Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
eller andra rättigheter, torde det väl utan öfverdrift kunna sägas att, när ratten till lika utbildning för och lika tillträde till för- värf är uppnådd, skola ur denna rättighet med de ' dertill hörande förpligtelserna alla andra rättigheter långt lättare utveckla sig an ifrån någon som helst annan punkt, från livilken man eljest tar qvinnoreformen fatt.
Det är från medelklasslagrets qvinnor faltropet har.
utgått.
.Lit dem fasthalla: PI hafven velat gifva oss bröd och lekar, vi fordra ratten till arbete!, Och kunna de föra detta igenom, då hafva de vunnit en seger för qvinnanc personliga utveckling och for hennes sociala och ekonomiska ställning, som skall f5 en afgjordt reformerande betydelse för qvinnorna i alla samhällslager och dermed för samhället såsom helhet.
Intryck fran ' scenen.
; If Selma Lagerlöf.
Antigone.
(Antigene: Olga Björkegren.)
r h Rungabo~gen gid +f hon, att srbbda, Hiis, blid och skön, men född att mycket lina, Och redde brodrens grnf på fiiltet v i h, J Trots segrarm stränga bud och strafets w8da.
Hoiv h u s a d blej$ a f herskarureden brB&amp;; Men höge g d a r s h m a r ho7~ont bida, Som såg d n arma sina hiinder vrida, Och e j liit i sitt hierta mildhet rdda.
327-bnrman det hon iir, och ve oss nrmn!
&amp;) ar gå7g hon ohörd bedt sin bg7~ den varma,.
dömt vår +? / .c Antigene att (dö!
Af Selma Lagerlöf.
M e n kronor bura dessa sneda j a f o r; Förzmti ' ranszvirda, AmzIfdn, drist@ hogo Och det tir just so111 ont dct siitnef / titt@; - P2 den, som går med &amp; ar i sitt @ a, och du s&amp; blickeiz tmitfcrr- Att se dit t *, A f grönska, S, af a m n t st; - deiz fogn, Så tyck ' s det, iiiien ht?
@ knrz ja,?
ej s i ~ u, Som skulle sorgen tizindl~ vii / &amp; iv@.
En gaminal herre g27- der m kelt snktr!, T h g t stödd mot Ku$pe~z, 01 hans h a f t cFr bi ' ictez; HiTns uizga dotter, sonz iir med att zlakfc, Går med kans ena hand i s i m slrtfctt.
f i n? / råste få h a r sten, hvnrt hjds$; - crrhtn Och darrar flel-n ginger i wzimtci~ Samt tanker $2 15211- sfai-K hoit ville vaiv För att deft gamle sKynlJn i all foi-Q.
Och flickali vet så väl, hur det skall vara; Om mat och vin hon ordar bred och vida, Och väljer ut bland deras, vannars skara Till gäster d m, som gubben bäst kan lida.
Han gi ?r och njuter och är ängs&amp; bara, Att &amp; gen skall på festen glä$e sfrzk ' a.
wDd, barnet mitt, cEa just för &amp; g det gäller, Ty di?
kan jag e j hje@a till, ja$ hällerw.
Och dermed börja dessa bada skritta, &amp; st nog kan flickans löje konstladt tona.
Hon ser j a träden: mdnn ' de också fatta Hur liten ii4 som stornien skall dem skona.
De stå der alla lutande och matta, % / l bära ändock gladt sin vackra krona, A r hon &amp; z enda då, sum känner nönkn?
Hzlr glömde dessa gamla frakta döden!
Spörsmal.
Af Arna Värn.
p finr i vida verldin Elz jag kz~nde hlilla kuq -- J som kunde oypna blicken För hvad lzjvets fullhet är; 392, zdi lyars sjal jag junive Hvrzd jag blott har cdcnkelt anat, Hiad i mina Busta st~4ntEer Mitza busta tankar spanat?
&amp; i, Skall en gång jag honom möta, Fager driiï7~ bli verklighet, Och en lycka zltan griinser Sjira zlpp för evighet?!
Eller ha förbi Avarandra i$@ lyvets flud vi dr@it U t m aning huad den ene Kunde för &amp; ?z andre blgvit?
