Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De har selv fölt sympati og solidaritet fra sine medmen- neskers side, fölt a t mennesker fölte for dem, dette forhold vi1 val ogsaa virke til a t det nye lönningsregulativ blir dem gunstigere.
Med menneskenes öiiie paa sig blir fölelsen af ansvar starkere.
- Kvindereisriinge i Forsvarssagen har som tilstrakkelig sees af aviserne vundet forsvaret mange penge og megen tilslutning, men ogsaal hvad mindre kommer frem offentlig, ads killig modstamd och kritik.
Denne bestaar da i: Man finder at alt det staak er unödigen at henkalde det krigslystne Eiiropas opmaerksamhed paa et lidet land der frem- h r alt bör se i krig at vare neutral; man finder a t det er usandt, naar kvinder her i landet giver, thi de som har noget er saa faa, at det er et ganske forsvindende antal; de andres eiendom for saa vidt som den findes, eies og disponeres over afderes maend, saa det at kvinder giver er humbug.
Man finder ogsaa a t krig bör ikke vare h i n d e r s interesse, kan ikke vare det.
Det er dem som bringer til verden med smerte de mennesker som krigen draber, alene derfor blir deres forhold e t andet.
Foreninger for neutralitet, for pleie af syge og saarede i felt det er kvindernes sag.
- Dette er gammeldags, men intet kan vare mere gammeldags end selve kvindernes opraab.
Det var tydeligt skrevet af en mand og indeholdt: alt det som maend finder a t h i n d e r bör föle, ligesom tydelig- vis hele kvindernes deltagelse var maends vark.
- Det va- sentlige der haabes opnaaet er ve1 at storthinget ikke kan blive v.ed a t knappe af paa bevilningerne til forsvaret ligeover
for en saadan folkestemning, men selve dette politiske kande-.
stöberi, ved privat initiativ a t gribe ind i hvad der var re- * gjeringens og stortingets pligt og ret a t arbeide for, selve dette afkjöler ogsaa mange.
Baade striken og forsvarssagen fik foröget fart og interesse ved Björnsons inclgriben, til fordel for striken, mod forsvarsbevzegelsen.
Det hele endte med den almindelige Björne-jagt som er det ikke sjzeldne og ikke opbyggelige sknespil i vor presse og som, hvad man ellers kan tanke og mene, blot forcli den er alles krig mod en, blir - afskyelig for retsindige mennesker.
Alt dette kom san meget mere ubehageligt som Guds Veie har vundet megen sympati og beundring.
Ejendere er enige om a t szette den hoit over " Det flager?
Det flager flöd over alle bredder, i Guds Veie er compositionen ganske an- deiledes enkel og concentreret, men grundtanken og konflikten rammer det centrale i kristenclommen.
Kristus var przest ' og lage, det var gjennem deres syge legemer han made men- neskenes sjzele.
Nu er przesterne ikke mere lreger, lzegerne ikke mere przester.
Tvertom, de som skulde arbeide sammen ar- beider hinanden imod.
I Kristi liv, i Kristi 1sre var gjerning og tro uadskillige.
Kristi kirke, iszer da den lutherske har sat troen i höiszedet og regner ikke gjerningerne som saadanne med i kristenhet, men de foragtede gjerninger optages af de humane, som igjen fornzegter og foragter kristentroen.
Saaledes er det blevet skilt og splittet som skulde vare og var et.
Denne splittelse er tyngdpunktet i Björnsons bog.
Den kulminerer mellem przesten og lagen ved et sygeleie, skildret saa som kun en förste rangs digter kan det og Björn- sens store seier her er at han har ladet przesten handle saa, at man maa vfere enig med przesten og sige: han kunde ikke, han burde ikke gjöre andeledes.
Men i den zedle strid faar lzegen siden overtaget og afnöder przesten den indrömmelse: nDer bra folk gaar der er Guds veie " -.
Bogen barer hel igjennern en mzegtig aands stempel og er fuld af saa fine detaljer og saa trreffencle psykologisk karakteristisk, som kun kan findes hos en digter af Björnsons lyriske og dramatiske rang.
