Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
S a m m a år b e g a f h a n s i g till H e l s i n g f o r s o c h P e t e r s b u r g f ö r att s ö k a t a g a i g e n för- l u s t e n, o c h l y c k a n l o g å t e r ett p a r år e m o t h o n o m; m e n n ä r h a n m e d f ö r b i g å e n d e af sitt f ä d e r n e s l a n d år 1 8 6 2 b e g i f v i t s i g till världsutställningen i London, k o m ofärden i hela sin v i d d.
Hans rykte sjönk, och snart n e d g i c k för alltid h a n s sol.
» S j u k l i g till k r o p p o c h s j ä l » — s k r i f v e r H e r m a n H o f b e r g — » o c h i saknad af tillgångar, s o m h a n s s l ö s e r i o c h l ä t t s i n n e a l d r i g lärt h o n o m att t a g a v a r a p å, afled h a n i L o n - don City den 25 januari 1 8 6 4.
» — T i l l f ä l l i g h e t s p o e t e n v a r alltså i c k e n å g o n siare.
F ö l j a n d e å r e t s l u t a d e A n d e r s s o n s i n lef- n a d, efter att h a f v a a v a n c e r a t till o r d i n a r i e professor v i d Fria konsternas akademi.
IDUN 206 Marcus Larson framstår för m i n n e t s o m h ö g v ä x t o c h n å g o t mager, m e n senfull o c h k r a f t i g m e d n ä s t a n s v a r t hår, k l a r a m ö r k - blå ö g o n, lindrigt krökt näsa o c h ljus h y.
Öfver ansiktet spred sig v i d minsta anled- n i n g ett vänligt leende.
H a n s konversation var mera handtverkarens än konstnärens.
Nils A n d e r s s o n åter v a r af m e d e l l ä n g d o c h s v a g k r o p p s b y g g n a d m e d m ö r k t hår o c h skägg, tankfull, trohjärtad blick.
Han var t y s t l å t e n o c h a n s p r å k s l ö s i allt sitt v ä s e n d e, s y n t e s i c k e h a f v a s t a r k h ä l s a, b l e f ej h e l l e r gammal.
D e n t r e d j e b l a n d a r t i s t e r n a v a r Carl Eneas Sjöstrand.
S o n till e n f a t t i g h i s t o r i e m å l a r e, h v a r s taflor m a n o f t a k u n d e få se f r a m - ställande familjegrupper i vaktmästarehem eller b l a n d g a m m a l t s k r ä p i k l ä d s t å n d e n, h a d e h a n u p p a r b e t a t s i g till e n l o f v a n d e k o n s t n ä r i n o m ett f a c k, s o m b å d e är s v å r t och hårdt o c h s o m lefvebröd ytterst magert, tills m a n v u n n i t n a m n o c h h u n n i t m ä s t e r - skap.
M e n hur m å n g a hinna d i t?
Carl Sjöstrand var bildhuggare.
— Hela hans apparition måste väcka uppmärksamhet, o m den också icke därpå var anlagd.
Gestal- ten var smärt och tämligen lång: den hög- b u r n a hjässan täcktes m e d en m j u k, grå, t i l l b u c k l a d flithatt, n å g o t s p o t s k t s i t t a n d e p å sned öfver det u p p k a m m a d e ljusa håret.
Ö g o n e n v o r o b l å o c h ej u t a n s k ä r p a, an- siktet var skägglöst o c h dess färg sådan s o m h o s d e m, hvilka m å s t e underkasta sig försakelser.
E n b r u n c i r k e l k a p p a m e d slän- g a n d e t o f s a r b a r s ä la n å g o n v i d e n l a n d s - ortstrupp anställd skådespelare, där han skall f ö r e s t ä l l a e n d o n J u a n p å v ä g till ett rendez-vous.
Ä f v e n i sitt tal v a r S. n å g o t teatralisk, b e g a g n a n d e icke sällan h ö g s t ä m d a fraser.
Sådan var han i » V i l h e l m Meisters Lehrjahre ».
S o m Kalevalas förkroppsligare i m a r m o r t o r d e h a n hafva förändrat sig mycket.
N u är ä f v e n h a n d ö d, m e n h a n s m i n n e lefver s å s o m d e n där i Finland, hvil- ket blef h a n s andra fädernesland, i n h u g g i t sitt n a m n i o d l i n g e n s h ä f d e r.
