Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma åtskilnad förekommer ock i Landstingen och i de flosta förslag till National-representationens ombildning, som vunnit något allmännare bifall.
Vid öfvergången från en Stånds-represeutation till en Författning, enligt hvilken, om do gamla Ståndstraditionerna skulle fortfarande göra sig gällande, ett af de fordna Riks-Stånden egde ett öfvervägande inflytande på valens utgång, är det måhända ock af praktisk omtanka påkalladt, att försäkra ett antal platser åt dem, som icke tillhöra nämnde Stånd.
I afseende å antalsförhållandet emellan landets och städernas representanter är antagen enahanda grund, som följts vid Landstingens bildande, så att enligt regeln en folkmängd af 20,000 på landet och 10,000 i stad skulle berättiga att till denna Kammare sända en Representant.
Efter det sätt, som för valdistrikternas ordnande är föreslaget, och enligt hvilket hvarje domsaga på landet utgör ett distrikt, derest ej dess folkmängd öfverstiger 40,000, och de mindre städerna sammanföras i valkretsar, så vidt ske kan, länsvis, skulle, med afseende på nuvarande folkmängds förhållanden, komma att utses omkring 130 Representanter för landet och 50 för städerna.
Då det för samhällsordningens lugn kan vara vigtigt, att valrätten inskränkes till personer af sådana lefnadsförhållanden, som kunna anses lemna någon håg och tid öfriga för ett sjelfständigt deltagande i det politiska lifvet, men detta icke lärer kunna ske efter några fullt tillfredsställande och allmängiltiga grunder, hafva begränsningarne synts åtminstone böra göras så få som möjligt och likartade för alla, så att icke några vissa medborgareklasser såsom sådana uteslutas från ifrågavarande medborgerliga rättighet, hvilket t. ex. enligt nu gällande Grundlag är fallet i städerna med dem, som endast för sjelfförsörjning utöfva ett yrke/enskilde tjenare, vaktbetjening m. fl.
Då för öfrigt det ena yrket icke bör mera än det andra berättiga till andel i lagstiftningen, synas skattebidragen till Staten vara den bästa gemensamma måttstocken för bestämmandet af den gräns, nedom hvilken valrätten till Riksdagsman ej må sträckas; och som deltagande för Statens högre intressen icke kan påräknas fullt så långt ned, som intresset för kommunens angelägenheter, bör nämnde gräns sättas något högre än gränsen för rösträtt i kommunen.
Med afseende derpå, att egandet af fastighet i allmänhet kan antagas dels utvisa en mera tryggad och oberoende ställning än den vanliga daglönarens, äfven om denne för tillfället eger god förtjenst, och dels medföra ett stort intresse för samhällets förkofran och välgång, hvarigenom äfven en ringa fastighets värde kan betydligt ökas, har likväl valrätten blifvit till förmån för fastighetsegare längre än i fråga om andra, i förhållande till skattebidragen, utsträckt, i det ett så lågt fastighets Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 1 Sami. 1 Åfd. 2 Band. 7 Haft. 6 42 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 61. värde, som 1,000 R:dr R:mt ansetts böra för egaren medföra valrätt sä väl på landet som i stad.
Då det erinras, att efter nuvarande grundlags mening besutenhet är ett vilkor för rättigheten att rösta för fastighet å landet samt att, enligt Rikets Ständers, af Eder Kongl. Majit dock ändrade förslag, fastighet i stad, som i värde understeg 2,000 R:dr, ej skulle gifva egaren rösträtt i kommunens angelägenheter, torde förslagets begränsning icke vara för högt satt, ehuru något i penningar bestämdt minimum af fastighets värde hittills icke erfordrats för fastighetsegares rätt att deltaga i Riksdagsmannaval.
Bestämmelsen, att andra än fastighetsegare icke tillerkännes valrätt med mindre de ega en årlig inkomst af 800 R:dr, kan måhända synas strängare.
Den är likväl jemförlig med hvad som nu eger rum.
Många s. k. sjelfförsörjare, vaktmästare och enskilde tjenare, som hittills varit från valrätt uteslutne, ega denna inkomst; och ända tilldess genom sednaste Bevillnings-förordning bestämmelsen om minimi-afgift för borgare i städerna borttogs, skulle handtverkare och öfrige borgare, som ej ansågos ega högre inkomster, i lägsta klassens städer erlägge i bevillning minst 6 R:dr; då deremot bevillningen för 800 R:drs inkomst, enligt nu gällande Bevillniugs-förordniug, utgör endast 5 R:dr.
