att dämpa stridens hetta, låta bero vid att anteckna de verksammaste kämparne.
Sker rån eller stöld, så blifva sällan våldsverkarne eller tjufvarne förföljde och efterspanade på färsk gerning, om icke Länsmannens hemvist är i granskapet.
Oftast erhåller lian efter en eller två dagars förlopp rapport om händelsen, rapporterar den i sin ordning till Kronofogden och denne till Läns-styrelsen, hvarpå följer en allmän efterlysning; men våldsverkarne hafva emellertid i all trygghet fortsatt sin väg till nya bedrifter.
Någon gång begifver sig väl bonden sjelf åstad att gripa tjufvarne och åter eröfra sin förlorade egendom, men återvänder merendels med oförrättadt ärende — stundom med blodiga märken efter en förlorad strid med brottslingarne.
Förtroendet till polismakten är såsom följd häraf ganska ringa, och ej sällan höres allmogen med enträgenhet undanbedja sig inställelse vid tinget, såsom angifvare emot en ertappad tjuf, af fruktan att derföre få plikta med en ny hemsökelse.
Brottmåls-historien bar ock exempel, som visa att en dylik fruktan icke är utan grund.
En tjuf, dömd och insatt till lifstids fängelse, lät genom en till hemorten från garnizonstjenst återvändande soldat tillsäga en bonde, ifrån hvilken han stulit ett par hästar, men emot löfte om en penningesumma återförskaffat i bondens våld, om betalning af nämnde förmenta ”hedersskuld”, med hotelse, att annars snart komma till orten och först beskatta samme bondes hus.
Den sednare fogade sig ej efter allmäningen, men tjufven höll också ord — rymde innan kort, borttog bondens penningar och redbara lösegendom och plundrade flere bemedlade hus i orten innan han föll i kronobetjeningens våld.
Hundradetals personer, som valt landsvägen till hem och tiggeri till näringsyrke, genomströfva Läuet och fordra med trug och pock hvad dem lyster på de enstaka gårdarne, väl vetande att ortens ende polistjensteman endast af en missgynnande tillfällighet kan komma i deras väg.
Folket vet detsamma och fogar sig alltså efter de ovälkomna gästernas anspråk, så vidt de kunna uppfyllas.
Men denna skildring af säkerhets-poliseris närvarande ståndpunkt, som kunde varieras snart sagdt i oändlighet, bör afbrytas.
Man ville egentligen återkomma till polistjenstemännens på landet och framför allt Kronolänsmännens rättmätiga klagan öfver deras aflöning — under all jetnnförelse knapp och otillräcklig, relativt till deras vigtiga befattningar.
I följd 25 I följd af dessa utgöra Krono-Länsmänneu den nedersta länken emellan Regeringen och folket, med hvilket sednare de hafva en mångfalldig och hvardaglig beröring.
Allmänna ordningen inom en ort, hvarmed trefnaden står i närmaste samband, är hufvudsakligen beroende af dessa tjenstemäns nit, skicklighet och moralite.
Det lärer således vara af vigt, att till dessa tjenster kunna antaga personer med hildning och moraliskt värde.
Statsklokheten synes ock fordra att de så lönas, att de hafva en någorlunda oberoende utkomst.
Efter den vid sista Riksdag beviljade förhöjning utgöra Länsmans-lönerne kontant anslag och beräknad afkomst af boställen der sådana finnas 200 R:dr Banko; det gör en dagspenning af 26 sk. och icke fullt 4 r:st.
Vid den nya regleringen inom detta Län uppkom dock för Länsmännen en brist af fulla lönen; men Läns-styrelsens hemställning att återstoden matte anordnas af statsmedlen, kunde af Stats-Kontoret icke bifallas.
Det är förut yttradt att allmogen icke mera fyller bristen, och att gåfvor icke eller mera tagas, och man kan nu tillägga att sådane uppdrag, såsom auktioner och bouppteckningars hållande m. m., hvilka förut nästan uteslutande lemnades åt Länsmän och inbragte åt dem någon förtjenst, hafva öfvergålt på andra personer.
En Kronofogdes lön och öfriga inkomster af tjensten, kunna här i Länet vanligen beräknas till 1,000 å 1,200 R:dr Banko.