S j ö s t r a n d s k ö t sin s t o l till ett b o r d, fick t a g i ett p a p p e r s a r k o c h e n b l y e r t s p e n n a s a m t b e g y n t e rita.
T e c k n i n g e n var snart färdig.
M a n s å g ett v u l k a n i s k t b e r g, från hvars kägla uppsteg rök.
I krateröppnin- g e n syntes ett par nakna, m o t h i m m e l e n riktade ben m e d sandalsbeklädda fötter.
U n d e r l ä s t e s Empedokles störtande sig i Et- nas krater.
» D u B.
, » sade Sjöstrand, » skall nu i jam- bisk vers skildra d e n n a katastrof. » D e n tilltalade visste i n g e n t i n g a n n a t o m E m p e d o k l e s, ä n att h a n v a r i t e n g r e k i s k filosof, s o m först uppställde h y p o t e s e n o m d e s. k.
f y r a e l e m e n t e r n a o c h f ö r s ö k t s i g p å e n s l a g s f ö r k l a r i n g af v ä r l d s s k a p e l s e n.
H v a r i f r å n S. fått d e n t r a g i s k a h i s t o r i e n o m E m p e d o k l e s s l u t har f ö r g ä f v e s e f t e r f o r s k a t s.
B. n e d s k r e f e m e l l e r t i d följande: Ur vattnet uppsteg jorden o c h blef ö, Eld k o m från Zeus, gaf varelserna lif, Luft är det fjärde tingens element.
Jag trött mig grubblat; labyrintiskt ter Sig världens byggnad.
Nu jag mig beger Till jordens inre för att se, o m där Förklaring finns till skapelsens mystér.
— I d e n n a krets af u n g a konstnärer var Carl Svante Hallbeck e n s y m p a t i s k p e r s o n - lighet.
H a n h a d e v i d 19 års å l d e r ö f v e r - g i f v i t d e t s m e t i g a l i f v e t i e n h ö k a r b o d för att v a n d r a m o t ett m å l, d i t a n d e n m a n a d e.
D e t b e r e d d e s h o n o m m ö j l i g h e t att v i d K ö - p e n h a m n s k o n s t a k a d e m i u n d e r 5 år i d k a studier.
H a n hade väl användt denna tid 1898 o c h u t b i l d a t s i g till s ä k e r t e c k n a r e; h a n är o c k s å d e n f ö r s t a s v e n s k a artist, s o m h e l t ä g n a t s i g åt att p r y d a b o k - o c h t i d n i n g s - pressen m e d illustrationer.
Hittills hade ritstiftet alltför m y c k e t u n d e r o r d n a t s p e n - seln.
Till målare ville artistfröen uppspira, i c k e till ritare rr d e t v a r för s i m p e l t.
Perspektivläran ansågs tråkig o c h försum- m a d e s.
— S ö k a n d e e n för sin k o n s t m e r a i n bringande verksamhet öfverflyttade H.
sedan till A m e r i k a o c h b o s a t t e s i g i N e w y o r k.
H a n var af m e d e l l ä n g d m e d tindrande bruna ögon o c h en Absalons hårväxt.
Varmhjär- t a d o c h liflig, e n t u s i a s m e r a d e s h a n l ä t t af det s o m h ö j d e sig öfver hvardagslifvets prosa.
V i d i f r å g a v a r a n d e tillfälle s t o d h a n än o c h leende beundrade, huru Larson gick på i s k j o r t ä r m a r n a, ä n r y c k t e h a n till s i g u r d e t lilla b o k f ö r r å d e t B e p p o — S o m m e l i u s ' » V a l l - m o k n o p p a r » o c h uppläste n å g o n rafflande strof.
Sjöstrands Empedokles annekterade h a n g e n a s t, d o c k m e d v e d e r b ö r a n d e s till- låtelse.
(Forts.) $ " fålens dikter. "
Kåseri för af Idun Pen.
H ur v ä l m i n n s j a g ej m i n a f ö r s t a o j ä m n a — j a g h a d e så n ä r s a g t kantiga — styng!
O c h hur måste j a g nu småle, när j a g tänker på den otroliga m ö d a det ko- s t a d e m i g att fålla till e x e m p e l ett k v a r t e r s - långt t y g s t y c k e.
A h, det var j u en hel våg- l ä n g d, s o m m å s t e i n d e l a s i t u m f ö r a t t kän- nas mindre påkostande!
