Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gubben, som i alla sina dagar varit en vade sig prostinnan, » han borde haft större verklig riksekonom och icke så litet spekula- förtroende för mig eller för dig, sedan du Dt t tiv, ansågs äga en nätt förmögenhet, förmod- blifvit gammal och förståndig karl. » ligen till största delen placerad i goda värde- senare var riktadt till sonen.
» Det förefaller mig bestämdt, » fortfor hon papper.
Emellertid invigde han aldrig någon närmare i sina affärsförhållanden, icke ens med stigande oro, » som inte det här hängde sin hustru, som enligt hans mening näppeli- rätt tillsammans ändå.
» » Åhjo, » sade ingeniören dröjande och med gen kunde begripa dylikt.
Med åren blef han allt mera torr och sluten, ja, till och bekymrad eftertänksamhet, » visst var pappa med misstänksam.
Härtill bidrog nog myc- besynnerlig, men på något sätt skulle han ket i si i mån ett försök till inbrott i prost- väl ändå ha tillkännagifvit ... » » Karl, » af bröt prostinnan hastigt och fixe- gården, hvilket några landsvägsriddare sökt göra, ehuru, som väl var, attentatet miss- rade sonen med en ängsligt spörjande blick, » minns du, hur ifrigt han slog med armarna, lyckades.
hur han tittade på oss?
Han ville skrifva En afton någon tid efter denna händelse, satt ende sonen Karl, en vid pass tretton års något, K a r l!
Visst var det väl något allde- gosse, i faderns arbetsrum, medan denne syss- les särskildt viktigt! » Ingeniören stirrade en stund ned framför lade med en hop papper och böcker.
Gos- sen, som egentligen väntade på att få » höra sig, men skakade till sist på hufvudet.
Nej, verkligheten låg j u klar framfor dem upp » några ferielexor, följde med sina ögon mekaniskt faderns rörelser, där han i sin och lät sig icke bortresonneras medels giss- bruna nattrock, med pipan mellan tänderna, ningar; hans goda mor var väl som frun- ref i buntarna, letade ut somliga papper och timmer i allmänhet fallen för fantastiska läste in vissa buntar i den eller den lådan.
aningar och utläggningar.
Efter hand började han se allt detta som Deras ekonomiska funderingar voro inga- i en dimma, det skymde för hans ögon och lunda att fatta som uttryck af kallsinnighet han föll i hop i soffhörnet, ännu alltjämt mot den aflidne, hvilken de bittert sörjde för oreflekteradt följande faderns rörelser.
hans egen skull som en god och plikttrogen E x t r a fin Marsala » Spökeri ».
Vid un- d e r s ö k n i n g a f h a n d e l s k e m i s t e n b e f u n n e n, e n l.
i n t y g, fullgod.
G a r a n t e r a s u t m ä r k t.
P r i s kr.
1: 2 5 p r b u t.
F i n n e s endast h o s K. A. Nydahl &amp; C:o Stock R h k i o a l - m o, fsh 3 A S (m l u.
re telefon plan 3
IDUN 176 familjefader, men i den kringskurna belägen- het, hvari mor och son plötsligt blifvit ställ- da, var det omöjligt att afvisa de mest be- kymrade tankar på framtiden.
Ett ganska värdefullt lösörebo fanns vis- serligen, af hvilket det mesta och bästa sål- des på auktion och inbragte något i reda pengar.
Det enda, Karl för sin del behöll, var den gamla uppsättningen i faderns ar- betsrum; från dessa minnen ville hvarken mor eller son skilja sig.
Vidare hade prost- innan en liten lifränta, som på Guds makt väl skulle förslå till hyra i Stockholm.
T y det vore nog bäst att flytta, då sonen i alla fall sökte sin verksamhet där.
H o n kunde t. ex. hålla inackordering, och Karl skulle nog snart arbeta sig fram till en plats som ritlärare, verkmästare eller något sådant.
Åh, det skulle nog, när allt kom omkring, gå ihop!
Men A n n a.
