Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande, i anledning af vädel motion om befrielse för Rikets Stapelstäder från åliggandet all årligen införa och på ständigt upplag hålla vissa qvanliteter salt.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling har blifvit öfverlemnad en inom Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr C. F. Carlson väckt motion, deri är vordet anfördt, hurusom, på grund af i äldre tider utkomne lagbud, hvilka sedermera tid efter annan blifvit förändrade och förnyade, sednast genom Kongl. Kungörelsen den 7 April 1841 , handlande och skeppsredare i rikets stapelstäder förpligtats, icke allenast att på ständigt upplag hålla vissa bestämda partier salt, utan ock att årligen inköpa en för hvarje stad särskildt stadgad minimiqvantitet af denna vara.
Dessa lagstadganden, åsyftande att på stapelstädernas bekostnad till allmänhetens fördel anskaffa och underhålla en riklig tillgång på salt, fann motionären väl kunna hafva egt skäl för sig på en tid, då tvångslagar, på en gång skyddande och inskränkande hvarje näringsgren, anvisade köparen, hvarest han skulle förse sig med sina förnödenheter, och säljaren till hvem och i hvilken skala han egde att afyttra sina varor.
Städernas borgerskap, så väl det handels- och sjöfarts-, som det handtverksidkande, emellertid noggrannt skyddadt mot allt slags intrång i dess näringar, hvilka ock uteslutande flngo idkas endast af städernas borgare, kunde under dessa förhållanden med lätthet fördraga och fullgöra så väl den nu ifrågavarande, som många andra pä borgerskapet lagda skyldigheter; men då deremot i vår tid alla sådana städernas privilegier blifvit upphäfda och ett fritt handels- och närings-system Bih. till B.
Prot. 1859 & 18GO. 8 Sami. 6 lläft. I 2 Allm.- Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\s 25. gjort sig gällande, funne man med förundran, att en och annan af de motsatta gamla tvångsstadgarne ännu tryckande qvarstår, och bland hvilka den här ofvan åberojaade, angående salthandeln, är en af de förnämsta; och att en sådan stadga icke redan blifvit undanröjd, kunde ej härröra af annan orsak, än att lagstiftaren icke blifvit gjord uppmärksam på olämpligheten af densamma.
En af de största oegentligheterna i förevarande lagstadgande syntes vara den, att icke alla, salt-införskrifningsskyldighet underkastade, stapelstäder ega rättighet att inköpa varan, hvarifrån de helst önska eller der de kunna få densamma för bästa priset, utan att en stor del af dessa städer voro förpligtade att ovilkorligen från utrikes ort införskrifva den stadgade saltqvantiteten, oaktadt, såsom ofta är fallet, densamma skulle kunna erhållas till vida billigare pris på någon af de inländska handelsplatserna, och hvarvid penningarne åtminstone för tillfället finge qvarstanna inom landet.
Det kunde visserligen invändas emot allt detta, att det ifrågavarande lagbudet icke bör för vederhörande stapelstäder vara så särdeles tryckande, alldenstund de qvantiter salt, som till riket årligen införas, vida öfverstiga hvad såsom minimum stadgadt är.
Detta egde äfven sin riktighet, och om af denna nödvändighetsvara till landet icke infördes mera, än hvad påräknadt är, så skulle snart en fullkomlig brist uppstå, hvilken omständighet just vore ett talande bevis på, huru väl dessa föreskrifter utan allt men kunna upphäfvas.
Det vore emellertid ingalunda i det till införsel föreskrifna saltpartiets myckenhet, som olägenheten bestod, utan det vore i fördelningen städerna emellan samt den årliga införselskyldigheten, till följd hvaraf månget fartyg nödgades afstå från en tillämnad lönande tur, för att göra en förlustbringande resa till södra Europa, i ändamål att hemföra en för tillfället obehöflig saltlast.
Deremot syntes det vara med billighet och rättvisa öfverensstämmande att, om en stad under årets lopp importerat så mycket af meranämnde vara, att den deraf kunde förse ett par grannstäder med deras behof, sådant borde få ega rum och dessa sednare städer då vara befriade från skyldigheten att göra införskrifning från utlandet.
