Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har fartyg eller frakt eller delar deraf i gemensamt haveri eller till följd af någons vållande gått förlorade eller blifvit skadade, dä skola de här ofvan nämnde fordringsegare hafva samma rätt till de, rederiet tillkommande, ersättningar, som till fartyget och frakten. § 288.
Förmånsrätt i frakt upphör, när frakten blifvit till redaren inbetald.
Redare, som uppburit frakt eller öfverskott af köpeskilling af fartyg, som blifvit utmätningsvis lörsåldt, står icke i ansvar för fordran, för hvilken han icke personligen häftar, med mera än han innehar, äfven om han deraf gjort utbetalning till andra fartygets fordringsegare, som hafva mindre rätt, såvida icke förstnämnda fordran varit honom kunnig. 16 122 Samma lag vare der liqvid skett af de i § 287 omförmälda ersättningar. § 289.
Ur gods, i fartyg inlastadt, njutes förmånsrätt till betalning framför ali annan gäld för följande fordringar, i den ordning de här upptagas: 1. bodmerilån, under sista resan upptaget, med ränta och premie, ehvad lånet är förfallet eller ej, samt bidrag till gemensamt haveri under sista resan, och håfve, bland fordringar, som i denna punkt nämnas, den yngre företräde för den äldre; 2. innestående frakt och ersättning för öfverliggedagar.
Är bodmerilån upptaget endast för lastens skull, håfve frakten och ersättningen för öfverliggedagarne företräde. § 290.
Har gods gått förloradt eller blifvit skadadt i gemensamt haveri eller till följd af någons vållande, eller är godset för fartygets behof försåldt; vare om fordringsegarens rätt till ersättningen lag, som i § 287 stadgas. § 291.
Låter befälhafvare eller redare gods lossas till befraktarens eller lastemottagarens förfogande, utan att frakt, ersättning för öfverliggedagar och haveribidrag guldne äro; håfven sedan i godset ej förmånsrätt till betalning.
Medgifver innehafvare af bodmeribref slik lossning af panten innan lånet betaldt är, vare lag samma.
Om preskription i sjörättsmål. § 292.
Fordringar, för hvilka rederiet ansvarar endast med fartyg och frakt, skola, vid fordringsrättens förlust, utsökas inom två år från fartygets ankomst till den Svenska hamn, der, efter fullbordan af den resa, under hvilken fordran uppsått, slutlig lossning verkställes. 123 § 295.
Försäkringstagares och försäkringsgifvares anspråk emot hvarandra upphöra fem år efter den dag, fordringen uppstått.
Har fartyg blifvit afträdt derföre, att det under viss tid ej afhörts, löper preskriptionstiden från och med den första dagen af den tid, då försäkringstagaren egt att fartyget afstå. § 294.
Ar i sjörättssak fordran genom godkänd räkning eller utgifvet skuldebref bestämd; gälle för fordrans utsökande den i allmän lag stadgade preskription.
Om brott i fjellsten af befälhafvare eller besättning. § 298.
Antager befälhafvare i rederiets tjenst sjöman, hvilken, honom veterligen, ej från sin förra tjenst ledig är; straffes med böter från och med fem till och med femtio riksdaler. § 296.
Gör befälhafvare sig skyldig till bristande omsorg vid fartygets utrustning och proviantering eller till vanvård af fartyget och dess tillhörigheter, eller till vårdslöshet vid dess förande eller till grof försummelse af redares, godsegares eller försäkringsgifvares rätt och bästa; straffes med böter från och med tio till och med femhundra riksdaler eller med fängelse från och med två månader till och med två år. § 297.
Öfvergifver befälhafvaren sin tjenst, dömes till straffarbete från och med två till och med fyra år.
Lemnar han fartyget när det är stadt i fara utan att iakttaga hvad § 182 stadgar eller hvad i öfrigt åligger honom som en god sjöman; straffes med böter från och med etthundra till och med femhundra riksdaler eller med fängelse från och med tvä månader till och med två år.
124 § 298.
Förhåller han besättningen dess lagliga kost, varde han ock, såsom för uppsåtlig misshandel, straffad. § 299.
A agrar befälhafvare utan lagligt hinder att, i de fall' § 61 mom. 2 omför mäler, sjöfolk å sitt fartyg emottaga, straffes med böter från och med trettio till och med femhundra riksdaler. § 300.
