Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven i vårt land — i utlandet är det mycket vanligt — gifs det emellertid fa- miljer, i hvilka denna angelägenhet blifvit från äktenskapets början på för hustrun nöj- aktigt sätt ordnad, och jag tror för visso, att den starkare parten ej funnit anledning ångra denna sin i godo träffade uppgörelse, utan snarare tvärtom.
• Suomessa.
(I F i n l a n d.)
Några vildblommor samlade af Esstese.
(Forts.) VIII.
Småbarnsskolan behöfver pengar.
Trak- tens ungdom har därför ordnat ett sällskaps- spektakel.
Buffeten förestås af en bond- hustru.
Senare på aftonen skall man dansa.
Teatern är inrymd i en bondgård.
Re- dan tidigt på eftermiddagen synas grupper af folk på landsvägen och fähusbacken in- vid gården.
På scenen hamras och bultas: gardiner måste fästas för det målade papp- fönstret; granna oljetryck nubbas upp på väggarna, stearinljus sättas i de borrade hålen nere vid rampen; ett bord, som står och vickar på det ojämna golfvet, måste stöttas under.
Och mycket annat dessutom.
De spelande äro samlade i » salongen ».
Denna upptar större delen af rummet; själf- va scenen har fått styfmorslotten, och det är så trångt » bag kulissen », att man nätt och jämnt kan gå förbi hvarandra.
Allt är.
färdigt, det återstår blott att måla och sminka de spelande.
» Har du några tändstickor, jag måste bränna en kork till mina ögonbryn. » — » K o m, skall jag hjälpa att sminka dig — du sätter alldeles för mycket rödt på näsan.
Du ä ' ju älskare, då går det inte an att vara rödnäst! » — » A c k, o m någon ville sota mig under ögo- nen, bara helt litet.
Jaga ' » ett medelålders fruntimmer » — nej, nu blir jag bestämdt för gammal, tag bort det där tjocka strecket, ä ' du snäll! » — » Nej, men John då, din ena mustasch sitter j u mycket högre än den andra!
Titta i spegeln, får du se! » Ändtligen är man färdig.
Det ringer första gången (i en koskälla), och publiken strömmar in: gubbar och gummor, unga och gamla, de flesta med slitna anletsdrag.
Några få tala högljudt; i allmänhet är finnen tystlåten och allvar- sam, utom när han druckit, naturligtvis.
Andra, tredje ringningen är förbi, och
ridån går upp.
Pjäsen är en liten enakts bagatell, en hvardagsinteriör med många roliga pointer.
Breda grin draga öfver åskå- darnas anleten; en gubbe tar sig betänk- samt en pris, en annan spottar med efter- tryck i golf vet; en gammal gumma hickar och får fram ett skrattbiand adt » voj — v o j ».
Barnungar gapa med fingrarna i mun; en hund och en katt råka i lufven på hvar- andra.
Det hela är en Teniers- eller Ostade- scen, men utan sol och färg, ty man har varit tvungen att utestänga dagern för att få mörkt därinne.
dar voro rödmålade med hvita knutar.
Brunnarnas gigantiska häfarmar tecknade sig skarpt mot en guldfärgad aftonhimmel.
I skymniugen nådde vi vårt mål den n gång hvarje år möta de uppmärk- dagen, en gästgifvargård midt i ödemarken.
samma tidningsläsarne, där de veckla Ett zigenarfölje hade slagit sig ned där före upp sitt blad, en ungefärligen så lydan- oss.
Från logen och höskullen framtittade de notis: » Vid verkställd lottning erhöllo halfnakna,förvånade ansikten med brun hud- nedannämnda stiftsjungfrur följande num- färg och gnistrande, svarta ögon.
En flicka mer inom Vadstena adliga jungfrustift ... » med röda örringar och halskedja smålog åt och så följa åtskilliga namn ur våra adliga oss vid grinden.
Hennes tänder lyste bländ- släkter.
hvita i natten.
För ganska många af Iduns läsarinnor Nästa dag var lördag.
