Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den af Hofrätten anmärkta omständighet, att, oaktadt 79:de § i Reglementet innehåller, att, »vid pröfning af ansökningar om lån, i Direktionerna vid Lånekontoren minst tre ledamöter skola vara tillstädes» och Usta 8 Ansvarighetslagen sålunda syntes vid motsatt förfarande tillämplig, icke desto mindre uti 4:de § af nämnde lag särskildt bestämdes, att, om »beslut fattades, dervid icke minst tre Direktörer voro närvarande, samma ansvar borde äga rum, som i Usta '8 finnes föreskrifvet», skulle, nied lika godt skäl, som Hofrätten deraf dragit den slutsats, att nicke alla i Reglementet meddelade föreskrifter vore till de i Usta och 2:dra §§ afsedda stadganden hänförliga)}, kunna föranleda till det icke mindre orimliga påståendet, att icke någon annan föreskrift i Reglementet vore till Ansvarighetslagen hänförlig än sådan, som funnes i den särskildt nämnd.
Föreskriften i Reglementet, jemförd med Usta § Ansvarighetslagen. hade utan tvifvel påfordrat tillämpning af denna sednare, i händelse den förra blifvit öfverträdd; och 4:de §:s innehåll vöre således uppenbarligen öfverflödigt, om dermed endast åsyftades nyssnämnda bestämmelse; men den innefattar 70 jemväl i sammanhang dermed ett annat stadgande, för hvars skull den ock sannolikt tillkommit.
Ännu mera uppenbart synes mig, att den 2:dra § Ansvarighetslagen, hvilken angår en långt svårare öfverträdelse, om hvars egentliga karakter icke ett ord förekommer i 78:de § af Reglementet, och som jemväl bestämmer ett långt strängare straff än det, som följer på afvikande från denna sistnämnda §, icke endast af sådana skäl, som Hofrätten anfört, får betagas sin gifna tillämpning på åtalet i denna del, förutsatt att Ola Månsson verkligen anses öfvertygad att hafva med egennytta förfarit, hvarom Hofrätten undvikit allt närmare yttrande.
— I Hofrättens Utslag kan åtminstone icke jag finna något skäl. som skulle göra denna 2:dra § otillämplig, om icke ett sådant möjligen ligger uti det förklarandet, »att förbudet att handla såsom Kommissionär afsåge ledamots förhållande utom
Direktionen, och således icke borde hänföras till de i Usta och 2:dra §§ Ansvarighetslagen åsyftade föreskrifter angående
Diskontverkens styrelse och förvaltning.»
Härvid måste åter å min sida anmärkas, att Usta och 2:dra §§ af Ansvarighetslagen icke innehålla några »föreskrifter angående
Diskontverkens styrelse och förvaltning», utan innefattas dessa i Banko-Reglementet, hvilket sjelfva rubriken jemväl utvisar; men den omnämnda lagens rubrik är såsom ofvan säges: »Ansvarighetslag för de af Rikets Ständer förordnade Direktörer för Lånekontoren i Orterna.»
Häruti torde ligga en icke oväsendtlig skillnad, åtminstone för så vidt man af uttrycket »om Diskontverkens styrelse och förvaltning» skulle vilja draga den slutsats, att Ansvarighetslagen icke jemväl åsyftar yttre förhållanden, derest dessa kunna äga inverkan på förvaltningen.
Fastän jag sålunda medgifver, att förhandlingar med enskilda utom
Lånekontoret visserligen för sig allena betraktade icke böra för Direktör vid Kontoret medföra ett så beskaffadt ansvar, som 2:dra § stadgar, måste jag deremot erinra, att det just är hans ställning lill och inom Lånekontoret, hvari grunden till det uttryckliga förbudet uppenbarar sig.
Då Rikets Ständer öfverlemna vården om hela Bankens välfärd i några få personers händer, lära väl ock Rikets Ständer, såsom Svenska folkets ombud, vara både berättigade och förbundne att vidtaga nödiga försigtighetsmått, på det att förtroendet icke må komma i fara att missbrukas, hvilket måste inträffa, om Direktörerne, hvar och en på sitt håll, hafva eget intresse vid låns beviljande, eller, med andra ord, äro ombud både för långifvaren och låntagaren.
