Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enahanda anmärkningar hafva äfven utom representationen blifvit framställda; och ehuru Utskottet ingalunda kan medgifva domarens berörda kontroll vara omöjlig, lärer dock, med afseende å angelägenheten att göra densamma så lätt verkställbar som möjligt, anmärkningarnes vigt ej kunna förnekas.
Betydelsen af nyssnämnde, i författningen meddelade föreskrift, som endast var en tillämpning af den redan förut i lagstiftningen uppställda princip, att högsta inseendet öfver förmyndarevården ålåge domaren, kunde dock ej, vid föreskriftens meddelande, för lagstiftaren framstå i ali sin omfattning; ty inga materialier funnos för ens en aproximativ beräkning af antalet utaf de inom en jurisdiktion existerande förmynderskap.
Den genom förteckningarnes uppläggning nu mera vunna erfarenhet har dock ådagalagt, att detta antal flerestädes är högst betydligt; och då man besinnar att för hvarje gång en förmyndare till domaren aflemnar bevis öfver fullgjord redogörelse, domaren, för att derom göra anmärkning i sin, hela domkretsen omfattande förteckning, ofta måste, innan han återfinner förmyndaren, genomgå flera tusen namn, af hvilka många äro lika, och att han sedermera måste företaga en ny genomgång af den för hvarje rättegångsdag vexande förteckningen, för att efterforska, hvilka förmyndare försummat att aflemna redogörelse, så inser man lätt, hvilket betungande och för den egentliga 12 Lag-Utskottets Betänkande JV» 32 domareverksamheten fremmande arbete blifvit, genom ifrågavarande anordning, domarecorpsen ålagd.
Sådant synes dock icke endast vara obilligt emot domaren, och menligt såsom inkräktande på den ofta knappa tid, han i första rummet bör egna åt sitt kall såsom lagskipare, utan äfven oklokt i afseende å skyddet för de omyndige.
Ty det ligger i sakens natur, att det för domaren odiösa i omförmälde diarii-föring skall
Oö o afkyla hans intresse för sjelfva institutionen, — och denna omständighet, i förening med hopade andra tjenstegöromål, skulle möjligen kunna föranleda honom att till sina biträden öfverlåta förteckningarnes förande, hvaraf med skäl kan befaras, det dessa förteckningar icke alltid komma att blifva förda eller genomgångna med den omsorg och konseqvens, att ingen anteckning försummas och ingen försumlig förmyndare undgår att erhålla föreläggande att sin skyldighet fullgöra.
Och kan ett sådant förhållande uppstå, då är ock ändamålet med förteckningarne förfeladt.
Det är således jemväl i de omyndigas intresse, att förändrade stadganden angående dessa förteckningars förande meddelas, — och Utskottet har i Riksdagsfullmägtigen Sven Nilssons framställning, jemförd med 3 och 6 §§ i Herr Carléns förslag, trott sig finna ledning för en tillfredsställande lösning af denna fråga.
Utskott har nemligen ansett det böra stadgas, att Rätten i stad skall för hvart fjerdedels år och domaren å landet för hvart
Ting låta gode männen tillställas uppgift på entledigade och förordnade förmyndare samt på deras myndlingar; att gode män skola, med ledning af dessa uppgifter samt inkomna förmyndareräkningar, årligen upprätta förteckning öfver förmynderskap och före den \
September till Rätten eller domaren insända afskrift af samma förteckning, med särskilt anmälan om de förmyndare, som försummat att aflemna räkningar, eller mot hvilkas räkningar anmärkning skett, i hvilket sednare fall den klandrade räkningen jemväl bifogas; samt att om gode männen underlåta att förete sådan förteckning eller att göra anmälan, som sagdt är, Rätten eger tillhålla gode männen att sin skyldighet fullgöra.
De enda förteckningar, domaren således skulle vara skyldig att föra, blefvo konsepterna till de uppgifter, han tid efter annan vore skyldig att tillställa gode männen; men han hlefve befriad från det mest betungande af hans nuvarande arbete, nemligen att i de af honom nu förda, hela domkretsen omfattande förteckningar uppsöka den förmyndare, som inger redogörelsebevis, för att sådant i förteckningen anmärka, — en skyldighet, hvars utöfvande deremot för gode männen blefve vida mindre betungande, i anseende till det ringare omfånget af deras förmyndarelängder och den större personliga bekantskap med förmyndarne, de kunna förutsättas ega.