Björnsons bog staar paa en höide for sig selv og rager op over al anden juleliteratur.
Maa det dog vare mig tilladt blandt bögerne paa det norske julebord at fremhzeve for Dagnys Izeserinder nEviinaern af fru Ann&amp; Nunch, en kraftig, varm,
talentfuld bog, et energisk indlzeg mod bohemo-litesaturea og boheme-standpunktet, farverig i sine detaljer, intesessant og liv- lig i sin udvikling.
At den ikke kan vare udelt!
behagelig at * lzese folger med nödvendighed af selve stoffet, skjöndt discret behandlet.
Vi har visselig her en mege t lovende ny forfattesindc.
Selve sprogbehandlingen og den plastiske relief hos cnhveï af personerne, sammen med stilens personlige glöd röber en afgjort begavelse.
&lt;- Fröken Charlotte Koren, forf.
af Gjertmcl, Hans SkjeOlle o. fl.
har sendt hjem fra England, Iivor h m Izenge har op- holdt sig, Agga, der foregaar i England og skildrer engelsk natur, liv og memesker baade i London og p&amp; landet med megen finhed og liv.
Man faar lyst til att reise til England ag a t tage Agga med som guide.
De fleste vi1 lzso den med megen intesesse, let, behageligt og dannet skrevet som den er ..
Sympatisk og endog gsibende er skildsingen af den elskelige for fattigdom sygclom og nöd opcfreade miss Gmbam og man ser af hendes przediken og h r d e n blau (1t sailafim- dets bzerme a t det er fra Englamid exemplet er kommet ii!
den filantropiske virksomhed, der has skaffet mange af vore damer en saa smuk og velfortjent anseelse.
Til Fredrika-Bremer-förbundets udvalg af börne- och ung- doms literatur vi1 jeg tillade mig att anbefale.
Illustreret Tidende for b h udgivet af Nordahl Eolfsen, med interessant og livlig text, smukke illustratione;.
lege, rebus, c. s. v. og Elc gawmel prasteguard af - Kasen Stenerseu, en saudfid.ig skilt !- sing af en gammeldags norsk pmstegaard og dens beboerrh, fordringslös, elskvardig, eiendornmelig og tiltrakkende for ung og gammel.
Marie Zakrzewska.
Denna utmärkta kvinna, hvars namn &amp; r nara förknippadt med en af kvinnosakens största segrar, henne miste jag uppsöka strax första dagen, d&amp; jag kom till Boston, detta paradis för kvinnor, sar- skildt för " emanciperaden medlemmar af könet.
Jag fann henne tillika med hennes van, Julia Sprague, f. .d.
iararinna, i en villa vid utkanten af staden, der dessa tvti - " a glo- rious couple " som de med ratta blifvit kallade - skapat sig ett vackert hem, öppet för enhvar, som kommer till dem med sinne för de idéer de sjalfva lefva och verka för.
Sedermera Atersig jag Marie Zakrzewska vid m h g a olika tillfällen.
Jag sig henne d&amp; hon, den snart sextioiriga kvinnan, hemkommen efter en hel dag af oafbrutet arbete för att njuta nagra timmars hvila, fick höra att ett sjukt barn behöfde hennes hjalp och sprang upp s i rask som en ung flicka för att skynda till det.
Eller dti hon i sina konsulta- tionsrum i den centralaste deien af staden tog emot de minga yngre och aldre kvinnor af alla samhallsklasser, som kommo till henne med sina egna och sina barns kroppsliga och andliga skröpligheter; och hon d i med den för henne egna blandningen af öm moderlighet och lugn myndighet visade sig vara en skicklig famPljeZäkare i ordets egent- ligaste bemarkelse, i stind att genomskada invecklade förhtillanden och .gifva rad för mer an ögonblickets behof.
Eller da hon gastades af landsman frin " das grosse Vaterlandn p&amp; andra sidan hafvet och med sin öfverltlgsna m&amp;i.nniskok&amp;nnedom och sitt ungdomligt friska intresse tillsa.mmnn med deal dryftade dagens brannande frAgor.
