Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär, så vida bördsrätt till jord å landet fortfarande skall ega rum, det icke syntes vara lämpligt att, på sätt uti Rikets Ständers förslag, efter dess ordalydelse, skett, från utöfvandet af bördsrätt utesluta med säljaren så närskylda personer, som hans föräldrar, samt det icke med den antagna grunden för bördsrätten öfverensstämde att, såsom förslaget in - Kongl. Maj:ls Nåd.
Skrifvelse JM 34. 3 nehöll, icke i något fåll tillåta börd då jord såldes till bördeman, hvarigenom kunde inträffa, att, sedan arfvejord blifvit afyttrad inom börden, men till aflägsnare skyldeman, en med säljaren närmare befryndad person, som vid detta köp icke egde göra sin bördsrätt gällande, icke heller sedermera, om han icke var inom den stadgade bördsleden med köparen beslägtad, finge, derest denne sistnämnde försålde jorden, densamma börda, i hvilket fall således jorden, så framt försäljningen skett till oskyld person, kunde komma att frångå den slägt, inom hvilken den förut varit; alltså och då dessutom emot förslaget förekom, att, om detsamma antoges, åtskilliga i lag eller särskilda författningar stadgade lösningsrätter, då fastighet såldes utom börd skulle utsträckas till flera fall, än hittills varit medgifvet, hvartill skäl desto mindre syntes vara för handen, som, enligt förslaget, såsom ofvan förmäles, föräldrar skulle blifva från bördsrätt utestängda, har Kongl. Maj:t, efter inhemtande af Stats-Rådets och Högsta
Domstolens yttrande, funnit Sig icke kunna ofvannämnda förslag bifalla.
1 anledning af gjorda framställningar att, med bibehållande, af handelsboks vitsord i tvister inbördes emellan köpmän eller alla dem, sorn äro förpligtade att hålla bok öfver sin rörelse, bokens vitsord deremot borde helt och hållet försvinna emot alla andra eller icke köpmän, samt att Kongl Förordningen den 4 Maj 1855 angående handelsböcker och handelsräkningar måtte, i öfverensstämmelse dermed, varda förändrad, hafva Rikets Ständer för Sin del beslutat och medelst underdånig skrifvelse den 30 Juni 1860 till Kongl. Maj:ts nådiga godkännande hemställt förslag till författning, enligt hvilken 20, 26 och 27 §§ i nyssnämnda Förordning skulle upphäfvas samt 12 och 23 §§ i samma Förordning erhålla följande förändrade lydelse: § 12. »Handelsböcker, som vederbörligen förda äro, kunna i handelstvister emellan köpmän inbördes såsom bevisningsmedel tjena, efter hvad derom här nedan sägs. § 23.
Räkning å varor, utborgade till köpman utan aftal om öppen kredit, skall, vid den påföljd § 25 utsätter, gäldenären bevisligen tillställas sednast inom tre månader efter utgången af det år, hvarunder det utborgade i handelsboken inskrefs, der ej annorlunda uttryckligen aftaladt är».
I afseende å detta lagförslag, deröfver Stats-Rådet och Högste Domstolen sig yttrat, hafva flera anmärkningar förekommit såsom: att lagförändringen sannolikt skulle medföra osäkerhet i lagskipningen och deraf fölande ej ringa olägenheter för affärslifvet och för mångas rätt, enär dels tvekan kunde 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
M 34. uppstå, om eller hvad afseende skulle, vid yppad tvist om riktigheten af fordran för köpmans utborgning af varor till icke köpman, få, i brist af bevisning om rätta förhållandet, fästas på ordentligen förd handelsbok, dels ock 24 § af 1855 års Förordning, hvilken §, efter hvad förslagets motiver göra påtagligt, endast skulle komma att afse räkning emellan köpmän inbördes, likväl, såsom till lydelsen alldeles oförändrad, lätteligen kunde i så måtto missförstås, att den ansåges gällande om räkning å köpmans utborgningar i allmänhet, äfven till andra än köpmän; att, om förslaget antoges, den mindre handeln komme i saknad af ett bevisningsmedel, deraf den vore i behof lika val som den större handeln, om ej mer, enär stora affärer, som afslutas med skuld å ena sidan, kunna utan synnerlig olägenhet uppgöras genom förbindelser eller vexlar, hvilket deremot i den mindre handeln skulle blifva alltför besvärligt, hvartill kom, att det äfven syntes vara obilligt att låta föreskrifterna om handelsböckers förande i ali sin stränghet qvarstå för minuthandlaren, om man borttoge den väsendtligaste förmån, som han af dessa böcker nu hade att påräkna; samt att för öfrigt rätta orsaken till det öfverklagade alltför långt sträckta utborgningssystemet torde vara att söka annorstädes än i vår nu gällande lagstiftning, destoheldre som dels en sådan verkan icke försports af de lagstiftningar i det öfriga Europa, hvilka uti förevarande fäll tillerkänna handelsbok minst enahanda vitsord med det, som den eger enligt vår gällaude lag, dels ock kreditens missbruk inom Sverige visserligen icke ensamt eller företrädesvis framstår i utborgningen af varor, utan lika mycket röjer sig i andra grenar af affärs-verksamheten; i följd hvaraf stora förhoppningar icke kunde hysas om de motsedda fördelarne af förslagets antagande.
