Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den allra första grunden härtill kan modern själf icke lägga, ty den ha föregående genera- tioner redan lagt; men hennes uppgift är större och betydelsefullare i samma mån, som denna redan lagda grund är svag eller i ett eller an- nat hänseende mindre god.
Det tillhör då henne att, med uppmärksamheten riktad på denna medfödda svaghet och blicken öppen för ärfda brister, så mycket omsorgsfullare och so- lidare lägga sin grund.
Det skall då måhända lyckas henne att alldeles förtaga, eller i alla händelser i betydlig mån förminska verkan af dåliga fysiska eller andliga anlag, hvilka, lem- nade åt slumpen och naturen att godtyckligt utvecklas, med naturnödvändighet leda till släk- tets urartning.
Men de mödrar, för hvilka psykologi och fysiologi äro tvänne lika betydelselösa som okända begrepp — äfven då de omskrifvas på svenska — de skola aldrig kunna utföra ett dylikt verk.
Och att vårt land och vår tid till sin djupa olycka haft allt för många sådana ovetande mödrar, därom vittnar på ett sorgligt och otve- tydigt sätt vår försvagade generation, blodfattig, nervös och själssjuk. » Till unga mödrar, varande eller blifvande.
Icke blott forntidens och medeltidens, utan äfven de senare århundradenas naturforskare, lagstiftare och filosofer hafva drifvit den åsik- n:r 22 af Iduns föregående årgång skref ten, att modern intet hade att skaffa med da- cAb » jag under ofvanstående rubrik några rader, nandet af barnets själ, utan att hennes roll hvilkas hufvudtanke utmynnade däri: att kvin- vid släktets fortplantning blott är densamma norna, — icke blott de unga och ogifta, utan som åkerfältets, i hvilket ett frö lägges ned äfven de förlofvade och gifta, ja t. o. m. de, att gro.
När plantan spirar upp, är hon till som stå i begrepp att bli mödrar — konse- sitt väsen och sin natur af samma slag som kvent försumma att bereda sig för barnavård det nedlagda fröet — hvete, om man sått hvete, och barnauppfostran såsom för ett kall och ett ris, om man sått ris — fullkomligt oberörd af den närande jordmånen.
Likaså bär barnet ämbete.
andligen blott faderns drag, fortplantar blott Och jag trodde mig ha funnit, att de gjorde detta till följd af den falska föreställningen, hans egenskaper och utgör en fortsättning blott att i kvinnonaturen är nedlagd en så klar » in- på hans släktlif.
(Andra artikeln.)
ffJP stinkt » och en så mystisk begåfning för mo- derskallet, att all beredelse därtill är öfver- flödig.
» Förmågan kommer med modersplikterna », så tro de och tänka icke ett ögonblick på att skaffa sig vare sig teoretisk eller praktisk kun- skap om vilkoren och lagarne för en männi- skovarelses utveckling.
Denna uppfattning har utan tvifvel lagt grun- den till kvinnans underkufvade ställning i de gamla samhällena och till det förmyndarskap, under hvilket hon ända in i vår tid varit och är hemfallen.
Ett uttryck härför, som ännu oförändradt lortlefver i våra sedvänjor, är, att barnen endast fortplanta faderns namn; aldrig moderns, annat än i innormala fall.
Och vi måste medgifva, att om den nämnda uppfattningen vore riktig, ja, då vore också hennes underkufvande fullt berättigadt; — om det nämligen vore en sanning, att moderskapet, hvilket på ett alldeles särskildt sätt är kvinnans » stora », säregna mission — de flesta kvinnors enda verkliga uppgift i lifvet (jag menar då med » uppgift » en verksamhet, som på sin ut- öfvare ställer ideella kraf) — om moderskapet till sin innebörd vore något oväsentligt och un- derordnadt vid sidan af faderskapet och detta ensamt vore det väsentliga, då finge förvisst vi kvinnor underdånigt böja oss för naturens egen dom och erkänna, att vi hade bra litet att komma med i utvecklingsarbetet.
Men lyckligt för oss talar den moderna ve- tenskapen, likasom sunda förnuftet och våra ögons erfarenhet, ett annat språk.
Den säger oss, att modern vid framalstrandet af den nya varelsen tvärtom spelar den mest betydande roll, att icke blott hennes kroppsliga egenska- per, hennes sundhet eller sjukdomsanlag, utan äfven hennes karaktärsegendomligheter, dess lyten så väl som dess företräden inympas på barnet redan före dess födelse; och sedan, un- der första åren af dess utveckling, ligger det ju specielt i moderns makt att ytterligare fram- tvinga eller kväfva hvarje särskildt af dessa medfödda anlag.
