Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 28. ende, lemning af den medeltidsanda och uppfattning, som tillerkände nästan hvarje korporation och skrå sin särskilda undantagslagstiftning och domvärjo, är visserligen uti de nya universitets-statuterna icke nyskapad, utan, enligt 1 § i Kongl. Förordningen om universitets-domsrättens upphörande, med frångående af universiteternas hithörande privilegier i öfrigt, upptagen ifrån samt i afseende på omfång och föremål begränsad till de bestämningar, som omförmälas uti Kongl. Brefvet till Akademi-kanslererne och samtliga Hofrätterne af den 1 Mars 1750; men hela detta Kongl. Bref synes saklöst kunna till all kraft och verkan upphöra att vara gällande, enär detsamma, såsom nedanföre skall visas, dels icke numera lämpar sig för förhållandena och den allmängiltiga uppfattningen af hvarje medborgares både frihet uti och befogenhet att personligen ansvara, enligt allmänt gällande lag, för sitt handlingssätt; dels utgör en undantagslagstiftning af ganska tvetydigt värde, icke blott för några jemförelsevis få individer, utan i afseende på desse, endast så vidt desamma fela mot medborgerlig ordning i universitetsstaden och inom en mil deromkring.
Om desse individer, af, hvilka de fleste uppnått 20 års ålder vid deras första inträde vid universitetet och mängden hunnit vida utöfver den lagbestämda myndighetsåldern, kan för öfrigt med allt skäl vitsordas, att desamma mindre än andra medborgare af samma ålder lära i verkligheten behöfva eller vilja tillgodogöra sig någon obehörig befrielse från efterlefnaden af allmän lag och stadgad medborgerlig ordning.
Ofvannämnda Kongl. Bref, hvarpå denna disciplinära myndighet sig grundar och hvarifrån äfven motiven för dess bibehållande äro hemtade, tillkom under förhållanden, lagbestämningar och åsigter för mera än hundrade år sedan, hvilka numera icke förefinnas, hvarjemte detsamma, på anförda skäl, hufvudsakligen afsåg att beröfva den studerande ungdomen förmånerna af vanlig rättegångsordning; låta ”de brottmål, som af studerande vid akademierna, inom de privilegierade distrikten, begås igenom hvarjehanda oljud och andras förolämpande” m. in., af Rektor eller akademiska Konsistoriet summario processu afgöras; samt förläna ”Konsistorium frihet att, efter omständigheterna, fälla den brottslige till annat straff, än i allmänna lagen är utsatt.”
Skälen för en så vådlig exceptionel rättegångsordning och en så godtycklig lagtillämpning voro, att ”de brottslige skulle befordras till en skyndsam näpst; ej kunna genom besvärs anförande öfver Konsistorii utslag utdraga tiden och undgå deras välförtjenta straff, samt lagens verkan illudera,” helst ”sorn ock i anseende till den enahanda beskaffenhet, som vore emellan publik och privat uppfostring, de studerande vid akademierna ej mera, än barn och pupiller, som hemma stå under föräldrars och förmyndares inseende, tyckas få betjena sig af den allmänna processen, till att dermed betacka och undandölja deras fel,” med hvad mera dylikt, bemälda Kongl. Bref innehåller.
Men, enär hvarken dessa och dylika skäl rättfärdiga omförmälda undantagslag stiftning, hvilkens tillämpning understundom kan göra den ännu vidunderligare samt vidsträcktare än afsedt varit; ej heller de studerande kunna numera anses endast såsom ”barn och pupiller”, enär hvarenda en af dem, redan vid sitt första inträde vid Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
59 universitetet, uppnått den ålder, att han icke kan, utom denna privilegie-mil, tillgodonjuta öfvermages otillräknelighet för sina gerningar, utan måste juridiskt ansvara för sitt handlingssätt lika som alla andra jemnåriga, men, enligt sakens natur, mindre upplysta och derföre mindre tillräkneliga medborgare; så, och då detta undantagsförhållande gifvit anledning till åtskilliga befogade anmärkningar och klandervärda missförhållanden i afseende på alla medborgares likställighet inför lag och lagstadgad ordning, vågar jag ödmjukast yrka och föreslå, att oftanämnda Kongl.