Vid öfvervägande af hvad sålunda och i öfrigt blifvit anmärkt, har Kongl. Maj:t icke funnit skäl att ifrågavarande lagförslag godkänna.
Genom underdånig skrifvelse den 20 Oktober 1860 är af Rikets
Ständer vordet föreslaget utfärdandet af en författning angående förändrade föreskrifter i afseende på bysättning, af den lydelse nämnda skrifvelse upptager.
I anledning af berörda lagförslag, deröfver jemväl Stats-Rådet och Högsta Domstolen äro vordne hörda, liar hufvudsakligen blifvit erinradt, att, om än förändring af stadgandeua rörande bysättning kunde anses erforderlig, syntes det likväl, med hänseende till den betydelse, vexelrörelsen emellan olika länder för affarslifvet eger, och den deraf härflytande vigt af öfverensstämmelse emellan särskilda länders vexel-lagar, icke vara lämpligt att, så länge i de flesta främmande länders lagstiftning påföljd af omedelbar bysättning för underlätet uppfyllande af vexel-förbindelser anses för upprätthållande af handelskrediten nödvändig och förthy finnes stadgad, hos oss, på sätt genom förslaget skulle ske, upphäfva borgenärs rätt att, vid bristande betalning af utrikes vexel, kunna, utan föregången utmätning, erhålla bysättning af gäldenär, åtminstone icke utan att i sammanhang dermed an - Kongl. Maj:ts Säd.
Skrifvelse JW 34. 5 dra lagförändringar skedde till åstadkommande af större skyndsamhet i exsekutiva ärenders behandling; och har i betraktande häraf och hvad i öfrigt mot förslaget blifvit anfördt Kongl. Majit ansett sig böra vägra bifall till detsamma.
Med afseende å de olägenheter, sorn genom saknad af kännedom om pålitlige sakförare uppstå för parter, de der af en eller annan orsak icke äro i tillfälle att sjelfve bevaka sin rätt hafva Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 29 Oktober 1860 föreslagit utfärdandet af en författning, hvarigenom såsom tillägg till hvad lagen i 15 kap.
Rättegångs-balken angående laga fullmägtig innehåller samt med upphäfvande af det i 3 § af samma kap. stadgade förbud för Ofver-rätts betjent, som årlig lön njuter att låta bruka sig till fullmägtig der eller vid någon Under-rätt, som derunder lyder, blefve stadgadt, att vid hvarje allmän domstol skulle minst två skicklige män förordnade vara att såsom fullmägtige de parter tillhandagå, som dem anlita, hvilka fullmägtige borde nämnas, vid Hofrätt och Under-rätt af Rätten sjelf och vid Högste Domstolen af Konungens Nedre Justitie-revision.
Redan vid granskning af Lag-kommitténs förslag till Rättegångs-balk, hvarifrån det af Rikets Ständer nu föreslagna stadgande örn förordnande af allmänna fullmägtige är hemtadt, anmärktes af Högsta Domstolen, att det skulle, i anseende till det stora antal domstolar, som här i landet äro inrättade, blifva svårt icke allenast att allestädes finna skickliga ämnen till nämnde befattning, utan äfven för sådane tjenstemän att vinna bergning af det dem anförtrodda kall, hvaraf åter vore att befara, att de mindre samvetsgrann! uppfyllde det och således snarare motverkade, än befrämjade det åsyftade ändamålet.
