Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ank. till Betänkande, i anledning af väckt motion om ett tillägg till 18 Kap. 1 § Arfda-Balken, angående bevakning af testamente.
Nämnda lagrum, som bestämmer viss tid, inom hvilken den, som fått testamente, är skyldig att det inför
Domaren uppvisa, vid äfventyr att testamentet eljest varder ogildt, stadgar deremot ieke någon tid för testamentarien att sedermera gifva arfviugarne del af testamentet.
Någon sådan föreskrift finnes ej heller annorstädes i lag meddelad.
Nu har dock, uti ett till Vällolliga Borgare-Ståndet ingifvet Memorial, Herr A.
Grenander föreslagit det tillägg till omförmälda lagrum, att »viss tid, t. ex. ett eller ett halft år, bestämmes, hvarinom ett testamente skall, sedan det blifvit bevakadt, kände närmaste arfvingar kommuniceras och i allmänna tidningarna kungöras,» — och öfver denna framställning har Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt.
Grunden för lagstiftarens underlåtenhet att meddela någon sådan tidsbestämmelse, som den af motionären nu äskade, är uppenbarligen det antagande, att testa mentariens eget intresse påkallade testamentets skyndsamma tillställande åt arfvingarna, vare sig för att testamentarien måtte komma i besittning af det testamenterade, eller på det han måtte få besittningsrätten dertill tryggad.
Motionären bar icke uppgifvit någon omständighet, på grund hvaraf en förändring i denna lagstiftning kan anses nödig, och Utskottet har icke heller funnit någon sådan.
Skulle någon gång inträffa, att en testamentarie, af en eller annan orsak, alltför länge fördröjde kommunikationen af ett bevakadt testamente, så finnes, för betryggande af arfvingens rätt, ett korrektiv deremot i rättigheten att ändock klandra testamentet, — en rättighet, som lagstiftaren utan tvifvel ansett så tydlig och klar, att den ej behöft uttryckligen i lag omförmälas.
Flere olägenheter skulle deremot kunna uppkomma genom ett stadgande i det syfte, motionären föreslagit.
Ett sådant intogs visserligen af Lag-kommittéen i dess förslag till Ärfda-Balk; men Högsta
Domstolen afstyrkte detta stadgande, hvilket sedermera ock blef af Lagberedningen uteslutet.
Utskottet hemställer jemväl, alt ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Prot. 1859 & 1800. 7 Sami. 1 Afd. 23 Baft. Lag-Utskottets Betänkande N:o 45.
M:o 45.
Ank. lili F.xp.-Ulsk. deli 17 Aug. 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring i 11 Kap. 4 och 7 §§ Rättegångs-Balken, i fråga om stämning.
Inom Högvördiga Preste-Ståndet liar Herr Komminister Beckman oell inom Hedervärda Bonde-Ståndet Riksdags-lullmägtige Paul Hedström från Wester-norrlands län och P. A.
Nyström från Westerbottens liin uti berörda hänseende algifvit förslag, hvilkas pröfning blifvit, enligt från bemiilda Itiks—Stånd ankomne Protokolls-utdrag, åt Lag-Utskottet uppdragen.
Herr Komminister Beckman har anfört, att fastän kärande part ej borde löpa fara att blifva förlustig en honom i lag tillerkänd rättighet, vore sådant dock icke ovanligt, enär lagstiftaren, med undantag af några särskilda lall, ej tydligen löreskrilvit, huru den skulle stämmas, som icke egde stadigt kändt hemvist och således ej heller kunde få del af stämning uti föreskrifven ordning.
Härutaf vore följden, att då den, som ingått laglig förbindelse, men begått sådan gerning, hvarigenom förbindelsen kunde enligt lag förklaras ogiltig, eller då den, som tillskyndat annan sådan skada, hvarför skadestånd eller upprättelse kunde genom domstol vinnas, utan förpassning eller prestbetyg öfvergifvit orten och uppehölle sig någorstädes utom eller inom riket, möjligtvis under annat namn inom häradet eller länet, eller ock vore genom döden på okänd ort bortgången, skulle i hvarje af dessa fall den lidande parten vara försatt uti ett rättslöst och hjelplöst tillstånd.