Deremot vore det domarens pligt, att granska de af gode männen honom tillställda förteckningar, och den kontroll, som härigenom vunnes, vore, utöfvad af en samvetsgrann domare, otvifvelaktigt större, än om, såsom nu, förmyndarelängden fördes af honom sjelf.
I afseende å det besvär, som genom ifrågavarande anordning skulle tillskyndas gode männen, anser sig Utskottet böra åberopa hvad Riksdagsfullmägtigen Sven Nilsson Lag-Utslcottets Betänkande JVi 32.
13 derutinnan anfört, eller att »de gode män, som vilja med nit fullgöra sitt vigtiga uppdrag, icke lära underlåta att, för egen lättnad och reda, uppställa en så beskaffad förteckning, hvadan det endast för de försumliga eller mindre ordentliga blefve en, under sånana förhållanden högst nödig tillökning i deras göromål.
Besväret för gode män», fortsätter motionären, »att insända ett exemplar af denna förteckning öfver granskade förmyndareräkningar, är jemförelsevis så obetydligt emot det derigenom öfverflödigt blilna besväret för en mängd aflägset boende förmyndare att lemna hvar sitt summariska utdrag, att någon tvekan att antaga det föreslagna, i stället för det nu gällande, ej borde förutsättas.»
På detta sistnämnda, af motionären anförda motiv, eller lättnaden för förmyndare, anser Utskottet jemväl en ej ringa vigt böra fästas; ty genom ett stadgande om skyldighet för gode männen att hos Rätten anmäla de förmyndare, som försummat att ingifva räkning, undgår förmyndaren den honom enligt gällande lag åliggande, ej sällan med jemförelsevis dryga kostnader förenade skyldighet att hos Rätten styrka, det han lill gode männen aflemnat redogörelse.
De förändrade stadganden, Utskottet i nu anmärkta hänseenden funnit nödiga, återfinnas i 3, 5 och 6 §§ af nedanintagna författningsförslag.
Men i dessa §§, likasom i den 4:de, återfinnes jemväl en annan ny princip af framstående vigt, nemligen bestämmande af kontrollerings-forum, eller för hvilka gode män en förmyndare är pligtig att redovisa.
Gällande lag iakttager tystnad i detta fall, — och på denna brist är uppmärksamheten vorden fästad ej mindre af Herr Carlén i dess ifrågavarande motion, än äfven af Rikets Ständers Justitie-ombudsman i hans embetsberättelse.
Tvifvel kan nemligen uppstå, huruvida, då förmyndaren är boende inom annan stad eller socken än der den omyndiges fader aöidit, eller der den omyndige eljest, vid förmyndarens förordnande, bodde, räkningen bör granskas antingen af gode männen i den ort, der förmyndaren bor, eller af de inom myndlingens nyssnämnde boningsort tillsatte gode män.
Det sista alternativet synes väl, vid närmare eftersinnande, vara en följd af de i 4 § af 1861 års Förordning uppställda reglor om domstolsforum i förmyndaremål, i analogi hvarmed kontroileringsforum jemväl, med sträng konseqvens, kunde synas böra bestämmas.
Öfvervägande praktiska skäl tala dock för fastställande af den motsatta åsigten, och Utskottet har derföre funnit densamma böra genom positivt lagbud uttryckas.
Dessa skäl äro hufvudsakligen tvänne.
Det första är den lättnad för förmyndaren och de i följd deraf minskade kostnader för myndlingen, som uppkomma, derest förmyndaren eger lemna sin räkning till gode männen i den ort, der han sjelf bor, i stället att göra en resa eller anskaffa kommissionär i den måhända långt aflägsna, för förmyndaren obekanta ort, der myndlingens fader aflidit; — och att lätta förmyndarens besvär och minska kostnaderna för den omyndige, synas, i sanning, vara mål, så eftersträfvansvärda, att en teoretisk betänklighet af ringa eller ingen vigt derför måste vika.
Det andra, kanske än vigligare, skälet är den närmare känne - 14 Lag-Utskottets Betänkande M 32. dom af förmyndarens vederhäftighet, som måste förutsättas hos gode männen i den ort, der förmyndaren bor. än hos granskningsmän, hvilka om förmyndaren måhända icke känna annat än namnet.
Och det är dock på förmyndarens vederhäftighet, som skyddet för myndlingens rätt ytterst hvilar.
Ar denna vederhäftighet gifven, betyda felen i förmyndareräkningen jemförelsevis föga; ty någon décharge för förmyndareförvaltningen vinnes ej genom gode männens godkännande af redogörelsen.
