Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu ställa Ställa vi nu främst fordringarna pä anlag sig många svårigheter för dess inlärande, ty och lust, så kommer i andra hand god, grund- lektionerna häruti betinga flerdubbelt pris emot lig undervisning, och detta meddelas sanner- de i vanlig pianomusik, och om ej flere slå ligen ej af hvarje musiklärarinha; det kan ju sig till hopa om en timme, tycker ingen sig rimligtvis icke heller så vara, ty den fattiga kunna taga dylik undervisning.
Blott i och lärarinnan har ei sjelf haft råd att åtnjuta dy- för examina tagas i allmänhet lektioner uti harmonilära.
Och dock blir genom detta stu- likt företräde.
Äro guvernanterna legio, så äro musiklära- diums försummande mycket bundet i en mu- rinnorna i alla åldrar, stånd och förmögenhets- sikalisk själ, som eljes kunde fått form och vilkor det ännu mer, ty hvem undervisar ej i uttryck.
musik, — för utkomstens, för nöjes, för vän- Ei för tidigt, men ej heller för sent borde skaps skull etc.?
musik bibringas.
Någon viss ålder kan knapt Tänka vi oss nu dessa tvänne vilkor fylda, föreskrifvas, ty barnens utveckling är ju så anlag och god undervisning, så är dock icke olika.
Om undervisningen fortsattes jemt och bedrifves med allvar, så skall den snart vuxna saken slut dermed.
Mödrar och uppfostrare måste i hemmen flickan hafva hunnit så pass långt i framsteg, kontrollera, att barnen rätt begagna sin under- att nödig tid till att deltaga i för henne lämp- visning.
Främst måste hemarbetet, d. v. s. liga hushålls- och hemsysslor mycket väl kan öfverspelningen, strängt tillhällas och, livad mera beredas.
Ty allt efter som flickan framskrider är, noga kontrolleras, ty barn äro barn, och, mot ungmötiden, ställas allt flere kraf på henne, oaktadt lust och anlag finnas hos barnet, kunna d. v. s. böra ställas, och hennes tid, om den ej fordras den vuxnes allvar och ihärdighet; förståndigt indelas, behöfver alldeles icke ute- här måste modern leda och kan det godt, vare slutande egnas åt det hemarbete, som skolan och musiken kräfva.
sig hon sjelf är musikalisk eller ej.
Hon kan kontrollera, först att barnet öfvar sig, att det göres på den bestämda tiden, att det utföres ordentligt och i jemt tempo, d. v. s. till en.
början ei fortare, än att hvarje taktdel kan tagas lika fort, motsatsen kallas » att hacka ».
Ej ens här sluta moderns åligganden.
Fastän hon för lärarinnan och hennes undervisnings- metod dels hyser fullt förtroende Och tillit, dels ger henne fullkomlig frihet att bestämma denna, så måste med denna frihet följa ansvar Den fullvuxna, ur skolan gångna flickan, får naturligtvis nu icke sitta och spela dagen i ända, om det intresserar henne aldrig så myc- ket, ty hemmet ställer anspråk på vida mera från hennes sida än musik eller blott tillfällig hushållshjelp.
Egnar hon dagligen en timme — t. ex. på morgonen, eller på någon annan för hennes för- hållanden lämplig tid — åt musiken och då allvarligt studerar några korta öfningar, en etyd
Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r eller sonat, ett vackert melodiöst stycke samt spelar ett par sidor prima vista, skall alltjemt syftet att komma längre — högre — nppnås — blott med denna enda timma.
Sedermera, som ung fru, gäller samma regel, äfven då barn och annat taga hennes tid i an- språk, men med moderation förstås.
Någon fullt regelbunden tid kan ju för mången vara både svårt och ofta alldeles omöjligt att be- stämma.
Det kan ju hända, att både dagar, veckor, ja månader kunna gå, utan att omstän- digheterna möjliggöra musikens studium — • ty ett stycke då och då för en god vän räknar jag icke; men hvad jag vill säga är, att hon aldrig ens för en minut får lemna detta musikens mål — längre, högre!
