Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han bör betraktas lika, som hade han varit anklagad och fälld för ett brott, hvaröfver pluralitetens domsrätt gäller; och det högsta straff bör honom ådömas, som denna ägt ålägga.
På detta försök till ämnets utredande grunda sig följande redaktionsförslag, nemligen: l:o Till införande i nu gällande rättegångsbalk, i stället för 23 kap. 3 §:
Kunna Ledamöter i andra domstolar ej alle om slutet ense varda; gånge dom i saken efter thy, som de fleste säga.
Der rösterne skiljaktiga äro och på hvar dera sidan lika många; gälle det, som den främste i Rätten bifaller.
Ar den främste i Rätten ensam af sin mening, men de öfrige på hvardera sidan lika månge; gälle då den mening, som bifalles af den i Rätten närmast den främsta är. *) (endast gälla, der jemnkning ej kan ske). 86
Nu kunna meningarne vara sålunda delade, att någre Ledamöter på en grund förena sig om lika slut, men andre om etti annat slut sammanstämma, utan att desse om grunden dertill sig imellan ense blifva; är o de röster flera, som på en grund sig stödja, ån de, som från endera af de andra grunder utgå; stånde då vid deras mening, som en och samma grund gilla, ändock att de andre sammanlagde flere äro.
Och thy skola tre röster, sorn på en grund om ett slut ense är o, gälla mot fyra, som i ett slut sammanstämma, der två af dessa från en och två från en annan grund komma.
Så skola ock, der fem rösta, de tre rösterne, och der sju rösta, de fyra rösterne icke gälla, ändock att de i slutet äro ense, der den enås grund från de andras skiljaktig är, men den främste i Rätten med en annan Ledamot, der fem rösta, eller med två, der sju rösta, på en grund i ett annat slut instämmer. 2:o Till förevarande § *) af Rättegångsordningen för brottmål:
Uppkommer vid omröstning i Rätt, som af flera domare består, sådan skiljaktighet, att rösterne på hvardera sidan äro lika munga; då skall den mening gälla, som friar eller lindrigast är; förthy att Domaren äger heldre fria än fälla.
Nu kan så hända, alt Rättens Ledamöter falla på flera än två skiljaktiga meningar; äro å ingendera sidan så många röster, de der på en grund sig stödja, att den tilltalade derigenom, efter hvad i rättegångsbalken sagdt är, fälles eller frias, eller afgjordt varder, hvad straff han undergå skall; gånge då ny omröstning imellan de meningar, som lindrigast äro: och den, som då antagen varder, galle för Rättens dom.
Ej må dödsstraff eller lifstidsfängelse ådömas, utan att alla rösterne ense äro.
Döma de flesta, men ej alla, till sådant straff; då skall det förvandlas i det fängelsestraff, som näst efter lifstidsfängelse svårast är.
Härigenom hoppas jag anledningen till Hofratternes anmärkningar vara undanröjd, så att ingen ovisshet må kunna uppkomma om utgången i de fall, då ”af några ledamöter ansvar ålägges, af andra till värjemålsed dömes, ”och ändtligen andre frikänna’’.
När omröstning sker imellan de två senare meningarna, såsom de lindrigaste, måste utgången till fördel för endera meningen blifva bestämd.
Till afhjelpande af den otydlighet i lagförslaget, sorn ligger deruti, att enahanda föreskrift linnes för alla stridiga meningar, ehvad de äro liera eller färre, att nemligen den frikännande eller lindrigaste skall gälla, när lika många röster äro för hvardera, och hvarigenom skulle kunna hända, *) Kap. 1 § 29 af Rb. 2 del. i Lagkommilteens förslag. 87 att två frikännande röster Liefve ovilkorligen gällande mot sex, hvilka alla fällde, fastän två och två dömde olika strängt, har jag funnit den utvägen lämplig, att bibehålla lagens ord ”på hvardera sidan lika många”, hvilka utmärka, att föreskriften der endast angår två meningar.
Den föreslagna redaktionen innehåller för öfrigt, oberäknadt tillägget om dödsstraffet och lifstidsfängelset, ingenting annat, än hvad som synes mig ligga i lagens korta, men kanhända otydliga ord, från hvilka jag dock uteslutit jemkningen, emedan jag trott denna vara dels overkställbar och dels föranleda en ofta oundviklig godtycklighet, såsom följd af sjelfva begreppets obestämdhet.