Mest oför- giitlig ar dock för mig den första kvallen, d&amp; jag s&amp;g henne i kretsen af hennes elever, oinkring tjugu yngre kvinliga Ilkare friin Boston; Jag hörde henne d&amp; tillsamman med den enda äldre, som var iiarvarande, dr. Morton, uppfriska sina minnen fr8n deras sviira tid, dti de bida hade arbetat p&amp; det som varit Marie Zakrzewskas lifsm&amp;l, det hvarför hon blef emigrant, n&amp;mligen bildandet af en praktisk öfningsskola för kvinliga Iakare, ett sjukhus för kvinnor, skött af kvinnor.
Det var 1&amp;tt nog nu far den firade lakaren, som bares p i han- derna af man och kvinnor ur Bostons allra bästa kretsar, a t t.
sitta i sitt ombonade hem vid sitt rikliga bord och.
minnas de dagar, dti eii skifva flitsk till frukosten varit en eftertraktad ' lyxartikel för 1Lrare och elever vid hospitalet; d&amp; ett Arligt teaterbesök varit all den förströelse de unnade sig och d i de varit hanvisade till att söka sin praktik bland de lagsta lagren af befolkningen, bland fattiga irltindskor, som pti samma -
g h g de begagnade sig af de bildade damernas bjalp, dock med uppbliiss ringaktning s4go ned ph de " emanciperade fruntimren! '
De unga kvinnor,.
som sutto rundt omkring Marie Zakrzemska tilljublade henne sitt bifall och sin gladje öfver de segrar hon vunnit.
För dem Mg nu vagen öp- pen; men hennes breda panna med det glatta, At sidorna nerstrukna haret bar pragel af att hvnd hon kommit till, det hade hon niátt genom kamp.
Det var i Nem York som Marie Zakrzewska tillsamman med systrarna Blackwe71 (Emilg och Elisabeth, den sistngmada kand af ve^ hos oss som författare till Moral Education) tillkampat kvinnorna rätt till praktisk utbildning, hvilket dittills varit dem f6rnekadt trots det att enstaka liikareskolor gifvit dem tillfitlle till teoretisk utbildning och examen.
Men för att fil medel till sjukhusets upprattande hadc hon mast vanda sig till Boston, sh att denna stad afven i förevarande fall hafdat sitt rykte för att vara den axel, som drifver fram&amp;ts&amp;ri- dandets hjul i Förenta Staterna.
Bon hade skaffat sig tilltrade til; förmögna familjer, om hvilka hon visste att de hade hjarta för en stor sak; der hade hon talat för sin s$ varmt och öfvertygande, att mar?
icke blott öppnat sin pung för henne ntan ccksä nagra 2f döttrarnc i dessa hus gifvit sig i lara hos henne, unga kvinnor för hvilka tan- ken p&amp; att blifva Iakare varit lika främmande " som den i detta ögon- blick skulle vara för en prinsessa af blodet i Europa. "
Sedan hon; fatt sjnkliuset i New York i @ ng, hade Ntarie Ztakrzemska följt den uppmaning som staldes till henne att inratta nilgot liknande i sjtilfva Boston.
Hur mycken möda detta kostat, det blir latt nog bort- glömdt nu d&amp; man ser den stolta byggning, som b h namoet New Z n g l a ~ d Hossita2 fog * Women.
Den framgång som M.
Z. haft var s&amp; mycket markiigare som bon var en f r h m h g och i i a e t afseende haft andra foretraden A m - för vanliga emigranter an sin egen personlighets.
Bon hade, inrim hon kom till Amerika i sina tankar " idealiserat landets frihet och 3 synnerhet kvinnans stallning. "
" Hade jag vetat bvad jag nia efter flera &amp; rs vistelse i landet vet, skulle jag troligtvis tanke mig för tv&amp; ganger, innan jag emigrerade; ty till och med den idealiserade frihe -- ten har förlorat en del af sin tjusningsförmAga, d % jag betanker hur- m ~ c k e t blttre den kunde vara. '
Icke fh sorgliga historier har N.