Af de nu valberättigade torde ingen, om hans verkliga inkomst uppskattas, blifva genom denna bestämmelse utesluten; och något behof att inom redan berättigade kategorier längre utsträcka valrätten har ännu icke gifvit sig tillkänna.
En sådan utsträckning skulle dessutom blifva af en vida större betydelse vid val, der alla väljandes röster beräknas lika, än vid omröstningar med den hittills bimkliga beräkningen efter en graderad skala. 8om efter gällande
Bevillnings-stadga arrendatorer af jordbruksfastighet i allmänhet icke erlägga bevillning för inkomst, huru stor den än må vara, har, på det ej större delen af denna klass af medborgare skulle från valrätt uteslutas, genom en särskild bestämmelse dem tillagts valrätt, derest den arrenderade egendomen uppgår till sex gånger det värde, som minst erfordras för fastighetsegares rösträtt.
I frågan om medelbara eller omedelbara val, hyser jag för min del ingen tvekan att tillerkänna företrädet åt de sednare, såvida de förra skola förrättas genom Elektorer, hvilka utses endast för att förrätta ett visst val, utan att i öfrigt hafva något med hvarandra gemensamt.
Af de valberättigade lärer man nemligen icke kunna förvänta något intresse för den förberedande åtgärden att välja en Elektor, om de icke hysa intresse för det slutliga resultatet eller utgången af sjelfva Riksdagsmannavalet.
Men hysa de intresse för det slutliga resultatet, så utse de sannolikt till Elektor den, som röstar på deras egen kanditat, utan afseende på, huruvida Elektorn för denna befattning eger de utmärktas te egenskaper, hvilka dessutom äro svåra att bedöma; och hela syftemålet med de medelbara valen är då förfeladt.
Härtill kommer, att faran för otillbörlig inverkan på valen är vida mindre, om denna måste riktas emot en hel menighet, än om blott ett ringa antal Elektorer behöfver vinnas.
I ett glest befolkadt land äro likväl de omedelbara valen i verkställigheten förenade med svårigheter.
Utan föregående ofverl äggningar uppkommer nemligen lätt en alltför stor splittring af rösterna, men talrikt besökta valmöten äro svårare att åstadkomma ju längre väg de väljande måste färdas till samlingsplatsen.
Sådana mötens oumbärlighet blefve visserligen mindre, om det föreskrefves, att de väljande endast finge rösta på dem, som framställt sig såsom kandidater.
Men äfven kanditaturen förutsätter, att en politisk trosbekännelse aflägges inför valmännen, och torde dessutom alltför litet öfverensstämma med det Svenska lynnet Kongl. May.ts Nåd.
4a för att böra hos oss obligatoriskt föreskrifvas.
Riktigheten af sjelfva dess grund kan ock ifrågasättas, ty det är andras förtroende och oj sjelfförtroende^ som är Representantkallets rätta ursprung.
Af sådan anledning hafva i förslaget omedelbara val icke blifvit ovilkorligt föreskrifna annorstädes än i de städer, hvilka ega att utan förening med andra utse Riksdagsmän.
Men frihet att begagna detta valsätt är likväl lemnad åt hvarje valdistrikt, inom hvilket intresset är nog starkt för att besegra do lokala hindren.
Dessa hinder böra ock i någon mån minskas derigenom, att de väljandes röster uppsamlas inom kommunerna och sedan sammanräknas af den för alla kommunerna inom ett distrikt gemensamma valförrättare!!.
De väljande eller doras kommit terade befrias visserligen icke derigenom från att resa till ett förberedande valmöte, der ett sådant finnes behöfligt, men de befrias från att resa utom kommunen för rösternas afgifvande, hvilket sällan eller aldrig lärer medhinnas på samma dag, som do förberedande öfverläggniugarne.
Olägenheterne af de såsom regel uppställda medelbara valen hafva måhända i någon mån blifvit förminskade genom det stora antal Elektorer, som blifvit i förslaget bostämdt.
Den Första, i anseende till ledamöternes antal mindre, Kammarens inre styrka är, såsom förut är antydt, att söka deruti, att den jemväl utgår från hela folket, till och med i större utsträckning än den Andra Kammaren, enär från valrätt till denne sednare äro uteslutne många, som ega rösträtt inom kommunen och sålunda deltaga i tillsättandet af valnämnderna för Första Kammaren.