Och för hvarje dag, som gunker, Och för hvarje natt, som lider, Pjizrmas v i yrdn hvnra9zdP.a För eviirdel&amp;a tlh?
Skin af Jane Gernandt.
&amp; vuftens dåsiga ljumhet var nästan outhärdlig i de tunga, tysta rum- men, och derför hade grefvinnan och fröken Ruth dragit sig.
ned på balkongen, som vette utat hafvet.
R %da vor0 d e litet sömniga, litet trötta, der de sutto på hvar sin sida om arbetsbordet - grefvinnan med sitt förnäma, hvita hufvud mot stolens +öda kuddar, och flickan med armarna i kors öfver gallerverket och ansigtet lutadt mot ena armbågen., .Ah, Ruth,, grefvinnan gäspade och tog upp en tidning, som låg i hennes knä, %läs någonting för mig, annars somnar jaga.
Flickan lyfte sitt fina hufvud, vecklade langsamt upp tidningen och lät sin veka, hvita hand nied en slingrande rörelse glida öfver rubrik efter rubrik:, Der står ju ingenting intressant, tant Anne Marie - jo, har - - - D Och hon läste: %Fröken Alma Martini har med en framgång, som öfvertraffat de lysande förhoppningar hon ingifvit, uppträdt på Scalateatern i Milano som Aida i Verdis opera af samma namn.
Den unga konstnärinnan, som hänförde publike11 till det mest entusiastiska bifall, helsas sona en ny stjerna på konstens himmel.8, Kara Ruth,, grefvinnan såg hastigt p % sin brorsdotter, som satt der blek, med sänkta ögon,, kunde du inte hitta p&amp; någonting min- dre trivialt?
De vefva ju samma positif-visa hvar gång de vilja göra reklam.
D, Ja, nu .ha de stämt upp den för henne ock&amp;.
Mins tant henne inte - Alma Martinson - sopranen vi hörde hos &gt;farchesi ?j.
:) Ah,!
sade grefvinnan.
ostår der ingenting nytt om Rulga- rien, du?, Och Ruth läste spalt efter spalt med en dampad stamma, som fick en underlig, söfvande klang af sakta glidande böljor - läste oafbrutet, tills hon vek ihop tidningen med en blick på grefvinnan, som tycktes sofva i sin högryggade stol.
Hvad det stolta gamla ansigtet var uttrycksfullt till och med nu, då man icke såg de gr %a ögonens fasta blick, och d % de veknat i sömnen, de fina linier, som annars skärptes af en vilja.
Ja, det ansigtet hade vilja - vilja -- Ruth kände ett begär att skrika ut det ordet, dränka det i en snyftning, ty det brände hennes tankar, nien hon öppnade icke sina Iappsr.
Det kom blott en feber- oro i de fina händer, som annars rörde sig med ett så egendomligt lugnt behag.
An sköto de undan arbetskorgen, Sn skrynklade de
sakta ett hörn af tidningen, an knöto de sig krampaktigt om hvar- andra, medan flickans mörka blick fördjupade sig i fjerran.
Det låg drömmande tystnad öfver det vida hafvet, som färgades grablått af en gråbl % himmel, der dunkla skyar gledo i ett oandligt, böljande tig.
Masarna, som ?röko öfver vattnet med slaka vingar, bröto sig hvita som vågskum mot allt det entoniga.
Med hakan stödd mot handen, inandades Ruth hafvets friskhet och strandens doft af tång.
Som hon nu satt.
der, tecknade sig hen- nes hufvud skarpt mot luften.
Håret var glansacde brunt och öfver- flödande yppigt, nacken fyllig och hvit, men tinningens ömtåligt fina byggnad, ögonlockets stolta hvalfning, den mjukt slutna munnen och, den ' spetsiga, sentimentala lilla hakan gaf ett vekt och drömmande drag af noli me tangere åt hennes bleka profil.
Hon lutade sig lit öfver @ liret.
