Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För läsning som för nästan allt annat, såsom motion utomhus, öfverspelning eller handarbete, är en kort tid dagligen mycket bättre än långa stunder med oregelbundna uppehåll.
Genom att blott läsa ett kapitel om dagen, kommer man snart till slutet af en bok.
Låt oss sedermera försöka att få så stor behållning som möjligt af allt, hvad vi läsa.
Hvarje mening, som ej är riktigt tydlig, måste studeras, tills den blir det.
Om man tappat bort sammanhanget till följd af irrande tan- kar, måste man gå till baka, tills det är åter- funnet.
Att förbise en enda mening kan orsaka att hela sidor missförstås, hvilket icke så mycket är fallet med berättelser.
Gör flitigt bruk af lexikon.
H a f ett papper till hands för upptecknande af ord, hvilkas mening ni ej förstår.
Det är otroligt, hvilken massa främmande ord, man då skall påträffa.
Men icke blott främmande ord böra uppsökas, utan alla, på hvilka man vid tillfrågan ej strax skulle kunna gifva en tydlig definition.
Det är hundratals ord, som menniskor tro sig förstå, men som de endast gissa sig till, eller hafva mycket sväfvande föreställningar om, hvad de betyda.
Ofta har ordet en helt annan betydelse, än vi trodde.
Det ordför- råd, som de flesta af oss begagna, är mycket begränsadt, men härigenom skulle det utvid- gas samt nöjet och nyttan af böcker betyd- ligt ökas.
Ett godt sätt för dem, som hafva tid och lust, är att hålla en liten anteck- ningsbok och afdela sidorna i tre kolumner, en för » orden », den andra för » betydelsen » och den tredje för » härledningen ».
I P \ I I M I L-s L J IN Idun, erhålla * ett gratltexemplar för hela den tid, under hvllken akonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- skor äro så sjelfviska.
De läsa mycket, men aldrig ett ord yttra de till någon om sin läs- ning.
Man skulle tro dem vara fulla af anekdoter, goda historier, kunskaper och ve- tande, men förgäfves väntar man att få höra något.
De kunna läsa tidningen igenom, utan att låta sitt sällskap (som kanske ej har tid att läsa den) få del af den allra minsta lilla nyhet.
Deras läsning gör åtminstone andra intet godt, hvad den nu må göra dem sjelfva, men vi misstänka starkt, att det goda blir af kort varaktighet.
Många läsa blott för att döda tiden, och då passera orden genom hjer- nan som genom en sikt, lemnande litet eller intet efter sig.
De, som hafva intresse för hvad de läsa, som tänka på det efteråt, kunna ej undgå, tro vi, att dela sitt nöje med andra.
Hvad skulle vi tänka om den familjemedlem, som förtärde en läckerhet för sig sjelf, utan att bjuda någon annan att smaka?
Det är lik- väl, hvad många göra med intellektuela läc- kerheter.
Om kroppens föda smakar bättre, när den delas, huru mycket mer andlig föda?
Att berätta för andra, hvad vi läst, tala om, hvad vi båda hafva läst, och höra andras tankar och åsigter i ämnet — hvad det lägger för ett ökadt behag och intresse till vår läs- ning!
Hvad det gör allting klarare och hjel- per oss att komma ihåg mycket bättre!
Det är ingenting, som hjelper oss att förstå en sak så bra, som det att tala om den.
Låt oss derför mer odla vanan att samtala med någon om, hvad vi läsa.
Det gör ingen- ting, om denna någon ej har läst boken.
Kanske somliga skola säga, att de hafva ingen, som skulle förstå eller taga intresse i deras läsning.
Hafva de någonsin försökt?
Huru kunna de annars veta det?
Det är så många, som hafva så liten tid för läsning, att delta skulle vara att göra dem en verk- lig tjenst.
Det skulle gifva dem nya tan- kar, nya intressen, och vända sinnet bort från egna bekymmer och svårigheter.