Det är på dessa grunder, som
Utskottets förslag bestämmer förmyndarens boningsort till kontrolleringsforum, och för tillämpningen af denna princip är i öfrigt af Utskottet föreslaget: att Rätten eller domaren skall låta uppgifterna på entledigade och förordnade förmyndare tillställas gode männen i den ort, der förmyndaren bor; att alla gode män väl skola insända sina förteckningar och göra sina anmälanden hos Rätten eller domaren i den ort, der gode männen sjelfva blifvit valda, men att, om anmärkning göres mot någon förmyndare, som har sitt hemvist utom den Rätts domvärjo, hvarunder förmynderskapet lyder, Rätten eller domaren skall låta samma anmälan delgifvas den Rätt, under hvars vårdnad förmynderskapet står, likasom, för den händelse att förmyndaren ombyter vistelseort, underrättelse derom i enahanda ordning meddelas den Rätt, som har inseende öfver förmynderskapet och hvilken
Rätt i öfrigt, i afseende å förmyndare-inseendet, utöfvar samma funktioner, som i afseende å andra förmynderskap, hvarå Rättens vårdnad ligger, — nemligen att tillhålla försumlige förmyndare att aflemna räkning, — pröfva gode mäns anmärkningar emot redogörelserna m, m.
Några praktiska svårigheter vid tillämpningen af denna anordning synas ej möta; ty besväret för den Rätt, hvarunder förmyndaren bor, att till den andra Rätten öfversända gode männens anmälanden, lärer väl vara alltför obetydligt, att förtjena något vidare afseende.
I sammanhang härmed anser sig Utskottet böra anmärka några smärre förändringar, dem Utskottet funnit nödigt föreslå i nu gällande lagstiftning i ämnet.
Så har Utskottet ansett att i 'I § borde tydligen bestämmas forum i förmyndaremål för den händelse, att den omyndiges fader är okänd eller ej har stadigt hem vist.
Det stadgande, Utskottet derutinnan föreslagit, är dock icke någon förändring, utan endast ett förtydligande af lagen, i enlighet med de i 10 Kap.
Rättegångsbalken redan fastställda principer.
I 2 § af Utskottets förslag, motsvarande den 3 i gällande lag, har Utskottet uteslutit föreskriften att, om ej gode män på landet äro valde, tillsynen öfver förmynderskap hörer socknenämnden till, och i stället ålagt socken att alltid välja gode män.
Socknenämnderna äro nemligen nu mera upphäfda; och antalet ledamöter i de i stället loreskrifna kommunalnämnderna är ej, såsom i de förra socknenämnderna, obegränsadt, utan inskränkt till högst elfva, hvadan ett af de skäl, hvarpå förra riksdagens Lag-Utskott grundade ifrågavarande stadgande, sålunda bortfallit. I 4 § af Utskottets förslag ålägges förmyndaren att till gode männen inlemna sin räkning i två exemplar, af hvilka det ena förvaras af gode männen och det andra, försedt med bevis om uppvisandet, till förmyndaren Lag-Utskottets Betänkande M S2. 15 återställes.
Denna form för meddelande af recepisse å aflemnad räkning, den beqvämligaste för gode männen, synes ej heller vara synnerligt besvärande för förmyndaren, helst det ena exemplaret måhända stundom kan utgöras af hans konsept och han i allt fall blir befriad från aflemnande af det summariska utdrag, hvarom i gällande förordning stadgas.
Och slutligen har Utskottet i 5 § af sitt förslag, i enlighet med Riksdagsfullmägtigen Sven Nilssons framställning, föreskrifva, att i förteckningarne öfver förmyndare jemväl skall anmärkas de omyndiges behållning i löst och fast, — en åtgärd, lätt verkställd och hvarigenom en öfversigt af samtlige förmynderskapens omfattning på ett ställe vinnes.
Dessa äro de förändringar i ifrågavarande lagstiftning, som Utskottet funnit vara nödiga och för närvarande kunna vidtagas utan en alltför stor rubbning af bestående förhållanden, hvarigenom åter förvirring vore att befara.
De i öfrigt af motionärerna framställda förslag har Utskottet ansett dels vara af beskaffenhet att ej lämpligen kunna bifallas, dels ock förfalla genom det af Utskottet uppgjorda författningsförslag.
