Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H a n v a r detta k a n v a r a e n p r ö f n i n g för e t t ö m t å l i g t d å s e x t o n å r, m e n f o r t f a r a n d e l i t e n o c h S t ö r r e blef h a n f ö r r e s t e n a l d r i g, sinne.
I n g e n g j o r d e n å g o n s i n n å g o t när- s p i n k i g.
o c h d å h a n blef ä l d r e, s j ö n k h a n s h u f v u d m a n d e, själf v a r h a n alltför b l y g.
längre och längre n e d mellan axlarna.
D o c k v a r h a n s lif i c k e a l l d e l e s g l ä d j e - löst.
K r o n o f o g d e n blef i c k e g l a d, n ä r h a n fick Filharmoniska sällskapet gifver sin andra abonne- mentskonsert nästkommande tisdag, hvarvid ut- föres Seb.
Bachs stora verk » Johannespassionen », som förut ej utförts härstädes.
Den lille skrifvaren.
Väygoliyra, Mal och Bakterier l ^ ^ R
IDUN 7&lt;2 se s i t t n y a b i t r ä d e, m e n h a n v a r e n b e - skedlig m a n, och h a n s h u s t r u tog sig vän- ligt a n d e n lille s k r i f v a r e n.
H a n fick e n k a m m a r e för s i g själf, å t v i d h e r r s k a p e t s bord och h a d e ingenting a n n a t a t t göra ä n skrifva, skrifva, s k r i f v a.
Eftersom h a n gjorde d e t både utomordent- ligt v ä l o c h u t o m o r d e n t l i g t fort — f o r t a r e och b ä t t r e ä n n å g o n a n n a n, g j o r d e h a n det också gärna.
H a n k u n d e skrifva hela f ö r m i d d a g e n för k r o n o f o g d e n o c h h e l a efter- m i d d a g e n för s i g själf.
» o j I n g e n v i s s t e, h v a d h a n skref, m e n d å _ »: h a n k o m u t till k v ä l l s v a r d e n, s å g h a n n ö j - d a r e o c h g l a d a r e u t ä n eljes p å d a g e n.
D e t u p p d a g a d e s s e d e r m e r a, a t t h a n skref geografiska uppslagskataloger och förslag V nr.
till r e s p l a n e r r u n d t j o r d e n s alla l ä n d e r.
D e c CO voro k o n s t v e r k i sitt slag och skrifna m e d » Sä stilar, t r e s t o r l e k a r o c h fina, a 2 ra t r e s o r t e r s m e l l a n f l n a o c h grofva k u r s i v e r i n g a r.
De förste å r e n höll h a n p å m e d s å d a n t.
S e d a n, n ä r h a n s l ö n blef l i t e t s t ö r r e, k ö p t e h a n n y a k a r t o r, r e s e h a n d b ö c k e r, j a, till o c h m e d tidtabeller.
H a n som aldrig lämnade trädgården an- n a t än i tjänsteärenden, gjorde e n t r é dagars r e s a till G ö t e b o r g e n d a s t för a t t få d e t b ä s t a i sitt slag.
H a n k o m h e m s o m en a n n a n m ä n n i s k a, hade sett och hört t r e gånger så mycket som o 13 v a n l i g a d ö d l i g a, t i l l r ä c k l i g t för a t t fylla e n 00. bok.
H a n skref o c k s å e n v i d l y f t i g r e s e - skildring, renskref d e n prydligt i t v å exem- p l a r och f ö r ä r a d e k a p t e n e n d e t e n a.
H a n v a r d å a d e r t o n å r o c h h a n s lif fick e t t alldeles n y t t o c h s t o r t i n t r e s s e.
D e o r ä k n e l i g a r e s o r n a p å d é n lilla k a r t a n Q N M IQ Isa i * a a w h a d e v i s s e r l i g e n fyllt h a n s t i d o c h t a n k a r, m e n p å e t t overkligt och s t u n d o m nedslå- ende sätt.
H a n hade aldrig t ä n k t sig möj- l i g h e l e n af a t t själf k u n n a r e s a.