Här- igenom skall äfven ett förut okändt före- ningsband uppstå mellan två personer.
Och det är inte alltid s. k. bildade personer, som behöfva uppskatta sådana samtal mest.
V i veta bara, att för oss skulle läsningens halfva nöje gå förloradt, såvida vi ej spra- kade om allt, hvad vi läsa, det må vara hi- storia, biografier, resebeskrifningar eller upp- satser i de mest skilda ämnen, med någon, som har läst jemförelsevis få böcker.
Man borde åtminstone hålla en lista på alla böcker, man läser; då kan man vid årets slut se, hvilka böcker och huru många man läst.
Denna lista skall tjena som ett slags protokoll öfver de medel, hvarigenom anden utvecklat sig.
Ännu bättre skulle det vara, om man bifogade en kort recension öfver hvarje bok, då man läst den.
Det behöfver ej taga lång tid; några få ord äro bättre än ingenting.
V i få på intet sätt försöka efter- härma tidningsrecensioner, utan bara helt enkelt Att läsa högt är också ett bra sätt att säga, hvad vi tänka om boken och våra skäl hafva nöje och draga största fördel af en bok.
derför.
Eller vi kunna i några få drag an- Andra kunna arbeta, medan den ena läser.
Hur gifva hufvudinnehållet och dervid nämna man önskar, att detta oftare gjordes i familje- något, som särskildt gjort intryck på oss.
kretsen under vinteraftnar!
Att läsa väl är Detta skall visa sig som en stor hjelp i att en värdefull talang, lika förtjent af öfning återkalla en bok i minnet, att hjelpa oss som sång eller pianospelning.
Alla borde komma ihåg i stället för att glömma, hvad • försöka att läsa väl.
V i tro, att ingen skulle vi läst.
behöfva misslyckas deri, hvars sinne och tan- V i borde alla vara i stånd att uttala vår kar äro uppfyllda af det lästa.
Om detta är egen (icke en annans) åsigt om hvarje bok, förhållandet, så skall rösten helt naturligt vi läst.
Men icke blott vår åsigt, utan också återgifva tankar och känslor; de rätta orden våra skäl för denna åsigt.
Men huru få erhålla sin behöriga tonvigt.
Utan ansträng- kunna det!
» Den var mycket rolig » eller ning å läsarens sida skall rösten lämpa sig » jag tyckte icke om den », dessa båda fraser efter orden.
Dålig läsning orsakas ofta genom äro de stående svaren, som flertalet menni- försök att läsa väl, genom att tänka på sig skor lemnar på frågan: » hvad är er tanke sjelf, i stället för på hvad man läser.
Om om det och det arbetet? ».
Må vi akta oss man blött läser tydligt och klart, kan man för att finna fel och hacka hål i allt, hvad lemna resten att sköta sig sjelf.
För dem, vi läsa.
Det är ej något tecken till visdom, som ej äro vana att läsa mycket högt, blir utan tvärtom.
Hvem som helst kan finna rösten lätt torr och tjock, hvilket är plåg- fel, men hvar och en kan icke förstå ett bra samt både för dem sjelfva och åhörarne.
Men arbete.
Bättre berömma för mycket än för- genom öfning blir man snart i stånd att läsa under flere timmar å rad utan olägenhet.
En döma för mycket.
god föreläsare förmår skänka mycket nöje.
Att skrifva om, hvad vi läst, är nyttigt Hvarje intelligent person, som förstår, hvad och likaså att tala derom.
Somliga menni- han läser, kan ej undgå att läsa uttrycksfullt, så att andra äfven förstå det.
Dålig, ento- nig läsning orsakas också derigenom, att man blott läser ord för ord utan någon uppfatt- ning — eller åtminstone utan intresse och nöje.
Att få tillåtelse eller blifva ombedd att läsa högt för andra borde vi anse som ett privilegium och läsa så, som om det vore det: genom den lefvande rösten gjuta lif och själ i de döda orden och sålunda framställa författarens mening, så som endast högläs- ning kan göra det.