Det är af ofantligt stor vikt, att vi hafva detta sakförhållande fullt klart för oss, innan vi gå till det stora värfvet att blifva mödrar.
Men det båtar oss föga att veta, att så är, om vi icke tillika hafva insikter i de ämnen, som ensamt kunna göra oss skickliga och med- vetna i vår modersgärning.
Dessa ämnen äro fysiologi eller läran om lifvet — människokroppen och dess organ, des- sas förrättningar och utveckling m. m.
— samt psykologi eller läran om själen — hennes kraf- ter och yttringar, lagarne för hennes föränder- lighet o. s. v. — Utan lefvande kunskap i dessa ämnen blir ingen verkligen moder i medveten mening — (lika litet som en god uppfostrare eller lärare för andras barn).
— Hennes sträfvau att göra, » så godt hon förmår », blir ett trefvande i mörkret.
Vi skola nu icke ens nämna dem, som icke besjälas af någon sträfvan alls, utan reflexionslöst låta sig göras till naturens verktyg och lika litet ega vilja som förmåga att regle- rande ingripa.
De synas mig vara de mest straff- värda af alla brottsliga varelser, ty de kasta frukterna af sina synder halfva och hela år- hundraden in i framtiden, till en förbannelse för ofödda släkten, en hämsko på kommande generationers utveckling och förädling.
Innan jag slutar denna artikel, vill jag nu blott framdraga ett par konkreta exempel på förhållanden, då moderns pä kunskaper grun- dade förutseende är af ofantligt stort inflytande.
Äfven med fara att såra allt för finkänsliga ungmors hyperidealistiska sedlighet vill jag då allra först påstå, att delta förutseende aldrig kan börja för tidigt.
Ty tanken på det ansvar, hon möjligen en gång såsom moder kan komma att ikläda sig till nästa generation, borde kraf- tigare än något annat af hålla hvarje ung kvinna från brott mot såväl helsans som moralens la- gar.
En sjuklig mor får näppeligen friska barn, de bli tvärtom vanligen svagare, än hon har varit.
Och en mor, som lemnat fria tyglar åt vissa dåliga karaktärsdrag, skall sällan undgå att se dessa lefva upp igen hos sina barn.
Och enligt lagarce för racebildningen förekom- mer hvarje skarpt utpräglad egenskap — vare sig ond eller god — ännu mera utpräglad i nästa släktled.
Detta gäller lyckligtvis i lika hög grad förvärfvade som medfödda egenskaper.
Jag säger lyckligtvis, ty just därigenom äro
vi i stånd att själfva uträtta något på det psy- kiska området för grundläggandet af våra barns anlag.
Antag, att jag af naturen bar ett het- sigt temperament med alla dettas svagheter: häftigt lynne, obetänksamhet, själfsvåld, nyck- fullhet o. s. v., men att jag genom uppfostran och ännu mera själfuppfostran kväft dessa då- liga böjelser och i stället tillkämpat mig själf- beherskning, mildhet och sinnesallvar, så kan jag ha godt hopp om, att dessa senare egen- skaper skola plantas in på mina barn; åtmin- stone skola de förra, äfven om de förefinnas, vara så betydligt försvagade, att de med en därpå riktad klok uppfostran tämligen lätt skola kunna bortarbetas, hvilket icke blifvit fallet, om anlaget hos mig fritt fått rotfastas.
A f ännu större betydelse blir detta psykiska experiment, om det gäller bekämpande af någon viss, inom släkten utpräglad eller ärftlig last, mani, sjukdom eller svaghet.
Jag vill endast nämna dryckenskapslasten, hvilken vi alla veta sträcka sina följder in på barnen, oftast i flere led.
Huru oändligt mycket skulle icke mödrarna här kunna uträtta, om de blott kände sin plikt och egde tillräckliga kunskaper!
Här trädde den andra sidan af deras psy- kiska uppgift oss till mötes: den nämligen att bilda en stark motvikt till de dåliga anlag eller skadliga impulser barnen kunnat mottaga af sin far eller t. o. m. af far- och morföräl- drar.
Sådana arf, som liksom hoppa öfver ett släktled och in i nästa äro för såväl psykolo- gen som fysiologen väl bekanta och bruka be- nämnas » bakslag ».