Bref af den 1 Mars 1750 om den disciplinära myndigheten öfver de studerande vid universiteten måtte till all kraft och verkan upphöra; äfvensom att, i följd deraf, men till framtida bibehållande och beredande hos universiteternas Bektorer och Konsistorier af nödig kännedom om de studerandes seder och uppförande, och med hemtadt exempel uti härvid tillämpliga delar från nu gällande stadganden om ecklesiastika Konsistoriers samt kompani- eller regements-fullmägtiges tillförordnande, när militär, prest eller skolbetjent blifver af annan tilltalad för större eller mindre brott eller eljest inför allmän domstol dragen i mål, som röra rättigheter eller konduit, Rikets Ständer måtte för sin del besluta följande förändringar och tillägg uti hithörande stadganden, hvarigenom universiteternas styrelser erhålla lämplig disciplinär myndighet öfver de studerande och jemlikheten inför lagen i detta hänseende vinner fullt erkännande, nemligen uti: 1) Kongl. Maj:ts nådiga Förordning, angående upphörande af universiteternas domsrätt den 2 April 1852, hvars 1 § erhölle ungefär denna lydelse: ”Den, enligt hittills gällande föreskrifter, universiteterna tillkommande domsrätt skall upphöra, utom hvad angår dels disciplinär-myndigheten öfver de studerande, hvilken myndighet ”i afseende på omfång och föremål bestämmes uti och” framgent kommer att utöfvas i enlighet med den af oss likaledes under denna dag derom utfärdade Förordning, dels ock den domsrätt som — — etc. samt 3 §: ”Tvistemål, brottmål — — upptagas; dock att studerande ej må för brott, begånget i universitetsstaden eller inom en mil deromkring,” vid domstol svara innan saken blifvit genom domaren (eller Bottens ordförande) anmäld för universitetets Bektor.
Utsökningsmål anhängiggöras stadgad.” 2) Kongl. Maj:ts nådiga Förordning, angående den universiteterna tillkommande disciplinära myndighet öfver de studerande den 2 April 1852, hvars 1 § borde erhålla följande ungefärliga lydelse: ”universiteterna, hvartdera i sin ort — — uppehålla.
Den disciplinära myndigheten,” sådan den genom denna Wår nödiga Förordning blifvit bestämd, ”sträcker sig till universitetsstaden och en mil deromkring.” no Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 29. ”Alla förbrytelser, större eller mindre, som af studerande begås inom det i § 1 bestämda område, skola bos Rektor ”anmälas, när de af allmän domstol till åtal upptagas.
Heldor förordne genast universitets-fullmägtig, hvilken saken bevista kan och göra de påminnelser vid rättegången, hvilka å universitetets vägnar kunna pröfvas nödiga, samt sedan underrättar
Bektor om den brottsliges förhållanden.
Ar sådan underrättelse af fullmägtig lemnad, ” eller kommer förbrytelsen annorledes — — — förtjena.
Åtnöjos — — — — hänvisas.
Sker hänvisning — — — fall med saken; men eljest, ”och så snart förbrytelsen är i lag eller laga stadga belagd med straff,” varde den utan uppehåll till allmän domstol öfverlemnad.
J Sundvallson. X:o 29.
Af Herr SUHdVällSOH, J., om total eller partiel förändring af 9 Kapitlet och 12 Kapitlet 2 § Arfda-Ballcen.
I anledning af förnyade framställningar om att äfven sterbhusdelegare i städerna måste åtnjuta samma rättighet som rikets alla öfrige innebyggare, att till boupptecknings- och arfskiftesförrättare välja dem de hafva förtroende för, hemställde Lag-Utskottet vid förra riksdagen, jemlikt dess Betänkande N:o 18, ”det Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl.
Majit, — med tillkännagivande, det Rikets Ständer för sin del anse den Borgmästare och Råd nu tillkommande rätt, att, när ej annorlunda stadgadt är, nämna gode män att förrätta bouppteckning och arfskifte samt derför uppbära visst arfvode, böra försvinna — i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes vidtaga åtgärder till beredande af ersättning åt vederbörande städers Magistra - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
61 ter för den sportelinkomst, de genom en sådan anordning kunna förlora, äfvensom att Kongl. Maj:t täcktes till Rikets näst sammanträdande Ständer framställa nådig
Proposition om den förändring i allmän lag, som för omförmälda ändamål varder nödig.”
Denna hemställan blef af Rikets Ständer godkänd på sätt underdåniga skrifvelsen n:o 34 af den 18 Februari 1863 omförmäler, och hafva städernas innevånare i anledning deraf blifvit hörde samt i allmänhet förklarat sig villiga att ersätta den sportelförlust, som genom lagförändringen kunde tillskyndas Borgmästare och Råd.
