Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men äfven med denna sanning för ögonen måste man medgifva, att landskapsmålningen i våra dagar icke har mycket gemensamt med hvad som målades af Edvard Bergh och hans samtida.
Själfva uppfattningen är annorlunda, målet också olika, och förfaringssättet är him- melsvidt skildt från det, som användes för några årtionden sedan.
Allvar i konsten är åtminstone skrifvet på den nya landskapsmålningens fana, äfven om man skulle fuska litet ibland med uppgiften.
Naturens rättigheter äro erkända och förklarade oantastliga.
Den nutida landskapsmålaren söker fatta naturföreteelserna i deras fulla sanning.
Hau nöjer sig icke med att söka återgifva den lokala karaktären af en viss trakt — • den vårds- lösar han kanske alltför ofta — men sträfvar att samla det flyktiga intrycket af all natur- företeelse till en samfäld verkan, synnerligen genom ljusets trollmakt, för att därmed tränga djupare in i naturens stämningslif.
Sanningen i ton har den nutida landskaps- målaren framför allt för ögonen.
Målerisk skall taflan vara, och därför söker konstnären att ur naturen frigöra ljuset och därmed den stämningsfulla färgen, hvaremot han ej fäster så stor vikt vid formen.
Därigenom inträffar ock, att han icke så mycket bryr sig om hvad han målar, blott han ur sin modell kan fram- locka målerisk verkan.
Om föremålet betyder något i och för sig, är honom likgiltigt, en- dast det tjänar hans måleriska afsikter.
Det är om det ofvan stående jag önskat er- inra såsom en inledning till de rader, som man anmodat mig att skrifva till fröken Charlotte Wahlströms bild, enär denna konstnärinna är just en af våra mest betydande landskapsmå- lare i närvarande tid.
H o n söker icke att göra sin konst gällande genom stora dukar eller med att framställa ämnen, som i och för sig äro af betydenhet.
D e t personliga i hennes konst är alltid ett uttryck för något blygt och till- bakadraget, men icke därför svagt eller otill- räckligt.
D e t ligger tvärtom mycken styrka i hennes färg, men hon älskar företrädesvis att måla lyriska stämningar, när solen sjunker eller när månen är p å uppgående, och dem återger hon varmt och känsligt, till och med poetiskt stämningsfullt.
D e t är i allmänhet naturen i dess ensamhet som hon tolkar på ett tilltalande sätt, oeh hon för oss stundom äfven u t på ödsliga hedar, men i hvilkas torftighet hon för- står att, ntan något angrepp på sanningen, in- lägga ett behag, som fängslar och tilltalar .skönhetssinnet.
Ögat smekes af Charlotte Wahlströms förträffliga färg, som aldrig gör sig skyldig till öf verdrifter åt vare sig det ena eller andra hållet, aldrig är rå och brutal, men kraftig och mättad, ej heller någonsin matt, men fullt harmonisk.
Denna konstnärinnas stora förmåga att se och återgifva det måleriska i naturen har sitt säkra stöd i en pålitlig teknik, men vid be- traktandet af hennes taflor känner man sig icke frestad att för behandlingens förtjänster glömma det som denna behandling skall åstad- 1894 I k ä l l a n s h v i s k n i n g, flodens b r u s n i n g, I daggens prakt, pä blommans skrud, I å s k a n s blixt, i v ä s t a n s susning H a n h ö r och s k å d a r s a m m e Gud.
komma, glädjen öfver den afbildade naturens skönhet.
N u för tiden sätter man annars ofta » fakturen », utarbetningssättet, i främsta rum- met och söker inbilla allmänheten, att man företrädesvis bör söka komma under fund med huru det är gjordt, hvarför också mindre förfarna konstbedömare försöka sig på fam- lande teoretiserande i det egentliga konsthandt- verket, t. ex. om färgens uppläggande på pa- letten och om den skall blandas där eller först när den satts på duken, med mera sådant, hvilket allt borde få öfverlämnas till konst- idkarne själfva, enär det endast drager allmän- hetens uppmärksamhet från hufvudsaken i konst- verket, hvilken obestridligen är det intryck, som taflan åstadkommer, den glädje, hon som fullbordadt arbete skänker oss eller det behag hon väcker.