Med afseende å alla dessa förhållanden och i fullkomlig öfvertygelse, att den allmänna spekulationen säkert hädanefter lika litet som hittills skall underlåta, alt i allmänna rörelsen tillhandahålla allmänheten nödig tillgång å en så efterfrågad och afsättlig handelsvara som salt, samt då Konung och Ständer dessutom frigjort ali annan handel och rörelse i landet ifrån allt tvång, har motionären hemställt, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta att, med upphäfvande af föreskrifterna i Kongl. Kungörelsen den 7 April 1841 samt andra i sammanhang dermed varande stadganden, åliggandet för Rikets stapelstäder att årligen införa och på ständigt upplag hålla vissa qvantiteter salt må för framtiden upphöra; hvarjemte, för den händelse att detta förslag icke antages, utan ofvanberörde lagbud komme att oförändradt qvarstå, motionären anhållit att Rikets Ständer måtte besluta, att hvarje stad i riket må ega rättighet att, oberoende af stadganderna i ofvannämnda Kongl. Kungörelse, efter omständigheterna förskaffa sig sitt saltbehof, antingen från in- ellrr utrikes ort.
Besvärs■ och Ekonomi-Utskottets Betänkande JYs 25.
Q O Genom Kongl. Kungörelsen den 7:de April 1841 är föreskrifvet, att städerna Carlshamn, Luleå, Piteå, Westervik, Wisby och Ystad skola hålla ständigt upplag af salt til! följande belopp, nemligen Carlshamn 620 tunnor, Luleå 90, Piteå 118, Westervik 480, Wisby 300 och Ystad 94 tunnor, eller tillhopa 1,702 tunnor, hvilket belopp således utgör hela det ständiga salt-upplaget; hvarjemte desse och öfrige stapelstäder, med undantag af Stockholm, hafva åliggande att årligen införa vissa qvantiteter salt, en del af dem likväl öppet lemnadt att antingen från ut- eller inrikes ort förskaffa det bestämda saltpartiet.
Genom ofvannämnde Kongl. Kungörelse är städernas importskyldighet bestämd tili omkring 84,000 tunnor, hvilken qvantitet någorlunda motsvarar en tredjedel af importen och ungefärliga behofvet.
Hvad nu först beträffar motionärens framställning derom, att åliggandet för rikets stapelstäder att årligen införa vissa qvantiteter salt måtte för framtiden upphöra, så ehuru kan anmärkas att, enär importskyldigheten icke är utsträckt till behofvet och ett fritt handels- och närings-system allt mer börjat göra sig gällande, frihet borde medgifvas handeln med salt så väl som annan handel och denna handelsgren helt och hållet öfverlemnas ål den enskilda spekulationen, har Utskottet likväl funnit betänkligt att tillstyrka bifall till hvad motionären sålunda föreslagit.
Erfarenheten har ej ådagalagt att den städerna ålagda importskyldighet varit för dem betungande, och då handeln, enligt sin natur, sysselsätter sig med sådana spekulationer, hvilka lofva den största möjliga vinst, lill följd hvaraf det låter tänka sig, att lättheten till erhål lande af mera vinstgifvande frakter kunde undantränga omtankan på införande af denna oumbärliga artikel, skulle det synas mindre välbetänkt att borttaga ett stadgande, som åtminstone håller uppmärksamheten fästad på vigten af saltimporten, och som lill någon del förebygger en allt för stor stegring i saltpriset.
I anledning häraf hemställer Utskottet ali framställningen i denna del icke må till någon åtgärd föranleda.
Vidkommande förslaget i afseende derå, att hvarje, stad i riket måtte medgifvas rättighet att, oberoende af stadganderna i ofvanberörde Kongl. Kungörelse, efter omständigheterna förskaffa sig sitt saltbehof antingen från in- eller utrikes ort, så enär, vid det förhållande att varan ovilkorligen måste från utländsk ort införskaffas, det icke torde anses lämpligt att ikläda stapelstäderna gemensam ansvarighet för import af den bestämda qvantiteten, samt hufvudsakligen de städer, hvilka idka en betydligare utrikes handel, hafva åliggande att införa salt från utlandet, finnér Utskottet sig böra hemställa alt motionärens förslag jemväl i denna del icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Hvad åter angår det ständiga saltupplaget, som ofvan uppräknade stapelstäder hafva sig ålagdt att hålla, så utgör detta upplag, i förhållande till behofvet, en allt - 4 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 25. för obetydlig qvantitet, för att kunna betraktas såsom något verksamt skydd mot befarad brist.
