Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej må hotande af skada eller lossning af last företagas, utan att besigtning och värdering, som nu sagdt är, föregått, derest ej befälhafvaren kan styrka, att skadan varit så obetydlig, eller nöden så trängande, att besigtning och värdering skäligen ej bort eller kunnat anställas. § 182.
Skadans belopp utgöres af värderingssumman, när reparation af skadan ej verkställes, eller, när efter verkställd reparation, värderingssumman understiger verkliga 38 reparationskostnaden; men af verkliga reparationskostnaden, när denna understiger värderingssumman.
Beloppet ersättes fullt ut för skada å skrofvet, när fartyget ej varit två år i sjön.
För dylik skada, som timat sednare, äfvensom för annan skada afdrages, såsom skilnad af nytt emot gammalt, en tredjedel, och å ankarkettingar en sjettedel.
Ankaren ersättas alltid fullt ut.
Från ersättningsbeloppet sker derefter afdrag för värdet eller försäljningsbeloppet af sådant, som i skadadt skick egt värde och blifvit beräknadt att med nytt ersättas. § 153.
Vid bestämmande af skada å gods, som skall i gemensamt haveri ersättas, utrönes godsets beskaffenhet och mängd genom konnossement, manifest, faktura eller andra bevis, dess värde enligt gångbart pris å oskadadt gods af samma art i bestämmelseorten, när fartyget anländer.
Har godset ej något gångbart pris å den ort, bestämmes värdet genom uppskattning af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 131 sägs.
Slutar resan i nödhamn, eller bergås gods etter skeppsbrott, bestämmes godsets värde efter gångbara priset i nödhamnen eller bergningsorten.
Från det sålunda funna värdet afdragas kostnader för lossning och försälj ning jemte andra dermed förenade umgälder samt tull och frakt. § 154.
Har gods gått helt och hållet förloradt, utgöres skadans belopp af värdet, utrönt på sätt § 153 säger. § 155.
Har gods blifvit skadadt, utgöres skadans belopp af skilnaden emellan godsets värde i oskadadt tillstånd, utrönt på sätt § 153 bestämmer, och dess värde i skadadt tillstånd, med afdrag af de i nämnde § mom. 3 omförmälda kostnader och umgälder samt tull och frakt.
Sistnämnda värde utrönes genom uppskattning af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 151 sägs.
Har godset likväl, före uppgörande af dispachen (haveriräkningen) blifvit för såldt, anses dess försäljningspris, med de afdrag, föregående mom. stadgar, utgöra dess värde i skadadt tillstånd. § 156.
Vid beräkning af den ersättning, som skall utgöras för gods, uppoffradt eller skadadt i gemensamt haveri, afdrages den skada, det lidit genom enskildt haveri löre, vid eller efter haveritillfället. 39 § 487.
Förlust af frakt utgöres af det belopp, som, enligt fraktaftal, varit i frakt betingadt för gods, som i gemensamt haveri ersättes.
Slutar resan i nödhamn, beräknas frakten efter de grunder, § 5 bestämmer. § 188.
Skadan fördelas å fartyg, last och frakt, i förhållande till hvarderas värde. § 189.
Fartyget deltager i gäldande af gemensamt haveri efter: 1. värdet, hvartill fartyget, när faran upphört, uppskattas af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 151 sägs; och 2. värdet af den skada å fartyget och dess tillbehör, hvilken enligt § 152 beräknas till ersättning i gemensamt haveri.
Faran upphör i den hamn, der fartyg och last skiljas åt, eller, om till tkadans botande nödhamn dessförinnan anlöpes, i denna. § 160.
Lasten deltager i gäldande af gemensamt haveri efter: 1. värdet af allt det gods, som vid haveritillfället funnits ombord, och ej, före fartygets ankomst till den hamn, der faran upphör, gått förloradt, hvilket värde utrönes för oskadadt gods på sätt § 153 stadgar, för skadadt gods, enligt § 155; och 2. värdet af det, sorn beräknas såsom ersättning för gods, förloradt eller skadadt i gemensamt haveri.
Om den hamn, i hvilken faran upphör, gälla bestämmelserna i föregående §. § 161- Frakten deltager i gäldande af gemensamt haveri med halfva beloppet af: 1 den frakt, som är förtjent; 2. den frakt, som beräknas till ersättning i gemensamt haveri.
Ar ej viss frakt öfverenskommen, vare om dess bestämmande lag som i § 5 sägs. % 162.