Att lagens ord behöfva förklaras, är bestyrkt af den ovisshet, som i tillämpningen öfverklagas; och samma behof framlyser än mera deruti, att Lagkommitteen synes antingen hafva misstagit sig om deras betydelse eller misskännt deras grund.
För att icke afbryta sammanhanget, har jag hittills sparat granskningen af lagförslagets motifver; hvarom derföre nu slutligen något bör tilläggas.
Först och främst har Lagkommitteen från lagens stadgande om brottmål hämtat, oell äfven i civilrättegången infört, föreställningen om särskilda meningars jemkande till hvarannan, hvarom lagen i tvistemål icke talar, och trott vid ett dylikt jemkande icke böra fästas afseende blott på de grunder, som för hvarje mening blifvit uppgifne, emedan genom ett så beskaffad! jemkningssätt ”stundom händt”, att meningar, som i det hufvudsakliga (nemligen hvad slutet angår) sammanstämt och till antalet varit öfverlägsne, ej fått utgöra dom derföre, att särskilda domskäl varit nyttjade.
— Så har verkligen händt i alla de fall, der lagen blifvit efterlefvad; ty lagen har icke, lika med lagförslagets motifver, velat ”öfverlemna åt leda”möternes egen urskillning att jemnka meningarna tillsammans”; och det är icke i dejtta afseende, som lagen tillåtit en ny omröstning, ej för att, enligt förslagsmotifvernes föreställningssätt, ”om så nödigt funnes, bestämma ”slutliga resultatet af öfverläggningarna”, utan för att afgöra, säger lagen, ”hvilket för de flestes mening hållas kan” — hvilket uttrycks betydelse måste vara helt annan och hvarom redan är tält.
— Lagen tillåter icke domaren att i tvistemål frångå eller jemka sin mening, om ej hans egen öfvertygelse, vid närmare eftersinnande, bjuder honom det; och om, vid omröstning öfver skiljaktiga meningar, annorlunda händer; så har den rättsökande talan mot resultatet af sådan omröstning, ej blott i afseende på sjelfva saken, utan ock på den felaktiga röstberäkningen, hvilken, så vidt den innefattar jemkning (välförståendes i tvistemål), bör af högre rätt än - 88 lirås lill öfverensstämmelse med ledamöternes verkliga meningar, efter deras grunder uppfattade, på sätt lagen förmår.
Hvad i motifverna derefter anföres om angelägenheten att skilja och särskildt behandla särskilda frågor i hufvudsaken, äfvenså väl som att, oberoende af hufvudsaken, afgöra rättegångsfrågor, är väl i och för sig sjelft välgrundadt, men afhjelper dock icke den förevarande svårigheten.
Det är sannt, att man i en så beskaffad skulclfordringstvist, som den motifverne till exempel upptaga, bör särskildt rösta öfver l:o frågan om försutten tid, 2:o fordringens giltighet och 3:0 qvittuingsrätten; men detta hindrar icke, att i hvardera af dessa frågor, likasom i de redan här ofvan exempelvis upptagna lall, kunna användas olika grunder, och frågan om de olika röstberäkningssätten således åter komma å bane.
Tre ledamöter kunna t. ex. förklara fordringen vara af den art, att den åberopade preskriptionstiden ej kan derpå tillämpas — två säga, att denna preskriptionstid är användbar, odi två, att icke denna, men väl en annan preskriptionstid, som ingen af de öfriga antagit, må tillämpas.
Fyra rösta således för antagande af preskription och ogilla derigenom krafvet, och blott af tre ogillas preskriptionen; men de tre, som döma efter en gemensam grund, utgöra enligt lagen pluralitet (”slånde vid deras mening”).
Enligt förslagsmotifverna vet man deremot icke, livad som är pluralitet, om icke de två stridiga minoriteternes röster få sammanläggas; i hvilket fall endast deras sammanstämmande slut måste anföras utan motifvering, eller också begge de stridande grunderne skola till domskäl upptagas, eller ändtligen genom lottning eller annan godtycklig åtgärd afgöras, b vilkendera grunden må äga uttränga den andra — så framt icke någondera af ledamöterna, med eller mot sin öfvertygelse, jemkar sig till en annans mening, d. v. s. frångår sin egen.
Imedlertid antager jag, att invändningen om försutten tid är afslagen, och att fordringens giltighet skall pröfvas.
Dervid yttra tre ledamöter, att ehuru skuldsedeln är utgifven under omyndighetstillstånd; dock som skulden sedan blifvit erkänd; så fastställes den till betalning — två förklara detta erkännande obe vist, och två anse det väl be vist, men dock icke bindande.