Bara d e t att be- hålla fingerborgen på v a r grufligt svårt, o c h j a g vill n u i c k e t a l a o m, h u r r e n t a f m ö d o - s a m t d e t v a r att d r a u p p n å l e n, u t a n att p å s a m m a g å n g d r a g a ur t r å d e n.
D e t v i l l e m y c k e t t å l a m o d, tid o c h i h ä r d i g h e t, j a, o f t a n o g t å r a r till f ö r att s e d a n k u n n a själf » trä i » nålen.
V a n l i g t v i s s k u l l e o c k s å all- tid d e n n a malheur hända, när m a n h a d e s o m allra m e s t b r å d t o m f ö r att få s l u t p å sitt d a g l i g a p e n s u m, o c h det s v e d i ö g o n e n v i d a t t h ö r a b r ö d e r n a r e d a n i full l e k u t e på gården.
D e n sista t u m m e n s y d d e s d å ofta m e d s. k.
» g a l o p p s t y n g », h v i l k e t å t e r h a d e till f ö l j d, a t t e n s t r ä n g t a n t eller m a m m a till straff å d ö m d e uppsprättning och omsyning!
J a g k a n s e m e r ä n ett litet f l i c k e b a r n, m e d ansiktet djupt n e d b ö j d t öfver arbetet, h v i l k e t g e m e n l i g e n h å l l e s m e d ett k r a m p - a k t i g t g r e p p af d e n v ä n s t r a h a n d e n, m e d a n den h ö g r a m e d oändlig svårighet o c h lång- s a m h e t f ö r d e n k n a r r a n d e n å l e n g e n o m ty- g e t f ö r att s e d a n m e d s t ö r s t a f ö r s i k t i g h e t d r a g a u p p d e n, h e l s t m e d t r å d e n inuti d e n h å r d t k n u t n a lilla h a n d e n — allt u n d e r djupaste allvar, med r y n k a d p a n n a o c h m u n - n e n » i t r u t ».
D e t är m y c k e t l å n g t e m e l l a n detta första stadium o c h den tidpunkt, då s a m m a h a n d m e d säkra taktfasta rörelser skall f ö r a n å l e n i f l y g a n d e t e m p o, m e d d e n n a l ä t t h e t, s o m i c k e l å t e r ana, att d e t n å g o n s i n f u n n i t s n å g r a s v å r i g h e t e r att öf- vervinna.
V i alla s o m k u n n a s y m i n n a s n o g litet hvar, hur svår denna början var oss, o c h l i k v ä l s k u l l e vi n u f ö r i n t e t p r i s v i l j a u n d - v a r a v å r f ä r d i g h e t däri.
D e t är e m e l l e r t i d f ö r s t, n ä r f ä r d i g h e t e n b l i f v i t så h ö g t u p p - d r i f v e n, att d e t s v å r a ser u t s o m d e n lät- taste sak i världen, s o m d e n blir konst.
T y ä f v e n att s y är e n k o n s t, i c k e m i n d r e ä n s k r i f k o n s t e n.
M a n k a n t a l a o m e n » drif- v e n s t i l », ä f v e n h v a d s ä t t e t att l ä g g a s t y n g - e n beträffar, o c h o m m a n ville g ö r a det till f ö r e m å l f ö r s t u d i u m, s k u l l e m a n af sät- t e t att s y — l i k s o m g r a f o l o g e r n a af h a n d - stilen — k u n n a g i s s a s i g till å t s k i l l i g a ka- raktärsdrag!
D e t p å s t å s e m e l l e r t i d, att k o n s t e n att s y n u h å l l e r p å att d ö ut, å t m i n s t o n e b l a n d » d e öfre t i o t u s e n ».
D e t är n a t u r l i g t v i s h ä r i c k e t a l o m d e o t a l i g a b r o d e r i - o c h fantasi- arbeten, där tapisserinålen ä n n u k a n k o m m a till h e d e r s.
N e j, d e t är j u b l o t t e n afart af d e n ä k t a, o f ö r f a l s k a d e, n u s n a r t a n t i k a linne- o c h k l ä d s ö m n a d e n, hvilken förr be- d r e f s m e d så m y c k e n i d o g h e t af v i l l i g a kvinnohänder.
