Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då i många fall en betydlig skilnad förekommer mellan nu gällande tullsatser å utländska varor, som jemväl utgöra föremål för inhemsk tillverkning, och de tullsatser, komitén trott sig böra föreslå, har komitén ansett särskilta öfvergångsterminer böra bestämmas ej mindre för att lemna den inhemska industrien tillfälle och tid att lämpa sig efter de föreslagne förändrade förhållanden, än äfven för att icke utsätta Statsverket för någon betänklig minskning i påräknad tullinkomst, åtminstone intilldess Rikets Ständer, om så skulle erfordras, blifva i tillfälle att derför bereda ersättning.
I tillämpningen af denna, äfven efter min åsigt fullt riktiga, grundsats skiljer jag mig från pluralitetens beslut i följande hänseende.
Komitén har nemligen vilkorligen medgifvit, att den för tullsatsförändringarne å vissa varor till 5 år bestämda öfvergångstiden skulle få inskränkas till 4 år, ifall de Franske underhandlarne fordrade en sådan förändring såsom vilkor för traktatens afslutande.
För min del anser jag ett sådant medgifvande ej bort ifrågasättas, äfven om det, mot ali förmodan, skulle påyrkas, och det af följande skäl: att, efter min öfvertygelse, den föreslagne tidrymden af 5 år är oundgängligen behöflig för flertalet af Sveriges fabriker och näringar, så vida de, utan för stora brytningar och deraf framkallade olägenheter och missnöje, 71 skola hinna lämpa sina anordningar efter de föreslagne förändrade tullförhållanderne; att Frankrike i Traktaten med Tyska Tullföreningen, hvars Taxa anvisats såsom hufvudgrund för en dyliks uppgörande med de Skandinaviska Rikena, åt nämnde Tullförening inrymt 5 års öfvergångstid; att detta medgifvande så mycket mindre bör förmodas kunna förmenas Sverige, som de
Franske underhandlarne inledt traktatsförhandlingarne med det högsinnade förklarande, att Frankrike, till förmån för de Skandinaviska Rikena, icke ville påyrka reciprocitetsprincipens fulla tillämpning, i följd af att dessa rikens industri är mindre utvecklad än Central-Europas, samt att, hvad Sverige särskilt angår, detta land redan för 6 år sedan, utan anspråk på någon gengäld, nedsatt Tonnage-afgiften för Franska fartyg till i:del af dess förutvarande belopp, eller till likhet med Svenska, hvilken åtgärd åtminstone i någon mån medverkat till det faktiska förhållande, att, då lästetalet af Franska fartyg, som besökt Sveriges hamnar, år 1858 utgjorde 3,621 läster, det sedermera successive ökat sig och år 1863 uppgick till 18,606 läster.
Den af komitén ifrågasatta vilkorliga inskränkning af öfvergångstiden till fyra i stället för fem år har ock, då man tänkt sig möjligheten deraf, i flera fall framkallat väl stora satsskilnader i tullafgifterna, hvilket äfven inverkar på Statsinkomsten under öfvergångstiden.
Om nu, såsom jag vågar förutsätta, 5 års öfvergångstid, såsom regel, blifver medgifven, torde i alla de fall, der öfvergångsterminer äro föreslagne till mindre än 5 år, ty för vissa varuslag, såsom t. ex. Siden- och Ylleväfnader, Porslin o. s. v. är denna tidrymd och derefter lämpade tullafgiftsbelopp redan bestämda, rättelse med minsta svårighet kunna ske på det sätt, att de Svenske underhandlarne bibehålla den först utsatte, högsta tullsatsen ett år längre, än hvad komiterades öfvergångstabell utvisar, och att således öfvergångstiden, der den kan vara föreslagen till 4 år, utsträckes till 5, der den är 3 år, till 4 o. s. v. I afseende på detaljerna af komiténs förslag är jag i följande punkter af olika mening med komiténs pluralitet: l:o.
