Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stället för den lilla rasande furien står där en vac- ker dag en förtjusande ungmö, liflig, kvick, skalkaktig, allas älskling — man har svårt att i denna intagande varelse igenkänna henne, som för endast ett par är sedan var hela hu- sets fasa och förskräckelse.
övergångsperioden är genomlupen, egenska- per, hvilkas frånsida backfischen fann ett nöje i att vränga utåt, visa sig nu rättvända, hvar- vid befinnes, att elakheten endast var en ytt- ring af energi i förening med skarpsynthet och oppositionslusta, att näbbigheten var utveck- lingen till kvickhet i tal och svar och » skojs- lusten beroende på lefnadsfiiskhet och sinne tid anföra, att knappt hade mina dyrbara » ord om oljemålning » i det sista augustinumret af Idun set dagens ljus, förrän jag på ett visserligen angenäm sätt af flere unga tärnor bestormades med enträgna böner att också författa ihop några lämpliga rader om akvarellmålning, såsom varande af behofvet syn- nerligen påkallade.
Huruvida det sista — det kännbara behofvet — är i allo med sanningen öfverensstämmande, kan jag ej kontrollera, men mera obetingadt gäller ju s«n- tensen eller ordspråket, att » hvad kvinnan vill, vill Gud. » A f denna anledning är det nu, som jag så- som gentleman (anonymiteten försvinner allt mer och mer!)
försöker göra, hvad jag kan, d. v. s. lämna de upplysningar i ämnet, som kunna vara af något värde för dem, som roa sig med akvarellmålning eller ämna börja därmed.
Redan såsom en liten ung tös på 10 ä.
12 år eller så omkring ha nog de flesta af Iduns läsarinnor haft sin färglåda och därmed efter bästa förmåga färglagt diverse saker, kanske ibland till och mrd väl omo- tiveradt.
Om då färgerna ej voro precis af allra bästa slag, så gjorde det vanligen detsamma.
Vill man emellertid komma något längre och söka måla med mera konstnärlighet och efter naturen, så lär man ej i längden vara nöjd med dylika såsom barnleksaker ju tämligen försvarliga godtköpsfärger, utan köper sig nog en färglåda af mer eller mindre prima art. För närvarande äro säkerligen af de i handeln förekommande akvarellådorna de att före- draga, som hafva färgerna — s. k. moist colours — i porslinskoppar.
De äro visserligen, om man köper större kompletta lådor och ej inskränker sig till de mera absolut nödvändiga färgerna i lösa koppar, ganska dyra, men färgerna räcka ganska länge, och tillsätter man ibland en eller annan droppe glycerin till dem, så hålla de sig relativt länge fuktiga.
Eijes finnas ock i handeln att tillgå lådor med färgerna i kapslar (tuber); målar man mycket, ha de sitt be- rättigande, äro ganska trefliga och för den, som må- lar i olja och till större delen använder samma tek- nik vid akvarell som vid oljemålning, fördelaktiga och bra, då man med den i början åtminstone lösa färgen kan isätta i » ganska kraftigt vid färgbehand- lingen.
A f dylika lådor finns för närvarande en för amatörer ganska lämplig modell att tillgå i handeln, nämligen en från Geo.
Rowney &amp; C:o i London utgången tublåda, innehållande 12 färger i en porta- tiv, svartlackerad plåtlåda.
Priset för denna akvarell- låda är 2 kr.
För öfrigt finnes naturligtvis en stor mängd olika slags färglådor att välja mellan.
Den, som af en eller annan anledning vill köpa lösa färger, råder jag att köpa dem, förvarade i porslinskoppar.
D e nödvändigaste akvarellfärgerna äro följande: Lamp Black, Cbinese White, Gamboge, Yellow Ochre, Naples Yellow, Crimson Lake, Light Eed, Rose Madder, Brown Madder, Indian Red, Vermilion, Hylin &amp; C:is Fabriks-Aktiebolag, i Ä 3 3.
