Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saknaden uti nu gällande brottmålslag af ett bestämdt stadgande om ansvar för harns olofliga bortförande har troligen härrört från den nödiga varsamhet Lagstiftaren ofta iakttagit, att icke igenom sjelfva Lag-bestämmelsen leda uppmärksamheten på brott, som eljest icke varit af folket kända eller påtänkta, och till hvilkas begå - Bil. lill K. M. Nådiga Propos. N:o 73. 5i ende Lagen sjelf således skulle kunna anses gifvit första anledningen.
Lag leder i allmänhet sitt ursprung från händelser, som inträffat, och de Domslut dervid blifvit fällda, och då dessa sedermera äro vordne till
Lag sammanfattade, synes Lagstiftaren hafva ansett det klokast, att icke sträcka lag-bestämmelserna längre än behofvet verkligen påkallat; väl vetande, att intet menskligt förutseende är tillräckligt att med säkerhet bedöma, hurudan folkets utveckling i framtiden må blifva, och hvad Lagbud då torde behöfvas, och att det är bättre att låta Lagarne, i mon af en sådan utveckling, förändras och tillökas, än att på förhand vidtaga Stadganden, hvaraf tilläfventyrs något behof sedermera icke uppkommer, eller som, då behofvet inträffat, kunde finnas stridande mot de förhållanden, som under händelsernas gång sig utvecklat.
Någon egentlig olägenhet af detta sätt att gå till väga torde ej eller kunna anses hafva hitintills inträffat; ty då brott blifvit begångna, hvilka ej varit i Lagen uttryckligen omnämda, har dock alltid något lagstadgande funnits, som, vid anställd jemförelse, med skäl kunnat tillämpas, och om äfven detta varit otjenligt eller otillräckligt, har Kongl. Maj:t efter omständigheterna skärpt eller mildrat straffet.
Flera 52 Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.-o 73. händelser af denna art hafva förekommit, utan att fniga uppstått om Lagens förändring eller tillökning, hvartill orsaken varit den, att brottet ansetts såsom en serskild händelse, hvilken ej borde föranleda ett allmänt lag-stadgande.
Med antagande af denna allmänna synpunkt för frågans bedömande, skulle det tyckas, som, innan man ingår i granskning af de gjorda Lag-förslagen, det borde undersökas, huruvida hehofvet af en fullständig
Straff-lag för barns olofliga bortförande nu är af inträffade händelser fullt ådagalagdt eller icke. — Högsta Domstolen trodde, för sin del, att, ehuru en eller annan gång inträffat, att brott af förenämnda egenskap blifvit begångna, det deraf likväl icke kunde med säkerhet slutas, hvarken att sådana förbrytelser vore i tilltagande, ej eller att det straff, som dervid blifvit ådömdt, vore otillräckligt förbrottets förekommande, så vidt sådant af straffet beror; men då likväl Lagar i detta ämne hos andra folkslag redan finnas, och det således är att förmoda, att äfven uti Sverige i framtiden torde behöfvas en bestämd
Lag att i dylika fall tillämpa, ansåg Högsta Domstolen sig böra till Kongl.
Majrts visa ompröfvande hemställa, hunt och när det må vara lämpligt att fylla den brist uti Lagen, som för det närvarande eger rum.
Lag-Comiten har uti motiverna för dess Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.o 73.
53 först inkomna förslag sökt utreda, att den, som med våld bortförer andras barn, icke kan, efter nu gällande Brottmåls-lagens rätta grund och mening, beläggas med svårare straff, än det, som för närvarande är satt å Edsöre-brott.
Uti Coruite'ns för öfrigt utförliga Utlåtande tyckes en vigtig omständighet hafva blifvit förbisedd, den nemligen, att Lagen i allmänhet belägger brott, då de föröfvas mot barn, med strängare straff, än då de begås emot andra.
Uti 12 Cap. 2 §.