H a n v a r lytt, följaktligen k u n d e h a n icke blifva s j ö m a n.
A t t r e s a b a r a för a t t r e s a h a d e h i t i n t i l l s icke i n g å t t i h a n s m e d - vetande.
M e n n ä r h a n k o m m i t till G ö t e b o r g, h v a r - före s k u l l e h a n icke k o m m a l ä n g r e — j a till v ä r l d e n s ä n d e?
D e t f e l a d e s h o n o m i n g e n - ting annat ä n pengar, och n ä r m a n endast r e s o n n e r a r, ä r d e t t a icke n å g o t h i n d e r.
H a n behöfde litet och a r b e t a d e gärna.
Af s i n lilla l ö n k u n d e h a n s ä k e r t g ö r a b e s p a r i n g a r; o c h h a n h a d e t i d e n för sig — e n l å n g t i d.
F ö r f ö r s t a g å n g e n erfor h a n l y c k a n af a t t v a r a u n g o c h s a t t e s i g m e d e n k n y c k v i d s i t t s k r i f b o r d, m e n icke för a t t s k r i f v a o n y t t i g a k a t a l o g e r, u t a n för a t t arbeta, arbeta.
K a r t o r n a, böckerna och tidtabellerna k o m - m o f r a m e n d a s t o m s ö n d a g a r n e, m e n för hvarje s ö n d a g blefvo r e s o r n a l ä n g r e o c h vidlyftigare.
N ä r h a n k o m m i t jorden r u n d t, gjorde h a n långa afstickare från d e n u t - s a t t a v ä g e n, j u fler, j u h ö g r e h a n s p e n n i n g e - hög växte.
H a n förvarade skatten i en blecklåda och r ä k n a d e d e n hvarje m å n a d.
* Q • D å d e n lille s k r i f v a r e n blef t r e t t i o å r, h a d e h a n i n t e ä l s k a t n å g o n l e f v a n d e varel- se u t o m k a p t e n e n.
M a n skulle t ä n k a sig att under denna tid hans hjärta krympt s a m m a n, t o r k a t i h o p, själfförtärts.
M e n n e j, h a n s lif h a d e v a r i t u p p f y l l d t v i s s e r l i g e n af b l o t t e t t e n d a i n t r e s s e, m e n d e t t a s å 3 (fl Q idray mottagas med tacksamhet.
En, hvilkens väg ä r sällan rak.
Hvad får lakejen, ofta — bak?
I vissa län husslöjdsprodukt.
Hvad räknas kan som dålig frukt.
Hvar m a n studera k a n i ro, H u r ryssar och mongoler bo.
E n stad i Schweitz.
Om så du vill Ock en som h ö r Turkiet till.
E t t djur, hvars ben är ' löjligt små.
E t t reglemente.
Nyttigt strå.
Stockholm, Iduns Tryckeri Fredagen den 2 juli 1897.
N:r 26 (492).
» Iduns Modet., månadsuppl » Bamgarderoben » 5: 5: 3: 3: — — — — Byrå: Klara södra kyrkog.
Redaktör och F R I T H I0F utgifvare: HELLBERG.
samhet inom fädernehemmet, hvilket hon, då syskonkretsen blifvit upplöst, förestod för en af sina bröder.
Efter denne broders giftermål blef Sofie Tersmeden husföreståndarinna hos fideikom- missarien till det historiskt ryktbara Tyn- nelsö, dåvarande ryttmästaren Filip August Boström, åt hvars söner i första giftet hon dessutom meddelade undervisning.
Få år S o m vi i inledningsartikeln nämnde, var * — ' det från början vår afsikt att vid med- delandet af våra landshöf dingsfruars porträtt följa den officiella inbördes ordning de olika länen emellan, som statskalendern ger vid handen.
Då emellertid svårigheter yppat sig att allestädes i god tid få porträtt och biografiska upplysningar tillgängliga, finna vi, att ett strängt fasthållande af denna &gt; SOFIE BOSTRÖM.
lödd Tersmeden Sofie Boström född Tersmeden.