En anledning till borttagande af stadgandet i detta afseende kan äfven hemtas från förhållandet af det mindre rättvisa i en lagstiftning, som pålägger vissa stapelstäder en skyldighet, hvarifrån andra äro befriade; hvarjemte af erfarenheten är visadt, att det ständiga upplaget aldrig, till följd af uppkommen brist, behöft anlitas; och hemställer Utskottet fördenskull, betäffande motionärens framställning i detta hänseende, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes, med bibehållande af öfrige föreskrifter uti ofvannämnde Kungörelse, befria städerna Carlshamn, Luleå, Piteå, Westervik, Wisby och Ystad från skyldigheten att hålla ständigt upplag af salt.
Reservation anmäldes af Herr Silfverstolpe, F. O.: »Emot Utskottets yttrande i lista och 2:dra punkterna af detta betänkande får jag reservera mig och yrka bifall till hvad motionären föreslagit.
Såsom skäl för denna mening får jag anföra : 1:0 att nuvarande stadgande icke uppfyller sitt ändamål, då man för icke många år sedan erfarit att, ehuru detta då varit gällande, saltpriset likväl steg till en för landet skadlig höjd; och 2:o att den säkraste borgen för att brist på en nödvändighetsvara icke skall inträffa ligger, enligt erfarenheten både uti vårt land och i andra länder, uti full frihet att med samma vara drifva handel, utan att dervid vara hindrad af den slags medtäflan, som uppkommer genom restriktiva stadganden.»
Häruti förenade sig:
Herr Nordenfelt, E. W., Herr Uggla, C. G., Herr Adelborg, A. 0., Kontraktsprosten Falck, Herr Selggren /., Herr Grenander A, och Herr Sundblad, G. 0. Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JYi 2(>.
N:o 2C.
Betänkande, i anledning af väckt motion om tillämpning af decimal-syslemet vid indelning och uppmätning af landsvägarne i riket.
Uli en hos llögloflige Ridderskapet och Adeln väckt, till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Herr Grefve von Bosén, A. E., anfört, att sedan decimal-systemet blifvit hos oss antaget i mått, mål och vigt äfvensom i penningeberäkning, man icke kunde undgå att känna en olägenhet och brist deruti, att detsamma icke varder tillämpadt på alla förhållanden.
Ett sådant fall egde rum i fråga om beräknande af afstånden utefter våra allmänna landsvägar, hvilka ännu fortfara att vara uppmätte och indelade i fjerdedels mil, sedan likväl å Statens jernbanor taxan bestämts efter liotalräkningen.
Något hvar, som rest i landet, hade sig bekant, huruledes skjutshållen stundom öfverskjuta miltalet med vidunderliga bråkdelar, hvarpå särdeles i de norra orterna talrika exempel gifvas; och när detta inträffade samt skjutslegan för hållen icke funnes utsatt i dagböckerna, hvilken anteckning icke är öfverallt iakttagen, uppstod ofta ej blott rätt mycken svårighet att kunna i hast beräkna skjutspenningarne efter den nya taxan, utan ock att liqvidera dem, helst i aflägsna delar af landet skiljemynt af öres valör ännu ingalunda funnes allmänt att tillgå.
Såsom exempel på de höga bråk - mellan Ersnäs och Rosvik 4 3 1 mil. » Rosvik » Öijeby .... 4 23 . . i vrf » » Piteå » Jefre ■ ■ 2a » » Innervik Bureå . 4* » » Bureå » Daglösten.. 4 1 7 • • 1 TT » » Grimsmark » Gumboda ..
• • » » Gumboda » Richleå . , » » Alfva » Önska . 1H » 6 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 26.
Af resande torde icke flertalet kunna i hast säga, huru H mil skall betalas efter 80 öre för milen och huruledes, i händelse öres-mynt icke finnes, liqviden skall uppgöras .efter Banko- eller Riksgäldsräkning.
Onekligen vore detta en ej ringa olägenhet, hvilken det syntes vara skäl att afhjelpa Medlet dertill kunde ock, så framt man ville saken, vara ganska enkelt.
Om den nuvarande milen indelades i tiodelar, så blefve det mycket lätt att liqvidera skjutsen för hvarje sådan tiondedel med 8 öre eller 4 sk. riksgäld elter landtskjuts, 10 ören eller 5 sk. riksgäld efter entreprenad och 12 ören eller 6 sk. riksgäld efter stadsskjuts.