N u m e r a s y s s l a v ä l d e s s a m e s t m e d pen- sel, g l ö d s t i f t, m o d e l l j ä r n m.
, m e n sy- n å l e n — d e n fina s y n å l e n — sitter b l o t t till » e n a p r y d n o » i n å l b o k e n o c h r o s t a r b o r t!
L i k v ä l finns d e t k n a p p a s t ett k v i n n - l i g t h a n d a r b e t e, h v i l k e t så l ä m n a r t a n k e n frihet s o m s ö m n a d.
D e s s allt a l l m ä n n a r e v o r d n a b a n n l y s n i n g k o m m e r t r o l i g e n £&gt;ck att o m d a n a k v i n n a n s h e l a k a r a k t ä r o c h att d y m e d e l s sätta en helt n y prägel på k o m - m a n d e generationer.
H v e m v e t, o m ej d e n allmänt rådande nervositeten bland kvin- n o r s k u l l e, i å t s k i l l i g a fall, till n å g o n d e l k u n n a finna b o t g e n o m n å g r a t i m m a r s d a g - ligt sysslande m e d synål o c h t r å d?
A t t sy h a r en så o t r o l i g t l u g n a n d e, r o g i f v a n d e ver- kan på sinnet!
— A h, h v e m skulle i dessa tider vilja be- f a t t a s i g m e d n å g o t så d ö d a n d e t r å k i g t o c h p r o s a i s k t s o m att s y?
— d e t är n o g e n g e m e n s a m tanke hos hela den y n g r e kvinno- generationen.
T r å k i g t?
N å j a, s m a k e n är o d i s p u t a b e l.
Prosaiskt?
Förlåt m i g — n e j!
H v e m kan utan en viss rörelse betrakta g a m m a l t h a n d s y d t l i n n e från m o r m o r s eller farmors mors tid?
Se, dessa skjortveck, s y d d a af flitiga fingrar f ö r n å g o n ä l s k a d m a k e eller s o n, s y d d a s t y n g f ö r s t y n g, s å v ä l s o m t r o t s n å g o n n u t i d e n s b ä s t inrät- tade symaskin.
Hvilken skicklighet och hvilket makalöst tålamod hafva icke dessa fina, fina p ä r l s t i c k n i n g a r erfordrat!
M e n d e t är i c k e b l o t t d e t v a c k r a, t e k n i - s k a a r b e t e t m a n m å s t e b e u n d r a — d e t lig- ger öfver detta gulnade linne en doft, icke b l o t t af k a m f e r o c h g a m m a l d r a g k i s t a, u t a n af g a m l a t i d e r o c h g a m l a s e d e r, af — hur skall j a g säga — romantik, poetisk prosa.
Ja, k ä r a u n g a flickor, af p o e t i s k prosa!
Denna g a m l a h a n d s ö m n a d g ö r sinnet stämningsfullt.
M a n d r ö m m e r " sig l å n g t t i l l b a k a till d e f l y d d a d a g a r, d å t i d e n m å - ste varit längre än nu, eftersom d e n räckte så f ö r u n d e r l i g t v ä l till allt, m y c k e t b ä t t r e ä n n u, t r o t s alla v å r a t i d s b e s p a r a n d e u p p - finningar.
D e n » g a m l a g o d a t i d e n », då m a n lefde billigare o c h h a d e roligare, långt r o l i g a r e, d å u n g d o m e n s t r å l a d e af s k ö n h e t c c h l i f s g l ä d j e, o c h d å d e n v a r m e r a oför- därfvad än n u?
— H u r gärna m a n skulle vilja läsa mellan r a d e r n a — eller r ä t t a r e — m e l l a n » s ö m m a r - n a o c h s t y n g e n » h e l a d e n o s y n l i g a h ä r af tankar, s o m m e d nålen blifvit i n s y d d a i t y g e t!
D e t är j u p e n n a n e n s a m t f ö r b e h å l - let att g e t a n k e n f o r m o c h u t t r y c k, s y n l i g a f ö r e n e f t e r v ä r l d, m e n d e t är ej p e n n a n e n s a m tankarna följa.
Synålen drager d e m
IDUN 1898 med sig l i k s o m tråden i oafbruten följd.
D e m ö r k a o c h de ljusa, de l e e n d e o c h de t å r ö g d a t a n k a r n a, alla ä r o d e m e d, u n d e r det fingrarna » g å s o m lärkevingar » o c h s t y n g f o g a r s i g till s t y n g.