Det skulle föra mig längre än utrymmet denna gång medgifver, om jag inläte mig på en närmare granskning af mödrarnas ställning till barnens från andra håll mottagna impulser.
Må de gifna antydningarna tills vidare vara nog och om möjligt hos en eller annan ung mor eller ung kvinna skärpa intresset för hit- hörande studier!
(Forts.) Paris fråga icke damerna först: » Hvad är modet, så att jag kan klä ' mig där- efter? » De fråga: » Hvad finns det i da- gens mod, som bäst passar för min person? » Och det finns alltid någonting för alla.
En ung och en gammal dam, en brunett och en blond, en smärt och en korpulent dam kläda sig icke på samma sätt.
Hvarje fin dam i Paris klär sig efter sin figur, sin färg och sin ålder.
På gatan är ingen fin dam klädd på något påfallande sätt; oftast i mörka färger, hälst svart, med någon liten plym eller blomma, som antyder, att det icke är sorgdräkt.
Damerna i vagn kläda sig redan mera elegant.
En fin dams eki- page är en del af hennes hem, där är hon » hemma hos sig » och kan bära de färger, hon behagar, och hvilken fantastisk hatt som klär henne.
På teatern, egentligen på operan, kläda sig pariserdamerna i stor toalett, barhalsade med blommor och juveler.
D e ogifta unga damerna bära aldrig prydnader, utom kanske någon lefvande blomma i bröstet, och i det hela anses det för god ton, att de unga flic- korna kläda sig så enkelt och anspråkslöst som möjligt.
Det nuvarande modet, bluslif med ett bredt bälte eller skärp och en enkel rynkad kjol, är väl det, som bäst af allt klär en ungdomlig figur.
D e gifta damerna däremot uppträda i sina loger och hemma hos sig själfva med all den lyx, de behaga och ha råd till, men man ser sällan två da- mer lika klädda.
En elegant afton i operan kan man se så många variationer af toalet- ter, att det nästan stöter på kostym, men dessa dräkter äro för det mesta valda med en smak och en hänsyn till den person, som bär dem, att de i de flesta fall göra det be- hagligaste intryck.
För en fransk dam med smak är hon själf, icke hennes toalett, det viktigaste.
Allt pas- sar tör henne och samlar sig till ett helt så harmoniskt, att man ofta knappt observerar det förrän så småningom.
Hur ofta upplefva icke vi andra att först förvånas, ja förfäras öfver en eller annan toalett och så, slutligen, upptäcka, att den hänger på en människa.
För en fransk dam höra alltid först och främst till en nätt toalett skor och handskar, som sitta bra.
Den enklaste tjänst- flicka tänker först på sina skor eller kängor och, utan att vara » bien gantée », kan man icke anses vara ordentligt klädd.
Dessa ting höra till det absolut nödvändiga, men för resten kan, som sagdt, hvar enda dam i Paris finna, hvad hon önskar, och välja, hvad hon vill, af de millioner detaljer, som modet bjuder henne.
I allt detta herskar den största frihet.
Men det finns ett absolut vilkor för alla franska toaletter, en obevekligt sträng utgångspunkt, utan hvilken man ej kan tänka sig en fransk toalett, och det är — korsetten.
Jag tror, att en fransk dam hällre skulle taga lifvet af sig än taga snörlifvet af sig.
Det finns undantag bland de helt unga och smärta, och en af de vackraste damer, jag någonsin sett, var en ung fransyska, som icke bar kor- sett; men regeln, den stränga, obevekliga re- geln är: först korsetten, sedan kunna vi tala om resten!
D å en fin svensk dam, med mycket pengar och, som hon trodde, god smak, ville sy sig en klädning hos en af de stora, de högtidligt stora pariserskräddarne, kastade » artisten » först en domareblick på henne och sade: » Madame, jag syr ingen klädning, om jag icke först får sy er en annan korsett! » Därför bära också alla parisertoaletter ett väl starkt kännetecken af det gemensamma grundlaget.
Det är någonting styft, hårdt och precist vid kostymen, som ser plågsamt ut, i synnerhet då många af damerna i Paris äro ganska korpulenta.
Men försöken, mina damer, att föreslå en pariserdam reformdräkt!
* De italienska damerna få nog de flesta af sina moder från Paris, men de variera dem efter sitt eget italienska utseende, bära klä- derna lösare och ofta själar och kappor i till- fälliga veck, som de arrangera med mycken naturlig smak.