Z. att beriktta om ungs lands- maninnor af god, ja t. o. m. framstilende familj, som hon förgafses sökt radda frhn det sorgliga öde de dragit öfver sig genom sin okun- nighet och ofömaga att st8 p&amp; egna ben.
Sjalf var hon af annar taga.
I den stund hennes medel taga slut och hon inga patienter k a r fh, slir hon sig p&amp; affarer, köper ullgarn för sina sista styfrar, psnt-
siitter sin klockkedja för att f&amp; pengar till att annonsera efter arbe- terskor och ger dessa i uppdrag att förfardiga en modeartikel, for hvilken hon skaffar afsattning hos köpmännen.
D&amp; denna vara en tid efter kommer ur bruk, griper hon sig an med en alldeles ny, livil- lien liksom den första skaffar henne och hennes lilla skara arbeterskor pengar.
Men efter ett Ars förlopp blir det tydligt för henne, att ehuru h&amp; p&amp; detta sätt kan skaffa sig lifsuppehtille, ja kanske for- mögenhet, kommer hon dock icke sitt egentliga rnA1 ett steg narrnare, vinner icke ens det att lara sig spraket (hon hade ej ltitt för spriik), derför att hon viisentligen har att görs med landsman; utan tvekan slAr bon da strax om och begifver sig med tom börs, men friskt mod och ett oryggligt beslut att underkasta sig hvad det vara m&amp;, till ett vestligt universitet för att taga sin examen.
Det gjorde hon, trots sprhket, SA bra, att fakulteten ber henne till utmarkelsetecken mot- taga den summa hon 1Anat att studera för.
Hon var tjugufyra Ar gammal, d&amp; hon 1853 lemnade sin fader- nestad Berlin, der hon utbildat sig till barnmorska.
Skildringen af hennes barndoms- och ungdomslif, gifven af henne sjalf i bref till eu vauinna (Life of M. Zakrzewska by Garoline Dall), ar en kvinnohistoria af sardeles stort intresse.
MAnga &amp; r igenom hade hon lidit för det hon kommit till världen som en flicka, med anlag och intressen rigtade p&amp; annat tin det vanliga.
" Jag a r stolt öfver dig, min dottern, skrif- ver hennes far, en för sin politiska radikalism afskedad preussisk of- ficer, till henne i Amerika, " men du vAllar mig dock mera sorg $in niigot annat af mina barn.
Vore du en ung man, kunde jag ej finna ord nog att uttrycka min gladje och stolthet öfver ditt handlingssatt, ty jag vet att du har dig själf att tacka för allt hvad du ut- rattar; men du är en kvinna, en svag kviana, och allt som jag kan göra för dig nu Zlr att sörja och grAta.
O, ' min dot- ter, vand om frAn den olyckliga väg du betradt; tro mig, frestelsen att lefva för mfinskligheten, hur lockande den än kan synas, skall dock slutligen blott leda dig att inse att allt ä r f&amp;fanglighet, och att otack ar världens lön. "
Samma e l h d e hade följt henne friin hennes tidigaste barndom.
I skolan hade hon till straff för sitt sjalfstiindiga upptradande blifvit öfverflyttad frAu flickklasserna till gossarna.
Hon tyckte om att vara tillsamman med dem och taga del i deras frilufts- lekar; men p&amp; samma ging led hon af att vara utestangd frán sällskap med lärare och kamrater af sitt eget kön.
I sitt elfte Ar fann hon iindtligen en vihinna, som bon kunde hängifva sig At med all den vär- me, som lag i hennes natur.
V#ninnan var katolik, och af idel karlek var Marie till och med bettlukt p&amp; att öfverg8 till samma religion ocb
blifva nunna tillsnmman med henne.