Cobalt, French Blue (Ultramarin), Indigo, Prussian Blue, Burat Sienna, Sepia, Vandyke Brown.
(De af dessa uppräknade, som kursiverats, äro möjligen mera umbärliga.)
Cbinese White bör helst köpas i tub eller glasflaska, Bose Madder och Brown Mad- der helst i tub, Gamboge (gummigutta.)
helst i stycke.
Fördelaktigast är att använda engelska färger; de äro nämligen hållbarare än de billigare tyska.
A f Yellow Ochre kan dock mycket väl tyskt fabrikat användas.
Prussian Blue bör så sparsamt som möj- ligt användas; den är nämligen synnerligen ohållbar.
V i d akvarell målar man som bekant på papper.
A f akvarellpapper finnas många olika slag.
Det engelska s. k. Whatmanspapperet (obs.
ej Watmans- utan K) är utan tvifvel det bästa.
Det säljes under flere benämningar, beroende på den olika kornigbet det besitter, V i d större målningar begagnar man helst papper med större kornighet, vid mindre mera slätt papper.
För öfrigt kan man mycket väl, om man så vill, till akvarellmålning begagna ritpapper af god beskaffenhet.
Detta är nämligen billigare än det öfver hufvud taget dyra akvarellpapperet.
I handeln finnas också att tillgå s. k. akvarell- block, som äro ganska bekväma och lämpliga för amatören.
D e bestå af en pappskifva (af större eller mindre storlek), hvarpå efter hvarandra spants med skifvan lika stora ark akvarellpapper.
När man målat färdig en skizz på det öfversta arket, skär man löst detta och har under detsamma ett nytt papper, färdigt att användas.
Man slipper på detta sätt det så besvärliga fastspännandet af papperet.
Begagnar man ej dylika akvarellblock, måste man nämligen spänna hvarje papper på ett ritbräde eller ännu bättre på ritram.
Spännandet går så till, att man viker upp kanterna af papperet längs efter si- dorna af detsamma, fuktar papperet genom att på rätsidan tvätta det med en tämligen våt (ren) svamp, stryker stark gummi eller annat mera kraftigt bind- medel på de uppvikta kanterna (på papperets bak- sida) och trycker omsorgsfullt fast dem mot ett rit- bräde.
När papperet sedan torkat, drar det ihop sig och blir slätt och jämnt.
I stället för på ritbräde kan man ock spänna papperet på en s. k. ritram, förfärdigad af tämligen tjockt och stadigt trä.
Proceduren är densamma som ofvan.
Fördelen med att b e g a g D a ritram är den, att man under arbetets gäng kan fukta baksidun af pap- peret, hvarigenom färgtonerna förena sig bättre och de skarpa kanter, som akvarellisten så ofta råkar ut för vid blandningar och eljes, då olika ytor stöta ihop, till allra största delen undvikas.
Detta spännande af papperet är nu mycket för- delaktigt, man kan nästan säga nödvändigt, om man vill komma till något resultat af värde.
En olägen- het medför det dock.
Det är nämligen ganska be- svärligt.
Ett något enklare sätt, hvarigenom ungefär lika bra resultat vinnas, är följande.
Man tvättar pap- peret som nyss, men i stället för att vika upp dess kanter klistrar man gummerade pappersremsor öfver dem.
Dessutom kan man, om så behöfs, trycka till kanterna med häftstift.
När papperet sedan i lugn och ro torkat, är det befriadt frän alla rynkor och fullkomligt slätt.
Såsom ofvan sades, är det af vikt att vid akvarell- målning hålla papperet fuktadt.
När man börjar en målning, öfverfar man därför hela papperet med en svamp eller stor pensel, fylld med vatten.
När man ser, att papperet torkat så mycket, att ej längre några af vattnet blanka punkter på detsamma före- finnas, kan man börja med färgläggningen.