Ingen nordisk dam kan ka- sta en slöja öfver axlarna med den elegans och verkligt plastiska skönhet, som en itali- ska förmår det.
De kunna både sig själfva och slöjan utantill och äro aldrig rädda att se » tillgjorda » ut.
Ä r o de vackra, förstå de att makalöst framhäfva sin skönhet.
I Italien lefver man mycket mer utomhus än i Paris, och om sommaraftnarne anses torgen i de stora städerna som ett slags sa- long, där bekanta mötas och helsa på hvar- andra, medan musiken spelar.
Damerna upp- träda då ofta mycket eleganta, gärna i ljusa dräkter eller alldeles hvita, med hvita hattar, som förträffligt kläda deras svarta hår.
Alla slags lätta orientaliska tyger omvexla i deras klädningar, som de 1 8 8 9 buro så långa, att de stötte i marken, och med stora, vida är- mar, allt med afsikt att vara så svalt som möjligt.
På dessa aftonpromenader bära också de fina damerna juveler och pärlor, i synner- het pärlhalsband, som äro mycket omtyckta i Italien, — naturligtvis äkta.
Ingen bär i Italien oäkta smycken.
Bondkvinnorna bära korallhalsband eller guldkedjor; i Toscana lägga ofta bondflickorna ned sin hemgift i ett halsband af äkta pärlor, men endast främ- lingarne köpa de oäkta romerska och veue- tianska pärlorna.
Det händer, att man kan se italienska da- mer i mycket frappanta och skrikande fär- ger, sådana som man finner mycket brunetta personer gärna föredraga, men som oftast för- stå också de att kläda sig väl efter sin per- son, och deras figurer ha mera mänskliga och fria rörelser än de franska damernas.
Pa- riserdamerna påminna ibland något om dock- figurer.
Hvad de italienska damerna för resten an- går, tror jag icke man gör dem orätt genom att säga, att de, när man talar om medel- klassen, hufvudsakligen kläda sig för pro- menaden.
De tillbringa sin lyckligaste tid ute, och då man i Italien oftare trätfar sina bekanta på gatorna och promenadplatserna än mottager dem hemma, är det för prome- naderna damerna göra toalett.
Hemma torde man ofta finna dem ganska vårdslöst klädda och, så snart det blir varmt, i så litet som möjligt.
Det skulle icke öfverraska en att finna samma dam, som.-man en afton mött på promenaden i en spetsklädning eller sam- metsdräkt, i sitt hem en morgon klädd i un- derkjol och peignoir.
Naturligtvis gäller icke detta de förnäma och rika damerna, utan om den klass, som representeras af ämbetsmän, militärer och köpmän med moderata inkomster.
För resten gäller säkerligen detsamma med afseende på de franska damerna af motsvarande klass.
Toaletterna i hemmet negligeras ofta, för att man må kunna uppträda med mer effekt ute.
* * * Hvad de engelska damerna angår, är för dem alltid det viktigaste vid toaletten, att den är så praktisk som möjligt.
D å de fle- sta engelska damer, åtminstone de yngre af dem, tillbringa en stor del af sin tid med sport af alla slag, gäller det för dem huf- vudsakligen att finna sådana dräkter, som passa för tillfället.
D å de tillbringa så stor del af sin tid med fotvandringar, bergbestig- ningar o. s. v., välja de tjocka, solida skor, stoffer, som kunna motstå väder och vind, hattar, som icke behöfva frukta en regnskur, och täta flor till skydd mot solen.
Allt detta är godt och väl, och med en liten smula smak kunna j u också sådana dräkter bli vackra och klädsamma, men det kan icke nekas, att engelskorna ofta alldeles uppoffra skönheten för det praktiska.
Äfven på en mindre resa utrusta de sig, som om de väntade oväder och orkaner af värsta slag.
När en fransk dam gör en min- dre resa, klär hon " sig med samma elegans som till en promenad, kanske med till- lägg af paraply och regnkappa som ba- gage.
Hennes utseende tycks säga: » Hvem vet?
Man kan möta bekanta, och i alla
fall vill jag inte se ut som en fågelskrämma, därför att jag är tillsammans med främmande. » En engelsk dams resdräkt tycks snarare säga: » Hvem vetl Det kan bli regnväder: jag kryper in i en säck. » (Ports.
o. slut i nästa.
Om vården af burfåglar.
(Belönadt svar å prisfrågan V I I I.)