Med tillgodogörande af alla de förmåner, som en god teknik skänker, men på hvars när- mare analys vi icke behöfva försöka oss, för- står Charlotte Wahlström att på åskådaren öf- verflytta det lefvande intryck, hon själf otvif- velaktigt erfar vid betraktande af naturen, och det är därför man känner sig så behagligt, stämd, då man står framför hennes målningar, och så trygg i denna stämning.
som Théodore Rousseau och Franeois Millet haft sina hemvist.
E j heller få svenska målare ha sökt sina motiv i skogen vid Fontainebleau och långa tider uppehållit sig dels i Barbison, dels i Marlotte, på skogens andra sida.
De motiv, Charlotte Wahlström numera vanligtvis behand- lar, äro dock icke tagna på utländsk mark, utan äkta fosterländska, men hon älskar icke att måla den högnordiska naturen i allmänhet.
Hon h a r visserligen med lika mycken kraft som känsla återgifvit skogsinteriörer och tjärnar på Kolmården, men för det mesta håller hon sig till södra Sveriges milda natur och före- trädesvis Skånes, i hvilken hon plägar till- bringa sina somrar, och med hvilken hon gjort sig allt mera förtrogen.
I dennas framstäl- lande visar hon sig fullt själfständig.
Hvad hon lärt i främmande land har utbildat hen- nes medfödda begåfning och utvecklat hvad hennes svenska lärare hos henne nedlagt, men det har icke förringat värdet af det fosterländ- ska i hennes konstnärsskap.
Midsommarnattsfärd.
Sannolikt h a r Charlotte Wahlström redan ti- digt lärt sig betrakta naturen med denna ömma och hängifna kärlek, som framlyser ur hennes arbeten, men det var dock icke så alldeles tidigt, som hon började göra den fruktbärande i konsten.
Till akademien i Stockholm kom hon senare än flertalet af hennes jämnåriga.
Hon åtnjöt först undervisning i slöjdskolan här, men år 1879 vann hon inträde på Konstakade- mien, och, väl ditkommen, väckte hennes be- gåfning uppmärksamhet, och hennes flit ingaf aktning hos lärare och kamrater.
eD pot oacPien gCaDt v i iPa.
P r i s ä m n e t målade hon ett par gånger och erhöll hvarje gång penningbelöningar.
Tredje gången, det var år 1883, tog hon själfva kung- liga medaljen, den högsta belöning akademien utdelar och som blott få kunna eröfra.
Ä m n e t var Skogigt berglandskap med fors, hvilket Charlotte W a h l s t r ö m behandlade med långt större framgång än man vanligtvis finner hos akademiens elever.
Därmed var också konst- älskarnes u p p m ä r k s a m h e t riktad på den talang- fulla målarinnan.
Ä r e t därpå tilldelades henne ett stipendium på 1,000 kronor och följande år ett på 500 kronor, men akademiens stora resestipendium har hon, ehuru genom kungliga medaljen där- till berättigad, icke kommit i tillfälle att er- hålla.
Detta oaktadt har hon ingalunda för- summat a t t studera i utlandet, väl inseende, att konstnärskapet får sin betydelse först sedan man fått skåda det förnämsta som fordoms- oeh nutidskonst frambragt.
Charlotte Wahlström h a r på utländsk botten sett sig om i Tyskland och Belgien, men stu- derat isynnerhet i P a r i s, dit hon år 1885 be- gaf sig första gången.
Å r 1889 vistades hon en längre tid i Harbison, den bekanta konstnärs- kolonien i ena kanten af Fontainebleauskogen, en plats, som i lång tid varit upptagen af franska och i Frankrike studerande utländska målare, och där, bland andra, sådana storheter » åtta ol oas, to| ?t oiD toJ ?t.
fFjot3ew utan.
