Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M e n det var ditt fel, för » lilla j a g » var ytterst c h i c.
» H o n n ö t t e E m m a s förvånade blick, förvå- nad öfver detta » d u », framkastadt så obesvä- radt till E d v a r d.
D e t var väl ingenting att bli öfverraskad af!
Men Aja b l e f ändå b r y d d o c h rodnade — hon kunde j u aldrig dölja sina känslor — man såg på henne, att hon kände sig obehagligt berörd af E m m a s sätt att se på henne.
Hon slog genast in på ett annat samtals-
SO I ämne.
» J a g k o m upp för att säga, att jag inte kan måla på porträttet i dag.
Naturligt- vis har jag inte det sinneslugn, som man måste ha för att kunna arbeta — så upprörd som jag känner mig öfver all denna oerhörda ele- gans.
» Hon bad oss nådigt ha den godheten att draga staffliet m e d hennes tafla fram i dagern.
» F ö r resten är det skräp, det ser ni väl, att det är skräp.
Dåligt anlagdt från första början.
D e t hade varit bättre med ett par barnungar, som skulle leka i solstrimman.
Pa- riserui.gar, piffiga — som j a g.
» Hon pratade o c h skrattade ystert o c h utan uppehåll, tog så farväl o c h försvann i all sin glans.
Vid dinern syntes hon inte till, ett par af herrarne saknades också.
» Fröken Borgström har väl enleverat dem o c h farit till landet, » sade en af målarinnorna.
Det blef en tämligen trist middag.
Edvards munterhet från i går var helt o c h hållet borta, han var tankspridd o c h tyst.
Men dagan därpå d ö k A j a upp igen, fort- farande elegant o c h nätt, strålande o c h leende och munter o c h munvig, så att hon smittade oss andra med sitt glada lynne.
Edvard satt ett stycke ifrån henne, de talade ej ett ord mellan fyra ögon, men jag lade märke till, att hon ett par gånger såg på h o n o m, förstu- let, med en blick, som kunde tydas på många sätt- — som en fråga, en oviss undran.
Där var något i hennes ö g o n, söm jag ej förr sett, något varmt o c h hängifvet, men på samma gång något skyggt.
K a n s k e var det in- billning af mig, men nog tyckte jag att det pojkaktiga hos henne gifvit vika för något mjukt o c h kvinnligt.
U U Bidrag mottagas med Sådan Edvard visade sig under den tid, som nu följde, hade jag sett h o n o m endast en gång förut, den dag, då vi först träffade ho- nom ute på landet h e m m a i Sverige.
Paris visade sig också dessa dagar i sin mest bedårande vårdräkt — med ljumma kväl- lar, blomsterdoft, boulevarderna som en salong, parkerna en enda stor barnkammare, lefnads- lust o c h glädje hvart man k o m.
Han skyltade inte på minsta sätt med sin uppsluppenhet, han blef inte bullersam och högljudd som A j a, när han behöfde utlopp för sin lefnadslust.
Den yttrade sig hos h o n o m däri, att han var intresserad af allt, han såg och h ö r d e, o c h att han uttalade sina åsikter utan sitt vanliga sökande efter ord o c h med en viss glädtig kläm o c h skärpa.
du nog fått läsa.
Ett helt förträffligt litet tilltalsord.
Hvad kan nog mången liten slyngel kväsa?
Hvad är du, när du kommer till vår jord?
Hur kallas den, som saknar gods och guld?
Och åter den, som lyckan varit huld?
Min makt är stor, och större skall deu blifva, Så framt I icke stån mig mot med kraft.
Visst har jag för min sak fått offer gifva, Men i D g e n framgång utan möda haft; Och hvarje gång, I sökt att krossa mig, Jag åter rest mig på min mörka stig.
Jag slafvar har, som lyda bHndt min vilja Och svära trohet uti lif och död, Som uppä godt och ondt ej kunna skilja, Men skilnad se på brist och öfverfiod; Med slika kämpar blindt jag spränger fram Att krossa alla af en hatad stam.