Allmän regel vid akvarellmålning är, att man börjar med de ljusare partierna och sedan efter hand sätter i skuggorna kraftigt (men ej för mörkt!
), helst vått i vått.
Så ock är att observera, att de allra ljusaste ställena måste i det längsta utsparas, om man ej vill begagna sig af hvitt, tämligen tjockt på- lagdt, och med därpå, om så behöfs, följande lasering (d. v. s. lätt öfverfarande af viss färgton, när under- målningen torkat).
Stora ytor målas så, att man i en färgkopp till- reder lämplig färgblandning och sedan med stor och väl fylld pensel börjar färgläggningen från ven^ter til höger i breda, horisontella drag, under det man lutar ritbrädet eller ramen.
Det öfverflödiga af färgen, som samlar sig vid de nedersta konturerna af ytan, upptar man med läskpapper eller en torr pensel.
Fordras ibland, att man öfvermålar en yta flere gånger, måste alltid föregående färgläggning vara fullkomligt torr.
Exempel härpå är bland annat målning a f luft, specielt aftonhimlar.
För öfrigt är att anmärka, att man på ett mycket naturligt sätt kan framställa moln, därigenom att man, innan den sista lufttonen torkat, medels en från vatten och färg befriad pensel med lätt hand formar molnen.
Om så behöfs, kan man ytterligare uppmjuka med rent vatten de ställen af luften, som man vill förvandla till moln.
När man sålunda tagit upp tillräckligt af det undermålade, låter man det hela torka och fort- sätter därefter som vanligt lätt och luftigt med mol- nens vidare modellering.
Behöfver man för öfrigt ur en torkad undermål- ning uttaga dagrar, är lämpligt att förfara så, att man med en pensel, tämligen fylld med vatten, fuk- tar det ifrågavarande stället (t. ex. några blad eller större strån i förgrunden).
När det fuktade stället sedermera är halftorrt, stryker man med en omkring högra handens pekfinger lindad sämskskinnsbit hastigt och kraftigt öfver stället.
Effekten blir härigenom mycket naturtrogen, i synnerhet om man sedan med behörig färg färglägger det från undermålningens färg befriade stället.
Att märka är emellertid, att ofvan- nämnda tillvägagående blott kan användas, när fråga är om att upptaga smärre dagrar.
Ungefär samma resultat kan också ibland på ett mycket effektrikt sätt vinnas genom användande af spetsen af en radérknif.
Ett konstgrepp, som amatörakvarellister ofta äro okunniga om, men som är mycket användbart och verkar illusoriskt, när det gäller att framställa gamla trädstammar, stenar, murar och dylikt, är att medels halftorr pensel, förd i spetsig vinkel mot papperet, lätt öfverfara det som skall målas.
Metoden är i synnerhet att rekommendera, när man begagnar kornigt papper.
Skulle eu färgläggning ej göra afsedd effekt, kan man ofta reparera skadan genom att, medels svamp eller pensel, med vatten tvätta det misslyckade par- tiet och, sedan papperet torkat tillräckligt, ånyo börja färgläggningen.
Vid akvarellmålning är en distinkt och natur- trogen teckning af större vikt än vid oljemålning.
Att märka är emellertid, dels att man bör använda tämligen hård blyertspenna därtill, dels att tecknin- gen bör ske helt svagt och om möjligt utan alltför flitigt begagnande af radérgummi; eljes kan papperet nämligen lätt bli luddigt, hvarigenom färgen tar ojämnt och åstadkommer fläckar.
Beträffande tekniken för öfrigt vid akvarellmål- ning vill jag blott tillägga, att man bör använda så stor pensel som möjligt; härigenom vinnes större bredd i framställningen, hvilket i allmänhet är för- delaktigt.
Att vid akvarellmålning endast hårpenslar finna användning, torde vara bekant.
För akvarellisten är slutligen att rekommendera att, så ofta sådant kan ske, utan att färgernas liflig- het och klarhet därigenom lida men, tillsätta hvitt till färgerna.