De fyra, som sålunda befriat, utgöra efter lagen endast två särskilda minoriteter, och de tre, som dömt till betalning, äro majoriteten, hvars mening, stödd på gemensam grund, blir dom.
Enligt förslagsmotifverna skulle troligen de två minoriteterne sammanläggas till ogillande af krafvet; men huru domen skulle motifveras, vore här lika oförklarligt, som i förra 89 i förra frågan, då man ej kunde' säga, att skuldens erkännande vore obevist, hvilket de två ledamöterne förnekade, och lika litet kunde säga, att erkännandet ej vore bindande, hvilket de två andre för ingen del medgåfve.
Att ytterligare fullfölja kritiken af förevarande exempel, torde vara öfverflödigt.
Hvad som skulle visas, tyckes vara klart, nemligen att tvistens upplösande i särskilda delar eller frågor, hvaraf den består, icke afhjelper behofvet af den rationella, i lagen påbudna omröstningen, så länge den lag ej afskaffås, hvilken bjuder, att dom skall fästas på skäl och lag.
— Genom ytterligare metafysisk upplösning af de särskilda tvistämnena skulle man väl kunna ur nästan hvarje premiss, som hlefve föremål för olika meningar, utdraga enklare beståndsdelar, för att deraf göra nya öfverläggnings- och omröstningsämnen; men derigenom skulle blott kontroversen kunna oberäkneligen utvidgas, utan att derföre med säkerhet uppnåddes postulatet af numeriskt ostridig majoritet i de yttersta grunder, hvarpå beslutet skulle byggas.
Och så länge detta postulat ej står att realisera, blir det ej heller möjligt att behandla domskälen såsom nya tvistefrågor, ända tilldess man ej mer behöfver att beräkna rösterna efter deras grunder.
Nödvändigheten att från hvarannan afskilja tvistefrågorna, sådana de af parterna blifvit framställda, är visserligen ostridig, såsom jag redan erkännt; men jag hoppas det vara tydligt, att röstberäkningsgrunden icke derföre kan afskaffas, utan att förstöra grunden, hvarefter domar skola uppsättas, när de böra ”fästas på skäl och lag, och ej på god tycko”.
Med den redan afhandlade frågan om muntlig rättegång sammanhänger den fråga om hvad i domstolens protokoll må inflyta, hvaröfver skiljaktiga meningar yppat sig vid ämnets behandling hos Lagkommitteen år 1821, utan att det då väckta förslaget till ändring i närvarande förhållande vunnit framgång; hvaremot detsamma hos Lagberedningen blifvit upptaget och enhälligt bifallet *).
De skäl, som af en Ledamot i Lagkommitteen häremot blifvit anförda och af samtlige de granskande Ledamöterne då biträdda, hafva synts nog giltiga.
Det vore icke lämpligt att angående protokollets form och uppställning meddela annan föreskrift, än den, som innefattades i 14 kap. 6 § Rättegångs - *) Rb. 1 del. kap. 9 § 2. Just-Ombudsmans Emb.-Berält. till 1850 års riksdag.
12 90 balken af 1734 års lag, att nemligen deruti borde upptagas, hvad af parterne anfördes, som till saken rätteligen hörde.
Det befarades, att genom de föreslagna inskränkningarna protokollen i allmänhet skulle blifva ofullständiga och föga upplysande samt anledningar gifvas till obehagliga och tidspillande tvistigheter, ej mindre imellan parterna sjelfva, än imellan dem och domaren, om hvad som kunde anses bindande eller bevisande i saken och sålunda borde i protokollet anmärkas, eller icke.
Både för parternes säkerhet och domstolens egen upplysning syntes det vara ändamålsenligast att, så vidt ske kunde, hafva saken utredd i alla dess delar, så väl i afseende på bevisningen som tillämpningen deraf, på ett ställe och i ett sammanhang.
De ytterligare skäl, jag haft att anföra för nödvändigheten af protokollets fullständighet, finnas här ofvan yttrade i frågan om muntlig rättegång.
Den skriftliga, som jag försvarar, kan ej förenas med de föreslagna uteslutningarna från protokollet.
Att de s. k. ”inskrifningsprotokoll”, hvilka hos underrätterna skola föras, i lagfarts-, intecknings-, förmynderskaps- m. fl. ärenden, måste skrifvas på papper, öfversändt från öfverrätt och med dess sigill genomdraget uti tvefalda exemplar, är ett stadgande i lagförslaget, hvari jag icke kan instämma *).