Då Bomullsväfnader samt Strumpstolsarbeten och Vantar, andra slag, fått sig 2:ne års öfvergångstid, eller, efter mitt förslag, höra få 3:ne års öfvergångstid sig förunnade, anser jag äfven det ofårgade Bomullsgarnet, som utgör föremål för en högst betydligt utvecklad inhemsk fabriksindustri, böra åtnjuta en derefter lämpad enahanda förmån samt tullsatsen derå bestämmas för samma öfvergångstid, som bestämmes för ofvannämnde varuslag, till 10 öre pr skålpund, innan den nedgår till föreslagne 8 öre; 72 2:o. Handskar.
Komiténs förslag att genast nedsätta tullen å denna vara från 3 till 1 Rdr pr skålpund anser jag vara en väl hög satsförändring på en gång, utan föreslår, att den i 2:ne år bestämmes till 2 Riksdaler skålpundet och först på det 3:dj'e nedgår till 1 Riksdaler.
Derigenom kommer ock den nu till 10,000
Riksdaler beräknade tullminskningen att under sagde öfvergångstid inskränkas till 5,000 Riksdaler; 3:o. Porslin, äkta, dels livitt, dels måladt eller förgyldt.
Mot tullsatserna för dessa slag, som äro föreslagne till hälften af deras förutvarande belopp, har jag icke något att anmärka, men anser, ur synpunkten af den stora tullminskningen, tillsammans 23,300 Riksdaler, årliga nedsättningen bort för de 2:ne första åren inskränkas till 15 öre pr skålpund af förra slaget och till 30 öre för det sednare samt först med 3:dje året nedgå till 10 och 20 öre för de särskilta slagen; 4:o. Papperstapeter och Border.
Tullsatsen för detta varuslag, som hittills varit 40 öre pr skålpund, är föreslagen att nedsättas, med öfvergångar, till 12, 10 och 8 öre.
Tillverkningen af Tapeter och Border har inom landet numera vunnit en betydlig utveckling med hänsigt till Fabrikatens både mängd och beskaffenhet.
Den föreslagna stora tullnedsättniugen första året från 40 till 12 öre anser jag, redan i och för sig, ej hafva skäl för sig, om ock ett och annat dylikt förhållande ur förslaget kan anföras; men jag tror derjemte, att det medelvärde, komitén antagit å Tapeter, som till Riket inkomma, eller efter 1 Riksdaler pr rulle af omkring 1 skålpunds vigt, vara väl lågt och rättare kunna antagas till 1 Riksdaler 50 öre, derå 8 procents tull å en så beskaffad vara icke synes utgöra en för högt beräknad tullsats.
Jag föreslår vördsammast, att lägsta tullsatsen må bestämmas till likhet med hvad de Svenske underhandlarne uppgifvit, eller 12 öre pr skålpund, samt att öfvergångssatserne må bestämmas för de 2:ne första åren till 25 öre, för de 2:ne följande till 15 öre och för det 5:te till 12 öre pr skålpund.
Stockholm i April 1864. W. Karström. 73 Att de af komitéen föreslagna tullnedsättningarne, äfven om Traktaten med Frankrike icke ifrågakommit, äro af behofvet påkallade, torde vara obestridligt.
De äro det för hämmandet af oloflig införsel, för beredandet af ordning och säkerhet i statens tullintrader samt för införande af en behöflig konkurrens i landets fabriks- och handtverksindustri, hvarigenom dessa till såväl egna som konsumenternas större fördelar bringas till ändamålsenligare utveckling af förmågan att lemna bättre och billigare näringsalster, m. m.