Angifvelsen och remissen till åtalet lära väl ock få anses innefatta bevis derom, att de, för hvilka Reglementet och Ansvarighetslagen äro skrifna och stiftade, hysa samma åsigter angående dessa författningars rätta tydning och tillämpning, som jag nu funnit mig pligtig att förfäkta; och skulle äfven straffet för så beskaffad öfverträdelse, som här är i fråga, anses vara nog strängt, så tillkommer det likväl hvarken 71 åklagaren eller lagskiparen att inskränka, för att ej säga tillintetgöra lagbudets tillämplighet.
Fullföljande alltså ansvarspåståendena i bela deras vidd, öfverlemnar jag underdånigst målet till Eders Kongl. Majits nådiga pröfning.
Sedan ofvanintagna underdåniga besvär voro till Kongl. Majits Nedre JustitieRevisions-Expedition ingifna. emottog jag samma dag från Direktionen öfver Rikets Ständers Lånekontor i Malmö en, i anledning af gjorda förfrågningar i ämnet, aflåten skrifvelse, jemte handlingar, hvaraf föranleddes en ytterligare underdånig skrift, som af mig den 23 April, inom besvärstiden, tillika med nämnda handlingar till Kongl. Justitie-Revisions-Expeditionen inlemnades och var af nedanstående innehåll:
Till Eders Kongl. Majits Justitie-Revisions-Expedition inlemnades den 21 uti innevarande månad underdåniga besvär af mig å embetets vägnar, öfver Eders Kongl.
Majits och Rikets Svea Hofrätts den 24 förutgångne Mars meddelade Utslag angående förre Riksdagsmannen Ola Månsson i Gärdlösa, angifven att hafva, fastän Direktör uti Rikets Ständers Banks Lånekontor i Malmö, tagit befattning såsom Kommissionär med ett större antal dit ingifna låneansökmngshondlingar m. m.
Sedermera har jag, i följd af förelupen skriftvexling, fått ifrån Direktionen vid Lånekontoret emottaga handlingar, dem jag, enär fatalietiden för besvärs anförande ännu icke tilländagått, ansett mig böra härmed i underdånighet öfverlemna.
Dessa handlingar utvisa: all Ola Månsson, såsom Kommissionär, inlemnat till tjenstemän vid Lånekontoret, — utom ansökningshandlingar, som afslagits, — 92 särskilda sådana som bi fallits å en sammanräknad summa af 228,750 Ridr R:mt; — att Ola Månsson, i egenskap af Direktör, deltagit i pröfningen af 78 bland dessa å sammanlagdt belopp af 210,900 Ridr; — alt fyratiofyra af sistnämnda lån, enligt hvad
Direktionen meddelat, ej skulle hafva bevi'jats, derest icke Ola Månsson, under anförande af sin särskilda kännedom om de ifrågavarande personernas vederhäftighet, låneansöknmgarna förordat och bifall derå tillstyrkt; — att uti Direktionens Protokoll jemväl blifvit anmärkt, att Ola Månsson vid föredragning af dessa lån vitsordat uti de flesta såväl låntagares som löftesmäns samt i de öfriga åtminstone någonderas vederhäftighet och äganderätt till uppgifna fastigheter; — alt alla de omnämnda lånen, utom tre å tillsammans 10,500 Ridr, utgått af Statslånefonden; — att enligt uppgift, meddelad inför Direktionen af Kamreraren Fogelklou, icke han anmodat Ola Månsson att med sig hemföra de utfallna lånemedlen, utan att 72 dessa blifvit på Ola Månssons uttryckliga begäran dels af honom personligen vid Lånekontoret (hos Fogelklou) lyftade och dels med posten under rekommendation till Ola Månsson försända; — att Ola Månsson för lån, som, oaktadt hans förord och tillstyrkan, afslagits, återtagit handlingarna från Kontoret och uti ett af dessa, hvilket särskilda gånger förevarit, men ansetts icke kunna i dervid befintligt skick godkännas, — sökt att genom anskaffande af ytterligare bevis för ådagaläggande af den erbjudna säkerhetens antaglighet få lånet godkändt; — samt att Ola Månsson i begge sistnämnda fall reserverat sig till Protokollet emot öfrige
Direktionsledamöternes beslut om afslag å ansökningarna.