I de fall § 297 omförmiiler samt, der omständigheterna synnerligen försvårande liro, jemväl i de full 296 och 298 omförmäla, kan förlust af rättigheten att föra fartyg på viss lid eller för alltid befälhafvare!) ådömas § 301.
Sjöman, som täger hyra innan han från sin förra tjenst ledig är, eller underlåter att å öfverenskommen lid sig i tjensten inställa, straffes med böter från och med fern till och med femtio riksdaler.
Går han utan lof
Irån bord eller har han efter erhållet lof fartyget lemnat. men fiirst efter utsatt lid sig åter inställt; straffes med böter såsom nu sagdt är.
Öfvcrgifvcr han fartyget när det är i fara, utan att iakttaga hvad § 182 stadgar eller hvad som i öfrigt åligger honom som en god sjöman; dömes till böter från och med femtio till och med tvåhundra riksdaler eller med fängelse från och med två månader till och med ett år. § 302.
Förekomma mildrande omständigheter eller vänder rymmaren frivilligt tillbaka, straffes med böter
Irån och med fem lill och med femtio riksdaler eller med fängelse från och med två till och med fyra månader.
125 § 303.
Förer sjöman utan befälhafvarens tillstånd varor ombord, straffes med böter från och med fem till och med tvåhundra riksdaler. § 304.
Begår sjöman dråp å befälhafvare eller gör han eljest å honom uppsåtlig misshandel, eller förolämpar honom med smädeligt yttrande, hotelse eller missfirmelig gerning, straffes- efter allmän lag såsom vore brottet erno! husbonde föröfvadt. § 305.
Sätter sig sjöman upp och vägrar befälhafvare lydnad, straffes med böter från och med tio till och med tvåhundra riksdaler eller med fängelse från och med två till och med sex månader, eller, der omständigheterna synnerligen försvårande äro, med straffarbete från och med två månader till och med ett år.
Vägras styrman lydnad, då han icke i befälhafvares ställe är, vare straffet böter från och med tio till och med tvåhundra riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 306.
Sätter sig sjöfolk, efter inbördes rådslag, tillsammans och vägra befälhafvaren lydnad; då dömes hvar och en af de brottslige till straffarbete från och med två till och med sex år; dock mö, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, straffet kunna till sex månaders straffarbete nedsättas.
Samma lag vare ock, der två eller flere of besättningen i förening, ändå att inbördes rådslag ej föregått, tvinga befälhafvaren till någon åtgärd eller honom derifrån hindra. § 307.
Om någon of besättningen med våld eller hot, som innebär trängande fara, öfverfaller befälhafvaren eller någon annan för att bemäktiga sig fartyget eller något af dess tillhörigheter eller lasten eller delar deraf; dömes, om brottet föröfva» under del fartyget är i öppen sjö, till straffarbete på lifstid, men i annat fall till straffarbete från och med sex til! och med tio år.
Den öfverfälle håfve makt att värja lif, fartyg och last.
Får, genom hans sjelfförsvar, någon död eller kroppsskada; ligge ogild. 126 § 508.
Begår sjöman, under resa, brott af den art, att svårare straff än fängelse derå följa kan, ege befälhafvare att hålla den brottslige i fängsligt förvar, till des* han till vederbörlig myndighet öfverlemnas. § 309.
Angående fördelning och förvandling af böter, som efter denna lag ådömas, gälle hvad i allmänna strafflagen stadgadt är, Om laga domstol i sjörätts mål, § 310.
Uppstår tvist emellan delegare i fartyg, gånge den till domstol, hvarunder hufvudredare lyder.
Lag samma vare der den, som å fartyg befäl förer eller fört, vill söka redare på grund af den befattning han innehar eller innehaft.
Redare söke befälhafvare der denne sitt bo häfver.
Angår tvist emellan delegare i fartyg eller emellan dem och befälhafvaren dennes af- eller tillsättning, upptages sådan tvist af Rådstufvurätten i den stad, der hufvudredaren bor, eller, i händelse han å landet sitt bo häfver, af
Råd stufvurätten i närmaste stad. § 311 Fiunes ej hufvudredare, skola tvister, som i föregående § mom.
1 och 3 omförmälas, upptagas vid den domstol, hvarunder den lyder, som största delen i fartyget eger, men vid domstolen i den stad, som är närmast den ort, der han sitt bo häfver, derest han å landet är boende och tvisten till stadsdomstol hörer.