(Forts.) In kung, hvarotu: Och hvad är stolen, som dig knappast bär?
Hvad får du vara, när du brådtom har?
Och hvad ä r den, som mycket ovett tar?
U L T M A N S C c a o &amp; C h o c j a 7 1 9 e j a k rad.
8 r Och nog vore det en mitt fjärde Om ° ° p p * 1 8 1 • J o ' o r •r u i 10 12 4 * 1 i; Flytta om bokstäfverna i ofvanstå- ende figur, så att, lästa snedt öfver, ti ord bildas, utaf följande betydelser.
1 — 2 del af Brittanien, 3 — 4 ö i Ar- kipelagen, 5 — 6 flod i Sverige, 7 — 8 stad i Sverige, 1 — 10 ö i finska skär- gården, 11 — 12 ö i Östersjön.
Fiskarflickan.
L ö s n i n g a r.
Logoyryfen: Kalmar, mark-, m a k a, r a k, k r a m, mal, arm, mara, kaj, alm, lam, k l a r, kam, k a r m, r a m, ark, m a l a, l a r m.
Charaden: Balsamin.
Akrostikon: Tegnér.
1) T r o s a, 2) K g y p t e n, 3) G e n e v e, 4) N a p o l i, 5) E u r o p a, 6) R a n d e r s.
Kram Kcadratgåtan: grant.
önskar ett eget (i drömmen det ter sig) Mitt första mitt andra med tillägg af 1.
Mitt tredje hon gör, när i drömmen hon ser sig Arbeta däri ifrån morgon till kväll.
Hon trälar för andra, då drömmen är svunnen, 1 D 1 Palindromen: C h a Hvad är det skönt att trampa på sin egen?
Hvad denna också understundom är.
En krydda, som man blanda kan i degen.
a a _gj Hvad blef en tillflyktsort för män ' skor många, När straffet skulle öfver jorden gå?
Nämn så en fisk, som du i sjön kan fånga.
Hvad är den lilla snäitan styfattslå?
Hvad finnes mången väl uti din hand?
Den ena delen af ett brustet band.
A n i n g, nädär, idoga, n å g o n, Aritmoyryfen: Ambrosius.
Broni, mur, A m o r, susa, I r m a, O r s a, sira.
* Aj.okopen: sam, 1 — 4 B o m b.
1 — 8 B o m.
1 - 2 Bo.
1 B. Mosaituippgiften: Oounod.
1) G r e k l a n d, o r ä t t v i s.
3) u r n y c k e l, 4) n o t s a k o r, 5) o c e a r i - n a, 6) d i m f i g u r.
med m, hon någon gång skulle blifva be- funnen vara oduglig mitt hela för dem.
Att Alb.
rekommenderas H 5 ' 1 Hon Hvad är det väl, som ditt du nog vill spara?
Nämn så en flod i moskovitens land.
3 mau därom frågar, du aldrig göra då?
liten pilt sig vågar, — han därför vän- ta må?
Hvad kallas blomman, som behöfver stöd?
Och hvad kan skänka hälsa eller död 1 Bea.
Hvad får man ofta se en moder göra Med älsklingen, hon bär uti sin famn?
Hvarrned de unga kunna äldre störa.
Så uti bibliskan.
nämn trenne namn.
Fredagen den 19 april 1889.
N:r 16. endast 1 krona för qvartalet.
2 5 öre pr petitrad (
Tidningen kostar B yrå: Kla.rabergssa.tan 54, en tr. 2:dra årg.
Utgfifningfstid: hvarje helgfri fredag.
I Stockholm: hos redaktionen, å S t a d s - postens huf vudkontor, i bokladorna samt &amp; tidningskontoren M:me Mercedes de Castellanos.
gångne envoyé, ha nyligen, som tidnin- garna för öfrigt re- dan berättat, må hända för alltid, lem- nat Sverige och dess hufvudstad.
