Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t i Nåder föreslå Rikets Ständer: att skyldigheten att lill Rikets försvar inga i allmänna Beväringen ma för hvarje Svensk man vidtaga först med året näst efter det, hvarunder den bevänngsskyldige fyllt tjuguett, och fortfara till och med det är, hvarunder han uppnått tjugusex är, dock med den utsträckning, att allt det Rikets Handels/lolla tillhörande sjöfolk, som vid utbrott af krig är ä sjömans-husen eller i Magistraternas rullor mskrifvet, skall vara skyldigt att, mot befrielse från vapenöfning i fredstid, när Rikets försvar det påkallar, tjenstgöra vid Kongl. Maj:ts flotta från och med året efter fyllda tjuguett år till och med äret, dä trettioett är fyllas, hvilken utsträckning af bevärings-pligten, i likhet med hvad förut varit stadgadt, likväl icke må tillämpas hvarken pä det manskap, som efter krigets utbrott förhyres, eller på sjö-kapitener och styrmän, ej heller på machinister å ångfartyg, tillhörande enskilda personer eller bolag.
En annan fråga af hufvudsaklig vigt i afseende på allmänna Beväringen är den orri beväringsskvldighetens fullgörande genom legokarl.
Några förändringar uti de härom nu gällande stadganden äro af mer än ett skäl behöfliga.
Grundtanken för bevärings-inrättningen är, att likasom en hvar är pligtig att hafva lif och blod osparda för mensklighetens högsta intressen och efter olika förmåga bidraga till främjande deraf, så böra ock de medborgare i Staten, som genom ungdom, rörlighet och kroppskrafter äro lill krigstjenst de lämpligaste och för det helas behof i andra afseeriden de mest umbärlige, under visst antal år hålla sig beredda att personligen, utan åtskillnad för olika stånd och vilkor, bära vapen för det gemensamma fäderneslandets försvar.
Derföre få ock, enligt författningarnes stadgande, inga andra undantag härifrån ega rum än för dem, sorn redan valt krigs— ståndet till sitt lefnadsyrke eller för annat vigtigt statsbehof finnas oumbärliga, samt för dem, som i anseende till sjuklighet, lyten eller kroppssvaghet äro till krigstjenst oförmögna.
Men som, oaktadt denna vackra tanke i allmänhet gjort sig gällande vid stiftandet af beväringsförfattningen, tillåtelse likväl i samma författning lemnats den beväringsskyldige att genom legning anskaffa karl i sitt ställe och en sådan tillåtelse genom långvarigt begagnande blifvit häfdvunnen, torde svårligen någon ändring härutinnan för närvarande kunna beredas.
Emellertid måste, så vidt möjligt är, förekommas, att den medgifna legningsrätten verkar till förminskning af de fördelar, som af bevärings-inrättningen hos oss skäligen böra kunna väntas.
Lagstiftaren har visserligen sökt ordna förhållandet på det sätt, att bevärings manska - Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. JV? 3. 17 ttiafiskapet, så vidt det finge ersättas medelst legokarlar, endast skulle bestå af fullt dugligt och vapenfört folk och derföre stadgat, att till legokarlar inga andra finge antagas, än sådane, som vore mellan 25 och 37 års ålder samt derutöfver till 40 års ålder sådane, som förut varit i krigstjenst; men det har vid tillämpningen häraf visat sig, alt legokarlarne i allmänhet håde till duglighet och pålitlighet i tjensten samt uppförande i öfrigt äro betydligt underlägsna de ynglingar, som personligen fullgöra sin beväringspligt.
De, hvilka låta sig lega, bestå nemligen tili en stor del af personer, som till följd af bristande omtanka eller arbetsdrift ej lyckats att på annat sätt bereda sig utkomst.
Bland de legokarlar, sorn förut varit i krigstjenst, utgöres största antalet af f. d. soldater vid värfvado Arméen, hvilka uttjenat sin kapitulationstid och sedermera dels af bristande håg för krigareyrket icke velat, dels i anseende lill oduglighet derför icke fått förnya kapitulationen, således i båda fallen olämpliga att öfvertaga andras beväringspligt.
Dessutom inträffar, i afseende på många legokarlar, det förhållande, att, när de tagit lega närmare slutet af den medgifna legoåldern, en alltför lång tid förflutit, sedan de sjelfva blifvit vapenöfvade, så att de hunnit längesedan glömma den färdighet i vapen och militärisk tjenstgöring, hvilken de såsom bevärings-ynglingar inhemtat, samt dessutom blifva nog gamla innan deras legotid tilländalöper.