Håze » PeH Pigget; ftat v HoäPPen Gfefi.
8Holna uLD o t u g g a n nuiEa: oacHett » Hog » gtönt, Huast i&gt;LD Rua » t, » pt&amp;at » utmeD fiotDen j ?a » t.
3 3en gtönifianSe pauPunen, måttaD aj?
BaP » atvn » H do^t, » pen » 6Pommot 3tö » a juvren.
i uått 6 n ä, oclv o^ötH ocrt Pin3 t o t a » meltsamt oiD o å t &amp; tn3.
ä t t ^tån Gtuggan » e n vi » t o t a.
8&amp;otna nteD Pö^ptvj.Sj » tam gPtDa un.de * » Hätnt oorv gPam.
^Cettatne j; å toSDew » ftöta.
SDametna oiD oattnet » tanD jxinga patPot i » tu fiant).
JBångt Botto|Wt » tifCnaDt uatten m i |jot3en » oän » ta uvftj A&amp;uggomApePaD, oäPPuRtAtir *!
tWLol BåD ' Pjn * oc ?i » Hum å t - natten?
tFråga Getgen fltlng o » » » tå.
8Pvot s u a t a t: n å, ftå, Hå!
3 Sen a n 3 t a Båten, PuAAna, A^unget ^tbfien tTCatin nu.
oiuata i Duetten 3u,
IDUN 1894 TYSTNA, Still, som rvat töst!
(tota, fiut et uacPita itäxfatj om oefv såna fangtansfang.
2 R.
a t 3en ststa t o n e n SintjganSe fifand Safat, SttanDenS ttan, fot3t af: e&amp;ot, fångt, f å n g t Ivan — tngen v vett sftata taBat, ingen oiCI!
nieD Btaootop mitPEa s t ä m n i n g e n på å t o t n a 9 EiDet ensam ifvop.
o t Dtoia Dtoppe fitott ij^tån CEat), Som fiPan&amp;et oått.
.Intet uåta tungot toj^a.
9TLen i mifda Söktet » sttom SiRtat Pioat oeri e n s m 3tom.
0m tikvat en stunt) vi fituda oss ut Denna s t a m n i n g Cos.
(oJUäCet tiat a t t Settefc nös.)
©all n a t Sarita fvem ui fd / g-ta, nåtsRa å t e t sHåmt oerv gfam.
8j- e n m u n a t afEoatSanv.
cHIoi - tåt! '
fj-uft ' ocfi- sUum ä t n a t t e n?
^Coat^ot uaxCa ocRså vi, ömsom sfttatt oePv Suatmeti?
JFtåga oj ?t&gt;et.
sttfmaDt fietgen, uatten som i&amp;ting os » stå.
8ftot suatat: n å, n a, n-å!
Fredrik FALANGEN Af Ellen Nycander.
ATT " SAMTALA ".
[tt samtala väl förutsätter nu visserligen antingen hufvud eller hjärta — den goda är icke dum, och hennes vänlighet och sym- pati uppväg.
; den intelligentares snabba upp- fattning och klarare tankegång — men då väl ett jämförelsevis mycket litet antal människor äro sä klen ': utrustade, a t t de sakna båda de- larne, skull) nära nog en hvar i någon mån kunna förvärfva denna talang.
H u r u kommer det sig då, att den äges af så få, och att det ej sällan händer, att man sammanträffar med personer, begåfvade med både hufvud och hjärta, hvilka hafva rätt stor svårighet att kläda tankar och känslor i o r d?
Hvem h a r ej hört den klagan: ack, om j a g ändock k u n n a t säga henne hvad j a g tänkte (kände)!
Ja, svårigheten att uttrycka sig k a n hos en del vara så stor, a t t den rent af verkar enerve- rande på interlokutören.
Utan a t t vilja för- neka eller förbise, att äfven naturanlagen här- vid utgöra en ej obetydlig faktor, måste vi likväl framhål a bristande öfning som egentliga orsaken till den klena förmågan a t t samtala, och som bevis för detta antagande påminna om, hvad som i det föregående blifvit sagdt om personer, com röra sig inom de högsta sällskapskretsarne.