Om de varma sympatier, de genom sitt älskvärda uppträdande här för- värfvat, och på hvil- ka de ofta tillförene rönt prof, buro sär- skildt vid affärden de talrikt församlade vännerna och deras otvungna hyllning i blommor och hjert- liga välfärdsönsknin- gar nogsamt vittne.
Näppeligen tor- de namnet på den qvinna, hvars bild för dagen pryder Iduns första sida, vara obekant för någon af våra Stockholmsläsarin- nor.
Dertill har hon allt för länge varit en af hufvudstadens ut- korade favoriter.
Men vi taga äfven för temligen afgjordt, att våra läsarinnor i skil- da landsändar, när och fjerran, genom ofta återkommande skildringar i hufvud- stadens tidningar från dess hof- och högre societetslif, inom hvil- ket m:me de Castel- lanos sedan- en följd af år intagit en fram- skjuten plats för sin ungdomligt strålande fägring och sitt äkta qvinliga behag, ej nu för första gången höra hennes namn nämnas.
Såsom en representant af qvin- lig skönhet och vär- dighet ha vi trott att våra läsarinnor ej ogerna i sin tid- ning skulle möta hennes bild.
M:me Mercedes de Castellanos och hen- nes man, Don L o - renzo de Castellanos, Spaniens nyss af- as!
R fl§ ': 1 ' M:me de Castel- lanos är till börden sydamerikanska.
I Montevideo stod hen- nes barndomshem.
Det var dock i Paris m:lle de Mandeville mottog sin egentliga uppfostran.
Hennes familj stammar ock från Frankrike.
Far- fadern var fransk minister i Buenos Ayres; dotterdottern återvände till förfä- drens land för att, omgifven af europeisk kultur, fostras till en i sannaste bemärkelse framstående dam af verld.
Längtan till barn- domslandet har dock aldrig lemnat hennes hjerta, och när nu
idun u t k o m m e r i h u f v u d s t a d e n h v a r j e h e l g f r i f r e d a g o c h k o s t a r f ö r qvartal e n d a s t I krona, postarvodet Inberäknadt.
— ett IDUN Tidningen innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r - hennes man drager sig till baka från sin långa, Dock gömmes din snyftning med fåfäng af så mycken utmärkelse lönade verksamhet Jlit som diplomat för att med sin familj slå sig i späda buketten af sippor röda.
till ro i det fjerran, exotiskt sköna land, som Der ute på grafven är snön så hvit: sett hans hustru födas, har han dervid i främsta rummet gått till mötes den hjertats jag vet, att den bleka sippan bärs dit innerliga önskan, m:me de Castellanos ständigt att vittna uppståndelsens lif — för de burit, hvart helst än skiftande vägar ledt.
döda.
Många och af angenäm art torde de min- JoJian Wordling.
nen vara, som m:me Castellanos bär med sig från det nya fosterland, som nu senast varit hennes; de af mest beståndande natur eger hon förvisso i sina barn, hvilka äro födda på Fördomar.
svensk jord.
Af Mathilda Lang / et.
Påskdag.
% / n ligger en strimma i skuggan men Luften af är solljum om stundande slår ned som Det är Ut skall till man de svara till Ersta staden.
och torg, unga.
vinterns sorg, matsäckskorg af klockors till sjunga.
brus, påskedagsmessa, hoar en kör från och der lärkorna luften ringa öfoer att glömma packa klar, sömmardar på gator af gamla Djurgåfn, Så fylles som ett rus ett vimmel de djerfvaste qvar och himlen en aning ett vimmel af vårsnö stenhusraden; andra Solna kapell på från hus till — i morgonljus bergets hjessa.
hus, —.
jet kan icke nekas, att fördomens makt &gt;^M &amp; är stor, och att den verkat mycket ondt, denna makt.
Måhända ej så mycket, som man tror, men dock tillräckligt.