Att nu varande höga skyddstullar skulle vara behöfliga för upprätthållandet af näringsindustrien, motsäges tillräckligt af erfarenheten, och komitéen delar icke heller denna åsigt, men den anser likväl behöfligt, att öfvergången till det lägre skyddet utsträckes till en så lång tid, att de årliga nedsättningarne föga bemärkas, och att den lägst bestämda tullsatsen derigenom skall uppnås utan kännbar inverkan på produktionen; men det är denna komiterades sednare åsigt, som jag, af följande skäl, icke kan dela.
Äro tullnedsättningarne, såsom ofvan är anfördt, nyttiga och nödvändiga, och derförutan borde de väl icke beslutas, så måtte det ock vara angeläget, att målet vinnes, så fort som det utan olägenhet kan ernås, och om detta, af skäl, som äfven jag vill godkänna, icke för alla artiklar lämpligen genast och på en gång kan genomföras, så följer likväl icke derutaf, att en alltför långt utsträckt öfvergångstid, sådan som den af komiterade nu tillstyrkta, icke kan medföra stora olägenheter för såväl industrien som statsverkets tullintrader.
Då denna lägsta tullsats nu måste bestämmas, men resultatet af dess tillämpning icke kan visa sig förr, än den kommit i kraft och verksamhet, så måste naturligtvis under tiden en menlig otrygghet uppkomma hos såväl tillverkare som handlande och, ehuru möjligen i mindre grad, äfven hos konsumenterna af de näringsalster, som derföre utgöra föremål.
Under öfvergångstiden väntar nemligen hvar och en lägre priser det följande året, och så väl tillverkare som köpmän inskränka sina operationer till det för dagen nödvändigaste för undvikande af risken att få lager till ett kommande år.
Att ett sådant förhållande skall medföra en ofördelaktig inverkan på industrien synes mig ganska påtagligt, och då erfarenheten såväl här som i andra länder så rikligen vitsordat, att producenternas farhågor, att deras industri skulle lida afbräck eller ruineras, då tullförbud afskaffades eller höga skyddstullar nedsattes, aldrig af verkligheten besannats, utan att motsatsen städse inträfiat, så att, om ock deras tillverkningar, sedan de kommit i konkurrens med andras, måst säljas något billigare, de dock medelst omsorgsfullare och ändamålsenligare beredningssätt samt genom en större 10 74 och lifligare omsättning beredt producenten en större och säkrare behållning, än den som under det större skyddet kunde ernås, så synes mig temmeligen påtagligt, att en, såsom komiterade här föreslagit, alltför lång öfvergångstid ingalunda kan vara öfverensstämmande med hvarken industriens eller dess idkares rätt förstådda intresse.
Om denna öfvergångstid inskränktes till 1, 2, högst 3 år och tillämpades endast å de industialster, som skäligen kunna anses fordra denna öfvergång för inträdet i en större konkurrens med utlandets tillverkningar, och hvilket torde vara händelsen med siden- och ylle- och möjligen äfven med bomullsväfnaderne, så skulle den fabrikant, som misströstade om att kunna uthärda denna konkurrens, knappast medhinna ätt upparbeta och realisera sitt lager af rudimateria förr än han komme i erfarenhet af sitt misstag och funne, att tillverkningen äfven under den lägsta tullsatsen rätt väl lönade sig.
För många af de på öfvergångstid föreslagna tullnedsättningarne har komiterades beslut härledt sig från farhågan för minskad tullinkomst; men äfven härutinnan tillåter jag mig hysa en annan åsigt.
Till siffran kan visserligen denna minskning beräknas och visa sig ganska känbar; men i verkligheten blifver dock den så beräknade förlusten på alla de artiklar, som icke blifva tullfria, endast nominel, af den kända och erkända sanningen, att rätt afmätta, billiga tullbestämmelser utgöra det enda hitintills upptäckta verksamma medlet emot tullförsnillningar, likasom det ock utgör den bästa drifkraften till industriel verksamhet, hvarigenom tull och andra intrader, i stället för att minskas, i väsendtlig mån förökas, synnerligast medelst ökad import; och då en ökad import ovilkorligen måste härleda sig från ökad export, ty den förutan kan den icke åstadkommas eller åtminstone omöjligen bibehållas för någon nämnvärd tid, så ligger det ock, enligt mitt förmenande, största vigt uppå, att äfven detta mål, så fort möjligt, uppnås, och detta kan det ju icke förr, än den tullsats, som dertill anses passande, kommit i tillämpning.