— ur sigte, aldrig glömma, att den musikaliska gåfvan är ett pund, som ej får gräfvas ned i jorden, och för hvilket, som allt annat, hon har att aflägga räkenskap och ansvar.
Och när nu en tid, en timme, ja, om blott en half erbjuder sig, då skall hon icke försumma att använda den samma.
Mången vill kanske säga: » Ja, då är jag så trött af arbete och släp, att jag ej orkar, utan vill hvila åtminstone den stunden! » Ja, de som anse musikens studium för något annat än hvila, de må gerna afstå.
» Idka musik », säger Elise Polko, » men icke för att lysa inför andra eller för att fördrifva tiden, utan kom ihåg, att hvarje konst eger något heligt.
En hvar af dem har haft sina mar- tyrer lika väl som religionen. » Just efter arbete och möda är det, som sjä- len behöfver lyftning, sinnet hvila, och detta just är det, som musiken skänker, då vi bruka den rätt.
Äfven rent praktiskt sedt, måste en fru hålla den musikaliska ådran någorlunda frisk och lifgifvande- För sig och de sina kan hon ju dermed förljufva mången stund, förmildra mån- gen smärta, om lifvet på hjertats strängar slår ett och annat mollackord.
Hon kan höja stäm- ningen i hem som i sällskap, glädja man och barn med en glad melodi, men icke minst kan hon ju undervisa barnen, väcka deras mu- siksinne.
Ja, här finnas ju många fall, der hustruns musikaliska talang varit den, som skaf- fat bröd åt både barn och — äfven mannen ibland, då hans egna sträfvanden varit förgäf- ves.
Jag vet en ung hustru, med trenne små barn, hvars make plötsligt afled.
Med sin mu- sikaliska talang har hon nu i flere år skaffat icke allenast bröd för dagen, utan frambragt ett verkligt välstånd samt gifvit barnen en om- sorgsfull och god uppfostran.
Men i detta fall — huru långt hade hon väl kommit, om hon ej först sjelf åtnjutit god och grundlig under- visning och sedan hållit sina kunskaper vid magt, så att hon kunnat dukumentera sig som en första klassens musiklärarinna.
Om åt musikaliska anlag och håg bjudes verkligt god undervisning, som paras med ar- bete i hemmet, och om den vunna färdigheten afses för sinnets lyftande, glädjens höjande och sorgens lindrande — i nödfall en praktisk hjelp till beredande af utkomst — om på dessa för- utsättningar, på dessa grunder och i detta syfte musiken idkas i hemmet, finnas helt visst inga berättigade anledningar att tala om dess miss- bruk.
Barnens leksaker.
Jågot, 9#- (* 5 \ vid hvilket man i allmänhet fäster ringa om ens någon vigt, är barnens leksaker.
Häri gör man dock högst orätt, ty emedan för de små just leksakerna äro hufvudsaker, böra de gifvas a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
Namn o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t l o n från r e d a k t i o n e n s sida påräknas.
med urskilning, för så vidt de skola uppfylla sitt ändamål.
För det första skall man noga betänka, hvilka leksaker bäst lämpa sig för barnens ålder, samt dernäst se till, att deras antal till en början inskrän- kes till blott några få, och endast så småningom öka deras mängd, i den mån barnen förmå uppfatta deras användning.
Härigenom vinnes, att de små få in- tresse för sina tillhörigheter, så att de ideligen vilja sysselsätta sig med dem, både sig sjelfva och sina föräldrar till nöje.
För det andra torde man, då barnen hunnit den utveckling, att deras reflektions- förmåga lämpligen kan tagas i anspråk, lemna dem sådana leksaker, som icke blott tjena dem till » lyst » utan ock till nytta — jag menar sådana, som kunna befordra utvecklingen af deras tanke- och uppfinnings- förmåga, exempelvis de s. k. bygglådorna m. fi.
