Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, vid betraktande af föreskrifterna i Bevillnings-förordningens 13, 43, 73 och 78 det visade sig att en sådan för somliga kommuner menlig följd af nämnde stadgande!» uppenbarligen icke varit af Rikets Ständer afsedd, men sagde menliga följd kunde genom ett förtydligande förebyggas, har motionären föreslagit att till stadgandet i nu gällande Bevillnings-förordnings 13 § 2 morn., hvilket innehåller att den, som å särskilda orter drifver handtering eller rörelse, skall å hvartdera stället påföras bevillning för den inkomst, han der anses hafva, måtto fogas det tillägg, att samma stadgande skulle tillämpas i afseende på Stockholms stads olika uppbördsdistri k ter för de i 24 ^ af samma förordning uppräknade, i staden varande verk, manuläkturier, fabriker m.
II. inrättningar; inom Vä/lo/l. Borgare-Ståndet: al Herrar L. J. Hierta och V. F. Ridderstad, hvilka, hvar för sig, föreslagit, att de så kallade minimi-afgifterna för yrkesidkare i städerna, hvilka afgifter vid sednaste riksdag fördubblades och uppsattes till de belopp, hvartill de varit bestämda under den tid, då bevillningen at handel och rörelse ännu utgick med fem procent af den behållna inkomsten, måtte, så framt de icke, såsom af Herr Hierta alternativt yrkats, kunde helt och hållet upphöra, åter nedsättas till hälften.
Deri skedda förhöjningen vore, enligt motionärernes åsigt, så mycket orättvisare, som den drabbade den minst bemedlade, den fattigaste delen af den rörelseidkande befo!k— 12 fievillnings- Utskottets lielänkande M 20. ningen, och i sina verkningar blefve ännu härdare, derigenom att afgifterne till kommunen, som i allmänhet utgå i visst förhällande till be vill ni rigen. också med ens fördubblades.
Följderna af åtgärden hade ock visat sig derutinnan, att under år 1859 flere hundrade mindre bemedlade personer i hufvudstaden blifvit af oförmåga att fullgöra sina borgerliga utskvider till staden förklarade sitt burskap förlustige.
Om deremot dessa skäl icke ansåges innefatta tillräcklig anledning till den föreslagna nedsätlningen af minimi-afgifterne, yrkades al Herr Ridderstad alt hela bevillriingen efter andra artikeln måtte återgå till hvad dpn var löre sednast?, förändringen, och således komma att utgå efter samma beräkningsgrunder som före år 1853; och har Herr Hierta dessutom föreslagit att de i Bevillnings-förordningen föreskrifna böter af Tre Riksdaler Runt för försummad uppgift till bevillnings-taxeringen måtte upphöra, då dessa böter i de flesta fall icke motsvarade ändamålet, men deremot stundom vore rätt tryckande för de minst bemedlade, som tilläfventyrs al okunnighet om författningen underläte alt infinna sig med den påbjudna uppgiften, hvars åstadkommande dessutom alltid förorsakade tidspillan och för den mindre skrif kunnige en särskild kostnad.
Det syntes motionären dessutom vara Staten ovärdigt, att, då den toge skatt af sina medlemmar, dermed icke vara nöjd, utan äfven belägga dem med straff, derföre att de icke å viss dag inställde sig för alt lemna en uppgift, på hvilken taxeringsmännen i allt fall icke vore skyldige att fästa alseende.
Vidare har inom sistnämnde Riks-Stånd Herr J.
Sundvallson uti väckt motion anfört, att, sedan det s. k laga försvaret afskaffades, hvarefter frie arbetare kunde sjelfständigt mantalssluifvas och beskattas, såsom hvarje annan fullmyndig medborgare i samhället, det syntes vara oformligt och orättvist mot arbetsgifvaren att, på sätt i nu gällande Beviilnirigs-förordning är föreskrifvet, förpligta honom gälda arbetarens kronoutskylder Förmodligen hade man, efter det laga lörsvarets borttagande, funnit mycken svårighet att uppbära dylika personers kronoutskylder samt velat hålla Kronan skadeslös genom detta stadgande.
Men en sådan afsigt kunde dock icke rättfärdiga ett förfarande, som föranledde till den orättvisan, att arbetsgifvare måste vid uppbördstiden vidkännas ganska betydliga uppoffringar för arbetare, hvilka då längesedan öfvergifvit sitt arbete, utan att hafva kunnat bespara något till kronoutskvlderna.