MissgerningsBalken är ej allenast ett qualificeradt dödsstraff stadgadt för den, som dräper barn under 12 års ålder, utan äfven för dem tillskyndade oförrätter af ojemförligt lindrigare natur, såsom sår och slag, äro böterna fördubblade.
Enligt 42 Cap. 4 §• samma Balk är den bestraffning, som gäller för stöld, märkligen förhöjd, då någon svikligen tager af barn under is års ålder egendom, som de bära på sig.
Härjemte inhemtas ock af rubrikerna lill de tvänne åberopade Capitlen, att förbrytelser emot barn, äfven då de både till uppsåt och påföljder varit af en lindrigare beskaffenhet, icke dess mindre blifvit räknade till den svårare arten, som af ålder haft namn af Nidingsverk.
Då Lagstiftaren på sådant sätt behjertat barns oförmåga att sjelfve värja sig, och, me - 54 Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.-o 73. deist högre straffbestämmelser, lemnat dem ett kraftigare skydd, ej blott till lil och lemmar, utan till och med för den obetydliga egendom de kunna föra med sig, så låter det icke rimligen förena sig med samma Lagstiftares vilja och afsigt, att han skulle vägra barnen en lika sorgfällig omvårdnad om deras personliga frihet.
Det förekommer således , som skulle Lag-Comilén, med bibehållande af sina åsigter i öfrigt, men med tillika fästadt afseende på den väsendtliga skillnad Missgernings-Balken i förberörde hänseende iakttager emellan barn och till mogen ålder komna personer, haft full anledning af förut befintlig
Lag, att till 7 §. 20 Gap. Missgernings-Balken föreslå ett tillägg af följande lydelse:
Varder barn, som yngre är än 12 är , med list eller annorledes olof igen bortfördl från föräldrar eller annan, som det i vård häfver, straffes den det gjorde dubbelt emot h vad nu sagdt är, ändå att bortförandet ej emot barnets vilja skedde.
Ligge ock ali annan barnet derunder tillfogad oförrätt i tväböte.
Detta tillägg finge väl till bokstafven skenet af en ny
Lag, men vore i sig sjelf endast fullkomnande af den förut, befintliga, en tillämpning på ett speciell fall af de afl - Bil. till K. M. Nådiga Propos. N. o j3 55 manna grunder, på hvilka Lagen från början li vilat.
( Om åter en mera omständligLag-Stiftning i detta fall skulle anses nödvändig, då torde ej blott bela 20 Gap. MissgerningsBalken böra omarbetas, utan äfven andra sammanhang dermed egande Lag-stadganden jemkas och rättas.
— För alt undvika dessa svårigheter, skulle enda utvägen vara att utfärda en serskild
Lag i ämnet, upptagande de olika gradationerne i brottet och serskilda straffbestämmelser derföre; men dervid trodde Högste
Domstolen sig böra fästa Kongl. Maj:ts uppmärksamhet derpå, att jemväl Lagens nuvarande stadgande, i hvad som rörer våld emot en oförvunnens personliga frihet, är ganska ofullkomligt i afseende på de mångfalldiga gradationer, som uti brottet kunna finnas.
— Den, som tager annan mot dess vilja med våld, och förer honom till en annan ort, straffas lika, ehvad våldet är ringa, orten föga aflägsen och tiden korrt, eller om den våldförde blifvit lagd i kedjor, till främmande land bortförd och flere år i svårt fängelse hållen; att denna ofullkomlighet i Lagen hitintills ej medfört några egentliga olägenheter, torde få tillskrifvas den omständigheten, att motivet till brott af denna beskaffenhet merendels varit någon hos angripa - 56 Bil. lill K. M. Nådiga Propos.
N-o 73. ren uppkommen misstanka om begången brottslighet af den våldförde, så att barmen öfver förment oförrätt eller missförstånd om lagliga rättigheten att bemägtiga sig en annans person, för att öfverlemna honom till Lagens åtgärd, men icke något bestämdt uppsåt att skada göra, varit till gerningen föranledande.