Vidare är alltid stort skäl att välja sådana saker, som äro starka och någorlunda uthärda den hårda behandling, för hvilken de stundom kunna blifva utsatta.
Jag säger detta, ej blott sedt från den ekonomiska syn- punkten, utan hufvudsakligen derför att barnen, om deras leksaker äro ömtåliga och lätt gå sönder, snart kunna få lika stort nöje i att förstöra dem som att använda dem till sitt rätta ändamål, hvilket ju är en ovana, som kan hafva vådliga följder i framtiden.
Till sist ännu ett råd!
Gif barnen städse ett be- stämdt ställe, på hvilket de, när leken för dagen skall upphöra, må tillhållas att i någon ordning sam- manlägga sina saker!
Derigenom grundlägges hos dem i rätt tid sinne för ordning.
jag, glömsk af våra ömsesidiga löften för många år till baka, knutit en annan förbindelse.
Min fattigdom, som då lade hinder i vägen för vår förening, har först nu genom arbete och försakelser drifvits på flyk- ten.
Jag är i tillfälle att bjuda dig och mo- ster ett beqvämt hem.
Fullt uppriktigt måste jag likväl säga dig, att du ej mera får vänta en blyg, älskande yngling.
Mina känslor hafva stelnat, och jag är en man, för hvilken arbetet är allt.
Dock tror jag, att på aktning och förtroende byggas många lyckliga äktenskap, och väntar jag ett gynnsamt svar.
Din Gustaf. » En tår föll på papperet.
Maria torkade hastigt bort den, och lade åter in brefvet.
Hon började häf- tigt gå fram och till baka på golfvet.
Hon kunde ej underlåta att känna sig förbittrad på verlden, på menniskorna, på allt.
Hennes na- tur var ej stilla och undergifven, ej storslaget fördragsam.
Hon var ett helt vanligt menni- skobarn.
Trasmattan vek ihop sig under hennes ha- Lalage.
stiga gång.
Hon lade otåligt ut den igen och afstod från sin promenad.
W c » Det är ruskigt ute, » sade mostern.
» Och inte mycket bättre inne, » svarade Maria hänsynslöst.
Gumman, som blott uppfattade de sista or- den, sade: S k i s s af E — th. » Ja, det är det visst det, mycket skönt här. » Efter en liten stund hördes åter mosters I^JjOn hängde upp den våta regnkappan och hatten i lamburen, skakade ut paraplyet darrande, svaga stämma: och steg in.
» God afton, moster, » helsade hon med hög röst, ty gumman var mycket döf.
» God qväll, » nickade gumman bort ifrån kakelugnen.
Det var ett stort, trefligt rum med hvita, gammalmodiga möbler, och i ett hörn skrälde just nu en tungsint, skröplig pendyl med dar- rande stämma åtta långa slag.
På ett bord framför soffan låg en hvit ser- vett prydligt utbredd, och här började nu mo- ster duka fram aftonmåltiden.
Lampskenet föll skarpt på den tarfliga ser- visen: två omaka koppar med nötta teskedar, en kantstött gråddkanna, en oslipad sockerskål och tvänne tallrikar med mycket små qvanti- teter af smör och ost.
Maria vände sig häftigt om.
Det var, som om det skarpa ljusskenet gjort ondt i ögonen.
Midt emellan fönstren stod en byrå med spegel på; Maria gick fram till den och betraktade uppmärksamt sitt bleka ansigte.
De stora, mörka ögonen sågo riktigt hemska ut så här i halfdunklet.
Pannan var hög och bred.
Håret bakåtstruket, ljust och slätt.
Munnen — ja, den kanske var det vackraste hon egde, med sina mjuka, röda läppar.
Men hon var i alla fall ful och såg gammal ut.
Hon hade ju ock redan fylt sina 30 år.
Hon suckade djupt och tungt efter denna hårda men rättvisa granskning; det kunde ej hjelpas — Maria Ström måste erkänna, att ungdomen flytt.