Det var fästmön, vacker, snäll och duglig, men fattig som en skåpråtta.
Anna, ja.
Det bekymret flög sin kos på lätta vingar, i och med detsamma hon själf infann sig och flög sin trolofvade i famnen.
» V i äro nu fattiga, Anna, » sade denne sakta och höll henne ett stycke ifrån sig.
» Det vet jag — nå, än sedan d å?
» frå- gade hon enkelt och slog armarne om hans hals.
Han såg länge och rörd in i de trogna ögonen, som direkt ur hjärtat återspeglade bättre löften än högljudda eder och försäk- ringar, tryckte hennes hufvud till sitt eget bottenärliga hjärta, och därmed var deras förbund för andra gången fast besegladt för hela lifvet, så fast, som just känslan af ge- R e d i g e r a s af Sophie Bidrag mottagas med IAnge.
J a g alltid l å g d i g ö m t o m hjärtat, D e t är ej n å g o n h e m l i g h e t.
I b l a n d m i t t tillstånd har d i g smärtat (D e t v a r n o g ofta fallet d e t!)
O m någon g å n g du orsak hade A t t fröjda d i g åt m i n v i g ö r, D o c k tanken veck på pannan lade: H u r länge m å n n ' det räcka tör?
H v a r t helst d u v ä n d e r d i g i v ä r l d e n, D u måste fråga m i g till råds, T y r ä k n i n g e n förutan v ä r d e n D u eljes har gjort u p p, g u ' n å s.
D u har o c k skäl till all d e n ifver, H v a r m e d d u tar n o t i s o m m i g, T y är j a g g o d, var viss j a g g i f v e r A l l t lifvets g o d a o c k åt d i g.
A l l t efter s å s o m j a g befinnes, F ö r d i g m a n intresserar sig.
M i n ö d s l i g h e t, j a g tror, d u m i n n e s, N ä r i n g e n tittar ens åt d i g.
— D i n f a c k k u n s k a p är k ä n d: att finna E n h e m l i g h e t i hvarje v r å; Så e ö k D U allt h v a d d u k a n h i n n a, I m i n a g ö m m o r, stora, s m å; Så g e n o m s k i n l i g är d e n slöja, H v a r m e d jag har draperat m i g, A t t du n o g säkert kan d i g n ö j a, O m j a g ej räknar d e m åt d i g.
E t t v a p e n, s o m n o g träffar g r u n d l i g t, F a s t r i d d e r l i g t d e t är ej j u s t; H v a d kallas att det b r u k a r u n d l i g t?
H v a d blir d e n, s o m får sådan d u s t?
E t t v a t t e n d r a g uti I t a l i e n; E n, h v i l k e n s h a l h e t o r d s p r å k blef; O c h h v a d h a n hette, p o j k k a n a l j e n, S o m ofog j ä m t i byn bedref; 1894 mensamma pröfningar och umbäranden knyter bandet mellan tvänne högsinnade själar.
» Men nu få vi nog vänta något, » reflekte- rade Karl med dragningen till en suck, » kan- ske ett par år — hvem vet! » » V i lå så, » medgaf Anna, » men det dröjer nog ingen evighet, förrän du med din stora skicklighet tager dig fram — och så komma mamma och jag tidt och tätt och hälsa på er. » » Ja visst — ja visst, det skall du natur- ligtvis göra! » utbrast han och strålade upp.
Hennes lugna och fasta tillförsikt till hans » stora skicklighet » gladde honom och gjorde så ända in i själen godt, att han kände sitt lefnadsmod liksom på örnvingar till flykt mot höga mål.
De flyttade till hufvudstaden och slogo sig ned i en blygsam våning, » så många trappor upp som möjligt », på öfre Norrmalm, och prostinnan öppnade enligt sin plan middags- inackordering.