Visserligen kan det hända, att fördomen verkar, i allt för branta utförsbackar, ungefär som en broms- inrättning på en vagn, och att en och annan gång hela lasset torde hafva stjelpt, om ej fördomar- då och då hejdat farten.
Men å andra sidan har af fördomens makt så mycket godt blifvit undertryckt och så många för- delar undanhållits menskligheten, att man tryckt kan förklara denna makt orättmätig och förderflig.
Osökt framställer sig då först den frågan: hvad är egentligen fördom?
Härpå kan blott gifvas ett svar: fördomen är en förutfattad mening, en slutsats utan nödiga förutsättnin- gar, en åsigt, som icke hvilar på förnuftiga grunder och derför är oåtkomlig för förnufts- skäl.
Att fördomar få insteg hos menniskan, kan deremot bero af många orsaker — upp- fostran, omgifning och andras inflytande, mången gång också blott deraf att ingen påpe- kar fördomarna och deras skadliga inflytande.
Tvärtom omhuldas och beskyddas månda för- domar på det varmaste, och de flesta vilja ej ens se, att mycket, som de hedra med namn af åsigter, är blott fördomar, dem de insupit nästan med modersmjölken.
Ty alla äro nog ense om, att fördomar äro förderfliga, men då det gäller att draga fram och nedgöra för- domen, vilja icke så många vara med längre.
Det torde ej heller gerna kunna förnekas, att de, som häruti hafva mesta skulden, äro qvinnorna, om också icke skulden egentligen är deras, utan mest måste tillskrifvas upp- Mur sänkt det unga hufvucl hon bar fostran, som sällan är riktad på att vidga deras synkrest, utan fastmer på att ingifva dem en sitt hjertas sorg alt fördölja; viss dosis temligen onyttiga och sällan frukt- men svarta drägten i ljuset skar, bärande kunskaper.
Men hvaraf det nu också ett skratt förstummades här och livar, härleder sig, måste vi medgifva, att qvinnorna och vänligt spörjande blickar följa.
i allmänhet äro vida mera fördomsfulla än männen, liksom de, också i allmänhet, äro svårare att öfvertyga, mera sällan » taga reson », som man säger.
Hon hade väl hoppats dock som de, Eller är det annat än en fordom, denna ja, hoppats allt utaf våren.
hos de flesta qvinnor rotfasta öfvertygelse, att « Till påsk », hade läkaren sagt, få vi se, hvarje fin och bildad qvinna måste hafva hvad krafter den sköna luften kem.
ge; » vacker fason på sin kropp », d. v. s. icke en sådan, som Gud och naturen förlänat man dör ej så lätt vid de åren.- » henne, utan en helt annan, en sådan, som » modet » föreskrifver?
Och i enlighet med dessa föreskrifter formas kroppen redan i barndomen antingen efter getingens eller dro- Gud vet, att hon vakade dag och natt medarens modell — det är icke så noga, blott i mörka vintertider.
det blir något annat, än hvad naturen sjelf När helst ur feberdrömmen han spratt, gifvit oss.
Så kniper man in på somliga håll med tröstande ord till reds hon satt: och lägger till på andra, sätter stundom en y&gt;du vinner nog helsa igen, hvad det lider. » puckel fram, studom en puckel bak, snör ihop midjan, klämmer ihop tårna, sätter torn på hufvudet och styltor under hälarne, utan minsta barmhertighet med de inre ädlare delar, på hvilkas välbefinnande dock helsan egent- ligen beror, utan en tanke på blodets omlopp, som dock borde vara obehindradt, för att kunna utföra sina vigtiga funktioner.
Det hjelper icke, att läkare tydligt och klart visa det skadliga, icke heller att moralpredikanten utlägger det orätta i sådant våld mot naturen.
Det hjelper icke ens, om förståndiga män bedyra, att de finna dylika moder osmakliga, och att det är fåfängt att derigenom söka behaga männen i allmänhet — så fast en tanklös sprätt behagar om en försnörd dans- docka yttra, att hon är » väl växt », så är detta ett orakelspråk, mot hvilket alla försök att öfvertyga strandat.