Behofvet af lagstadgande till förekommande häraf hade ock, enligt motionärens förmenande, länge varit erkändt, och uti det af Lag-kommittéen och Lagberedningen utarbetade Förslag till allmän Civil-lag hade man genom innehållet af 22 § uti H Kap. Rättegångs-Balken sökt få ifrågavarande brist afhjelpt. l)å likväl upptagandet af samma § i dess helhet möjligen skulle i andra lagrum påkalla förändringar, dem motionären icke egde erforderlig lagkunskap att föreslå, ville han ock inskränka sig till den del, som anginge å okänd ort utom eller inom riket vistande svarandepart och hvilken ej kunde på någon af de i lag redan föreskrifna sätt stämmas; och har motionären i anledning häraf, med anhållan, det ville Utskottet åt förslaget gifva den form, som fullkomligt stöde till - Lag-Utskottets Betänkande N:o 45. 3 sammans med gällande lagstiftning i öfrigt, hemställt, att uti li Kap. 4 § Rättegångs-Balken efter orden: »ifrån det han stämningen fick» mätte tilläggas: »är then ort inom eller utom riket, ther han sig uppehåller, icke känd, och han annorledes laglikmätigt icke stämmas kan, läte käranden stämningen införas trenne gånger, minst 14 dagar emellan hvarje gång, uti de allmänna tidningar, som höra upptaga Kongl. Maj:ts och Embetsverks kungörelser, så tidigt, att stämningstid blifver sex månader ifrån sista kungörandet.»
Uti Riksdags-fullmägtigen Paul Hedströms framställning åter har det blifvit anmärkt, hurusom i de fall, då klandertalan eller annan talan skulle förvaras medelst stämnings tillställande inom viss föreskrifven tid, det vore lätt för en mindre kunnig part att förlora sina fatalier i en sak endast derigenom, att den som skulle stämmas, ehuru i laga tid sökt, ej anträffades.
Denna förlust kunde förekommas, om käranden i sådant fall egde att med samma verkan, som af stämnings delgilning, anslå stämningen å svarandens dörr, äfven om det icke kunde visas, det svaranden »holle sig undan förthy, att han väntade stämning», hvarom bevisning nästan alltid vore omöjlig att åstadkomma. l’å grund deraf har motionären föreslagit, att vid 7 § 44 Kap. Rättegångs-Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Kungörelsen den 7 Januari 4830, måtte fogas följande tillägg: »Ar tid, inom hvilken, för förvarande af klandertalan eller annan talan, någon stämmas bör, nära att tilländagå, och anträffas ej denne, sedan han tvänne gånger med stämningen sökts, icke heller då han, sista dagen för delgifvandet, tredje gången sökes, varde då stämningen fästad vid husdörr hans.» Slutligen har Riksdags-fullmägtigen Nyström, under antagande, att endast män vore, enligt förutnämnde 7 § i 44 Kap.
Rättegångs-Balken, behörige att tillställa s\aranden stämning, fästat uppmärksamheten derpå, att det i glest bebodda orter vore för Nämndeman eller Fjerdingsman, som hade dessa tillställelser sig uppdragna, ganska svårt och stundom omöjligt att utan stort besvär och kostnad anskaffa vittne lill sin tjensteåtgärd, och förthy, med åberopande af de tid efter annan, genom en stigande civilisations inflytelse, qvinnan tillerkände rättigheter, föreslagit sådan ändring uti berörda 7 §, att i stället för »två trovärdiga män» mätte sättas tvä trovärdiga personer.
Lag-Utskottet har tagit dessa framställningar i öfvervägande och anser sig först böra meddela yttrande öfver Riksdags-fullmägtigen Nyströms nyssberörda förslag.
Motionären har antagit, att af stadgandet i 44 Kap. 7 § Rättegångs-Balken, att »skriftlig stämning bör svaranden i händer ställas af två trovärdiga män», följde, det qvinna icke vore lagligt stämningsvittne.
Detta antagande har dock Utskottet funnit utgöra ett misstag, beroende af en alltför trång bokstafstolkning, och icke vara förenligt med det af lagstiftaren i 40 § af Rättegångs-Balkens 47 Kap. uttalade allmänna bud, att »qvinna må ej mindre än man vittne bära.»