Det var ej nog, att hjertat slog lika varmt som för tio år sedan.
Ytan var vissnad, och dä är en qvinnas kraftigaste vapen försvagadt.
Hon måste fatta ett beslut i afton.
Hon öppnade byrålådan och framtog ett bref.
Hon hade velat kyssa hvarje liten tvär bokstaf, smeka de sträfva, pligtstränga orden och locka fram en enda ton af vekhet och värme från de kalla, tvungna raderna.
Der stod: » Goda Maria!
Säkert har du mer än en gång undrat öfver min tystnad och trott, att » Nu, barn lilla, ska ' vi ha ' vår lilla kaffetår. » Hon satte sig belåtet i den knarrande sof- fan.
Maria tog plats bredvid henne och såg motvilligt på det tarfliga bordet.
» Ett be- qvämt hem » — orden dansade förbi hennes ögon — • » ett beqvämt hem ».
Ack, om moster ej frågat så mycket i.afton.
Maria behöfde tänka, och det pinade henne att besvara dessa triviala frågor, då hela hen- nes själ var i uppror.
» Har du sett några bekanta i dag? » » Nej! » Maria rörde häftigt i kaffekoppen.
» Det är väl smutsigt ute? » » Äh j a; » skeden gjorde en så häftig rörelse, att det kom kaffe på den prydliga servetten.
» Ät, kära barn, du är nog hungrig. » » Nej, men jag är trött och skall be att få vara i fred. » Moster såg förundrad upp.
» Behöfver vi ved?
V i ha hela vedbo ' n full, gu ' ske lof. » Maria reste sig häftigt och skrek i full för- bittring: » Jag skall be, att få vara i fred! » Så började hon åter gå af och an på golfvet.
Moster dukade af bordet under tystnad och tittade då och då i smyg på Maria med eh liten ödmjukt ogillande blick.
Så slätade hon ut servetten, skrufvade upp lampan litet bättre, tog fram sin strumpa och stickade lugnt ma- ska efter maska.
Maria stod och undrade, hvad hon skulle kunna lugna tankarne med.
Läsa kunde hon ej i detta ögonblick.
Tänk — om hon också skulle taga en strumpa och täfla med moster, om hvem som långsammast kunde draga stic- kan fram och till baka.
Men så slog det henne, att hon var elak; och det nu, när hon skulle fatta ett så vig- tigt beslut!
Den öfverspända, nervösa stämningen efter- träddes af en djup sorgsenhet.
Hvad skulle hon lemna för svar?
Det fans blott ett, tyckte hon det ena ögon- blicket.
Det var: » för sent ».
Ej var det lycka, att med domnade känslor ingå ett äkten-
Med I d u n s e x p e d i t l o n ä r f ö r e n a d I d u n s u t r ä t t n l n g s b y r å, hvilken g r a t i s verkställer alla u p p k ö p åt Iduns a b o n n e n t e r I l a n d s o r t e n s a m t för öfrlgt skap.
Men också — hade hon rättighet att skjuta ifrån sig rikedom och beqvämligket?
Hvilket var rätt?
Var hennes kärlek lika oegennyttigt varm som förr; kunde hon skapa ett lyckligt hem; var hon mägtig att blifva den sträfve mannens solstråle?
Lifvet och fattigdomen hade blekt kindens rosor och borttagit själens ungdomliga spän- stighet.
Hon var ej mera den adertonåriga, lifsvarma Maria, med tro och hopp på lifvet.
» För sent, för sent » ringde det i hennes öron.
Men mot mostern gjorde hon kanske ej rätt.
Den gamla, hvithåriga qvinnan med sitt nöjda, undergifna ansigtsuttryck.
Hade hon rättighet att fråntaga henne några år at ro och frid?
Hon sprang hastigt upp, ilade fram till mo- stern och slog armarne om hennes hals.