Därigenom får skizzen på samma gång mera » luft » och » korpus », och färgerna bli ej fullt så vattenhaltiga och tunna som eljes.
Ofvanstående råd och anvisningar få nu vara till- räckliga.
Det lönar nämligen ej mödan att lämna några flere teoretiska upplysningar, då man egent- ligen blott kan lära sig akvarellmålning såsom all annan målning genom riktiga lektioner.
Sådana tarfvas nog ock, om man vill komma något längre, ty akvarellmålning är verkligen ej så lätt, om man tar saken något mera allvarligt.
Ganska tacksam kan den emellertid också vara, om man är litet mera förfaren i konsten och lyckas träffa på vackra motiv.
Särdeles lämpliga sådana, men också ganska svåra, äro mariner med dessa vattnets och luftens alla olika nyanser.
Mindre lämpliga äro däremot täta skogs- partier.
Insjöar erbjuda ofta vackra och trefliga motiv — t. ex. en lugn, spegelblänk vik med neck- rosor och vass, en klipp- eller sandstrand, en eka i vassen, koboltblå himmel, belysningen nästan rätt framifrån, så att konturerna öfverallt bli liksom stö- tande i grågredelint.
Har man då riktigt sinne för färgen och äger tillräcklig teknisk färdighet, kan man nog ock med akvarellfärg åstadkomma effektrika och naturtrogna scenerier.
Dock torde enligt min åsikt de mötande svårigheterna här bli större än vid olje- målning — jag håller nämligen fortfarande styft på, att oljemålningen är lättare än och i de flesta af- seenden går före akvarellen.
Såsom förströelse och behaglig omvexling mellan oljestudierna kan emellertid akvarellen vara treflig att taga till, och jag kan i detta sammanhang i för- troende tala om, att jag öfverraskade mig själf i somras med att göra ett par vilda akvarellistiska ansatser och efter bästa förmåga begagna mina nu- mera ganska illa medfarna och hälft » förstenade » akvarellfärger.
Om vi sätta ett rätt värde på dem, som bidraga till statens framgång, borde vi gifva första rangen åt dem, som undervisa barnen.
Deras arbete in- verkar på eftervärlden och på deras principer och sträfvanden beror vårt lands välfärd till stor del.
Lorenzo de Medicis.
Några ord o m grunddragen af en naturenlig sjukvård.
Af Fr. Malier.
» ||fej|oppet är den sjukes ängel, som alltid bör «§s ?w omsväfva honom. » Ja, hoppet om tillfrisknande är det, som hjäl- per den sjuke att lida, att föredraga allt — hvad som än må fattas honom — och som hjälper hans vårdare att aldrig förtröttas eller bli otålig.
Hoppet, förenadt med den allt vinnande kär- leken, dessa genier från en bättre värld, är det, som bör råda vid sjukvården och bringa den stackars lidande lindring i hans smärta, tröst och mod i dystra stunder och ersättning för så mycket, som han saknar.
Men tyvärr finner man ej kärleken i hvarje sjukrum, och särskildt saknar man den ofta i anstalter för gemensam sjukvård.
Därför riktas först och främst den uppma- ningen till dig, kära läsarinna: tillåt ej, så vida det står i din makt, att någon af de dina föres till ett sjuhkus eller hospital.
Betänk dock, att den kärleksfulla, påpassliga vården och vakandet öfver en sjuk icke blott äro veder- kvickande och lugnande, utan äfven äro af ett viktigt inflytande på sjukdomens gynsamma förlopp.
Håll därför den sjuke hemma hos dig, och hur du där skall vårda honom, vilja nedanföljande rader söka antyda för dig.
Eu naturenlig sjukvård fordrar jämte kärlek, tålamod, fysiska krafter och förmåga å vår- darens si '.
' a vissa andra betingelser, bland hvilka framhållas som de viktigaste: ett passande sjuk- rum med nödiga tillbehör, ett bekvämt sjuk- läger och en naturenlig sjukvård i strängare bemärkelse.
