Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
År försäkring tagen å föremål, afsödt att betäcka försäkringstagarens fordran hos tredje man, och skadas det föremål eller går förloradt; vare då försäkringsgifvaren, i den mån han godtgör försäkringstagaren, berättigad inträda uti dennes rätt emot gäldenären.
I de fall, denna § omtalar, vare försäkringstagaren ej förbunden att först göra sitt anspråk gällande emot den, som skadan vållat eller emot gäldenären, utan ege att genast fordra sin ersättning ut af försäkringsgifvaren. § 207.
Vill försäkringstagare till annan öfverlåta sitt försäkringsbref, gore det skriftligen med namnets undertecknande. § 208.
Då det enligt denna lag åligger försäkringstagare att, efter försakririgsaftalets ingående, meddela försäkringsgifvaren någon underrättelse angående försäkringen, skall han, äfven i det fall att han genom allmänt begagnad befordringsanstalt till försäkringsgifvaren meddelandet, under dennes vanliga adress, afsändt, anses hafva omförmalda skyldighet fullgjort.
Försäkringstagarens förbindelser. § 209.
Försäkringstagaren, den som för haus räkning försäkringen afsluter, samt hvar och en annan, som med försäkringens afslutande tager befattning, vare skyldig alt, vid aftalets ingående, fullständigt och sannfärdigt uppgifva alla de omständigheter, hvarom försäkringstagaren sjelf, såväl som de, hvilka, i afseende på samma försäkring, handla för hans räkning, å den tid ega kännedom, såvidt samma omständigheter äro försäkringsgifvaren nödvändiga att känna till bedömande af den fara, han öfvertager och af vilkoren för detta öfvertagande.
Sker det ej, och kan sedan visas, att samma omständigheter varit eller bort vara försäkringstagaren eller dem, som å bans vägnar handlat, bekanta; vare försäkringen ogiltig och premien förverkad, såvida det ej kan antagas att försäkringsgifvaren, vid aftalets ingående, om dessa omständigheter egt kännedom.
Försäkring, sluten för annans räkning, ege dock bestånd, om någon omständighet, som kunnat inverka på försäkringsgifvarens beslut att försäkringen ingå, blifvit försäkringstagaren så sent bekant, att han icke, utan vidtagande af utomordentliga åtgärder, kunnat, vid försäkringens afslutande, derom meddela underrättelse: ej heller må, då försäkring skett utan dens vetskap, för hvars räkning försäkringen tagen är, bristande uppgift af någon omständighet, sorn han, men icke den, som försäkringen slöt, afvetat, verka till försäkringens återgång § 210.
Har den, som försäkringen afslöt, i afseende på någon, försäkringen rörande väsendtlig omständighet gjort oriktig uppgift; vare, ändå det i god tro skett, försäkringen ogild och premien förverkad. § 211.
Har man tagit försäkring efter den tid, då skada å det försäkrade föremålet inträffat, v?re aftalet ändock gildt, der den, som försäkringen tagit, med ed eller annan bevisning kan styrka, att han, vid försäkringens afslutande, varit i god tro. § 212.
Vill man sluta försäkring att gälla från ort, dit fartyget ännu icke anländt. eller å varor, sorn icke oförtöfvadt blifva inlastade, angifve försäkringstagaren, vid försäkringens afslutande, denna omständighet eller sin bristande kunskap derom.
Sker det ej, vare försäkringen ogiltig och premien förverkad. 52 § 213. k fartyg och gods må ock försäkring tagas sedan det från iastningsorten afgått; dock skall försäkringstagaren tillkännagifva tiden, när fartyget afseglade, eller sin bristande kunskap derom, så ock all den underrättelse, han sist om fartyget erhållit och låta sådant i försäkringsbrefvet anteckna. § 214.
Vill man taga försäkring å fartyg eller gods från ort, dit fartyget under resa redan anländt, uppgifve försäkringstagare tiden, när fartyget från aflastningsorten afgått och när det kommer att lemna den hamn, derifrån faran skall börja. § 213.
Försäkringsbref å varor må ock utfärdas, ändå att fartygets och dess befäl— bafvares namn obekant är; dock skall denna bristande kännedom i försäkringsbrefvet tillkännagifvas, så ock aflastnings— och lossningsort, aflastarens namn och, då emottagaren känd är, äfven dennes.
Sedan försäkringstagaren om fartygets och dess befälbafvares namn kunskap erhållit, vare ban skyldig att genast försäkringsgifvaren derom underrätta, och desamma i försäkringsbrefvet införa låta.