Kommer gods, som i gemensamt haveri blifvit upptaget, efter dispachens uppgörande till rätta, njule de, som till gemensamma haveriet bidragit, i förhål - 40 lande till deras andel, ersättning ur samma gods, efter afdrag af bergarelön och andra kostnader. § 163.
I gäldande af gemensamt haveri deltaga icke: 1. proviant och ammunition; 2. befälhafvarens och besättningens hyror; 3. befälhafvarens, besättningens och passagerares kläder och andra tillhörigheter, hvilka till gods och varor icke kunna räknas; 4. allt hvad någon tager på sig och sjelf räddar; 5. det gods, hvilket i § 150 mom. 1, 2, 3 och 4 från ersältning undantages, såvida det ej blifvit räddadt. § 164.
Utredningen af den skada, hvilken såsom gemensamt haveri gäldas skall, och fördelning af densamma, sker genom dispache, upprättad af dertill förordnad tjensteman (dispacbeur).
Dispache upprättas på det ställe, der fartyg och last skiljas åt, eiler der dispache för den ort vanligen uppgöres. § 165.
Befälhafvare eller den, hvilken haveriet angår, vare skyldig att till den dispacheur, som skall utreda och fördela haveriet, skyndsamt aflemna alla handlingar, hvilka af dispacheuren anses nödvändiga för skadans utredande och fördelning, samt att honom i öfrigt med nödiga upplysningar tillhandagå. § 166.
Sedan dispacheuren fått emottaga fullständiga haverihandlingar, vare han skyldig att sist två månader derefter å dag, som genom anslag å stadens rådstufva af honom kungöras bör, hafva dispachen upprättad och tvefaldt utskrifven med derå tecknad underrättelse, inom hvad tid den missnöjde bör, till sin talans bevakande, målet vid domstol anhängigt göra (§ 305); utgifve ock det ena exemplaret till den, handlingarne aflemna!, och hålle det andra öfrige delegare i haveriet tillhanda. § 167.
För haveribidrag, som af gods bör utgå, ege befälhafvare till godset samma rätt, som för fraktfordran (§ 115).
För 41
För godsegares fordran på haveribidrag af fartyg och frakt häfta dessa.
Fartyget må ej lemna den hamn, der haveriet blifvit uppgjordt, förr än bidragen af fartyg och frakt blifvit guldna eller säkerhet derför ställd. § 168.
Till enskildt haveri räknas all skada och kostnad, hvilken ej till gemensamt haveri kan hänföras, såsom: 1. tillfällig skada å fartyg eller gods af eld, isgång, storm eller sjöstörtning, af fartygets segling eller drifvande på annat, af dess stötning på klippa, grund eller strand, af uppkommen läcka, genom bristande, skamfilande, bortblåsande, eller förlust af mast, stång, rå, segel eller annat fartygets tillbehör, så ock af skeppsbrott, kondemnaiion, plundring eller borttagande af fartyg eller last, skeppsredskap eller gods, när det sker utan att befälhafvare något deraf utgifver lill befrielse från ytterligare våld; 2. kostnad för sådan omlastning af gods, som i § 114 sägs, så ock den förhöjning af frakt, som dervid måste erläggas; 5. reklamationskostnad, när fartyg och last, efter skedd uppbringning, hvar för sig reklameras; 4. kostnad för protest och sjöförklaring i anledning af de i denna § omförmälda olyckshändelser, då gemensamt haveri tillika icke egt rum, så ock kostnad för besigtning och värdering af sådan skada, som i mom.
1 upptagen är; 5. arfvode till kommissionär vid de i föregående momenter omförmälda olyckshändelser och för dervid gifna penningeförskolt; 6. kostnad och förlust, som i § 143 mom.
11 omförmälas, när anskaffandet af penningar varit föranledt af enskildt haveri. § 169.
Ålla sådana förluster och kostnader, som i föregående § omförmälas, falla enskildt å fartyg, frakt eller last, eller å den del af lasten, som af skadan träffad blifvit och kostnaden föranledt.
Hafva kostnader, som ej kunna till gemensamt haveri hänföras, blifvit gjorda å fartyg och last, då skola de efter billighet fördelas å de föremål, för hvilkas nytta de blifvit använda. § 170.
Slitning å fartyg och redskap, skeppsumgälder samt karantäns- och andra kostnader i lastnings- och lossningsort, så ock dylika kostnader i den hamn, far— Bih. lill R.
Prut. 1862 & 1863. 7 Sami.