» Moster, » frågade hon i hennes öra, » har du det mycket svårt? » » Jag, » sade den gamla, » nej, visst icke; då jag har min lilla matbit för dagen och en smekning af dig ibland, vore det väl bra orätt att klaga. » Hon såg så rar ut, den gamla, att Maria måste kyssa henne än en gång.
Sedan gick hon fram till byrån, tog fram papper, bläck och penna och skref utan långt betänkande två betydelsefulla ord på ett rent pappersark: » För sent.
' » Så lade hon ihop det och skref med dar- rande hand utanskriften: » Herr Gustaf Berg.
Malmö ».
I i H Lj I I KJ M IN till b i l l i g a s t e p r i s o c h p å b ä s t a s ä t t u t f ö r a l l a m ö j l i g a u p p d r a g t i l I t j e n s t f ö r Iduns ä r a d e läsarinnor.
Vidare kan man af gamla rapphöns anrätta en allmännaste af manliga dygder, det fysiska mo- » salmi », i det man fråntager bröslbitarne af de stekta det.
För ej länge sedan hände i en liten hönsen och låter dem puttra vid sakta eld ungarsk stad att två barn på fem och sju år i en kraftig köttspad, tillsatt med några charlotten- lökar, citronskal och några champignoner.
Alla öf- lekte på gatan.
Plötsligt störtade tvänne för riga köttrester arbetas, under tillsättande af något en lätt jagtvagn spända hästar fram mellan hus- sås, till en purée, som blandas till köttstyckena.
Alla raderna i rasande sken.
De hade blifvit skrämda, ben hackas fint och urkokas med kryddor i en kraf- och körsvennen förmådde ej hejda dem.
Men- tig spad; denna passeras sedan, hopkokas, spetsas med sherry och bredes, sedan den tjocknat, öfver niskorna på gatan skingrades förskräckta, flydde » salmin », hvilken ännu en gång uppvärmes, anrättas in i portgångarne.
Men de af fruktan förvir- på en rund karott och garneras med små blommor rade barnen sprungo, i stället för åt sidan, af bläddrig mördeg och hårdkokta, i skifvor skurna ägg.
midt i hästarnes språnglinie.
Då kom en ung En enklare » salmi » kan man ock bereda på så flicka gående — lärarinnan i dervarande flick- sätt, att man långsamt låter rapphönsen stekas or- dentligt möra, hvilket med gamla höns drar grund- skola — öfversåg med en hastig blick den lig tid, och efter kallnandet skär dem i stycken.
fara, som hotade barnen, störtade sig mot hä- Man slår så i en kastrull några skedar provenceolja, starne, fick dem i tygeln och bringade dem ett glas rödvin, salt, peppar, något cayenne och saften att stanna.
De små voro räddade.
af en citron, lägger rapphönsköttet härtill, låter det hela hettas upp på elden och skakar det sist ordent- Detta bevis på mod och kraft är väl nu syn- ligt om hvart annat.
nerligen » oqvinligt »; idealet för » huld qvin- Slutligen kan man äfven af de mörstekta och kall- nade gamla rapphönsen bereda en smaklig salat, i lighet » hade kanske långt bättre motsvarats, det man skär upp dem i prydliga stycken och an- om den unga flickan med ångestrop löpt åt rättar dem på en salat af kokade selleriskifvor, fin- sidan och låtit de arma barnen krossas under bladig hufvudsalat och krasse och deröfver gjuter en hästarnes hofvar?
sås, hvilken framställes så, att man finhackar några charlottenlökar och persilja, blandar detta med två Må vi mot denna specifikt manliga dygd, kokade och två råa äggulor, något salt, krossad pep- det fysiska modet, ställa en egenskap, hvilken par, olja och kryddättika, rör det hela väl tillsam- företrädesvis tankes som ett qvinlighetens at- mans och slutligen tillsätter J liter vispad ägghvita.
tribut: den kärleksfulla hjertegodheten, och Unga rapphöns fyllas med en köttfärs, hvilken man blandar med den finhackade lefvern; sedan om- låtom oss efterse, om ej i sjelfva verket denna vecklas de med fina speckskifvor och stekas saftigt egenskap är en lika stor prydnad för en inans på spisen.