Längst invid straiden suckade en bölja lågt, langtansfiillt, oroligt, och ett ögonblick var det som skulle den djupa tystnaden brustit för denna suck, men nar stillheten kom tillbaka, kom den qvafvare, tyngre an förut.
Ruth steg upp och knöt händerna om jernet.
Alldeles rak stod hon med slutna ögon och hoppressade lappar i tyst förtriflad kamp mot det, som nu bröt upp inom ' henne.
Konstnärsdrömmar, konst- narsqval hade väckts af ett par rader ur en tidning och rört upp stiltjen i hennes sjal, tills tankarna mötte hvarandra likt klingor, som blixtra i skid.
I skärande klarhet såg hon ett ögonblick hela siit lif - det lif, som drömmes och det lif, som lefves - - .- Ar och dagar drogo henne förbi - .färglösa och tomma, ty allt som var ljust.
och djerft och gladt, det lag så fjerran bortom ett minne, som nu reste sig likt granstecknet på vägen.
Intryck för intryck genomlefde hon den aftonen i Italien, då hon för första gången märkte, att andra viljor skulle korsa hennes; - hon sag tradg %rden, der de gingo, hon och tant Anne Marie, och hon kände doften af rosor - - -, Det klingade någonting i den blåa luften, någonting s % skirt som ljusa toner, hon hörde dem - utom sig - inom sig - nej, hvar kunde hon icke saga, ty hon gick så upp i orngifningen, att hon icke längre visste, hvad som var naturens eller hennes egen sjal.
med sin lärares sista, uppmuntrande ord i sina tankar, gick hon dröininande mellan rosenhäckar - och .s % fyllde hon på en gång luften med sin stora, stolta och rena stamma som förklingade i dam- padt eko.
Med lysande ögon och leende lappar stod hon bugande som under ett bifallssorl, och rosenhäckarna - de blefvo berg af biiketter, som kastades till hennes fötter af en hänförd, stormande publik.
I nästa ögonblick sprang hon fram till grefviiinan:, Jag vill debutera, tant Anne Marie!
, Du!, Grefvinnans ögon fingo en bliaktig glans som af stål.
, Tror du, att det var dirfar vi låtit dig studera, onkel och jag?
Men, barn, ar konsten dig icke nog.
längre?
Ar det publik du vill ha?,. '
, Ja, publik - menniskor, som kanna med mig, tant Anne Marie.
:) Grefvinnan log:, En sidan publik f %r du aldrig.
Kar man hör dig, skulle man vilja saga, att det ar en intelligens, som sjunger.
- så stor, så ljus, så fri ar sången, men du saknar glöd.
:) %Jag ?., &gt;Ruth, tror du, att jag skulle saga det, om jag icke kände, att det ar sant.
Din röst har innerlighet, men den har icke lidelse, icke detta mäktigt brinnande, som g %r en i blodet och vacker hänförelse.
Det skulle aldrig, aldrig blifva - jag vore frestad att saga ' val.
frändskap ' mellan publiken och dig.
:) SO - ibland tycker jag, att lifvet strålar igenom mig som eld.
Om jag finge sjunga för dem i sådana ögonblick, tant Anne Marie.
noch kylas - ty du kyles så lätt, barn.
Tank dig bara, om de icke kunde förstå dig, om de ville höra blodets röst, der du sjunger med sjalens, du, som inte ens ger hela din sjal.
Tank dig.
att du gaf det bästa du kan gifva, det skäraste, jungfriiligaste inom dig, och att du dock icke kunde röra publiken som en publik vill röras - tank dig det, Ruth, och säg mig: nar du möter.
något osympatiskt, drar det sig då icke som frost genom alla dina tankar, och blir du icke kall och stel och ' otillganglig?
Om du stode inför en publik i ett sådant ögonblick, hvad tror du d %, att du hade att ge?
Intet., U - $Det fins mer inom mig an någon menniska anar - r, Mod också, Ruth?
Det modet att strida för en kallelse, som måste vara främmande för ditt innersta jag -- kanslo-aristokraten i dig, - och mod att strida ensam, ty hvarken onkel eiler jag skulle vilja -- hjelpa en Bjelke upp p % scenen.^ - - - - Nej, hon hade icke haft det modet, mod att saga: plats för min vilja, och att tränga de andras tillbaka - mod att g&amp; till malet, ensam och fattig, med blind underkastelse för den konst, som fordrade offer.
Hon hade dröjt qvar bland veka vanor i detta lugn, som smekte hennes svaghet.
Likgiltig, förnäm och sluten, rörde hon sig i de tysta rum, der hennes latta gestalt gled mellan sidendraperier, som dampade bullret frin landsväg eller gata och som nsstan qvafde ljudet af hennes violinklingande stamma - qväfde det i lena silkes- våder - så stilla som om en mjuk hand lagts öfver hennes liippar.
Det var tider, d % hon alls icke ville sjunga och nästan icke tala.
Med en h %rd blick i sina mörka ögon rufvade hon på en enda tanke, ett enda hvarför, tills det kom dagar, d % allt det latjefullt veka, som hvälfde p % djupet af hennes sinne, vaggade öfver hennes tankeverld som det mjuka skiiminet öfveï hafvet.
Och som om sjäi och sinnen domnat bort inom henne, gled hon drömlös, halfmedveten ned i eri hvila, som hade iiagonting af dödens köld.
Hor, sörjde icke, hon saknade icke: lugnet, rikedomen omkring henne var henne nog - - - Men fick hon händelsevis höra den musik .hon älskade eller ett par ord om den konst hon trodde sig ha svikit - då reste hon sig som från de döda.
Alla nerver spändes, blodet gick i böljor, och det var som om hon fått igen sin själ.
Hon bredde.
u t armarna mot lifvet, som flydde henne, derför att hon en gång vandt sig ifrån det, och hennes vilda förtviflaii hade icke tårar nog.
för hvar gång ångern kom,.
kom den mera dampad, gick den långsammare och mera stilla, och i dag - i dag var det som en vanmakt öfver henne.
Hade hon kunnat gråta - om hon hade kunnat gr %ta och sörja ungdomens sorg, men hemsk och tyst stal ' sig förtviflan igenom henne och kylde hennes blod.
Som hafvet går efter orkanen - med stor-.
mens vågor utan stormens friskhet - ja, sii gick stamningen ö.fver henne.
Kände hon det så., derför att resignationen hade kommit, eller var det ungdomen, som dog i hennes sjal? '
Blek som en död och med bruten hållning, stirrade hon ut öfver den gråblå himlen, till dess hon tyckte, att de slingrande, violetta i-ilo !nen sankte sig - sky efter sky och flor efter flor - som skym- ningen öfver det trötta hafvet.
%Barn, gr %ter du?, Grefvinnan hade vaknat och reste sig sakta ur sin stol.
Ruth vande sig om och.
smålog.
Under fransarnas mörka skug-.
gor glänste hennes ögon likt darrande droppar af det dunkla vatten som nu slumrade i skymningsdagern.
; oNej; o, sade hon lågt och nied en stamma, som tycktes komma långt bort ifrån,, %hnej, jag tanker.
säg, ar det inte lugnt att ildras, tant Anne Marie?, ' Signe Rink och h e n n e s " CrmlamdereJ '.
l ' i hafva har för oss en bok af helt egendomlig art.
Omslaget visar oss en val gjord vigiiett, återgifvande scener och föremål från det aflagsna Grönland, ' grtipperade kring midtelbilden, en ung grönländska, bärande sitt lilla barn i den på axlarne nedfalda hättan.
Vänder man ett blad, så finner inan en tillegiian, bestående af de tre ordeii:: &gt;Til min husbond,.
De äro ett.
slags lösen till författarinnans personlighet, af hvilken boken knappast visar oss en skymt.
Det är endast genom personlig brefvaxling som vi blifkit satta i tillfälle att har nedan nieddela hennes egna ord om sig sjelf.
- - - - %Vi (min man och jag) äro s % nara införlifvade med det aflagsna Grönland som blott få andra.
För egen del ar jag barnfödd der och således i stånd att meddela åtskilligt tro- värdigt om de gamla eskimåernas efterkommande, de nutida grön- Iandarne.
Mina föräldrar vor0 danska; min fader innehade befattning som koloni bestyr er^.
Likt alla danska barn p % Grönland hem- skickades jag vid nio %rs ålder för att uppfostras och få skolunder- Grsnlandere af Signe Rink.
Kristiania, 1886.
visning samt inhiimta andra kunskaper i fäderneslandet.
Der gifte jag mig som helt ung med vetenskapsmannen, fil.
doktor Kink,.
hvilken förut under fyra år hade, på regeringens uppdrag, rest om- kring i Grönland såsom naturforskare.
Senare har han vid sidan af sina vetenskapliga arbeten bekladt de högsta embeten p8 det grönländska området, hvilket satt mig i stånd att förnya bekantskapeii med mina gamla vänner grönlandarne och umgk med dem på ett satt som endast de kunna, hvilka varit i tillfälle att lefva deras lif bRde som barn och vuxen,.
Efter skiljsmessan från Grönland, verkade fru Rinks man ännu i åtskilliga år son?
chef för den kgl.
grönländska handeln i Kjnhen- havn.
Men då deras enda barn, en dotter, för fyra år sedan gifte ng med en norrnian, flyttade fru Rink jemte sin man till Kristiania.
Derifrån har hon nu skrifvit och utsandt sin lilla bok om rgrr~nlzndere~.
Konstlöst och enkelt, som sutte hon vid brasan och berättade för man och barn, skildrar hon i en kort inledning en mängd drag ur grönländarens hvardagslif i hemmet eller på jagten, tilldragelser vid kyrkfester, missionsresor eller fiskerifarder, an komiska: an rörande, an storslagna, alla infattade i ett stycke grönlandsnztur, skildradt med några f % karaktäristiska drag.
Det ar icke en resbeskrifning, och likväl ger den oss trogna och Askidliga bilder af land och folk.
Det ar.
anim mindre en roman, ehuru den ofta.
nog spelar öfver 118 kärlekens område.
Det ar, Som sagdt, en bok, helt egen i sitt slag.
ren, förfriskande och rolig, s %val för äldre som yngre.
l ' i anbefalla den på det varmaste till alla älskare af en sund literatur och förorda den alldeles sarskildt sasom @ synt lämplig till familjelasning och till inköp för skolbibliotek.
Afven för lärare i geografi torde den vara en välkommen handledning.
Med glädje hafva vi begagnat oss af förfins löfte och har nedan meddelat en af de många karakteristiska berättelserna i hennes bok.
en grönländska sommarsolen bränner het i klyftor och dalsankor!
Blåklockan blommar i kapp med den gula lejontanden langs dalens solsida, och i gräset p % torfhyddans tak spira stora frodiga syreplantor.
Sådana dagar lägga grönlanrlarne ut sitt lilla förråd af sängkläder till soling^, icke för att Ge eljest bry sig mycket om rengöring och luftning, men det roar dem att stöka litet och att se fjädern slefvas, som de saga, när kuddmie pösa upp sig och bli riinda som bollar.
, Det ar s&amp; roligt att leka sommar.
Derför ses nu ocksk utanför det ena af de tre hus, som bilda det lilla grönlandssan~fundet Agpat, och af hvilka hiis det främsta s
tillhör Clemens, (grönl.
Kalimanti) hela den kalimantska rikedomen af sängkläder och skinntacken utbredd på en mossbetäckt granithäll.
Midt i högen sitter fader Kalimanti sjelf med sin kritpipa småpratande med sin hustru ...
Vid fjorden synas en hop barn sptidda på stenar kring vattensamlingarne, som B högvattnet B qvarlemnat på stranden; de kasta till mals efter andra flisor och stenar, som före- ställa skalar och hvalfiskar!
Nigra unga män, bland dem Kalim.antis brorson, Marcus, sätta sina kajakker i sjön, de halfvuxna pojkarne hjelpa till att skjuta ut, o ' ch snart flyta de små farkosterna, lätta som svanor, fram öfver vatten- ytan och försvinna ur sigte.
På det platta hustaket sitta de båda systrarna salame och Marie i luftig ofvandragt - också ett sommartecken; de hafva nämligen af- kastat duntröjan, det enda klädesplagg.
de bara ofvan på linnet.
På underkroppen åter bära de oföränderligt, året om, sina utsydda, till knäna rackande benkläder af hirdt skinn och de höga stöflarne af fargadt läder.
Båda sitta böjda öfver sin sömnad, båda lappa stöflar eller » sy $ii skillingar », såsom &amp; det kallas att satta runda lappar på de slitna sulorna.
.Vid sidan af dem spatserar en hafsmås, som hus- fadern röfvat ur dess näste på fogelfjället för att ge till, husdjur, %t sin lilla dotter Metéa.
Måsen ar ond, skriker och biter omkring sig.
Salame tar upp ur en skinnpise en torr sill och kastar till fogeln för att få fred.
I det samma skjutes den bottenlösa såp- fjerdingen, som eljest tjenar till skorsten p % huset, åt sidan och en halfvuxen pojke svingar sig upp genom det hål, som fjerdingen.förut täckte.
Han tager plats hos de andra i en allmänt omtyckt stallning, liggande på marken med armarne slutna kring benen.
och hakan stödd mot knana.
Kritpipan är liksom fastvuxen vid hans mun; han röker %t ena sidan och spottar åt den andra, medan måsen skriker och flickorna sy.
barn då!
hå I der nere.
Sen I icke att b et da håller på att falla omkull i tangen., Och s % faller ganska riktigt Metéa.
Marie kastar sig som en katt i ett språng ned från taket, står i nästa ögon- blick hos Metéa, lägger henne ett stycke upp p % det torra och skyndar så tillbaka till sin plats på taket.
~ M o é r Moér skall komma och hämta mig# tjuter Metéa, som vet, att blott hon håller ut sa får hon sin vilja fram.
Och ganska riktigt kommer tillsist Mor Kalimanti, lyfter varsamt upp henne och bär henne till den stora paulunbolstern.
Kort efterat ser man henne st % hos sin mamma, som ett litet kid hos sin, och begära wdrickar.
I allmänhet ffi barnen har dia länge, i synnerhet det yngsta som icke efterföljes af syskon.
Metéa gick nu på fjerde året.
Nu strackt-s en arm upp genom taköppningen borta hos de två syflickorna; armen får, efter något trefvande, fatt i såpfjerdingen, den förut omtalade skorstenen, och sätter den p % sin plats.
Snart upp- stiger genom densamma en doft af starkt brända bönor, en doft, som småningom lockar bide de gamla upp från dynorna och de obetänksamma flickorna ned från taket och för den gången fritager, -
dem från de lifsfarliga förkylningar, för hvilkn den lätta dragten förr eller senare maste utsätta dem.
Det hade blifvit natt och den stora midnattsolen st.&amp;- som ett matt blinkande öga på den grå vattenlinien i vester.
Blott ett fint guldstänk nar de sma ' fönsterrutorna i dalen, hvilken eljest ligger i skugga.
Måsen sof på den breda grönskande väggkanten under fönstret och elfven sjunger sin entoniga visa beledsagad af vag- sqvalpet från sjön.
För öfrigt intet ljud.
SalGme kommer sakta u t och smyger sig bakom huset för att icke vacka m %sen, som då lätt kunnat vacka de andra.
Hon försvinner bakom dalens sydliga fjäll- rygg.
Kort eftergt g&amp; Marcus ut ur sitt hus och beger sig i mot- satt riktning upp till den nordliga fjällkammen.
Det går omvägar till lyckan, säger ordspråket, och för Marcus gälde detta i flera be- märkelser.
För det första m %ste han g % rundt om hela dalen innac han kunde möta Salôme; men för det andra och värsta måste har ocksa kringgå fader Kalimantis stränga vilja för att få lof att gifta sig med Salame.
Hennes föräldrar gynnade nämligen en annan af hennes friare.
Icke för att de eljest hade något emot JIarcus; men han var Sal6nies kusin, och äktenskap i s&amp; nära led har af gammalt varit stridande mot all god grönländsk sed.
Till och nied nu, d5 så mycket blifvit annorlunda, håller man tämligen strängt p % denna regel.
I allt fall var Kalimauti besluten att icke medge nagor undantag, och ansåg Jonathan från Sak ' ak vara ett mera passande parti för hans dotter.
Men det mente nu hvarken 3larcus eller Salôme, och derför stamma de möte till fjälls.
De fortfara att vandra tills de komma sh högt att midnattsolen.
och dalen och alla öar och sk5r ligga langt under dem.
KiZd cllla~z~zdvissok!
(Hvad himlen 5r vacker) sade Saltime.
&gt;Ja, som vore det eld i den.
Men se en sádan mängd krakbar i ljungen.
kom låt oss plocka,^ svarade Marcus.
Medan de två smahviska tillsaniinans på fjället, ljuder ett par mil längre söder ut sång och muntert högljudt samsyrsk.
Det var två välrustade aqvinnfolksbåtar:,, som kommo roende ett stycke ut från kusten.
Så kallas den stora skinnb %ten, afsedd för familje- transporten, som vanligen ros af qvinnor.
Ombord voro koloni- presten och läkaren.
Båda hade redan iiagon tid varit väntade till dalen.
Icke heller nu skulle dock de rantade infinna sig.
: &gt;Den grå nordan2 som vanligen håller i sig tre dagar blåste upp.
B9t- fararne upplefde åtskilliga afventyr och först långt fram på vinteri; återfinna vi presten på väg till Agpat.
Dalen ar kall och hvit af snö, men i stugorna ar det varmt och ljust, ty vefterårsfangsten~ hade slagit val ut s % att maii fått späck nog icke bara till föda men också till lamporna, som ej
b endast lysa utan tillika värnia så starkt, att de göra kakelugnar öfverflödiga.
I Kalimantis hus var abrixen~ indelad i tre rum, det innersta för honom sjelf med hustrun och lilla MetGa, det nästa för Salôme och Marie och det tredje och nedersta för Kalimantis yngre bror, Peter,~som också bodde har med familj.
Männen i huset äro ännu icke aterkonma fran sjön.
Marie fyller tran i lampan ur den stora behållaren vid väggen.
Salôme syr på en liten miniatyr dunkudde och söfver samtidigt ett spädt barn,, som hon bar på ryggen i amauten (hättan).
Hennes stora svarta h %ytopp är icke mera så glänsande och friserad som i somras, utan hänger som en stor knut bakom det ena öret.
Det röda bandet soin förr höll ihop den ar försvunnet, dock utan att vara ersatt af det lika klädsamma blå, hvilket p&amp; bröllopsdagen intager det rödas plats.
Med en viss obestämd färgton angifver harbandet nu att Salôine blifvit moder utan att hafva hört presten läsa vigselforinularet.
Men Marcus har, flyttat till en annan ort.
SalBme sjunger en liten visa för barnet på eii vemodig melodi och fortfor att sy.
Andtligen slår hon upp blicken inot fader Kalimanti, då han kommer i11 från sjön i sin grofva kijakniundering, ' lyfter dotterns stora hatta helt sakta åt sidan, i det han tittar in i den, och med kärligt tonfall spörjer: sate kanorok, (hur står det till med min lilla namne? ')
Om det ar sjelfförebråelse för hans Stränghet mot dottern, eller den hos grönländaren vanliga förkärleken för små barn, som lägger den milda tonen i hans stamma, må vara osagdt.
Under tiden är presten på vagatill Agpat i sällskap med Jonathan, hvilken nu, sedan Marcus flyttat, fattat nytt hopp och bedt honom lagga in ett godt ord för sig hos Salôme.
Presterna hafva nämligen.
allt fr %n Arilds tid varit grönländarens förtrogne i aktenskapsför- handlingar.
» Men du vet val ' att Salômes barn lefver, JonathanZs 4 Jonathan svarar med ett enda ord, som uttrycker, att hans kärlek till modern ar så stor, att hvarje offer för hennes skull ar honom ringa.
När .presten lagt i land och gått upp till Kalimantis blir dock, ' enligt seden, Jonathan qvar i sin Kajak, till dess man sander bud och ber honom komma upp.