3 Afd. 3 Hä/t. 6 42 tyget anlöper för motvind, svårt väder eller af annat skäl, skola, då de ej kunna räknas till gemensamt eller enskildt haveri, falla fartyget ensamt till last, såvida derom ej annorlunda vid fraktslut aftaladt är.
Om skada genom fartygs ombordläggning. § 171.
Hvad befälhafvare har att iakttaga till undvikande af sammanstötning med andra fartyg; derom är särskildt stadgadt. § 172.
Uppstår skada å fartyg derigenom att ett fartyg seglar eller drifver pä ett annat, och är hefälhafvaren eller någon af besättningen dertill vållande, ersätte han skadan och rederiet ansvara derför efter hvad i § 49 stadgas.
Är sammanstötningen förorsakad genom vållande å båda sidor, eller af rätt våda, drage hvartdera fartyget sin skada; ege dock, i förra händelsen, domstolen pröfva om endera sidan varit till sammanstötningen mera vållande än den andra, samt ålägga den, som gjort sig skyldig till sådan större grad af vållande, att gälda en del af det andra fartygets skada; och vare jemväl i ty fall rederiet ansvarigt såsom i § 49 sägs. § 173.
När sammanstötning skett, skall domstolen, vid bedömande af frågan om vållandet, taga i betraktande om tiden medgaf öfverläggning eller om beslut skulle plötsligen fattas. § 174.
Last i fartyg, som skadar annat, md ej i något fall i fartygets ersättningsskyldighet deltaga. % 173.
Har gods blifvit skadadt genom fartygs sammanstötning med annat och är hefälhafvaren eller någon af besättningen å ettdera fartyget dertill vållande, vare lag som i § 172 mom. 1 sägs.
Ar vållande å båda sidor, gälde hvardera befälhafvaren den skada, som lasten i hans fartyg åkommit, der ej den ene hefälhafvaren är mera vållande än den andre, i hvilket fall vare lag som i § 172 morn. 2 sägs.
Om strandning och skeppsbrott, så ock örn skeppsfynd och strandvrak. § 176.
Råkar fartyg i sjönöd, skola befälhafvare och besättning göra allt hvad som står i deras magt, för att afvärja olycka och icke öfvergifva fartyget, så länge hopp om räddning finnes.
Är räddning omöjlig och faran så hotande, att de nödgas öfvergifva fartygot, böra befälhafvare och besättning, så snart som möjligt, draga försorg om bergning af fartyg och gods, dels genom att sjelfve återvända till vraket, dels genom att skaffa nödig hjelp. § 177.
När sjöolycka timar och anmälan derom sker hos borgmästare eller kronobetjent, bör denne, om så nödigt pröfvas, infinna sig på stället samt med anskaffande af erforderligt biträde vid bergningen tillhandagå.
Befälhafvaren vare skyldig att leda bergningsbestyret, der ej, efter ortens lag, sådan befattning är honom förbjuden. § 178.
Öfver allt, som bergadt varder, så ock öfver antalet af manskap och farkoster vid bergningen samt foror vid godsets forsling till upplagsställe och uppläggande derstädes, före befälhafvaren sjelf eller genom styrmannen å fartyget noggrann anteckning; vare ock skyldig att granska och lill riktigheten, genom påskrift, erkänna alla i och för bergningen afgifna kostnadsräkningar samt att besörja del bergade godsets sorgfäliiga vård och, så skyndsamt sig göra låter, dess besigtning. § 179.
Är fara att förolyckadt fartyg eller gods tager ytterligare skada, innan redares eller godsegares eller deras ombuds föreskrift hinner ankomma, vare befälhafvare, der ortens lag ej annorlunda stadgar, skyldig att, efter föregången besigtning, foga anstalt om försäljning deraf å öppen auktion, sedan den blifvit i närmaste kyrkor, eller i ortens tidningar eller på annat brukligt sätt kungjord; dock bar befälhafvaren alt i afseende på sådant gods, som är underkastadt tullbehandling, iakttaga hvad derom särskildt stadgas.
Bergadt gods, som utan äfventyr af skada derå vårdas kan, må befälhafvare icke låta försälja, utan att förut hafva inhemtat lastemottagarens eller hans ombuds föreskrift, der värdet ej så ringa är, att en större del deraf skulle åtgå i kostnad för godsets längre vård. 44 § 180.