Dessa omständigheter innebära utan tvifvel ytterligare bevis för det påståendet, att Ola Månsson varit enskildes verklige Kommissionär vid en mängd lån, dem han icke desto mindre såsom Direktör pröfvat *).
Med djupaste undersåtliga etc.
Under den 26 uti nyssnämnde April månad har Kongl. Majit genom nådig Resolution häröfver infordrat Ola Månssons underdåniga förklaring äfvensom Kongl. Hofrättens underdåniga utlåtande; i följd hvaraf till Kongl. Majit från bemälde Kongl. Hofrätt inkommo:
Uo Ola Månssons underdåniga förklaring, så lydande: Slormäktigsle Allernådig ste Konung!
Till åtlydnad af Eders Kongl. Majits nådiga vilja går jag nu att i underdånighet afgifva min förklaring öfver Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans underdåniga besvär mot Eders Kongl. Majlis och Rikets Svea Hofrätts Utslag den 24 Mars detta år i fråga om det emot mig väckta åtal angående förment öfverträdelse af gällande Banko Reglementet.
Genom de till Kongl. Hofrätten ingifna förhandlingar tror jag mig hafva ådagalagt, att jag icke varit Kommissionär, samt äfven om jag, som sådan, genom den befattning jag tagit med en del lånesökandes penningar, skulle anses hafva brutit mot 78:de § Banko-Reglementet, öfverträdelsen likväl ändå varit af den beskaffenheten, att den aldrig bort eller kunnat föranleda till åtal; och ehuru jag långt ifrån klandrar en *)
De i ofvanstående underdåniga skrift omnämnda handlingar, som äro vidlyftiga, har jag, i betraktande af det nog stora utrymme, som redan upptagits af redovisningen för detta mål, huru vigtigt det än må vara, såsom rörande ett för Rikets Ständer angeläget intresse och utöfningen af ett deras förtroendeuppdrag, trott mig likväl kunna undgå att här aftrycka; helst Ola Månsson icke ifrågasatt riktigheten af den framställning jag gjort af handlingarnas hufvudsakliga innehåll, och de dessutom finnas att tillgå uti den i allmänt förvar befintliga akten.
73 en tjensteman för det lian med allt möjligt mt söker uppfylla sina embetsåligeanden” och detta ännu mindre, då åtalet, riktadt mot mig, alser förhållanden, sorn i och för sig visserligen icke hafva ringaste värde, men dock af orsaker, de der icke tillhöra målet, påkallat så qaycken uppmärksamhet och således äfven för detta sednare fall af allmänna åklagaremakten måste dragas under Eders Kongl Majlis nådiga pröfning; kan jag likväl genom de argumenter, Justilie-Ombudsmannen ganska skickligt anfört, icke finna motiverna för Kongl.
Hofrättens öfverklagade Utslag vara vederlagda och ej heller hvad jag till mitt försvar inför Hofrätten anfört vara stridande mot rätta uppfattningen af Banko-Reglementet.
Jag vill, med åberopande af detta, endast tillägga, att af Justitie-Ombudsmannen anförda satsen, att ifrågakomne låns anskaffande och uttagande bedrifvits genom tvenne Kommissionärer, är oriktig; tv sedan jag, som reste postbud med handlingarna, dem aflemnat till Fogelklou, hade han ifrån samma stund ingen redovisningsskyldighet till mig för de utfallna lånen, enär jag icke var försedd med fullmakt; hvaraf också följer, att Fogelklou, hvars bemödande att få mig ansedd såsom Kommissionär, omöjligen kan lyckas, i första hand fått lill sine hufvudman, såsom redan af mig i Kongl.