MATHILDE DE LA GARDIE, född v o n K r æ m e r.
ordning skulle verka rätt försenande.
Vi ha därför frångått denna i det hela oväsent- liga ordningsföljd och komma nu att med- dela porträtten gruppvis såsom det bäst faller sig och efter hand som de ingå.
Vi ha i dag nöjet att fortsätta serien med trenne af våra läns höfdingsfruar.
På egendomen Hessle i Upland föddes år 1848 Augusta Sofie Tersmeden, dotter af kammarherren Jakob Nils Tersmeden och hans maka, friherrinnan Augusta Jacquette Cederström.
Tidigt föräldralös, trädde Sofie Tersmeden i faders och moders ställe för sina syskon, och detta betydelsefulla ansvar i förening med nya smärtsamma förluster gaf henne redan vid unga år ett sällsynt djup och allvar.
Hennes konstnärliga och sociala in- tressen utvecklades bland annat genom lång- variga, uppfostrande resor i främmande land, " liksom hennes husliga anlag genom verk- FREDRIQUE LOTHIGIUS, född Santesson.
därefter, 1885, äktade hon ryttmästare Boström.
Men jämte det hon med kär- leksfullt nit fyllde sina plikter som maka, styfmor och godsägarinna, fann hon tid och krafter till att med skarpsinne och varmt deltagande följa tidens sociala och politiska brytningar samt att såsom ordförande inom
«DUN 202 1897 Den fulla harmoni, som stunden gaf, Slår ut, som vattnet utaf minnets strömmar, I ljusa tankar och i stilla drömmar.
En enda dag, en timme blott af lycka, Så djupa spår kan i ditt väsen trycka, Att själen evigt hämtar lif däraf.
Ellen Stockholmsföreningen Kvinnoklubben göra en värderik personlig insats i arbetet för höjande af kvinnans ställning.
Då hennes make, sedan 1886 ledamot af Första kammaren, år 1894 utnämndes till landshöfding i Södermanlands län, öppna- des för fru Boström nya verksamhetsfält, som hon framgångsrikt brukat.
Så bära Ny- köpings skyddsförening, barnhem och barn- krubba vittne o m hennes organisatoriska förmåga samt för värnlöshet och nöd öm- mande sinne, hvarjämte hennes flärdlöshet och frisinne genom hennes nuvarande höga och inflytelserika samhällsställning fått ökad betydelse och vikt.
K. Mathilde De la Gardie född von Kræmer.
Det var en för sällskapslifvet i Upsala lysande tid, då landshöfding Robert von Kræmer och hans friherrinna, Charlotte, född Söderberg, bodde i den gamla Vasaborgen i Fyris ' stad.
Inom dessa murar växte Johanna Mathilde von Kræmer upp.
Hon är född den 5 okt.
1826 och var således ännu icke sex år, då hennes fader utnämn- des till landshöfding.
Det är rika minnen, som grefvinnan Mathilde De la Gardie har från Upsalatiden, där bland andra Joseph- son, Bottiger och Lindblad (A. F.) voro hennes lärare, och där hennes anlag odlades och hennes kärlek till konst och vetenskap väcktes och underhölls.
Såsom fullvuxen såg hon där omkring sig i föräldrahemmet sådana män som Geijer, Atterbom, Hwasser, Rogberg, Fahlcrantz, V a l e r i u s m.
Geijers sånger har grefvinnan i handskrifna exem- plar af skalden själf, och de sjöngos ofta för första gången af hennes mor.
Hit kommo äfven Tekla Knös, Börjesson, B. von Beskow, öfverstinnan Silfverstolpe.
Här såg mau ofta konung Oskar I: s unga söner Karl, Gustaf och Oscar under den tid, som de studerade vid universitetet.
Sällskapslifvet var gladt och rikt på de ädlaste, mest för- finade nöjen.
Musik och teaterföreställnin- gar omväxlade med deklamation.
Här före- läste Atterbom stycken ur siD » Fågel blå » och » Siare och skalder ».
Här kunde man få se de mest konstnärligt ordnade tableaux vivants.