Syftningen deri måste vara att förebygga förfalskningar och underslef i dessa protokoller.
Så vidt jag kan påminna mig, har jag knappast någonsin hört omtalas angifvelse mot domare för sådant underslef.
Möjligtvis hör det icke clestomindre förväntas; och den nya lagen torde sjelf genom sin blotta tillvarelse göra sig behöflig.
Men den har i allt fall med sig vissa svårigheter, som föranlåta mig att önska dess uteblifvande, så länge behofvet icke påkallat den, och äfven derefter, så vidt annan mindre bråksam och olämplig utväg står att påfinna.
I öfverrätterna blir så mycken pappershandel att bedrifva och redovisa — så mycket afsändningar med posten, som skola kontrolleras och lätt nog kunna stundom försummas, till stor olägenhet för den, det drabbar — så mycket betungande för kronans post med många tjocka paketer.
En god del af det papper, som sålunda forslas och hvaraf hälften äfven till öfverrälten återforslas, kommer att obegagnadt förvaras i arkifven. *) Kb. 1 del. kap. 9 § 8. 91
Ty antingen skola de genomdragna pappersvolumerna icke alltid blifva tillräckliga, eller ock måste de tilltagas något drygare än beli of vet.
Blott slumpvis och sällan kan det hända, att de jemnt förbrukas.
Således alltid något papper förspildt, i allmänhet troligen rätt mycket — och lika mycket onödigt rum för detta obegagnade papper upptaget i arkifven.
Visserligen blir det fördel för protokollisterna, som nu för tiden skrifva på eget papper, att i stället få det af staten; men deraf torde blott uppväxa anspråk att äfvenså väl af staten få papper för allt sitt öfriga behof; och detta blefve dock ett förfogande, som jag för ingen del ville tillstyrka, ej så mycket för uppoffriugens skull å statens sida, som fast mera för den alldeles okontrollbara redovisningens skull och de frestelser till underslef, som deraf måste följa.
Hvad lagen redan stadgar om genstämning, och den fördel, svaranden dervid beviljas, af förkortad stämningstid, har lätt föranledt till det ogrundade föreställningssätt, att genkäromål i sjelfva verket vore någonting annat, än ett blott svaromål, ehuru vilkoret för genstämningsrätten är, att saken skall, såsom lagen nu säger, vara ”densamma eller dermed gemenskap hafva”, hvilket i lagförslaget*) upprepas i liktydiga ord och med tillägg: ”eller kan på utgången deraf verka”.
Ett sådant föreställningssätt har ledt derhän, att den, som t. ex. blifvit stämd för gäld, men underlåtit att stämma om genfordran, stundom ej fått denna senare pröfvad, änskönt den varit klar och förfallen, och stundom blifvit på den grund afvisad, att för hans bestridda genfordran, hvilken ej vore styrkt, vederpartens ostridiga fordran ej kunde uppehållas, enär stämning om den förra icke ågålt.
I lagförslaget har nu ett steg blifvit taget till svarandens fördel genom stadgande af ett visst fall, der ”den stämde äger att genkäromål utan särskild ”stämning utföra, då saken för rätta kommer”.
Detta torde visa, att man i sjelfva sakens utförande ej funnit någon rätts vidrighet, och tilläfventyrs ej heller skulle underlåtit att taga steget fullt ut, i fall man icke skrupulerat på angelägenheten af stämning såsom formalitet.
Så vida likväl en sådan ej synes kunna vara sitt eget ändamål; har jag för min del trott mig finna, att genstämning för rättighet att utföra en talan, i samma sak, hvarom är stämdi, eller en talan, som på utgången deraf verkar, vore i *) B.b. 1 del. kap. 11 § 25.
92 hvarje fall öfverflödig, och att en sådan talan, förd af en svarande, ej bör betraktas såsom någonting annat, än en svarandetalan, den han äger att utan stämning föra.
Om den till exempel anförda genfordran är tvistig, och hufvudfordran alltså ej må för densamma uppehållas; så bör detta lika litet ske efter ågången genstämning, som en sådan förutan.
Kan tvisten om den stridiga genfordringen, på grund af genstämning, förblifva anhängig, när hufvudkäromålet afgöres; så ser jag intet hinder, att ju samma förfarande må äga rum äfven utan genstämning.
Men hvilketdera som sker, är i ena fallet hvarken mer eller mindre vigtigt, än i det andra.