Hafva de störste delegarne lika stora delar i fartyget, skall tvisten, alltefter målets beskaffenhet, anhängiggöras vid den lands- eller stadsdomstol, hvarunder någon af dem lyder eller som är närmast hans boningsort. § 312.
Vid sagde domstol i stad skola såväl redare som befälhafvare af annan instämmas i mål, som efter denna lag afdömas, såvida här nedan ej annorlunda 127 stadgadt är.
Befälhafvare må dock jemväl sökas vid Rådstugurätten i den stad, der fartyget befinnes, eller der han anträffas, eller som är närmast den ort, der den å landet belägen är. § 313. n‘-> Är för fullgörande af förbindelse, som efter denna lag skall bedömas, viss ort genom aftal eller lag bestämd, må tvist, som af sådan förbindelse härledes, upptagas af Rådstufvurätten i den stad, der förbindelsen skulle fullgöras, eller, såvida den ort är å landet belägen, vid Rådstufvurätten i den stad, som är närmast derintill. § 314.
I mål, der fråga är om förbindelser, af befälhafvaren för rederiet ingångna, må man söka antingen honom eller detta eller båda tillsammans, men ej på en gång hvardera för sig, och svaren de begge, der de blifvit instämda. § 315.
Varder tvist om fartygs byggande; söke Rådstufvurätten i den stad, der byggandet blifvit verkstäldt, eller, der det å landet skett, i närmaste stad. § 316- Tvist om redovisning för bergadt skeppsfynd och strandvrak, så ock om bergarelön, tillhörer Kådstufvurätt i stad, inom det tullkammare-distrikt, der bergningen skett eller angifven är. § 317.
Kommer tvist upp emellan försäkringstagare och försäkringsgifvare eller emellan dem och någon, som med försäkringen haft befattning, och är saken icke af beskaffenhet att den, enligt denna lag, bör af dispacheur handläggas; gånge den tvist till Rådstufvurätten i den stad. hvarunder svaranden lyder, eller, om han å landet bosatt är, till Rådstufvurätt i närmaste stad. § 318.
Åtnöjes man ej med den fördelning i försäkrings- och haverimål, som förordnad dispacheur verkställt; söke då ändring deri genom tvefald skriftlig inlaga, w 128 och ingifve den, sä ock den klandrade utredningen och de handlingar, hvarå käranden sig beropar, till Rådstufvurätt i den stad, der dispachen utgifven dr, sist innan klockan tolf å trettionde dagen från den, dispachen utgifven blef.
Svaranden gifve tvefaldt svar in och bifoge de handlingar, han åberopar Wh som ej redan ingifne äro.
Uteblifver någon af parterne, utan laga förfall, å den tid, som först sagd är; håfve sin talan förlorat.
Vill han visa laga förfall; höre Rätten vederparten och, derest lörfallet pröfvas lagligt, förelägge ny tid, högst åtta dagar, att med käromål inkomma eller svar afgifva.*
Nu har käranden uteblifvit utan att förfall visa; tage då svaranden Rättens bevis att dispacheu ej inom laga tid öfverklagad är, och gälle den sedan till efterrättelse. § 319.
Ej må i de mål, föregående § omförmäler, med mera än en skrift å hvardera sidan käras och svaras.
Äskar part mundtligt förhör eller begär han att i saken vittnen afhöra; gore derom anmälan sednast vid skriftvexlingens slut och sätte derefter Rätten det förhör genast ut.
Förhör må ej tillåtas, der det ej gökes inom tid, nu sagd är. § 320.
Den nämnd skall bestå af fem fullmyndige, välfrejdade, ojäfvige och sakkunnige män, af hvilka ordföranden bör vare lagkunnig.
Komma parterne å ömse sidor öfverens att, utan val, utse fyra ledamöter; vare det ock gildt. § 321.
Åro å någondera sidan flere, som i saken del hafva och kunna de ej sämjas om hvem, som väljas skall; gifve hvardera upp en man tili nämnden, hvarefter Rätten bland de föreslagne utser de två, som i nämnden sitta skola. § 322.
Har svaranden å inställelsedagen ej tillstädeskommit eller uteblifver part utan förfall, då han till val af nämnd kallad är, eller undandrager han sig eljest att leda - ledamot i nämnden välja eller föreslå; ege Rätten att ledamot i nämnden för houom utse, § 323.