Om en granskning af Lagens stadganden i detta afseende företogs, torde dock många tillägg och förändringar deruti för framtiden finnas nödige; och om nu en omständlig
Lag i en deLaf ämnet, eller i afseende på barns olofliga bortförande, blefve antagen, skulle bristfälligbeten af de öfriga dermed gemenskap egande Lag-Stadganden blifva ännu kännbarare och starkare falla i ögonen.
Det skulle ock kunna sägas, att då en serskild
Lag stiftas för att skydda barn mot främmandepersoners våldsamheter, detäfven borde komma i betraktande, att minderåriga barn ofta nog af deras egna föräldrar eller vårdare blifva lemnade i ett hjelplöst tillstånd, eller vanvårdade på ett sätt, att de för framtiden derigenom blifva förderfvade, och att en straff-lag i detta hänseende vore nästan mera än den ifrågavarande af behofvet påkallad; i sammanhang hvarmed kunde bestämmas, om och på hvad sätt det må vara tillåtet, att taga vård om barn, som misshandlas eller vanvårdas af föräl - Bil. till K. M. Nådiga Propos. N:o 73. 57 drar eller andra personer, som hade Barnen under deras välde, på det en sådan af mensklighet påkallad åtgärd och Barns olofliga Bortförande icke må med hvarandra förblandas.
Allt detta synes visa, å ena sidan, att ämnet borde i hela sin vidd Betraktas, och då komrae att föranleda mångfalldiga förändringar och tillägg uti Brottmåls-lagarne i allmänhet, hvilkas utarbetande är af ett vidsträcktare omfång, än att detsamma nu lämpligen skulle kunna företagas; och, å den andra, att det vore Betänkligt, att, i afseende på Barns olofliga bortförande, stifta en omständlig
Lag, som icke hade sammanhang med den allmänna Brottmåls-lagen, utan i motsvarande delar lemnade densamma i dess närvarande ofullkomliga skick.
Domstolen ansåg sig derföre böra till Kongl. Maj:t i underdånighet hemställa, om icke Kongl. Maj:t skulle täckas anse ofvannämnde föreslagna tillägg till 20 Cap. 7 §.
Missgernings-Balken vara tillräckligt tills vidare och intilldess Brottmåls-lagen i hela dess vidd hinner af Lag-Comitén utarbetas, samt att det nu upprättade förslaget Borde till Comiten aflemnas, för att dervid tagas i öfvervägande.
I händelse detta underdåniga tillstyrkande ej vinner Kongl. Maj:ts Nådiga bifall, ansåg Högsta Domstolen sig Böra ingå i en 58 Bil. till K. M. Nådiga Propos.
N.-o 73. närmare granskning af det upprättade förslaget.
Dervid framställde sig genast den allmänna anmärkningen, att ansvaret blifvit bestämdt endast till fästnings-strafF, hvilket hitintills, med undantag af ansvar för vårdslös Gäldenär och förskingring af allmänna medel, hvilka förbrytelser äro af en serskild beskaffenhet, icke i Sveriges Lagstiftning egt rum, annorlunda än såsom motsvarande böter, hvartill tillgång ej finnes.
Det skulle således synas betänkligt, att, vid uppgörandet af en ny Straff-lag för ett brott, som rörde personliga säkerheten, utsätta fängelse med arbete såsom enda bestraffningen, utan att tillika kunna stadga, att arbetet, i stället för fästning, bör förrättas å ett till straffanstalt inrättadt Corrcctions-hus.
Denna fråga, i hela sin vidd, torde dock. egentligen tillhöra den nya Brottmåls-Lagstiftningen.
I öfrigt ansåg Högsta
Domstolen sig ega anledning till följande anmärkningar vid Förslaget: 1 §•
Efter ordställningen i denna §. skulle det synas, såsom den brottslige skulle kunna hemäg tiga sig annans barn, utan att detsamma verkligen bortföra eller undanhålla, men aLt uppsåtet dertill skulle af andra 0111- Bil. till K. M. Nadina Propos.
IV.-o 73 ständigheter skönjas.