Helsa, framtid, eget och efterkommandes lif sättas hänsynslöst på spel blott för den oefterrättliga fördomen, att särskildt qvinnokroppen måste marteras för att blifva » vacker » och behaglig.
Att en i det hela finare kroppsbygguad hos qvinnan än hos mannen är både vacker och lämplig, kan väl ej bestridas, men att den skall blifva sådan genom hopklämd midja och liktornar på marterade fötter, det är ändå litet un- derligt.
Man skrattar åt kinesiskornas vanstälda och förkrympta fötter, men man borde gråta öfver de europeiska qvinnornas försnörda kropp, när man tänker på, att det är inom denna illa ramponerade hydda, som nya slägten skola få sin första utveckling.
Men det hjelper, som sagd t, hvarken att gråta eller bedja, eller — predika.
Qvinnorna hafva nu en gång fått i sitt.
hufvud, att det skönaste Gud har skapat är — getingen, och att skaparen be- gick ett misstag och en dumhet, när han gjorde den del af kroppen, som skall inrymma inelfvorna, litet rymligare, än t. ex. armar och ben, der inga kaviteter behöfvas.
Ergo måste getingen, kosta hvad det vill, efter- liknas, och skaparens misstag korrigeras, skulle än både lefver och lungor och blod förderfvas på kuppen.
Hvad är det för resten för små- saker mot fördelen att vara » väl växt » (som en svarfvad trädocka)!
Och allt det der » innanmätet » syns ju inte, så hvad skulle det göra, om det vore fullt af tuberkler och sår och elände!
Mannens kropp får utveckla sig temligen obehindradt och får behålla de proportioner den bör och skall hafva.
Men qvinnans kropp skall pressas och svängas in och ut i alla tänkbara och otänkbara former, emedan hon icke duger sådan, som hon är.
O fördom, fördom!
Hvad skulle det också vara annat än för- dom, som gör, att en ung dam — och för resten också en gammal — skulle anse sig evigt vanärad, om en herre finge se så myc- ket som nageln af hennes lilltå blottad?
Icke kan det vara blygsamhet, ty hon exponerar, utan att dertill på något sätt vara nödd och tvungen, blottade skuldror och blottad barm, i en grad, som lindrigast sagdt är förvånande, att icke tala om » upp till axeln nakna armar », något som på en modeplansch nog kan vara vackert, men i verkligheten verkar blott såsom fräckhet.
Skulle samma unga dam, som på balen eller vid middagsbordet visat sig betyd- ligt mindre än halfklädd, räknadt från midjan och uppåt, af en herre öfverraskas, t. ex. i bagarstugan, klädd i endast kjortel och lif- stycke, men dock betydligt mindre dekollete- terad och bararmad än i balsalen, så vore det tur, om hon inte fick en slagattack på fläcken och strök med af pur blygsamhet.
Står hon i sitt rum och pr of var en klädning, höghalsad, men ännu utan insydda ärmar,
nålles ett n u m m e r I veckan u n d e r hela qvartalet.
F ö r h v a r j e 5 - tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v l l k a a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f så gallskriker hon, om en herre tittar in ge- nom dörren; men på balen lägger hon för- troendefullt en ännu mera blottad arm, till påseende på samme kavaljers skuldra.- Fördom — - återigen fördom! '
Och när någon af de så kallade bättre klassens qvinnor öfverraskas i arbetsdrägt och under något arbete, hvad är det då annat än fördom att göra ursäkter och krusa och visa sig förlägen — ja, nästan se ut, som om man skämdes, för att man duger till ärligt arbete och har det förståndet att kläda sig så, som arbetet fordrar?
Och är det för resten icke fördom, som hindrar så mången af oss att utföra en hel del nyttigt och godt arbete, som vi ganska väl kunde ega krafter och förmåga till, men som anses allt för tarfligt och simpelt?