Sedan nämnden aflagt ed, må sådant jäf ej upptagas, der ej anmälan derom hos Rätten sker förr, än nämnden sitt beslut fattat och den, som jäfvet gör. gitter visa att den omständighet, hvarpå han jäfvet grundar, först efteråt tillkommit eller honom kunnig blifvit. § 324.
Jäf emot den, som af part väljes eller föreslås eller af Rätten nämnes att i nämnden sitta, äro: 1. de som, enligt allmän lag, emot domare gälla; 2. om den, som i nämnden sitta skulle, står under förmynderskap eller under någondera partens husbondevälde, eller af honom lön eller underhåll njuter; 3. om han, såsom embets- eller tjensteman, lyder under någondera partens förmanskap; 4. om han förverkat rättigheten att i allmänt värf brukas, eller står under tilltal för brott, hvarigenom denna rättighet förverkas.
Gillas jäfvet; då skall ny ledamot, i den ordning ofvan stadgadt är, utses. § 325.
Ej må eljest någon, som dertill kallad varder, draga sig. utan förfall, det förtroende undän.
Rätten så tidigt han kan, och varde ny ledamot, i den ordning ofvan stad gas, utsedd. § 326.
Rätten med ed bekräfta, att han, utan väld och mannamån, enligt lag och efter bästa förstånd och samvete, skall verkställa den pröfning, hvartill han kallad blifvit.
Sedan eden svuren är, öfverlemne Rätten genast till ordföranden i nämnden alla af parterne i saken ingifna handlingar, så ock protokoll öfver hållet förhör, och sammanträde derefter nämnden utan dröjsmål att saken granska och afgöra. 17 130 § 327.
Ej må, vid nämnd, muntligt förhör tillätas, utan så är, att nämnden, till närmare utredande af någon omständighet, finner parternes hörande nödigt.
Har öfver något ersättningsanspråk dispacheur sig ej utlåtit, eller är hans utredning i annat afseende ofullständig och kan det icke, efter dispacheurs hörande, af nämnden omedelbarligen rättas; håfve nämnden makt att målet i de delar till ny utredning af dispacheuren återförvisa. § 328.
Kommer, under det parternes tvist hos nämnden anhängig är, någon och begär att hörd varda, förty att saken hans rätt rörer; läte nämnden honom få kunskap om det som i saken förekommit, höre ock parterne öfver hans påstående och iniördre, der hans anspråk outredt är, dispacheurs yttrande.
Sedan utlåte sig nämnden, i ett sammanhang, öfver den mellankomnes och de förre parter nes talan.
Åberopar mellankommande part vittnen, att sin talan dermed styrka, öfverlemne nämnden till Rätten att om sådant förhör i laga ordning besörja.
Protokoll öfver förhöret skall till nämnden aflemnas inom åtta dagar efter det förhöret skett, såvida det inför Rätten egt rum, eller inom två dagar från det protokollet Rätten tillhandakommit, der förhöret vid annan domstol föregått. § 329.
Vid sakens slutliga pröfning bestämme ock nämnden om och till hvad belopp rättegångskostnad af tappande part gäldas bör; så ock om parterne, gemensamt eller endera, skola utgifva det arfvode, hvartill nämnden, i och för sakens handläggning, berättigad är.
Det arfvode vare två procent af den summa, som omtvistas, dock så, att etthundra riksdaler är det minsta och femhundra riksdaler det högsta, som till nämnden i arfvode utgå bör. § 330.
Hvad de fleste i nämnden säga, gälle för nämndens beslut.
Sedan nämnden sitt beslut fattat, läte ordföranden det upptecknas och af nämnden underskrifvas och lemne det sedan till Rättens ordförande, hvarefter Rätten låte det i sitt protokoll införas och gifve, på grund deraf, dom i saken till parterne ut.
Hvad nämnden beslutit skall till efterrättelse lända ; ej må i det beslut ändring sökas.
De handlingar, hvilka ej till parterne återställas, skola till Rättens vård ofverlemnas. 131 § 331.
Vill någon klaga öfver Rättens åtgärd vid handläggning af saken eller öfver pröfningen af jäf mot dem, som i nämnden sutit, eller påstår någon eljest att, vid nämndens sättande, ej så tillgått, som nu föreskrifvet är; den klagan må i vanlig rättegångsordning fullföljas genom besvär, för hvilkas ingifvande tiden räknas från den dag
Rätten slutligt utslag i saken gifvit.
