Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Kyrkoherden Wennerström har, i afsigt att afvända den fara, hvaraf hvarje prest, som hade pastoralvård sig anförtrodd, vore hotad genom lagens stadgande om embetets förlust i händelse han, i fråga om lysning och vigsel, förbisåge några i lag uppställda vilkor, föreslagit, »att, med upphäfvande af alla hithörande lagstadganden, Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att pröfningen af vilkoren för ett äktenskaps ingående, af hvad namn de vara måtte, skulle hädanefter uteslutande tillhöra
Domaren i den ort, der lysningen borde afkunnas, och att, sedan han lemnat bevis att hinder ej mötte för ett tillämnadt äktenskap, vederbörande prest kunde ansvarsfritt utfärda lysning och förrätta vigsel.»
För den händelse åter att Herr Kyrkoherden Wennerströms berörda förslag icke skulle vinna framgång, har Herr Doktor Falck, »såsom ett alternativ och kanske till någon del som ett supplement», föreslagit: l:o »att Pastor fortfarande skulle granska de förhållanden, af hvilka ett äktenskaps laglighet berodde, dock med rättighet för honom att, derest rörande slägtskap eller afvit - Lag-Utsliottets Betänkande N:o 15. 7 tring skäl till tvekan förefunnes, få hänvisa parterne till Härad s-rätten och afbida dess afgörande ;» 2:o »att då äktenskaps-kontrahenter icke kunna på föreskrifvet sätt styrka sin hinderslöshet, det .finge anses tillfyllestgörande om de i vittnens närvaro skriftligen förklarade att de icke annorstädes ingått någon sådan förbindelse, hvarigenom ett tilltänkt äktenskap kunde förhindras, samt för följderna af ett sådant intyg lagligen ansvarades;» 3:o »att när Pastor kunde förete ifrågavarande kontrahenters erkännande, att inga hinder, dem lag förmådde, emot deras äktenskap förekommo, det vore dem och icke honom ansvaret öfverhufvud borde drabba, för hvad deri kunde vara falskeligen intygadt;» — och 4:o »att det skulle anses sorn en laglig afvittringshandling, som vore försedd med alla i boupptecknings-instrumentet uppräknade arfvingar eller deras förmyndares godkännande, äfvensom deraf att intet varit att dela eller ock att testamente blifvit upprättadt och delgifvet.»
Derjemte har Herr Doktor Falck föreslagit förändrade straffbestämmelser för prest, som viger dem, hvilka äktenskap ej bygga må; men Utskottet har ansett denna del af motionen böra behandlas i sammanhang med Kongl. Maj:ts till nu församlade Ständer afgifna Proposition om antagande af ny strafflag, hvaröfver Utskottet kommer att framdeles meddela utlåtande.
I 25 kapitlet af detta lagförslag är nemligen omförmälda ansvarsfråga berörd.
Då nu Herr Kyrkoherden Wennerströms framställning blifvit uteslutande grundad å strängheten af det straff, hvarmed prest för fel i ofvanberörda hänseende af gällande lag hotas, och Herr Doktor Falck under diskussionen hos Högvördiga Preste-Ståndet förklarat, att hans förslag, i hvad det afsåge rättighet för prest att i fråga om äktenskapshinder begära domstolens utlåtande, »kunde utan synnerlig olägenhet falla, derest det i hufvudsaken, de förändrade ansvarsbestämmelserna, vunne afseende», så synes som skulle hufvudändamålet med motionärernas framställningar vara uppnådt, derest lindrigare straffbestämmelser för ifrågavarande fall varda, i anledning af Kongl. Maj:ts omförmälda Proposition, af Rikets Ständer antagna.
Men Utskottet anser sig dock böra i korthet angifva, hvarföre Utskottet, oberoende af frågan om förändrade ansvarsbestämmelser, finner motionerna icke vara af beskaffenhet att kunna bifallas
Skyldigheten för prest att pröfva kontrahenters hinderslöshet till äktenskap sammanhänger nemligen på det närmaste med den i vår lagstiftning såsom regel antagna princip, att kyrklig vigsel är ett vilkor för giltigheten af ett äktenskap, och synes icke utan oegentlighet kunna öfverflyttas på civil myndighet, utan att jemväl de borgerliga rättsverkningarne af äktenskapet varda genom sådan myndighets åtgärd bestämda.