Sockenkyrkan var torde dock denna regelbundet återkommande Ridån faller, och det blir tyst i » salon- ståtligt belägen på en hög backe.
Glittran- underrättelse förefalla egendomlig, innesluta g e n ».
Finnen är betänksam och dessutom de vattenband återspeglade lätta sommar- både gåtor och frågor.
Hvad innebär den- ovan att ge sitt bifall tillkänna.
Men efter skyar; i fjärran förtonade skogklädda bran- na lottning om små tärnor, som nyss gjort en stund bryter det löst, och de spelande ter; hvita fjärilar lekte kärleks-yra i varma sitt inträde i lifvet?
Och hvad menas då måste komma in och tacka.
solflöden.
egentligen med denna titel stiftsjungfru?
Publiken går ut och in i buffeten på an- På kyrkogården skuggades grafvarna af Ja, helt visst finns det till och med mån- dra sidan förstugan.
Doften af färskt hvete- hvitstammiga björkar.
Rosor och penséer gen af de såväl äldre som yngre, hvilka bröd blandas med ångorna af rykande kaffe sjönga sånger till lifvets förhärligande, sån- själfva bära titeln och mottaga pension från och te; karameller och kakor ha god åtgång ger som besvarades af dödsekon från gul- Vadstena adliga jungfrustift, hvilka ej haf- bland barnen; limonadkorkar smälla — inga nadt gräs och förtorkade buskar.
va reda på, huru denna stiftelse uppkom- andra drycker förekomma.
Prästgården låg på ett näs, omslutet af mit och därmed förbundna omständigheter.
Nu ljuder en dragharmonika, som strax blåa vågor.
En bred sandplan skuggades Den, som ej vidare reflekterar öfver saken, därpå öfverröstas af en ostämd fiol.
Några af björkar.
Boningshuset var gammalt, tänker kanske, att detta rör och intresserar ögonblick därefter är dansen i full gång.
oregelbundet bygdt, fridfullt och ärevördigt.
blott adelsmän för deras döttrars skull.
Solen har gått ned, och mörkret faller på.
Utanför åt sjösidan färgrika rosenbäddar, Men så är det ej.
Huru många adelsmän Upplysningen i balsalen utgöres af rykande kantade af reseda i mjuka massor.
ha ej knutit och komma ej att knyta hymens talgljus och ett par osande hänglampor.
Prästgårdsfolket passade till prästgården.
band med en icke adlig jungfru, och deras Åskådare tränga på från alla håll, och åter- Man kände sig förflyttad till den » gamla, efterkommande skola led efter led taga arf- står för de dansande endast en liten run- goda tiden » med dess hjärtliga enkelhet vet upp.
Vi tro därför, att en liten utred- del af det tämligen stora rummet.
Man och poetiska familjeharmoni.
ning i ämnet i Iduns spalter bör ha ett dansar långsamt och gravitetiskt, med sam- Med saknad lämnade vi detta eden å la ganska allmänt intresse.
ma högtidliga min, som när man åt och Goldsmith och ställde kosan båtledes mot Ridderskapet och adeln, såsom stånd be- drack.
söder, öfver soliga vattenstråk och utför rass- traktade och med deras från forntiderna åt- Is och snö och en aldrig upphörande strid lande vattenfall.
Skumhöljda stockar glänste följande privilegier, äro snart en saga blott.
mot en karg natur ha just icke förmåga att violetta i glödande aftonljus.
Dock inom detta stånd, med dess många skapa glädtiga ögonblicksmänniskor.
Det tar Hela vår vandring var en färd i sol och och stora fel, funnos onekligen tillstädes tid, äfven för glädjen, att tränga igenom högsommarvärme.
en ridderlighet och en omsorg för komman- finnens hårdbarkade yta, men innanför den de generationer och deras kraf, som för- ytan finnas ofta nog både lif och värme.
tjäna erkännande.
Må vara att det låg X.
Ett möte.
Fiolen stämmer upp en polkamazurka, själfviskhet däri, men det var en själfviskhet En äkta finsk skogstjärn.