Så hafva tre af motionärerna, Riksdagsfullmägtige Rundbäck, Hörnfeldt och Johan Johansson, ansett förmyndaren icke böra af lag förpligtas att oftare än hvart tredje år aflemna räkning öfver sin förvaltning.
Men en sådan återgång till 1845 års här ofvan omförmälda författning vöre, enligt Utskottets åsigt, ingalunda välbetänkt.
Skall gode männens kontroll öfver förvaltningen uppfylla det dermed afsedda ändamål, hvarför erfordras, bland annat, att gode männen sättas i tillfälle att någorlunda oafbrutet följa förvaltningens gång, lärer räknings aflemnande en gång om året ingalunda vara någon obillig fordran.
En ordentlig förmyndare lärer ej heller kunna undgå, att för egen reda och säkerhet årligen afsluta räkning, och besväret med räkningens utskrifvande och öfverlemnande till gode männen synes vara alltför obetydligt att härvid kunna tillerkännas någon afgörande vigt, så mycket heldre som förmyndaren icke, enligt hvad en af motionärerna antagit, torde vara berättigad att debitera myndlingen särskilt arfvode för räkningens uppgörande.
Och den af en annan motionär uppgifna omständighet att förmyndaren med bästa vilja icke alltid kunde på bestämd dag indrifva myndlingens räntor och inkomster, är väl icke, såsom motionären förmenat, något hinder för årligt afslutande af redogörelseräkning.
Rundbäck har dessutom anmärkt, att det syntes hårdt, det förmyndaren skulle kunna tvingas att låta sin egendom till myndlingens säkerhet intecknas; och en anmärkning i ungefär enahanda syfte är jemväl af annan motionär framställd.
Men då genom det i 5 § af 1861 års Förordning förekommande, jemväl af Utskottet bibehållna stadgande, förmyndaren, der han ej vill lemna inteckning, måste anses berättigad att för myndlingens medel ställa annan säkerhet och således jemväl att, i stället för att sjelf innehafva medlen, utlåna dem emot pant eller inteckning eller derför uppköpa obligationer, lärer anmärkningen i denna del icke vara förtjent af vidare afseende. 16 Lay-Utskoitets Betänkande J\l 32.
Anmärkningar hafva jemväl blifvit gjorda om de förökade kostnader, som ge* nom det i ifrågavarande författning föreskrifna kontrolleringssystem skulle tillskyndas de omyndige.
Så vidt dermed afses det arfvode, som af myndlingens medel skall till gode männen inbetalas, så bör erinras, att detta arfvode endast utgör en procent, icke af den omyndiges kapital, utan af räntan å kapitalet och följaktligen, i jemförelse med den nytta, som deraf tillskyndas myndlingen, är så ringa att det icke för denne bör kännas tryckande.
Kostnaden åter för ingifvande af redogörelsebevis till domaren försvinner, i händelse Utskottets nedan intagna författningsförslag bifalles.
Beträffande det af Riksdagsfullmäktige Rundbäck och Juns Andersson öfverklagade förhållande att vissa domare skola, utan förmyndarnes begäran, emot lösen tillställa dem bevis öfver fullgjord redovisningsskyldighet, så lider det ej tvifvel, att ett sådant förfarande, i enlighet med hvad förra riksdagens Lag-Utskott jemväl anmärkte och Justitie-ombudsmannen i sin embetsberättelse nu ock antagit, är lagstridigt och kan på annat sätt än genom lagstiftningens mellankomst rättas; och Utskottet anser sig endast böra fästa motionärernas uppmärksamhet derå, att, enligt det af Utskottet nu uppgjorda system, utfärdandet af dylika bevis måste af sig sjelft upphöra.
Slutligen har Utskottet att till besvarande upptaga Justitie-ombudsmannens förenämnda hemställan om ett tillägg, till 9 § af 'I8G1 års Förordning.
Denna §, som icke endast gäller i afseende å förhållandena i hufvudsladen, hvilka Justilie-ombudsmannen. i sin framställning synes närmast hafva afselt, ulan äfven för öfriga orter i riket, hvarest förmyndarekamrar kunna vara eller framdeles blifva inrättade, har följande lydelse: »Der förmyndarekammare finnes, lände hvad derom särskildt stadgadt är lill efterrättelse».
Således uttalar denna § endast det> bud att de särskilda stadganden, som kunna vara meddelade för vissa förmyndarekammare, fortfarande skola vara gällande, men undantager icke de i förordningen förut meddelade föreskrifter från tillämpning jemväl på sådana orter.