ör våra små, bevingade vänners trefnad, de må ' • j j ä?
nu heta kanarie- eller andra lyxfåglar, är för- ~ " nämsta vilkoret burens snygghet samt dagligt ombyte af bad- och dricksvatten, Buren måste vara så rymlig som möjligt, antingen den är afsedd att hysa en eller flere invånare, i syn- nerhet bör den vara duktigt tilltagen i höjden samt försedd med pinnar, gungor o. dyl. af ihåligt trä, till ex. fläder, på hvilket man utstuckit märgen med en grof strumpsticka.
I den sålunda uppkomna håligheten kryper dä den ohyra in, som i så hög grad kan plåga fåglarne och till och med kan för- orsaka deras död.
Dessa parasiters förekomst upp- täcker man genom att granska allra öfversta delen af buren, då man ser ett hvitaktigt stoft, som under loupen visar sig vara lefvande varelser.
För att af- lägsna snyltgästerna måste hela buren med pinnar och tillbehör allra minst en gång hvar tredje månad skållas i kokhett vatten eller ånga samt därefter torkas och beströs med persiskt insektpulver.
Burens botten bör dagligen beströs med sand eller gärna groft grus, som är mycket omtyckt af fåglarne.
Badkaret bör hälst sitta utanpå buren och utgöras af en fyrkantig zinkreservoar, hvars tre sidor och tak bestå af glas, medan ingången från buren befin- ner sig på den ena sidan af kvadraten.
I häckburen får aldrig badkaret finnas inuti buren, emedan då de späda ungarne löpa fara alt drunkna däri.
Likaledes böra, för att undvika att mat och dryck förorenas, behållarne för frö och dricksvatten hänga utanpå buren, dock så att djuren bekvämt kunna räcka dem.
Fåglarnes matsedel är ju ganska enformig, men den kan med mycken fördel varieras på många sätt.
Så äro t. ex. kokt potatis, äpplen, smultron, grön- kål, sallat med flere grönsaker samt i synnerhet ost ett gärna sedt tillägg till den vanliga dieten, som bör bestå af sammanblandadt roffrö, kanariefrö och en mindre mängd hampfrö.
Bakverk böra gifvas med försiktighet, om det finns kryddor uti, i all synnerhet är mandel farlig.
Bland ' grönsakerna är persilja ett dödande gift för fåglarne.
Kanariefåglarnes häckningstid inträffar i februari och fortfar till midsommar, under hvilken tid man, om lyckan är god, kan hinna fostra upp 4 kullar ungar af samma föräldrar.
För ändamålet väljer man en större bur, som ställes i någon undangömd, fred- lig vrå af rummet, hälst på golfvet, och öfverhöljes med ett stycke papp eller tyg.
Högst uppe i buren fastgöres stadigt det blifvande boet, som bör bestå af en rund korg af ståltråd — * ej af trä, som samlar upp ohyra.
Korgen får ej vara mer än 12 centi- meter i genomskärning och fodras med en bit ylletyg.
Nu insläpper man det äkta paret i sin nya bostad, men det händer emellanåt, att » lite gnabb » och små tvister förekomma makarne emellan innan, de lärt att draga jämnt under det äktenskapliga oket.
Stundom går det så hett till, att fjädern ryker omkring, i syn- nerhet om frun råkar vara mera bedagad än herrn, då hon gärna vill taga husbondeväldet.
För att nu främja den husliga friden och trefna- den i det nya hemmet, måste man se till, att dess skafferi är väl försedt, och ett hälft hårdkokt ägg med kvarsittande skal måste dagligen offras på den goda sämjans altare.
När några dagar gått, hafva lynnena hunnit foga sig efter hvarandra, de husliga scenerna bli allt mera sällsynta, och snart börjar herrn med mycken ifver att draga till bo.
Nu måste man på buren upphänga små bundtar oblekt, så kalladt ljusveksgarn, sönderklippt i 10 centimeter långa bitar.
Detta garn drager nu hanen ned i buren, kardar det med sina klor och anstränger sig ofantligt för att åstadkomma ett mjukt läger åt sin sköna, något som dock ej lyckas honom, utan honan får sjelf lof att taga i tu med atbetet.
Nu går det raskt undan, och på en dag kan hon hinna få hela boet färdigt, om man blott tillser, att materialier ej fattas henne.
Sedan honan lagt fyra till sex små spräckliga ägg, måste hon troget rufva dessa under 14 dagar, och under tiden matas hon af gemålen.
Det hårdkokta ägget får ej heller nu fattas.