Jag satt på och dragspelet faller in.
i stort.
Inom Sverige har ingen annan sam- en gammal stock bland martallar och torf- hällsklass tänkt och medels donationer sökt mossar och läste Faust.
sörja för de efterkommande, skylda och Det knakar i torra kvistar på andra sidan oskylda, och visat sådan förtänksamhet för IX.
Vandringen.
Någon ropar — på finska.
A j, mitt Sol.
Med friskt m o d och renslar på ryg- språkgeni!
Jag ser en manlig figur; han kvinnan som mö och änka.
För att nu hålla oss till Vadstena adliga gen » startade » vi en varm julidag.
Vägen bär något öfver axeln — en yxa.
Kanske gick genom barr- och löfskog, öfver backar vill han mörda mig.
Det är långt till folk: jungfrustift, lämnar detta endast pensioner, och genom dalar, förbi täcka skogssjöar.
I jag har enkom fördjupat mig i skogen för så långt tillgångarna medgifva, åt dem, som ett torp med en skuggande rönn på gården att få läsa i fred.
Och nu skall jag mördas!
ej böjt knä vid kullerstolen.
Första upp- rinnelsen till denna stiftelse är ett förslag, drucko vi kolja ur ett bleckstop.
På kvällen, Jag stiger upp och ropar tillbaka — på som sedan under årens lopp tog en alldeles i skimrande soldager, sågo vi i ett stenröse svenska — att jag icke förstår hvad han annan skepnad än först ämnadt var.
V i d en hvit variant af Epilobium angustifolium.
Solen lyser på min randiga kullakjol 1734 års riksdag väcktes af friherre C.
De höga, smärta blommorna liknade unga och broscherna i min » astra ».
Det rör sig Cederhjelm förslag om upprättande af ett konfirmander.
åter i skogen, och » mördaren » kommer när- Första natten bodde vi hos en välvillig mare.
Ibland blir det tyst, jag tror han jungfrukloster och fyra år senare upplät landthandlande, som undfägnade oss med vändt om.
Men nej, där är han.
Han har drottning Ulrika Eleonora Vadstena slott stora fat doftande smultron och oräkneliga gått sjön omkring och kommer nu fram till till detta ändamål, en direktion valdes att taga saken om hand och afsågs det då att koppar kaffe.
Därefter med ångbåt öfver mig med yxan på axeln.
Jag stiger åter söka inrätta ett stift » för adlige Jungfrur i sollysta fjärdar, genom smala sund och förbi upp — att kämpa för mitt lif.
Vadstena, livar est the mot en ringa- stadgad tusentals holmar.
Middagstiden landade vi En helt ung gosse står där och stirrar inskrifningsafgift kunde njuta ej allenast all i en nordlig småstad med vackert läge, på mig med snälla, förvånade ögon.
Hans nödig undervisning under uppj ' ostringsåren utan » amfiteatraliskt höjande sig öfver vattnet » mun drar sig till ett bredt grin, och han ock sedermera i all then tid de lefva oförsörg- — skulle det heta i * geograflen.
Staden har säger något — på finska.
Jag måste se de och vela i stiftet förblifva, årligt understöd stort anseende inom den pedagogiska värl- allvarsam ut och skakar på hufvudet: » en samt penningar till kläder från sexhundra till den; präktiga skolbyggnader ligga inbäddade ymmere — jag förstår inte » — ehuru jag tusende daler kopparmynt årligen. » Första i massor af mjukt löfverk.
knappt kan låta bli att småle öfver » mör- kostnadsförslaget för denna stiftelses årliga Uppfriskade af ett bad i svala vågor, daren ».
utgifter går löst på en summa af ej mindre axlade vi åter våra renslar; färden gick Stackars pojke!
En brokig dräkt hade än 318,160 daler kopparmynt.
Meningen var norrut, till själfva hjärtat af Finland.