Detta torde dock merändels förblifva osäkert att bestämma, och brottet torde ej heller kunna anses fullbordadt, om icke barnet verkligen blifvit bortförda Afsigten bör ock vara elak, och icke föranledd af något begär att försätta barnet i en bättre belägenhet, än detsamma förut egde.
I afseende på barnets ålder torde ock böra anmärkas, att Lagen i andra fall, 3i Gap. 1 §. och 37 Gap. 1 §.
MissgerningsBalken, antagit sju års ålder, såsom den period, då barnet anses hafva erhållit den utveckling, att sjelf i någon moa kunna bestämma sina handlingar, och att således ej eller i förevarande fall i allmänhet bör antagas någon förmåga bos barnet, att sjelf bevara eller återvinna sin frihet.
Redactionen synes således böra blifva följande: ”Hvar som med list eller våld i oloflig ”afsigt bemägtigar sig annans minderåriga ”barn, detsamma från dess föräldrar eller ”rätta vårdare hemligen bortförer eller undanhåller, straffes, om barnet ej fyllt 7 år, ”med G till 12 års arbete å fästning, samt ”0111 deft är äldre, dock under 12 år, med ”3 till 6 års fästnings-ai bete.
Är barnet 1 2 ”år eller deröfver, straffes förbrytaren en”ligt allmän Lag.
Gällde ock i alla dessa ”fall skadan till det belopp, Domaren skäligt ”pröfvar.” Go Bil. till K. M. Nådiga Propos. N:o r3.
De här föreslagna straff synas dock strängare än hvad Lagen för brott af lika grof beskaffenhet i allmänhet bestämmer; och i afseende på skade-ersättningen torde det böra anmärkas, att det lidande, som genom barnets bortförande blifvit orsakadt, ofta är mera moraliskt än fysiskt, och att Domaren således svårligen kan finna någon pålitlig grund för ersättningens bestämmande. 2 §.
Då det våld, som vid barnets bemägtigande kan vara användt, icke i allmänhet torde finnas serdeles stort, och Domaren dessutom, enligt i och 5 §§., eger bestämma straffet efter de olika förhållandena vid sjelfva brottets utöfvande, synes något ökadt ansvar för begången våldsamhet, då densamma icke medfört några svårare följder, ej böra ega rum.
Det torde äfven vara stridande mot hitintills gällande grundsattser i Lagstiftningen, att pålägga förbrytaren ansvar för annan skada , som kan hända barnet, ån den, hvartill han i en eller annan måtto sjelf varit vållande. §:n kunde således erhålla följande lydelse: ”Är barnet af förbrytaren eller med dess ”vilja och vetskap misshandladt, eller till ”vanart öfvadt, ökes straffet med 8 års ar - Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.-o j3. 61 ”bete å fästning, samt om barnet finnes lamt ”eller lytt, utan att sådant kan visas hafva ”genom olyckshändelse inträffat, med fäst”nings-arbete för lifstiden.
Omkommerbar”net genom förbrytarens förvållande, straf”fes den till lifvet.” 3 §.
Den här föreslagna Skärpning i straffet, i nion af de bortförde barnens antal, synes mindre lämpligt och skulle föranleda till besynnerliga Domslut, om t. ex. en person skulle, enligt i §., dömas för bortförande af flera barn under 7 års ålder.
Ansvars-bestämmclserna synas redan vara nog stränga; hvadan Högsta
Domstolen tror sig böra hemställa, om ej denna §. kunde uteslutas. 4 §.
Här torde böra uttryckas, att tillämpningen af denna §. ej kan komma i fråga, utan i de fall, då förbrytaren ej blifvit dömd till döden eller lifstids-fästning, och §:n i följd deraf lyda sålunda: ”1 alla de fall, då den brottslige ej förverkat lifvet eller gjort sig skyldig till fängelse för lifstiden, kommer straff-tiden att ”fortfara intilldess det bortförda barnet Gqi Bil. till K. M. Nådiga Propos.