DL hiinder det on dag i skolan, ni6r Marie som vanligt ifrigt uppsöker vaninnan, att denna ej vill tala till henne, utan vänder sig bort och brister i gr&amp; Hennes biktfader hade förbjudit henne att urngss med en protestant, ocli hon tigger och ber att Marie sh snart som möjligt skall blifva katolik.
nEn kort stund sag jag p i henne, djupt uppskakad och mera bedröfvad i hemes &amp; n i mina egna vagnar.
Sá vände jag mig plötsligt bort, utan att saga ett enda ord.
Jag hade fatt ögonen öpgm för katolska kyrkans &amp; J- ranni, och den hade mist en blifvande proselyt.
Jag narmade mig aldrig mer min vaninna och talade aldrig med henne mer i skolan. "
Maries mor hade, d&amp; fadren förlorade sin tjtlnst, tagit barnmosske- examen och praktiserade i Berlin.
Bon saknade derför kvinlig tillsyn i hemmet; lärare och kamrater gjords narr af henne gör bennes brist p&amp; prydlighet - vacker var hon af naturen ej; men fast detta gjorda henne ondt, föll det henne icke in att det kuude vara annorlunda.
' En g&amp;ng ble f jag verkligen tvungen att skratta &amp; t mig sjalf dab jag af en händelse fick se mitt ansigte i spegeln, med ena hgrflatan r8tf öfver venstra örat och den andra öfver hcgra ' ögat.
Helt lugnt hangdc jag dA en karta öfver spegeln och fortsztte, mic likning.
De h %rda omdömen som drabbade mig, gjorde mig tidigt reflekterande.
Jag hörde att man kallade mig stpfsint, blott derför att jag inte ville ge efter, dA jag kände att jag hade rätt.
Jag visste, att jag endast ön- skade alla andra godt och gärna ville lemno min hjalp der den k m d e bebbfaas; jag s&amp;g, att samma personer, som uudveko mitt ~ a l l ~ k och ap gjorde narr af mig, icke blott mottogo, utan afren fordrade tjanster af mig; haraf blef en följd att jag anuu mer sISt mig itiom mig sjalf. "
Under sina sista skolar fann emdlcrtid Xarie i en tjugu 5s i6ldre lärare en van, som fick ett stort och Bielsosscnt inflytande öfver henne.
Han började med att i all vanlighet göra henne uppmarksam p&amp; den otjänst hon gjorde sig själf genom sin v&amp;rdslösade klldsel och sitt barda väsen, och det dröjde icke lange förran hon rattat b %da delarm.
Nu fick hon till och med, fasttln fullkomligt utan grund, af kamraterna höra att hon var svag för grannlit och kokett.
Men här var nu m- ledning gifven till ett förtroligare förhillande mellan henne och lararen, som biide genom samtal och regelbunden undervisning i pspkologi sbkte försona Marie med människonaturens svagheter, hvilka hon re- dan i det praktiska lifvet lärt känna.
Den Ilskade lararen sjuknade emellertid; en morgon skickar ban bud efter henne och vill taga af- sked af henne.
Hon far ej tillaltelse att !erma, skolan fdrs &amp; n det lir för sent, och hon finner honom död; nu fsttsr bon en s %dan afsky för skolan, att hon pil intet vilkor lgngre vill g&amp; der.
' Det kan sagas om Marie Zakrzewska, att hon " burit marskalks- stafven i tornisten " fr&amp;n det hon var barn.
Som andra barn fick hon dockor att leka med; men det dröjde aldrig mAnga dagar, innan hon upptackte att de smA varelserna ledo af alla möjliga krampor och .mhste plastras om.
Operationer företogos bAde p&amp; hennes egna och ph syskons och kamraters dockor, vanligen med dödlig utgsng.
Marie upptriidde d&amp; vid begrafningen i egenskap af prest och moralist och: lockade ej sllllan sina Ahörare att gr&amp;ta genom att skildra hvilken van- vArd de oskyldiga smA varit utsatta för SA i kroppsligt som andligt .afseende.
Stora medicinska arbeten slukades af den vetgiriga flickan .vid en &amp; Ider, dil andra barn läsa sagor.