Fartygs befälhafvare ege, der han så nödigt pröfvar, att ombud för fartyg och last till sitt bi träde antaga, men vare ändå skyldig att å bergningsort qvarstadna, tills det bergade försåldt är, om han finnér sin personliga tillsyn ledande till redares eller godsegares större fördel och rederiet ej annorledes föreskrifvit § 181- Kunna parterne ej förena sig om bergarelön, skall den af domstolen bestämmas.
Den bergarelön, hvarom godsegare, redare eller befälhafvare vid olyckstillfället öfverenskommit, äfvensom de af bergarne för deras biträde uppgifna kostnader, skola, när de betydligt öfverstiga billigheten och godsegare, redare eller befälhafvare det yrkar, af den domstol, sorn öfver bergningen eger att döma, jemkas till hvad skäligt vara kan.
Härvid har domstolen att fästa afseende å sig företeende omständigheter såsom: 1. om bergningen varit förenad med särdeles fara och möda för bergarne; 2. om bergarne lidit till sin helsa eller de af dem begagnade redskap tagit skada; 3. om fartyget redan var öfvergifvet af besättningen; 4. om bergningen skett medelst särskilda, af bergarne för detta ändamål anskaffade redskap; 8. det bergade godsets värde.
Bergarelön må dock ej öfverstiga det bergades värde.
Besättningen håfve ock, för sitt biträde vid bergningen, rätt till lämplig bergarelön, som vid tvist af domstolen bestämmes. § 182.
Bergadt gods må ej af egaren tagas i besittning, iunan bergarelön betalad, eller borgen eller annan säkerhet derför ställd blifvit. § 183.
Kunna bergare ej komma öfverens om den andel af bergarelönen, hvardera tillfalla skall, bestämmes detta, med ledning af de i § 181 angifna omständigheter, af domstolen.
Har fartyg i sjön något bergat, tillfaller hälften af bergarelönen rederiet, en fjerdedel befälhafvaren och återstoden delas emellan besättningen i förhållande till den lön de uppbära. § 184.
Hvar som i saltsjön inom Svensk skärgård, eller vid Svensk kust, eller i rikets segelbara insjöar, floder eller kanaler, bergar af egare öfvergifvet skeppsvrak 45 eller till fartyg hörande redskap eller gods, ehvad sådant från botten upptages eller på vattnet flytande eller å strand drifvet anträffas, vare skyldig att fyndet anmäla hos närmaste krono- eller tullbetjent, som derom ofördröjligen meddelar distriktets tullkammare underrättelse.
Underlåter han sudan anmälan, eller något af hvad bernadt är undandöljer eller förskingrar, håfve förverkat bergarelön och straffes efter allmän lag.
Har fartyg under resa något bergal; aflemne befälhafvaren det till tullstation i den Svenska ort, dit han först anländer.
Anlöpes ej Svensk hamn, gifve han i den utländska ort, som han först anlöper, hos Svensk konsul, eller, der sådan ej finnes, hos annan behörig myndighet, bergningen tillkänna och läte det bergade på offentlig auktion försälja; kungöre ock rederiet om förloppet och redovise för detsamma försäljningssumman.
Sedan vare på rederiets omsorg och ansvar att de insända medlen aflemna till Konungens Befallningshafvande i orten, hvilken derefter förfar, enligt hvad i § 185 stadgas.
Underlåter befälhafvare eller redare alt, på sätt nu föreskrifvet är, tillkännagifva hvad bergadl blifvit, eller aflemna derför influtna medel, eller förskingrar eller undandöljer han något deraf, ansvare såsom förut sägs. § 183.
Om angifvet fynd Sligge tullkammaren att göra anmälan hos Konungens Befallningshafvande i länet, som om bergningen låter kungörelse tre gånger införas i rikets officiela tidning.
Kommer egare inom år och dag, sedan sist kungjordt var och visar sin rätt; lage han sitt åter, emot det att han till den, som bergat, utbetalar kostnaden för godsets bergande, kungörande och vård, samt den bergarelön, som domstol kan pröfva skäligt att bestämma.
Kommer han ej, tillfaller bottenfynd och gods, i öppen sjö anträffadt, den som bergat, men strandvrak tillfälle Kronan, efter afdrag af bergarelön och kostnader för dess bergning och vård.
Kan hvad bergadt och angifvet är ej vårdas utan fara' för försämring, skall det vid offentligt utrop försäljas och de influtna medlen i länets ränteri nedsättas. öm Försäkring.
Allmänna bestämmelser. § 186.
Föremål för försäkring är hvarje interesse, som kan i penninger'uppskattas och är beroende deraf alt fartyg eller last icke förloras eller i värde förminskas till fö!jd( af de faror, som under sjöfart kunna uppkomma.