För öfrigt är Pastor, såsom inom Högvördiga Preste-Ståndet ock blifvit anmärkt, i de flesta fall den, som med största säkerhet och minsta besvär för vederbörande kan utröna, huruvida hinderslöshet till ett ifrågasatt äktenskap förefinnes eller icke, enär det vanligen är i kyrkans handlingar, som bevisen för en sådan hinderslöshet måste sökas.
Men i intet fall anser Utskottet lämpligt att uppdraga ifrågavarande pröfning åt domaren, 8 La g-Utskottets Betänkande N:o 75. än mindre åt domstolen.
Ett sådant hänskjutande till domaren eller domstolen af en fråga, som ej är af tvistemåls egenskap, vore för den egentliga domareverksamheten främmande, hvarjemte den olägenhet dermed vore förknippad, att domaren komme att på förhand yttra sig i ett ämne, der han sedermera, i fall att tvist uppstode, kunde blifva skyldig att meddela utslag.
Icke heller finnes för närvarande annan civil myndighet, på hvilken ifrågavarande pröfning lämpligen kunde öfverflyttas, och förrän presterskapet blifvit befriadt från skyldigheten att föra förteckningar öfver födelser, äktenskap och dödsfall, torde det svårligen kunna befrias från nu ifrågavarande skyldighet, fastän Utskottet villigt medgifver att samtliga dessa bestyr jemväl för den egentliga presterliga verksamheten äro främmande.
Hvad särskildt angår Herr Doktor Falcks förslag, att då hinderslöshet icke på annat sätt kunde styrkas, det finge anses tillfyllestgörande, om kontrahenterna i vittnens närvaro skriftligen förklarade, att de icke annorstädes ingått sådan förbindelse, hvarigenom ett tilltänkt äktenskap kunde förhindras, så vore detta i sjelfva verket ej annat än att förklara all undersökning om kontrahenternas hinderslöshet i berörda fall öfverflödig, hvadan förslaget i denna del icke torde tarfva vidare vederläggning.
Och då, beträffande samme motionärs förslag om förklaring af hvad med en laglig afvittringshaudling bör förstås, något behof af lagstiftningens mellankomst i detta fall icke torde vara för handen, hemställer Utskottet vördsamt, att ofvanberörda framställningar icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
STOCKHOLM, (ryckt hos E. Westrell, 1863. i.«j-U(ik<i$sls Uelänkandt N.» IS, l j\:o 1&.
Exp.-Utsk. den 12 Jan. 1863, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrande eller upphäfvande af föreskrifterna angående den s. k Ja/tigprocentens utgående från sterbhus.
Redan i Kongl. Stadgan och Förordningen den 21 Oktober 1698, "huru nied tiggare och fattige, sorn rätt allmosa behöfva, så ock med landsstrykare och lättingar, förhållas skall», var föreskrift om utgörande af omförmälde afgift meddelad.
Denna författning innehåller nemligen, bland annat, att »enär inventarier uti något sterbhus upprättas och qvarlåtenskapen kommer antingen att ärfvas ejler gå i gälds betalning, hvilket i begge händelserna är för vederbörande en lycka och förde], då skall af boets förmåga eller invenfariimassan gifvas till de tattiga en åttondedel för hundrade, eller 4 öre af hvarje hundrade Daler, hvilken contingent af dem, som inventeringen förrätta, straxt emottagas och till de fattigas föreståndare emot qvitto lefvereras skall.» I 1734 års lag, 17 Kap. 4 § Handels-Balken, blef denna afgift jemväl omförmäld och upptagen bland de der stadgade tysta förmånsrätter, med prioritet till och med framför tjenstehjonslöner.
Väl var ifrågavarande |:dels procent derefter, enligt Kongl. Maj:ts förordnande den 18 November 1783, anslagen till understöd för allmänna arbetsinrättningar inom länen; men, jemlikt Kongl. Resolutionen på PresteStandets besvär den 20 November 1786, blef den sedermera, utan allt undantag och för alltid, till försatnlingarnes disposition öfverlemnad, för att, jemte öfriga inflytande fattigmedel, till uslingars hjelp och understöd inom socknarne nyttjas och bibehållas.
Angående ordningen för afgiftens utbetalande, äfvensom liih. lill It.
St. rrol.
IS63 & 1863. r Saini.
I Afd. 6 Haft. 2 Leg-Ulskotleis Btiänkandi N:o 18. kontrollen derå, äro föreskrifter meddelade i särskilda författningar, såsom Kongl.