En annan god idé är att alltid hafva en liten anteckningsbok i fickan för nedskrifvande af korta utdrag.
V i borde alltid hålla utkik efter sådana, såväl i berättelser som i annan läsning, korta meningar, som innehålla kärn- punkten i ämnet, meningar, som framställa ett förhållande eller en sanning i ett klart språk, eller hvilka slå an på oss såsom väl skrifna och värda att minnas.
Till exempel: » Vi måste börja tidigt för att göra lifvet värdt att lefva, om vi skola börja alls.
Det är snart för sent.
Det är en förskräcklig sak, att blicka tillbaka på sitt lif och känna, som om ingenting skulle blifvit annorlunda, om man aldrig varit född.
Kanske det är någon- ting att vara tacksam för, om man ej tycks hafva gjort någon skada, men det kan man ju aldrig vara säker p å ».
Ja, låt oss försöka att så mycket som möjligt draga musten ur allt, hvad vi läsa.
Låt oss taga för vana att tänka öfver, hvad vi läst, och försöka komma till klarhet i allt, som förefaller dunkelt.
V i d läsning af rese- beskrifningar gör man klokt i att på en god karta peka ut hvarje ställe, som förekommer.
Må vi aldrig fortsätta att läsa som i en dimma och icke veta, hvar eller hvad vi läsa om.
Var inte rädd för besvär; intet som är värdt att göra, kan göras derförutan.
Låt vårt motto blifva » väl », ej » mycket ».
Att läsa några få böcker väl, att verkligen känna till några få arbeten, är vida bättre än att sluka dussintals utan annan behållning än den tarf- liga tillfredsställelsen att kunna säga, det man har läst dem.
Iduns Byrå och Expedition äro fr. o. m. den 1 okt.
flyttade från Klara- bergsg.
54 till Drottning-g-atan 48,1 tr. upp (ofvanpå Göthes bokhandel).
Expeditionen hål- les öppen kl. 1 0 — 3.
Redaktionsbyrån samma tid.
Redaktören träffas personligen säkrast kl. 1 0 — 1 1.
Qvartalsprenumerationen torde intet OfÖrdrÖjligeil afbrott förnyas, på det att i tidningens expedition måtte behöfva ega rum.
På förekommen anledning prenumeration eller Idun.
alla meddelas, att fortfarande kan ske å ettdera af årets trenne första qvartal af Priset är lika billigt som hittills eller för qvartal e n d a s t 1 krona.
Endast en sida af papperet bör När de unga sätta bo.
ute i den stora, väldiga naturen är höst.
Den djupa, friska grönskan har gått öfver i rnattgult, och torra, rasslande blad Jivirfla efter marken, drifna af skarpa vindilar.
Solstrålarna ha förlorat sin värme, och mörkret faller tidigt på.
Ja, det är höst.
Men för mången af de unga är det en ny- vaknande vår.
Vi se dem nästan öfverallt, huru de med lätta steg, sida vid sida, skynda mot sitt mål.
Om äfven himlen är mulen och höststormen livisslar, så ligger dock sol på deras pannor och sommarleenden i deras ögon.
De lefva i de ljufva drömmarnes verld och de stå i be- grepp att inom några veckor, kanske dagar, träda öfver tröskeln till en ny tillvaro.
Och derför är det vår och hopp och lif och lefnads- lust i sinnet, och ingen fruktan, ingen oro och intet tvifVel finnas till.
Men hvilket jägtande och hvilken ifver är det icke tiden före den stora hänryekande till- dragelsen!
Först på eftersommaren, efter den glada landtsejouren hos föräldrarne, blef det att löpa omkring efter våning, trappor upp och trappor .ned, med Dagbladet och Hyreslistan i fickan och ett paradis i hjertat.
Paradiset kan nu vara af olika slag.