Underlåter försäkringstagare att lemna de uppgifter, som i denna § och §§ 213 ocb 214 föreskrifvas; vare försäkringen ogiltig och premien förverkad. § 216.
Finnas bland försäkrade varor, kanoner eller mörsare, skjut- eller sidogevär, krut, kulor, bly, eller annan krigsredskap, penningar, dyrbarheter och värdepapper, konstsaker, eller sådana varor, som äro lätt underkastade skada; böra dessa föremål vid försäkringen bestämdt uppgifvas ocb under sina rätta namn i försäkrings brefvet införas.
Vill man försäkra gods, som till krigsredskap icke egentligen hörer, men af krigande magter är förklaradt förbjudet, vare skyldig att godset under sitt rätta namn uppgifva eller åtminstone dess egenskap af förbjudet i för säkriogsbrefvet införa; allt vid äfventyr af försäkringens ogiltighet ocb premiens förverkande. § 217.
Vid försäkring af bodmeri skall försäkringstagaren uppgifva första afseglingsorten, der lånet i nödhamn taget är, så ock om fartyg, frakt ocb last, samfäldt eller hvar för sig, eller endast delar deraf, blifvit för länet pantförskrifna.
1 brist af sistnämnda uppgift betalar, vid inträffad olycka, försäkringsgifvaren 53 endast hvad som till lånets gäldande ej kunnat utgå, om fartyg, frakt och last varit gemensamt för samma lån pantförskrifva. § 218.
Om, innan försäkringsgifvarens fara börjat, resan förändras, rfd är, vid försäkring af fartyg och frakt, försäkringsgifvaren från sin förbindelse fri; och, vid annan försäkring, fortfar hans förbindelse endast såvida resans förändring skett utan försäkringstagarens vållande eller begifvande. § 219.
Sker ändring af resan eller faran annorledes förändras eller förökas, sedan försäkringsgifvarens äfventyr börjat, upphör hans ansvar för hvarje efter förändringen inträffad olyckshändelse, såvida ej farans förändring eller förökande egt rum utan försäkringstagarens vållande eller begifvande, eller varit utan inflytande på den sednare inträffade olyckhändelsen, eller skett af nödfall, föranledt af en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 220.
Ombyte af befälhafvare å fartyg verkar icke till försäkrings återgång; dock bör sådant ombyte, vid det äfventyr § 215 bestämmer, för försäkringsgifvaren kungöras. § 221.
Vid första tidning försäkringstagare erhåller om sjöskada eller annan olycka, som träffat försäkrad t föremål, kungöre han det försäkringsgifvaren och öfverenskomme med honom om nödiga åtgärder till de försäkrade föremålens bergning, vård eller försäljning; besörje ock sjelf, till dess försäkringsgifvarens svar ankommit, hvad som i dessa hänseenden nödigt vara kan.
Underlåter försäkringstagare, utan laga förfall, att oförtöfvadt underrätta försäkringsgifvaren om olyckan och att under tiden bevaka hans rätt, vare förlustig sin rätt till ersättning för hvad som genom hans försumlighet blifvit skadadt eller gått förloradt. § 222.
Premien skall, såvida ej annorledes öfverenskommet är, erläggas genast efter aftalets afslutande och emot policens utlemnande.
Den, som försäkringen afslutit, är förbunden att premien betala.
Är försäkring afsluten för annans räkning, och den, som försäkringen afslöt, råkar på obestånd, då är den, för hvars räkning försäkringen blifvit tagen, för - pligtad att premien betala, såvida han ej redan erlagt den till honom, som försäkringen afslöt.
För säkring sgifvarens förbindelser. % 223.
Försäkringsgifvaren vare skyldig att, såvidt icke annorledes är aftaladt, vidkännas följden af all den fara, för hvilken fartyg eller last, under det försäkringen räcker, äro utsatta.