Härigenom har en förklaring gihits öfver de ställen, der lagstiftaren, af omsorg att så mycket som möjligt undvika det från fremmande språk lånade ordet person, i stället vid fråga om bevisning genom 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 45. vittnen begagnat sig af ordet man.
En afvikelse från anförda allmänna sats borde åtminstone vara tydligaie utmärkt än på detta ställe genom uttrycket »trovärdiga män», der epitetet trovärdiga ej synes innebära annat än att vittnena, jemte det de äro ojäfvige, tillika skola hafva förmåga att med säkerhet bedöma innehållet af den handling, som svaranden i händer ställes.
Saknas denna förmåga, är personen, det vare sig man eller qvinna, olämplig som stämningsvittne: finnes den åter hos en qvinna, är det svårt att inse något enda skäl, hvarföre lagstiftaren här skulle velat göra ett undantag från omförmälda, i 17 Kap. 10 § Rättegångs-Balken uttalade allmänna regel.
Utskottet anser derföre den äskade lagförklaringen obehöflig, och hemställer på sådan grund, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Beträffande åter Herr Komminister Beckmans och Riksdags-fullmägtigen Paul Hedströms förslag, så har Utskottet funnit den förres framställning till en del kunna anses beröra samma fråga, som den sednare väckt, nemligen en förändring i stämningssättet för det fall, att svaranden har kändt hemvist i riket, men derstädes icke kan anträffas.
Gällande lag stadgar i 11 Kap. 7 § Rättegångs-Balken, bland annat, att om den, som stämmas skall, ej är hemma i sitt hus, han må stämmas ehvar han finnes, samt att, om någon håller sig undan, förty att han väntar stämning, och det hr veterligt, att han i häradet eller staden vistas, stämningen må fästas å hans husdörr.
Följande förhållanden måste nemligen styrkas: l:o) att svaranden håller sig undan; 2:o) att afsigten dermed är att undvika stämningen; och «3:o) att han likväl vistas i häradet eller staden.
Skulle ock någon enda gång omständigheterna vara sådana, att svaranden egde skäl befara, det bevisning om de två första omständigheterna kunde förebringas, så undgår han dock stämningen, om han blott reser öfver häradsgränsen eller begifver sig ur staden.
Het kan ej nekas, att det genom en sådan lagstiftning är allt för illa sörjdt för kärandens rätt.
En förändring deraf har alltså synts Utskottet vara af behofvet påkallad.
Dervid har dock
Utskottet icke förbisett vigten deraf, att äfven svarandens rätt var der betryggad, — och ett sådant, begge parternas rätt betryggande, stadgande har Utskottet trott sig finna i Lag-kommittéens, af Lagberedningen i denna del gillade förslag till Rättegångs-balk; i enlighet hvarmed Utskottet alltså vördsamt föreslår, det matte Rikets Ständer för sin del besluta en så lydande författning: »Med uppliäfvande af sista punkten t 7 § af Ll Kap.
RättegångsBalken, förordnas, att samma punkt erhåller följande förändrade lydelse:
Har man med stämning sökt någon i hans hemvist å två särskilda dagar, men ej funnit honom; då må man, der lian äfven tredje dagen borta är, stämningen för hans husfolk uppläsa och densamma å husdörren fästa: finnes ej husfolk; varde ändå stämningen å dörren fästad.»
Så vidt åter Herr Komminister Beckmans förslag afser det fall, att den, som med stämning sökes och ej kan anträffas, icke har kändt hemvist i riket, så har Utskottet Lag-Utskottets Memorial N:o 46. 5 funnit betänkligt, att någon åtgärd i anledning af motionen tillstyrka.
Det föreslagna stämningssättet, eller att låta stämningen införas i allmänna tidningarna, synes allt för vådligt för en svarande parts rätt, den der kanske icke hyst någon afsigt att för käranden hålla sig undan eller ens haft någon aning derom, att stämningen väntade honom.
I allmänhet torde ock en förändring i denna del vara mindre af behofvet påkallad.