Förnämligast teknologer och farmaceuter blefvo hennes matgäster och, på några få undantag när af det hos unge män så gamla vanliga slarfvet i betalning, gick allt så pass bra ihop, att, som prostinnan småleende sade, » hon själf och Karl åtmin- stone hade maten fritt och kanske litet till. » Ingeniören fick snart anställning på en mekanisk verkstad, och ehuru löneförmånerna voro små, tedde sig utsikterna så mycket bättre, som han hos sin chef för hvarje dag vann ökadt förtroende genom sin duglighet och förmåga att intressera arbetarne för de- ras olika uppgifter.
Då Anna efter vid pass ett halfår besökte Stockholm, kunde han till sin egen och hen- nes stora belåtenhet redan omtala en löne- förhöjning och ett löfte om eventuelt inträde U p p r i k t i g v ä n, s o m m y c k e t säger, F a s t i n b u n d e n o c h tyst d e n ä r; H v a d d e n, s o m v ä r l d e n s g o d a äger T i l l r ä c k l i g t, ej b e h ö f v a lär; E t t af d e v i g a, g r y m m a d j n r e n; O c h h v a d e n s k o g e n s han j u ä r;, A f d e n förstenade naturen Små smulor, s o m oss värma plär; E n p u n k t, allt hittills o u p p h u n n e n, S o m v e t e n s k a p e n söker — h v a d?
H v e m, v ä g d, ej blir för lätt b e f u n n e n; H v a d j u s t ej g ö r d e n d a g e n g l a d; E t t l a p p r i i b l a n d v ä x t e r s skara, S o m d o c k s o m h u f v u d s a k sig t e r; H v a d o m en d o l d, förrädisk fara U p p l y s n i n g hafvets k ä m p e g e r; H v a r ö f v e r m a n v ä l ej b ä r v a t t e n; U p p m a n i n g — m e n ej till att g å; E t t m e d e l att få ljus i n a t t e n; Ett utrop man kan höra få; E n b o k h v a r s i n n e h å l l plär v a r a H e l t skarpt o c h g e n o m t r ä n g a n d e; H v a d h v a r j e t y p d ä r kallas — s v a r a!
H v a d katten s t u n d o m låter s e; H v a d o m k r i n g sig plär föra s a m m a n Ett gladt o c h lustigt brödralag.
— O c h n u till a l l m ä n fröjd o c h g a m m a n D u plundrat har m i l t värda jag.
L — a.
Diamantgåta.
i firman, så fort han kunde insätta en viss summa i affären.
Och då, A n n a.
Det förstås, att den där summan då inte i en hast var hopskrapad, men med stor sparsamhet kunde det väl gå om ett par år.
Det tycktes vara en egenhet hos gubben prin- cipalen, att han först skulle sätta honom på ett afgörande kraftprof för att låta honom » förtjäna sporrarne » och tillika se, hur myc- ken personlig energi och karaktär han hade att lita på hos sin blifvande kompanjon.
(Forts.) Redovisning ö f v e r influtna medel till Iduns skollofskoloni.
(Forts.) T r a n s p o r t 2 6 8 kr.
— E d l a o c h A l b e r t 2 5: —; M.
2: —; E.
, N y k ö p i n g 5: —; C.
&amp; M.
E — d, T a l l ä s e n 1: 5 0; S v e n o c h E l l e n, H ä g g a t o r p 6: 3 0; F l i c k o r n a F a l c k 8: —; W.
&amp; T.
, M ö r s i l 5: —; Charlotte Smith, Trelleborg 1 0: —; H u g o o.
Erik, L u l e å 2: —; Fru S.
M o b e r g, N o r r k ö p i n g 10: —; E.
&amp; A.
, H e m s e 3: —; H a r o l d o.
I v a r, N o r d m a l i n g 2: —; E m m y Evert, S a n d v i k e n 2: —; Tre s m å brö d e r 3: —; M i l a 1: 6 0; fru S o f i H — r 1: —; H.- L.
1 0: —; L i l l a G r e t a, G ö t e b o r g 1: —; D i c k o.
T o b y 1: —; L.
Tidningen kostar B yr å: Klarabergsgatan 54, en endast tr. Annonspris: 25 ö r e p r p e t i t r a d (— 10 s l a f v o l s e r).