Då emellertid den i anledning häraf väntade Kongl. Propositionen hvarken inkommit eller med full säkerhet lärer kunna emotses, enär invändningar emot bemälda sportels borttagande lära gjorts af välgörenhets-inrättningar, som i hufvudstaden fått sig denna sportelinkomst tillslagen, men ej af kommunen tillförsäkrats motsvarande ersättning; så och då, med allmänt godkännande af grundsatsens fulla vigtighet och rättvisa, endast ekonomiska skäl uppresas emot lagreformens genomförande af myndigheter eller korporationer, som dervid endast kunna stödja sina anspråk på enskild nytta och fördel, hvilka väl dock i slikt hänsende icke böra tillmätas någon bestämmande vigt, torde med största skäl kunna af mig nu för tredje gången förnyas yrkandet om sådan förändring af 9 Kapitlet och 12 Kapitlet 2 § Ärfda-Balken, att oprivilegierade sterbhusdelegare i städerna blifva i detta hänseende likställda med alla rikets öfrige sterbhusdelegare.
I detta syfte åberopar jag min under N:o 119 aflåtna motion vid förra riksdagen inom detta Vällofliga Riks-Stånd, så lydande: ”Regelmessigt, som alla våra sednaste riksdagar, har det ständigt återkommande yrkandet varit, att borgerliga sterbhusdelegare i städerna måtte göras likberättigade med alla öfrige sterbhusdelegare i riket i afseende på bouppteckningars och arfskiftens upprättande.
Mångfaldige, reformer af genomgripande vigt och inflytande för åstadkommandet af bättre och jemlikare rätt hafva hunnit upptänkas, regleras och utföras, medan denna fråga legat på Ständernes bord — ouppmärksammad, att icke säga alldeles negligerad, af flertalet bland reformens vänner.
Och ändock torde få lagreformer hvila på bättre och allmängiltigare rätt samt vara lättare att genomföra, utan någons förnärmande, än just denna.
Grundtanken för och ändamålet med densamma är ju endast att, uti ett hittills bestående anmärkningsvärdt undantagsfall, bereda jemlikbet inför lagen och rättvisa åt städernas alla oprivilegierade innevånare.
Då härjemte medlen för detta ändamåls uppnående endast består uti tillämpandet af sunda och rigtiga lagstiftniningsprinciper, hvilka för länge sedan pröfvats, godkänts samt med specielt afseende härpå affattats i detaljerad lagform af våra utmärktaste jurister, så att frågan redan vunnit all erforderlig utredning af sakkunnige män, kan detta oblida öde, denna exceptionela obenägenhet mot denna frågas rättmätiga lösning icke annat än förefalla underlig och oförklarlig.
Under sådana förhållanden och enär antagas måste, att den allmänna rättskänslan ständigt progredierar jemnsides med den sanna och oväldiga liberaliteten, föranlåtes jag att, tagande i anspråk vidgade insigter om billigheten och nödvändigheten al alla 62 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 29. medborgareklassers likställande inför lagen äfven i detta hänseende, härmedelst vördsammast förnya min, den 26 November 1859 i ämnet väckta, men vid förliden riksdag just uti den vigtigaste och mest öfverklagade punkten utan afseende lemnade motion.
Jag finner mig härtill så mycket mera föranlåten och berättigad som både Vällofliga Lag-Utskottet och Rikets Höglofliga Ständer samt slutligen äfven Kongl. Maj:t godkänt den delen af berörda motion, hvilken sammanföll med annan motionärs framställning i det speciela syfte att endast förekomma förskingring af död mans bo, eller 1, 6 och 7 §§ af lagberedningens hithörande förslag, hvarigenom 'sålunda erkändt blifvit, att 9 Kapitlet Ärfda-Balkeu verkligen tarfvar omarbetning och förfullständigande i flera hänseenden, på sätt lagberedningen föreslagit, ehuru förra riksdagens Vällofliga Lag-Utskott på anförda grunder, hvilka dock vid närmare ompröfning icke torde finnas förtjenta af synnerligt afseende eller på något sätt rättfärdiga befogenheten af dess utlåtande i öfrigt, hvarken ville taga steget fullt ut och billiga hela det föreslagna omfånget för reformen, ej heller godkänna och förorda den speciela del af förslaget, hvilken skulle afhjelpa de allmännaste och rättmätigaste klagomålen i detta fall.