Man förvärfvar ifrågava- rande färdighet lika litet som hvilken annan som helst utan besvär, och i första r u m m e t måste man ha vaknat till inseende af, a t t den är värd att äga och värd besväret.
Sedan man kommit till denna öfvertygelse, h a r man att begagna alla tillfallen till öfning, som er- bjuda sig, och hvarken skyggt draga sig u n - dan, därför att blygheten vill ansätta eD, eller rygga tillbaka för a t t det förefaller mindre roligt.
Mycket gagneligt är det att lyssna till andras samtal, ty därigenom bildar m a n sin smak och lär sig, hvad man bör undvika eller iakttaga.
A t t för öfrigt uppställa några regler, efter hvilka m a n skulle kunna lära sig samta- lets konst, låter naturligtvis ej göra sig, enär hvars och ens individualitet härvidlag spelar en alltför stor roll, men några antydningar rörande det, som hör till god samtalston, skulle måhända här kunna vara pä sin plats.
Deltagande är umgängets krydda, ja, själfva dess väsen, hvarför grannlagenhet, hjärtlighet och sympati i främsta r u m m e t böra prägla vårt samtal.
V i böra liksom känna i luften, hvilka ämnen, som äro af intresse och behag- liga för vår nästa, välja dem eller komma henne till hjälp liksom på halfva vägen att föra dem på tal; däremot sorgfälligt undvika allt, hvarom hon helst tiger.
I n g a människor äro sä afskydda som de, hvilka i sina samtal alltid indraga något oangenämt.
Nej, begagna tillfället att betyga din aktning för en annans förtjänst, var förbindlig mot alla och finn din egen glädje i a t t säga andra allt gladt du kan, med ett förbehåll likvisst — • att du ej för- närmar sanningens kraf!
Lusten att tala med- människor i lag får aldrig förleda oss till att begagna smickret, hvilket, inom parentes sagdt, endast är etc fult knep för att » ställa sig i n », som för resten af hvar och en ej alltför in- bilsk person lätt nog genomskådas.
A k t a dig att komma fram med dig själf, din egen per- son eller dina förhållanden, för sä vidt den andra i egenskap af god vän ej särskildt ön- skar höra därom, men då är det hans sak a t t inleda detta ämne.
D e t hör till samtalskon- stens abed, a t t man söker en anknytningspunkt från något område, där den tilltalade är hem- mastadd; genom a t t iakttaga denna regel skall man erfara, h u r lätt och ledigt samtalet med ens flyter.
Ä r det en främmande, med hvil- ken man formerar bekantskap, gör m a n klokt i att först genom andra u n d e r r ä t t a sig något om hans ställning, familj o. d., hvarförutan man löper fara att möjligen » stöta på patrull »; och föres samtalet mellan flere personer är det lämpligast att hålla aig på neutral mark.
Härvid h a r m a n då äfven a t t iakttaga, att hvar och en i kotteriet får ett ord med i la- get,- så a t t icke en eller två sitta liksom ut- skjutna från de öfriga och endast fungera som statister.
» Tala, Betty, håll ej tal! » råder fru Lenn- gren sin k ä r a dotter, och flere än hon kunna behöfva detta råd.
O r d e t samtal innebär en växelverkan mellan två eller flere, och det är ett stort misstag, när någon i ett sällskap an- ser sig kunna tala kontinuerligt.
E n d a s t ytterst få ha ett slags berättigande till ett dylikt ord- förandeskap; de allra flesta usurpera det.
D e t må låta som en sällsam åsikt, men som redan i det föregående antydningsvis blifvit framhållet, ligger det nära nog lika mycken vikt på att kunna lyssna u p p m ä r k s a m t som på a t t tala väl.