Hofrätten blifvit uppgifvet, betala de utfallna och till mig på god tro öfverlemnade lånepenningar, om dessa af mig händelsevis blifvit förstörda, samt derefter måst hålla sig lil! mig om ersättning, för hvad jag deraf kunnat hafva förskingrat.
Hade jag åter i sjelfva verket öfverlrädt 78:de § i Banko Reglementet, hvilket endast kunnat ske på det sätt, att jag såsom Kommissionär direkte uppträdt inför
Direktionen eller också, försedd med låntagarnes särskilda fullmakter, låtit någon annan för min räkning utföra kommissionerna med rättighet för mig att lyfta penningarne, hvilket likväl icke skett, hade jag ändå efter Reglementets gällande föreskrift icke kunnat åtalas, ty då Rikets Ständer, som i fråga om Banken äga lagstiftande makten, förklarat, att hvarken ledamot af Diskontdirektionerna eller Fullmäktig, som icke är ledamot uti Banko-Diskonten, får befatta sig med kommissioner, fastställt såsom påföljd för den förre, derest han sig häremot förbröt, att skiljas från Diskontdirektionen, och om öfverträdelse af den sednare skedde, att med honom skulle förfaras enligt gällande Ansvarighetslag; så är det uppenbart, att
Direktör icke för en dylik öfverträdelse kan åtalas, men att Fullmäktig, som icke har en sådan befattning, och således icke kan drabbas af enahanda påföljd, måste åtalas, hvilket åtal likväl svårligen kan föranleda till annan påföljd, än att han bhfver skiljd från Banko-Fullmäktigskapet.
Att Rikets Ständer icke ansett kommissionärsbefattnmgen, utom Direktionen, böra hänföras till Diskontverkens styrelse och förvaltning, är för en hvar tydligt, emedan dessa verk kunna, oberoende af sådana kommissionärsbefattningar, styras och ordnas, samt deras säkerhet vårdas lika bra, ehuru motsatsen äfven kan hända.
Detta är otvifvelaktigt orsaken, hvarföre Rikets Ständer icke funnit lämpligt för dylik R.
Justitie-0mbudsmans Embets-Berättelse till 1860 års Riksdag.
10 n öfverträdelse stadga den i Ansvarighetslagen föreskrifna påföljd, som nu af Justitieombudsmannen å mig yrkas, men hvilken endast måste tillämpas, om verket derigenom eller på annat sätt vanvårdas eller med rent uppsåt tillskyndas skada och förlust, utan har för dessa enda fall uti Reglementet influtit ett lindrigare ansvar.
Det skulle väl också vara mer än orimligt, om en Direktion af Riksstånden, som befattade sig med kommissioner, skulle, i enlighet med Justitie-Ombudsmannens mening, stå till ansvar efter Ansvarighetslagen; men deremot de ledamöter uti Bankodiskonten, nemligen Bankens Juridiska Ombud (för närvarande Banko-Sekreteraren), samt 2 Banko-Kommissarier, hvilka äro särskildt utsedde af Fullmäktige i Banken och icke äro underkastade Ansvarighetslagen, för en lika förseelse, som ifrågavarande, •endast kunna skiljas från Direktionen med bibehållande af sin tjenst i Bankoverket, Rikets Ständer hafva sålunda för alla på ganska goda skäl uti föregående och 78:de § af nu gällande Reglemente hänfört lika förbrytelse till lika påföljd.
Huruvida Justitie-Ombudsmannens till Eders Kongl.
Majit iogifna replik från Lönekontoret i Malmö, emot 30 Kap. 11 § Rättegångsbalken, kan komma under Eders Kongl. Majits nådiga pröfning, hemställer jag i underdånighet, och anhåller derjemte att till svar derå inom kort föreläggande tid få inkomma med Rikets Ständers Revisorers berättelse om styrelsen och förvaltningen af Malmö
Lånekontor under sista året, hvaraf synes, alt någon anmärkning mot mig icke förekommit och fullkomlig décharge blifvit tillstyrkt, hvilket än ytterligare torde vederlägga alla mot mig i förevarande åtal gjorda uppgifter om egennyttigt förfarande.