Enär härtill kommer, att yrkandena blifva med hvar dag högre och förmodligen äfven enigare derom, att städernas och landsbygdens innevånare skola, utan afseende på stånd, klasser eller boningsorter, göras likberättigade i afseende på handels och näringars idkande, så att all skilnad i rättigheter härutinnan upphör emellan stad och land, men städernas borgerlige innevånare hittills varit underkastade vissa undantags-onera och afgälder, deribland just boupptecknings- och arfskiftesprocenten till deras magistratspersoner, egentligen i och för åtnjutandet af de undantagsförmåner i näringsrätt, hvilkas fullständiga upphörande påyrkas och förberedes; lärer det endast vara ett billigt ersättningsanspråk och en akt af alldagligaste rättvisa att, om eljest skyldigheter och rättigheter skola betinga hvarandra i något rättsenligt förhållande, förläna städernas borgerlige innevånare enahanda rättigheter, som landsbygdens och rikets öfriga redan åtnjuta i afseende på uppteckning och skifte af sterbhus.
Lagen bör i detta såsom alla andra fall vara lika för alla.
För närmare utveckling af detta allmänna yrkande må här erinras om följande data och förhållanden, hvilka omförmäldes uti mitt ofvannämnda memorial i ämnet vid förleden riksdag, utan att föranleda Vällofliga Lag-Utskottet till annan åtgärd, än ett noggrann! referat deraf: Nionde Kapitlet Ärfda-Balken utgör i dess nuvarande lydelse och med alla gång efter annan tillkomna utvexter å detsamma, hvilka gemenligen afsett vissa klassers befriande från och andras bindande till sterbhusprocents erläggande med högsta möjliga belopp, för närvarande en hel liten lagsamling för sig, med det ena privilegiet och undantaget stapladt ofvanpå det andra till en oreda och mångfald, hvilka äro lika förvånande som förbistrande uti en allmän civillag.
Här finnas specialstadganden för nästan alla enskilda sterbhus och särskilda lefnadsförhållanden i städerna, gående ut derpå, att, der försvaret af urgammal odalmanna- och familje-rätt icke varit öfvermägtigt, I Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
63 eller det ena privilegie-intresset icke lika vaket och segt som det andra, härutinnan bilda ett nytt privilegiefält i städerna, hvarå deras magistrater eller drätselverk kunde inhösta några ökade inkomster vid dödens härjningar.
Här tarfvas sålunda en lagförändring, som både ställer alla medborgare lika inför lagen i detta hänseende och bereder sterbhus i allmänhet större ordning, reda och vård.
Af ålder bestodo för sterbhusdelegare bruket och rättigheten att, utan någon myndigheternas tutelära inblandning uti deras egande- och familje-rätts angelägenheter, sjelfva taga vård om och skifta den döde anhöriges bo: egendomen var familjens och familjen visste i stad och på landet att noga häfda denna sin rätt.
Adelsmannen och bonden afträdde icke heller någonsin densamma, och landsbyggdens innevånare i allmänhet hafva, likasom presterliga sterbhus, temligen oqvaldt åtnjutit enahanda rättsförmån.
Boupptecknings- och arfskiftesprocenten är sålunda egentligen endast en stadsskatt, tillkommen väl under alla beskattningars barndom, men också under helt andra kredit- och affärsförhållanden än nu, för att bereda städerna nödiga hjelpinkomster till deras tjenstemäns aflönande.
Anledningen till detta lagstadgande var sålunda ursprungligen icke någon civilrättslig nödvändighet, utan endast en kommunal-financiel åtgärd; man ville icke, såsom det kunde synas, genom första stadgandet härom, bereda större ordning och reda uti sterbhus och arfsförhållanden, der boet såsom i städerna gemenligen till stor del bestod af en lätt förskingrelig lösegendom; utan man afsåg hufvudsakligen tillskapandet af en ny stadsinkomst.
Derföre nämnes icke heller denna beskattning förr än i 1636 års privilegier för Stockholms stad, hvarefter den, dock endast hvad borgerskapet angick, för samma ort, men inga andra städer i riket, närmare ordnades och bestämdes i Kongl.
Förordningen om Arfs- och Förmyndarekammaren i Stockholm den 27 April 1667.
Detta var första upphofvet härtill.