» Liksom m a n vid fiolspelniog icke alle- nast måste t ä n k a på den löpande passagen, utan äfven måste hushålla med stråken, så att man har ett stycke däraf kvar för att därmed draga den nästa, så måste man äfven vid kon- 195 versation akta sig a t t u t t ö m m a hela ämnet, så a t t den andra därtill icke kan genmäla nå- got annat än » jaså », hvilket o r a är » ett af de farligaste grund, hvarpå samtal kunna stranda, » säger Louis de Geer i sin spirituella uppsats öfver konversation.
Samtalets förnämsta värde ligger visserligen ej i meddelandet af fakta, utan i utbytet af tankar, hvarförutom det j u äfven finnes en mängd andra andliga behof, som fordra ögon- blickligt gensvar; men, kommer du med u p p - gifter, böra dessa ej vara osäkra och sväf- vande, och vill du berätta något, gör du klokt i att först noga påminna dig det.
D e t kan annars lätt hända dig, att du glömmer själfva klämmen i historien, liksom den herre, hvilken skulle omtala, huru han åhört ett samtal emel- lan kronprinsen och baron X.
, hvarvid baron X.
y t t r a t något så kvickt, som — berättaren, ledsamt nog, glömt, hvarvå kronprinsen svarat något ännu kvickare, som — han också glömt.
Stundom hör man äfven personer med oveten- hetens tvärsäkerhet utbreda sig öfver saker, som de fått om bakfoten, eller ämnen, som de ej förstå, och detta h ö r nästan till det mest retsamma en bättre underrättad eller m e r kunnig åhörare kan utsättas för.
E t t samtal behöfver ej eller bör k n a p p t vara något afhandlande af djupa frågor eller någon lärd diskussion.
M a n förgäte aldrig, att människor hellre vilja blifva roade än un- dervisade, och här om någonstädes h a r Vol- taires kända sats sin tillämpning: » Alla sätt äro b r a utom de tråkiga » — men hvad som bör uppställas bland fordringarna därpå är, att det är redigt och sammanhängande och ej u r a r t a r till blott munväder eller käbbel, så att m a n ena stunden tager tillbaka hvad man den föregående sagt.
F ö r ett visst slag af dispyter m å h ä r varnas, likaså för allt doce- rande, synnerligast dä det är förenadt med rätt- hafveri.
E n ouppmärksamhet, som vi fruntimmer un- derstundom göra oss skyldiga till, är omsäg- ningar.
Lägg märke till, a t t när vi u t t ö m t hela ämnet, börja vi om det från början igen och kunna så sitta och idisla samma sak gäng på gäng.
Men detta väcker löje hos en något kritiskt anlagd åhörare.
I sammanhang härmed påminna vi om den lilla regeln, att man ej bör uppehålla sig vid samma ämne allt för länge, utan söka omärkligt leda sig från det ena till ett annat.
Ingenting är så ägnadt att göra konversa- tionen briljant, som de kvicka infallen; de likna fyrverkeripjäser, men hafva jämte dessas egenskap a t t blända äfven den a t t hastigt för- brännas, hvilket får trösta en hvar, åt hvilken naturen ej förlänat kvickhetens gåfva, som må- ste vara ursprunglig och hvarken kan fram- tvingas eller framkonstlas.
Keplikera är där- emot en färdighet, som kan uppöfvaa, och den snabba repliken verkar särdeles pikant.
Myc- ket beror e t t träffande svar p å, huru pass va- ket j a g följer den talandes ord.
Tydlighet i svaren skall man k u n n a finna hos personer med icke så synnerligt öfverlägset ingenium, och, i motsats härtill, är det en känd sak, a t t stora talare stundom äro svaga i repliken.
E t t lyckligt äpropos eller ett passande citat gör god v e r k a n; likaså må det attiska saltet anbefallas som en angenäm krydda.
Cayenne åter faller ej mången i smaken.
Liksom andra talanger h a r äfven denna, som nu varit före, sin teknik.
H i t hör rö- stens modullering.
» Det var icke så mycket, hvad hon sade, utan tonen.
» är ett uttryck, som är välbekant för alla.