Att vi af Frankrike nu genast på en gång erhålla de onekligen stora fördelar, som Sjöfartstraktaten erbjuder oss, borde väl ock utgöra ett skäl för oss att icke begära eller påyrka ett alltför långt uppskof med aflemnandet af den ersättning derföre, som dessa tullnedsättningar anses att utgöra, och detta så mycket mindre, om, såsom jag här sökt visa, detta kan ske i full öfverensstämmelse med vårt eget rätt förstådda intresse.
På grund häraf är det, som jag vördsammast föreslår, att den af komiterade föreslagna öfvergångstiden för tullnedsättningarne å siden- och 75 ylleväfnader icke må utsträckas öfver tre år, och att, om öfvergångstid för några af de öfriga artiklarne anses oundgängligen nödig, denna då måtte bestämmas till ett, högst två år.
Stockholm i April 1864. P.
Murén.
Vid det af komitéens pluralitet afgifna betänkande och förslag rörande en Handels- och Sjöfartstraktat med Frankrike, får jag anmäla följande reservation:
Uti sitt den 30
Maj sistlidna år på Riddarhuset afgifna anförande rörande detta ämne, yttrade Finansministern, Herr Friherre Gripenstedt, bland annat: “det han visserligen ur principiel synpunkt hyste ganska stora betänkligheter emot sjelfva systemet af Handelstraktater, eller att genom fördrag med främmande makter inskränka sin frihet att, efter behof och sig företeende omständigheter, ordna en vigtig inre angelägenhet, nemligen tull-lagstiftningen; ty han ansåg, att hvarje stat borde enligt dessa grunder sjelf bestämma det vilkor, hvarunder främmande varor finge i landet införas, och derefter, utom behof af särskilt aftal och utan att för något visst land medgifva särskilta förmåner, hvilket alltid måste leda till konstlade och onaturliga förhållanden, göra handeln fri och lika för alla.
Men ehuru han således icke kunde gilla sjelfva systemet i allmänhet, trodde han dock, att vid detta tillfälle öfvervägande skäl vore för handen, att från regeln göra ett undantag.
Utan tvifvel är denna statsekonomiska åsigt riktig, och jag biträder den för min del.
Frågan inskränker sig således i förevarande fall dertill, huruvida öfvervägande skäl i verkligheten finnas, att frångå denna statsekonomi skt riktiga regel, och nu göra ett undantag.
Komitéens uppgift, enligt mitt förmenande, är då till en början att utreda: l:o) hvilka uppoffringar och medgifvanden, Frankrike vill göra till förmån för den Svensk-Norska Handeln och Sjöfarten; och 2:o) hvilka uppoffringar och medgifvanden, å ena sidan, Frankrike fordrar i vederlag af de Förenade Konungarikena, samt, å andra sidan, dessa böra och kunna underkasta sig för vinnandet af de förmåner, som i första punkten afses.