Härtill lämpar sig en hvit sellerisås, till karaktär som för en qvinnas.
Jag förmodar, hvilken man skär ett hälft dussin unga sellerihufvu- att det riktiga i en sådan uppfattning tydligt den i tumslånga bitar, förväller dem ett par minuter Ty i hett vatten och låter dem under en timme kokas framstår för hvarje tänkande menniska.
mjuka i en kalfspad, som man tillsatt med ett stycke är den beprisade hjertegodheten parad med med mjöl blandadt smör, fyra med grädde samman- qvinlig svaghet i karaktären, såsom tyvärr ofta vispade äggulor, peppar, salt och något citronsaft.
När sellerin är riktigt mjuk, pressar man den genom fallet är, så är hon visserligen ingen dygd, utan en sil, och denna purée sättes till såsen.
ett fel.
Se vi deremot andligt diup och mild- långsamt Sen till, ärade läsarinnor, att Idun finnes hos alla edra bekanta!
Om rapphöns.
J agtsäsongen är öppnad, och dermed erbjudes åt våra husmödrar den efterlängtade lägenheten att åter åstadkomma någon större omvexling i den dagliga matseJeln.
V i vilja derför i dag när- mast fästa uppmärksamheten på den mångsidiga an- vändningen af rapphöns och dervid särskildt fram- hålla, hurusom de vanligen djupt föraktade gamla rapphönsen förträffligt låta använda sig till smakliga anrättningar och afgjordt stå i första linien som sop- por efter följande metod.
Man invecklar rapphönsen i tunna skifvor af orökt späck och steker dem hastigt styfva i smör.
Sedan de kallnat, lösgör man noga költet från benen, hackar de senare i små bitar och ställer dem med något köttextrakt och rikliga kryd- dor på elden.
Köttet befriar man från alla senor, hackar det helt fint och uppvärmer det med färskt smör, hackad lök och persilja samt det färserade späcket; tillsätter derefter två äggulor och två glas madeira.
Såsen på benen afslås nu genom en sil, afredes med något brynt mjöl och blandas till pu- réen.
Sedan soppan nu värmts upp — men ej kokat — kryddas den med något salt och cayenne- peppar och serveras med stekta h vetebrödstärningar.
På samma vis kan man af gamla rapphöns anrätta en synnerligen smakfull ärtsoppa, i det man kokar ärterna mjuka i bensåsen tillsammans med rikligt selleri, passerar den genom en sil och blandar de två puréerna.
Vidare kan man äfven med fördel använda puréen, i det man blandar den med en färs af hälften kalf- kött och fett fläsk, förhöjer smaken med hackade champignoner och en charlottenlök, ger den spets med saften af en citron och af det hela formar en pastej, som kokas antingen i en puddingform i vat- tenbad eller ock i en kastrull, insmord med smör och belagd med tunna späckskifvor.
Till denna rätt serverar man en brun champignonsås, tillsatt med madeira.
Den med rapphönspuréen blandade färsen egnar sig äfven väl till fyllnad i ett kålhufvud, som man förväller i varmt saltvatten, derpå afkyler i kallt vatten och fullstärdigt utplattar; färsen strykes nu mellan bladen och kålhufvudet kokas i en stark fett- spad.
Kålen serverar man äfven med madeirasås.
het förenade med utveckladt förstånd och ka- kraft, så erhålla vi bilden af en för- träfflig personlighet, öfver hvilken en hvar måste känna glädje.
Finna vi väl då i denna bild som något särskildt typiskt framstå energisk manlighet eller blid qvinlighet?