I synnerhet svarar han för faran af: i. naturhändelser och sjöolyckor, ändå att de uppkommit genom tredje mans vållande, såsom: sjövattens inträngande, strandning, skeppsbrott, sjunkning, eld, explosion, blixt, jordbäfning, skada genom isgång, kantring, sjökast o. s. v.; 2 krig och åtgärder af högre hand; 3 qvarstad eller seqvester; 4. stöld, sjöröfveri, plundring och andra våldsamheter; 8. förbodmande af de försäkrade föremålen för resans fortsättning eller deras användning på annat sätt för nämnda ändamål; 6. oredlighet och förseelse af befälhafvaren eller någon af besättningen, såvidt derigenom skada å det försäkrade föremålet uppstår; 7. sammanstötning af fartyg, utan afseende derpå att det försäkrade föremålet omedelbart genom sammanstötningen eller genom dess följder lider skada, eller att den uppstår derigenom att af det försäkrade föremålet ersättning måste utgöras för skada, som tillfogats tredje man. § 224.
Deremot svarar försäkringsgifvaren icke: i. vid försäkring af fartyg eller frakt, för den skada, som uppkommer derigenom att fartyget, vid den tid faran började, icke var sjövärdigt eller behörigen utrustadt och bemannadt eller försedt med behöriga skeppshandlingar, ej heller för den skada, som, utom vid sammanstötning, uppstår derigenom att redarne måste utbetala ersättning för den förlust, som genom befälhafvarens eller besättningens förvållande blifvit tredje man tillfogad.
Har försakringsgifvare, efter tagen kännedom om fartygets beskaffenhet, godkänt detsamma såsom sjövärdigt för viss fara, ege han ej att, vid inträffad skada, vägra ersättning på grund af fartygets bristande sjövärdighet, med mindre han visar att denna brist, vid försäkringens afslutande, varit försäkringstagaren bekant och af honom blifvit fördold. 55 2. vid försäkring af fartyg, för den skada, som uppkommer genom slitning, bruk eller ålder; 3. vid försäkring af gods eller frakt, för den skada, som härrörer af godsets egen beskaffenhet att lätt förderfvas, såsom när flytande varor förskämmas, eller, utan att kärilet af yttre orsak skadas, utläka, när frukt ruttnar eller spanmål sammanbrinner, eller gods af ohyra uppfrätes.
Blifver dock resan ovanligt länge fördröjd genom en olyckshändelse, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar, är han skyldig att ersätta den genom dröjsmålet uppkommande skada af det slag, nu sagdt är; 4. vid försäkring af gods eller förmodad vinst, för den skada, som uppstår genom vållande af aflastare eller lastemotlagare i denna deras egenskap; 3. för den skada, som uppkommer genom försäkringstagarens vållande, och icke tillfogas det försäkrade föremålet i afsigt alt rädda fartyg och last från en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 223.
Försäkringsgifvare vare förpligtad att ersätta timad skada, äfven om försäkringstagaren är berättigad att fordra samma skada ersatt af tredje man, men eger, i ty fall, att inträda i försäkringstagarens rättigheter emot denne (§ 206).
För säkringstagaren vare dock förbunden alt, till dess försäkringsgifvaren kommer i tillfälle att sin rätt bevaka, vidtaga de åtgärder, som i detta hänseende kunna vara af nöden. § 226.
Det bidrag till gemensamt haveri, som blifvit af dispacheur eller annan behörig myndighet, å behörig ort, in- eller utrikes, utredt och lagdt å försäkradt fartyg, frakt och last, vare försäkringsgifvare skyldig att ersätta.
Denna skyldighet åligger honom äfven om det försäkrade föremålet blifvit vid haveriutredningen upp sksttadt till ett värde, öfverstigande försäkringsvärdet.
Är ej fulla värdet försäkradt, gälle hvad i § 191 mom. 3 stadgadt är. § 227.
Har, till följd af en dispache, som blifvit uppgjord i strid med den å utred ningsorten gällande lag, någon blifvit på försäkringstagarens bekostnad gynnad, vare försäkringstagaren skyldig alt sina anspråk emot denne till försäkringsgifvaren afstå. 56 § 228.
De bidrag, sorn, på grund af haveriutredningen, böra af annan lill försäkringstagaren utgöras, vare försäkringsgifvaren jemväl skyldig att gälda, när försäkringstagaren visar, att ban icke kunnat samma bidrag utfå, ehuru han vidtagit de för sådant ändamål föreskrifna åtgärder.
Lag samma vare ock, derest, utan underlåtenhet eller vållande å försäkringstagarens sida, verkställighet af den erforderliga utredningen uteblifvit, eller ock sådan utredning icke kunnat åstadkommas eller uppenbarligen vore ändamålslös.
I sistnämnda tre fall kan försäkringstagaren göra anspråk på ersättning för hela skadan, efter försäkringsaftalets innehåll. § 229.