Hon hade knappt slutat sko- lan förr an hon blef sin mdrs medhjalperska vid dennas stora praktik.
Hela veckor igenom vor0 hvarken mor eller dotter ur kladerna.
" Un- .der dessa hr lärde jag känns m&amp;nniskolifvet i grund och botten.
Jag .s&amp;g dygden i trasor ocli lasten i högsatet.
Jag shg prostituerade kvin- nor, som föreföllo mig rena och kvinnor ur s&amp; kallade blttre klasser, .som ing&amp;fv-o mig vämjelse.
Jag lärde mig bedöma manniskona- turen, se det goda, der hvarest varlden finner endast fel och se fel, der Imrest ögonskenligen blott dygder finnas.
Dessa erfarenheter kostade mig min ungdomliga omedelbarhet; men jag ville ej byta bort dem mot att evigt kunna bevara ungdomens tilltro.
MA alla och en- hvar söka bevara skenet; men den som vill blifva i s t h d att hjälpa andra med bAde insigt och medk %nsla, mlste kunna gonomsktlda ytan s c h se, hvad som ligger bakom. "
Vid aderton Ars ilder söker M.
Z. tilltriide till Berlins barn- morske-skola, men det nekas henne, derför att hon ilr ung och ogift.
Hon studerar d&amp; privat under öfverläkarens ledning, men upprepar p % samma ghng &amp; r efter Ar sin ansökan.
Genom vädjan till konungen lyckas till slut professorn f&amp; in sin gunstling vid skolan.
PA samma gAng hon nu upptages som elev, anstaller professorn henne som sin medhjalpare vid undervisningen af s8väl kvinliga som manliga elever.
Hans helsa var bracklig, och han hade gjort upp en plan att uppfostra .henne till sin eftertradare som lärare vid skolan, hvilken plats hon skulle förena med den af stiftelsens första barnmorska.
Fastän hon visade stg fullt kompetent till dessa embeten, väcktes dock f r h flera h811 ett &amp; dant motsthnd mot hans planer, att det blott genom utom- ordentliga anstrilngningar &amp; hans sida och hlirdt arbete A hennes lyt- kades genomdrifva dem.
Och samma dag som hon, stralande af glildje, meddelar honoin sin utnamning, dör han.
Deras gemensamma mot- sthndare, som i henne se en representant för den förhatliga kvinnofr8- gan, begagna sig hllraf for att upptaga striden p&amp; nytt och föra den.
nu med de lägsta vapen.
Z. soker afväpna dem genom att afst8 en del af sin myndighet At en diakonissa, som man frsn en viss sida.
vill ha fram.
Men d8 ej heller denna uppoffring synes hjtilpa, före- drager hon, att nedlägga striden, nöjd att lemna sin plats med bästa möjliga vitsord om duglighet och personlig aktningsvardhet.
Hellre än att fortsätta en strid, hvars smAaktighet synes henne ovärdig, vill: hon arbeta för sin sak pii en plats der de svarigheter, som visserligen förests, dock äro af en mindre pinsam art.
Det framgár af ofvan citerade uttalande om den amerikanska fri- heten, att M.
Z. icke undgick att känna sig sviken i sina förväiitningar.
Emellertid var dock just hon med sin storslagna, kraftiga karaktär den rätta att börja kampen p&amp; en skadeplats, der det galler i sanning stora insatser.
Hon var uthhllig nog att välbehtlllen kunna genomg8 den skiirseld som förestir enhvar fullvuxen människa, innan Iion lyckas blifva hemmastadd i en s i främmande kultur ' som den amerikanska.
Och hon var SA framstsende att amerikanarne förlato henne att hon ej var en a.f dem.
Srnihingom slöt hon sig ocksh med upprigtig sympati och förtroende till sina nya landsman.
Genom resor i sitt gamla fader- nesland och umghnge med landsman följde hon utvecklingen i Europa i den sociala fragan, som framför allt tyckes ligga henne om hjärtat.
Men äfven p8 detta omrAde kom hon efterhand att vanta sig mer af utvecklingen i det nya landet &amp; n i det gamla.