Frankrike erbjuder: 76 a) att i stället för nu å Svenska och Norska fartyg, som besöka Franska hamnar, utgående tonnageafgift och öfriga umgälder, jemte differentialtull för lasten, nämnde fartyg skulle, vid direkt fart från Sverige och Norge till Frankrike, icke belastas med högre fartygsafgifter, än Franska fartyg för närvarande betala i Svenska och Norska hamnar, äfvensom att omförmälde differentialtull i sådan händelse skulle komma att upphöra; b) att tullen å tackjern, som vid införsel till Frankrike för närvarande utgör 4 francs å fonte brute och 7 francs å fonte epurée, med tillägg af 20 procent och ytterligare 10 procent, om varan importeras med Svenska eller Norska fartyg, skulle komma att nedsättas till 2 k 2f francs, allt pr 100 kilogrammes, för de särskilta slagen, samt utan tilläggs-afgifter; c) att gjutgods i Frankrike skulle komma att förtullas emot 3 a 10 francs pr 100 kilogrammes för olika slag; d) att tullen för stångjern, som från den 1 Oktober innevarande år blir nedsatt till 6 francs 60 centimes pr 100 kilogrammes med opriviligierade fartyg, skulle komma att utgå med allenast 6 francs; e) att tullen å spik, alla slags jerneffekter, plåtar samt maskiner och redskap skulle komma att nedsättas till samma belopp, som eger rum, då dessa artiklar införas från England; f) att råkoppar, som nu betalar 3 francs pr 100 kilogrammes, jemte tilläggsafgift, skulle blifva tullfri, samt tullen för valsad koppar, nu utgående med 33 francs och för smide med 86| francs, jemte tilläggsafgifter, skulle nedsättas till 10 francs utan tilläggsafgifter; och g) att tullen för stål i stänger skulle nedsättas från 33 francs, jemte tilläggsafgifter, till 13 francs, utan sådana afgifter, pr 100 kilogrammes, och h) att tullen för bjelkar och sparrar samt plankor, då de sistnämnda äro öfver 8 centimétres tjocklek, hvilken tull nu utgör 10 centimes pr cub. métre, skulle komma att upphöra, samt att tullen för plankor och bräder af mindre tjocklek än 8 centimétres skulle minskas från 1 franc för 100 löpande métres med 20 procents tillägg till 5 centimes och 20 procents tillägg; äfvensom slutligen tullen för åror och årämnen, nu utgörande 5 och 4 centimes för löpande métre,
försvinner, samt de i Franska tariffen ej specificerade slagen arbetadt träd få förtullas emot 10 procent i stället för nu utgående tullen af 15 procent af värdet.
Dessa äro således de medgifvanden och förmåner, som Frankrike erbjuder de Förenade Rikena vid en blifvande Handels- och Sjöfartstraktat.
Jag skall nu försöka att till deras rätta värde uppskatta dessa medgifvanden.
Enligt Franska officiella uppgifter, uppskattas den förlust, Franska Statskassan skulle komma att vidkännas genom medgifvandena enligt omförmälda punkt a), som följer: 77 nedsättning i lästafgift fr:s 781,479: — dito i expeditionsafgift „ 21,276: — borttagande af surtaxe på de respektiva flaggorna „ 356,267: — Francs 1,159,022:
Den häremot svarande vinsten kommer likväl att tillfalla de Svenska och Norska skeppsrederierna i en högst olika proportion.
Om nemligen jemförelse anställes emellan Svenska och Norska skeppsfarten på främmande länder, så inhemtas, att då Summan Samman Svenska Norska fartyg läster fartyg läster utgjorde år 1853 5,533. 306,304. 8,684. 509,544. uppgick år 1862 till 5,649. 363,658. 10,692. 905,356. det vill säga, att under det Svenska skeppsfarten på främmande orter under dessa 10 år högst obetydligt tilltagit i både antal fartyg och lästetal, har åter den Norska till lästetalet, som här är hufvudsaken, under nämnde tid nära nog fördubblats.
Specielt hvad angår skeppsfarten från de Förenade Rikena direkt på Franska hamnar, visar sig, att till Frankrike ankommo från Sverige Norge antal läster antal läster år 1861 125. 11,929. 422. 55,929. „ 1862 95. 11,390. 380. 51,332. det vill säga, att Norska skeppsfarten på Frankrike redan nu är af nära fem gånger större betydelse än den Svenska på nämnda land.