E n behaglig tal- röst är ett stort företräde, men har naturen
IDUN 196 ej begäfVat oss därmed, kunna vi likväl göra r ä t t mycket för att skola den röst vi fått, så a t t vi t. ex. akta oss för falsetten, undvika härda tonfall m. m. d.
Af allra högsta vikt är det, att man benitar sig om att tala ett vårdadt språk, hvartill hör, att man uttrycker sig i riktiga satser, skyr simpla talesätt och tager sig väl till vara för vrängda ord från främmande språk.
Däremot bör man ej draga sig för att upptaga en och annan prcvincialism, som understundom kan gifva både färg och karaktär ät framställningen.
Öfver hufvud ta- get är det godt att behärska så stort ordför- råd som möjligt.
Må slutligen en hvar vinn- lägga sig om ett korrekt uttal af vårt vackra modersmål, öfver hvilket vi kunna hysa b e - rättigad stolthet.
Det är i sanning att be- klaga, att det så ofta talas på ett vårdslöst sätt.
Dem, som inse värdet af den färdighet, vi velat påpeka, och gärna skulle vilja äga den, men hafva » naturen emot sig », erinra vi till sist om den vise greken, hvilken hade att öfvervinna de otroligaste svårigheter, men lyc- kades blifva forntidens störste vältalare.
Ett utmärkt tillfälle att lära känna Iduns Modetidning, Skandinaviens största och elegantaste, moder- naste och billigaste modetidning, erbjuder sig just nu.
Af vårkvartalets nummer — april, maj och juni — återstår nämligen en liten restupplaga, som realiseras till Iduns prenu- meranter för det billiga priset af endast 50 Öre för hela koarialet.
Dessa nummer, som mot insändande af 50 öre i frimärken till Iduns expedition, Stockholm, portofritt försåndas, meddela alla de nyaste moderna för innevarande års vår- och sommarsäsong.
Hvarje nummer, tryckt på elegant papper och i ett format be- tydligt större än Iduns, omfattar ett 8-sidigt hufvudnummer med 60 å 70 figurer, en stor dubbelsidig mönsterbilaga med mer än 120 tillklippningsmönster samt en 4-sidig likale- des rikhaltigt illustrerad handarbetsbilaga i samma format som hufvudnumret.
Sändas 75 öre (i st. f. ken, så erhålles därjämte mer en fin färgtrycksplansch på ena sidan och moderna andra.
50 öre) i frimär- med hvarje num- med modebilder hårfrisyrer å den Redaktionen.]
V I o l n.
Af Sophie Linge.
i | f | ^ | å krönet af backen låg prästgården med sitt f l ^ P mörka, brutna tak och sina rödmålade väg- gar.
Under de gamla lönnarna, som flätade en grön häck öfver gårdsplanen, var det somma- ren om nästan ständig skugga, men på baksidan af byggningen fingo solstrålarne fritt spela in bland de mänga fruktträden och bärbuskarne samt gifva doft, färg och sötma åt rosorna och jordgub- barne.
Där hade också bikuporna sin plats, under sals- fönstren, och när dessa stodo öppna, hände det ibland, att ett och annat litet bi förirrade sig ända in till den stora blomstervasen, hvilken alltid un- der sommaren utgjorde medelpunkten på det runda matbordet.
Nu var det narcissernas, syrenernas och äppel- blommornas tid.
Man behöfde ej vara sparsam på blomster härute på landsbygden och den gröna majolika vasen var också i dag fylld med ett fint urval af hvad trädgård och ängar hade skönast att bjuda på.
Men hvem skulle i morgon med konst- erfarna händer ersätta de vissnade blomstren med nya?
Hvem skulle med ett kärleksfullt leende möta gamle prostfar i dörren, när han trött kom tillbaka från sin vandring utefter äkrarne, eller följa honom därunder och med intresse lyssna till hans funderingar öfver årsväxt och täckdik- ning?
Hvem skulle ha länstolen, nattrocken och tofflorna i ordning, när han frusen och medtagen kom från något långväga » sockenbud » under vin- tern?
Hvem knyta prästkragarne och den hvita halsduken om hans hals?