Det väsendtliga är, att den gentalan, som utan uppehåll i motpartens rätt kan utföras, ej må onödigtvis blifva afskuren, och ena partens ostridiga eller behörigen utredda rätt således lemnad overksam eller dess utredande hindras, änskönt det utan uppehåll kan ske, under det den andres anspråk bringas i fullbordan.
En formalitet, som enkom härtill är tjenlig, synes mig endast vara skadlig; och jag tillstyrker derföre, att friheten till utförande af genkäromål utan stämning förklaras alltid vara öppen.
Längre har min granskning af lagförslaget hittills ej kunnat sträckas.
Det arbete, hvarmed Lagberedningen efter Rättegångsbalkens tryckning varit sysselsatt, hade ännu icke utkommit i tryck, när mitt granskningsarbete måste upphöra.
Till de ämnen för lagstiftning, på hvilka jag redan förut i mina berättelser tagit mig friheten att fästa läsares uppmärksamhet, och hvilkas vidare behandling hos Rikets Höglofl.
Ständer ankommer på derom skeende motioner, har jag här imedlertid funnit mig böra lägga ännu ett, hvars vigt synts mig åtminstone påkalla behjertande, om än en icke alltför länge dröjande kraftig åtgärd troligen ännu endast är ett föremål för from önskan.
Det rörer skogarnes tillstånd i riket, hvaröfver jag är uppskrämd af farhågor, för hvilka, i fall de äro grundlösa, skulden dock icke drabbar mig allena, så vida de äro hämtade från officiella uppgifter af den största veterliga sakkännare, som vårt land i detta ämne äger, och han har för dessa uppgifter att vidkännas ansvaret.
Det är den tillförordnade Chefen for Skogsinstitutet, Hofjägmästaren och Kommendören Herri, af Ström, som under den 30 April innevarande år uti ett underdånigt utlåtande, i anledning af en Länsstyrelses till Kongl. Majit 93 afgifna underdåniga berättelse om hvad åtgjordt blifvit i följd af Kongl. Maj:ts den 23 Mars 1849 allåtne Nådiga Cirkulärbref om förändrade föreskrifter för häradsallmänningarnes förvaltning, framlagt resultatet af sina forskningar öfver skogarnes tillstånd samt förhållandet imellan deras tillgångar och det för band varande behofvet af skogseffekter.
Han har vid detta utlåtande bifogat en approximatif kalkyl öfver produktionen och förbrukningen af skog i Sverige, enligt hvilken kalkyl åtgången af skogseffekter skall så betydligt öfverstiga den tillgång, som med skogarnes bestånd, efter nu allmänt brukligt hushållssält, kan afverkas, att för hvarje år uppstår en brist af något mer än två millioner famnar, hvilken brist nu fylles med öfverafverkningar, d. v. s. skogarnes ålitande utöfver den tillgång, som de med fortfarande bestånd kunna lemna.
Herr af Ström anser likväl skogarnes afkastning kunna ökas genom förbättring i deras skötsel och sättet och ordningen i användande af deras tillgångar, så att i stället för brist skulle uppkomma öfverflöd och en stor mängd af trädvaror att till utländningen aflåta.
Nämnde kåikul har blifvit ett motstycke till den från fordna dagar öfvergångna fördom, som ännu af många hyllas, att Sverige är ett skogrikt land, såsom det nemligen måste anses, när man föreställer sig, att skogar finnas öfver landets hela jordyta, der de icke blifvit borthuggne, för att gifva rum åt åker och äng.
Enligt Hr af Ströms kåikul måste deremot rikedomen synas mera inbillad än verklig.
Det är i sanning ej för tidigt att omsider gifva närmare akt på förhållandet.
Från Sveriges hela area 3,868,16 qv. mil. afdrager Hr Ström sammanlagda vidden af kala fjäll, med krymplingsskog bevuxna berg och sådana berg, der skogen är oåtkomlig, med qv. m. 1,500, de större insjöarna och kärren . . . . » » 497,97 samt åkrar, ängar och skoglösa hagar.
. » » 246,80 2 24477 » » hvarefter således återstår 1,623,39 qvadrat mil, som skulle utgöra den åtkomliga (till verklig skogsvext användbara) skogsmarken.