Resolutionen den 23 September 1741, Kongl.
Brefvet den 29 April 1761 och Instruktionen för Justitie-kollegium och Förmyndare-kammaren den 12 December 1764.
Billigheten af denna afgift har dock nu blifvit ifrågasatt genom tvänne inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckta motioner, den ena af Riksdagsfullmägtigen Carl Dahlgren från Elfsborgs län (motionen N:o 172) och den andra af Riksdagsfullmägtigen P. A. öijström från Westerbottens län (motionen N:o 196).
Då emellertid den förre påyrkat hela afgiftens afskaffande, har den sednare inskränkt sig till att blott föreslå den förändring i stadgandena derom, att den måtte utgå, icke af summa inventarii, utan af behållningen i boet samt att den, för att bättre lämpa sig för decimalräkning, måtte beräknas till blott dels procent.
I följd af remiss åligger det Lag-Utskottet att meddela yttrande öfver dessa framställningar; och Utskottet har funnit sig böra understödja den af Riksdagsfullmägtigen Dahlgren väckta, om hela fattigprocentens upphörande.
Ifrågavarande afgift synes nemligen nu mera svårligen kunna försvaras och är ur teoretisk synpunkt isynnerhet förkastlig derför, att den ganska ofta eller i alla de fall, Så skulderna i ett sterbhus öfverskjuta tillgångarne, drabbar, icke sterhusdelägarne, utan den dödes borgenärer.
På sådan grund har dess upphörande ock föreslagits såväl af Lag-komitén som af Lagberedningen, af hvilka den förra motiverat sitt förslag dermed, att »till fattigas försörjning sådana utvägar böra vidtagas, att den ej kommer att grundas på uppoffring af borgenärers rätt.»
Sådana utvägar äro ock genom de på sednare tider utfärdade författningar, sorn reglera fattigvården, anvisade; och vid sådant förhållande synes det, äfven om behållning finnes i boet, likväl, såsom motionären anmärkt, innefatta en orättvisa »att rid inträffande dödsfall en ny utgift skall påläggas samina förmögenhet, för hvilken förut erlagts iättigunderhållsafgift och för hvilken arftagarne genast inträda i skyldighet att alltjemt framdeles erlägga dylik fattigskatt.»
En väl ordnad fattigvård, hvilken i äldre tider saknades, gör således numera ifrågavarande afgift icke allenast öfverflödig, utan i vissa fall jemväl obillig; hvaremot dess upphörande skulle medföra äfven den för civillagstiftningen ingalunda ovigtiga förmån, att en af de tysta förmånsrätterna försvunne.
Af det nu anförda följer att Utskottet icke anser det al Riksdagsfullmägtigen Nyström väckta förslag tillfyllestgörande, — ett förslag, i afseende hvarå lör öfrigt bör erinras, att så vida motionären, såsom antagligt synes, med uttrycket »behållningen i boet» afsett den behållning, som bouppteckningen utvisar, förslaget icke med säkerhet kan antagas uppfylla det dermed hufvudsakligen af.-edda ändamål eller att skydda borgenärers rätt, enär borgenärer ofta blifva kända först e/ler bouppteckningen.
Lag-UMcottelt Iielånkande N-.o 47.
3 Utskottet hemställer alltså vördsamt, del Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom förklaras, att hvad 17 Kap. 4 § Handels-Balken och särskilda författningar innehålla, angående utgående till de fattige af viss andel af död mans bo, upphört att vara gällande.
Stockholm den 29 December 1862, Herrar Doktorer Schram och Forssell samt Herrar Lemchen oeh Staaff hafva begärt få antecknadt, det de ej i detta ärende deltagit.
M O 17.
Ank. till Exp.-Dtsk. dea 12 Jan, 1803, kl. 2 e. ra Betänkande, i anledning af väckt motion om föreskrift derom, att arfskiften skola inom viss lid till domstol ingifvas.
Rundbäck från Göteborgs och Bohus län har uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet memorial (motionen N:o 125), under erinran om de svårlösta tvister, som icke sällan uppstode till följd deraf, att upprättade arfskiftes-instrumenter icke voro tillgängliga, samt med anmärkning, att sådana instrumenters ingifvande till
Domaren voro så mycket vigtigare, som arfskiften utgjorde lagliga åtkomsthandlingar i fråga om ärfd fastighet, föreslagit ett lagstadgande af följande innehåll: »Alla arfskiften skola i stad inom tre månader efter deras upprättande och å landet å det ting, som näst efter tre månader från upprättandet infaller, till
Rätten ingifvas i 2:ne exemplar, det ena exemplaret för att, i Rättens arkiv förvaras, det andra att till sterbhusdelegare återlemnas, sedan det med domarens bevis försedt blifvit, allt vid bot, som för bouppteckningar stadgadt är».