Varder sådan klagan gillad, förfalle all verkan af nämndens beslut och förordne Hofrätten att nämnd ånyo sättas skall.
Ej må Hofrätt till pröfning upptaga jäf, som vid Rådstufvurätten ej framstäldt varit, innan nämnden sitt beslut gaf. § 332.
Var part, som efter § 320 till val af nämnd kallad blifvit, från Rätten borta, när nämnden valdes, och vill han sedan visa att han då hade förfall, och att han ej kunde gifva Rätten det tillkänna; stånde honom fritt att sin vederpart till samma
Gitter han, sedan så stämdt är, bevisningen fullgöra ; förfalle all verkan af nämndens beslut och läte Rätten nämnd ånyo sätta. § 333
Har redare afstått sin egendom till borgenärers förnöjande, då skall hvad lag i sådant fall stadgar om upptagande af tvist angående rätt till lös pant gälla i afseende på tvist om förmånsrätt enligt denna lag. § 334.
Till de skiljomän, som i §§ 5.1, 25. 81, 89, 95, 228 och 280 omförmälas, skola parterne utse en hvardera, hvarefter de valde gemensamt tillkalla den tredje.
Kunna de ej om valet sig förena, eger närmaste domstol att den tredje skiljomannen utse.
Hvad de fleste skiljomännen säga skall till efterrättelse lända; ej må i det beslut ändring sökas. § 335.
Brottmål, som efter denna lag afdömas, skola upptagas af Rätten i den ort inom riket, der brottet timat, eller, der det skett under resa, vid domstol i den Svenska ort, dit den brottslige först ankommit eller der han eljest träffas kan.
Vill den, som i målet talan förer, heldre låta målet upptagas af den Rätt, inom hvars domsaga brottet timat, ege ock der lof till, om brottet inom riket begånget är, STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1863.
Utdrag af Protokollet ofver Justitie-Departements-Är enden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott Tisdagen den i 7 Februari 1863. i närvaro af Hans Excellens Justitie-Statsministern, Herr Friherre De Geer, Ha ns Excellens Statsministern för Utrikes Ärendena, Herr Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve ron Platen, Lagerstråle, Malmsten.
Thyselius, Bredberg, ' Thulstrup, Reuterskiöld.
Justitieråderi: Cramér, von Hofstén.
Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern anmälde i underdånighet det i Justitie-departementet uppgjorda förslag till ny Sjölag, jemte Högste
Domstolen* deröfver algifna utlåtande, sådant det finnes intaget i Högste
Domstolens protokoll den 26 Mars nästlidna år; och tillkännagaf Hans Excellens, att han, hufvudsakligen med anledning af de i Högste
Domstolen vid förslaget framställda anmärkningar, ansett detsamma böra i vissa delar erhålla en förändrad lydelse, samt förty låtit revidera förslaget efter dess granskning i Högste Domstolen.
Sedan Hans Excellens häruppå redogjort för innehållet af såväl det först uppgjorda förslaget med de i Högste
Domstolen deröfver afgifna yttranden, som äfven det reviderade och af Hans Excellens till proposition i ämnet nu anmälda förslaget, anförde Haus Excellens:
I det förslag till ny Sjölag, som jag nu i underdånighet framlägger lill Eders Kongl.
Maj:ts godkännande, hafva de liesta af de i Högste
Domstolen framställda anmärkningar emot det- lill Högste
Domstolens granskning sednast ölverlemnade förslag i ämnet blifvit iakttagna.
Under åberopande af de för dessa ändringar inom Högste
Domstolen anförda skäl, tillåter jag mig att rörande grunderna för 18
I Vt förslaget i öfrigt hänföra mig till de vid förslaget fogade motiver, och anser mig nu endast böra i korthet bemöta några särskilda anmärkningar, som inom Högste
Domstolen blifvit vid förslaget framställda, men icke iakttagits, äfvensom angifva skälen lill några få ändringar af förslaget, som efter dess granskning i Högste Domstolen vidtagits, ehuru de ej varit inom Högste
Domstolen föreslagne.