Har den, som sökes, gods i riket, lärer det väl i de liesta fall icke dröja länge, innan underrättelse kan vinnas om den ort, der han sig uppehåller.
Finnes deremot ej någon honom tillhörig egendom, men sökes något af honom ut, så vore föga vuunet genom att å honom ega utslag, innan han kan träffas.
I provokatoriska rättegångar kunde deremot ett sådant stämningssätt, som motionären förordat, oftare vara af nöden; men sådana rättegångar äro icke i allmänhet af gällande lag medgilna.
Af Lag-beredningen äro de deremot i liera läll tillstadda, — och deraf biel' det ock nödigt att lätta sättet lör verkställande af stämning å den, som ej kunde anträffas, älven om han ej med afsigt höll sig undan.
Emellertid vill Utskottet icke bestrida, att det jemväl nu för en kärande part stundom kunde vara önskvärdt att lagen medgåfve ett sådant stämningssätt, som det af motionären åsyftade.
Men lika vigtig! är det ock att tillse, det svarandes rätt icke äfventyras, — och då Utskottet, med afseende derå, befarar att vådorna af motionärens förslag, derest det upphöjdes till lag, kunde blifva större än de fördelar, som derigenom bereddes, anser sig Utskottet böra hemställa, att Herr Komminister Beckmans berörda förslag icke må till någon lagstiftningsåtgärd f öran leda.
M:o 46.
Ant. lill K\p. Memorial, med förslag till voterings-proposilioner, i anledning af de inom Riks-Standen fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande.
N:o 39, innefattande yttrande öfver gjorda anmärkningar samt skiljaktiga beslut inom Riks-Stånden i anledning af Utskottets Betänkande N:o SO. öfver Kongl.
Majlis Proposition med förslag till Förordning angående mord, dråp och annan misshandel m. rn.
Sedan, i anledning af omförmälde nådiga Proposition, Utskottet, genom sitt Betänkande N:o 20, förelagt Rikets Ständer ett förslag till Förordning angående mord 6 Lag-Utskottets Memorial N:o 4(1. dråp och annan misshandel, i vissa delar afvikande från den af Kongl. Majit föreslagna författning i åmnet, samt Riks-Stånden, vid förehafvande af nämnda Betänkande, i afseende å några §§ fattat sins emellan stridiga beslut, men i andra delar åter, på grund af gjorda anmärkningar, återförvisat ärendet till förnyad handläggning af Utskottet; så hade Utskottet, genom sitt Utlåtande N:o 39, dels sökt sammanjemka de stridiga meningarna, dels oek afgifvit svar å de gjorda anmärkningarna.
Vid förehafvande inom Riks-Stånden af sistnämnda Utlåtande har, enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag, den af Grundlagarna föreskrifna röstöfvervigt för beslut af Rikets Ständer i sådana frågor, som de förevarande, vunnits för Utskottets i samma Utlåtande gjorda framställningar i afseende å 8, iJ, 12, 15, 24, 25, 26, 38, 41, 51, 52, 53, 54, 57 och 73 §§, sednare delen af 20 § samt ingressen i den föreslagna författningen.
I afseende åter å 1, 2, 3, 4 och 5 §§, förra delen af 2> § samt 30 och 37 §§ har sådan röstöfvervigt ej blifvit vunnen, utan stå Riks-Stånden härutinnan fortfarande i skiljaktiga meningar, och en af Ridderskapet oell Adeln gjord inbjudning till Borgare- och Bonde-Stånden, att i dessa delar med förstnämnda Riksstånd sig förena, har icke blifvit antagen.
Enligt 73 § Riksdags-Ordningen, måste således omröstning i Förstärkt Lag-Utskott ega rum, — och det är framställning af förslag till voterings-propositioner dervid, som utgör föremål för detta Memorial.
Utskottet anser sig dock böra förutskicka en erinran i afsigt att skingra ett möjligen uppkommande tvifvel i fråga om den omfattning, som bör gifvas åt dessa voterings-propositioner.