Snart utmärkte sig vid sällskaps- teatern fröken Mathilde von Kræmer genom sina framstående anlag, hvilka mer och mer utvecklades.
Man såg henne som » Knng Renés dotter » och i andra roller, och i trots af en hög samhällsställning och många aldrig försummade plikter har grefvinnan icke blifvit denna sin första kärlek otrogen.
Ar 1850 ingick hon äktenskap med grefve Robert De la Gardie oeh flyttade då till Skåne.
Men såsom gifvet var, besökte hon ofta sitt föräldrahem, och universitetsstaden är henne ännu kär framför andra.
Det var här som hon år 1860 på ifriga och enträgna böner af Josephson beslöt sig för att offent- ligen uppträda såsom Antigone i Sophokles ' antika drama, hvilket gafs med Mendels- sohns musik under Josephsons ledning.
Den då nybildade sångarföreningen O. D. ut- förde körerna och studenterna de manliga rollerna.
Föreställningen bevistades af då- varande hertigen och hertiginnan af Öster- götland, hvilka däråt skänkte sitt lifliga bifall och framför allt åt framställarinnan af Antigone.
Framför oss ligga tvänne bref rörande denna föreställning.
Det ena är från B. von Beskow, som tackar landshöf- ding v. Kræmer för visad gästfrihet och » le dernier bouquet Antigone » — den som återskänkte oss dess bild, hvilken, efter att under halftredje årtusende hafva varit sce- nens prydnad, likväl först nu, så vidt jag vet, uppenbarats på svensk teater — - — sällan har jag bevistat ett skådespel med mera intresse och deltagande — — och framför allt styckets hjältinna med denna blandning af värdighet och behag, af själs- kraft och smältande ömhet, med eld i blick och tårar i rösten, allt detta glömmes ej lätt — » Det andra brefvet är från öfverst- innan Silfverstolpe och börjas: » Vördnads- väckande Antigone! » — Men att upprepa alla loford skulle föra oss för långt.
Må det vara nog att säga, att till minne af denna afton stiftades Antigonestipendiet.
Vi hafva måhända dröjt för länge vid grefvinnan De la Gardies ungdomsminnen; men om så är, må hon därför själf bära en del af ansvaret, ty hon har haft så mycket att säga därom och hennes liffulla, varmhjärtade ord hafva gjort ett så kraftigt intryck.
Vi nödgas därför nu vara desto mera kortfattade.
Grefve Robert De la Gardie har sedan 1867 varit landshöfding inom Östergötland.
I det gästfria hus, där gref- vinnan Mathilde är värdinna, söker hon kring sig samla intelligenta och konstnärligt begåfvade personer.
Hon har städse stått i spetsen för hvarje sträfvan att samla medel för allmännyttiga företag, och i välgören- hetens tjänst har hon med sin stora dra- matiska talang uppburit mången måhända annars svag prestation.
I synnerhet draga vi oss till minnes en representation af Scribes » När damerna föra krig », som upp- fördes på Linköpings teater 1887.
Härom yttrar C. F. Ridderstad: » Det är högst sanno- likt att hade denna gref vinneroll, ej uppburits af en utom scenen lika betitlad person, så hade vårt land för närvarande ägt tvänne stora tragedienner i stället för en, Elise Hwasser.
Det är så ondt om de dramati- ska snillena nu för tiden, att man ej kan annat än beklaga, att en furstinna i dramati- kens värld gått förlorad genom en grefve- krona, om än aldrig så briljant.
För sin enkla, vänliga, varmhjärtade personlighet tro vi oss våga påstå, att hon är allmäut af hållen och värderad.
Till sist vilja vi an- föra hennes egna o r d: » Nog ha vi alltid haft ett gästfritt hus, och jag har, i syn- nerhet då jag var yngre, sökt att främja allmännyttiga företag af alla mina krafter — men det ha j u alla landshöfdingfruar. » — Dessa anspråkslösa ord karaktärisera grefvinnan Mathilde De la Gardie.