Också egde arbetsgivare i lag ingen rätt att förmena arbetare afsked på den grund, att han icke i detta hänseende rätt för sig gjort.
Med anledning häraf har motionären föreslagit att, med upphäfvande af olvannämnde åliggande för arbetsgivare, arbetare skola ega sjelfve svara för sina kronoutskylder erläggande vid uppbördstiden, såsom hvarje annan sjelfständig och fullmyndig medborgare, eller ock att afsked må kunna dylika förvägras tills kronoutskvlderna blifvit godlgjorda; inom Hedervärda Bonde-Ståndet: af C. A. Larsson från Östergötlands län, som yrkat, Bevillnings-Utskoltets Betänkande M 20. dels att Presterskapet och öfrige till Ecklesiasktik-staten hörande tjenstemän mätte för sinn löneinkomster, hvilka till en stor del äro beroende af jordens afkastning, åläggas en högre, mot Preste-Ståndets andel i lagstiftnings- och beskattnings-rätten mera svarande bevillning; och har motionären i sådant afseende föreslagit, att bevillning skulle erläggas af Erkebiskopen, Biskopar och Pastorer med fem procent af deras löneinkomster samt af Akademie-, Gymnasii- och Skol-staterne samt alla andra ecklesiastike embetsman, som egde rösträtt vid riksdagsmannaval, med två procent ef deras löneinkomster; dels ock att, till hämmande af den öfverhandtagande införseln af utländska öfverflödsvaror, synnerligast viner och andra spirituosa, tobak samt åtskilliga uppräknade och med dem jemlörliga manufakturvaror, all handel med dylika varor borde åläggas förhöjd bevillning, hvilken motionären, uti sedermera i samma ämne ytterligare väckt motion (öreslagit till fern procent al behållna inkomsten; och borde bevillnings-afgiften, hvad särskildt beträffade Gårdfarihandlare, som till salu utbjuda sådana utländska varor, dem påföras i skattskrifningsorten.
Vida re her samme motionär föreslagit, att, då vexelsvstemet blifvit i allmänna rörelsen inlördt samt Rikets Stander vid sista riksdagen privilegierat en lånefond, som egt taga 8 procent ränta utan bevillningsafdrag, stadgarne i nu gällande Be~ villning>s—förordning om bevillningsafdrag å ränta, som är till mer än fem procent förskrifven, måtte, såsom öfverflödige, upphäfvas; samt slutligen, att böter icke måtte ådömas för uteblifvande från mantalsoch skattskrilningar, enär en sådan uraktlåtenhet icke kunde föranleda till någons uteslutande ur mantalslängden, då densamma skulle på stället med husförhörsboken jemföras och dessutom å sockenstämma granskas och godkännas; äfvensom att, då särskild uppgift till Taxerings-komrnittéen angående äganderätt till fastighet icke borde ifrågakomma, enär anteckning derom alltid skedde vid mantalsskrifningen, de för underlåtenhet i detta hänseende stadgade böter mätte borttagas; af Ola Lasson från Christianstads län, hvilken föreslagit, att hvar och en som handlar med utländska manufakturvaror och lyxartiklar, måtte särskildt lör denna handel åläggas bevillning till belopp af 1,500 R:dr utöfver de för handelsrörelse i ölrigt stadgade utskylder.
Denna beskattning skulle, enligt motionärens åsigt, utgöra en skälig ersättning till Staten för de varor, som af desse handlande möjligen insmugglades, och i förhållande till vinsten å dylik handel vore beloppet af skatten ingalunda obilligare, än den afgift, sorn erlades af dem, som i minut handlade med bränvin; af Anders Andersson från Wermlands län, som ansett att större erfarenhet och sakkännedom i bevillningsfrågor alltid skulle kunna påräknas inom Pröfningskommittéerne, om ett visst antal af nämnde Kommittéers ledamöter förut innehaft detta uppdrag, samt fördenskull föreslagit, att stadgas mätte, det halfva antalet af dessa ledamöter skulle i två år vid befattningen bibehållas. Sedan första året, då 14 Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20. det nya stadgandet trädde i kraft, genom lottning inom hvarje stånd och klass blifvit bestämdt hvilka ledamöter då borde qvarstå, skulle de följande åren de, som två år efter hvarandra innehaft uppdraget, utgå och nya ledamöter i deras ställe inväljas; af Måns Månsson från Calmar län, som föreslagit, att de arfvoden Prölningskommittéen, enligt 118 § af gällande Bevillnings-förordning, egde disponera för biträden vid taxerings-förrättningarne m. m., skulle för städernas uppbördsmän och Häradsskrifvarne lämpas efter beloppet af hvars och ens redovisnings-summa, hvarigenom fördelningen komme att ske efter en gifven grund och icke, såsom nu stundom vore fallet, efter godtycke.