D e t är h e m l i g a ö n s k - n i n g a r o c h g l a d a f ö r h o p p n i n g a r, d e t är b e - k y m m e r o c h s o r g, j a, o f t a n o g tår efter tår s o m s y s in.
B r o k i g skulle i sanning s ö m n a d e n te sig, o m det v o r e en gifvet att l ä s a n å l e n s h e m l i g h e t s f u l l a chifferskrift.
Fantasi o c h poesi, kärlek o c h hopp, m i d t ibland prosans hvardagstankar o m mat och hushållsekonomi!
D e n n a lilla k a s t s ö m t. e x.
s k u l l e m e d sina häftigt åtdragna s t y n g k a n s k e k u n n a skvallra o m i n s y d d bitterhet o c h hatfulla tankar — d e n n a fåll å t e r i g e n o m stilla, undergifvet j ä m n m o d — denna snörräta sticksöm o m pliktens stränga uppfyllelse — d e n n a fina r y n k n i n g o m s t r i d i g a k ä n s l o r s ö f v e r g å n g till h a r m o n i s k t l u g n — d e t t a lilla b r o d e r a d e n a m n slutligen o m en sinnets högre lyftning, ja, h v e m vet — hela detta färdigsydda plagg o m en hemligt genom- lefvad lifsepisod, hvilken m å h ä n d a en g å n g b l e f till d e n s y e n d e s h e l a l i f s h i s t o r i a Liksom pennan i allmänhet varit man- n e n s, så h a r s y n å l e n hittills v a r i t k v i n n a n s pålitligaste förströelsemedel, då sinnet va- rit t y n g d t af l i f v e t s allvar.
O t a l i g a ä r o sä- kert de bedröfvade, s o m skola k u n n a in- tyga, hvilken tröst o c h lindring i deras smärtsamma tankar syarbetet bringat dem.
D e t är j u e j a l l o m g i f v e t att l i k t e n G o e t h e d i k t a sitt h j ä r t a fritt f r å n s o r g, m e n k v i n n a n k a n till e n v i s s g r a d » s y s i g » ifrån den.
M å n g e n k a n d i k t a sin g l ä d j e i m u n - tra sånger, m e n kvinnan kan äfven sy i s i t t h j ä r t a s f r ö j d, så att » t r å d e n s j u n g e r ».
D e t s ä g s, att d e v a c k r a s t e d i k t e r n a ä r o oskrifna.
Måhända, m e n kanske äro mån- g a af d e m — sydda!
H v e m t ä l j e r alla d e s - sa, d e t rika, ä l s k a n d e k v i n n o h j ä r t a t s fina m å l n i n g a r, s k ä r a d r ö m b i l d e r eller h ä r l i g a d i k t v e r k, h v i l k a u n d e r d e t stilla s ö m m a n - det osynliga gått ut i v ä r l d e n?
D ä r f ö r, s t a c k a r s lilla s y n å l, d ö m d att kanske s m å n i n g o m mista din forna bety- delse, d u s o m varit så m å n g e n ensam kvin- nas enda glädje o c h säkra förtrogna, rosta ej så t r ö s t l ö s, t ä n k p å d i n a g l a n s d a g a r o c h d ö m e d ära!
D ä r f ö r, I n u t i d e n s u n g a flickor, t a l e n e j med o l y m p i s k t f ö r a k t o m k o n s t e n att s y!
F ö r s tån I n u, h v a r f ö r j a g k a l l a t d e n e n » poetisk p r o s a », bvarför j a g öfver dessa rader satt inskriften » Nåleris d i k t e r ».
207 » Ja, s o m helt ung, » svarade den gamla.
» Då var icke hjässan hvit s o m nu. » Såväl konungen s o m drottningen samtalade vänligt m e d den åldriga frun o c h visade sig myc- ket intresserade af besöket.
En hädangången märkeskvinna.
Sin hängifnaste förkämpe för kvinnans emancipation hav Frankrike nyligen förlorat i Eugénie Poto- nié-Pierre.
H o n var vid de senaste allmänna valen den enda kvinnliga kandidaten.
H o n har organiserat den franska kvinnorättsföi-eningen och bragte personligen kvinnokongressen i Paris 1892 o c h en liknande kongress i Berlin 1896 till stånd.
Afven en kvinnlig fredsförening hav hon stiftat.