Detta bör vara tyst belä- get med hänsyn till den sjukes stora ömtålig- bet för ljud eller buller, detta må nu råda i själfva huset eller komma från närliggande gata eller dylikt.
Men framförallt måste sjukrummet vara så luftigt och stort som möjligt.
Ren luft är det viktigaste för ett sjukrum, viktigare än det tysta läget.
Det är bedröfligt, att många män- niskor så litet förstå att uppskatta värdet af ren, frisk luft, utan hvilken blodet i en frisk kropp måste fördärfvas och i en sjuk kropp aldrig kan blifva friskt.
Därför bör man all- tid, dag och natt, hålla ett fönster öppet, äfven om omgifningen till en början hyser fördom mot öppna fönster i ett sofrum.
Till och med om vintern lämnas en ruta öppen, den därigenom reducerade värmegraden uppbringas åter genom eldning.
— Vidare luftar man sjukrummet flere gånger dagligen efter behof, d. v. s. man öpp- nar fönster och dörrar mot hvarandra, hvarvid den sjuke öfvertäckes helt och hållet, så att han ej direkt utsattes för draget.
Efter en sådan luftning andas den sjuke synbarligen med största välbehag.
Naturligtvis får man i sjuk- rummet ej företaga någonting, som medför af- dunstning, såsom torkning af kläder, kokning o. s. v. Lika litet bör man använda rökpul- ver, aromatiska essenser eller eteriska oljor i den villfarelsen, att därigenom luften förbättras och göres behagligare för den sjuke att inandas.
Det är i stället raka motsatsen.
Afdunstningen retar och oroar den sjuke, och luften blir först genom densamma riktigt oduglig.
Användning af artificiella desinfektionsmedel, såsom karbolsyra, klorkalklösning, järnvitriol, öfvermangansyradt kali o. s. v., är i de flesta fall skadlig för der.
sjuke.
Behörig vädring af sjukrummet är och förblir det bästa desin-
fektionsmedlet; det kostar ingenting.
förnekar sig aldrig och UP n o t i s b o k e n.
Nödvändig rengöring af golfvet får endast ske medels fuktade sknrlappar (ej skurning) och företages helst samtidigt med rummets genom- vädring.
Torr sopning är alldeles förkastlig, och lyxen af hela golfmattor, dessa moderna dammupphämtare, liksom af veckade, tjocka fönsterdraperier och gardiner bör undvikas.
Vidare bör sjukrummet vara torrt och belä- get åt solsidan.
Ljuset, framförallt solljuset verkar förstörande på bakterierna.
Därför äro de många bostäderna utan sol och dager, så- dana de anträffas i hundratal i fattigkvarteren i de större städerna, riktiga härdar för sådana sjukdomar som skrofler, bleksot, blodbrist, tuber- kulos etc. Redan tanken därpå ålägger oss som en plikt att göra sof- och sjukrummet så tillgängligt för solen som möjligt.
Många tro, att man bör hålla sjukrummet lugnt och mörkt.
Det förstnämnda är rätt, men det senare är i allmänhet en stor villfarelse, ty vid många sjuk- domar är ljuset välgörande, förtager den sjuke hans ängslan och synvillor, uppmuntrar honom och ger honom nytt lefnadsmod.
Om än vid febrar, då ögonen äro ömtåliga, eller vid ögon- sjukdomar rummet måste hållas mer eller min- dre mörkt, gäller dock i de flesta fall gamle Moltkes ord: » Luft och sol — ljus och lif. » Hvad temperaturen i sjukrummet beträffar, är i allmänhet en värme af 15 till 16° Celsius det högsta för den till sängs liggande sjuke.
Sängen får ej stå för nära kakelugnen, som ej får osa eller röka.
Spjället bör för luftvex- lingens skull stå öppet.