Aftal, som innefattar egenskap af vad om sjöresas utgång, vare ogildt. 46 § 187.
Isynnerhet kunna följande föremål försäkras: fartyg med allt dess tillbehör och utredning; frakt; gods och varor; bodraeripenningar jemte premien, haveribidrag, och för fartygs behof eller för haveri upplånta eller förskjutna medel; andra fordringar, hvilka efter lag eller till följd af särskildt aftal böra gäldas ur fartyg, frakt och gods; förmodad vinst å varor; provision å varor; den fara, försäkringsgifvaren åtagit sig (återförsäkring).
Försäkring af ett bland dessa föremål inbegriper icke försäkring af ett annat. § 188.
Försäkring må ej slutas: 1. af fartygs befälhafvare eller besättning å kaplake, hyra eller lön; men hafva de för egen räkning köpmannavaror ombord, må de dem försäkra; 2. å krigsfömödenheter och lifsmedel, tillhörande eller bestämda att föras till rikets förklarade fiende; 3. å föremål, som redan till sitt hela värde är förbodmadt; men uppgår bodmerilånet endast till en del af föremålets värde, må återstoden deraf försäkras. § 189.
Försäkring kan tagas: för egen räkning; för annans räkning, och då med eller utan uppgift om den, för hvars räkning försäkringen slutes; samt utan tillkännagifvande, om försäkring tages för egen eller annans räkning (»för vederbörandes räkning» eller dylikt). § 190.
Försäkring för annans räkning kan tagas med eller ulan uppdrag af den, för hvilken försäkringen slutes.
Sker det utan uppdrag, vare den, som försäkringen afsluter, skyldig att denna omständighet för försäkringsgifvaren tillkännagifva.
Underlåter han det; då är, ehvad den, för hvars räkning försäkringen sluten är, densamma godkänner eller icke, försäkringen ogiltig och försäkringsgifvaren lika val berättigad att premien behålla. 47 § 191
Det försäkrade föremålets falla värde är dess försäkringsvärde; den summa, hvartill det blifvit försäkradt, är försäkringssumman.
Ofverstiger försäkringssumman försäkringsvärdet, är försäkringen af öfverskottet utan laglig giltighet.
Understiger försäkringssumman försäkringsvärdet, då betalar, vid skedd skada, försäkringsgifvaren endast så stor del af skada och kostnader, som svarar emot försäkringssu-mmans förhållande till försäkringsvärdet. § 192.
Har samma föremål blifvit, i god tro, för samma fara samtidigt försäkradt till belopp, hvilka sammanräknade öfverstiga försäkringsvärdet; då svara samtlige försäkringsgifvare endast för försäkringsvärdet och hvardera i det förhållande, som den af honom tecknade försäkringssumma står till samtliga försäkringssummornas belopp.
Försäkringar, innehållna i en och samma police eller afslutna fi en och samma dag, anses såsom samtidiga. § 193.
Ar ett och samma föremål genom flera, icke samtidiga, försäkringar försäkradt för samma fara och för samma tid; då gäller en sednare försäkring endast för så stor de! af försäkringsvärdet, som icke genom en tidigare försäkring blifvit betäckt.
S 194.
En sednare försäkring gäller dock, 1. om, vid dess ingående, försäkringstagaren förbundit sig att till försäkringsgif varen afstå sina, till följd af en tidigare försäkring, tillkommande rättigheter; 2. om, vid dess ingående, försäkringstagaren förbehållit sig att göra försäkringen gällande, såvida han ej blifver betäckt genom den äldre försäkringen, till följd vare sig af dess ogiltighet eller af försäkringsgifvarens obestånd; 5. om den tidigare försäkringen är tagen för annans räkning utan uppdrag, den sednare deremot af försäkringstagaren sjelf, såvida denne, vid den sednare försäkringens ingående, antingen varit om den tidigare försäkringen okunnig eller förklarat sig vilja från densamma afstå. § 195.
Äro flera försäkringar slutna samtidigt eller efter hvarandra, och sker efter - 48 gift i endera försök i ingsgifvarens förbindelser, är sådant utan inverkan på de öfriges rättigheter och skyldigheter. § *96.
Hafva försäkringstagare och försäkringsgifvare uttryckligen bestämt ett visst värde å det försäkrade föremålet att dem emellan gälla, utgör detta dess försäkringsvärde (taxerad eller sluten police).