Hvem skulle hädan- efter med tusen små ömma kärleksbevis förljufva hans ålderdom?
Dagen hade förut varit vacker, men hu steg ett åskmoln upp och förmörkade luften.
Endast på baksidan af prästgården var det ännu strålande solsken och de små flitiga bien flögo där ut och in i sina kupor, likasom om ingenting ovanligt vore på färde.
Omkring kyrktornet, som höjde sig öfver lin- darna på andra sidan kyrkhagen, kretsade kajor- na, utstötande små oroliga skrik.
Några af dem kommo ibland ända fram till prästgårdstrappan, där de slogo sig ned i en lång mörk rad på det nedersta trappsteget, med de små glindrande ögo- nen spejande inåt den mörka törstugan.
Men in- gen gifmild hand öppnade för dem i dag och in- gen uppmärksammade dem.
Hvem skulle också göra det hädanefter?
Ute vid grinden stod prosten.
Kaftanen hängde i slankiga veck efter hans magra kropp, och de tunna grå lockarne rördes oroligt fram och till- baka af blåsten.
Med vänstra armen hade han gripit ett nervöst tag om grindstolpen, som han maktlöst hvilade sig emot — och i den högra handen höll han sin näsduk.
Han höjde armen och viftade med den hvita duken.
» På half stång » — mumlade han sakta — » en- dast på half stång. » Bredvid och bakom honom stod en hel skara af gårdens folk, alla i högtidskläder.
Rättaren, den gamle drängen, högljudt snyf- tande, pigorna, rättarens barn med smörgåsar i händerna, gamla Malena, som brukade rensa i trädgården.
Och utanför staketet samt efter vä- gen många af församlingsboarne.
Prostfar var ju icke ensam.
Det hade ej regnat på länge och landsvägen sände skyar af dam efter åkdonet, som rullade fram efter densamma.
Men genom det grå mol- net kunde man ännu skönja tvänne ansikten, ett sorgset manligt, ett älskligt och förgråtet kvinn- ligt.
De vändes rätt mot prästgården och den gamle fadern, ty det gällde nu att med en si- sta hungrig, intensiv blick göra sig till godo allt hvad de kunde af det kära de lämnade.
De båda unga lågo på knä i åkdonets sits och hade fast omslingrat hvarandra med hvarsin arm.
Fråu de lediga händerna lladdrade deras näsdukar.
» Hvad Gud förenat skall människor icke åt- skilja » — hviskade prosten med torra läppar.
Åkdonet hade nu kommit till backsluttningen och sjönk där ner, tum efter tum, för de kvarva- randes blickar.
Nu syntes blott de båda hufvu- dena, till sist en näsduk och en halmhatt — hvilka gjorde några konvulsiviska vinningar — en sky af dam och afskedet var slut.
Då vände sig den gamle prosten om.
Ej ett ord kom öfver hans läppar.
De omkringstäende veko vördnadsfullt åt sidan, när han med lång- samma steg styrde kurs mot trappan Endast gamla Malena kunde ej hålla sig.
Hon rusade fram och grep prostens ena hand mellan sina båda samt kysste den.
» Åh, Herre Gud! » — sade hon blott.
Detta blef signalen till allmän jämmer.
De, som förut hållit sig tappra, brusto nu i gråt, barnen glömde sina smörgåsar och med munnar- ne fulla, satte de i med hög diskant, och kajorna flögo förskräckta, högt öfver lönnarna, tillbaka till sitt kyrktorn.
Men en djup sorg tar sig ej alltid uttryck i ord, och ehuru ryckningarna kring gubbens mun visade, att en stor och öfvercäldigande smärta ar betade i hans bröst, kom dock ej ett ljud öfver hans fast sammanpressade läppar.
Han vände sig blott om, då han kom upp pä trappan och nickade åt alla dessa, hvilka följde honom med rnedlidsamma blickar, som om han velat säga: » Jag tackar er för ert deltagande, kära vänner, men jag vill nu helst vara för mig själf. » Och han hade sannerligen behof däraf.