I sitt lyckliga äktenskap är hon moder till fyra nu lefvande döttrar och en son.
Fredrique Lothigius född Santesson.
På den i Asarumsdalen, i närheten af Karlshamn, belägna egendomen Janneberg, hvilken omkring år 1780 genom inköp af flere hemman inom Asarums socken, bilda- des och bebyggdes af ägaren till den när- belägna Granefors kopparn ammare, bruks- patron Nils Santesson, föddes den 8 oktober 1848 hans sonsons dotter Fredrique Juliana Carolina Santesson.
Föräldrarna voro ägare till ofvannämnda egendom, löjtnanten vid flottan Carl Theodor Santesson och hans maka Hedvig " Wilhelmina Mörck.
Äldst bland trenne syskon, erhöll hon i hemmet en vår- dad och god uppfostran, till dess hon vid 16 års ålder, 1864, utsändes till en berömd pension i det natursköna Lausanne i Schweiz, dit så ofta unga svenskor begifva sig för att inhämta kunskap i det franska språket, som därstädes så vackert prononceras.
Af sorglig anledning kom emellertid icke vistel- sen därstädes att räcka längre än till på- följande vår.
Den älskade faderns plötsligt inträffade frånfälle gjorde nämligen slut på schweizerbesöket.
Hemkallad af sin djupt sörjande moder afreste hon ofördröjligen till hemlandet och vistades därefter några år i hemmet på Janneborg tillsammans med modern och syskonen.
Sex år senare stod den unga Fredrique smyckad som brud framför altaret i Asarums kyrka, där hon den 3 maj 1870 sammanvigdes med då- varande borgmästaren i Karlshamn Lars Wilhelm Samuel Lothigius.
Det första egna hemmet blef alltså i Karlshamn, men under de närmaste 10 åren tillbragtes mestadels vintrarna i Stockholm, där borgmästare Lothigius var ledamot af riksdagen, först i andra och senare i första kammaren.
Sedan herr Lothigius år 1881 blifvit be- fordrad till häradshöfding i mellersta Hallands domsaga, flyttade familjen till Varberg — men ej heller här blef vistelsen långvarig.
Tre år därefter 1884 valdes häradshöfding Lothigius till Riksdagens justitieombudsman.
Till Stockholm bar det nu af med larer och penater, och där stannade man i — tre år.
Ja längre räckte det e j, förrän ödet bjöd på nya växlingar.
Den 29 no- vember 1886 blef herr Lothigius utnämnd till landshöfding öfver Elfsborgs län med bostad i Venersborg.
Det dröjde nu icke länge, innan fru Lothigius, sedan hon väl ordnat det egna hemmet, med vaken blick och lifligt intresse började taga del i det som rörde stadensvälgörenhetsinstitutioner, skolor m. m., och är hon en mycket verksam leda- mot i styrelsen för drottning Lovisas stif- telse för vanvårdade barn och för sjuk- hjälpsföreningen i Venersborg, desslikes för Elfsborgs läns norra hushållningssällskaps praktiska hushållsskola på Ellenö, hvars uppgift är att uppfostra dugliga husmödrar och tjänarinnor.
Genom sitt vänliga, all stelhet bannlysande sätt har landshöfdingskan Lothigius förvärf- vat sig många och trofasta vänner å alla de olika orter inom vårt land, där hon vistats.
Då man ser den ännu ungdomliga
1897 I D U N och lifliga landshöfdingsfrun — som inom parantes sagdt är en framstående husmoder, som med förkärlek ägnar sig åt sitt vackra välordnade hem • — • kan man icke ens ana, att hon är moder till en 26-årig dotter — gift med löjtnant Viktor Renström — och en 21-årig son, som är volontär vid Norr- lands dragoner.
* Till drömmarnas ö.
B öljande säf, sorlande sjö, kransa vår julle och vagga den sakta, sakta emot drömmarnas ö, gömd uti skuggan, där alarna vakta!
Värmande sol, gyllene sken blänker därinne bland lutande stammar — gungad utaf stingande gren nysprungen vildros doftar och flammar.