Ett så menligt förhållande kunde åtminstone i någon mån afhjelpas genom stadgande, att legokarl ej finge godkännas vid högre ålder än 34 år, eller vid högre lin 57 år, i fall han förut varit anställd i krigstjenst.
Om legningsrältig heten å ena sidan så inskränktes, kunde densamma deremot å andra sidan erhålla den utsträckning, att personer, tillhörande femte beväringsklassen, ifall beväringsåldern, på sätt här ofvan är föreslaget, framflyttas ett år, äfven kunde få till legokarlar antagas.
Dessas anskaffande blefve genom en sådan tillåtelse mycket underlättadt för de beväringsskyldige, en fördel, sorn i det närmaste kunde uppväga den ifrågasatta inskränkningen i legotiden; och bevärings-manskapels tjenstbarhet komme att befrämjas genom yngre, få år förut vapenöfvade karlars antagande.
Någon minskning åter i det gagn och den säkerhet, staten af Bevärings-inrältningen nu har att påräkna, bör, genom tillåten legning bland bevärings-manskapet af 5:le klassen, så mycket mindre kunna uppstå, som denna klass endast sällan kan komma i fråga alt till krigstjenst uppbädas, samt för öfrigt, om denna beväringsklass skulle redan vara uppbådad till tjenstgöring, någon legning lika litet som värfning af manskap derifrån då kan ega rum.
De utgifter, de beväringsskyldige få vidkännas för legokarlars anskaffande, uppgå årligen till en inalles ganska ansenlig summa, ehuru denna omöjligen kan till siffran beräk nas, enär legningskostnaderna efter omständigheterna och de enskildes öfverenskommelser öro till beloppet så olika, att, då detta i somliga fall blott utgör 20 eller 30 Bih. lill R.
Prof. 1856 & 1837. 1 Sami. 4 Åfd. 10 Hnfl. & is Kongl. IUuj:ts Såd.
Prop. Jtt 3.
Riksdaler Riksmynt, det i andra deremot uppgår till flere hundrade Riksdaler.
Om hvarje klass af bevärings-manskapet antages till blott 23,000 man och af dessa 3 på hundradet, eller 1,230, lega karlar i sitt ställe, — en beräkning, som icke är för hög, enär, t. ex. år 1834, legokarlarnes antal utgjorde 10 procent af de mönstrade, — samt om vidare antages, att legan i medeltal utgår med 73 Riksdaler Riksmynt årligen för hvarje legd karl eller lika med medeltalet för hela Riket af årliga rote- och rustbålls-vakans-afgiften för karl, så skulle beväringslegan, sålunda erlagd af 6,230 legande från alla fern beväringklasserne, uppgå till en summa af 468,730 Riksdaler Riksmynt om året.
En utväg finnes visserligen att till Rikets fördel och Bevärings-inrättningens verksamma befrämjande bättre använda de sålunda nu i legokostnader utgående summor, om all enskild legning förbjödes, och i stället stadgades, att hvarje beväringsskyldig, som önskade blifva frikallad från personlig beväringstjenst, egde att, för erhållande af en dylik befrielse, under fem års tid till staten erlägga en viss legoafgift, samt om Rikets
Ständer ansloge den härigenom blifvande statsinkomsten antingen till bestridande af kostnaden för en längre öfningstid åt bevärings-ungdomen eller till legande af beväringskarlar genom vederbörande embetsmyndigheters försorg, så att icke allenast staten blefve förvissad att erhålla dugligt manskap, utan Ock detta sålunda bland de redan uttjenta beväringsklasserne valda manskap, sorn, mot erhållande af legopenningen, å nyo antog beväringstjenst, dymedelst kunde bilda en gammal stam äfven inom beväringen.
Men då en dylik anordning möjligen kunde hafva till påföljd, att, när krigets faror hotade, Rikets försvars-styrka blefve ringare, än påräknadt vore, i fall antingen ett större antal beväringsskyldige då skyndade att begagna den medgifna rättigheten att erlägga legoafgift eller ock denna afgift icke blifvit bestämd till så högt belopp, att den erforderliga styrkan kunde dermed, äfven vid ett inbrytande krig, anskaffas; samt härtill kommer, att genom införande af en bestämd legoafgift, det till grund för Revärings-inrättningen liggande begreppet om personlig beväringstjenst lätteligen kunde öfvergå till en sådan alldeles motsatt uppfattning af denna prestation, att man i stället betraktade densamma såsom en skatteafgift, hvarigenom den förmögnare friköpte sig från ett åliggande, som endast den, hvilken icke hade råd att betala penningar, nödgades fullgöra med sin person, — kan Kongl. Maj:t, inseende vigten af dessa betänkligheter, icke föreslå vidtagandet af nu antydda åtgärd.