Kamin bör helst all- deles undvikas, men om den begagnas i sjuk- rummet måste den skötas ytterst försiktigt, och för att luften skall få nödig fuktighetsgrad, sättes en panna med rent vatten på kaminen; alla tillsatser till vattnet, såsom terpentinolja, aromatisk ättika o. d. kunna rent af vara skadliga.
Sjuklägret.
Härvid ger man akt på, att den sjukes bädd aldrig må utsättas för bländande dager och för draget från dörrar och fönster.
Den sjuke måste vara bäddad, så att dagern frän fönstret faller längs med honom.
En nattlampa måste med sin skärm kasta skugga på bädden, men öfver hufvud bör den stå af- lägset.
Sängforhängen äro absolut förkastliga; de hindra luftvexlingen och göra den sjuke varm och orolig.
Den sjuke bör ligga på en halm- eller tagelmadrass, särskildt böra barn aldrig få ligga i dunbädd.
På sommaren an- vändes ett lätt, tunnt vaddtäcke, på vintern en eller flere tjocka yllefiltar 1 Den sjuke bör al- drig ligga med hufvudet begrafvet i kuddarne, med bröstet tungt belastadt eller med den öfriga kroppen för hårdt och varmt omstoppad.
Huf- vudet bör helst vara obetäckt, och för att den sjuke efter behag skall kunna ha armarna öfver eller under täcket, bör en tunn tröja af bomull eller ylle användas utanpå linnet.
Vid sidan af sängen bör finnas ett bord med de saker, som patienten behöfver ha till hands, t. ex. en ringklocka, ett dricksglas, ett ur o. s. v. Den sjukes linne och lakan böra byta9 så ofta, som förhållandena göra det nödvändigt.
Vid hvarje ombyte måste man noga sörja för, att linnet alltid är riktigt torrt och helst äfven något värmdt, ty ingenting är skadligare än en fuktig skjorta eller bädd.
Det duger ej för en frisk person, så mycket mindre då för en sjuk.
Har den sjuke svettats starkt, äro en vädring och torkniDg af bädden absolut nödvändiga, om den sjuke på något sätt kan flyttas.
Den svenska kvinnan på Chicagout- ställningen.
m. drottningen har behagat lämna sitt bifall till att blifva damkomiténs beskyd- darinna och därjämte uttryckt sitt lifliga intresse för komiténs verksamhet och sin önskan, att det svenska kvinnoarbetet måtte blifva värdigt repre- senteradt på världsutställningen.
V i d den allmänna komiténs första sammankomst den 3 oktober före- togs val af två platser i centralkomitén, hvilka blif- vit lediga, emedan fru Olivecrona uttryckt sin önskan att afgå och fröken Wtern afflyttat från hufvudsta- den.
Friherrinnan Thorborg Jtappe och fröken Ma- rie Louise af Segerström invaldes i de afgåendes ställe.
Till ordförande utsågs hittillsvarande vice- ordföranden fru Ankarsvärd samt till vice-ordförande friherrinnan Sappe.
Äfven förekom val till med- lemmar af jury för bedömande af inkomna utställ- ningsföremål, och utsagos bärtill ftuarna Wallenberg, född von Sydow, och Pelrelli, född Eketrä, samt fröknarna Bohtlieb, Oiöbel och Wästberg.
Damkomitén, hvilken, som vi först nämnt, nu öppnat sin byrå i den af kronprinsen i arfprinsens palats upplåtna lokalen, har haft att glädja sig åt ett lifligt och växande intresse för sin verksamhet.
Föremål af mångfaldig art inkomma dagligen, och statistiska uppgifter hafva ingått från hufvudstaden och från landsorten, hvarest i ett flertal län af lands- höfdingarnes fruar samt öfriga framstående damer uppgifter blifvit samlade.
Sekreterare och förestån- darinna för byrån är fröken Anna Ulrich.
nom norra Amerika till Europa, hvilket nåddes i våras.