På enahanda skäl och då derjemte förekom, att det af Rikets Ständer nu gjorda förslag syntes lemna obestämdt, huruvida de allmänna fullmägtige skulle betraktas såsom offentlige tjenstemän eller ej, men, derest de skola för tjenstemän anses, föreskrifter saknades ej mindre angående deras skyldigheter och rättigheter i deras befattning, än ock i fråga om deras afsättning derifrån samt påföljder i öfrigt för deni för fel och försummelser i utöfningen af deras kall; hvaremot, der de icke skola såsom tjenstemän betraktas, förslaget, äfven om det dermed afsedda ändamål kunde, emot hvad här ofvan blifvit antydt, uppnås, torde, i betraktande af lagens stadgande i 15 kap.
Rättegångs-balken, vara öfverflödigt, har Kongl. Majit, efter Stats-Rådets och Högste
Domstolens hörande, fnnnit Sig icke kunna ifrågavarande förslag bifalla.
Enligt livad Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 20 Oktober 1860 anmält, hade Rikets Ständer, på anförda skäl, för sin del, beslutat utfärdandet af en författning angående underpant i lösegendom, af den lydelse, som i omförmälda skrifvelse upptages. 6 Kongl.
Skrifvelse JYs 34.
Ehuru tvifvelaktigt synes vara, om en institution af den art, sorn den föreslagna, kunde medföra någon väsendtlig vinst för krediten, skulle likväl med afseende å Rikets
Ständers enhälligt uttalade åsigt om sakens nytta, Kongl. Maj:t icke hafva vägrat att dermed göra ett försök, så framt den ifrågasatta institutionen blifvit inpassad i vår lagstiftning på ett sätt, som varit betryggande mot oreda och våda i tillämpningen; men som emot antagande af förslaget i dess framlagda skick förekommit, att då den rätt, som underpant i viss egendom skulle medföra, var, enligt förslagets 3 §, inskränkt till en enkel förmånsrätt, utsträcktes den i 5 § till en ofullständig sakrätt, hvilken dubbla egenskap vid tillämpningen sannolikt skulle förorsaka ovisshet, huruvida innehafvaren af en dylik pantförskrifning, hvars fordran icke vore till betalning förfallen, egde göra någon hypotheksrätt gällande vid utmätning af det pantförskrifna godset, samt att, om ej så blefve förhållandet, hvilket syntes vara mest öfverensstämmande med de af Rikets Ständer såväl i detta sorn andra dermed i viss mån sammanhängande lagförslag beslutade stadganden, säkerligen de, som anlitat den nya institutionen, skulle finna sig derpå bedragne, under det de, som i stället begagnade sig af de nu brukliga lösöreköpen, väl fortfarande i allmänhet njöte skydd emot utmätning, men deremot kunde gå förlustige af all rätt, derest den köpta egendomen "pantförskrefves; alltså och då dessutom syntes vara oriktigt, att, fastän underpant icke i kon kurs skulle medföra bättre rätt till det pantförskrifna, än sist bland förmånsrätterna, det likväl blifvit stadgadt, att ett lösöreköp, som i öfrigt berättigade köparen att uttaga det köpta, såsom icke massan tillhörigt, skulle vika ensamt för underpant, hvaraf skulle följa, att pantförskrifningshafvaren icke finge betalning, om gäldenären förfarit ärligt, men väl om han obehörigen försålt det pantförskrifna godset, har Kongl. Maj:t, efter inhemtande af StatsRådets och Högste
Domstolens yttrande, ansett Sig icke böra förenämnda lagförslag godkänna.
Maj:ts nådiga pröfning hafva slutligen Rikets Ständer, medelst underdånig skrifvelse den 28 Oktober 1860, framställt förslag dels till en författning om upphäfvande af Förordningen den 20 November 1845 i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, och dels till en författning om förändrade föreskrifter i afseende på utmätning, af den lydelse, som den underdåniga skrifvelsen utvisar.
Beträffande dessa båda lagförslag, öfver hvilka Stats-Rådet och Högste Domstolen blifvit hörda, har hufvudsakligen erinrats: att, om Förordningen den 20 November 1845 upphäfdes, man återkom till det förhållande, som, i fråga om handel af lösören, dem köparen lät i säljarens vård förblifva, egde rum före utfärdandet af nyssnämnda och den derförut gällande Föroidning af den 9 Maj 1835, till följd hvaraf och då domstolarne sedermera, lika litet som före 1835, kunde undgå att tillerkänna gällande kraft åt köpeafhandlingar af berörda beskaffenhet, när i afseende å dem sådan bevisning förekom, som enligt lag för bestyrkande af köp i allmänhet Kongl. MajUs Nåd.