Målet vi efter vår Hälft af jag skall nått.
Här är vår hamn färd öfver skimrande djupen.
min själ, kom i min famn, dig bära från sviktande slupen!
Här på min arm bjuder jag dig hvila och värn vid mitt klappande hjärta, allt hvad ett lif gömmer hos sig: kärlekens hel » och kärlekens smärta!
Darrande barn, lyssna ej på hånet från mängden, som hväsande krälar!
Stort är dess hat, större ändå älskogens makt öfver människosjälar!
Här skapas dröm, här glittrar ljos, som outtömligt från himmelen faller, stormande vind dämpar sitt brus, blir till en hymn i björkarnas galler.
Hydda i sol, häckar i doft, tassande tomtar, som feja och smycka tröskel och härd, skuggande loft, dem jag har timrat i bäfvan och lycka!
Hvila din fot, luta din kind, ondskan ej nyckel till drömlandet äger!
Dagen blir all, stängd är vår grind, strålande stjärnor vakta vårt läger.
Yilj ekraft et är icke nog med att förskaffa de unge goda kunskaper oeh rena seder, man måste äfven gifva dem det, som skall göra kunskaperna fruktbärande, ge stadga åt sederna — viljekraft.
Viljekraft är något i människonaturen nedlagdt, men på uppfostran beror det i väsentlig grad, om den skall stärkas och utvecklas eller undertryckas och förkväfvas.
Hos många barn kan man knappast tala o m en egen vilja, så svag är den.
Men detta vållar uppfostraren ingen oro.
Bristan- de viljekraft hos barnet ger han sällan den- na benämning, han kallar den i stället god- het, vekhet eller liknande, därför attett så- dant barn verkligen är vekt och lätt att leda.
Dess uppfostran erbjuder nästan inga svå- righeter; intet trots, inga brytningar, inga häftiga uppträden förekomma, ty barnet viker utan motstånd undan för den star- kare viljan.
Men det finnes i motsats härtill andra barn med synnerligen kraftigt utvecklad vilja, hvilken vi — mycket kortsynt för öfrigt — genast äro färdiga att omdöpa till obän- dighet, trots, styfsinthet eller dylikt.
Såda- na barn äro nämligen ytterst svåra att hand- leda.
De ha en egen, fullkomligt utpräglad vilja, hvilken, då den naturligtvis ännu icke kan hållas i tygeln af förståndet, råkar i oupphörliga konflikter med uppfostrarens och förorsakar många obehagliga, stormiga uppträden i hemmet.
Denna vår så vanliga förväxling af vilje- kraften med någon af dess yttringar kom- mer oss icke blott att ge den orätt namn utan äfven, hvad värre är, orätt behand- ling.
• Den gamla åsikten, att barnets vilja sitter i riset, är sålunda ännu mycket ofta verk- sam i barnauppfostran och i nio fall af tio där, hvarest uppfostran verkligen tages på allvar och icke består i ett blott och bart sörjande för mat, kläder och dylikt.
— Bar- net skall ingen- egen vilja h a!
Har det icke någon eller är den svag, göres ingenting för att väcka eller stärka den, finns den återigen i större mått, så skall den bort med godo eller med ondo.
Förr är icke barnasinnet bildbart.
Så länge barnet är barn, d. v. s. är i hemmet och under föräldrarnes uppsikt kan det också mycket väl reda sig utan vilje- kraft, det har något som ersätter det — lydnaden.
Barnet är flitigt och uppför sig väl — på befallning.
Men det växer upp, blir sin egen herre och lydnaden har spelat ut sin roll.
Nu vill man, att viljekraften skall finnas till hands för att tagas i bruk efter den uttjänta lydnaden, samma viljekraft som man under uppväxttiden systematiskt undertryckt!
Men den finns där naturligtvis icke, och den unge får reda sig den förutan.
Det går dåligt.