Dessutom har till Utskottet blifvit nmitteradt ett af Bonde-Ståndets vice Talman Ola Svensson från Malmöhus län, med föranledande af det genom Kongl. Maj:ts omförmälda nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer öfverlemnade förslag till Bevillnings-stadga, afgifvet skriftligt anförande, uti hvilket Ståndets samtlige närvarande ledamöter förklarat sig instämma; och har vice Talmannen deruti fästat uppmärksamheten å de i nämnda förslag intagna föreskrifter angående sättet alt bestämma de värden, hvilka skola ligga till grund för bevillningen af fast egendom på landet oell sökt ådagalägga dels vanskligheten att på den väg och från de utgångspunkter, Kommitterade föreslagit, komma till det önskade målet — ett jemförligt värde af jorden — och dels att, då någon allmän förhöjning i bevillningens belopp icke vore åsyftad, delta mål kunde på ett enklare, men för folket mindre obehagligt sätt uppnås.
Kommitterades förslag att grunda jordvärdena på köpeskillingar för de under de tio sistförllutna åren försålda fastigheter, på hyres- eller arrende-belopp, hypotheks-värderingar, arealen af åker och äng, skog och betesmark, innehure bevis om mer och mindre obekantskap med de inom särskilda orter rådande olika förhållanden.
De pris, hvartill jordegendomar under åren näst före den s. k. penningekrisen försålts, vore så ytterligt uppstegrade, att köpare numera icke kunde påräkna mer än två procent af köpeskillingen.
De härtill bidragande orsakerna vore till finnandes hufvudsakligen i ökad befolkning och följaktligen större behof af bosätlningstillfällen med deraf föranledd hemmansklyfning, i ymnigare tillgång pä penningar uti allmänna rörelsen, i underlättade utvägar till låns erhållande m. m.; men egendomars pris hade dessutom icke sällan bestämts af deras läge och åbyggnader, hvilka sednare stundom kunde vara värda mera, än sjelfva jorden, ehuru de icke gåfvo någon inkomst.
Då det måste antagas alt de sålunda ofta till mer än dubbelt af jordens verkliga värde uppjagade egendomsprisen skulle, när de tillfälliga orsakerna till stegringen upphört, återigen nedgå inom mera naturliga gränser och redan betydligt fallit Beviilnings-Vlskotlels Betänkande M 50.
IS snmt ännu mer mäste göra det till följd af orimliga skuldsättningar samt i den män köpares egna förlag hunnit bortsmälta, vore det högst missledande att på sådana grunder fastställa en allmän beskattning.
Hyror komme blott undantagsvis i fråga på landet och arrendebeloppen innefattade icke heller någon tillförlitlig måttstock för allmänna jordvärdet, enär dessa berodde af en mängd skiljaktiga omständigheter, såsom jordegares olika omtanka om underhafvandes och arrenda torers bergning, arrendatorer större eller mindre behof af brukningsställen, arrendetidernas längd, undantagsvilkor, jordens befintliga skick vid arrendetiden* början m. m.
Hypotheks-värderingarne, verkställde efter de särskilda föreningarnes olika instruktioner, ville man gerna tillerkänna något större vitsord; men äfven dessa, såsom till största delen förrättade under deri dyraste tiden, hade blifvit öfverdrifna och saknade derföre tillförlitlighet för det fall, hvarom nu vore fråga, fastän de för hypotheks-lånen, som i de flesta fall meddelades endast till halfva värdet och årligen minskades genom amortering, kunde i allmänhet innebära skälig säkerhet.