Först 1693 utsträcktes denna, borgerskapet allena dittills drabbande, sterbhusskatt äfven till alla andra ofrälse samhällsklasser i Stockholms stad.
Detta hufvudstadens exempel verkade snart på rikets öfriga städer, som småningom införde enahanda beskattning.
Den utbildades således af sig sjelf och olika i de särskilda städerna, tills slutligen hela detta ärende och det, med civilisationen och vidgade affärsförhållanden, stigande behofvet af större reda i sterbhus ordnades och reglerades genom 1734 års lag.
Det var och är dock ännu i dag mera genom en sjelfmyndig tolkning och tillämpning af sistnämnda allmänna lagbud, jemförda med bestående kommunal-stadganden samt Kongl.
Förordningen den 10 December 1756, än, såsom sedan skall visas, i följd af lagens tydliga föreskrift och mening, som det urgamla bruket och rätten i detta hänseende småningom förvandlades uti rikets städer från en sterbliusdelegares förut oqvalda rättighet, att till boupptecknings- och arfskiftes-förrättare sjelfve kalla hvilka redliga män som helst, till en numera föråldrad både vidrig, obillig och betungande skattskyldighet under städernas magistrater eller, på några ställen, deras drätselverk.
Medan adelsmannen, odalmannen och landsbyggdens öfriga innevånare sålunda ständigt bibehållit sin urgamla rättighet att till boupptecknings- och arfskiftes-m^n 64 Motioner i Borg are-Ståndet 186 o. N:o 29. kalla och bruka dem, de ega förtroende för, samt äfven ecklesiastika sterbhus både i stad och på landet och några dessutom privilegierade klasser i städerna, såsom tjenstemän vid universiteten och amiraliteten, bergsmän och bergs-arbetare vid Falu grufva m. fl., tillförsäkrat sig enahanda rättighet, ehuru såsom en undantagsförmån, tillföljd hvaraf alla dessa klasser äro från all annan sterbhusprocent befriade, än den som föreskrifves i 17 Kapitlet 4 § Handels-Balken och utan undantag drabbar alla Svenska sterbhus lika, nemligen: ”de fattiges del, fyra öre af hvarje hundrade daler, efter egendomens värde”; så äro städernas borgare och öfrige borgerlige innevånare, som representeras af detta Riks-Stånd, de ende rikets innebyggare, hvilka, egentligen blott genom en fintlig tolkning af 1 § 9 Kapitlet Ärfda-Balken och en inrotad godtycklig praxis, fortfarande nödgas erlägga den orimliga och förhatliga sterbhus skat ten, en procent af summa inventarii eller hela boets affärsställning, med skulder och allt, uti inventerings- samt '/2 procent uti arfskiftes-afgift till städernas magistrater eller kassor.
För att göra dessa lagstadganden, hvilka såsom sådana borde vara lika för hela riket och alla samhällsklasser ännu godtyckligare och obilligare, eller snarare för att ådagalägga orimligheten af allt lagstifteri, som på detta sätt måste variera för olika orter och personer, och hvilket alltid är orättvisans och privilegiiväsendets natur och följder, har man för Stockholm och Göteborg nedsatt dessa afgifter till hälften af deras belopp uti rikets öfriga städer.
Lika väl hafva dessa sednare, hittills förgäfves, yrkat beskattningens jemkning och nedsättning till detta billigare belopp.
Detta lagkapitels historia hvimlar sålunda af oefterrättligheter.
Lika fruktlösa hafva äfven de, gång efter annan gjorda, försöken varit att få denna likskatt i städerna bestämd, antingen efter sterbhusets verkliga behållning, hvarigenom den blefve en någorlunda rimlig förmögenhets- eller sterbhus-procent, sådan den finnes i främmande länder och påyrkas af en modernare beskattningstheori; eller efter endast den döda makans lott, d. v. s. halfva boet, så att den ofta förekommande, ännu hårdare orättvisan uti denna, för öfrigt nog irrationela och ojemna, beskattning icke blefve regel och slentrian, nemligen att efterlefvande maka, bara eller anhöriga, som ofta nog ingenting ega att förlora af det gäldbundna boet, få ena året betala för fadrens, andra för modrens och kanske ett tredje för en medarfvinges eller kompanjons död, fulla en procent hvarje gång af och för en och samma egendom, i löst och fast, tillgångar och skulder.