Jag bestrider, på grund af hvad jag nu i underdånighet framdragit och förut inför Kongl. Hofrätten anfört, Justitie-Ombudsmannens påstående och öfverlemna!’ med lugn målet åt Eders Kongl.
Med djupaste underdånighet, etc. 2:o
En ytterligare skrift af Ola Månsson, ställd till Kongl Hofrätten, och af detta innehåll: Till Kongl. Majlis och Rikets Högloft.
Uti min till Kongl. Majit i underdånighet ställda förklaring öfver Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans underdåniga besvär mot Kongl. Hofrättens Utslag af den 24 sistlidne Mars i fråga om mot mig väckt åtal angående förment öfverträdelse af gällande Banko-Reglemente, har jag anhållit att efter kort föreläggande tid få inkomma med Rikets Ständers Revisorers berättelse öfver Malmö
Lånekontors styrelse och förvaltning under sista år.
Vid sådant förhållande och enär jag nu är i tillfälle att aflemna Transsumt af samma handling, anhåller jag ödmjukeligen, att Höglofl.
Hofrätten, som i dessa dagar torde hafva fått eller får akten i samma mål jemte min förklaring, behagade till Kongl. Majit i underdånighet öfverlemna ifrågavarande Transsumt, som för detta ändamål bifogas. 75 3:0
En vid sistintagna skrift fogad bilaga, af följande lydelse:
Berättelse öfver elen af Rikets Hoglofl.
Ständers utsedde
Revisorer i förening med Ombud för Rikets Ständers Bank verkställda granskning af Lönekontorets i Malmö räkenskaper, styrelse och förvaltning är 1858.
1 öfverensstämmelse med — — — — — — — — — — Efter det undertecknade Revisorer nu fullbordat ej mindre den granskning af Lånekontorets räkenskaper, styrelse och förvaltning år 1858, som i förestående Berättelse är vorden framställd, än äfven, på sätt ofvan åberopade, öfver revisionsförrättningen i dess helhet förda Protokoll upptager, den granskning, för hvilken förvaltningen af den till utlåning från Kontoret anvisade andel af Statslånefonden varit ö O föremål, och öfver hvilken särskild Berättelse afgifves, förklara Revisorerne, att som under revisionsförrättningen visshet vunnits derom, alt samtliga räkenskaperna äro riktiga, förutom i afseende å här ofvan anmärkta ränteberäkningsfel; att behållningarna
A de särskilda fonderna vid årets slut bort vara sådana, som de i boksluten upptagits och vid inventeringen verkligen varit lika med de på räkenskaperna grundade inventeringshandlingarna, samt att
Direktionen öfver Lånekontoret vid förvaltningen af detsamma ställt sig till noggrann efterrättelse Banko-Reglementets innehåll och i öfrigt städse med omsorg främjat verkets säkerhet och fördel; alltså, med stöd af 5:te § utaf Instruktionen för Rikets Ständers Revisorer öfver Banko-Diskontverket samt Eånekontoren i Orterna, hafva undertecknade Revisorer beslutit att för den förvaltningstid nu fulländade revisionen afser, eller ar 1858, meddela Direktionen öfver Lånekontoret i Malmö décharge, som dock kommer att till Herrar Fullmäktiges i Rikets Ständers Bank godkännande öfveriemnas.
Malmö af Rikets Ständers Lånekontor den 31 Mars 1859. STACKELBERG. L. GRÖNVALL.
TRÄGÅRDH. NILS PERSSON. J. SJÖKRONA. W. F. Malmros.
O Videmeras Ex ORicio Th. Wilh. Malm. 4:o Kongl.
Hofrättens underdåniga Utlåtande, sålunda affattadt: Slormäktigsle Allernådigste Konung!