Detta har så mycket mindre kunnat vara lagstiftarens mening, sorn han icke på förhand kunnat känna innehållet af de reglementen, som för nya förmyndarekamrar möjligen blifva fastställda, — reglementen, hvilka icke antagas i den ordning, som för stiftande af allmän civil-lag är i grundlag föreskrifven, Författningens allmänna reglor för kontrollen öfver förmyndareförvaltningen kunna således icke anses böra vika för de speciela föreskrifterna i en förmyndarekammares reglemente, utan så vidt de af dessa sednare göras öfverflödiga, genom der stadgade, motsvarande kontroller.
Vid sådant förhållande och då, för den händelse att en förmyndarekammares reglemente icke föreskrifver årlig redogörelses aflemnande af förmyndaren, det är uppenbart att en sådan skyldighet ändock, enligt den allmänna lagen, honom åligger, anser Utskottet det af Justitie ombudsmannen förordade tillägg till ifrågavarande § icke vara erforderligt, hvaremot Utskottet icke finner författningen gifva någon anledning dertill, att då den granskning, som eljest tillkommer gode män, kan, på grund af det särskilda reglementet, anses tillhöra förmyndare - Lag-Utskottets Betänkande M 32. 17 förmyndarekammare, denna skulle vara berättigad till det arfvode, som för granskningen blifvit gode män tillförsäkradt.
Justitie-Ombudsmannen har ej heller, ehuru han vidrört denna fråga, framställt något bestämdt yrkande om lagförklaring derutinnan.
Ehuru vid uppställande i lagform af de förändringar, Utskottet, på sätt ofvanberördt är, beslutat föreslå Rikets Ständer, Utskottet sökt sluta sig så nära som möjligt till innehållet af 4864 års Förordning, har det dock funnits leda till största ordning och reda alt gifva en sammanhängande paragrafföljd åt samtlige stadgandena, så val de nya, som de äldre, hvilka Utskottet ansett böra bibehållas, och således omskrifva hela författningen; hvadan Utskottet vördsamt hemställer, att Rikets
Med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 24 September 4861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, förordnas som följer: § <•
Ar fader okänd, eller häfver lian ej stadigt hemvist; värdes för myndor skåpet af den Räll, inom hvars domvärjo den omyndige bor, då behof af förmyndare för honom yppas, eller, om han ej stadigt hemvist häfver, der dylikt behof försl anmäles.
Finner, i följd af gjord framställning, Rällen skäl vara för handen, att vårdnaden af förmynderskap öfverflyttas å annan Räll; meddele derom beslut och gifve det den andra Rätten tillkänna. § 2.
Stad välje gode män, en eller flere, all hafva tillsyn å förmynderskap inom staden, och åligge Magistraten att om valet besörja.
A landet skall socken, eller flera socknar gemensamt, gode män, sorn sagdt är, för tillsynen å förmynderskap utse.
Då god man vald är, varde det Rätten eller domaren tiltkännagilvet. § 3.
Rällen i stad läte för hvart fjerdedels år, och domaren å landet för hvart ting, Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 10 Höft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande M 32. gode männen i den ort, der förmyndaren bor, tillställas uppgift på entledigade och förordnade förmyndare, äfvensom på deras myndlingar. § *■
Förmyndare skall, för hvart år, afsluta räkning öfver alli del lian har om händer, med uppgift ä den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar ulsalla äro, och ing ifve vid början af följande år till gode männen i den ort, der förmyndaren bor, den räkning i två exemplar, af hvilka del ena förvaras af gode männen och det andra, försedt med bevis om uppvisandet, till förmyndaren ålerslälles.
Byter förmyndare om hemvist, anmäle sådant hos gode männen. § 5.
Gode män skola, med ledning af de från Rätten eller domaren erhållna uppgifter samt inkomna förmyndareräkningar, årligen upprätta förteckning öfver förmynderskap, upptagande, jemte förmyndarnes namn och hemvist, de omyndigas namn och ålder samt I ehållning i löst och fast, och insände före den 1 September till Rätten eller domaren i den ort, der gode männen valde blifvit, afskrift af nämnda förteckning, med särskild anmälan om de förmyndare, som försummat att aflemna räkningar, eller mot hvilkas räkningar anmärkning skett; börande i sednare fallet räkningarna, försedde med anteckning om anmärkningarna, jemväl bifogas
Har förmyndare ombytt hemvist, varde äfven det af gode männen anmäldt
Har förmyndare, om hvilken anmälan, såsom nu är sagdt, göres, sitt hemvist utom den Rätts domvår jo, hvarunder förmynder skåpet lyder; låle Rätten eller domaren samma anmälan delgifvas den Rätt, under hvars vårdnad förmynderska pel står; och förfare Rätten eller domaren, i afseende ä de förmyndare, som ombytt hemvist, enligt hvad i 3 § sägs. § 6.