För visso ingen- dera, eller rättare båda, nämligen det typiska för en ren, skön mensklighet.
raktärens Det finns inga moraliska egenskaper, som i mannens karaktär kunna bilda en dygd, men i qvinnans ett fel, eller omvändt; och den ofta Tre artiklar af Irma von Troll-Borostt / äni.
uttalade fruktan, att qvinnorna, genom att egna sig åt en offentlig verksamhet, så småningom III.
skulle förlora den äkta qvinlighetens väsen, jjom vi förra gången sågo, är det rätt be- saknar hvarje grund.
tänkliga gåfvor, med hvilka den forn- Hvarje arbete, det samma må nu betingas helleniska sagan utsmyckat den första qvinnan, af en rent ideal sträfvan eller af allvarlig pligt- och hvilka följaktligen gällde som karaktäri- känsla, må fulländas i den stilla kammaren stiskt qvinliga egenskaper.
Framför allt ny- eller på lifvets marknadstorg — hvarje arbete fikenheten, denna olyckssaliga nyfikenhet, hvil- förädlar.
Qvinlighetens framträdande beror ken skulle vara skulden till all olycka på jor- på intet vis af yttre omständigheter och sys- den, då ju den förledde Pandora att öppna selsättning, utan af det andliga sinnelag, som asken och, enligt den andra mythen, förförde inom hvarje verksamhetsgren kan utveckla sig Eva att äta af den förbjudna frukten på kun- och bära frukter.
Om qvinnan utöfvar sin skapens träd.
Näst nyfikenheten finna vi » be- verksamhet i den egna familjen eller på em- hag och oemotståndlig älskvärdhet, dolskt sinne, betsrummet, bakom boddisken, i skolsalen, på listig håg och förförisk tunga » uppräknade som scenen, på konserttribunen, vid sjukbädden som qvinliga egenskaper.
Ar det månne för dessa vårdarinna eller som läkare — öfverallt är det egenskaper, som de i den första af dessa ar- det invärtes sinnelaget, detta huru, hvarigenom tiklar uppräknade motståndarne till qvinnorö- hennes väsen erhåller sin egendomliga pregel, relsen hysa fruktan, att de skulle utplånas hos icke de yttre omständigheterna vid hennes yrke.
qvinnorna genom högre själsbildning och vid- Derför handlar det framför allt om den ka- gadt arbetsområde, och mena de, att deras ut- raktärs- och själsriktning, som bibringas qvin- plånande, om något sådant verkligen blefve fal- nan vid hennes uppfostran.
Om hon sedligt let, vore att så lifligt beklaga?
ren och med ädla sträfvanden träder ut på » Icke qvinnans fel och svagheter, utan hen- lifvets arena, så skall hon äfven komma att nes dygder är det (så lyder svaret), för hvil- verka försedligande och förädlande, och derpå kas undergång vi frukta! » skall ej det offentliga lifvet förlora.
Genom Tomma fraser!
Nämn någon enda dygd, hvil- en slik ädel verksamhet kan ej alstras någon ken skulle vara uteslutande qvinlig och ej dess- frånstötande dubbelhet hos qvinnans invärtes likes mensklig eller en sådan, som endast skulle väsende och yttre uppträdande, utan den samma anstå mannen, men inverka menligt på qvin- skall fastmer bringa den sanna qvinlighetens blomma till skön och full utveckling.
Troget nans karaktär och värde!
Låt oss till exempel dröja vid den erkändt fullföljande sitt arbete, skall dock alltid qvin- Om qvinnans värde.
nan ovilkorligen förbli behagets och skönhetens representant, själens behag och det rena, ädla sinnelagets skönhet, hvilka ej blott förmå höja och adla den yttre, kroppsliga fägringen, utan till och med — der denna saknas — ersätta den.
Hösttankar.
ä n n e r u vtrtx ^ &gt; bvilket besynnerligt vemod, som ' \ Sj smyger sig öfver en, då man sitter ensam så här och ser skymningen breda ut sig, under det träden af klädas sin sommarskrud?
Sorgsna tankar komma objudna, och ha de väl kommit, bli de qvar.
Ett helt lif rullar upp sig som ett panorama — förr och nu —.