Den uppgjorda dispachens bestämmelser i afseende på kostnader, som blifvit försäkradt föremål såsom enskildt haveri påförda, gälle ock i uppgörelse emellan försäkringstagare och försäkringsgifvare, under förbehåll att deu förre till den sednare afträder sina anspråk emot dem, som möjligen blifvit obehörigen gynnade; dock följer ej deraf förbindelse för försäkringsgifvare att vidkännas kostnader, för hvilka han, till följd af försäkringsaftalet, icke eger ansvarighet. § 230.
Enskildt haveri vare försäkringsgifvare skyldig att ersätta; dock tillgodonjuter han dervid befrielse från ersättning för skada och kostnader, för hvilka godtgörelse såsom gemensamt haveri redan utgått. § 231.
Kostnader, såväl som bidrag till gemensamt haveri, åligger det försäkringsgifvare alt till fullo gälda.
Från ersättning af skada, som till enskildt haveri hänföres, medgifves ej annat afdrag, än det i § 1S2 omförmälda, derest ej försäkringsgifvaren sådant sig förbehållit. § 232.
1 allmänhet sträcker sig försäkringsgifvares ansvarighet ej utöfver försäkringssummans belopp.
Hafva dock kostnader blifvit i god tro gjorda till det försäkrade föremålets bergning, värd eller frigörelse, eller har haveri skett flera gånger, och öfverstiga de sålunda gjorda utgifter försäkringssumman, eller inträffar sedermera total förlust; då svarar försäkringsgifvaren för kostnaden och förlusten, ändå ali den öfversliger för - försäkringssumman, ehuru ersättning lör skada, som skelt i hvarje särskildt haveri, ej kan åläggas honom till högre belopp, än försäkringssumman utgör.
Är ej fulla värdet försäkradt, utgå de i denna omförmälda ersättningar efter den i § 191 mom. 5 stadgade grund. § 233.
Vill försäkringsgifvaren ej erlägga de till följd af en olyckshändelse nödiga kostnader, utan heldre försäkringssumman utbetala, med rättighet att blifva från all vidare förbindelse fri; vare det honom tillåtet, så framt han inom tre helgfria dagar efter erhållen underrättelse om olyckshändelsen och del af de upplysningar, försäkringstagaren är i tillfälle alt meddela, förklarar sig vilja af den rätt sig begagna.
De kostnader till det försäkrade föremålets bergning, vård eller frigörelse, som blifvit gjorda innan försäkringsgifvaren förklarat sig vilja försäkringssumman utbetala, vare han dessutom skyldig att vidkännas. § 234.
Har försäkringsgifvare afslutit försäkring under förbehåll af: 1. »fri från krigsmolest», då ansvarar han icke för krigsfara, ej heller för annan fara längre än till dess resan genom krigsfara hindras eller afbrvtes; 2. »blott för sjöfara», då ansvarar han icke för krigsfara, men väl för all annan fara, äfven sedan resan blifvit hindrad eller hämmad genom krigsfara; 3. »fri från skada utom i strandningsfall», då ansvarar han endast för skada, till kommen genom strandning, kantring, sjunkande och andra olyckshändelser, hvarigenom fartyget blifvit ovärdigt att iståndsättas, för kostnader, för skada, uppkommen genom eldsvåda, samt för skada, tillfogad genom beskjutning af fiender.
Strandning anses ega rum, dä fartyget under ovanliga förhållanden råkat på grund och antingen icke kan blifva flott eller blifva flott först efter användande af ovanliga åtgärder, såsom kapning af master, kastning af gods, o. s. v. eller efter att pä skrofvet hafva lidit en betydligare skada.
Om farans början och slut. § 233.
Försäkingsgifvarens fara börjar: för fartyg och frakt, försäkrade för en resa, i samma stund befälhafvareu gör början med att intaga last eller ballast; Bih. lill B.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 3 A/d.
3 Höft. 8 58 för gods, förmodad vinst eller provision, när godset, för att i fartyget inlastas, skiljes från land; och upphör: för fartyg och frakt, när lossning af godset eller ballasten slutat eller, utan försäkringstagarens för summelse, bort kunna sluta; för gods, förmodad vinst eller provision, när lossning slutat eller, derest den icke blifvit fördröjd genom försummelse af försäkringstagare eller lastemottagare för hans räkning, bort kunna sluta. § 236.