Den förmedling, valen komma att genom Landstingen undergå, bör bidraga att göra dem till uttryck af ett upplyst tänkesätt.
Landstingsmännen kunna nemligen icke antagas komma att utses med något hufvudsakligt afseende å befattningen att stundom vara Elektorer till Riksdagsmän, som efter långa mellantider ombytas, utan vid deras tillsättande måste tagas i betraktande de egenskaper, som berättiga till förtroendet att utöfva beskattningsrätt och vården om länets gemensamma angelägenheter.
Den insigt, som vinnes genom deltagande i en om allmänna ärenden rådplägande församling, måste vidare gifva Landstingsmännen en mera vidgad synkrets, än som kan påräknas, vare sig hos omedelbart väljande menigheter eller hos Elektorer, utsedda endast för ett visst val.
Förmögenhetens konservatism kommer äfven denna Kammare tillgodo dels derigenom, att vid val af Landstingsmän rösterne beräknas efter skatt, hvartill kommer att Landstingsmännen ej för sitt uppdrag njuta ersättning, dels ock genom de förmögenhetsqvalifikationer, som äro stadgade för valbarhet till Riksdagsman i Första Kammaren.
Med de härvid valda ziffror af 80,000 R:dr fastighetsvärde eller 4,000 R:dr årlig inkomst, har afsigten varit att inskränka valbarheten till dem, som kunna anses ega större fast egendom, idka någon betydligare rörelse, innehafva högre tjenst, eller eljest, efter vårt lands förhållanden, befinna sig i en någorlunda betryggad ekonomisk ställning.
Inom dessa kategorier torde ock i allmänhet den högre bildningen och den mera omfattande erfarenheten vara att söka.
Då majoriteten bland de politiskt berättigade har i sin makt att tillsätta båda Kamrarna, torde det icke heller vara obilligt, alt den i valet af den ena Kammarens ledamöter inskränkes till dem, som icke uteslutande representera denna majoritets egna intressen.
Yidare är af sedt att åt denna Kammare bereda ett i sann mening aristokratiskt element genom stadgandet att dess ledamöter, likasom Landstingens, icke erhålla arfvoden.
För att afbryta sina vanliga sysselsättningar under en icke obetydlig del af året och underhålla sig på egen bekostnad vid Riks - 44 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 61. dagen, fordras nemligen icke blott en god förmögenhetsstäjlning, utan jemväl ett af nit för det allmänna eller åtminstone af ärelystnad lifvadt sinne, som vill underkasta sig en uppoffring.
Det kan visserligen icke förnekas, att genom dessa inskränkningar komma att från Första Kammaren uteslutas många, som för densamma skulle utgöra prydnader, men dessa äro icke heller obeköfliga för Andra Kammaren, och med den i fråga om Första Kammaren lcmnade valfrihet inom hela riket, lärer någon förlägenhet för ett tillräckligt antal värdiga ledamöter inom de fastställda gränserna icke kunna uppstå.
Dessa inskränkningar kunna möjligen framdeles utan fara borttagas, men intill dess erfarenheten ådagalagt att personer af utmärkt förtjenst företrädesvis der eftersökas, och att icke mera eller mindre tomma löften om reformer i alla riktningar eller blotta ifvern för sådana blifva det säkraste medlet att vinna flertalet af valmännens röster, torde det icke vara öfverflödigt att i don ena Kammaren inlägga en motvigt emot begäret efter allt för hastiga förändringar.
Efter folkmängdens fördelning, vid 1861 års slut, inom de särskilda Landstingens områden och de större städerna, skulle enligt förslagets hestämmelse, att en Riksdagsman utses för hyarje tal af 80,000, Första Kammaren komma att bestå af 119 ledamöter.
Ehuru det från sistlidne Riksdag hvilande förslag, att valrätten till Riksdagsmän skulle utsträckas jemväl till mosaiske trosbekännare, vid denna Riksdag fallit genom ett Stånds afslag, har likväl i det nu framlagda förslaget valrätten icke till någondera Kammaren gjorts beroende af religiös bekännelse; men då upphäfvande af denna begränsning jemväl i afseende å valbarhet hittills icke inom Representationen varit ifrågasatt, och någon betänklighet häremot kan förefinnas i den omständigheten att Rcpresentanterne, som icke få befatta sig med främmande lärors kyrkolag, deltaga i lagstiftningen för Svenska kyrkan, är valbarheten, med någon utvidgning af hvad som nu gäller, i förslaget inskränkt till bekännare af christen Protestantisk Religion.