Under en del af sommaren har sällskapet uppehållit sig i Norge och nu senast i Sverige, hvar- est det stannat under de senaste månaderna till följd af koleran i Kyssland.
* Kvinnlig skytt.
Fröken Mathilda Norin från Ensta deltog häromdagen i täfiingsskjutning vid Sala skyttegilles skjutbana och eröfrade ett pris för skjutna 36 points.
Fröken Norin mottog sedan personligen sitt pris vid prisutdelningen på torget.
En Montblane-bestigarinna.
Stort upp- seende väcker det att en dam, en tyska, Klementine.
v. Wallmenich från Bamberg, i dessa dagar besti- git Montblanc.
Den modiga damen besteg berget endast med en förare, strax efter ett starkt snöfall.
Förhållandena voro därför särdeles ogynsamma.
Men så mycket mer är hennes ihärdighet att beundra.
Första dagen nådde hon Grand Mulets (3,050 me- ter), där en hydda finnes uppförd.
Kl. 1 på natten började hon under en stjärnklar, präktig himmel uppstigandet till själfva spetsen.
* En pristäflan har anordnats af den förtjänst- fullt redigerade Folkskolans barntidning, hvarvid två pris utfästs, ett å 30 kr.
för den bästa biografiska skildring, ett å 25 kr.
för den bästa uppsats af hi- storiskt innehåll.
V i d bedömandet tages naturligt- vis särskild hänsyn till ett för barn lämpadt fram- ställningssätt, då täflingen främst afser att bringa den lilla tidskriftens många unga prenumeranter nytta och nöje.
Re- geringen har beviljat föreningen Handarbetets vän- ner för befordrande af det med dess verksamhet afsedda ändamål ett understöd för år 1892 af 1,200 kr.
* Dödens skörd.
A egendomen Charlottenborg invid Motala afled den 7 dennes fröken Natalia Agnes Giulia Löwenbjelm i en ålder af 47 år.
Den aflidna var en af de få kvarlefvande af grefliga ätten Löwenhielm, hvilken på manssidan utgått.
Fröken Löwenhielm var inom vida kretsar bekant dels så- som skaparinna af goda dilettantarbeten inom må- leriet och skulpturen, dels och framför allt såsom en varm och frikostig uppmuntrarinna af de sköna konsterna.
* En sjöhjältinna.
För några dagar sedan in- bogserades till Hangö vraket af Hudiksvallsskeppet » Vega, » hvilket i öfre Östersjön råkat ut för en cyklon, som vräkte det på sidan, så att däckslasten sprängde skansdäcket och gjorde det möjligt för sjö- arne att slå in i sådan mängd, att hela skrofvet fylldes med vatten.
Besättningen på Vega, som är ett litet fartyg, utgjordes endast af kapten Skoglund, en äldre man, hans dotter samt tre pojkar, som icke syntes hafva varit länge på sjön.
A f bergarne — den norska briggen Flora — prisas fröken Skoglund såsom den hurtigaste sjömannen på Vega; hon hade också i tolf år Jöljt sin gamle fader på hans resor.
" Under det vraket dref, hade hon stått surrad vid masten i 48 timmar.
När Flora kom i sikte, sände fröken S. sin fader och två man med skeppsbåten dit.
H o n försökte därpå styra det redlösa skeppet, som ännu dref för stormseglen, i Floras spår, men detta lyc- kades icke, ty Vega lydde icke mera rodret.
När Flora fullbordat sin vändning, kom den emellertid tillbaka för att söka få förbindelse med de skepps- brutna.
Stormen hade ökats, så att hergningen skall hafva varit förenad med betydliga svårigheter.
Men tack vare främst fröken Skoglunds själsnärvaro och raskhet lyckades den.
H o n kom till Flora, klädd i karldrägt, men genomvåt och med sjöstöf- larna fulla af vatten.
Trots den lifsfara, hvari hon sväfvat, hade hon dock haft omtanken att berga skeppsdokumenten.