Några tänka sig det med ett utrymme om 8 rum, andra tycka och måste tycka, att 3 rum och kök äfven kunna bli ett litet himmelrike.
Man drömmer om en trappa, men stiger gerna tre — der lyser solen.
Den har ofta sedan sjunkit några trappor ned, med flertal rum, och värmer mindre.
Lifvet skiftar.
Nå, ändtligen efter mycket besvär har man funnit, hvad man åstundat, man har beräknat möbel efter hvarje vägg, och slutligen står i de ungas rika fantasi hela det lilla dockhemmet färdigmöbleradt.
Förmakssoffan skall stå der, pianot der, herrns skrifbord har fått sin plats, och den blifvande fruns toilett sin, kronan hänger redan i det rikt fasonerade taket, och pendylen står på majolikakakelugnen.
Hvad kunna lyckliga menniskor begära mer; och der- för dansa de också likt barn, med kontraktet på fickan, utför trapporna.
Och hvad fantasien skapat, blir väl i van- liga fall en glad verklighet.
Nu börja de der angenäma promenaderna till möbeietablissementen och mattbutikerna.
Det är förståndigt att söka få » stil » i allt från början och framför allt gediget, så att det kan vara för lifvet.
Men det fins många, för hviika framtiden strålar lika gladt, men som dock ej våga och kunna etablera sig från Myrstedt &amp; Sterns och K.
M. Lundbergs lysande lager, utan få ordna sina första egna hem på anspråkslösare sätt.
Fin möbel då och då — ack, den blir icke mindre kär för det — kärare, ju större ansträng- ningen varit.
Och derför finner ni många af våra förlofvade par nu på hösten flitigt studera annonsspalterna och auktionskungörelserna, och går ni sjelf på en auktion, så kan ni vara viss på att träffa dem der.
Lifvet på en auktion kan förefalla hvardag- ligt och prosaiskt.
Mig förefaller det icke så — det är lif och historia i hvarje sak.
Han I, mina läsarinnor, aldrig hört, att det gnällt till i en gammal möbel, just när klubbslaget föll —.
det lät som en suck, och man vill titta efter, om ryggen på byrån var sönder — åhnej, de gamla äro af godt virke, det var blott ett gammalt minne, som grät der inne.
De tränga sig hop, de hviska, de göra sina beräkningar, de äro så I rs I U I I kl U IN användas och marginal lemnas.
ekonomiska — det är de goda föresatsernas tid.
Der ropas en toilettbyrå upp — den är ännu fraich, klaffarne vittna ei om mycket be- gagnande, spegelglaset är obesväradt af fukt — den var ny för i fjol, men så kom döden sakta bakifrån och förjagade med sina knotiga fingrar den lefnadBfriska bilden och nu.
35 — 40 — 50 — 60 o. s. v..
pang — klubban faller.
De unga se segersälla ut.
Spegelglaset, som nyss återgaf den bleka kinden och de matta ögonen, skall snart helsas af en ny lyckas glada leende.
Det gaf reflex åt lycka förr, låt den blifva längre och varaktigare nu.
De tåga förbi, alla dessa ting, med sitt hemska nummer påklistradt — och alla kunna de tala — ifrån lysnings- presenterna till sjukstolen — och medikaments- flaskorna, som säljas i parti.
I de der stolarne, borden, sofforna, toiletterna, nipper, bordsilfver, koppar och porslin, hvilka utropas af auktio- nistens snörflande stämma, och hvilkas öde af- göre3 med ett snabt klubbslag, i dem ligga tusende lifvets skiftningar fördolda, outtalbara lärdomar och varningar, glädje och smärta, hopp och förintelse.
Dock, de unga, som sätta bo, filosofera icke och bekymra sig ej om möblernas små histori- etter.
För dem lyser solen ständigt, valnötens och mahognyns fantastiska fasoner bilda för dem små amoriner, och spegelglaset återger nu endast ungdom och hopp.