Att Riksdagarna skola årligen sammanträda, och att Konungen skall ega vädja till Nationen genom Kamrarnes upplösning och förordnande af nya val, äro nyheter, hvilkas ändamålsenlighet redan blifvit inom
Representationen så allmänt erkänd att några skäl derför icke lära behöfva anföras.
I afseende å Riksdagens verksamhet och sättet för ärendenas behandling är nuvarande Riksdags-Ordning i de flesta delar följd utan andra ändringar än dem, som varit föranledda af Representationens fördelning i två Kamrar i stället för fyra Stånd.
Ehvad än må vara att anmärka emot detta arbetssätt, så eger det dock förtjensten att vara redan pröfvadt och med ledning af en lång erfarenhet utbildadt och förbättradt.
I fråga om bevarande af allas lika rätt och yttrande-friheten samt anordningar emot förhastade beslut, torde det kunna mäta sig med hvilket annat arbetssätt som helst; och dess väsentligaste fel komma att till stor del förminskas genom den förenkling, som vinnes vid tillämpningen på en af blott två Kamrar sammansatt representation.
Genom bibehållandet af samma former kan ock bättre än eljest tillgodogöras den personliga riksdagämannaerfarenheten hos alla förutvarande Riksdagsmän, som inväljas i den nya Representationen.
Den väsendtligaste omständighet, hvaruti förslaget i nämnde hänseenden afviker från gällande Riksdags-Ordning, är afskaffandet af de med Representatio - Kongl. Maj:ts Nåd.
45 nens rätt nu beslutande Förstärkta Utskotten, hvilka temligen allmänt anses såsom ett af vårt Riksdagsmachineris största lyten.
I stället är såsom regel stadgadt, att båda Kamrarnes bifall erfordras för att åstadkomma ett Riksdagens beslut.
De få frågor, som ansetts ej böra förfalla genom den ena Kammarens afslag, nemligen de som angå Statsreglering och Bevillning samt Bankens och RiksgäldsKontorets förvaltning, skola, derest Kamrarne ej kunna om ett beslut» sig förena, afgöras förmedelst omröstning i båda Kamrarna emellan de olika meningarna, då den mening, sorn erhåller de flesta sammanräknade rösterna, blifvor Riksdagens beslut.
Enär Andra Kammaren, derest regeln konseqvent vidhållits äfven för beskattningsfrågor, skulle, liksom i de flesta andra länders Representationer, ensam bestämt utgången i alla de fall, då den beviljat mindre än Första Kammaren, så är sammanräkningen af båda Kamrarnes röster en åt Första Kammaren medgifven förmån, som kan vara af ett afgörande inflytande, så ofta dess majoritet är mera kompakt än Andra Kammarens, I afseende å dessa frågor torde derföre någon grundad anmärkning emot det föreslagna förfaringssättet icke kunna hemtas derifrån, att den Andra Kammaren, genom sitt större antal ledamöter, får större inflytande på utgången än den Första.
Hvad åter angår Banken och Riksgälds-Kontoret, så äro deras angelägenheter sällan af sådan politisk beskaffenhet, ätt synnerlig vigt bör läggas derpå, att en något större makt vid afgörandet af stridiga frågor tillägges don ena eller Andra Kammaren.
En annan förändring är att i anseende till olämpligbeten af ett ovilkorligt stadgande om uppdrag åt samma personer att utreda alla de olikartade frågor, som nu tillhöra Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning, detta Utskott icke finnes upptaget bland Riksdagens ständiga Utskott; hvaremot det öfverlemnats åt Kamrarna att för utredningen af dylika frågor tillsätta tillfälliga Utskott, till det antal, som finnes vara af nöden.
Med samma varsamhet, som vid förslagets upprättande iakttagits i fråga om förändringar i Riksdagens arbetssätt, har ock, då förändring i sak ej skott, den nuvarande Riksdags-Ordningens ordalydelse bibehållits, äfven i de delar, der redaktionen påtagligen är mindre god, helst en ny lagtext kräfver ojemförligt större fullkomlighet för att gifva samma säkerhet om en riktig tillämpning, som lemnäs af en gammal lagtext, för hvai-s tolkning finnes ledning i en långvarig och godkänd praxis.