I)e yppade skiljaktigheterna inom Riks-Stånden röra hufvudsakligen och i första rummet dels den af Utskottet föreslagna förändring i förslagets 1 <§, så att dödsstraff för mord ej skulle stadgas såsom ovilkorligt, utan att, der synnerligen mildrande omständigheter voro för handen, straffet för detta brott kunde blifva straffarbete på lifstid, dels ock de i konseqvens dermed föreslagna straffmildringsgrunder i några följande §§.
I dessa delar hafva Riks-Stånden stadnat två emot två; och om man nu ville anse ifrågakomne förändring endast såsom ett fristående tillägg till Kongl. Maj:ts Proposition, så skulle följden deraf kunna anses vara, att frågan om denna förändring borde antagas hafva förfallit.
Härvid bör dock först erinras, att äfven om här endast vore fråga om ett särskildt tillägg, detta dock icke afser en redan bestående lag, utan endast ett lagförslag, hvars godkännande i öfrige delar de Riks-Slånd, som beslutat tillägget, kunna anses hafva gjort beroende af bifall just till samma tillägg.
Men, detta oafsedt, torde dock en sådan uppfattning af tvistefrågan, som nyss blifvit anmärkt, befinnas allt för ytlig och endast beroende deraf, att stadgandet om straffmildringen i 1 §, enligt den redaktion, som Utskottet åt denna § gilvit, synes för ögat såsom ett fristående moment, enär det bildar en särskild punkt, — ett förhållande, som ej ens eger rum i följande §§.
Rätt lättad, är dock tvistefrågan den: skall påföljden för mord ovilkorligt vara dödsstraff, elier skall detta straff stadgas blott såsom vilkorligt eller för det fall, att synnerligen mildrande omständigheter ej iiro för handen?
Det låter sig ganska väl tänkas, att de två Riks-Stånd, som omfattat det sednare alternativet, skulle, hellre än att välja det förra, hafva af - Lag-Utskottets Memorial N:o 46. slagit hela denna § och bibehållit den nu gällande lagen om mord, enligt hvilken karaktererna på | detta brott äro väsendtligen olika dem, som i förevarande förslag blifvit uppställda.
Förändringen af karaktererna å brottet kan derföre icke antagas vara af dessa Riks-Stånd medgifven, utan under förbehåll af omförmälde modifikation i straffet.
Enahanda är förhållandet med den likartade straffmildringsgrunden i öfrige ilrågakomne §§, — och anser Utskottet således uppenbart, att nu vidrörda fråga äfven måste blifva föremål för omröstning i Förstärkt Lag-Utskott.
Vid uppställande af de derför nödiga voterings-propositioner har Utskottet funnit 1, 2, 3, 4 och 3 §§, förra delen af 20 § samt 30 §, i hvilka delar Ridder skapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagit Kongl. Maj:ts Proposition, men Borgare och Bonde-Stånden deremot godkänt Utskottets i Betänkandet N:o 20 framställda och i Utlåtandet N:o 39 vidhållna förslag, lämpligen böra blifva föremål för en gemensam votering.
Dessa §§ hafva nemligen, enär den skiljaktighet, som i fråga om dem uppstått, hufvudsakligen rörer en och samma princip eller ofvan omförmälda straffmildring, det inre samband, att olika beslut derutinnan ej kunna fattas, utan att en uppenbar inkonseqvens i lagen derigenom uppkommer.
Utskottet framställer alltså vördsamt, för den händelse att Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet fortfarande vidhålla sina i dessa delar fattade beslut, en så lydande Voterings-Proposition N:o i.
Den, som vill att 1, 2, 3, 4 och 3 ,§§, förra delen af 20 § samt 30 § uti ifrågastälde förordning, skola, på sätt Utskottet föreslagit samt Borgare- och Bonde-Stånden beslutat, lyda sålunda: s <■
Den som, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvet, miste, för mord, lii' sitt.
Är brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt; då må till straffarbete på lifstid kunna dömas.
Har någon gjort försök till mord, och blef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde han dömd lill straffarbete på lifstid eller, der mildrande omständigheter förekomma, till sådant arbete från och med sex till och med tio år.
Korn af gerningen ringa eller ingen skada; då må tiden för straffarbetet kunna till två år nedsättas. § 5.
Lag-V tskoliets Memorial N:o 46.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den drapne till vrede retad, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffarbetet kunna inskränkas till viss tid från och med sex till och med tio år. § 4.