Och så utstyrseln, som rustas i hemmet!
Allt detta hvita, bländande, oskuldsfulla, allt detta lärft, madapolam, skirting och kambrik, slätt, randigt och noppigt, som under flitiga händer småningom tager form af alla dessa för- tjusande ting, som utgöra en ung bruds ut- styrsel!
Och när slutligen denna massa af hem- virkade spetsar, som tagit månaders arbete, förhöjt elegansen och behaget, då dra måhända mödrar och systrar en suck af lättnad, men då är också allt klart och färdigt, och man kan lugnt af- vakta lysningsdagen.
Lysningsdagen!
Ja, här lem o a vi de unga, som skola sätta bo.
Det är en jubeldag, och kärlek och vänskap bringa dem sina rika skördar.
SIK Kina har bildats en qvinnoförening med r &amp; syfte att motarbeta fötternas samman- pressning.
Den kallas: » Det himmelska fot- sällskapet ».
Tänk, om vi här hemma kunde få en förening till stånd mot lifvets samman- pressning — ett himmelskt sällskap till snör- lifvets bekämpande!
Iduns Panoptikon.
* - lnnu så länge falla höstregnets skurar milda och beskedliga, vädret är en smula fuktigt, men lugnt och blidt.
Stormen har ännu icke anstalt sin general- mönstring i löfträdens kronor och gallrat ut allt, som höstnatten naggat med sin frostiga tand.
Ibland lossnar ett blad från Kungs- trädgårdens lindar, singlar ned genom den disiga luften, beskrifvande en sned spiral, och hamnar på gången, der det trampas ned af brutala fötter — en vanlig lott för hög- heten som fallit, för skönheten som vissnat.
* Som våra läsarinnor måhända erinra sig — se Idun för den 9 augusti!
— har märket Scsevola lof- vat att under denna rubrik då och då lemna ett kåseri till tidningen.
Hösten är ännu i sitt älskvärdare stadium: en smula melankolisk och tungsint, men trots detta onekligen i besittning af en egendomlig, tjusande fägring.
Gå ut på landet och se på en af dessa skogsdungar med rik och om- vexlande trädvegetation, hvaraf det fins så oändligt många i Stockholms närmaste om- gifningar!
Mot den enformigt svartgröna barr- skogen, som beherskar kullens topp, bryter sig asparnas och lönnarnas bladskrud med en slösaktig rikedom af rödt och gult i alla tänkbara nyanser; här och der sticker en knotig ek in sin blågröna bladkrona, som trotsar höstvind och frost, ända tills de första hvita flingorna ljudlöst segla ned, förkun- nande att vintern är inne.
Björken står huttrande med gul och glesnad löfskrud på dallrande, trådfina grenar, mellan hvilka de smäckra stammarna glimma i hvitt; rönnen fullständigar den djerfva färgskalan med sina täta, eldröda klasar, och mossan breder under all denna brokiga prakt en brungrön matta, saftigare och med djupare ton än någon- sin förr.
Sidensvansen reser stolt och be- låten på sin fjädertofs och klipper ett par tag med de korta, brokiga vingarna, der han sitter i rönnen, medan nötskrikan, lika brokig och grann, under skärande skri flyger ut ur småskogen och med ojemn vågformig .flygt närmar sig den upplöjda potatisåkern för att skörda, hvad landtmannen lemnat.
Den bug- tande viken, blank som en spegel, uppfångar af allt detta en bild, renare, vackrare än verkligheten; han speglar bladvassens tunga blomknippor, bland hvilka säfsparfven ännu qvittrar sin kärfva sång afbruten af en och annan förunderligt klar piccola-ton.
Eller promenera en afton Strömgatan framåt och se, hur den nedgående solen tänder ett flammande ljus i det ena efter det andra af den stolta slottsfasadens långa rad af fönster, hur hon förgyller de gulnade tofsarne på Strömparterrens popplar, leker med strömmens krusiga böljor och bringar Skeppsholmens lönnar att rodna än högre under sin afskeds- kyss.