För att komma i öfverensstämmelse med en ny Riksdags-Ordning, påkallar jemväl Regeringsformen flera förändringar, hvartill ock blifvit uppgjordt förslag, som jag har att nu i underdånighet anmäla.
Dervid har icke allenast denna vår förnämsta Grundlag lemnats orörd i alla delar, som icke ovilkorligen sammanhänga med Representationsreformen, utan nummerföljden af alla dess oförändrade §§ har ock blifvit bibehållen endast med högst få undantag utan betydenhet, hvilka ej kunnat undvikas.
För ett sådant bibehållande af nummerföljden hafva måst insättas flera stadganden, hvilka i Riksdågs-Ordningen hafva sin rätta plats och i Regeringsformen äro lika öfverflödiga, som densammas nu deremot svarande §§ af ett för begge dessa Grundlagar gemensamt innehåll.
Men olägenheterna af donna osystematiska uppställning, hvilka icke blifva större än hittills, uppvägas af den praktiska fördelen att undvika behofvet af ändringar i Tryckfrihets-Förordningen, Successions-Ordningen och flera författningar, hvilka hänvisa till uppgifne §§ i Regeringsforrnen.
För några få tillägg, hvilka, ehuru belt och hållet föranledde af Representationens föreslagna ombildning, likväl innefatta nya stadganden, som icke med 46 Kongl. Maj:ts Nåd.
Representationsfrågan stå i omedelbart sammanhang, torde grunderna särskildt böra antydas.
Då den nya Representationsformen är afsedd att i vissa delar stödja sig på Kommunal-författningarna, kunna icke dessa lämpligen längre hänföras endast till den ekonomiska lagstiftningens område, och ett tillägg är derföre gjordt vid Regeringsformens 57 §, enligt hvilken Kommunal-författningarne skola stiftas al Konung och Riksdag gemensamt.
I Eder Kongl.
Maj:ts Proposition till Rikets Ständer om antagande af en författning angående allmänt Kyrkomöte är redan förutsatt, att andel i stiftande af Kyrkolag kunde komma att Kyrkomötet i Grundlagen medgifvas; och ett sådant medgifvande synes icke höra uppskjutas längre än till den tidpunkt, då kyrkan uppliörer att genom ett särskildt
Stånd vara representerad i National församlingen.
Då vår Kyrkolag ännu är sammanblandad med en mängd stadganden af civil-lags natur, lärer för närvarande Kyrkolagstiftningen icke kunna helt och hållet undandragas National-Representationen och öfverlemnas till Kyrkomötet gemensamt med Konungen, hvilket måhända eljest vore riktigast, och i det nu Iramlagda förslaget är derföre åt Kyrkomötet, hvilket enligt sin egen af Eder Kongl. Maj:t föreslagna organisation eger initiativ i kyrkliga frågor, i Grundlagen endast tillagdt veto i fråga om stiftande, upphäfvande, ändring eller förklaring af Kyrkolag.
De Riks-Ståndens privilegier, som ej ega sammanhang med deras Representationsrätt, blifva icke upphäfda genom denna sistnämndas upphörande.
Då emedlertid ingen del af samhällsförfattningen kan tänkas för alltid stillastående, måste stadgas en form, enligt hvilken förändringar i dessa privilegier kunna i framtiden tillvägabringas.
Med afseende härå och som dessa "privilegier, i öfverensstämmelse med sjelfva naturen af ett privilegium, hittills icke kunnat ändras utan bifall af det Stånd, åt hvilket de blifvit gifna, samt ej mindre Adeln för sina öfriga gemensamma angelägenheter fortfarande har behof af en särskild representation, än ock en sådan är åt kyrkan afsedd uti Kyrkomötet, har i 114 § Regeringsformen stadgats att för ändring af de fordna Riks-Ståndens privilegier fordras Konungens och Riksdagens beslut, samt dessutom bifall, i fråga om de adliga privilegierna, af Ridderskapet och Adeln och, i fråga om Presterskapets, af Kyrkomöte.
För ändring af de öfriga Ståndens privilegier, i den mån sådana kunna anses ännu ega bestånd, har deremot Konungens och Riksdagens beslut desto heldre ansetts tillräckligt, som någon lämplig form för erhållande af dessa Stånds bifall svårligen kan utfinnas.