Skillnaden emellan öres- och riksgäldsräkningen vore i dessa små tal utan betydelse.
— Derjemte och då gästgifvaregårds läge på ganska många stallen lika litet skulle inträffa jemt med tiodelningen, som förut med fjerdingsvägen, skulle det, enligt motionärens tanka, bereda lättnad och enkelhet i liqviderna, om allt hvad skjutshållet understege hälften af Tydels mil bortfölie ur räkningen, men deremot, när våglängden öfverstege denna hälft, liqviden uppgjordes såsom för full tiondedel.
Ingen, som befarit våra landsvägar i särskilda delar af riket, hade kunnat undgå att bemärka mycken ojemnhet i uppmätningen af desamma, utvisande mindre noggrannhet dervid i förra tider.
En förnyad längdmätning af vägarne vore således högst önskvärd, och en sådan borde äfven kunna ganska lätt åstadkommas, om i hvarje län Ordinarie- och Kommissions-landtmätare finge sig ålagdt att hvarje år hafva uppmätt och uppdelat ett visst antal mil.
Emellertid kunde den här ifrågasatta tiondedelnmgen verkställas oberoende af en sådan vägarnes förnyade och fullständiga uppmätning utan synnerligt besvär och kostnad.
De redan befintliga hel- och hafmils-stolparne kunde naturligtvis dervid begagnas, och det behöfdes endast att emellan dem upprätta nya märken lill utvisande af de öfriga tiondedelarne, hvilka märken kunde, intilldess den fullständiga uppmätningen hunnit förrättas, bestå af endast nedslagna trästolpar af en viss höjd och form.
På grund af denna åsigt hap motionären föreslagit att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att ett sådant indelande af landsvägarne, som här blifvit ifrågasatt, måtte i nåder varda anbefaldt, i eller utan sammanhang med en förnyad fullständig uppmätning af vägarne.
Utskottet anser motionärens förslag om indelande af landsvägarne enligt decimalsystemet icke kunna med någon väsendtlig nytta genomföras utan förändring af måttet för den nuvarande milen.
Denna utgör nu 36,000 fot, ett tal, som icke låter inpassa sig i decimalsystemet; och om, såsom motionären förutsätter, detta bör vinna vidare tillämpning, synes ej skäligt vidtaga den föreslagna åtgärden, innan äfven milmåttet erhållit den förändring, hvilken är af nöden för att detsamma skall Ållin.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\t 27. 7 öfverensstämma med det för öfriga längdmått antagna system.
Att, förrän detta skett, ånyo uppmäta vägarne, skulle, då derigenom i allt fall en konseqvent oell fullständig tillämpning af decimalsystemet icke kan vinnas, sannolikt endast leda derhän att arbetet åter finge omgöras, och således ådraga Statsverket fördubblade kostnader.
Då för öfrigt skäl torde vara att, innan förändringar uti ifrågavarande afseende tillvägabringas, afbida fullbordandet af de inom riket nyligen började byggnader af nya allmänna kommunikationslinier, samt dessutom annan olägenhet af den nu varande indelningen ej eger rum, än det större och mindre besvär, som kan uppkomma vid beräkning af skjutspenningarne från en del gästgifvaregårdar, och hvilket vida lättare undanrödjes, derigenom att skjutspenningarnes belopp städse i dagböckerna utsättes; så hemställes vördsamligen att någon åtgärd, i anledning af motionen, ej må vidtagas.
Ank. till Exp.-Utsk. den 28 Jan. 1860, kl. lif, m.
Betänkande, i fråga om rättighet jör skolorna inom Lunds stift all dimit tera ynglingar lill Universiteten.
En framställning i detta ämne har af Herr Lamberg, P. C., hos Vällofl.
Borgare-Ståndet blifvit gjord och derifrån till Utskottets behandling öfverlemnad.
Efter erinran om huruledes Utskottet, under sistförflutne riksmöte, vid behandlingen af en alldeles likartad motion eller om upplifvande af den genom äldre Kongl. Bref och Förordningar samtliga skolorna inom
Lunds stift tillförsäkrade dimissionsrättighet till universiteten, såsom skäl för dess hemställan, att någon åtgärd, i anledning af nio - 8 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande
M 27. tionen ej måtte af Rikets Ständer vidtagas, anförde, att frågan om verkan och giltighelen af de i motionen omförmälda Kongl.