Benämningen fartyg, som blifvit föreslagen att utbytas emot skepp, har jag ansett böra bibehållas, derföre att denna benämning, der ej uttrycket båtar begagnas, är allmänt förekommande i de författningar, hvilka afse sjöfartens ordn8nde, då deremot skepp utmärker ett särskildt större slag af fartyg.
På samma gruud har jag äfven gifvit den i Förslaget använda benämningen befälhafvare företräde framför den föreslagna af skeppare.
Yäl förekommer i Tull-stadgan den 7
December 1860 skeppare som den allmänna benämningen på fartygets befälhafvare; meu dä Kongl. Förordningen den 7
Maj 1842 tillagt dem, som aflagt examen för att föra fartyg å aflägsnare orter, benämningen sjökapitener, då vidare det till Kongl. Förordningen den 1 Mars 1841 fogade formulär till Fribref för svenska fartyg begagnar befälhafvare såsom den allmänna benämningen på den, åt hvilken fartygets förande är anförtrodt och använder uttrycken skeppare och sjökapitener för att utmärka särskilda klasser af befälhafvare, och da jag tror mig veta att Kommers-kollegium allmänt använder den sistnämnda termen, har jag ansett densamma i Förslaget ej böra lemna rum för benämningen skeppare.
Att, på sätt i Högste Domstolen vid § 42 föreslagits, medelst en lagbestämmelse angifva hvarest ett fartyg skulle anses hafva sin hemort, har varit förenadt med så stor svårighet, att det ansetts böra undvikas och då de dermed afsedda ändamål kunnat vinnas genom en förändrad redaktion af de §§, som ursprungligen förutsatte dylika bestämmelser, har en omredigering af dessa §§ egt rum.
Anser man tjenligt, såsom inom Högste
Domstolen äfven blifvit erkändt, att under vissa förhållanden tillåta begagnandet af fraktsedlar i stället för konnossementer, så synes det likväl nödvändigt att bibehålla någon skilnad emellan dessa båda handlingar, af hvilka den ena är vida mera formel och fullständig än den andra.
Denna skilnad synes lämpligast kunna läggas i den olika bevisningsskyldighet, som blir en följd ai den ena eller andra handlingens begagnande; och för att en sådan skilnad fortfarande skall ega rum, har jag, äfven i det fall då fraktsedel är af befälhafvaren underskrifven, ansett lämpligast att medgifva honom rätt att föra bevisning emot dess innehåll, och det såväl emot aflastare som lastemot tagare.
Till följd häraf förfaller äfven det skäl, på gruud af hvilket inom Högste
Domstolen likställigheten af konnossementer och sådana fraktsedlar, som befälhafvaren underskrifva, blifvit yrkad; emedan det aldrig kan vara befälhafvaren tillåtet att emot lastemottagaren föra bevisning om felaktighet i konnossementet.
De i det remitterade förslagets § 164 mom.
1 förekommande orden »utan att sedan hafva blifvit bergadt», har jag ansett böra uteslutas.
Dessa ord hafva 135 blifvit införda för att utmärka att gods, hvilket en gäng ansetts vara borta, men sedan kommit tillrätta, äfven borde upptagas bland det gods, hvarå haveriet fördelas.
Då emellertid detta uttryck, genom sitt sammanhang med det föregående, gör §:s mening mindre tydlig, har jag funnit lämpligast att borttaga detsamma, så mycket mera som §:ns lydelse i allt fall tillräckligt anger hvad man genom de uteslutna orden velat närmare bestämma, alldenstund gods, som varit borta, men kommit tillrätta, måste räknas till gods, som icke gått förloradt.
Den i samma § förekommande hänvisningen till § 160 (§ 156), hvilken § angår bestämmande af ersättningens belopp, hvarom i § 164 (160) ej är fråga, har, såsom öfverflödig! på detta ställe, blifvit utesluten.
Ehuru det visserligen ligger i försäkringsaftalets natur att, vid tirnad skada, försäkringstagaren skall ega att genast vända sig till försäkringsgifvaren och af denne, utan vidare omgång, utfå ersättning för liden skada, så synes det likväl vara billigt att, för det fall § 228 förutsätter, medgifva ett undantag från denna regel.
Detta undantag motiveras af den större lätthet försäkringstagaren, i jemförelse med försäkringsgifvaren, eger att utfå de i detta fall förekommande haveribidragen; en lätthet som, när fråga är om haveribidrag af gods, blir alldeles i ögonen fallande.