Ni måste erkänna, att hösten också har sin fägring.
Men det är dock en skönhet på retur, en skönhet som bär förgängelsen i sina drag; och det är detta som gör, att den soligaste höstdag gör ett vemodigare intryck än en vårdag med hällande regn.
Våra fruar — en stor del af dem åt- minstone — gå i dessa dagar omkring med bekymrade miner.
Ä r det kanhända melan- koliska betraktelser öfver förgänglig natur- skönhet, som sätter den allvarliga prägeln på matronornas änne?
Ty menniskan älskar omvexling, och sommarsäsongens död betyder vintersäsongens början — vintersäsongen med sina stora supéer, sina förtjusande baler, sina små hemtrefliga familjebjudningar.
Jag tror visst inte, att damerna ha någonting emot att få lemna det på sistone enformiga som- marnöjet och bereda sig till ett omvexlande societetslif, att få byta ut de något medfarna sommartoaletterna mot fraicha vinterdrägter och kappor med kokett pelsverk.
Inte är jag heller böjd för att antaga, att de hänga hufvudet, derför att Hasselbacken stängt sina portar och att Lagerlunden snart kommer att försvinna, spårlöst försvinna, ty så långt lära de icke gå i sin uppfattning af qvinnans skyldighet att dela ljuft och ledt med sin äkta hälft.
Nej, det är något annat.
Det är flyUnin-
Med Iduns expeditlon är förenad Iduns ut rättnings by rå, hvllken gratis verkställer alla uppköp åt Iduns abonnenter 1 landsorten samt för öfrlgt gen.
Och flyttning är nu en gång för alla något, som måste bringa nervsystemet i oord- ning på en ordentlig husmoder.
Det kan väl i herrans namn inte vara roligt att se sitt bohag — magnifikt eller anspråkslöst, stort eller litet — plockadt hul- ler om buller på dessa ohyggliga skallrande tingestar, som kallas flyttvagnar.
Hvem kan stå likgiltig och lugn vid all denna förödel- sens styggelse och se, hur ovärdiga flyttkar- lar dänga hörnet af sekretären emot trapp- hörnet, så at.t en bit af den vackra skulp- teringen brytes af och faller med ett skräl- ligt ljud mot den nedre trappafsatsen?
Huru kan man begära, att en qvinna skall kunna beherska sin harm, när hon ser en rödbrusig sjåare valka sin buss och så helt oskyldigt — af misstag bara, det förstås — lägga en lång strimma tobakssaft i den ele- ganta chaislongen, som han kånkar och bär på?
För min del skulle jag hellre vilja vara min frejdade romerske namne och lägga min venstra hand i offerelden än vara en ordningskär husmor och se, hur en slampig tjensteande slänger ned familjens kolbox i en korgsäng full af flna, crémefärgade gar- diner, nyss köpta i K.
M. Lundbergs bosätt- ningsmagasin.
H v a d gör den äkta mannen under dessa kritiska dagar?
— Ä r han en klok och för- ståndig och själfständig man, så håller han sig på sitt kontor eller sitt ämbetsrum på förmiddagen och — äfven med risk att få namn om sig som en smula vidlyftig — • på kaféet om eftermiddagen.
T y det fins inte exempel på, att en man, vore det också en general, van att kommendera arméer, kan vinna något gehör hos den trängbataljon, som kuskar trossen vid familjens flyttning, eller att han.
kan bringa någon reda i det kaos, hvilket, obevekligt som ödet, följer med, när man skall byta om våning.
Det enda han kan göra är att göra oredan ännu värre.
Därför låta också förståndiga fruar samvetsgrant bli att pressa sina män till tjenstgöring i flyttningsbråket och nöja sig med att efteråt låta dem få betala krigsom- kostnaderna.