Häraf följer, att af den vinst eller lindring i skeppsumgälder, som enligt traktaten skulle tillkomma de Förenade Rikenas flaggor, skulle Norge komma att åtnjuta allraminst |:delar och Sverige högst Udel.
Under förutsättning således, att ofvannämnde officiella Franska uppgifter äro fullt riktiga, hvilket jag har ingen anledning att betvifla, komme alltså fördelen för Sverige enligt denna punkt att reduceras till Udel af här ofvan angifna summa: fr:s 231,804: — eller ä 72 öre, till Svenska Riksdaler Riksmynt „ 166,898: — hvarvid likväl bör anmärkas, att äfven efter traktaten den Svenska skeppsfarten på Franska hamnar skulle komma att belastas med en mindre tonnageafgift, som likväl för närvarande icke kan bestämdt beräknas.
Resultatet af denna punkt är derföre, att äfven om densamma ©tvifvelaktigt är af ganska mycken vigt för Sverige, är den dock jemförelsevis af mångfaldigt större intresse för Norge.
Sverige och Norge äro likväl hvar för sig sjelfständiga riken, och intetdera kan derföre af det andra begära någon slags uppoffring i hvad angår de respektive Rikenas ekonomiska förhållanden. 78 Sveriges intressen och angelägenheter i denna fråga måste således tillgodoses utan afseende på Norge.
Vidkommande dernäst de från Frankrikes sida erbjudna nedsättningarne i tullafgifter för Svenska exportartiklar, så visa Kongl.
Commerce-Collegii berättelser om utrikes handeln, att af artiklarne tackjern, smältstycken, gjutgods, spik, plåtar, maskiner och redskap samt koppar af alla slag, ingen, eller så ringa export till Frankrike egt rum, att densamma ej ansetts vara förtjent att i dessa berättelser omnämnas.
Jag anser mig derföre för närvarande saklöst kunna förbigå frågan om tull-lindringen för dessa artiklar enligt punkterna b), c), e) och f).
Tullnedsättningen för stångjern, enligt punkten d), skulle blifva 60 centimes pr 100 kilogrammes.
Den högsta exportqvantitet under de sednare åren af denna artikel från Sverige till Frankrike egde rum år 1862 med 229,378 centner.
Nedsättningen skulle blifva 60 centimes pr 100 kilogrammes, motsvarande för nyssnämnde qvantitet Riksdaler Riksmynt 42,165.
Tullen i Frankrike blefve det oaktadt 6 francs pr 100 kilogrammes, eller 1 Riksdaler 85 öre pr centner, utgörande cirka 25 procent af den Svenska varans värde — en tullafgift i allt fall så hög, att något dermed jemförligt icke finnes i den nu gällande Svenska tulltaxan för någon halförädlad vara.
Nedsättningen för stål, enligt punkten g), skulle blifva 29 francs pr 100 kilogrammes.
Exporten under sednaste 5 åren har varit lägst 998 och högst 6,100 centner, och, om sistnämnda qvantitet tages som beräkningsgrund, kommer tullnedsättningen att motsvara R:mt R:dr 54,183.
Hvad slutligen beträffar tullnedsättningen och upphörandet af' tull för vissa slags trädvaror, kan jag, i saknad af uppgift om tjockleken af från Sverige exporterade plankor och bräder, icke finna någon bestämd grund för beräkningen af den fördel, som genom traktaten skulle komma att tillskyndas Sveriges träd varuexport.
Men som den hufvudsakliga exporten från Sverige på Frankrike utgöres, oberäknadt bjelkar och sparrar, af bräder och plankor af mer än 8 centimétres tjocklek, och den för dessa trädvaruartiklar utgående tull, 10 centimes pr cub. métre, icke är särdeles betydlig, så torde exportrörelsens vinst af tull-lindringen på förenämnde artiklar icke blifva af särdeles betydenhet, och kunna uppskattas under nuvarande förhållanden till Riksdaler Riksmynt 40,000.