Afton- lockat honom kring sjön, och hans afsikter då att stiftelsen skulle inom sina murar skuggorna blefvo allt längre, horisonten allt voro synbarligen allt annat än mordiska.
emottaga 9 » altfröknar » och 180 yngre mera fri och blånande.
Stora tallskogar Hvem vet — kanske det oskyldigaste lilla fröknar, hvilka skulle ställas under uppsikt omväxlade med glest bevuxna sumpmarker, kärleksäfventyr kunnat få sin upprinnelse af en abbedissa, biträdd af ett större antal där åkerbär och dvärgbjörk stucko fram vid en finsk skogstjärn — hade jag blott lärare och lärarinnor samt öflig tjänsteper- bland björn- och torfmossa.
Präktiga broar förstått finska i stället för Goethe!
sonal.
Fröknarna skulle hafva särskild fast- och kilometerstolpar af sten vittnade om ord- (Forts.) ställd klädedräkt ochbära ordens kors med band ningssinne och välmåga.
Nästan alla går- " Stiftsjungfrur ".
Denna plan kunde af brist på medel ej realiseras, och hade den blifvit verklighet, så hade det nog, fruktar jag, blifvit brist på endräkt inom stiftelsen; det hade varit väl många Evas systrar under ett tak och hänvisade till det stundliga umgänget nä- stan uteslutande med hvarandra.
År 1749 kom stiftelsen åter på tal och föreslogs då, att ett mindre antal fröknar skulle emot- tagas och beredas husrum, möbler, ved, lysé, kost och betjäning, men äfven detta förslag gick o m intet af penningeskäl.
Något af de följande åren föreslogs upprättandet af en liknande stiftelse å Fredrikshof i Stock- holm, sedermera kasern åt Svea garde och nu inrymmande tills vidare Norrlands träng- bataljon, eller också å Karlberg; äfven dessa förslag förföllo.
Riksrådet grefve K. Fr. Scheffer inköpte 1784 och upplät ett hus i Norrköping till bostad åt en obemedlad friherrinna och 6 fröknar, som därstädes skulle afgiftsfritt bo och åtnjuta underhåll och där ytterligare 6 fröknar emot en ringa afgift kunde erhålla samma förmåner, men 1790 upphörde denna anstalt, och beslöts då att af af kastningen på den » grefliga Schef- ferska stiftningen » skulle utdelas ett årligt pensionsbelopp till ett visst antal.
(Denna fond uppgår nu till 48,852 kr.
och utdelas 14 pensioner å 150 kr.)
Af de tillgångar Vadstena stiftskassa sam- lat utdelades redan 1748 några pensioner, som sedan allt som tillgångarna medels donationer växt ut och förökats kommit flere och flere till godo — och är detta betydelsen af det så kallade Vadstena ad- liga jungfrustift.
Den högsta eller » högre pensionen », som den kallas, är 100 kr.
och den lägre 50 kr.
Den som en gång erhållit pension därifrån får den förnyad hvarje år så länge hon lefver ogift, eller till sin död.
Icke alla fröknar som äro inskrifna kunna dock komma i åtnjutande af pension, där- till räcka ej räntorna af donationerna.
Här som ofta i lifvet beror det på turen vid inskrifningen och den bestämmes här ge- nom lottning.
Inskrifningsafgift erlägges med för en fröken under 6 år 75 kr.
mel- lan 6 och 12 år 125 kr.
och öfver tolf år 150 kr.
För närvarande finnas enligt 1896 års adelskalender 839 stiftsjungfrur, hvaraf de äldsta hunnit passera 90-talet och de yng- sta knappast uppnått två solhvarf.
Skall någon af de små, som nu stå nederst på den långa listan, hinna upp och en gång blifva den öfversta eller kanske aldrig nå den platsen, utan träda ut ur stiftet som lifvets eller dödens brud?
— Hvilketdera vet endast en högre makt.
Vadstena adliga jungfrustift äger nu en grundfond på 349,699 kronor, hvarifrån i år utdelas 60 pensioner ä 100 kr., 175 å 50 kr., samt 11 andra pensioner till mindre belopp.