I senare Ar ha hennes rekreationsresor mera haft vestern till mA1 &amp; n gamla vadden, hon har t. ex. besbkt Kalifornien.
Och hon har alla förutsattningar för att kunna ratt bedöma det folk hon frivilligt slutit sig till och bland hvilket hon lefvat ett lif, sh vackert och viilsignelserilit som fii af hen- Iiivstine Frede.i-.i-sen.
nes samtidskvinnor.
Kvinliga Skolrådsledamöter.
Det h h d t anlitade utrymmet har hindrat oss att i detta häfte införa nAgra notiser.
Dock kunna vi ej uriderliita att upprakna nam- neri p&amp; de damer, hvilka blifvit valda till skolr&amp;dsledamöter.
, Först &amp; ledes fröken Lilly Engström, Stockholm, derefter fröken.
Eva Rodhe, Göteborg, samt fröken Britte Sophie Raab 8 Ugglansryd, Ryssby församling.
Vidare enkefru Anna Ch.
Olsson i Kyrkesund, frn Francke och Doktorinnan Belfrage i Fiissbergs församling invid Göteborg, fru d ' Angotte född Bexell i Grimetons f6rsamling, Halland, samt grefvinnan Augusta von Essen i Helsingborg.
Anne-Charlotte Leffier: Ur lifvet, Tredje Sam- lingen 2.
Gamla Jungfrun - I Fattigstugan.
- E n brödkaka.
- Moster Malvina.
- Gråtande Venus.
Z. Hsggströms förlagsexpedition.
Sonja Kovalevs.ky: Ur Ryska lifvet.
Systrarna Raj evski.
Ofversättning från förf: s manuskript af W a l b ~ r g Hedberg.
Stockholm Z. Hzeggströms Förlags- expedition.
u Lefflers sista bok är icke glad.
Och detta beror icke derpå, att hon denna gång framvisat några skuggwdor af sociala förhållanden och gjort några påstaenden, som den stora allmänheten icke gärna ser gjorda eller hvilkas sanning och allmängiltighetiden måhända bestrider.
Det är intet utmanande i denna bok.
Och dock verkar den dystrare eller rättare hopplösare än iiagon af fru Lefflers föregående.
Ty der det 6ns lif, der fins det ännu hopp.
E n författare må anklaga aldrig s&amp; mycket, så fort anklagelserna riktas mot institutioner och människor, kan rättelse vantas, men så ar det icke, nar lifvets egen mekanism får uppbära skulden.
När det är lif- vets skeppbrott, som behandlas, ödets nyckfullhet eller världs- ordningens oordning, som framställes och den drunknande f&amp;- fan@ synes vänta p i det lilla halmstrået, som kunde radda honom - da blir intrycket mörkt på allvar.
E n af dessa skisser är hemtad ur fattigstugan; bland dessa ruiner af hvad som fordom varit människor se vi oss omkring med förskräckta blickar, ledda af författarinnans säkra hand och lugna beskrifning, som ingenting glömmer.
Det eviga genljuder mycket starkt i våra öron.
E n annan berättelse ger oss en " paralleldram " mellan två kandidater till en plats, den ene får den och det är han, som icke skulle ha haft den, den andre får den icke, och det är han, som har hungriga munnar att föda.
E n liten förlof- ningshistoria, som är inflickad, ' ger förf.
tillfälle att vara sa- tirisk med fullt skäl öfyer den ljufva oron hos en fästmö, som fordrar allt jämt nya försäkringar om sin älskades brin- nande kärlek.
Vi khnna allt för vad - denna händelse med en plats, som råkar tillfalla orätt person, i dagligt tal kalla vi det ödets ironi eller ödets lotteri.
kan anföra halfva vår tids literatur som ett stöd för berättigandet.
af dessa pessimistiska taflor.
Och dock fråga vi oss: äro dessa taflor gjorda för den skönliterara skildringen?
Det är intet svar, ingen utsigt, ingen vidd i sådana skildringar.
Taflan blott beklammer och trycker.