Men äfven i sistnämnde hänseende förekomme, att jordegare, som sjelfve bekostade en sådan värdering och vanligen vore i behof af större lån, icke sällan uppgåfve afkomsten högre, än dess verkliga belopp, och då kontrollen för värderingsmänuen ofta vore ganska svår, hade följden också blifvit den att, oaktadt den ringa belåningsrätten, vissa föreningar redan funnit åtskilliga värden så höga att risk kunde befaras Arealen af åker, äng, skog och betesmark efter upprättade ego kartor eller egarnes ungefärliga uppgifter, gåfve väl någon, men högst ofullständig ledning för bedömande af värdet, i anseende till jordarternas skiftande beskaffenhet samt jordens olika bördighet; men svårt vore det att bestämma någon grund för uppskattning af obegagnade vattenfall och lorfmossar, som icke gåfve egaren den ringaste inkomst.
Läget medförde visserligen fördel för den större jordegaren genom underlättad och förmånlig afsättning af hans produkter; men för den mindre och obemedlade fastighetsegare!!, som ingenting hade att afyttra, vore fördelen af laget ringa.
På de, af Kommilterade föreslagne sätt, kunde således en fullt jemförlig eller rättvis beskattning af jorden icke ernås, och, med kännedom om den möda, tidspillan och kostnad, som uppoffrades år 1810 i och för åsättande af taxerings-värden, vore det icke välbetänkt att blottställa landet för det besvär och de kostnader, som skulle uppkomma genom en förnyad uppskattning af jorden, helst derigenom icke vunnes något säkert resultat.
Till följd af hvad sålunda blifvit anfördt och då icke blifvit ifrågasatt att höja beloppet af den utaf fast egendom nu utgående bevillning, hvilket dessutom skulle innebära en obillighet i anseende till de onera af flerfaldig beskaffenhet, som hvilade på jorden, utan endast en jemnare fördelning orter och hemman emellan afsåges, har vice Talmannen ansett detta mål kunna, utan kostnad för Staten, lika tillfredsställande vinnas genom Bevillnings-tuxerings- och Pröfnings-kommittéerna, samt i sådant afseende föreslagit, att det nuvarande sammanräknade taxe - 16 Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20. rings-värdet å jo'degendom inom hvarje län måtte bestämmas såsom minimi-värde samt den nu asalia bevillnings-procenten fortfarande utgå; oeh skulle sedermera på länens innevånare bero alt, i den mån sådant ansåges nödigt, inom det bestämda området rätta och jemka jordvärdena så rättvist som möjligt emellan härader, socknar och särskilda hemman.
Emot den föreslagna åtgärden kunde väl den anmärkning väntas alt sammanräknade taxerings-värdet för hela riket likväl icke utgjorde jordens verkliga värde.
Detta vore visserligen sannt; men verkliga värdet komme alltid alt bero af jordens behållna netto-inkomst och icke af dess tillfälliga handelsvärde, och då den nu utgående hevi lin ingen komme att fortfara, kunde ett sådant inkast icke anses förtjena afseende.
Om emellertid detta förslag icke vunne framgång, återstode, efter vice Talmannens tanke, ingen annan utväg, än att med stor möda och kostnad verkställa en fullständig uppskattning af all jord, lill utrönande af dess verkliga afkomst ; och skulle en sådan uppskattning lämpligast kunna verkställas af Kronofogden och två å sockenstämma för hvarje socken eller taxerings-distrikt valde jordegare.
Såsom grunder för en sådan uppskattning borde stadgas: att hvarje hemman, hemmansdel eller lägenhet värderades efter dess afkastning i medeltal af spanmål, ladugårdsprodukter samt andra förmåner; att spanmålsvärdet beräknades efter nästföregående tio årens medei-markegång för länet och det öfriga efter ortens pris; samt att från de sålunda uppkomna brutto-inkomsterna afräknades: a) fem procents ränta för det till jordens brukning erforderliga förlags— kapital; b) minst tio procent af brukningsredskapens inköpspris för dess genom nötning årligen minskade värde; c) hemmanets eller lägenhetens alla onera och utskvlder, äfvensom fördel eller undantag så länge sådant furtfore; d) byggnads- och underhålls-kostnad för till jordbruket erforderliga hus; samt e) jordens aila bruknings-kostnader; efter hvilka afdrag den netto-behållning uppkomma, för hvilken bevillningen borde utgöras efter samma grund, som för den behållna inkomsten af andra näringar kunde varda bestämd.
Ville man derjemte efter fyra procent kapitalisera berörde netto-behållning, uppkomme egendomens rätta kapitalvärde.