Har någon, genom uppsåtlig misshandel, dödat annan, och skedde den misshandel med berådt mod, men utan afsigt att dräpa; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Var misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffet kunna nedsättas till straffarbete i fyra år. § 5- Varder någon dräpen, såsom i 4 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Förekomma sådana mildrande omständigheter, som i 3 eller 4 § omförmälas; då må straffet kunna nedsättas till straffarbete i två år. § 20, förra delen.
Har någon gifvit annan gift eller dylikt för att honom skada, och dör han deraf; straffes gerningsmannen efter 1 § såsom för mord.
S so. Har någon, utan qvinnans vilja, sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 § sägs; dömes, om foslret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och i annat fall till sådant arbete från och med sex månader lill och med två år.
Fick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet; dock må, der brottet är med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, kunna dömas i förra fallet till straffarbete på tio år och i det sednare till sådant arbete på lifstid. röstar Ja; Den Lnrj-Ulshottcts Memorial N:u i(i.
Den det ej vi!!, röstar
Nej; \ inner Nej, anses Rikets Ständer hafva lie hitåt, alt omför milida delar af ifrågavarande författning skola erhålla följande, af Korml. Majit föreslagna samt af Ridderskapet oell Adeln samt 1’reste-Ståndet antagna lydelse: § 4.
Den som, i uppsåt att döda, med berådt mod bcröfvar mågon lifvet, miste, för mord, lif sitt. § 2.
Har någon gjort försök till mord, och Lief endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad ; varde han dömd, om af gerningen kom svår kroppsskada, till straffarbete på lifstid, och i annot lall till sådant arbete från och med sex till och med tio år.
Kom af gerningen ringa eller ingen skada, må tiden för straffarbetet till två år nedsättas. § 5.
Ifvar som, med uppsåt alt döda, men af hastigt mod, beröfvar annan lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den drapne till vrede retad; då må straffarbetet inskränkas till viss tid från och med sex till och med tio år. § 4.
Har någon, genom uppsåtlig misshandel, dödat annan, den Iian ej dräpa ville, och skedde den misshandel med berådt mod; dömes dråparen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Var misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde; då må straffet nedsättas till straffarbete i fyra år. § 5.
Varder någon dräpen, såsom i 4 § sägs, och skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Var lian, utan egen skuld, till vrede af den dräpne retad, såsom i 3 § sägs, eller var misshandeln af den beskaffenhet, att döden, ^åsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde; då må straffet nedsättas till straffarbete i två år.
7 Sami. 1 Afd. 23 Uäft. 2 10 Lag-Utskottets Memorial N:o IG. § 20, förra delen.
Ilar någon gifvit .innan gift eller dylikt för att honom skada, och dör linn deraf; varde, ändå att förebäras skulle, alt gerningen ej skett i uppsåt att döda, straffad efter 1 § såsom för mord.
Kommer af den förgiftning svär kroppsskada; dömes till straffarbete pä lifstid.
Följer deraf ringare eller ingen skada, eller sladnar brottet vid försök; da skall till straffarbete frän oell med fyra till och med åtta år dömas.
S 50.
Eick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gcrningsmanncn lifvet.
Beträffande åter 37 §, så har Utskottets i Utlåtandet N:o 59 gjorda hemställan angående lydelse af denna <§ endast blifvit af ett Riks—Ständ, nemligen BondeStåndet, godkänd.
Borgare-Ståndet deremot har antagit Utskottets i Betänkandet ]\:o 20 framställda förslag i denna del, och Riddcrskapet och Adeln samt PresteStåndet hafva fattat särskilda, jemväl sins emellan stridiga beslut härutinnan.
Ilidderskapet oell Adeln har nemligen förklarat, att ifrågavarande § skall erhålla följande lydelse: »Begår någon dråp. som i 3 eller 4 § sägs, å skyldeman i rätt uppstigande led; miste lifvet: är dråpet sådant, som i 3 § sägs; dömes till straffarbete på lifstid; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, straffet kunna nedsättas i förra fallet till straffarbete på lifstid och i sednare fallet till sådant arbete fran och med åtta till och med tio år.