1 krona för qvartalet.
Träffas å b y r å n kl. 10 — 11 o c h 4 — 5.
Ingen Wsrmmmerförsäljning.
TJtffifning-stid: hvarje helgfri fredag.
Infaller h e l g d a g p ä f r e d a g e n, u t - g i f v e s t i d n i n g e n näst fö reg.
e l l e r nästlolj.
sockendag.
Krafter i det tysta.
Du unga dr!
Æ ÆS u v a æ n a En nyårsbetraktelse.
re y å t ' du kom i den sena natt med hvita flingor i håret och blåa ögons skatt.
Som bäst gick jublande barnens krans rundt om den gröna granen i dans, då, plötsligt, vid klockans tolfslag du stod der i ljusens glans.
® * * f &amp; .Du pilt med blickar klara, livad g&amp;mmeé väl i ditt sinn '; o, kunde jag läsa bara ett ögonblick dit in!
0, kunde jag tolka drag för drag ditt späda anlete gåtor i dag och ur dina blåa ögon utforska ödets lag.
1 Otaliga böner sparas för dig,, du unga år; skall deras rop förfaras likt flingan i ditt hår?
Skall något hjerta finna hos dig den tröst det sökte innerlig, och någon dyr förhoppning i fröjd uppfylla sig?
Bock nej!
hvad båtar fråga ej lockar du pilt till svar!
Likt brusande böljor tåga de tunga arbetsdar ' emot oss — brusande böljors flod Så möt med årlig vilja och- mod, och din blir segerns vinning, om ock genom tårar och blod!
Annie 4tø Berg.
et kunde förvisso skäl vara, att vi alla något oftare gingo till räkenskap med oss sjelfva, än vi nu i allmänhet pläga.
Under hvardagsbestyrens eviga jäglande, under de dagliga sysslornas och pligternas uppfyllelse ger man sig så sällan tid och ro att verkligen på allvar gå till boks med sig sjelf; vi göra hvad jämt och nätt nödigt är af hvar dags omsorg, göra det af gammal vana, halft maskinmessigt — och anse oss dermed ha uppfyllt allan rättfärdighet.
Hur ofta glider man icke härunder in på slen- trianens väg, hvilken alltid är en dålig väg; ty slentrianen är ingalunda detsamma som den goda traditionen, den är det liknöjda och nödtvugna fyllandet af skyldigheter, vid hvilkas infriande man dock rätteligen i glädje borde sätta in allt, hvad man bäst eger af leivande intresse och samvetsgrann omsorg.
Det brukar emellertid sed vara, att litet hvar vid årsskiftet bereder sig en samvets- stund med sig sjelf.
Såsom affärsmannen, den ordentlige husfadern och husmodern då afsluta sina räkenskaper för året för att se, huru debet och kredit ställa sig till hvar- andra, så gör ock den enskilde ett öfverslag öfver den gångna tidens gerning för att finna, i hvad mån han eller hon gjort någon insats i sin lilla verkningskrets till nytta och välsignelse.
Allt för ofta, det måste vi till vår • egen nesa bekänna, blir resultatet af föga tillfredsställande natur, bär vittne om lojhet, liknöjdhet eller rent af försummelse; och ett slikt rön af samvetsgrann sjelfkritik är väl egnadt att verka smärtsamt och ned- slående.
Ja väl, må vi gerna nedslås!
Må vi för- krossas och ödmjuka oss inför detta bedröf- liga faktum, att vi under gångna dagar, dem vi aldrig kunna taga åter, försummat så oändligt mycket, som vi kunnat verka till glädje och till gagn, gjort så onödigt myc- ket, som ländt till smärta och till skada!
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufrodkontor, i bokladorna samt å tidningskontoret !.
Hur ofta har icke ett tillfälle till en god gerning obeaktadt fått gå förbi; hur ofta skulle icke ett kärleksrikt ord eller råd här, en vänlig liten ansträngning ytterligare der ha kunnat medfört glädjande och lyckosamma resultat!