Skrifvelse JYi 34. 7 erfordras, tillfälle således skulle åter öppnas för de bedrägerier, som 1835 och 1845 årens Författningar afsett att förekomma, samt föreskrifter deremot utan tvifvel snart ånyo finnas nödvändiga; att, i allt fall, då den nu anbefallda publikationen af omförmälda lösöreköp syntes vara af behofvet påkallad och äfven medföra nytta samt då Rikets Ständers förslag till författning om underpant i lösegendom icke kunnat antagas, skäl ej vore att godkänna det framställda förslaget om uppliäfvande af 1845 års Förordning; och att ej mindre de i förslaget till författning om förändrade föreskrifter i afseende på utmätning meddelade bestämmelser, huru förfaras skulle, när vid utmätning tvist yppades om gods, som i gäldenärens bo fanns, men uppgafs höra annan till, stöde i strid med hvad i 3 § at 1845 års ofvannämnde Förordning vore stadgadt angående förfarandet, då vid utmätningstillfälle jäf gjordes mot afhandling om handel af lösören, som köparen låtit i säljarens vård förblifva, än äfven de i 3 § af sagda förslag och 4 § af 1845 års Förordning förekommande föreskrifter i afseende å den edgång, som kunde åläggas den, hvilken ville gods från utmätning undantaga, icke med hvarandra öfverensstämde; hvadan samma förslag syntes icke kunna antagas, med mindre Förordningen den 20 November 1845 antingen helt och hållet upphäfdes, hvartill, efter hvad förut berördt vore, skäl icke ansåges vara för handen eller ock blefve till öfverensstämmelse med stadgandena i omförmälda förslag ändrad, derom dock fråga nu icke blifvit väckt.
Med afseende å hvad sålunda och i öfrigt förekommit har Kongl. Maj:t vägrat bifall till de i Rikets Ständers ofvanberörda underdåniga skrifvelse upptagna särskilda förslag.
Louis De Geer. 8 Kongl. Al oj: t s Nåd.
Skrifvelse JW 34.
Transsumt af protokollet ofver Jushtie-Deparlemenls-Ärenden, hållet inför Hans Maj:l Konungen uti Stals-Rådet å Stockholms Slott Tis dagen den 21 Oktober 1862.
I närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsmimstern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Lagerstråle, Malmsten, Thyselius, Bredberg, Thulstrup Reuterskiöld.
Justitieråden: Carleson, Naumann.
Statsrådet Grefve von Platen anmäldes vara af sjukdom hindrad att i Statsrådet uppkomma.
Sedan Justitieråden Carleson och Naumann afträdt, uppläste Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern till justering:
Förslag till Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer i anledning af åtskilige af Rikets Ständer vid sednaste
Riksmöte föreslagna lagförändringar; och Uppå Statsrådets hemställan, täcktes Hans Majit Konungen i nåder godkänna dessa förslag till nådig Skrifvelse och Proposition, sådana de finnas detta Protokoll bilagde, Ex protocollo Oscar David Egge.
Proposition M 35. 9 N:o 35.
Ank. till Eip.-Ulsk. d. 17 Nov. 1862, kl. 1 e. m.
Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående ersättning till Domare och Målsegare i de fall, då flera härader hafva gemensam tingstad i brottmål: Gifven Stockholms Slolt den 2/ Oktober '1862.
Fördelarne deraf, att ransakningsfånge, å cellfängelse intagen, i allmänhet icke för ransaknings undergående transporteras utom fängelset, äro från fångvårdens synpunkt obestridlige.
På deras erkännande hvilan redan Förordningen den 20 November 1845 och i öfverensstämmelse dermed hafva tid efter annan, sedan för hvart särskildt fall framställning blifvit hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjord, beslut fattats om gemensamma tingsstäder för särskilda härader å närbelägna läns- eller krono-cellfängelsers för ransakning med häktade personer inredda domstolslokaler.
Intygen om gagneligheten af desse förfoganden, der de hittills vidtagits, hafva ock varit allmänna och sammanstämmande.