Franska Statskassans uppoffring för Sverige, enligt här ofvan uppgifna grunder, skulle alltså kunna beräknas för Tonnageafgift, m. m R:dr 166,898: — Stångjern „ 42,166: — Transport R:dr 209,064: — 79 Transport R:dr 209,064: — Stål „ 54,183: — Trädvaror „ 40,000: — Summa R:mt R:dr 303,247:
— Under vanliga förhållanden vill det synas, som borde Sverige, då det nu är sinnadt, för att begagna Herr Friherre Gripenstedts uttryck i ofvanberörda anförande, med en Handelstraktat tillköpa sig en Sjöfartstraktat med Frankrike, icke skäligen från Franska sidan affordras större uppoffringar och medgifvanden, än som motsvaras af dem Frankrike vill göra för Sverige och med dessa stå i ett någorlunda adeqvat förhållande, hvad angår uppoffringarnes art och beskaffenhet.
Då således Franska Handelsflottan redan eger, och år för år allt mera begagnat sig utaf de fördelar i afseende på tonnage- och andra afgifter, hvilka Sverige nu ernar tillköpa sig af Frankrike, och då de tull-lindringar, som Frankrike vill medgifva Svenska exportprodukter, afse, och icke kunna afse andra än råvaror och halfförädlade produkter; så borde, om likställighet i utgångspunkt och grundsatser ville, enligt rättvisans och billighetens fordringar, göra sig gällande, tullminskningen från Svensk sida afse allenast Franska naturaprodukter, m. m.
Äfven synes det vära alldeles klart, att derest tullnedsättningen från Svensk sida för dessa artiklar fullt motsvarade de uppoffringar, som Franska Statskassan, efter hvad här ofvan är antaget, skulle komma att vidkännas, så borde några ytterligare uppoffringar af Franska styrelsen icke skäligen ifrågasättas.
Ensamt på artikeln vin skulle den tullminskning, som af Frankrike påyrkats och komitéen tillstyrkt, komma att uppgå till 308,000 R:dr R:mt, eller mer än hela den uppoffring, Franska Statskassan skulle komma att vidkännas, och vill man, för att än ytterligare göra afhandlingen för Frankrike förmånlig, minska tullafgifterna på t. ex. Plommon och Sviskon, Mandel, Kork, Salt och Olja, så vore i alla händelser fördelen för Frankrike ögonskenligen öfvervägande den, som kunde Sverige beredas, då alldeles obestridligt torde vara, att den utvidgade exportrörelse, som efter dessa tullnedsättningar i de respektive länderna kan förutses, blefve fullt ut lika fördelaktig för de Franska, som för de Svenska intressena.
Men med så billiga fordringar synas vederbörande å Franska sidan icke velat sig åtnöja, utan tvertom påyrkat en radikal omstöpning i frihandelsanda af så godt som hela den Svenska tulltariffen — en omstöpning, som komitéens flertal ansett sig böra gilla och förorda.
— Komitéens förslag omfattar således vida mer än Etthundra artiklar, hvaribland nästan alla föremålen för Svenska Fabrikerna, Manufakturerna och Handaslöjderna; och ensamt den minskning i tullinkomst, Svenska Statsverket skulle komma att vidkännas, sedan de för en del artiklar successivt skeende tullnedsättningar 80 egt rum, skulle, enligt komitéens beräkningar, komma att uppgå till icke mindre än R:dr 2,608,000
R:mt årligen.
För att tillköpa sig fördelar, motsvarande i värde R:dr 303,247: — skulle alltså Svenska Statsverket komma att vidkännas en årlig uppoffring genom minskad tullinkomst af „ 2,608,000:
— Jag bar svårt att föreställa mig, att Sveriges Regering är villig godkänna ett förslag till Handels- och Sjöfartstraktat, der de ömsesidiga fördelarne äro så i ögonen fallande olika.