Men så få vi ej låta oss nedslås, att vi hopplösa eller liknöjda säga till oss sjelfva, att våra krafter äro för ringa, för obetyd- liga och vår svaghet för stor till alt kunna bringa upp vårt kreditkonto till en mera tillfredsställande slutsumma.
Tvärtom bör medvetandet om den flydda tidens försum- lighet vara oss en eggande maning till att framdeles taga bättre och friskare tag; och ingen kan i ärligt mod söka intala sig sjelf att krypa bakom denna skamliga och lätt- vindliga ursäkt: jag har gjort mitt bästa, och det är ej mitt fel, att jag ej mer förmåtl.
» Hvad stort sker, det sker tyst, » har skal- den skrifvit, och alla kunna vi dagligen erfara, huru djup sanning gömmes i hans ord.
Det finnas särskild t bland qvinnorna många, som i allvarligare frågor af misströstan om egen förmåga låta sig hållas tillbaka från hvarje ansträngning mot ett godt mål.
Och dock är det just dem.beskärdt att genom sin tysta, ofta obemärkta och underskattade verksamhet i hemmet utan allt stort lal, utan all bullrande strid, utan all tom bra- vad öfva den mäktigaste och mest välsig- nelsebringande inflytelse i snart sagdt alla dagens små eller stora frågor.
Men hvarför egentligen tala om små eller stora frågor!
Det skulle då också finnas större eller mindre pligter att uppfylla.
I grunden är ju hvarje värf och hvarje ger- ning, fyld och utförd i kärlek och gladt mod, i godt förstånd och ärligt syfte, lika bety- dande.
Icke må den lilla frun, som i kär- leksrik omsorg stoppar sin herr mans strum- por eller med egen hand lagar hans favorit- rätt till middagen, medan denne vid sitt skrifbord arbetar i lärd forskning eller må- hända i riksförsamlingen talar varma och
Idun u t k o m m e r I hufvudstaden hvarle helgfrl f r e d a g och kostar f 8 r qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t Inberäknadt.
— öfvertygande ord för bedjertansvärda skol- reformer eller vidgad rösträtt, icke må den lilla frun grämas öfver, att hennes verk- samhet skulle våra så försvinnande obetyd- lig mot hans; kanske hade en felande knapp i hans rock eller en vidbränd soppa kun- nat rubba den jemnvigt i lynnet, som nu lägger grundlighet i hans studier och kraft i hans ordl Hvilken kraft i det tysta är icke modern gifven, der hon leder uppfostran af sina barn!
En ansvarsfullare pligt än denna kan icke låta tänka sig; och den är dock huf- sakligen i det moderna samhället öfverlåten åt qvinnan, då fadern oftast genom sina göromål utom och bredvid hemmet sättes ur stånd att så oaflåtligt och direkt syssel- sätta sig dermed.
De goda krafter, som en gång hos den vuxne mannen taga sig verksamhet i nyttiga värf, spira upp ur de frön, som modern sådde i barnets sinne.
Den känslans renhet och bjertats glada offer- villighet, som äro den unga qvinnans skö- naste smycken och på samma gång star- kaste vapen, ha från hennes spädaste ålder ammats och vårdats af moderhänder genom arbete och lekar, genom studier och vak- nande erfarenheter, genom barndom och uppväxt.
Hvilken kraft i det tysta är icke makan gifven, att verka uti och genom förhållandet till hennes man!
Det tjenar här till intet att i allmänna fraser söka utveckla en sak, förr så otaliga gånger behandlad och disku- terad, hvilken det lefvande lifvet dagligen och stundligen genom tusenden af exempel gifver den skarpaste, mest vexlande, mest lärorika och uttömmande belysning.
Inom hvarje tröskel till ett hem, som du öfver- skrider, skall du kunna läsa ett nytt kapitel ur den kraftens historia, hvilken är skrifven med sidor af det ädlaste, mest upphöjda innehåll, men hvilken ock är skrifven med sidor af tårar och blod.