I samma mån som ransakningsfängelset är aflägset från den ort, der brottet är begånget, måste dock tillämpningen af ofvannämnda grundsats framkalla svårigheter, som ej kunna förbises, och då denna tillämpning till följd häraf synes böra ske på sätt hittills egt rum, efter pröfning af hvad för hvarje särskild ort finnes tjenligt, men likväl en något större utsträckning än hittills antagligen kan åt de i åberopade Förordning afsedda anordningar utan synnerliga olägenheter beredas, derest Domare och målsegare, hvilka billigtvis ej böra mera än nämnd, åklagare och vittnen betungas derför, att ransakningarna förläggas från deras rätta tingsstad, berättigas till ersättning för derigenom uppkommande kostnader, har Kongl. Maj:t härmed velat i nåder föreslå Rikets Ständer dels att i öfverensstämUih. till H. St.
1 Samt. 1 Afd. 15 Haft. 2 10 Kongl.
M 35. melse med hvad redan är i Förordningen den 17 September 1851 stadgadt om ersättning till
Nämndemän i de fall då flere härader hafva gemensam tingsstad i brottmål, vederbörande domare, som der håller ransakning med häktad person, må ega att af allmänna medel till det belopp, som för resor i Kronans angelägenheter enligt författningarne domare tillkommer, undfå ersättning, beräknad efter den väglängd, hvarmed afståndet från hans hemvist till den gemensamma tingsstaden må öfverstiga det till häradets eller tingslagets vanliga tingsställe, dels ock att till målsegare, som å gemensam tingsstad personligen sig inställer vid ransakning angående gröfre, för allmänna säkerhen vådliga brott, ersättning beräknad efter skilnaden i väglängd, såsom nyss är sagdt, får för resekostnad och uppehälle, derest den tilltalade icke frikännes, af allmänna medel utgå efter enahanda grund, som angånde sådan ersättning åt vittnen är föreskrifven.
Louis De Geer. v - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 35. 11 Transsumt af Protokollet öfver Justitie-Departements-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådel å Stockholnus Slott Tisdagen den 6 Maj 1862.
I närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer.
Tingselius. Bredberg.
Fångvårds-styrelsens underdåniga skrifvelse den 4 April 1859 angående vidtagande af åtgärder till undvikande af fångars transporterande utom cellfängelserna för undergående af ransakning; varande samma skrifvelse af följande innehåll: »Enär vid införandet af cellsystemet åsyftadt varit att, jemte det tångarne bereddes en bättre fysisk vård, än som är möjlig inom geraensamhetsfängelser för ransakningsfångar, ej allenast förekomma det i moraliskt hänseende förderfiiga inflytande, som är oskiljaktigt från sådane fångars gemenskap med hvarandra, dervid ofta den nykomne fången blottställes för samvaro med en förhärdad brottsling, utan äfven sätta fången i tillfälle att, ostörd af andra intryck än religionslärarens och andra för fångens förbättring nitälskande personers förmaningar och råd, under ensamheten begrunda sin ställning, så kunna de fördelar, hvilka af den vigtiga fängelsereformen påräknas, endast till en del vinnas, och denna reform således ej anses vara fullständigt genomförd, så länge fången ej under hela ransakningstiden får i cellfängelset qvarblifva, utan måste transporteras till andra, ofta aflägsna orter för undergående af ransakning samt under tiden föres i sällskap med andra förbrytare och tillika med dem inrymmes i gemensamhets-häkten.
Att vidlyftigare utveckla skälen för denna åsigt torde destomindre erfordras, som desamme tillförene blifvit i underdånighet anförde uti Styrelsens öfver fängelser och ar - 12 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition NI 35. betsinrättningar i Riket underdåniga berättelser om fångvården och jemväl uti den, som för år 1857 blifvit till Eders Kongl. Maj:t afgifven.
Samma berättelser innehålla för öfrigt religionslärarnes vid cellfängelserna snart sagdt enhälliga vitsord derom, att cellfången, företrädesvis den, som första gången är för brott häktad, under vistandet i cellen tvingas till sjelfbetraktelse och blifver emottaglig för predikantens undervisning och förmaningar, men å andra sidan tillika längtar från cellens enformighet efter färden till Domstolen, under hvilken han möjligen kan bereda sig upplysningar eller tillfälle att undkomma; hvarjemte predikanterne intyga, att fångens sammanträffande med andra brottslingar i hög grad motverka och understundom alldeles tillintetgör frukten af hans vistande i cellfängelset och de bemödanden för hans förbättring, hvilka derunder blifvit af predikanten sorgfälligt använda.