Riddarhusets samtliga fonder upp- gå för närvarande till ett bokfördt belopp af 4,329,833 kr.
— e — * fader, ingeniören Theodor Owen.
Dennes efterlefvande unga maka — Edla Hagman, — kände nu i sorgens dagar ett behof af Ett blad för dagen ur lungtuberkulosens sorgesaga.
hjälp och tröst.
Hennes i lifvets arbetsskola pröfvade moder erbjöd så den förkrossade änkan och hennes tvänne små döttrar ett hem hos sig.
Men efter ett tiotal af år följde hon sin make efter i graf ven.
Den lilla Annie hade sålunda ej upplef- vat sin femtonde lefnadsvår, då hon skulle stått ensam i världen, om ej Gud, förutan hvars vilja ej en sparf faller till marken, i sin kärlek tillstadt det så, att mormodern ännu ägde krafter att värna och fostra An- nie och hennes ett år äldre syster till du- gande och arbetsamma människor.
Anda från faderns död hade hon sett till, att de unga medellösa barnen skulle få den mest vårdade uppfostran.
Ja, arbeta måste och kunde de äfven.
Den å hufvudets såväl som hjärtats vägnar sällsynt rikt begåfvado Annie genomgick också med framgång Öre- bro elementarskola för flickor, hvilken hon lämnade med utmärkta afgångsbetyg.
Vid denna tid brast det sista stödet — mormo- dern dog.
Nu gällde det för sjuttonåringen att ställa sig i de arbetssökande kvinnornas Annie Owen.
täta led.
Så godt som direkt från skolbän- Född den 26 sept.
1875 f den 5 nov.
1896. ken gick hon nu att ikläda sig en lärarin- nas ansvarsfulla kall.
&amp; om en rus ifrån sin stångel bruten Strålande, af hälsa och lefnadsmod lyste Dignar ' ner och tyst och stilla dör, Så da, ljufva, än i dödsminuten hennes ögon, då hon lyckats erhålla plats Ingen, ingen med din klagan stör, som lärarinna för trenne gossar.
Någon Alt, fast lifvets vårxlag knappast svunnit, bäfvan kände hon ej till.
Hon hade ärft sin Du blef korad att bil dödens brud.
farfaders — den fräjdade Samuel Owens — Nej, all ängslan hjärtat öfcerounnit, Se ' n du visshet fått om frid med Gud.
underbara energi.
Och hvarför skulle hon ej med förtröstan se framtiden an?
H o n Höfoes då våt oss att bittert klaga, hade j u de bästa förutsättningar och betin- Alt du q / lagt en förgänglig skrud.
gelser att med framgång arbeta i sin kal- Dock, hvi blef så kort din lefnadssagat lelse.
Jo, därför att en barmhärtig Gud Ville värna dig mot höstvindsilar ' Inga dystra farhågor grumlade hennes 1 en värld så sgndfull, kall och hård, spänstiga, glada sinne, då hon anträdde fär- Ville sltona dig mot ondskans pilar den ut i lifvet.
Det fagra Värmland tedde Och om brutna rosen ömt ha vård.
sig så härligt för hennes poetiska sinne, när hon for dit upp på sin första kondition.
Kanslce var du alltför skön för jorden, Ja, för god för all dess äjlan, Jlärd, Ack, hon anade ej då, att hon med bruten Alltför spröd för storm och köld i norden, hälsa skulle lämna denna sköna nejd.
Och Alltför ' blid och ren för slofibyggd härd.
hvarför skulle hon misstänka, att tuberku- Därför Herren förde rika anden Upp, dit upp, där den sitt urhem har, losen, denna hemska vårfrost, som i våra Se ' n han sakta löst de sköra banden, dagar allt mera förhärjande ödelägger den Som dig höllo än vid lifvet kvar.
kära svenska ungdomen, skulle utse henne till ett af sina offer.
Ingen bland hennes Dock, hvad skulle då du här ' cdt göra, närmaste hade varit behäftad därmed.