Bref vore af den enskilda beskaffenhet, att den icke lämpligen torde kunna utgöra föremål för Rikets Ständers pröfning, har motionären förklarat det han ansett sig, under protest emot en sådan uppfattning af denna sak, som skulle, oaktadt rättigheten till undervisnings meddelande icke är begränsad, det ändock vara förbjudet att taga student-examen utan att förut hafva undergått utgångsexamen från något offentligt läroverk, böra ånyo vördsamt anhålla: att Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit ingå med underdånig hemställan derom, att samtliga skolorna inom Lunds stift må vid förenämnde deras åldriga rättighet varda bibehållna, samt att lärokurserna vid dessa skolor må vinna den utvidgning, O O som häraf anses blifva en följd.
Med åberopande af hvad Utskottet sisllidne riksmöte i afseende på denna fråga anförde eller att den icke lämpligen torde kunna utgöra föremål för Rikets Ständers pröfning, samt det är vederbörande öppet att hos Kongl. Majit göra den underdåniga framställning i ämnet, hvartill fog må förefinnas, och enär dertill kommer att för kort tid sedan skolorna i Malmö, Christianstad och Carlskrona blifvit förvandlade från lägre till högre läroverk, hvadan behofvet af flera dylika för Lunds stift icke vidare lärer förefinnas, och då bifall till hvad motionären föreslagit otvifvelaktigt skulle framkalla enahanda anspråk från andra delar af riket, med deraf följande nödvändighet af högre antal lärare och statsanslag för deras aflöning, finner Utskottet sig böra hemställa. att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 27 Januari 18G0.
Allmänna Besvärs- och Elconomi-lJ(skottets Betänkande N:o 28. 1 N:o 28.
Ank. till Kxp.-Utsk. den 2 Febr. 1860, kl. 2 e. a. Betänkande, i anledning af väckte motioner, dels om utfästande af belöningar för de tjenligaste läroböcker vid den första undervisningen i kristendomen, och dels om inskränkning i katekes-utanläsningen.
De till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet i omförmälda hänseenden remitterade motioner hafva blifvit väckte: l:o inom Högvördiga Preste-Ståndet af Kyrkoherden Wennerström, som hufvudsakligen anfört, att sedan den Lindblomska förklaringen af Luthers lilla katekes mer och mer börjat anses otjenlig, såväl genom oredig uppställning, sorn i många fall alltför vidlyftiga och sväfvande förklaringar, hade i sednare tider åtskilliga förfaltare sökt att lösa det svåra problemet att utarbeta en fullt passande lärobok till begagnande vid den första kristendoms-undervisningen; och då dessa bemödandea icke utfallit så tillfredsställande, som önskvärdt varit, hade slutligen en af Kongl. Maj:t särskildt förordnad
Kommitté af trycket utgifvit ett katekes-förslag, hvilket, oaktadt de förtjenster det än må ega, enligt motionärens förmenande dock lider af ett grundväsendtligt fel, att vara beräknadt på utanläsning.
En god lärobok för den första undervisningen i kristendomen borde nemligen icke afse någon annan utanBih. till it.
Brot. 1859 # 1860. 8 Sami. 7 Haft. i £ Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 28. läsning än den af Luthers lilla katekes, och förklaringen öfver densamma borde vara affattad i en fortlöpande text med underställda frågor, genom hvilkas tillhjelp lärjungen kunde, under lärarens handledning, sjelf ur texten utleta svaret, som då helst borde med egna ord uttryckas.
Genom en mer än tjuguårig erfarenhet, samlad dels i skolans, dels i församlingens tjenst, hade den öfvertygelsen hos motionären stadgats, att den hittills allt för långt drifna katekes-utanläsningen förderfligt inverkade icke blott på den religiösa bildningen, utan på den intellektuela utvecklingen i allmänhet, alldenstund den hos barnet alstrar en tanklöshet och försoffning, sorn mången gång blir dess följeslagare för lifstiden.