Göromålens till en del redan antydde vigt och myckenhet, som äro i ständigt tilltagande, öfverstiga ej allenast en persons arbetsförmåga, utan göra minst en, ofta flere personers ständiga biträde oundvikligt.
Desse medhjelpares underhåll och aflöning måste alltså ansenligt minska löne-inkomsten, som utan afseende härå, betraktad endast i förhållande till ansvarigheten för inkassering och redovisning af en uppbörd af cirka 60 a 70,000 R:dr Banko, i allt fall är mycket för ringa.
Hvad här är yttradt om Kronofogdar, gäller i det hela äfven om Härads-skrifvarne, hvilkas lön och inkomster af tjensten kunna anses till \ emot Kronofogdarnes.
Vid sista Riksdag beviljades väl åt dessa tjenstemän ganska rundliga pensioner; men vilkoren för deras ernående — 40 tjenstår och 65 års ålder, hafva satt Statsverket temligen i säkerhet för många utbetalningar af detta slag, sedan den nuvarande UDpsättningens äldre tjenstemän med döden bortgått.
Slutligen bör ock här nämnas, att genom Kronofjerdingsmans-lönernes indragning till Statsverket, utöfningen af Kronobetjente-sysslorne blifvit ansenligen försvårad.
Så länge Fjerdingsmänaen, hvilkas biträde vid krono-restantiei nes indrifning, truppers inqvartering Ftmårs-Berättels» fr.
Län■ 4 26 och flere mindre handräckningar är oumbärligt, njölo lön, saknades aldrig skicklige personer att dertill använda och de bibehöllo, med ett visst anseende af tjenstemän, befattningen i mångå år, samt vunno derunder nödig bekantskap med ärenderna; men sedan lönerna indrogos och fjerdingsmanskapet började årligen ombytas, har det antagit utseende af ett onus, som är förhatligt.
Det stannar stundom på personer, som ej ens kunna Jäsa en skrifven ordres, än mindre exequera den, hvilket föranleder en mängd af oredor.
Allmänna fattigvården utgör ett ämne, med hvilket man på flera ställen i denna och föregående Femårsberättelser föres i oundviklig beröring.
Det visar sig nemligen att ur vissa ekonomiska och politiska förhållanden pauperismen organiskt tillväxer och ur pauperismen brott och laster, samt att fattigdomen och brotten vexelvis befrämja hvarandra.
Orsakerna härtill har man ock i föregående Femårsberätltelser sökt visa, såsom varande till en stor del af andlig natur, och att således det onda icke med blott materiella medel kan botas; att någon ny väg till detta mål icke kan banas, utan att man måste återgå till det gamla, nemligen allmänna lefvernets förbättring.
På desse anvisningar anser man sig böra lägga ökad vigt, och för öfrigt icke ingå närmare undersökningar af en fråga, som efter långvarigt begrundande af den stora Kommittén för Fattigvårds-anstalterna i Riket, blifvit i dess afgifne underdåniga utlåtande afhandlad på ett sätt, som lemnar hästa ledningen för en ny lagstiftning i detta och hit hörande ämnen.
\idare ■vissa brister, som nog allmänt vidlåda fattig-försörjningens organisation i denna landsort, med tillägg likväl, att enligt officiella uppgifterna, ytterligare en kommun, nemligen Willstads församling i Wässbo härad, tillämpat principen al en med arbetsskyldighet förenad fattigvård och afskaffat tiggeriet.
Det ojemförligt större antalet socknar besörja fattigvården på gammalt vis, genom utdelande af spannemål, sofvel varor och penningar åt ständige eller tillfällige understöds-behöfvande, genom orkeslöse och utgamle personers vårdarne och underhåll i fattighusen, och ändtligen genom fattighjonens försörjning i fastställd ordning vissa dagar på hvarje gård.
Antalet af tillfällige understödstagare ökas eller minskas efter omständigheter, och kan 27 alltså icke bestämmas.
Alla underrättelser Öfverensstämma dock deri, alt så väl dessa som de verklige fattighjonen årligen ökas.
I blist på fullständiga uppgifter kan totalsumman icke här bestämdt angifvas, men det torde tillåtas att från ett exempel draga slutsater till förhållandet i det hela. 1 Wassbo härad, visserligen det af naturen mest vanlottade i Länet, men hvars innevånare till och med i Småland utmärka sig för sina små behof och sitt ytterst tarflig» lefnadssätt, funnos år 1837 verkliga fattighjon 34-7. år 1842 deremot 440. tillökningen utgör således . 93.