N.-o j3. ”varder återställd t, eller till dess full upplysning vinnes, att barnet, utan förbrytarens vållande, afiidit.” ”Varder barnet af den det bortfört åter”lemnadt inom 24 timmar derefter, utan ”att detsamma något ondt eller våldsamhet ”blifvit tillfogadt, plikte förbrytaren med ”fängelse från en lill tre månader.”
Detta sistnämnda stadgande torde dock egentligen utgöra ett allmänt undantag, som bör införas i 1 §:n. Justitias-Rådet Grefve
Hård var härifrån skiljaktig, och utlät sig: ”Utan att ingå i bedömande om nödvändigheten af den straff-lag, rörande barns olofliga bortförande, som Kongl.
Maj:t i Nåder beslutat att Rikets Ständer föreslå, eller om lämpligaste tiden för en sådan Lags införande, anser jag min åtgärd böra inskränkas till granskning af den föreslagna Lagens uppställning och straffbestämmelser.” ”Hufvudsakligen instämmer jag i de af Högsta Domstolens flesta Ledamöter framställda anmärkningar, men är i följande omständigheter af en olika mening:” Bil. till K. M. Ntuliga Propos. IV.o ~3. 63 ”Den misshandling, som, i afseende på olofligen bortförda barn, kan komma i fråga , utan att vara af den art, att skada till lif eller lem derigenom tillfogas, synes vara en från ändamålet med det olofliga bortförandet nästan oskiljaktig förbrytelse, äfvensom barnets öfvande till vanart en nästan oundviklig följd deraf, såsom hufvudsakligen beroende på en bristande öfning i det goda.
Med antagande häraf, anser jag väl någon förhöjning i straffet böra ega rum, men likväl icke större, än högst fördubbling af det, som för sjelfva bortförandet i hvarje fall ådömes.” ”Lika med Högsta Domstolens öfriga Ledamöter, anser jag lifs-straff för barnet tillfogad lamhet eller lyte icke vara öfverensstämmande med en behörig gradation af straff-bestämmelser, utan synes mig om icke dubbel bestraffning emot den, som för andra personer tillskyndad lamhet eller lyte eger rum, skulle anses motsvara brottets grofhet, lifstids fästnings-arbete vara det högsta, som här bör komma i fråga; dock torde Redactionen böra så ställas, att förbrytaren endast straffas för lyte eller lamhet, som han sjelf åstadkommit, icke för oförmågan att styrka, huru den annorledes tillkommit.” 64 Bil. till K. M. Nådiga Propos. N.-o j3.
”Då den egentliga förbrytelse, som vill bestraffas, är barns bortförande och undanhållande i oloflig afsigt, och detta brott måste anses fullbordadt, utan afseende derpå, om barnet inom längre eller kortare tid återställes, torde återställande inom timmar, ehuru möjligen utgörande skäl till
Nåd, ej böra medföra laglig rätt till mildare bestraffning.
Om, å ena sidan, en sådan Lag skulle anges innefatta en uppmuntran för förbrytaren, att sjelfmant söka godtgöra sitt brott, torde den, å andra sidan, finnas innebära en uppmuntran till brottet, i det förbrytaren lemnäs ett tillfälle att undandraga sig ansvar, i händelse han ser sig icke kunna lyckas i sitt förehafvande eller undvika upptäckt.” ”Att deremot låta fängelse-tidens förlängande, och det ända till lifstids-fängelse, bero af den omständighet, huruvida barnet tillrättakommer eller icke, synes icke eller öfverensstämmande med rigtig lagstiftningsprincip.
Barnets återställande kan vara för den brottslige omöjligt, i den händelse, att barnet sjelf undandragit sig dess välde eller blifvit från honom af någon annan bortfördt.” ”Dessutom synes föga tänkbart, att bar ”nets - Bil. till K. M. Nadina Propos. A’.-o 73. 65 nets återställande skulle uteblifva, så vidt sådant af den upptäckte förbrytaren beror, då barnets vidare undanhållande är för honom utan ändamål, men dess återställande innefattar en mildrande omständighet; äfvensom föga troligt är, att full bevisning om brottet skulle kunna vinnas, om icke barnet igenfinnes.” Ex Protocollo Aug. von Stahl.