Men då inom skogarnes gränser finnes en mängd kärr och smärre berghällar, hvilka äro alldeles ofruktbara, och som Hr Ström be räknar sammanlagda till minst en tredjedel af skogarnes vidd eller 500 qvadratinil: blir den verkliga behållningen endast 1,120 qvadratmil eller något öfver 25,920,000 tunneland, utgörande hela den andel af Sveriges land - 94 videl, hvarpå dock fullgod skog kunde uppdragas, ej allenast tillräcklig att förse hela landet med alla dess många och stora behof, utan lemnande derutöfver tillgång för en export, hvilken nu, sedan skogarne i sydligare länder betydligen minskats och skogsvarornes pris derigenom stigit, skulle gifva större vinst, än bruksrörelsen f. n. lemnar *), endast att skogarne på hela denna area så sköttes, som de borde och kunde skötas.
Skogsafkastningen uppskattas, på grund af anställda rön, öfver hufvud till 22 famnar om 100 kubikfot af tunnelandet.
När dervid beräknas 100 årig återvexttid, hvilken i våra medlersta och södra orter skall vara den vanliga (och hvaraf följer, att fråga endast är om barrskog) och således årligen finnas att afverka 259,200 tunneland; skulle årsafkastningen blifva 5,700,000 famnar — nemligen efter skogarnes nu varande tillgångar, då deremot väl skötta skogar skola kunna gifva 40 å 50, ja ända till 90 famnar af tunnelandet, ehuru sådana skogar hos oss äro högst få emot dem, som f. n. gifva endast 10 till 15 famnar.
Öfver den allmänna förbrukningen af skogsvaror erkänner Hr Ström svårigheten att uppgöra tillförlitlig beräkning; men han uppgör dock en, sorn han anser närma sig det rätta, och det på följande sätt:
Till bränsle i boningshus, en famn på personen 3,000,000. (med anmärkning, att i Danmark räknas 11 famn på person). » bruksrörelsen, för blåsning och utsmidning .af 600,000 SkU. jern 2,040,000. » öfriga bergshandteringen samt småsmidet 720,000. » bränvinsbränningen (22,000,000 kannors tillverkning) .... 360,000. » tegelslageriet’ 12,500. » ångfartyg 20,000. » ångmachiner på land 15,000. » glas- och porslinsbruk 12,000. » byggnad, stängsel och slöjd 1,400,000.
» export 175,700.
Summa famnar 7,755,200. så alt efter afdrag af produktionssumman 5,700,000. uppkommer den ofvan omlalla årliga bristen eller 2,055,200.
Hr Ström upptager det kända inkastet, att klagan öfver en sådan sko - garnes förstöring ljudit i hundrade år, och tillräckligt skog icke destomindre *) Utan att nemligen i ringaste mån inskränka eller försvåra bruksrörelsen.
95 finnes.
Han anmärker dervid, att stegrade priser likväl bevittna den tilltagande skogsbrislen, och att en resande, som fäster uppmärksamhet på skogarnes tillstånd, skall finna, huru med hvarje år den ena vackra skogen efter den andra försvunnit, och på huru få ställen nya och täta skogar i de afhuggnas ställe uppdragas.
Han berättar om en tysk forstman, som för några år sedan genomreste Sverige, för att bese de outtömliga svenska skogarna, hvarom han hört talas, men hvars yttrande efter fulländad resa blef, att ingenstädes i Sverige funnits någon sammanhängande skog, utom i nordligaste delen af Wermeland och Dalarna, samt att på alla öfriga orter skogarne voro utglesnade och afbrulna af hemman, byar och intagor, så att man ej kunde färdas £ mil genom en sammanhängande skog.
Hr Ström anförer, såsom smärtande bevis på skogsförödelsen i Sverige, Svältorna *) och Edsmären i Elfsborgs län, sandfälten i Skåne och Halland samt kusterna i sistnämnde provins och Bohus län; alt på en i Elfsborgs län belägen skog
Kronomastspireskogen nu mera ej kan upptäckas en enda duglig sågblock, än mindre mastspiror; att under loppet af de sista 30 åren också i Upsala, Stockholms och Nyköpings län många vackra skogsparker försvunnit, samt att nu i senare åren förödelsen sträckt sig äfven in uti de vackra östgötaskogarna.
Ett försök skall vid sista riksdag hafva skett (genom Hr af Ströms egen motion) att genom lagstiftningens mellankomst få en gräns satt för ödeläggelsen, men blifvit afslaget.
Från denna betraktelse öfvergår Hr Ström till uppmärksamhet på den stora förmögenhetskälla, som skulle kunna vårt land beredas, derest, på sätt några större skogsägare redan börjat, alle beflitade sig att få nya skogar att uppväxa i de uthuggnas ställe.