Ransakningens hållande utom cellfängelset betager dessutom predikanten tillfälle att vinna den ofta ganska vigtiga fördelen att kunna följa ransakningens gång och inhemta de upplysningar, sorn under densamma erbjuda sig till ledning för bedömandet af fångens större eller mindre brottslighet.
Med afseende å de olägenheter, som sålunda uppkomma af fångarnes gemensamma forslande för ransaknings undergående utom eellfängelserne, hafva ock af Eders Kongl, Maj:t särskilda föreskrifter blifvit i nåder meddelade, nemligen, dels genom Förordningen den 20 November 1845, hvari stadgas att, utan hinder af Domsagornas dåvarande indelning, hnge, efter thy Eders Kongl. Majit derom förordnade, särskilda härader hafva gemensamt häkte, inrättadt för de häktades förvarande i enrum, samt, i närheten deraf, gemensam tingsstad, hvarest ransakas och dömas må i brottmål, der häktad person tilltalas för gerning, den han begått inom något af de härader, för hvilka häktet gemensamt är, äfvensom att, ehuru ransakning och dom i sådant mål skulle tillhöra den Häradsrätt, inom hvars dom värjo den åtalade gerningen blifvit begången, Nämnd dock finge tagas äfven från annat af de till samma Domsaga hörande härader, för hvilka häktet vore gemensamt, dels ock genom Eders Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse den 17 September 1851, innefattande, alt till Nämndeman, som biträder
Rätten vid sålunda tillåten gemensam tingsstad, och till Länsman, som i egenskap af åklagare, måste der sig infinna, ersättning må till de belopp, som för Kronans angelägenheter enligt författningarne dem tillkomma, utgå af allmänna medel i följande fall, nemligen till Nämndemän, så vä! då gerningen, hvarom ransakas, blifvit begången inom annat härad eller tingslag, än det, till hvilket Nämndemannen hörer, i hvilket fall ersättningen beräknas efter vägen från hans bostad till den gemensamma tingsstaden, som ock om Nämndemannen, fastän gerningen foröfvats inom det härad eller tingslag, för hvilket han blifvit vald, från sitt hemvist har längre väg til! den gemensamma tingsstaden, än till häradets eller tingslagets vanliga tingsställe, i hvilket fall likväl ersättningen ' borde beräknas blott efter skilnaden emellan dessa våglängder, samt till Länsman om den gemensamma tingsstaden är belägen utom det distrikt, för hvilket han blifvit tillsatt, då ersättningen komme att beräknas efter vägen från hans bostad till den gemensamma tingsstaden.
Kong!. Moj:ts Nåd.
Propositon JVs 35. 13 Af bilagde utaf Styrelsen infordrade yttranden från Eders Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande uti femton län, der cellfängelser begagnas, värdes Eders Kongl. Maj:t emellertid i nåder inhemta, att, oaktadt hvad sålunda stadgadt blifvit till befordrande af brottmålsransakningarnes förrättande å cellfängelserne, så väl flere Rådstufvu-rätter i städer, der dylika fängelser finnas, sorn ock de flesta Härads-rätter inom ifrågavarande län icke hålla sina ransakningar å dessa fängelser; men då de uppgifna hindren derför synas å de flesta orterna kunna utan synnerlig svårighet eller kostnad undanrödjas, tvekar Styrelsen ej att i underdånighet hemställa, det Eders Kongl. Majit måtte i nåder täckas vidtaga de ytterligare förfoganden, hvilka kunna vara erforderliga till vinnande deraf att inom län der cellfängelser äro att tillgå, ransakning med häktad person i allmänhet må, så vidt ej synnerliga hinder derför uppstå, varda å nämnde fängelser hällne.
Ehuru de åtgärder, som för ändamålets vinnande kunna erfordras, lära vara af den beskaffenhet, att det ej tillhörer Styrelsen att derom afgifva något fullständigt förslag, torde det dock tillåtas Styrelsen att i underdånighet antyda, huru samma ändamål enligt
Styrelsens föreställning lämpligast skulle kunna ernås.