Till underdånig åtlydnad af Eders Kongl Maj:ts nådiga befallning i remiss den 26 sistlidne April, tecknad å de Besvär, Rikets Ständers Justitie-Ombudsman i un - 7G derdånighgt anfort emot Hofrättens den 24 niistförutgångne Mars gilna Utslag i anledning af det utaf Advokat-Fiskalen Thure Arvid Billbergh, efter förordnande af bernälde Jostitie-Ombudsman, å Advokat-Fiskals-embetets vägnar, anställda åtal emot förre Riksdagsfollmäktigen Ola Månsson i Gårdlösa för öfverträdelse af gällande BankoReglemente, har Hofrätten öfver Besvären infordrat Ola Månssons underdåniga förklaring, som, med de remitterade och öfriga till målet hörande handlingar samt en af Ola Månsson den 24 innevarande månad till Hofrätten ingifven handling, härhos i underdånighet öfverlemnas; hvarjemte, enligt hvad Eders Kongl. Majit tillika behagat förordna, det åligger Hofrätten att eget utlåtande afgifva.
I det öfverkla^ade Utslaget har
Hofrätten af anförda skäl ansett det emot
Ola t- O Månsson angifna förfarande icke vara af sådan beskaffenhet., som i Ansvarighetslagen åsyftas; vid hvilket förhållande och enär frågan om tillämpning af sista punkten i I mom. af 78:de § Banko-Reglementet angående hvad Banko-Fullmäktige i der förutsatt lall hade att iakttaga, utgjorde ett ämne, hvarmed det icke tillkom Hofrätten att taga befattning, Hofrätten fann, att något ansvar icke i anledning af Advokat-Fiskalen Billberghs i denna sak förda talan kunde Ola Månsson ådömas.
De för Hofrättens ofvanberörda åsigt i Utslaget åberopade skäl äro under 2:ne särskilda hufvudafdelningar anförda.
I den förra har Hofrätten framställt, hurusom Rikets Ständer antagit, att ifrågakomne, redan i äldre Banko-Reglementet meddelade, förbud för ledamöter i Diskont-Direktion icke borde hänföras till de i Usta och 2<:dra §§ af Ansvarighetslagen åsyftade föreskrifter.
Oå likväl Rikets Ständer icke ägde att allena ändra eller förklara Ansvarighetslagen. kunde deras uppfattning deraf icke bestämma, huru lagen borde tillämpas, i händelse samma uppfattning befanns icke vara med sjelfva lagens innehåll öfverensstämmande.
Men i fall en sådan öfverensstämmelse kunde anses äga rum, borde, särdeles om någon tvetydighet i lagens ordställning förefanns, denna Rikets Ständers åsigt äga stor vigt i fråga om en lag, i hvars stiftande Ständerna deltagit.
Denna fråga, huruvida deras uppfattning af Ansvarighetslagens mening var med dess innehåll förenlig, utgör föremål för andra afdelningen af motiverna till Hofrättens Utslag.
1 förra afdelningen åberopas, att under anförda omständigheter Rikets Ständer vid 1835 års Riksdag bifallit Banko-Utskottets förslag till ett i 78:de § af nu gällande Banko-Reglemente bibehållet, stadgande.
Visserligen är lika litet för detta, som i allmänhet för andra Rikets Ständers beslut, något skäl i sjelfva beslutet anfördt; men det lärer ej vara på förnuftigt sätt förklarligt, huruledes Rikets Siiinder kunnat fatta omlörmälda beslut, så vida de ansett det fall, för hvilket stadgande derigenom meddelades, redan vara i då gällande Ansvarighetslag åsyftadt.
Justitie-Ombudsmannen liar trott sig finna ett sammanhang emellan berörda stadgande och 5:te § Ansvarighetslagen; men han har dervid helt och hållet förbisett, innehållet af sista mom. af 77:de § af nuvarande Banko-Reglemente, motsvarande 12 momentet af 88:de § j 1835 års Reglemente.
Der förekommer nemligen den med Ansvarighetslagens 77 5:te § sammanhängande föreskrift, hurusom, i händelse åtal emot
Direktör väckes, i ställe för denne, som under rättegången bör från all befattning vid Lånekontoret sig afhålla.
Suppleant skall i Direktionen inträda.
Jemföres härmed det antagna tillägget i DOxie ^ af sistnämnde Reglemente eller 78:de § i det. nuvarande, torde någon tvekan icke förefinnas derom, att med samma tillägg åsyftades något helt annat, än Justitie ombudsmannen förmenat.