Men äfven utan så på hvarandra hopade dödsfall inom samma familj eller bolag kan detta missförhållande blifva ganska kännbart och beklagligt.
Derigenom att procenten utgår, enligt Kongl. Förordningen den 10 December 1756, af all i boet befintlig egendom utan afdrag för skulderna, kan ofta hända och har äfven händt, att sterbhus måst, endast för bouppteckningsprocentens skull, afträdas ”till borgenärers förnöjande”, hvilket väl här dock rättare borde heta: magistratspersonernas förnöjande.
Härigenom har emellertid mången värnlös och torftig familj sett sin, genom ett beklagligt dödsfall fördystrade, framtid ännu mera förmörkas af bekymmer och förtviflan.
Dessa Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 29. 65
Dessa missförhållanden, hvilka af den egendomliga stämningen och ställningen vid ett beklagansvärdt dödsfall ytterligare förstoras i den fromma föreställningen, stegras vidare till förhatlig olaglighet af den omständigheten, att slik procent utgår efter procenttagarnes egen uppteckning och värdering, hvarigenom ej ens skenet af opartiskhet härvid iakttages.
Huru pligttrogen och samvetsgrann hvarje menniska i allmänhet och magistratspersoner i synnerhet kunna vara, så är dock en sådan oformlighet vid dylika förrättningar ett alldeles olaga förbiseende af den, såsom en rättvisans vårdande anda, genom hela vår lagstiftning fortlöpande föreskriften om opartiskhet och laga jäf, helst magistratspersonen påtagligen ”eger nytta eller skada” af sjelfva förrättningen.
Om man derföre, på alla dessa skäl, får hoppas oväldigare uppmärksamhet å denna rättsfråga än tillförene, så att jemlikhet i detta hänseende åstadkommes inför lag, hvilket här kan ske utan förnärmande af något privilegium eller någons skäliga rätt; så borde sakens verkställighet underlättas medelst uppvisandet af tjenligare ersättningar för de sportelinkomster, som magistratspersoner eller stadskassör genom lagförändringen förlora.
I detta hänseendet anser jag dock tillräckligt att erkänna och fastställa sjelfva grundsatsen, det slik ersättning ovilkorligen bör beredas, men i öfrigt öfverlåta till de skattdragandes eget skön att med sina tjenstemän skäligen aftala både beloppet och sättet för dess utgörande i deras lifstid.
Städernas innevånare ega många medel härtill, hvaribland företrädesvis må nämnas och förordas direkt uttaxering enligt 2:dra Art.
Bevillnings-förordningen, såsom numera tillämplig och användbar i hvarje stad, samt i alla hänseenden mycket lämpligare och billigare än nuvarande beskattuingsmetod, då den skattskyldige härigenom kan och får i lifstiden afbörda sig ett onus, hvilket eljest ovilkorligen utkräfves efter hans död.
Mycken billighet torde ock vederbörande löntagare böra vid ersättningsfrågans uppgörande iakttaga, dels emedan de härigenom undgå hela obehaget, förhatligheten och orättvisan uti detta aflöningssätt, hvarjemte den nu ganska ojemna och tillfälliga sportel-intraden blefve fix och regelmässig; dels emedan mycken sådan inkomst äfven sedermera naturligen skulle godvilligt tillfalla samma magistratspersoner, som vinna förtroende, eller hvilka Rätten förordnar; och isynnerhet emedan hela denna inkomstkälla eljest sannolikt kunde ganska lätt alldeles tillstoppas utan lemnad ersättning.
Endast en rigtigare och opartiskare tolkning af 9 Kapitlet Ärfda-Balken synes kunna och böra ega sistnämnda allmänna påföljd.
Det heter der, beträffande städerna, endast att ”Borgmästare och Råd nämna två eller flere redlige män, som egendomen uppteckna och värdera”, men detta innebär alldeles icke att, såsom nu sker och hvarigenom hela denna beskattning tillskapats, Borgmästare och Råd ega rättighet nämna sina egna ledamöter, hvilka påtagligen äro jäfvige att dylika förrättningar verkställa, då arfvodesprocenten för sjelfva förrättningen såsom en lönesportel går till delnings dem emellan.
Lagens närvarande ordalydelse betager sålunda icke uttryckligen sterbhusdelegare rättigheten att få till dylika förrättningsmän nämnde ”de redlige män”, dem jBih. till R.
Prot. 1865 1866. 11 Sami. 3 Afd. 9 66 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.