Utdrag af Protocollet öfver Justitia?- Ärenden, hållet inför Ilans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott den 16 Junii 182g, Närvarande: Stats-Råden: H. E. Hr Grefve Rosenblad. H. E. Hr Grefve Mörner.
1 Samiv 2 Band. 3:dje Häftet. 5 G6 Bil. lill K. M. Nådiga Propos. N.-o 73.
Justitise-Håden:
Justiliae-Cancelleren Bergenschöld.
Hof-Cancelleren von Schulzenheim. Revisions-Secreteraren Thuring anmälte i underdånighet, att sedan, på sätt SlatsRåds-Protocollet för den 16 sistlidne Januarii innehåller, Kongl. Maj:t behagat infordra Högsta Domstolens underdåniga yttrande ' öfver ett af Justitiae-Cäncelleren, på Kongl. Maj:ts Nådiga befallning , uppgjordt Förslag till straff-lag för den, som olofligen bortförer andras barn; så hade detta ämne, den 27 sistlidne Martii, i Högsta Domstolen förevarit, då, på de grunder Högsta Domstolens samma dag förda Protocoll utvisar, de fleste Ledamöterne yttrat sig anse det vara mindre lämpligt att, för närvarande och innan straff-lagarne i allmänhet och serskildt den del deraf, som afhandlar brott mot andra personers frihet, undergått den omarbetning, hvilken, af behofvet visserligen påkallad, blifvit anbefalld och påbörjad, stadga en serskild
Lag mot bortförande af barn, och dervid införa principer, hvilka icke ega någon motsvarighet i hvad som ännu gäller angående andra brott af närslägtad art.
Högsta Domstolens pluralitet, som ansett ifråga - Bil. till K. M. Nådiga Propos. N:o 73. 67 varande brott höra medföra dubbel bestraffning emot den, som i 20 Cap. 7 Missgernings-Balken, jemförd med Kongl.
Förordningen den 20 Januarii 1779, finnes bestämd för den, som bortförer annan person, emot dess vilja, till annan ort, bar derföre hemställt, om icke Kongl. Maj:t skulle täckas tills vidare och intill dess brottmålslagen i bela dess vidd binner af Lag-Comiten utarbetas, anse följande tillägg lill 20 Cap. 7 §.
Missgernings-Balken vara tillräckligt: ”Karder barn, som yngre är än 12 år, med list eller annorledes olojligen bortfördt frän föräldrar eller utman, som det i 'värd bäfver, straffes den det gjorde dubbelt emot hvad nu sagdt är, ändå att bortförandet ej emot barnets vilja skedde.
Ligge ock all annan barnet derunder tillfogad oförrätt i tväböte.”
Detta tillägg skulle väl
Lill bokstafven få skenet af en ny Lag, men vore i sig sjelf endast fullkomnande af den förut befintliga, en tillämpning på ett specielt fall af de allmänna grunder, på hvilka Lagen från början hvilat.
För den händelse åter, att berörde underdåniga tillstyrkande ej vunne Kongl. Mairts Nådiga bifall, har Högsta
Domstolen ansett sig böra ingå i en närmare granskning af det upprättade Förslaget; hvarvid Högsta Domstolen, uppå anförda skäl, fram - 68 Bil. till K. M. Nådiga Propos.
N.o 73. ställt de anmärkningar, som i dess ofvannämnde Protocoll finnas upptagna; och har Justitire-Rudet Grefve Hård derifrån i vissa delar varit skiljaktig.