Hvad detta syftemål var, har Banko-Utskottet, i dess af Ständerna gillade förslag tydligen angifvit, nemligen en nödig ansedd bestämmelse af den påföljd, som borde äga rum för öfverträdelse af ifrågakomna förbud.
Huru nyssberörda för Banko-Fullmäktige meddelade föreskrift bör af dem verkställas, tillhör det icke Hofrätten att afgöra; men då Justitie-Ombudsmannen synes till stöd för sin åsigt om betydelsen af samma föreskrift antaga, att den icke i annan o * _ n ’ syftning skulle kunna på ett med lag och rätt i allmänhet förenligt sätt verkställas, anser Hofrätten sig böra i underdånighet erinra, ali, enligt.
7G:te och 77:de §§ Banko-Reglementet, ledamöter i Diskont-Direktionerna äro icke endast de af Riksstånden valde, utan ock derjemte i Stockholm fyra andra personer och vid hvardera Lånekontoret ett Banko Ombud; att åberopade förbud i 78:de § är gällande för alla ledamöter i Diskont-Direktion och således äfven för dem, hvilka ej äro af Riksstånden utsedde, att desse sistnämnde enligt 2:dra morn. i 7(5:1 e § och 12:te mom. i 77:de § kunna från sina befattningar af Banko-Fullmäktige entledigas, när helst Fullmäktige finna sådant lämpligt; att
Fullmäktige följaktligen äga att sjelfve vidtaga en sådan åtgärd för verkställighet af åberopade föreskrift i 78:de §. och att, enär Fullmäktige sålunda kunna, utan Domarens anlitande, fullgöra detta uppdrag i vissa fall, verkställighet deraf på enahanda sätt äfven i annat fall ej bör anses vara mot allmänna rättsbegrepp stridande.
Hvad Justitie-Ombudsmannen yttrat derom, att, enligt sista momentet i 78:de §, Fullmäktig icke under den tid åtalet fortgmge skulle skiljas från utöfning af honom lemnadt uppdrag, härleder sig uppenbarligen från ett förbiseende af 8:de § i den för Banko-Fullmäktige utfärdade Ansvarighetslag, hvilken, ehuru till sina ansvarsbestämmelser med få undantag, som här icke förtjena afseende, betydligt mildare, än Ansvarighetslagen för Direktörer vid Lånekontoren, likväl, i fråga om afhållande från tjenstgöring under anställdt åtal, är i nyssberörde 8:de § hufvudsakligen öfverensstämmande med 5:te § i sislberörda Ansvarighetslag.
I andra afdelningen af motiverna för det öfverklagade Utslaget har Hofrätten, efter anmärkning, att Banko-Reglementets ifrågakomna förbud afser ledamots förhållande utom
Direktionen, men att i lista och 2:dra §§ Ansvarighetslagen åsyftas föreskrifter i Banko-Reglementet, som angå Diskontverkets styrelse och förvaltning, tillika erinrat, hurusom innehållet i 4:de § antyder, att vid Ansvarighetslagens utfärdande den åsigt varit rådande, att icke alla i Banko-Reglementet meddelade föreskrifter, om hvad Diskont-Direktör hade att iakttaga voro till de i Usta och 2:dra §§ Ansvarighetslagan afsedda föreskrifter hänförliga.
Denna åsigt röjer sig äfven i o:te §, hvil - 78 ken omtalar sådant utlåtande, öfverskridande oller afvikande från Regementet, hvarå åtal följa bör, och följaktligen förutsätter, att föreskrifter i Reglementet finnas, för hvilkas åsidosättande åtal icke bör äga rum.
Det lärer ej kunna antagas, att lag stiftaren, på samma gång ansvarsbestämmelser stadgades för embetsförseelser, skulle velat medgifva, att i något enda fall, der så beskaffad embetsförseelse blifvit upptäckt och således verkligen ägt rum, tillämpning af ansvarsbestämmelserna ej borde ifrågakomma.