Underlåta gode män, alt hos Rätten eller domaren förete förteckning, såsom i föregående § sagdt är, eller ali göra sådan anmälan, som eler stadgas, eller har förmyndare underlåtit att räkning aflemna; lillhälle Rätten gode männen eller förmyndaren att sin om förmälde skyldighet fullgöra; och förfare i öfrigt efter omständigheterna.
Hafva gode män hos Rällen anmält, att förmyndare den omyndiges egendom ej rätteligen förvaltat; pröfve
Rätten af omständigheterna, huruvida annan förmyndare Lag-Utskottets Betänkande M 32. 19 förordnas må.
Anmäla gode männen, alt de funnit nödigt, del förmyndaren lemnar inteckning eller annan säkerhet för de medel, som hos honom innestå; förordne derom Rätten, efter förmyndarens hörande, såsom nödigt och skäligt pröfvas. § 8.
Den omyndiges fränden ege alt hos gode män laga del af förmyndareräkning, och ege de i afseende å anmärkningars afgifvande deremot samma rätt som gode männen.
Ar omyndig lill de år kommen, att han sjelf hnna kan, det förmyndaren ej väl hans egendom förvaltar; stånde ock honom fritt att det hos Rätten angifva. § 9.
Till gode män varde, såsom arfvode, af förmyndare inbetaldi ett för hundrade af den omyndiges räntor eller inkomster. § 10- 1 afseende å de förmynderskap, som äro under Hofrätts vårdnad, gälle, med hänseende till Hofrätt, hvad här ofvan blifvit om annan Rätt eller domaren å landet stadgadt. § W Der Förmyndarekammare finnes, lände hvad derom särskildt stadgadt är till efterrättelse.
Härefter har Utskottet att besvara framställningarna angående förändrade reglor för sjelfva förmyndareförvaltningen och bestämmande af visst förmyndarearfvode.
Hvad dervid angår Herr Carléns förslag om ett tillägg till 22 Kap. 4 § Ärfda-Balken, så synes ett sådant, i följd af stadgandet i 7 § af nyss intagna författningsförslag. öfverflödigt; hvadan Utskottet anser vidare utlåtande deröfver icke erfordras.
Beträffande åter Herr Lal/ersledls förslag, så torde det knappt behöfva erinras, att fördelarna af ett inhemskt fondsystem, dem motionären framhållit, val icke, huru stora de än må vara, kunna ega någon afgörande vigt vid fastställande af reglor för förvaltningen af omyndiges medel.
Men motionären har utgått från den grund, att det vore af större vigt för den omyndige, alt hans kapital mot skälig ränta säkert och utan äfventyr bibehölles, än att något högre ränta tillfälligtvis vunnes.
Afven med godkännande af denna grundsats kan dock ej antagas, att ett sådant mål skulle vinnas genom de föreslagna stadgandena.
Förmyndaren vore nemligen deraf icke 20 Lag-Utskottets Betänkande M 32. urståndsätta att såsom hypotek för sina egna lån utsätta myndlingens inteckningar och obligationer; hvarjemte en uttrycklig tillåtelse af lagen att mot 4} procent utlåna omyndigs medel otvifvelaktigt skulle leda dertill, att mången förmyndare icke skulle, anse sig förbunden att bereda myndlingen högre ränta, äfven då sådan, mot lika stor säkerhet, vore lätt att erhålla.
Stadgandena i 22 Kap. 1 § Arfda-Balken, alt för myndaren skall mårda barnagodset som sitt eget eller gälda skadan», samt i 4 § af samma Kap. att omyndigs »reda penningar skall förmyndaren så förränta och förkofra sorn bäst och säkra t pröfvas», lära derföre, jern förda med de föreskrifter angående kontrollen öfver förmyndareförvaltningen, om hvilka ofvan är förmäldt, vara de enda, som i ifrågavarande hänseende lämpligen kunna meddelas; i anseende hvartill Utskottet får hemställa, att Herr Lallersledts ifrågavarande motion icke måtte bifallas.