Samtlige dessa motioner hor Utskottet vid behandlingen af frågan om den allmänna bevillningen tagit i noga öfvervägande, och skall här nedan öfver hvar och en af dem särskildt sig yttra.
För det af Kommitterade algifna förslag torde någon - Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20- 17 gon närmare redogörelse nu icke vara nödvändig, då samma förslag, genom trycket offentliggjord t, redan en längre tid varit för Riks-Ståndens ledamöter tillgängligt.
Utskottet, som egnat detta förslag den största uppmärksamhet, har under den granskning deraf, som Utskottet företagit, funnit detsamma i allmänhet bygdt på den ofvanuppgifna, enligt Utskottets åsigt riktiga grundsatsen, att hvar och en bör erlägga lika bevillning efter måttet af sin inkomst.
Under öfverläggningarne, rörande det ifrågavarande vigtiga ärendet har Utskottet ock vunnit allt lastare öfvertygelse om det oafvisliga behofvet deraf, att lagstiftningen rörande allmänna bevillningens utgörande nu ordnas på sådant sätt, att alla giltiga anledningar till klagomål öfver ojemnhet i beskattningen må undanrödjas samt att rättvisa, billighet och jemlikhet i detta hänseende icke blott såsom grundsatser åberopas, utan ock i författningens alla delar igenfinnas.
Såsom Kommitterade anmärkt, äro dessa grundsatser visserligen på flera ställen i nu gällande Bevillnings förordning uttalade, ehuru det icke torde kunna förnekas, att desamma med högst ringa följdriktighet blifvit tillämpade.
Jemlik beskattning af all inkomst anser Utskottet, lika med Kommitterade, vara det mål, lagstiftningen uti ifrågavarande ärende bör söka uppnå.
Men för att vinna detta mål är det nödvändigt, att alla afvikelser från den antagna grundsatsen, hvilka för närvarande ega rum, rättas samt de talrika undantagen i möjligaste måtto inskränkas; att bevillnings-procenten bestämmes lika för alla och så låg som möjligt; att beskattningen i allmänhet göres beroende af taxering samt att följaktligen nu stadgade fixa och minimi-afgifter borttagas; äfvensom ock i synnerhet att förändrade föreskrifter meddelas angående dels beskaffenheten af de uppgifter, som skola tjena till grund och ledning för taxeringarna, dels ock de åtgärder, som för dessa sednares noggranna och behöriga verkställande äro af behofvet påkallade.
Efter dessa åsigter och i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af Kommitterade afgifna förslag äro ock de förslag till Bevillnings-stadga äfvensom till instruktion för Taxeringsförrättningarne upprättade, hvilka härhos af Utskottet till Rikets Ständers pröfning öfverlemnas.
På sätt här ofvan är nämndt, hafva motioner blifvit väckta dels af Hans Excellens Herr Grefve Löwenhjelm om befrielse från bevillning för Statens embets- och tjenstemäns löner och pensioner, dels af Riksdags—fullmägtigen C. A. Larsson att
Presterskapet och öfrige till ecklesiastik-staten hörande embets- och tjenstemän skulle för sina löneinkomster utgöra högre bevillning än andra löntagare, dels slutligen såväl af sistnämnde motionär, som af Riksdags-fullmägtigen Ola Lasson att hvar och en, som handlar med utländska manufakturvaror och öfverflödsartiklar, måtte derför åläggas särskild bevillning.
5 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 3 Bevillninifs-Ulskottets Betänkande .V 20.
Beträffande först Hans Excellens Herr Grefve Löwenhjelms förslag att Statens embets- och tjenstemän måtte för löner och pensioner befrias från bevillning, så kunna visserligen skcäl anföras både för och emot en sådan befrielse.
Men om å ena sidan såsom oriktigt anmärkes, att Staten, som "ifver tjenstemannen lönen med deri ena handen, såsom bevillning återtager med den andra en del af hvad han gifvit, så kan å andra sidan icke förnekas, att embets- och tjenstemännen lika med andra medborgare böra hafva så vä! skyldighet som rättighet, att, i förhållande till sin inkomst, icke blott bidraga till statsbehofvens fyllande, utan ock utgöra kommunala afgifter, hvilka vanligen utgå i visst förhållande till den taxerade bevillningen.