Och qvinnan — hon behöfver ju hvarken vara maka eller moder: hon kan vara syster, väninna, intaga hvad helst af ställning inom samhälle och familj — alltid är henne gifvet att med små medel, små kärleksord, små kärlekshandlingar, otaliga att räkna, omöj- liga att ketegorisera, utöfvade som de äro genom hvardagsmödornas, hvardagsbekym- rens, hvardagslifvets gång, och välsignelserikt stora och herrliga till resultat — alltid är henne gifvet att verka en kraftig gerning i sin krets och efter sin förmåga.
Dessa krafter i det tysta äro större och mägtigare, rikare till dåd och framgång, än I ofta sjelfve anen.
Det är icke den skyhöga vågen, som med stort buller och ansats löper till storms, hvilken holkar klip- pan och förflyttar berg, det är den sipp- rande droppen, som utan återvändo arbetar i det fördolda.
Till ett rätt och offervilligt verkande af all förmåga gifve det nya året rika föresat- ser och rik uppfyllelse!
» Det nye system. » MpMet är icke om det välbekanta Björnson- éty^i ska stycket med detta namn, vi här ämna tala.
Det är endast vår afsigt att med några f l ord fästa alla våra läsarinnors — och enkannerligen husmödrarnes — uppmärksamhet på en ny sida i handelns och vandelns stora ett I I Pl U I I U M IN Tidningen Innehåller nästan u t e s l u t a n d e orlglnalbidrag.
— U p p g l f å n S r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r - codex, som det nya året slagit upp, ett nytt system, som mellan helgdagarne och nyårsfi- randet smugit sig öfver oss alla, kanske öfver allt för många — som en tjuf om natten.
Vi syfta härmed på det nya metersystemet för mått, mål och vigt, som från och med 1889 års ingång äfven i Sverige tillämpas som obligatoriskt.
Dess införande bör visserligen icke gerna ha kunnat öfverraska någon som en nyhet: sedan många år har riksdagsbeslutet om saken faststått; våra almanackor, våra kalen- drar, oräkneliga reduktionstabeller i skiftande uppställning och form ha täflat om att i tid förebereda oss på saken; • — men så stark är nu en gång för alla vanans magt ibland oss och, hvarför förneka det, den medfödda loj- heten, att flertalet väl knappast allvarligen tänkt på att sätta sig in i det nya systemet, förr än just i dessa dagar, sedan det redan stigit innanför dörren.
Vi betvifla visserligen ej, att hrr affärsmän, hvilka nu äro lagligt skyldiga att i allt begagna mått efter metersystemet, till en början skola stå ovana och okunniga kunder till tjenst och hjelp vid nödiga reduktioner, men enhvar bör anse för en pligt att åtminstone nu sent om sider ju förr dess hellre göra sig förtrogen med de nya måtten, då naturligen ingen be- stämd klarhet och reda i handel och vandel kan sägas ha inträdt, förr än den köpande all- männheten lärt sig att förtroligt umgås med samma måttsystem, efter hvilket de säljande äro skyldiga göra sina beräkni ngar.
För att i vår mån stå Iduns läsarinnor till tjenst ha vi för afsigt att låta ett af januari- numren åtföljas af en särskildt upprättad, prak- tiskt uppstäld reduktionstabell, hvilken i treflig utstyrsel dessutom kommer att åtföljas af ett fullständigt kalendarium med namnlängd, upp- tagande — i stället för de många konstbesyn- nerliga och aldrig använda i den vanliga alma- nacken, qvarlefvor från katolicismens dagar — endast våra egna vackra fornnordiska namn, hvilka väl förtjenade att flitigare komma till bruk.
E t t gratisexemplar erhåller en hvar, som sam- lar fem abonnenter &amp; Idun och till Red.
direkt insänder beloppet.
Träldomsok.
Några små betraktelser Sfver ett och annat upptecknade af Mathilda hanglet.
Sista artikeln.
tt närmare beskrifva yttringarne af de träldomar, som dryckenskap och andra laster ålägga menniskorna, skulle här vara lika vämjeligt som onödigt, hvartill kommer, att den, som skrifver dessa rader, genom lyckliga omständigheter förskonad från när- mare bekantskap dermed, endast skulle kunna efter hörsägen beskrifva dylikt.