Femårsberättelsen af den 31 December 1838 antager totalsumman af fattighjon i hela
Länet till 2,836 och som tillökningen öfverallt fortgått i samma proportion, som i Wassbo, hvilket utan öfverdrift kan antagas, skulle alltså tatalsumman för år 1842 blifva 3,596, eller ungefär af hela befolkningen.
Utan ökade omsorger för egna fattige, måste denna landsort, som genomskäres i flera riktningar af allmänna landsvägar, vidkännas olägenheten att underhålla den jemnt sig ökande hopen af utstruket och förafskedadt krigsfolk, lösdrifvare och gesäller, hvilka under deras kringvandringar, efter hvad redan är yttradt, icke mera ligga om almosor utan fordra dem såsom rättighet.
En fattig Komminister i en aflägsen del af Länet försäkrade mig, att han icke kunde uppskatta sine årlige kontributioner till nämnde vandrande folkklass till mindre än hvad en fullvuxen drängs underhåll och aflöning kostar.
Hälsovården.
I fortsättning af hvad sista femårsberättelsen härom innehåller, tillägges att den tid af 5 år, hvarunder, såsom ett försök till ytterligare befrämjande af menighetens hälsovård och sundhets-polisens vidmakthållande, Provincial-Läkarne genom opåkallade reseturer blifvit satte i en tätare och mera verksam beröring med menigheterne tilländagick med 1841, och enligt då till Sockneslämmo-protokollen afgifne yttranden voro de fleste församlingar ej allenast belåtne med denna anstalt, utan önskade ock densammas fortfarande, dock så att reseturerne måtte, om möjligt vore, ske två och icke såsom förut, blott en gång om året.
Jag har i anledning deraf och på flere andre skäl, till Eders Kongl. Majrts nådiga afgörande hemställt huruvida icke dylike sockneresor borde fortfara.
På Läns-Lazarettets förbättring hafva under sistförflutne fem år ej obe - \
28 tydlige kostnader blifvit gjorde.
År 1840 anskaffades 60 stycken nya sängar med jerngaflar för 516 R:dr 5 sk. 2 r:st., och klädespersedlar inköptes för 347 R:dr 40 sk. 8 r:st.; varandes förrådet nu så tillräckligt att de fleste patienter vid inträdet inom Lazarettet kunna utbyta sina egne kläder, emot mera passande sjukdrägter.
Påföljande året reparerades byggnaderne med en kostnad af 916 R:dr 25 sk. 4 r:st. och år 1842 inköptes nya chirurgiske instrumenter för 125 R:dr 32 sk. allt B:ko.
På Lazarettet och Kurhuset hafva blifvit vårdade år 1838 348. ,, 1839 377.
,, 1840 326.
,,1841 310. „ 1842 ......
407 patienter.
Inrättningen bibehåller således sitt förut, med afseende å patienternes ömma vård, rättvist förvärfvade förtroende, och det är med tillfredsställelse man kan tillägga, att ingen patient, som varit i verkligt behof af Lazarettsvård, och dertill blifvit anmäld, nekats att inkomma på Lazarettet.
Kurhusafgiften har, oaktadt ovannämnde kostnader, ej behöft något år ökas öfver 3 sk. och de uppkommande öfverskotten på desse medel hafva, med Pröfnings-kommitteernes berömliga bifall, blifvit använde till Lazarettets underhållande, hvartill för öfrigt ingår räntorne af Inrättningens utlånte ka Läns-styreisen har länge insett, att större delen af Länets aflägse boende innevånare gå miste om de förmoner denna vid Residens-staden förlagda inrättning erbjuder, och att häri ligger en orättvisa, så vida sorn Kurhus-afgiften utgöres lika på alla orter; men vid tillvägabringande af en förändring härutinnan, måste man försigtigtvis tillse, att icke derpå följer söndring och upplösnig.
För att kunna beräkna huru vida det vore verkställbart, utan allt förstora kostnader, att vid Provins-Läkare-stationerne Eksjö och Wernamo förlägga Filial-Lazaretter för ett inskränktare antal sjuksängar, har jag från Läkarne derstädes infordrat nödiga upplysningar, hvarefter denna för Länets hälsovård vigtiga angelägenhet skall vidare tagas i betraktande.