Yid försäkring af bodmeri- eller baveripenningar börjar faran, då penningarne blifvit försträckta eller, om försäkringstagaren sjelf utgifvit haveripenningarne, från den dag de blifvit för ändamålet använda, och slutar, då faran för de föremål, å hvilka bodmerilånet är taget eller haveripenningarne använda, skulle hafva upphört i fall de varit försäkrade. § 237.
Tager man försäkring för fartygs fram- och återresa ; fortfare försäkringsgifvarens ansvarighet oafbrutet från början af fartygets lastning i afseglingsort, intill dess det, efter återkomsten, utlastadt är, såsom i § 235 sägs Tecknar någon försäkring å fartyg för dess utresa och en annan för dess hemresa; då börjar den sednares och upphör den förres ansvarighet, när last eller ballast för hemresan börjat intagas, ändå alt någon del af den förra lasten ännu är i fartyget qvar. § 238.
Försäkras gods för lossning i en eller annan af två eller liera hamnar under en resa: har sedermera fartyget till endera orten ankommit och hela laddningen eller en del deraf blifvit utlossad; vare försäkringsgifvare från vidare ansvarighet fri och behåile ändå den betingade premien.
Är åter försäkringsbrefvet stäldt på den ena och den andra orten: anlöper fartygs befälhafvare endera af dem och lossar någon del al lasten, men går med det öfriga till en eller flera af de andra i försäkringsbrefvet utsatta orter; fortfare försäkringsgifvarens ansvarighet till dess lossning å sista stället fullbordad är, inom den tid, i § 235 sägs
Äro åter både fartyg och last försäkrade på flera orter under en och samma resa, gäller försäkringen å fartyget för hela resan, ändå att lasten å någon af bestämmelseorterna redan vore utlossad.
59 § 239.
Vid försäkring, gällande från ort, dit fartyget ännu icke anländt, (§ 212), anses försäkringsgifvarens ansvarighet börja vid fartygets ankomst till samina ort. och vid sådan försäkring, som i § 214 omförmäles, från den dag försäkringstagare uppgifvit såsom afseglingsdag.
Om, i någon af de händelser, nu sagde äro, å den ort, dit fartyget ankommit, last eller ballast för vidare resa intages, vare om försäkringsgifvarens ansvarighet lag, sorn i §§ 23o och 237 sägs. § 240.
Faran upphör i det fall § 234 mom.
1 omförmäler, när krigsfaran börjat utöfva inflytelse pa resan; i det fall § 234 mom. 2 omförmäler, med det försäkrade föremålets prisdömande eller när faran skulle hafva upphört, om kiigsfaran ej blifvit undantagen. § 241.
Är försäkring sluten på tid, då räknas tiden efter kalendern och dagen från midnatt till midnatt.
Försäkringsgifvaren ansvarar för faran under den dag försäkringen börjar och den dag, då den slutar.
Tiden beräknas efter den ort, der fartyget sig befinner. § 242.
Nu måste försäkradt gods, för sådan fartyget åkommen skada, som i § 114 sägs, i annat fartyg, ett eller flera, omlastas; svare ändå försäkringsgifvare för godset och ersätte försäkringstagaren all genom godsets omlastning förorsakad skada och kostnad, så ock den förhöjning i frakt emot den förut betingade, sora han för godsets förskaffande kan få vidkännas.
Försäkringstagare vare dock skyldig att, vid det ausvar i § 221 sägs, genast efter erhållen kunskap om den skedda omlastningen, densamma försäkringsgifvaren kungöra. § 243.
Har man, vid anmälan om försäkring å fartyg och gods, som skall gå under konvoj, tillkännagifvit hvar konvojen stationerad är; svare försäkringsgifvaren för all skada, äfven i den händelse att fartyg och gods varder uppbringadt inan det till konvojen ankommit. 60
Om skadans bestämmande § 244.
Tota! förlust af fartyg eller gods anses ega rum, då dessa gått helt och hållet förlorade, eller blifvit till sin ursprungliga beskaffenhet förstörda, eller förklarade för god pris, äfven om delar uf fartyget eller dess tillbehör blifvit räddade. § 243.
Total förlust af frakt anses ega rum, då hela frakten gått förlorad. § 246.
Total förlust af förmodad vinst eller af provision anses ega rum, då det gods, hvaraf vinsten eller provisionen skulle utgå, icke ankommer till bestämmelseorten, § 247.