Hon Slxina pilgrim från ett högrv land, var j u en genoinfrisk telning utgången från Var det att dit upp de hjärtan föra, Som du här hört Ull med vänskaps band?
ett ädelt stamträd.
Alltså anade ingen, som Var det för cdt str-åla och försvinna såg denna vackra och välväxta flicka, att Som ett stjärnskott från Guds himmel klar-, hennes lif skulle blifva så kort.
När ohäl- Var- det att de kära ljuJUgt minna sans dagar kommo, trodde hvarken hon Om hur ' hjärtegod och skön du var?
eller någon annan, att det var dödens för- postfäktningar, som begynte.
Nej, ju klenare Kanske ville oss din lefnad lära, Huru mycket dock en kvinna tål, hon blef, dess mera sökte hon förströelse Som sig lärt att pliktens blytyngd bära och bot — i arbetet.
Själfförgäten och hjärte- Och har vilja fast som härdadt stål, god, ansåg hon det för en helig plikt att Som sig lärt att utan klagan lida ej klema med sig.
Och hvad skulle hon Och med rika pund den högste gaf Mäktar ljus och fröjd omkring sig sprida, göral Samhällets arbetsbin äro j u dömda Tills hon plötsligt når en fridlyst graf.
att till det yttersta fylla sin dem ålagda plikt.
Och den, som är fattig och värnlös, Men på kullen, som ditt stoft nu gömmer; höfves det ej att hafva några stora anspråk Minnets krans din syster nedlagt har.
på lifvet.
Nej, modig och tyst gick hon Ack, föräldralös, hon aldrig glömmer, Huru kär du, hennes älskling, var.
sin korsväg framåt, sökande att glädja och Men hon ler dock genom sor ' gens tårar, gagna dem, som omgåfvo henne.
Hennes Glad alt minnas dig så blid och skär; kroppsliga och andliga skönhet och stora Bär-god undan allt, som sargar; sårar.
begåfning gjorde henne också till en kär I en värld, som rik på törnen är-.
vän för dem, som lärde känna och förstå: ',:: f: henne.
Plötsligt kom ett utbrott af lung- lidande henne att vakna till medvetande om, Ja, förvisso hade sorgens törnen redan att fara var å f ä r d e.
H o n försökte då, hvad nått denna fagra ungmö, som vi härofvan hvila och landtluft kunde åstadkomma.
I skildrat som en dödens brud; ty vid fem hopp att vara friskare, upptog hon så ånyo års ålder förlorade hon genom döden sin " Hos fotografen " har konstnären, den franske målaren J. Adam, uppkallat den täcka grupp af kattungar, som i autotypisk reproduktion från V. Silfverspar- res grafiska anstalt medföljer detta nummer, utgörande den sedvanliga planschen för novem- ber månad.
Vi hoppas, att den intagande kvar- tetten kommer att väl behaga våra läsarinnor.
* " S o m e n r o s ... "
kampen för tillvaron.
Men endast några få solhvarf hunno dock förgå mellan början och slutet af hennes bana som en vaken och plikttrogen lärarinna.
Likt en dödsskjuten liten fågel flög hon så hem för att hvila sina trötta vingar i det lugna b o, hennes kärleksfulla systers förutseende omtanke nu beredde henne.
Dock, där fick hon ej stanna.
Nej, ut till terpentinångande furuskog måste hon styra kosan, om lifvet skulle kunna räddas.
Ensam, men glad och frimodig som all- tid, sökte hon så att vid ett sanatorium återvinna sin förlorade hälsa, men fann i stället döden, ty härvidlag, som så ofta, kom hjälpen för sent.
Men denna lilla vemodsfulla sannsaga om ett i förtid sköfiadt lif är tyvärr ej enastå- ende i vårt land.
V i d tusentals för tidigt öppnade grafvar skulle man kunna säga un- gefär detsamma, nämligen att man, först då det var för sent, upptäckt orsaken, hvad som vållat, att den unge plötsligen bleknade af och sedan ofta med stormsteg gick döden emot.
Men, Gud vare lofvad, de unges grafvar hafva ej blifvit bäddade förgäfves.