Detta förslag har blifvit till Lag-Utskottet öfverlemnadt, tillika med de inom Hedervärda Bonde-Ståndet deröfver afgifna yttranden.
De flesta af dessa yttranden t Lag-lllthoUelt IUlänkandt N:o 17. innebära val ett tillstyrkande af förslaget, men Utskottet har likväl ansett sig icke kunna understödja detsamma.
Framställningar i enahanda syfte, som den förevarande, voro redan vid sistförflutna riksmöte väckta, men blefvo, på då varande Lag-Utskotts hemställan, af Rikets Ständer afslagna.
De skäl, hvarpå nämn de hemställan grundades, synas jemväl Utskottet talande.
Det är nemligen uppenbart, att den med ifrågasatta anordning åsyftade fördel af trygghet och säkerhet för framtiden skulle hufvudsakligen endast falla sterbhusdelegarne sjelfva till godo, — och vilja de komma i åtnjutande deraf, så är sådant dem icke enligt gällande lag förmenadt, enär det redan nu står dem fritt att, såsom icke heller så sällan sker, låta upprättade arfskiftes-instrumenter till domstolarna in gifvas.
Men att föreskrifva detta såsom en skyldighet, vore ett slags förmynder skap från Statens sida, som icke synes vara af trängande behof påkalladt och hvilket i detta fall så mycket mindre torde böra ega runi, som det föranledde till kostnader och besvär, de der måhända skulle kännas betungande för månget sterbhus.
I allt fall skulle för kontrollen öfver efterlefnaden af ett sådant stadgande, som det föreslagna, möta ganska betydande praktiska svårigheter, enär ingenstädes i lag finnes stadgad viss tid, inom hvilken arfskiften skola hållas, och de stundom till och med alldeles uteblifva, hvilket städse inträffar, då arfvingar besluta lefva samman i bo oskifto.
Förklarade nu arfvingar, som til 1- höllos att förete arfskifte, det de icke upprättat något sådant, så synes det som åklagare eller domstol icke skulle kunna något dervid åtgöra, — och lagbudet klefve då utan betydelse
Hvad särskilt angår frågan om lättade utvägar att vinna visshet om rätt egare till fastighet, så äro derför andra, mer genomgripande förändringar föreslagna i en af Rikets sednast församlade Ständer tili Kongl. Majit ailåten och på regeringens pröfning ännu beroende underdånig skrifvelse, hvilken ingalunda kan antagas blifva lemnad utan afseende.
Och anser sig Utskottet derföre ega så mycket större skäl, att afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
Herrar Doktorer Schram och Forssell samt Herrar Henschen och Staaff hafva begärt få antecknadt, det de ej i ornförmälda ärende deltagit.
Lag-Vtskirileh Uttänkande A:o IS. 5 ) M-o IS.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Jun. 1SG3 kl. 2 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrad lagstiftning i fråga om upprättande af bouppteckning m. m. I 9 Kaj». 1 § Arfda-Balken är stadgadt, att om afliden persons bo lyder under stadsdomstol eller egendomen är fastighet i stad, skola, när ej annorlunda särskildt är stadgadt, Borgmästare och Råd nämna tvä elier flere redlige män, som egendomen uppteckna och värdera, men att, om boet lyder under annan domstol eller egendomen är fastighet å landet, sterbhusdelegarne ega kalla Gode
Män, som efter bästa förstånd uppteckningen och värderingen förrätta, äfvensom att i prestahus arfvingar ina kalla och bruka dertill den de helst sjelfvc vilja.
Och 12 Kap, 2 § samma Balk föreskrifver, att »alla arfskifte!! skola ske i redliga och trovärdiga mäns närvaro, på lika sätt, som tillförene om egendomens uppteckning sagdt är».