De af Rikets Ständer vid denna Riksdag antagna förändringar i Regeringsformen, hvilka Eders Kongl. Maj:t denna dag beslutat sanktionera, äro i den nu föreslagna lydelsen iakttagna för såvidt de icke till följd af Representationens förändring måste komma att förfalla.
I sammanhang härmed anmälde Haus Excellens Herr Justitie-StatsMinistern: dels Borgare-Ståndets underdåniga Skrifvelse den 24 Oktober 1860, deruti Ståndet, på anförda skäl, anhållit, det Kongl. Maj:t måtte täckas låta utarbeta och för nästkommande Rikets Ständer framlägga ett förslag till Representationsreform, utgående från samfälta val inom alla samhällsklasser, utan afseende på stånd eller yrken, och hvilande på sådana grunder för valrätt och valbarhet, som de sednaste tidernas fortskridande politiska utveckling inom vår verldsdel och anspråken på lagbunden frihet påkalla, för att för framtiden uppfylla vilkoren för allmän rätt, i förening med allmän säkerhet; Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 61. 47 dels Bonde-Ståndets samma dag aflåtna underdåniga skrifvelse, hvarigenom, med erinran bland annat derom, att samfälta val, utan hänseende till stånd eller klasser, borde utgöra Representationens grund, samt med erkännande af riktigheten i den princip, som tillmäter hvarje valberättigad lika rösträtt, Bonde-Ståndet, som för öfrigt tänkt sig Representationens fördelning i tvänne Kamrar, af hvilka den Andra borde för någon längre tidrymd af t. ex. tre Riksdagar utse den Första, hvars ledamöter vid hvarje Riksdags slut skulle med en tredjedel ombytas, i underdånighet anhållit, det täcktes Kongl. Maj:t låta utarbeta och för näst sammanträdande Ständer framlägga ett på dessa allmänna satser grundadt Representationsförslag; dels ock skriftligen affattade underdåniga petitioner från de flesta delar af Riket och försedda med talrika underskrifter, af hvilka petitioner större delen blifvit genom deputerade den 21 Januari 1862, jemte en underdånig skrift, ingifna och de öfriga sedermera vid olika tider inkommit; alla instämmande i Borgareoch Bonde-Ståndens underdåniga anhållan, det Kongl. Maj:t täcktes skänka Nationen ett förslag till ny Representation, som svarar emot dess behof och är uppstäldt i den hufvudsakliga riktning, som de begge Stånden antydt; dervid likväl en del af petitionärerna förklarat sig endast instämma i hvad Borgare-Ståndet anfört.
I afseende på dessa underdåniga skrifvelsers och petitioners innehåll, ansåg Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern sig endast böra i underdånighet åberopa sitt härofvan intagna yttrande samt det afgifna förslaget till National-representationens ombildning.
Uti hvad Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern yttrat och hemställt instämde Stats-Rådets öfrige ledamöter; och täcktes Kongl. Maj:t, med godkännande af de anmälda förslagen till ny Riksdags-Ordning och till ändringar i Regeringsformen, på Stats-Rådets hemställan besluta, att desamma skulle till Rikets Ständers pröfning i grundlagsenlig ordning öfverlemnas, medelst Nådig Proposition, af den lydelse bilagan till detta Protokoll utvisar.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 186a.
Proposition JM 62.
I N:o 62.
Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Jan. 1863, kl. 6 e. m. Kongl.
May.ts Nådiga Proposition lill Rikets Ständer, angående begrafningsocli öfriga kostnader, med anledning af Hennes Majit EnkeDrottning
Desiderias dödliga frånfälle; Gifven Stockholms Slott den 9 Januari 1863.
De kostnader, sora, med anledning af Hennes Maj:t Enke-Drottning
Desiderias dödliga frånfälle, blifvit för likbegängelse jemte flera vid dylika tillfällen erforderliga och brukliga åtgärder bestridda, hafva, enligt upprättad redogörelse, hvilken blifvit i Kammar-rätten utan anmärkning granskad, uppgått till 52,096 R:dr 44 öre.
, Af denna summa har Svenska Statsverket förskottsvis utbetalt 51,387 R:dr 16 öre, samt återstående kostnadsbeloppet 709 R:dr 28 öre blifvit godtgjordt af medel, hvilka influtit för öfverblifna försålda effekter.
Då af nämnda förskott, 51,387 R:dr 16 öre, på Sverige belöpa dels den ersättning af R:dr 14,000: — som utgått till Kongl.