Total förlust af bodmeri- eller haveripenningar anses ega rum, då af de föremål, hvilka äro förbodmade, eller för hvilka haveripenningar blifvit utgifna, ej något finnes öfrigt till bodmeri/dnets eller haveripenningarnes gäldande § 248.
Eger total förlust rum, betalar försökringsgifvaren hela försäkringssumman, med rättighet att öfvertaga hvad räddadt blifvit eller dess behållna värde.
Är ej fulla värdet försäkradt, tillkommer försäkringsgifvaren endast så stor del af det räddade, som svaror emot försäkringssummans förhållande till försäkringsvärdet. § 249.
Är förmodad vinst försäkrad, och eger total förlust å densamma rum, derigenom att godset, af hvars försäljning den förmodade vinsten skulle uppstå, blifvit i nödhamn försåldt eller gått i gemensamt haveri förloradt; då skall, när i förra fallet behållna värdet, i det sednare ersättningen, öfverskjuter godsets försäkringsvärde, öfverskottet afdragas från hvad försäkringsgifvaren af den förmodade vinsten har att gälda. 61 § 250
Vid partiel skada å fartyg bestämmes skadans belopp såsom i §§ 181 och 182 sägs. § 251.
Vid partiel skada å gods, som til! bestämmelsehamnen framkommer, utgöres skadans belopp af så många procent af försäkringsvärdet, som skilnaden emellan godsets bruttovärde å bestämmelseorten i oskadadt tillstånd och dess bruttovärde dersammastädes i skadadt tillstånd utgör procent af bruttovärdet i oskadadt tillstånd.
Bruttovärdet i oskadadt tillstånd utrönes på sätt i § 153 mom, 1 sägs.
Bruttovärdet i skadadt tillstånd utrönes genom godsets försäljning å auktion eller, om försäkringsgifvaren det medgifver, genom uppskattning.
Försäkringsgifvaren skall dessutom ersätta de med godsets vård, besigtning, uppskattning och försäljning förenade kostnader. § 252.
Har en del af godset under resan gått förlorad, består skadan af så många procent af försäkringsvärdet, som värdet af det förlorade utgör procent af godsets hela värde. § 253.
Blifver en del af godset, efter skedd sjöolycka, försåldt i nödhamn, utgöres skadan af skilnaden emellan det sålda godsets behållna värde och dess försäkringsvärde. § 254.
Vid partiel förlust af frakt, utgöres skadans belopp af den del af frakten, som gått förlorad. § 255.
Vid partiel förlust af förmodad vinst eller af provision, utgöres skadans belopp i händelse godset, hvarå vinsten eller provisionen skulle ega rum, kommer skadadt fram till bestämmelseorten, af så många procent af det såsom vinst eller provision försäkrade belopp, som skadan å godset utgör procent af dettas försäkringsvärde.
Har en del af godset icke kommit fram till bestämmelseorten, då består skadans belopp af så mångå procent af det såsom vinst eller provision försäkrade belopp, som värdet af det icke ankomna godset utgör procent af hela godsets värde 62 I sistnämnda fall iakttages, vid försäkring af förmodad vinst, föreskriften i § 249. § 256.
Vid partiel förlast af bodmeri- eller haveripenningar, utgöres skadans belopp af den del af dessa fordringar, sorn af det föremål, hvarå bodmeripenningarne blifvit försträckta eller haveripenningarne använda, icke, till följd af sednare inträffande olyckshändelse, kan gäldas. § 257.
Ersättning af partiel skada betalas fullt ut, när föremålet är försäkradt till hela försäkringsvärdet, annars endast till så stor del, som svarar emot försäkringssummans förhållande till försäkringsvärdet.
Om rätt till afträdande af försäkradt fartyg eller gods. § 258.
Kan, sedan fartyg blifvit, på sätt i § 151 sägs, förklaradt ovärdigt att iståndsättas, lägenhet till omlastning ej anskaffas inom två månader från den dag det skadade fartyget till nödhamn ankommit; håfve försäkringstagare rätt att godset afträda.
Nu möter periodiskt eller tillfälligt naturhinder, under längre tid, för sjölägenhets anskaffande; då inträder försäkringstagares afträdesrätt ej förr, än två månader från den dag, han styrker hindret hafva upphört. § 259.
Kommer skada å försäkradt fartyg och finnes, vid derå hållen besigtning och värdering, såsom om haveri sägs, skadan å fartyget uppgå till tre fjerdedelar af försäkringsvärdet; ege försäkringstagare rätt att fartyget afträda. § 260.