Enahanda frihet, som, på sätt nyss nämndt är, medgifvits arfvingar i presthus, tillkommer äfven, enligt särskilda författningar, adeliga sterbhus samt arfvingar efter de till Amiralitetsstaterna hörande ofrälsemän m. fl, I afseende å det arfvode, som för omförmälde uppdrag tillkommer städernas Magistrater, är i Kongl, Förordningen den 10 December 1756 stadgadt, »att i alla städer, utom Stockholm och Göteborg, må i inventeringsarfvode uppbäras en procent af all i boet befintlig fast och flis egendom samt en half procent för delningen».
I afseende å Stockholm åter är, enligt särskilda författningar, den regel gällande, att arfvodet utgör en half procent af summa inventarii, hvilken beräkning ock lärer följas i Göteborg.
Orättvisan af det tvång och den beskattning, som genom omförmälde anordningar pålagts vissa klasser af städernas innevånare, har nu blifvit framhållen af särskilda motionärer, nemligen inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr J.
Sundvallson (motionen N:o 119) samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Rik sdags full - 6 Lag-fSlskottels Betänkande N:o 48. mägtige Carl Nettelbladt från Stockholms Ilin (motionen N:o 117) oell P. F Mengel från Upsala län (motionen N:o 440).
Herr Sundvallson har föreslagit »den ändring af 9 Kap. 1 § och 12 Kap. 2 § Arfda-Balken, att äfven sterbhusdelegare i städerna må åtnjuta samma rättighet som alla rikets öfriga innebyggare, nemligen att till boupptecknings- och arfskiftesförrättare välja den, de hafva förtroende för; sämjas de ej om valet, varde, då anmälan derom sker; förrättningsman af Rätten förordnad.
Den, sorn bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojäfvige män».
Men som hela 9 Kap. Arfda-Balken, enligt motionärens åsigt, vore mindre tillfredsställande och tidsenligt, har motionären för samma kapitel föreslagit en ny, förändrad lydelse, i adit hufvudsakligt öfverensstämmande med 6 Kap. i Lagberedningens förslag till Arfda-Balk; hvarjemte motionären slutligen, för att häfva ali betänklighet emot den föreslagna reformen, hemställt om ett så lydande öfvergångsstadgande: »Denna förändring inträder icke i full kraft och allmän tillämpning inom de särskilda stadskomunerna förrän deras skattskyldige innevånare genom laga kraftvunnet beslut bestämt den ersättning till nuvarande
Magistratspersoner eller det vederlag till städernas drätselverk, hvarest dessa sednare nu uppbära eller komma att uppbära dessa sterbhusprocenter, med hvilka ersättningar vederbörande åtnöjas; och böra öfverenskommelser härom vara träffade inom 1864 års slut.» Riksdagsfullmägtigen Nettelbladt åter har föreslagit, »att uti 1 § af 9 Kap. Arfda-Balken orden Lyder boet under stadsdomslol ete. mätte utgå och i stället ett moment införas af följande lydelse:
Till boupptecknings förrättande ege sterbhusen välja hvem helst de hafva förtroende för och kalle Gode Män, som efter bästa förstånd egendomen värdera samt skrifva bouppteckningen under.»
Och slutligen har Riksdagsfullmägtigen Mengel jemväl yrkat »afskaffande af nu varande sättet att i städerna förrätta bouppteckning efter afliden ofrälse person samt af bouppteckningsprocenten, eller åtminstone att denna hädanefter mätte utgå efter behållningen i boet, sedan skulderna blifvit afräknade». öfver dessa framställningar har Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt; och Utskottet liar icke kunnat undgå, att, lika med motionärerna, finna, det ifrågavarande undantagslag är till sjelfva sin grund obillig och ofta för ett sterbhus måste kännas tryckande.
Afven Lagberedningen har delat denna åsigt och ansett friheten i val af boupptecknings- och arfskiftesförrättare böra göras allmän, »enär den på ståndsskilnad grundade nu varande olikheten ej kunde komma i fråga att bibehållas».
Men oafsedt det missnöje, som en sådan olikhet alltid måste väcka hos de tillbakasatte och hvilket icke för första gången blifvit genom ifrågavarande motioner tolkadt, lärer obilligheten af sjelfva beräkningsgrunden för bouppteckningsprocenten utan svårighet af en hvar inses.
Ty då denna grund är summa iuvenlarii. utan afdrag för skulderna, kan lätteligen in - Lag-Vtskollets Betänkande N:o 4S. 7 träffa, ehvad boet är stort eller ringa, att deri behållning, som eljest skulle uppstått, åtgår till bouppteckningsarfvodet, — ja, att till och med, såsom en af motionärerna anmärkt, boet just för detta arfvode stundom måste afträdas till konkurs.