Med fästadt afseende dels på sakens omätliga vigt, såsom gällande den högsta af alla samhällsfrågor, det uppvexande slägtets mer eller mindre ändamålsenliga religionsundervisning, och dels på dess särskilda betydelse för vår tid, då ett alltmera kringgripande seklväsende hotar att tiil affall locka hvar och en, sorn icke har en fast, på verklig kunskap grundad, religions-öfvertygelse, har motionären, till vinnande af en mera allmän och lefvande kristendomskunskap hos^ folket, föreslagit: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det
Högstdensamme täcktes genom utfästade belöningar i nåder uppmuntra till författande af läroböcker i kristendomen, tjenlig.
! för den fö sta undervisningen och så affattade, att utanläsning kunde, så vidt möjiigt vore, undvikas.
2:o inom Hedervärda Bonde-Ståndet af J. M. Lundahl från Skaraborgs län, under förutsättning, att det af Kommitterade utarbetade katekes-förslag, hvilket Kongl. Maj:t låtit till Ilögvördiga Preste-Ståndet öfverlemna, blir anlaget, har motionären uttalat den önskan att detta måtte ske med uttryckligt vilkor att hädanefter ingen må tvingas alt lära den långa förklaringen utantill.
Af egen erfarenhet, vunnen såväl under barndomen, sorn under en tjuguettårig skollärare-verksamhet, hade öfvertygelsen hos motionären stadgats icke blott derom att det för långt drifna utanläsandet är för barnen ett straff och en plåga, som gör intet till förståndets odling och hjertats daning, hvilket dock bör vara hufvudsaken, utan ännu mer derom att dét för läraren vöre omöjligt att medhinna förklaring för barnen så länge utanläsning påyrkas af prester och föräldrar, hvarigenom tiden måste upptagas med att höra barnen uppläsa sina minneslexor.
Vöre deremot, som sig borde, hufvudsyftet att barnen skulle bibringas en någorlunda grundlig insigt i katekesens innehåll, så skulle det sannerligen icke gå så vigt, som det mångenstädes går, både med skole- och nattvards-undervisningen; icke eger man någon berömlig kristendomskunskap blott derför att man utantill kan läsa frågor, svar och bibelspråk, om än aldrig så färdigt och dock icke förslår hvad som uppläses?
Då allt kunskapsbetyg bör vara grundadt endast derpå, huru lärjungen förstår och kan göra reda för hvad han läst, utan att detta just behöfver ord för ord ur minnet återgifvas, har motionären, för att dymedelst nödga läraren i allmänhet och föräldrar isynnerhet att Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 28.
S bättre än hittills vårda kristendoms-undervisningen, så att den för barnet blir något för hjertat och förståndet, i stället för att vara allt för blotta minnet, föreslagit Rikets Ständer, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att, vid den första undervisningen i kristendomen, icke någon utanläsning utöfver den s. k. lill—katekesen må för barn ifrågakomma.
Häri hafva instämt: Adolf Fredriksson och Johan Persson från Upsala, Matts Persson, Carl Casper Nettelbladt och Rudolf Henrik Isoz från Stockholms, Johan Pettersson från Kronobergs, Anders Eriksson och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs, Anders Wilhelm Uhr, Olof Larsson och Carl Gustaf Sköldberg från Nerikes, förre vice talmannen Per Ericsson, Per Persson, Anders Jonsson, Anders Andersson samt Georg Nyqvist från Wermlands, Eric Ersson, Olof Persson från Gefleborgs, Sven Rosenberg från Christianstads, Per Nilsson fråii Malmöhus, Johan Carlsson från Östergötlands, Bengt Johan Holmberg från Göteborgs och Bohus, Anders Gudmundsson från Hallands samt Johannes Andersson och Erik Magnus Falk från Skaraborgs län.
Då det väckta förslaget att genom utfåstade belöningar uppmuntra till författande af läroböcker i kristendomen, tjenliga för den första undervisningen, utgår frän förutsättningen af utanläsningens olämplighet och skadliga inflytande samt afser att så vidt möjligt är inskränka densamma, har Utskottet trott sig först böra taga denna fråga i öfvervägande, innan det går att yttra sig öfver nämnda förslag.
Vid hvarje klagan öfver brister i bestående institutioner och förhållanden är det af vigt att tillse, huruvida det öfverklagade onda har sin grund i sjelfva institutionen och seden, eller möjligtvis endast är att härleda ur det sätt, hvarpå denna handhafves.
En sådan undersökning är så mycket vigtigare, sorn man annars lätt kan komma att för ett rådande missbruk kasta ifrån sig ett' bestående godt och i dess ställe införa något vida sämre.