Ibland händer det, att hanen byter plats med honan, medan hon hin- ner flyga ned och stöka om sin toalett en smula och få sig en matbit.
Är nu liggtiden ute, får man höra ett svagt, pi- pande läte från boet, och om man sakta för modern till sidan, får man skåda ett litet, naket vidunder till fågelunge med stora, blinda ögon, som sitta utanpå hufvudet.
Nästa dag kommer en unge till och föl- jande dag en, tills alla äggen äro kläckta.
Om nå- got rötägg finns, måste det nu aflägsnas.
Med stor ömhet mata nu de små föräldrarne sin afkomma, och efter 8 dagar börja ungarne kunna se och fjädern sticker ut som pinnar på de späda kropparne.
Snart äro de färdiga att flyga ur boet och bli fullfjädrade, men dessförinnan kommer en farlig tid för dem.
Ungarnes stora blodpennor äro nämligen en stor läckerhet för deras far, som är nog grym att plocka sina barn på hvarenda fjäder, om han får hållas.
För att hindra detta, flyttas genast ungarne i en an- nan bur, som fastsättes tätt intill föräldrarnes, så att dessa fortfarande kunna mata sina barn genom spje- lorna.
På samma gång försöker man lära de små alt själfva äta och gifver dem för den skull krossadt hampfrö och finhackadt, hårdkokt ägg — vatten får ej fattas.
Snart hafva deras näbbar hårdnat, så att de kunna äta okrossadt frö, och de unga hanarne börja nu muntert kvittra och jollra.
Önskar man nu få goda sångare, anskaffas en duglig läromästare, hälst en Hartz-fågel, och alla sämre sångare aflägs- nas så långt, att ungarne ej kunna höra dem.
Sång- lärarens bur ställes nederst på golfvet, och ofvanpå- denna ställas ungarne, hvar och en i sin bur och den ena buren på den andras flata tak, så att de sjungande ej kunna se, utan endast höra hvarandra.
Till sist några anvisningar om sättet att tämja fåglarne.
För detta ändamål utväljer man en eller flere af de små blinda ungarne och lägger dem i ett bo, liknande det hvari de föddes och invändigt fylldt med bomull, hvarmed också de små öfverhöljas och hållas mycket varma; i synnerhet är detta af vikt under natten.
En gång i timmen matas de med en blandning af krossade skorpor — ej kryddade — och hårdkokt ägg, tillsatt med litet ljumt vatten och socker.
Yiå matandet begagnar man en gåspenna, på hvars spets man tager litet af blandningen, kitt- lar ungen på näbben, då han spärrar upp sitt gap, dit man lätt kan sticka ned födan.
Efter omkring 14 dagars förlopp börja de själfva kunna äta och försöka på, om vingarne bära dem.
Nu löna de sin fostrare rikligen för hans lilla möda genom den stora tillgifvenhet och smeksamhet, de i alla sina lifsdagar hysa för den, som varit dem i fars och mors ställe.
Med minst lika stor uppmärksamhet be- traktas han utaf den unga damen.
Det är en hög, smärt figur, iklädd en sval hvit fla- nellskostym och med hatten tillbakaskjuten i nacken, han har ett solbrändt ansikte med vackra, regelbundna drag.
Efter ett par minuters läsning synes dock den för resten rätt naturliga tanken falla ho- nom in, att boken måste tillhöra någon, och att den således, på ett eller aunat sätt, ham- nat på denna plats.
Han ser efter på titel- bladet om något namn står skrifvet, men för- gäfves.
Boken har troligen blifvit tappad af någon, som möjligen ej är så långt borta, hvarpå han ser sig spejande omkring, tills ett sakta prassel leder hans blickar till de.t rätta stället.
Han går fram, artigt helsande, och åter- lemnar boken, sägande: » Jag antager, det är er tillhörighet, min fröken. » Han dröjer en sekund vid titeln, men som han tyckes vara en man med ob- servationsförmåga, har han med berömvärd snabbhet låtit sina blickar fara öfver hennes obehandskade händer och besluter sig.
då han ej där funnit den ominösa släta guldringen, för ofvannämnda tilltalsord.
» Jag tackar er, det är verkligen min bok, » svaras honom nu, matt och likgiltigt.
» Den låg i solskenet, som sig bör, uti sitt rätta element, » fortsatte främlingen, hvilken ej tycktes vara obenägen att konversera.
» Hm! » säger fröken, » jag kastade dit den! » » Kastade! » Han ser frågande på henne.