Försäkringsgifvaren vare dock berättigad att erhålla nedsättning af det öfverenskomna värdet, om han visar att detta, vid oftalets ingående, betydligt öfverstigit det verkliga värdet.
S 197-
Är värdet ej bestämdt genom uttrycklig öfverenskommelse, då bestämmes det på sätt följande §§ stadga (öppen police).
S 198.
Fartygets försäkringsvärde utgöres af det värde det hade, när försakringsgif— varens fara började.
Till detta värde kan, genom uttrycklig öfverenskommelse, läggas kostnaden för utrustningen, besättningens hyror och försäkringskostnaden, såvida ej dessa kostnader redan äro försäkrade genom försäkring af bruttofrakten. § 199.
Frakten kan till sitt bruttobelopp försäkras, såvida ej utrustnings- och försäkringskostnad samt besättningens hyror äro särskildt försäkrade, i hvilket fall försäkring får tagas endast å fraktens nettobelopp.
För bestämmande af försäkringsvärdet å frakt, gäller fraktaftal eller konnossement.
Är frakt hvarken i fraktaftal eller konnossement utsatt, varde då såsom försäkringsvärde beräknad den, i lastningsorten, för dylik resa, gångbara frakt eller, der denna ej utrönas kan, det belopp, som, i följd af fraktslut i angränsande hamnar, under likartade förhållanden, må skäligt anses. § 200.
Är, vid försäkring af frakt, ej bestämdt om försäkringen gäller hela eller en del af frakten, anses den gälla hela frakten.
Är ej bestämdt om försäkringen gäller brutto- eller nettobeloppet af frakten, anses den gälla bruttobeloppet.
Vid försäkring af frakt, betingad för fram- och återresa, anses, der annorledes ej aftaladt är, hälften belöpa på hvardera resan. § 201.
Försäkringsvärdet å gods och varor bestämmes efter deras värde vid afskeppningen, utrönt genom faktura eller börspris, eller, der sådana pris saknas, på annat lämpligt sätt, med tillägg af tull och alla omkostnader vid deras inköp, försäkring och afskeppning.
Till detta värde må äfven, genom uttrycklig öfverenskommelse, läggas frakt, kostnader under resan, tull och öfriga utgifter i bestämmelseorten. § 202.
Ar försäkring tagen å utrustningskostnader eller hyror, eller, vid försäkring af gods, å frakt och andra kostnader för detsamma, och kommer någon del af dessa utgifter att, till följd af olyckshändelse, icke utgå, vare försäkringen å denna del af den försäkrade summan förfallen. § 203.
Förmodad vinst och provision anses försäkrade, endast då uttrycklig öfver enskommelse blifvit derom i försäkringsbrefvet införd.
Vid försäkring af varor, med tillägg af förmodad vinst och provision, uppgifve försäkringstagaren vinsten och provisionen till vissa procent.
Äro procenten ej utsatte i försäkringsbrefvet, må till grund för ersättningen antagas, då förmodad vinst skall godtgöras, högst tio, och när provision skall ersättas högst två procent af de varors försäkringsvärde, af hvilka vinsten eller provisionen beräknas. § 204.
Försäkringsbref eller så kallad police bör, der ej aftalets förbehåll och vilkor annorlunda föranleda, innehålla: 1. försäkringstagarens eller hans ombuds namn; 2. det försäkrade föremålet; 3. fartygets och dess befälhafvares namn; 4. in- och utlastningsorterna; 5. när fartyg ej är bygd t på kravel eller ej är heldäckadt, så ock, när gods som försäkras, ej är lastadt under däck, bestämdt tillkännagifvande derom; 6. tiden, när fartyget kommer att afsegla eller redan afseglat; Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 3 Afd. 3 Haft. 7 50 7. huruvida försäkringen gällér för resa, eller för bestämd tid, för fram- och återresa, eller för ettdera; 8. försäkringssumman i svenskt mynt; 9. beloppet af den betingade förtäkringsafgiften (premien).
Försäkringsbrefvet förses slutligen med dag och årtal samt försäkringsgifvarens underskrift. § 205.
Tages återförsäkring af en redan gifven försäkring; då skall aftalets egenskap af återförsäkring i försäkringsbrefvet uttryckligen uppgifvas.
Annars vare återförsäkringen ogiltig och premien förverkad. § 206.
Ilar försäkringsgifvaren ersatt skada eller förlust, som varit vållad af tredje man; då inträder han i försäkringstagarens rättigheter emot den, som skadan eller förlusten vållat.