Men hvad som är af behofvet påkalladt, är snarare att försöka utreda dels uppkomsten af dessa träl- domar, dels också verkningarne deraf på den inre och yttre menniskan, dels också möjlig- heterna att förekomma andligt och personligt elände i sedligt afseende.
Dertill skulle behöfvas både mera utrymme och större förmåga än här kan disponeras, men hvar och en, som kommit till mogen 2 ålder, och som något gett akt på lifvet, kau ju alltid få bära fram en del af den lilla erfarenhet han samlat.
Det är dock alltid ett litet strå till den stora stacken, medan man väntar på större krafter, verksammare arbete.
Det kan icke undgå en tänkande menni- skas blick, att här i lifvet synden som oftast straffar sig sjelf och blir ytterligare straffad.
Ja, oftast sticker detta så i ögonen, att man ej kan tro annat än, att äfven den tank- lösaste skulle se, huru sant det är, att våra gerningar följa oss efter.
Visserligen gifvas undantag, men oftast får dock t. ex. drinkaren plikta dyrt för sitt rus.
Det är då han be- går exesser, som han i nyktert tillstånd skulle blygas att nämna; det är då han » skrifver på » åt sina vänner för summor, som han aldrig egt och kommer att ega.
På så sätt kan han blifva ekonomiskt och medborgerligt ruinerad, och likväl är detta icke det värsta.
Ty ruset förslappar hans sedliga kraft och tär på hans själ.
Efter hvarje rus har han förlorat något af sitt menniskovärde, och till slut går hans högre natur alldeles förlorad och hans tillvaro blir nästan rent djurisk.
Det händer visserligen, att drinkaren sig omvänder och bättrar, men ingen, som det gjort, kan väl neka till att träldomsoket lemnar djupa ärr — ja, kanske oläkliga sår efter sig, och att han förlorat mer, än han hade råd till, af sin bättre natur genom det slafveri, hvari han varit bunden.
Och på samma sätt är det med andra dy- lika passionens träldomsok.
Har icke spela- ren förstört både sin och andras egendom, och har han icke blifvit förfalskare, bedragare, rymmare under sin träldomstid?
Och se vi icke alla dagar här huru, synden straffar sig sjelf och huru menniskornas gerningar följa dem efter?
Jo, det är alldeles icke fördoldt utan uppen- bart för hvar och en, och dock låter knappast någon varna sig.
Svaret kan icke blifva mer än ett: vi synda ovetande, nemligen ovetande om syndens följ- der.
Hvar och en tror sig om att kunna be- herska sina begär, hvar och en tror sig kunna utstaka en gräns, ingen vill tro att han blir slaf, just då han tror sig ega den största frihet.
Deri ligger det — man missförstår ordet frihet.
Blott den, som är sj elfständig, är fullkomligt fri.
Men sjelfständig är man icke, när man gifver sina begär lösa tyglar Blott den är själfständig, hvars vilja råder öfver oklara, otämjda begär, och som förstår uuderkufva dem.
Han ensam kan gå den väg han för sig utstakar, han ensam vet sitt mål och vägen dit, han ensam är fri, rätts- liga fri.
Men huru blifva fri, huru blifva herskare och icke slaf?
Det finnes icke mer än ett sätt, — karak- terens utbildning, förståndets upplysning, hjertats förädling, eller med andra ord, upp- fostran.
V i måste uppfostra våra söner och döttrar att förstå och älska friheten.
V i komma alltid tillbaka till detta: man måste börja med barnen.
Och mödrarne måste börja — antagligen först med sig sjelfva.
Om vi blott föresatte oss att af allt vårt hjerta och all vår själ och all vår håg arbeta på att göra våra söner till fria män, som förakta all träldom, och lära våra döttrar att älska endast fria män och förakta alla slafvar, då först kunde det vara något hopp om vårt lands och vårt folks framtid.