* Inga kraf.
Bevättelse för I d u n af Agathe Lind.
(Forts.) Kap V I.
oljande m o r g o n var det endast kanslirådet och Karin, s o m åto frukost i vanlig tid, den öfriga familjen sof ordentligt ut efter natt- vaket.
» Det var roligt att se att du passar tiden, » sade kanslirådet.
» Med mina flickor är det ingen ordning — på baler o m nätterna o c h i sängen om dagarne.
Men nutidens u n g d o m är sådan.
Nå, hur var det i går? » Karin sökte beskrifva balen så godt h o n kunde, men kanslirådet såg icke vidare intresserad ut.
Sällskapslifvet roade h o n o m icke mera.
» Nå, hvad skall du nu taga dig till, b a r n?
» frågade han, då de veste sig från bordet. '
» Jag tänker gå i kyrkan. » » Hvilken? » » Kapellet här bredvid. » » H ö r du till den sekten? » frågade han skarpt.
» Nej, icke jag, m e n mamma, » svarade Karin, blygt, » och det är en predikant, som hon särskildt önskade att jag skulle gå o c h höra. » Den gamle herrn rynkade pannan.
» Akta dig för villoläror, barn! » sade han.
» Nåja — den saken k o m m e r n o g Fredrik att taga hand o m.
A d j ö m e d dig så länge. » — Det lilla kapellet var fullt af folk och Karin som k o m sent, höll knappast på att få plats.
Trött var h o n o c h tung i hufvudet, så det gick icke bra att hålla tankarne samlade under pre- dikan, utan h o n satt frånvarande ' långa stunder, hörde blott en röst tuta i ett aflägset fjärran, men uppfattade ej orden.
Efter gudstjänstens slut tog h o n en promenad framåt Strandvägen för att krya u p p sig.
Det var en vacker dag i slutet af mars, o c h en massa människor drefvo fram o c h tillbaka på den breda trottoaren.
So- len gassade, isen i Nybroviken gick tydligen sin upplösning till mötes, några osynliga kråkor läto höra sina hesa röster, man såg damer m e d para- soller o c h damer m e d uppknäppta kappor, o c h först o c h sist småbarn, småbarn af alla åldrar, de s o m drogos, som buros o c h som leddes.
Och öfver alla ansikten hvilade något ljust, förhopp- ningsfullt.
Var det ej våren som k o m?
Karin fick helt oväntadt se E b b a Verhoff o c h gick gladt emot henne.
* - » Farfar Tolstoi *.
E n s o n till den store ryske författaren är s o m bekant gift m e d en fröken Westerlund från Enköping, dotter till Enköpingsdoktorn.
Det unga grefliga paret har i dessa dagar fått en arfvinge, enligt hit in- gångna underrättelser.
Hundraåringen hos konungaparet.
Den hundraåriga fru xlhlbom företog en dag i förra veckan den tillämnade färden i vagn kring Djur- gården o c h uppvaktade därunder å Rosendal drottningen för att tacka för den vackra bukett, hvarmed h. m:t behagat ihågkomma den gamla på hennes 100-åriga födelsedag.
Under omkring en kvarts timmes tid underhöllo sig konungen och drottningen m e d den gamla.
Bland annat frågade konungen, o m h o n kände igen h o n o m, om h o n sett h o n o m förut.
» Å h så roligt att möta dig!
Hvarifrån k o m m e r du? » » Jag har tagit en lång promenad på Djurgår- den, där är så härligt, fast betydligt smutsigt.
Men nu vänder jag, och så gå vi fram till bron. » » H v a d du är fin, Ebba, » sade Karin beund- rande.
» En splitterny promenaddräkt!
Men är icke den där kragen bra tunn?
Så skulle jag al- drig få gå för min mamma, det vet jag. » » Ja, du, lilla fågelunge!
Det är skillnad på oss två.
Men hur k o m m e r det sig att lillan är en- sam ute o c h traskar idag? » » Jo, när jag gick i kyrkan i morse, lågo alla där hemma, utom farbror, o c h sofvo, o c h då var det litet svårt för mig att få sällskap. » » Jaså, du har varit i kyrkan. » » Ja.
Har d u?
» » Nej, jag går så sällan dit.
Det är som o m prästerna aldrig kunde ge mig någonting, — jag kan icke en gång hålla tankarne samlade.