Och för öfrigt ligger onekligen, såsom jemväl blifvit erinradt, en oformlighet deruti, att, fastän Magistraternas ledamöter kunna hafva nytta eller skada af värderingen, de likväl icke anses jäfviga att till och med sjelfva verkställa densamma.
Afven vid de flera föregående riksdagar, då denna fråga varit underställd representationens pröfning, har obilligheten af omförmälda afgift varit i viss män medgifven af det Utskott, som behandlat ämnet.
Men enär ifrågavarande, af Konung och Ständer medgifna arfvode utgjorde en väsendtlig del af Magistraternas aflöning och vid bestämmande af magistratspersonernas löner, hvilka bekostades af städerna allena, tagits i beräkning, så har häruti städse funnits ett hinder emot. förändring af ifrågavarande lagstiftning.
En sådan förändring har nemligen ansetts påkalla förutgående åtgärder för betryggande deraf att någons tillförsäkrade rätt icke blefve inskränkt, och att sådana löner i annan ordning komtne att utgå, att städerna kunde påräkna att fortfarande ega skickliga inagistratspersoncr.
Afven Utskottet anser väl å ena sidan de sålunda anförda omständigheter fortfarande utgöra giltigt hinder för ett enkelt bifall till den af motionärerna nu påyrkade lagförändring.
Men å andra sidan har Utskottet trott tiden vara inne, att från representationens sida taga initiativ till åstadkommande af sådana åtgärder, sorn, enligt hvad nyss blifvit antydt, synas böra förutgå en ny författning i ämnet.
Det nedbrytande af de emellan städernas innevånare frän fordom uppställda skrankor, som nyss begynt, och det deraf betingade jemnandet af rättigheter och skyldigheter dem emellan synes oafvisligen kräfva likställighet jemväl i nu ifrågavarande hänseende.
Utskottet anser ock de för frågans lösning nödiga förberedelser säkrast och snabbast kunna vinnas, derest Kongl. Majit med anlitande af de utvägar, som stå regeringsmakten till buds, vidtager verksamma åtgärder till beredande af ersättning åt städernas
Magistrater för ifrågavarande sportler; och Utskottet har derföre, med föranledande af förevarande motioner, ansett sig böra föneslå en underdånig skrifvelse i sådant syfte.
I följd häraf och då den omarbetning af hela 9 Kap. Arfda-Balken, som Herr Sundvallson föreslagit, väl icke, äfven om den skulle finnas nödig, torde böra ifrågakomma förr, än i sammanhang med förenämnde jemväl af Herr Sundvallson i första rummet påyrkade lagförändring, hemställer Utskottet vördsamt, det Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, — med tillkännagifrände, det Rikets Ständer för sin del anse den Borgmästare och Råd nu tillkommande rätt, att, när ej annot lunda stadgadt är, nämna 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o Ift.
Gude
Män att författa bouppteckning och arfskifte samt derför uppbära visst arfvode} böra försvinna, — i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t läcktes vidtaga åtgärder till beredande af ersättning åt vederbörande städers Magistrater för den sportelinkomsf, de genom en sådan anordning kunna förlora, äfvensom att Kongl. Maj:t täcktes lill Rikets näst sammanträdande Ständer framställa nådig Proposition om den förändring i allmän lag, som för omförmälde ändamål varder nödig.
Herrar Doktor Schram och Forssell samt Herrar Lemchen och Staaff hafva begärt få antecknadt, det de ej i detta ärende deltagit.
STOCKHOLM, TYPOGRAFISKA FÖRENINGENS BOKTRYCKERI., 1 863.
Lag-Utskottets Memorial J\3 19.
1 N:o 19.
Jen 19 Jan. 1803, kl. 12 miJJ.
Memorial, i anledning a/ återremiss af Utskottets Betänkande .M 8, rörande Kongl. Mag-.ls Nådiga Proposition om antagande af en författning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare.
Omförmälda Betänkande, hvarigenom Utskottet tillstyrkt bifall till berörda nådiga Proposition, har blifvit af Högv. Preste-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men som detsamma, enligt hit ankomna protokolls-utdrag, är vordet af de öfriga tre RiksStånden bifallet, och tre
Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen ej erfordras; hvilket Utskottet får hos Högv.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande M 20.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Febr. 1863, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ett tillägg, rörande inbördes testamente, till 16 Kap. 3 § Arfda-Balken.