Jag träffade i går fyra af mina vänner — ungkarlar allesammans — som stodo i liflig dispyt framför Opris.
— Det kan aldrig stå rätt till med Petter- bom — sade vännen A.
— • Jag har aldrig sett en karl med mera förstördt utseende.
För min del tror jag att hans affärer äro på obestånd; han har sett så beklämd ut under de sista dagarne.
Vännen B. kikade bortom hörnet.
— Ahnej, jag ser honom gno der borta på bron.
Jag känner igen hatten.
Annars var- jag nästan rädd för, att han skulle hoppa öfver barriéren.
— För min del tror jag, att han har na- geltrång — menade O, som är en lugn na- tur och alltid söker medla.
— Det kan j u också hända, att han skulle ner till båten för att ta emot sin svärmor — framkastade D.
— Ni misstar er allesammans, mine her- rar — upplyste jag.
— Vännen Petterboms tru är, som ni vet, litet viljekraftigare än han, och hon har tvungit honom att hjelpa till vid flyttningen.
Scmvola.
till billigaste pris och på bästa sätt utför alla möjliga uppdrag tllltjenst för Iduns ärade läsarinnor.
En syförening.
) öst och rusk hvarje dag!
I samma mån man börjar gå och småfrysa, börjar man fundera ut, hur man skall ställa med barnens kläder för vintern, och hur man bäst skall kunna skydda dem för kylan.
Ofta kommer väl den tanken för en, att man så gerna ville värma andra små också, sådana stackars barn, som ha endast tunna paltor på sina små kroppar.
Med en suck slår man bort tanken — man känner sin oförmåga.
Barnens utnötta kläder få väl göra, hvad de kunna, och deröfver anser man sig ej kunna gå — och kan det heller ej i de flesta fall.
Mången varmhjertad mor känner sig dock ej tillfredsstäld med detta lilla, utan vill så gerna göra mer, men egna tillgångar, krafter och tid räcka kanske ej till.
I många trak- ter bildas derför s. k. syföreningar.
Ortens damer komma tillsammans en öfverenskom- men dag i veckan och sysselsätta sig med något handarbete; dessa handarbeten försäljas sedan, och för pengarna köpas kläder till fat- tiga och utdelas vid julhelgen.
Detta är j u godt och väl, men de välvil- liga damernas manliga anhöriga äro i allmän- het ej förtjusta i auktionerna på dessa arbe- ten, då deras portmonnäer skola öppnas på vid gafvel.
För någon tid sedan fick jag kännedom om en syförening, som hade samma syfte, men var litet olika anordnad.
Damerna (de- ras antal vexlade mellan 20 och 28) erlade vid arbetsårets början, i september, 1 kr.
i årsafgift; således omkring 40 kr.
För dessa pengar inköpte den af damerna, som för året var förestån- darinna, oblekt domestik, strumpgarn, half- ylle och litet sybehör och klippte till olika stora skjortor, linnen, kjolar, lifstycken, kof- tor m. m., allt kläder, afsedda för barn.
När medlemmarne sammanträdde, arbetades af hjertans lust på dessa olika plagg — två symaskiner voro alltid i gång, husets egen och en handmaskin, som en af fruarna med- förde.
De, som voro mest vana vid stick- ning, togo en strumpstickning hvar.
En dag hvar annan vecka offra destre timmar af efter- middagen åt detta arbete.
Under vinterns lopp fingo de dock i medeltal ihop 200 olika klädespersedlar, deraf 20 å 25 par strumpor.
Kläderna delades sedan ut, efter som de blefvo färdiga, för att göra största möjliga nytta.
Under april och maj månader lem- nades dock ej bort annat än ett och annat domestikplagg, utan det, som då förfärdigades, gömdes till hösten.
Tre månader på somma- ren var det ferier.
Naturligtvis räckte ej de 40 kronorna af årsafgifterna till vinterarbete för så många flitiga händer.