Han har stora kunskaper, sinnet fullt af goda lärdomar, men kraften, som skulle omsätta kunskaperna i gagnande verksam- het och ge förmåga att efterlefva de goda lärdomarne, den finns icke, och, korsande alla beräkningar, man för hans vidkom- mande gjort, blir han ofta, då han på egen hand slappes ut i lifvet, en ganska stor odugling, slapp i arbete och slapp i seder.
Han är icke ond, endast svag, hållningslös.
Man tycker honom förbytt, icke att känna igen, och dock är han alltjämt densamme.
Hans största förtjänst under uppväxttiden var hans lättleddhet, nåväl, han har den fortfarande kvar.
Skillnaden är endast den, att han då var mottaglig för föräldrarnes goda inflytande, och att han nu är det för världens dåliga.
Förtjänsten har blifvit till ett fel eller rättare har alltid varit det, fast det undgått vår uppmärksamhet.
Vår vana att bedöma allting efter det större eller mindre gagn, vi själfva hafva däraf, har förledt oss att taga barnets vekhet och und- fallenhet för något godt, emedan dessa egenskaper så högst betydligt underlättat 203 uppfostringsarbetet för oss.
Hvad vi fäste hufvudvikten vid och gladde oss öfver var, att barnasinnet var så mjukt som vax i våra händer, och att det gick så lekande lätt att gifva det den önskade sköna for- men.
Vi glömde att härda det.
Och där- för hände det, att det vackra konstverket en dag, då vi ej längre kunde skydda det, smalt för frestelsernas heta vind.
Det går lätt att arbeta i ett mjukt ma- terial, men man väljer dock icke ett sådant, när man vill åstadkomma ett varaktigt verk, i all synnerhet icke om man vet, att det skall komma att få en hård medfart, som till det yttersta skall pröfva dess styrka och håll- barhet, man väljer tvärtom ett, som är segt och fast, ehuru man granneligen inser, att det skall göra arbetet mångdubbelt svårare.
Om man handlar med så mycken klok- het och omsorg, när det gäller materiella, jämförelsevis obetydliga ting, så bör man också göra det, när det är fråga o m något så oändligt viktigt som att forma en karak- tär, hvilket j u är hufvudmomentet i upp- fostran.
Man måste hafva ett lämpligt ma- terial, hvaraf man kan bilda något icke blott godt, utan äfven starkt, som kan bestå under de ogynnsammaste förhållanden.
Ofta lägger en nådig natur själf ett sådant mate- rial i uppfostrarens hand, i det den anför- tror åt hans vård ett barnasinne, fast i sig själft genom den inneboende viljekraften.
Det är ingen lätt uppgift som förelägges honom, men i stället en dess tacksammare.
Bredvid hans egen spirar käckt en liten själfmedveten barnavilja, som visserligen på grund af det outvecklade förståndet och medfödda anlag kan vara egensinnig och missriktad-, men som dock under en klok — • mild på samma gång som fast — ledning så småningom kan böjas till rätta och, hvad viktigast är, genom sin kraft kan förblifva därvid.
Det viljestarka barnet har icke ett sinne af » vax, » utan snarare ett af sten.
Man skrifver icke dit några lärdomar lekan- de och lätt, man mejslar in dem långsamt och med svårighet, men till gengäld låta de sig ej heller plånas bort, utan bevaras för lifvet.
A andra sidan händer det än oftare, att barnet af naturen har ett sinne, som på grund af bristande eller svag vilja är allt- för vekt och löst för att en stark karaktär däraf skulle kunna bildas.
Det blir då upp- fostrarens åliggande att omdana det mindre goda material, som anförtrotts åt honom, och gifva det erforderlig fasthet.
I stället för att låta barnets vilja ligga nere och ge- nom overksamhet förtvina måste han låta den utvecklas och stärkas genom ett träget bruk.
Barnet bör vänjas vid icke att stän- digt gå i ledband, kommenderas, skyddas och hållas under armarne, men att själft bestämma öfver sig, lita på sin egen för- måga, reda sig på egen hand och vara an- svarigt fri i sina handlingar.
Endast på så vis kan det blifva förtroget med och mäk- tigt att uppfylla de plikter, hvilka skola åligga det som vuxen människa.