Det kan invändas, att dessa fördomar — i fråga om klädedrägt och arbete — delas af hela menniskoslägtet och icke äro specielt qvinliga.
Må det vara — till en viss grad.
Men det finnes också fördomar, som onekli- gen äro frumtimrens oförytterliga egendom, och för hvilka icke gifves annat skäl än: jag tycker så, och: jag vill så hafva det, eller också: jag tycker icke, o c h: jag vill icke.
Och dessas tal äro legio, och de vexla och bytas om, men fortlefva det oaktadt med en seghet, som förefaller otrolig, om de ock då ock då skifta gestalt.
Dessa äro de äkta, oöfvervinneliga fördomarna — man kan icke besegra dem, ty man vet ej, hvar och hur de skola an- fallas.
Det vore till exempel ganska möjligt att få en klädning sydd lika modern och lika välsittande af en mera anspråkslös sömmer- ska, men det kan man naturligtvis icke för- söka — det vore ju himmelskriande, om kläd- ningen icke skulle sitta som » gjuten » efter — kroppen, höll jag på att säga!
— efter snörlifvet, menade jag naturligtvis.
Men äfven om man vore viss på detta toilettens A och O, måste man dock låta sy hos den mycket dyrare och mera renommerade sömmerskan, fastän räkningen måhända betalas på bekost- nad af något för den husliga trefnaden vida mera behöfligt och nyttigt.
Kan det uppgifvas ett enda förnuftigt skäl derför?
Och om en ung flicka kan sjelf sy sin klädning och är nog djerf att erkänna, att hon gjort det, då skall man se, huru beundrande miner förändras till gäckande och öfverlägsna!
Förut hette det: » Åh, så väl din klädning sitter!
Så smakfullt garne- rad! » o. s. v. Men när på den ifriga frågan: » Hvem har sytt den? » svaret blir: » jag har sytt den sjelf », då låter det annorlunda.
Ja — så! » (mycket långdraget).
» Så rysligt skicklig du är!
Så duktig kan jag inte vara! » (med invärtes svek af belåtenhet och en tyst tacksamhetsbön för det man icke är som denne stackars publikanen).
Och sedan är kläd- ningen hvarken » söt » eller » rysligt » välsit- tande och tilldrager sig icke en enda blick, om ej af medömkan.
Må man icke säga, att detta är öfverdrift — jag kan då svara som Björnson, när man en gång förebrådde honom, att hvad han berättade om svenska seder icke var exakt: » jag har sett det! » Hvad är det, som kommer våra mödrar att låta sina små flickor pina sig och andra med ett tröskande på piano, som egentligen icke är annat än fingergymnastik, och äfven såsom sådan ganska klen, om ej fördomens makt?
Den lilla flickan skulle kunna göra mycken nytta inom hemmet, vara moderns » lilla hjelp- reda » och utbilda sig för sitt kall som qvinna, men nu herskar den olyckliga fördomen, att IDUN Idun, erhållet » et g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n tid, u n d e r hvllken a b o n n e m e n t e t r ä c k e r.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e ä n 5, t o r d e p r e n u m e r a ingen flicka kan blifva väl uppfostrad och anses bildad utan (högst ofullkomlig) känne- dom af tre språk och pianomusik, och derför skall en dyrbar tid förslösas och en hurtig, praktisk liten flicka förvandlas till en piano- klinkande, närsynt och bleksigtig ung dam, åt hvilken sedermera med allt besvär måste anskaffas plats eller inbringande sysselsättning, så att hon kan sjelf bestrida omkostnaderna för sin anspråksfulla toilett.
Man skulle kunna i oändlighet uppräkna dylika anklagelser, och dock återstår den svå- raste — den nämligen, att qvinnorna i de flesta fall så envist fasthålla vid sina ärfda eller bibringade fördomar, att det blir hardt när omöjligt att utrota dem.
Och detta beror väl ytterst på, att det är så mycket, som icke anses såsom fördom, utan som god gammal sed.