Men jag har nu alltid haft min egen religion, och den har blifvit mig dyrbarare, ju m e r jag fått lida o c h offra för den, » tillade hon sakta.
Karin såg förvånad ut.
» Ack, » sade hon, » du skulle höra den predikant jag brukar gå o c h höra!
Han talar s o m ingen annan!
I dag var jag dock icke fullt så uppmärksam som vanligt, ledsamt nog, det var balminnen s o m stövde mig. » » A c k balen, balen, den hav jag j u g l ö m t!
Nu får du lof att berätta! » » Nej, jag kan icke beskrifva någonting!
Jag vet bara att jag hade roligt, — åh så roligt!
Men hvilka s o m v o r o där, hur de v o r o klädda och maten till supéen o c h allt sådant, det får Bojan o c h Eva tala o m för dig.
Din m a m m a och du k o m m a ju till oss till middagen? » » Ja.
M e n det är sant, ni äta j u tidigare på söndagarne, så det är väl bäst att g å n u direkte. » — Undev middagen beskrefvo Boj o c h Eva balen i detalj, o c h faster Charlotte var en tacksam åhörarinna.
Efter måltiden, när kaffet var du- kadt, drogo de äldre sig undan för att hvila, o c h u n g d o m e n slogo sig ned i salongen.
Samtalet var icke lifligt; flickorna Verhoff hade svårt att att dölja sina gäspningar, Karin satt bredvid E b b a i soffan o c h lutade sig m o t hennes axel och doktorn satt tyst och såg grubblande ut.
» H å hå, » sade B o j, » det är allt bra tvöttsamt att gå på bal ändå. » » A h fy, så du pratar! » utbrast Eva.
» Jag satt just o c h tänkte på m e d förfäran, att jag icke är bovtbjuden någonstans hela d e n här veckan.
Tänk, flickor, o m vi dansade i går för sista gån- gen i vinter! » E b b a smålog.
» Mera o c h alltid mera, » sade hon.
» Ja, man kan väl aldrig få för mycket af det som är roligt! » » Jo, det kunna vi visst få, o c h därför b o r d e vi vara tacksamma öfver att lycka och glädje alltid utdelas åt oss i små portioner.
Vi äro för begränsade, för små, o m jag så får uttrycka mig, för att länge kunna njuta af något stort eller skönt, eller länge kunna glädja oss öfver något, hur roligt det än kan synas i början.
Nej, nu filosoferar jag igen, förlåt kära kusinev!
Snälla Bojan, » fovtfov hon, » du skulle väl icke vilja låna mig en schal? » » Fryser d u?
» » Nej, inte precis, men jag är litet ' ruskig ', som man säger. » » Ja, jag är också så dåsig o c h sömnig, » kla- gade Eva, » kunna vi ej hitta på något roligt i kväll? » » Du var ju borta i går, » sade Fredrik.
» Det hindrar väl ej, att man kan ha trefligt i dag.
Nu vet jagl Vi ska gå på Dramatiska teatern.
D e ger den där nya pjesen, s o m ska vara så rolig.
Ä ' ni m e ' på d e n?
» » Ja, » utbrast Boj förtjust, » det var en utmärkt idé!
Löjtnant Hollén talade så mycket o m pje- sen i går.
Den skall bestämdt roa dig, Fredrik.
A h, var nu snäll o c h k o m med, annars få vi flickor inte-gå. » Doktorn suckade o c h såg på sin klocka.
» Nå, jag får väl uppoffra mig då.
Det är bäst att telefonera efter biljetter m e d detsamma. » Han reste sig upp för att gå, då Karin sade hastigt, nästan skyggt.
» Var god, Fredrik, ocli — o c h k ö p ingen biljett åt mig. » » H v a d nu d å?
» Han såg helt förvånad ut.
» Nej, jag skulle helst vilja slippa att gå. » » Hvad står på? » frågade han strängt, » A T du sjuk? » » Nej, nej, visst icke, men — A c k låt mig slippa, Fredrik! » » Om du kan ge ett antagligt skäl, » sade han och gick fram till henne.
H o n sträckte händerna liksom af värjande mot h o n o m o c h hviskade: » Det är söndag i dag, o c h du vet att m a m m a icke skulle tycka o m — — — » » Söndag! » utbrast han högt.
» Hvad är det för dumheter.
Nu skall du gå, helt enkelt. » Karin reste sig upp.