På sitt stumma, men gripande sätt hafva de manat stormännen inom den medicinska forskningens värld att med all kraft draga till strids mot nutidens mordängel — tuber- kulosen —, som med obeveklig hand skrif- ver sina kors än öfver dörren, där änkans son bereder sig till det kall, som skulle sätta honom i stånd att blifva en fattig moders stöd och ålderdomströst — än öfver det fridlysta hem, där en ung dotter sitter verksam som de gamles käraste lilla hjälp- reda.
Ja, hvarhelst detta kors skrifves, flyta tårar, svikas förhoppningar och blöda hjärtan.
Men den grymme skall, om ej fullständigt besegras, dock häjdas i sin framfart genom vår älskade fosterbygd.
Vår konung, som i så många fall står som den främste i vårt land, vill blifva den härförare, som ställer sig i spetsen vid detta heliga utrotningskrig.
Må nu blott det svenska folket som en man stå honom bi!
Då skola lyckliga dagar komma, en tid då vi ej såsom nu med ve- modsfulla sinnen vandra mellan förtidigt öppnade grafvar, där vi jordat ofta de här- ligaste och löftesrikaste knopparna på sven- ska nationens fordom så kraftfulla stamträd.
Må denna tid snarligen randas!
Clara Romdahl.
* Iduns läkarartiklar.
Tändernas och munhålans h y g i e n af tandläkaren A l b i n Lenhardtson.
en där historien om herrn, som såg en knappnål ligga på gatan och böjde sig ner för att taga upp den, men i samma ögonblick tappade sina löständer, så att besväret kom att kosta honom trettio kronor, den historiens sens moral ligger nära till hands: sköt er mun i tid, så undviker ni många obehag.
Många som lida af bleksot, brist på aptit, dålig mage, nervositet, för att ej tala om dålig andedräkt, ha ofta nog sina vanvårdade munnar att tacka därför.
En sådan person kan naturligtvis söka ombyte af luft vid den ena badorten efter den andra, utan att känna sig det minsta förbättrad, ty äfven den renaste luft måste ju vid pas- serandet af en sådan pästhärd blifva förskämd.
Om vi nu tänka oss en dylik mun med dess inflammerade tandkött med små tandköttsfistlar här och där, ur hvilka varet sipprar fram; stora kraterformiga rester af tandkronor; kvarsittan- de rötter, genom hvilkas rotkanaler öppen kom- munikation förefinnes direkt in i käkbenen; ostartade beläggningar på tänderna — - denna bild tror jag mången af egen erfareDhet skall kunna bekräfta — då kunna vi med skäl för- våna oss öfver, att människonaturen äger så stor motståndskraft, att det ges människor med sådana vanvårdade munnar, som det oaktadt kunna vara friska.
Ur estetisk synpunkt sedan, hur störande är det ej att se en person, hon m å nu vara aldrig så elegant för öfrigt, blotta en tandrad med illa skötta tänder.
Dessa » pärlrader ».
med hvilka de flesta romanhjältinnor äro ut- rustade, höra tyvärr till de stora undantagen.
Dock än allvarsammare ter sig saken, om vi betänka, att en stor del af de bakterier, som förorsaka lungsot, magsjukdomar, tyfus, difteri, kolera m. fl.
sjukdomar, som första rastställe slå sig ner i munhålan, där de re- dan under normala förhållanden finna en gynn- sam jordmån, i huru mycket högre grad då i en vanvårdad mun.
Tändernas förnämsta uppgift är att genom en omsorgsfull tuggning väl förbereda födan, som härvid får tillfälle att genomdränkas af saliven, för magverksamheten.
Huru många synda likväl ej mot denna enkla regel i vårt tidehvarf!
Naturligtvis att magen öfveranstränges, hvarpå magsjukdo- mar i en eller annan form uppstå.
Att mag- verksamheten i än högre grad måste lida, om oxeltänderna äro så förstörda, att någon näm- värd tuggning ej kan äga rum, torde hvar och en inse.