Det enda möjliga sätt att förminska fördomens makt, som finnes, är derför, att qvinnorna sjelfva taga sig till att undersöka, hvad som är fördom, och hvad som icke är det, samt föresätta sig att, så snart de fått klart för sig att något beror på fördom, ge- nast försöka få bort det, eller åtminstone motarbeta fördomen och dess verkningar.
Och så snart det visar sig, att ingen för- nuftig grund finnes för ett visst tillvägagå- ende, så snart icke något nöjaktigt skäl för vårt handlingssätt kan påvisas, då göra vi bäst i att stå stilla en stund och besinna oss och göra oss sjelfva den frågan: är det månne icke en fördom, som här binder oss, så att vi göra det vi, om vi hade vår frihet, aldrig skulle ens försöka?
Om vi då och då ville företaga en sådan liten pröfning af våra motiver, så är det ej omöjligt, att resultatet deraf skulle hafva ett icke så obetydligt in- flytande på vår omgifning och på våra barns uppfostran.
I alla fall borde det löna sig att försöka.
Våren.
ed det värmande solljuset, den milda I vinden och de spirande träden börjar också lifvet inom oss att pulsera starkare — vi märka, att våren kommer.
A r o vi vid god helsa, kännes det ej så mycket, men ha vi varit krassliga under vinterns lopp, tar våren starkt på oss.
Det gäller då att spara på krafterna och att akta sig för att gå eller arbeta sig svettig.
Man måste sörja för att få god och tillräcklig föda och ordentlig nattsömn.
Känner man sig svag och kraftlös, kan man underhjelpa med ett eller annat stärkande medel.
Bland dessa intaga jern- och kinasalterna en framstående plats.
Här följer receptet på en lösning af citronsyrad jernkinin, hvaraf man kan ta en matsked 3 gånger dagligen: man köper på apoteket 5 gram citronsyrad jernkinin och upplöser detta i 250 gram vatten.
Ett litet glas äkta vin är ej heller olämpligt.
Våren är gerna förkylningarnas tid.
Der- för bör man vara försigtig.
Många äro de, som ådraga sig en förkylning genom att af- lågga vinterkläderna för tidigt; men det är så frestande, när man ser det vackra vädret.
Det är intet lätt att styra sig.
Och man hänger undan vinterplaggen.
Esomoftast blir man emellertid inom längre eller kortare tid tvungen att taga fram dem igen.
Man har fått snufva eller » ondt i halsen ».
Derför bör man vänta, till dess det blir värme i luften, och då lägga af de tjocka kläderna så småningom.
Vår är icke sommar.
Flertalet menniskor, synnerligast de unga, tyckes förvexla dessa två årstider.
Så fort nätt opp solen skiner värmande ned öfver backarne, slå de sig ned att hvila; eller bli de stående stilla långa stunder, kanske med våta fötter.
Har man nu begått en slik dårskap, fryser man, är varm i hufvudet och kall om fötterna; med andra ord — är man förkyld, bör man utan dröjsmål sörja för varm mat och dryck och varma kläder.
Det enklaste, om än ej behagligaste sätt, hvarpå man kan befria sig från en förkylning är att gå till sängs och taga in varma och svettdrifvande drycker.
Här torde ock vara på sin plats att på- minna om, att den stora vårrengörningen helst bör uppskjutas till längre fram på våren, då den kan företagas utan allt för stor risk.
B eatrix.
Ett minne af Dolly Roon.
|et är märkvärdigt, huru man ibland för- följes af ett minne.
Jag vet egentligen ej, hur det kom sig, men i dag, då jag satt vid femtiden uti mitt kabinett och drack min sedvanliga kopp pekoe med en tunn skifva toast (ett förträffligt medel för hyn, en kopp té före dinern), så kom jag att tänka på Beatrix v. Hohenburg.
Stackars Trixie, ingen var hennes like till att förljufva five o ' clocken.