I enlighet med Stats-Rådets samtlige Ledamöters tillstyrkande, ansåg Kongl. Majit, uppå de skäl, som grundat Kongl. Majits Nådiga Beslut, angående upprättande af serskildt Lagförslag uti ifrågavarande ämne, heliofvet påkalla en straff-lag för den, som olofligen bortförer andras barn, oberoende af det under utarbetning varande Förslag till allmän Criminal-Lag ; och Kongl. Majit beslöt fördenskull, att Proposition i ämnet skulle till Rikets Ständer afgå, tillika med Förslag till Lag i detta ämne, sådant det af Kongl. Majit, med afseende på Högsta Domstolens anmärkningar, uppå Stats-Rådets Ledamöters enhälliga underdåniga tillstyrkande, gillades, och här bilagdt finnes.
Ex Protoeollo Aug. von Stahl.
Nio 74* 1 Afskrift meddelad Exp.Utsk. d. 17 Julii i8ag.
KONGL. MAKTS Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående vidtagna åtgärder i följd af nuvarande utsigt er för årsväxten; Gifven Stockholms Slott den 18 Junii 182g.
Majit vill i Nåder lemna Rikets nu församlade Ständer kännedom af t vanne Beslut, Kongl Majit under denna dag fattat, i följd af den fortfarande torrkan, som kan för årsväxten blifva menlig, det ena rörande förbud, tills vidare, emot utförsel, till orter utom Sverige, af all slags spannmål, med undantag af Hvete ; det andra om Bränn vins-bränningens inställande under nästkommande Julii och Augusti månader, då denna tillverkning icke kan anses behöflig hvarken för Jordbruket eller Ladugårdarnes underhåll.
Majlts Nådiga afsigt är att meddela Rikets Ständer de underrättelser om årsväxtens beskaffenhet, som Kongl. Majit införväntar, och som kunna leda till ett bestämdt bedömande af utslaget på det hela. rjo Bil. till K- M. Nådiga Skrifv.
Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd oell Ynnest städse välbevågen.
Utdrag af Protocollet öfver Handelsoch Fintmce- Ärenden j hållet inför Hans Majrt Konungen uti Stats-Rådet d Stockholms Slott den 18 Junii 182g.
Närvarande: Stats-Ministern för utrikes Ärendena II. E.
Hr Grefve af }Vetterstedt.
Stats-Råden: H. E. Hr Grefve Rosenblad. II.
Enligt Stats-Secreterarens och StatsRådets underdåniga tillstyrkande, täcktes Bil. lill K. M. Nådiga Skrifv.
N.-o 'j4- Kongl.
Maj:t i Nåder förordna, att en Skrifvelse, sådan som den finnes detta Protocoll bilagd, skulle till Rikets Ständer afgå, med underrättelse om tvänne Kongl. Maj:ts under denna dag fattade Nådiga Beslut, i följd af nuvarande utsigt för årsväxten, det ena rörande förbud, tills vidare, emot utförsel, till orter utom Sverige, af all slags Spannmål, med undantag af Hvete ; det andra om Brännvinsbränningens inställande under nästkommande Julii och Augusti månader, då denna tillverkning icke kan anses behöflig hvarken för Jordbruket eller Ladugårdarnes underhåll; viljandes Kongl. Maj:t meddela Rikets Ständer de underrättelser om årsväxtens beskaffenhet, som Kongl. Maj:t införväntar, och som kunna leda till ett bestämdt bedömande af Utslaget på det hela.
Ex Protocollo Göran 1). Wåhlberg. y 2 Kongl. •
Maj ds Nådiga Skrif v. N.o 7S. N:o 75.
I Afskrift meddelad Exp.-Utsk d. 4 Aug. i8ag.
KONGL. MAJ:TS Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer angående Directionens för Djkerioch Bergnings-Compagniet uppgifna vilkor för vidare fortsättning af dess befattning med Dykeri- och Bergnings-anstalterna i Riket; Gifven Stockholms Slott den 18 Julii 182g.
Hos Kongl. Maj:t har Directionen för Dykeri- och Bergnings-Compagniet, uti underdånig Skrifvelse af den 1 nasti.
Junii, under åberopande af den betydliga och kännbara minskning i inkomsten, som skall blifvit Compaguiet tillskyndad, dels genom de af Kongl. Majit med åtskilliga främmande