Dödliga eller elakartade smittsjukdomar hafva under sednare qvinqvennium ej hemsökt
År 1842 företer dock här så väl som mdngannorstädes ett i sjukdomshistorien sällsamt fenomen, nemligen den så kalla - 29 de Choraea Siti Vid, nu vulgariter ”Predikosjukan.”
Den spridde sig med förvånande hastighet och ett förut här och der rådande godartadt religiöst svärmeri, uppflammade till en oroande fanatism.
Både för sjukvården medelbarligen och för allmänna ordningens betryggande, påkallades från Kommuniteterne Läns-Styrelsens verksamma biträde, och man sökte lemna båda delarne efter bästa förstånd, i förra hänseendet elter rådplägning med Läkarne.
Läns-Styrelsens för tillfället utfärdade allmänna påbud hafva både blifvit i tidningarne underkastade granskning, som utfallit med olika resultater, och i laglig väg öfverklagade, samt . blifvit i första instantien godkände.
Sedan sjukdomen upphört, är menige man Öfvertygad att physiskt lidande verkligen varit första ursprunget till densamma, äfvensom man kommit till visshet, att icke allenast religiöst svärmeri, utan jemväl egennytta med flere passioner sednare spelte en måhända större röle än sjukdomen i de bekymmersamma uppträdena.
Den läkare, som längst och verksammast egnade sig åt sjukbehandlingen, har i tryck allmängjort sina derunder gjorda iakttagelser, till tjenst för medicinska vetenskapen.
Vid 1838 års slut hade Smålands Privat-bunks verksamhet endast fortgått i 15 månader, så att man af resultaterne då ännu icke kunde sluta till dess verkningar på provinsens näringar.
Nu deremot, med en femårig erfarenhet till grund, kan ett omdöme häröfver med mera säkerhet vågas, dock icke förr än en öfversigt blifvit lemnad af bankens operationer.
Den sista Decemcer 1837 utgjorde bankens utlåningar 450,000 Riksdaler, deraf 320.000 på diskont och 130,000 på kreditiv.
Af desse hade Central-Kontoret, som är förlagdt i detta
Län, utlånte på diskont 116,000 R:dr och 61.000 på kreditiv.
Från denna tid till år 1840 voro utlåningarne i successivt tilltagande, och uppgingo då per medium under året till 1,873,757 R:dr, deraf Central-Rontoret disponerade cirka 700,000 och AfdelningsKontoret återstoden.
Under år 1841 bibehöllo sig utlåningarne nära nog på samma punkt som 1840, men under år 1842 skedde en indragning, så att utestående beloppet då per medium utgjorde 1,692,230 R:dr, hvaraf 600.000 vid Centräl-Kontoret.
Den sålunda verkställda indragningen drabbade särdeles personer utom Småländska provinsen, och var framkallad genom den i penningeförhållanderne i allmänhet uppkomna kris.
Sedermera hafva ytterligare indragningar blifvit nödiga, så att utlåningarne under år • 30 1843 per medium endast utgjorde 1,500,000 R:dr, deraf vid Central-Kontoret omkring 550,000 R:dr.
I början af bankens verksamhet var diskont-rörelsen betydligt öfvervägande, men sedan allmänheten hunnit blifva bekant med de ojemriförligt större fördelar, som kreditiv-röreisen erbjuder, hafva dessa rörelsegrenar något närmat sig till likhet i beloppet.
Då kreditiv-rörelsen nästan uteslutande begagnas af affärsmän eller ståndspersoner, och Bank-styrelsen i allmänhet varit sparsam med utlemnandet af lån till allmogen, liar förhållandet emellan ståndspersoners skuldsättning och allmogens varit sådant, att de förra disponerat omkring 87 proc. af bankens kapital, de sednare deremot endast 13 proc.
Direktionen har sökt leda kapitalerne förnämligast till näringarne, men icke dess mindre hafva bankens understöd i andra riktningar blifvit använde endast för underhållande af yppighet och lyx, likasom de inom närings-klassen icke sällan framkallat obetänksamma spekulationsföretag — missbruk, som dock icke få tillskrifvas förvaltningen.
Lagsökningarne vid bankens alla kontor hafva förhållit sig på följande sätt: