Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
5 Kommers-kollegii, på grund af Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse den 20 Januari 1824 ulfärdade kungörelse den 9 Februari samma år härom innehåller, i nåder förklara, det vederbörande må ega ali inom hvarje pastorat, endast genom någon derstädes bosatt person, lump hopsamla och emottaga, samt ali följaktligen pass för insamlare af lump genom kringvandring hädanefter ej må utfärdas.
Häremot anmäldes följande reservationer:
Af Herr Hammarberg:
Jag kan för min del icke godkänna ett beslut, hvarigenom innehafvare af pappersbruk inskränkas i deras rätt att sjelfve bestämma sättet för anskaffande af de nödiga råämnen, ej eller att de personer, hvilka med sådan handtering sig befatta, skola vara de enda individer, man förbjuder att vistas, hvar de önska, oansedt de äro försedde med förpassning, som styrker frejdén och i öfrigt sig ärligt och väl skicka.
Ur sådan synpunkt anser jag Utskottets förslag obilligt, samt jemväl olagligt, enär detsamma strider såväl emot innehållet af 12 och 26 §§ af 1846 års Handtverksordning, som 7 § af samma års Handelsordning, hvilka medgifva oförhindrad rätt för en hvar att sig ärligt och väl försörja, äfvensom för innehafvare af fabrik att uppköpa eller anskaffa sina råämnen, oberoende af alla band, o. s. v.
Utskottets förslag att taga ombud socknevis, i stället att genom omkringvandrande personer anskaffa lumpor, blir i verkligheten olämpligt och skadligt för fabriksegaren, hvars rätt och bästa icke må lida intrång, i följd af orimliga restriktioner.
Det ofta framhållna öfverklagade onda, att understundom lumpsamlare besvära allmänheten med tiggeri, lärer numera, sedan fattigvårdjförordningen t rädt i verksamhet, vara afhulpet.
Ser man vidare på följderna af Utskottets beslut och antager, att pappersbruksidkaren, i saknad af råämnet, belastad med en antagen större arbetspersonal, nödgas vidtaga andra åtgärder, för anskaffandet af detsamma, än som i detta Utskotts beslut föreskrifves, så uppkommer, efter min tanka, dea skillnad endast de facto, emellan förr och nu, att uppsamlingen kommer att ske af oförpassadl folk, hvarigenom större olägenhet uppstår, än som nu, då förpassningen kontrollerar de utsändes goda frejd, o. s. v.” 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 40.
Af Herr von Stockenström, Carl: ”Emot detta betänkande får jag mig reservera.
Inseende alla de olägenheter, lumpsamlares kringresande ofta för landets inbyggare medfört, kan jag dock icke förbise, att ofoget mången gång kunde till det hufvudsakligaste förekommas, om endast redan i ämnet gällande författningar noggrannt tillämpades och efterlefdes.
Handels-ordningen af den 22 December 184-6 stadgar derjemte uti 1 Art. 7 §: ”Fabriks- och handtverksidkare vare oförhindrade att, utan handlandes mellankomst, uppköpa och hålla förlag af de för deras yrkens bedrifvande erforderliga redskap och råämnen, dessa sednare jemväl mer eller mindre förädlade.'
Detta sladdande synes mig vara i strid mot den inskränkning i handelsfriheten, som nu af Utskottet blifvit föreslagen.
Utskottet har också uti afgifne betänkandeu afstyrkt motioner, angående förbud för hästhandlare, glasförare m. fl. att färdas kring landet, och då Utskottet icke ansett sig kunna fästa afseende vid dessa förslag, borde det icke, utan begående af en inkonseqvens, hafva för Utskottet kommit i fråga att föreslå hinder serskilt för lumpsamlares resor, hvilka, då de säkert icke medföra större oredor och missbruk, än andra dylika personers ströftåg i vissa delar af landet, likväl hafva den nyttan med sig att bidraga till upprätthållande af en för fäderneslandet gagnande fabrikation.” Härmed förenade sig Herr Grefve Gyldenstolpe, Anton, och Herr Munck af Rosenschiöld, Thomas; samt Af Herr Malmstedt: ”Ehuru jag, lika med Utskottet, gerna skulle önska minskning i antalet af de kringvandrande lumpsamlarne eller helst se dem, sådane de nu finnas qvalificerade, förviste från det vidsträckta lumpsamlingsområdet, kan jag dock icke biträda den mening, hvari Afdelningen slädnät.
Vid ärendets behandling har jag kommit till åtanka deraf, att Kongl.
Kommerse-kollegii kungörelse den 11 Febr. 1737 innehåller, att pappersbruk få, såsom manufaktur, anläggas på landet, der lägenhet finnes; alt manufaktur-privilegierna äro förnyade den 29 Maj 1739 och genom Kongl. Resol. på allmogens besvär den 1 Sept. 1741. § 39; att, enligt Kongl, påbud den 27 Jan. 1744 uti de vid 1739 och 1741 årens riksdagar gifne författningar, angående manufakturer, skall ingen ändring göras, vid 1000 daler smits böter för ansökning om grundvalens rubbning deruti, samt att Kongl, brefvet den 19 Juli 1815 tillägger pappersbruksidkare lånerätt i manufaktur-diskonten.
På grund af dessa, med hvarandra jemförde, stadganden, och oansedt jag aktgifvit, hurusom, genom Kongl, brefvet den 20 Januari och Kommerskollegii kungörelse den 9 Febr. 1824, pappersbruksidkares uti Kongl, förordningen den 31 Jan. 1738 grundade rättigheter, så föga blifvit afsedde, att en icke obetydlig del Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 41. j deraf Hern afhändts, vill jag icke nu i roten upprycka livad deraf återstår —- oell delta är anledningen till ruin med Utskottet olika åsigt i saken.
Huru man än vill anse pappersbruk, lärer det icke kunna motsägas, att de njuta skydd af manufaktur-privilegier; och ehuru missljudande ordet privilegier i den närvarande liberala frihetstiden torde vara, är jag likväl obenägen för annan tanka, än att ett, ofta nog dyrköpt, privilegium måste anses lika med annan egares välfångna egendom.
— Med aktning för eganderätlen, till tror jag mig således icke att beröfva innehafvaren af pappersbruk förmånen att, i enlighet med Kongl, brefvet den 20 Jan. och Kommerskollegii kungörelse den 9 Febr. 1824, genom lumpsamlare uppköpa lumpor till pappersbrukets bedrifvande.
Men nu invändes, att papperbruksegaren, genom den af Utskottet föreslagne åtgärd, icke är beröfvad en sådan rättighet, då han eger i hvarje pastorat, till och med hvarje socken, antaga en derinom boende person lill lumpors inköpande.
Jag svarar, att ingen garanti gifves derför, att någon inom pastoratet boende person åtager sig det, som jag föreställer mig, odrägliga uppdraget all uppköpa lumpor, och ingen kan tvingas dertill.
På sådant sätt afhändes ju pappersbruksegare!! sin privilegii-rätt, ty när han icke vidare kan samla lumpor, upphör tillverkningen i pappersbruket.”
Dessutom reserverade sig emot Utskottets beslut Herr Coijet, Herr Uggla och Herr Indebetou. i>:o 41.
Ank. till Exp. Utsk. den 1 Mars, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förklaring af HandelnOrdningen den 22 December 1846, i fråga om förbud för glasförare tn. fl. att, för bedrifvande af detta yrke, i riket kringresa.
Bonde-ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottets behandling remitterat en af Biksdagsfullmäktigen Lars Larsson från Elfsborgs län väckt motion, deruti han, efter framställning af de tilltagande oordningar 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskoltets Betänkande, N:<> 41. och lagöfverlrädelser af flera slag, hvartill personer, utan annan sysselsättning än det af deni föregifna yrke alt till salu utbjuda glasvaror och hvarjehanda handelskram, under deras kringstrykande i landet göra sig skyldige, föreslagit, alt, till afhjelpande af dylika olägenheter, Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det en sådan förklaring af 1 Art. uti Kongl. Majits fastställda Handels-ordning den 22 December 1846 måtte i nåder utfärdas, hvarigenom uttryckligen blefve stadgadt, att ofvannämnde personer icke må under någon förevändning med glasvaror eller annat kram i städerna eller på landsbygden kringstryka och sådana varor till salu utbjuda.
Utskottet, som tagit denna motion i öfvervägande, erkänner väl giltigheten af motionärens anmärkning derom, alt oordningar och missbruk icke sällan föröfvas af sådana personer, som för afyttrande af glas och hvarjehanda kramvaror genom landet kringstryka, men anser dock, att dylika olägenheter icke hafva sin grund uti de föreskrifter, som genom gällande författningar äro gifne.
Enligt 1 Art. 5 § 3 mom. af ofvanåberopade Handels-ordning äro väl, såsom orden lyda: ”Fabriks- och Handtverks-idkare oförhindrade att sina tillverkningar i hvad myckenhet som helst på landet afyttra"; men då, rörande sättet för en dylik försäljning, andra föreskrifter än i afseende å denna rättighets utöfvande medelst varornas föryttrande i öppna salubodar, hvarom, äfvensom i fråga om behörigheten till en sådan handelsfrihet och vilkoren derför, serskilda bestämmelser äro gifna uti 6 §:ns 1 och -2 moment, i denna förordning icke förekomma, lärer, vid sådant förhållande, rättigheten att genom kringfarande personer tillverkningarna afyttra, icke i allmänhet kunna anses tillåten.
Hvad serskildt angår den genom Kongl, kungörelsen den 21 September 1839 glasbruksegare samt egare af porcellaines-bruk medgifna rättighet att genom kringresande försäljningsman dylika varor afytttra; så, enär merberörde Kongl, kungörelse, hvarigenom förklarats, dels att det är Kongl. Maj:ts befallningshafvande tillåtet att, i likhet med hvad i afseende på försäljning af jernsmiden å landet blifvit i nåder medgifvet, uppå anmälan af ej mindre glasbruksegare än äfven egare till porcellaines-bruk, utfärda pass till handelsresor med glasvaror och porcellaine för välkände och bofaste af bruksegarne antagne försäljningsmän, dels ock att det må vara hvar och en välkänd bofast man på landet obetaget att, efter föregången anmälan hos Kongl. Maj:ts befallningshafvande, till salu hålla upphandlade svenska glas- och porcellaines-varor, alltså till Kongl.
Maj:ts befallningshafvandes ompröfvande i hvaije serskildt fall öfverlemnar, huruvida den föreslagna försäljningsmannan är af den frejd, att Allmänna Besvärs*- oeh Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 41. 9 att pass för utöfvande af detta yrke kati honom förunnas, torde vidare kontroller i detta hänseende icke vara af nöden.
1 följd hvaraf och då, i händelse andra personer, under föregifvande af ett dylikt yrke, tilläte sig att oförpassade på landsbygden kringstryka, de föreskrifter, hvilka ej mindre uti Kongl. Maj:ts nådiga stadga den 29
Maj 1846 angående försvarslösa och till allmänt arbete förfallna personer, än ock uti Kongl. Maj:ts nådiga förordning den 25
Maj 1847, angående fattigvården i riket äro gifna, lära kunna lör sådana fall tillämpas, Utskottet, enär, efter dess tanka, de af motionären öfverklagade oordningar och missbruk sålunda kunna genom noggrann efterlefnad af hvad ofvanåberopade författningar stadga, förekommas och rättas, anser sig ega skäl hos Rikets Ständer vördsamt föreslå, alt förevarande motion icke må till någon åtgärd föranleda.
Bi/t. till B.
Prof. 1847 och 184S. 8 Sand. !) Haft. 2 STOCKHOLM.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 42. \ i\:o 42.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 4 Mars, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, om rättighet för Rotehållare, så vul vid Soldat- som Båtsmans hålle t i Helsingland, att sjelfve disponera de så kallade Uddemantals eller Udderöks-kassorna.
0 Frän Hederv.
Bonde-ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet blifvit remitterad en motion af riksdagsfullmäktige!) Erik Persson från Gefleborgs län, med hvilken Riksdagsmännen Olof Persson och Erik Ersson från samma län sig förenat, hvaruti blifvit anfördt, att som indelnings- och roterings-verket inom Helsingland numera, på sätt kneckte-kontraklet af den 9 Augusti 1682, af Kongl. Maj:t konfirmeradt den 9 derpåföljde September, och båtsmans-kontraktet i Januari IG88, föreskrifva, kommit till stadga, samt dessa kontrakt innefatta alla de skyldigheter rotehållarne för rikets försvar sig åtagit, och hvarutöfver, utan Rikets Ständers medgifvande, i den delen ingenting vidare finge fordras, och i följd hvaraf rotehållarne icke kunna, utan eget medgifvande, underkastas annan kostnad för kneckte- och båtsmanshåll, än som dermed vore förenligt, så ansåg motionären, att, då det bestämda antalet manskap numera alltid hölles tillhanda, de medel, som af rotehållarne sjelfve samlats och samlas till legor och andra nödvändiga utgifter för uppfyllande af roleringsbesväret, måtte förblifva under de samlandes egen fria disposition.
Enligt ofvanberörde kontrakt bestämdes det antal soldater och båtsmän, som för orten borde uppsättas och vid hvarje afgång rekryteras, hvartill alla i försvarsskyldigheten deltagande hemman vore indelade och an slagne, och det berodde således på desse hemmansegare att, efter omstän digheterna och eget godtfinnande, inrotera sina hemman sålunda, att antingen alia ansloges till det direkta kneckte- och båtsmanshållet, eller oek att derifrån undantages en större eller mindre del, samt att för det gemensamma behofvet de afgifter, som från de icke roterade hemmanen kunde inflyta, blefve använde; och som inom
Helsingland det sednare förhållandet eller undantag från roteringen egde rum, hvarigenom kassor bildats till understöd och Bilt. till R.
Sl. Prot. 1847 och 1848. 8 Sami. 10 Höft. 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-1 'ts kottets Betänkande, N:o 42. hjelp vid hastigt inträffande rekrytering, sa syntes det. motionären, att dessa kassor vore hvarje sockens egen tillhörighet och borde af dem, sorn tillskjutit medlen, förvali as utan annan myndighets inverkan eller deltagande i frågor, som rörde dessa kassors förvaltning, förkofring eller användande; men då Landshöfdingen i Gefleborgs län, jemlikt en den 24 Maj 1783 för förvaltningen af berörde medel, under benämning af Uddemantals-kassör, upprättad instruktion och på grund af stadgandet uti 8§ af Landshöfdinge-instruktionen den 4 November 1734, ansett och ännu anser sig både berättigad och pligtig att i frågor om dessa kassors förvaltning och medlens användande böra rådfrågas och i ärendet besluta, och på denna grund sålunda till vallat sig förmyndarevården deröfver, emot en icke ringa årlig procent deraf, så har motionären, som med sih framställning endast afsett att få denna myndighet undanröjd jemte alla dermed förenade kontrollbefattningar, för att skaffa rätta eg me en fri disposition öfver deras med möda och besvär samlade tillgångar, anhållit, att Rikets Höglofl.
Ständer ville genom underdånig skrifvelse hos Kongl.
Maj:t framställa den begäran, att rotehållare så väl vid soldat- som båtsmanshållet i Helsingland sjelfve och ingen annan måtte ega vården, tillsynen och dispositionsrätten öfver ifrågavarande kassamedel.
För att visa obehörigheten af landshöfdingens inblandning uti förvaltningen af dessa kassor samt att de äro rotehållarnes inom hvarje socken tillhöriga egendom, har motionären ansett sig böra uppgifva, huru dessa kassor tillkommit, samt i sådant afseende förmält, att allmogen i Gefleborgs län, vid den ständiga roteringens upprättande derstädes, åtog sig att uppsätta 1,200 man infanteri, hvilket manskap sedermera fördelades på de till soldathållet anslagne socknar, som åter egde att inom sig sjelfva fördela det antal soldater, hvilka blifvit dem pålagde, och verkställdes detta i Helsingland inom de flesta socknarne sålunda, att 2:ne bönder, utan afseende på större eller mindre hemmantal, utgjorde en rote, hvarigenom några hemmans nummer blefvo fria från rotering in natura och benämndes Udderöks- eller Uddemantals-hemman, hv ilkas innehafvare deremot ålåge att till en inom hvarje socken inrättad kassa, hvaraf de svagare rotarne tillerkändes understöd, erlägga en årlig afgift, som till en början bestämdes till 50 daler kopparmynt per rote beräknad, men sedermera eiler år 1745 förändrades sålunda, att de så kallade
Udderöks-hemmanen skulle betala sin rotering sskyldighet till förenämnde kassor efter årlig markegång å de persedlar, som en soldat eller båtsman egde att af sin rote utbekomma.
Hvad sålunda blifvit anfördt, har Utskottet i öfvervägande tagit; men, innan Utskottet går att öfver den väckta motionen uttala sin mening, har Ut - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 42. 3 skottet ansett sig böra i korthet redogöra för hvad uti ifrågavarande ärende redan blifvit tillgjordt och gällande stadganden innehålla, samt får i sådant afseende vördsamt upplysa, dels vidkommande yrkandet om rotehållarnes fria dispositionsrätt al ifrågavarande Uddemantals- eller Udderöks-kassor, att ”Kongl.
Majit, i anledning af allmogens vid 1800 års riksdag i underdånighet gjorda framställning om Uddemantals-kassans förmodade obehöflighel, samt derå grundade anhållan om befrielse från vidare inbetalning till nämnde kassa, genom nådigt bref den 18
Maj 1801 förklarat, att, som Kongl. Majit redan den 1 Augusti 1793 en dylik begäran afslagit, med förbud för allmogen att söka någon vidare ändring i den med Uddemantals-kassorna gjorda inrättning, såsom den der varit allmogen till ganska mycken nytta och på hvars bestånd Kongl. Majits och Kronans säkerhet för soldate- och båtsmans-preslationen äfven berodde, så kunde Kongl. Majit till denna rotehållarnes underdåniga ansökning ej lemna nådigt bifall”; och dels, vidkommande motionärens framställning, ali landshöfdingen i Gefleborgs län ej vidare matte deltaga i kassans förvaltning, att ej allenast den åberopade 8 § af instruktionen för landshöfdingarne i riket den 4 November 1734 bland annat innehåller, att ”det åligger landshöfdingen uti de landsorter, hvarest sammanskott sker i penningar, eller ock vissa hemman äro anslagne, att understödja svaga eller uti ödesmål råkade rotar, att hafva inseende deruppå, att det, som i så måtto samlas, hålles i godt förvar, blifver väl och ordentligen anlagdt, göres årligen redo och räkning för inkomst och utgift deraf, och så mycket gjörliget är, uti fredliga tider förkofras och förräntas, till allmogens gagn och nytta”, utan ock att, genom den af landshöfdingen i Gefleborgs län i samråd med allmogens fullmäktige den 24 Maj 1783 författade och genom nådigt bref den 19 December 1791 fastställda instruktion, hvarefter vederbörande vid förvaltningen af Uddemantals-kassorna inom nämnde län hafva sig alt rätta, landshöfdingen fått sig tillagd rättigheten att uti förvaltningen, värden och tillsynen öfver dessa kassor deltaga.
Af det sålunda anförda, och då ifrågavarande kassor, hvilka från indelningsverkets början varit inrättade och grunda sig på 1687 års roterings-längder för Helsingland samt genom resolutionen på allmogens besvär den 29 Juni 1752 § 41 blifvit af Kongl. Majit, stadfästade, tillkommit genom socknevis rotehållarne emellan träffade frivilliga öfverenskommelser, och vederbörande äfvenledes genom ofvanberörde jemväl i nåder gillade instruktion af den 24 Maj 1783 åt landshöfdingen i Gefleborgs län sjelfva inrymt rättigheten att i förvaltningen af nämnde kassor deltaga, anser Utskottet för sin del de af motionären gjorda framställningar om dispositionsrätten öfver och förvaltningen af dessa 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 42. kassor vara af den enskilda beskaffenhet, att Rikets Ständer dermed ej kunna omedelbart sig befatta, utan att rotehållarne å ort och ställe, som vederbör, mfi söka den ändring eller rättelse uti härom tid efter annan meddelade föreskrifter, hvartill de kunna finna sig befogade; och får Utskottet i följd häraf vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande förslag icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Hvad serskildt vidkommer motionärens anmärkning derom, att landshöf dingen i Gefleborgs län skulle för sitt deltagande i dispositionen och förvaltningen af ifrågavarande kassor uppbära en icke ringa årlig procent, så anser Utskottet sig i afseende härå böra upplysa, att förutnämnde instruktion för kassorna den 24 Maj 1783 uti 6 art.
I § endast föreskriiver: att ”Föreståndarne och socken-skrifvaren tilläggas hvardera två procent af kassans årliga inkomster i arfvode, och den vid Lands-kontoret, som
Landshöfdingen utser att revidera räkningarna med mera, undfår för besvär och skrifmaterialier in alles fyra procent af hvarje kassas årliga inkomst af intresse och afgifter’, men deremot ingalunda tillägger landshöfdingen någon ersättning för sitt berörde förvaltningsbestyr; hvadan och då i det fall, att det af motionären uppgifna förhållandet verkligen egt eller eger rum, rättelse deruti kan i laga ordning vinnas, Utskottet får vördsamt hemställa, att motionärens i denna del gjorda framställning måtte lemnäs utan afseende.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 43.
N:o 43 Ank. lill Exp.-Utsk. d. 4 Mars. kl. 2 e. ro.
Betänkande, i anledning af serskilda motioner, dels i fråga om stadgande, att personer, hvilka ådömas ansvar för tredje gången fylleri, mätte, i stället för vatten- och brödstraff, förpligtas att undergå den s. k.
Schreiberska fyllerikuren, dels ock örn skyldighet för Läkare vid Läns-lasaretten i Riket att, under uppgifne förhållanden, å derstädes intagne personer använda berörde karmethod.
Bonde-ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterats ett af Riksdagsfullmäktigen G. Johansson från Kronobergs län afgifvet memorial, deruti han, efter framställning af de vådliga följder dryckenskapsbegäret medförde, ej mindre för drinkaren sjelf och hans familj, hvars lycka och trefnad derigenom undergräfdes, än ock för samhället i allmänhet, enär de flesta förbrytelser ansågos härflyta från ett ohejdad! tillfredsställande af detta begär, hvilket, då det uppnått en sådan höjd, efter motionärens tanka, snarare vore att anse såsom en sjukdom än som ett brott, föreslagit den förändring uti Kongl, förordningen om fylleri och dryckenskap den 16 November 1841, att den, som tredje gången härmed beträddes, måtte, i stället för nu stadgad påföljd, dömas att undergå den s. k.
Schreiberska fyllerikuren, hvarigenom motionären ansåge ett med straffet afsedt ändamål, eller den felandes förbättring, säkrast kunna påräknas, samt tillika, för beredande af verkställighet åt nu uppgifna förslag, hemställt, att hvarje länshäkte borde förses med tjenlig lokal för emottagande af sådana patienter, äfvensom att inom hvarje stad en derstädes boende läkare måtte åläggas, att, emot skälig ersättning af staten, om nämnde kurmethod taga kännedom och densamma på den dömde tillämpa.
Härjemte har, medelst remiss från Högv.
Preste-ståndet, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet fått till behandling emottaga en af Herr Prosten Gellerstedt, med anledning af 56 § Riksdagsordningen — efter det Höglofl.
Lag-utskottet uti afgifvet och af Riks-stånden gilladt Betänkande den 27
December nästlidet år afstyrkt bifall till en af motionären redan gjord framställning om inrättande af fylleri-kur-anstalter inom G Alliniiunn Besvärs- och Ekonomi-Visko (tets Betänkande, N:o 43. länen, samt om upphäfvande af nu stadgad påföljd för fylleri m. m., — ånyo väckt motion i ämnet, deruti Herr Prosten, under antagande deraf, att drinkarens förbättring, hvilken, genom tillämpning af nu stadgad plikt icke vunnes, borde vara lagstiftningens förnämsta syftemål, anmärkt, huruvida icke, enär genom användande af den s. k.
Schreiberska fylleri-kuren, hvars fullkomligt förbättrande verkan motionären väl medgåfve icke hafva inträffat i afseende å alla personer, som densamma begagnat, i allt fall visadt vore, det flere drinkare, hvilka varit ansedde såsom alldeles förlorade, blifvit återförde till ett ordentligt och arbetsamt lefnadssätt, det blefve en vinst för samhället, samt tillfredsställande för dess medlemmar, i fall någre, om ock blott fä, fallne, kunde återupprättas..
Efter motionärens tanka vore det nemligen antagligt , att hos dem, som erkände en sådan sin beklagansvärda belägenhet och önskade att derifrån befrias, men saknade förmåga alt aflägga detta begär, fylleriet öfvergått till en sjuklig drift, som icke utan orsakens undanrödjande kunde öfvervinnas; hvadan ock då genom oftanämnde kurs användande å sådane samhällsmedlemmar, en på andra vägar förgäfves sökt förbättring understundom kunde vinnas, hvaremot, i vidrigt fall, någon skada genom kurens undergående icke ansåges vara att befara, motionären funne det vara en christlig pligt att det ifrågavarande botemedlet använda.