Förutsatt att lönerna icke äro alltför otillräckliga för en anständig bergning, kan det också ifrågasättas, huruvida den yrkade skattefriheten vore med tjänstemännens verkliga förde! öfverensstämmande; ty icke utan skäl torde kunna befaras att vid möjligen ifrågakommande löneförbättringar mer än tillbörligt afseende skulle komma att fästas å denna förmån.
En annan invändning, som emot detta förslag kan framställas, torde ock förtjena något afseende.
En mängd tjenstemän uppbära sina löne inkomster från städers, korporationers och allmänna inrättningars kassor och, ehuru med hänsigt till inkomster i enahanda ställning, som Statens tjenstemän, skulle dessa tjenstemän dock i fråga om beskattning komma att behandlas olika.
Men om hevillnings—friheten utsträcktes äfven till dessa, vore det nära nog omöjligt att bestämma den gräns, der man i sådant fall borde stanna.
I betraktande af allt detta har Utskottet ansett sig icke böra till det väckta förslaget om befrielse från bevillning för Statens embets- och tjensteroäns löner och pensioner tillstyrka bifall.
Hvad derefter angår C. A. Larssons yrkande i fråga om de till ecklesiastikstaten hörande embets- och tjenstemäns bevillning samt ej mindre sistnämnde motionärs, än äfven Ola Lassons förslag om särskild bevillning för den, som handlar med utländska öfverflödsvaror, äfvensom de al Herrar Hierta och Ridderstad väckta motioner om nedsättning eller upphäfvande af nu stadgade minimi-afgifter för handtverkare och andre näringsidkare, så har Utskottet, med afseende på alla dessa fram ställningar, endast skolat åberopa hvad här ofvan blifvit aufördt rörande de allmänna grunder, på hvilka Ulskottets förslag till bevillniugs stadga är upprättadt; och torde alltså något vidare yttrande öfver berörde motioner icke erfordras.
Då Utskottet nu ölvergår till en närmare redogörelse för det af Utskottet uppgjorda förslag till Bevillnings-stadga, torde Utskottet böra, beträffande förslagets uppställning, i korthet antyda att, efter en kort ingress, Bevilinings-Ulskoltets Betänkande JYI 20. lf) Art.
I angår, likasom nuvarande Bevilhnngs-stadga, den personliga skyddsafgiften, hvilken icke är underkastad taxering; Art II. alser alla de algifter, hvilka äro föremål för taxering och hvilka böra utgå: A) af fast egendom med en viss procent af egendomens uppskattningsvärde; och B) för inkomst af kapital eller arbete med en viss procent utaf inkomstbeloppet; Art III. omfattar under tio hufvudruhiiker lika många slags algilter af Bevillnings-nalur, hvilka icke äro al taxering beroende, utan utgå efter de lör hvar och en al dem särskildt stadgade giunder.
Derefter följa föreskrifterna angående allmänna bevillningens påförande, uppbörd, afkortning och redovisning.
Motiverna till de speciela sladganden, förslaget innehåller, äro i de hufvudsakhgaste delarne angilne i olvanbemälde Kommitterades Betänkande, hvartill Utskottet således i allmänhet får hänvisa; men då Utskottets och Kommitterades förslag i ett och annat alseende befinnas sins emellan skiljaktige, skall Utskottet, der sådant kan finnas al behofvet pakalladt, närmare redogöra för de åsigter, som legat till grund för Utskottets förslag, likasom Utskottet pä vederbörliga ställen skall besvara de bland ofvan omförmälda motioner, som med de särskilda stadgandena ega sammanhang.
Uti Ingressen till Beoillnings-stadgan har Utskottet, i öfverensstämmelse med 59 och 60 gg Regerings-Formen samt .31 g Riksdags-Ordningen, antydt att såväl Statens ordinarie inkomster, som öfriga i 60 g Regerings-Formen uppräknade bevillningar blifvit tagne i beräkning, innan beloppet af allmänna bevillningen blifvit definitivt bestämd.
Utskottet har likväl ansett att uti ingressen icke bör utsättas nämnde belopp, enär .31 § Riksdags-Ordningen. enligt sin nuvarande 0'dalydelse. icke utesluter möjligheten, att Bevillnings-stadgan skulle kunna, äfven om bevilinings-beloppet framdeles behöfde höjas eller minskas, af kommande Ständer antagas att i allt öfrigt förblifva gällande, enär dertill endast erfordrades att ändra de uti fä:dra Artikeln bestämde procent-beräkningar för bevillningens utgörande. 20 Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20.
Art. I. § *•