Deremot vili Kongl. Maj:t, på grund af hvad här ofvan blifvit anfördt, härmed i nåder föreslå Rikets Ständer den förändring i nu gällande stadganden om legokarl ars antagande för beväringsskyldige, att till legokarlar må kunna få antagas äfven de, som tillhöra årets femte beväringsklass, men ingen legokarl godkännas, vid högre ålder, än fyllda trettiofyra år, så framt han icke förut varit anställd i krigstjenst, då en sådan karl kan godkännas intill fyllda trettiosju år.
Prop. M 3. 19 Kong!. Maj:t förblifver Rikets Ständer med ali Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen.
OSCAR. A. F. S..
Utdrag af Protokollet öfver Landtförsvars-Arenden, hållet inför Hans Majit Konungen, i Slats-Rädel å Stockholms Slott den 28 Oktober 1856.
Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes ärendena, Friherre Lagerheim, Stals-Råden: Herr Fåhreeus, Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist.
Slais-Rådel och Chefen för Landtförsvarsdepartementet, Grefve Gyldenstolpe, anförde i underdånighet: l:o.
»Då del är af yttersta vigt, att allmänna Beväringen, som, till tryggande af Angående Rikets försvar, skall i farans stund förstärka den stående hären, är så ändamålsenligt ordnad, att det bistånd, deraf bör kunna påräknas, blifver så kraftigt sorn„u gillande möjligt, men bevärings-inrättningen i sitt nuvarande skick ej till alla delar motsvarar det dermed åsyftade ändamål, finner jag mig af min embetspiigt uppmanad att till rings-manEders Kongl Maj:ts Nådiga pröfning i underdånighet framställa förslag till de för- skåpet. 20 Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. M 3, bättringar i nämnda inrättning, hvilka, efter min tanke, äro behöfliga och till hvilkas genomförande Rikets nu församlade
Ständers medverkan torde böra påkallas.» »Hvad som härvid först torde böra tagas i öfvervägande är den för beväringsskyldighetens fullgörande bestämda ålderstiden.» »Nu gällande författning af den 13 Februari 1849 innehåller i allmänhet, i likhet med 1812 års Bevärings-stadga, att skyldigheten att till Rikets försvar ingå i allmänna Beväringen skall för hvarje svensk man vidtaga med fyllda tjugu och fortfara till fyllda tjugufem ar.
Afsigten med detta stadgande var otvifvelaktigt att för landets försvar kunna förfoga öfver ungdomskraften och rörlighetsförmågan hos den manliga befolkningen och använda denna såsom krigare, innan densamma genom fredliga yrken eller giftermål och bosättning med så starka band fastades vid hemmet, att den ogerna skiljdes derifrån.
Erfarenheten har likväl ådagalagt, alt den svenska ynglingen, uppfödd under inflytelsen af ett bårdt och kroppens utveckling fördröjande klimat, i allmänhet icke det år, då han, efter riu gällande stadganden, inträder i beväringsåldern, eger den kroppsstadga och de krafter, som oundgängligen erfordras för att kunna utstå eli fälttågs mångfaldiga mödor, umbäranden och ansträngningar.» »Bevärings-manskapets hela första åldersklass består, efter medellals-beräkning för de sista 15 åren, af omkring 28,000 man hvarje år.
Denna beväringsklass, hvilken vid inträffande behof alllid först bör utgå, skulle, om den kunde till något när fulla antalet påräknas, utgöra en krigsstyrka, motsvarande mera än två tredjedelar af hela den stående hären och till följd häraf utgöra en högst väsendtlig förstärkning af denna.
Af samtliga till mönstrings undergående inställda beväriogsskyldiga blifva, enligt hvad medeltalsberäkningen lör hela Riket under de sistförflutna femton åren utvisar, nära 4,000, eller 13,11 procent, årligen ställda på till vext eller förbättring för undermålighet eller kroppssvaghet.
Hela detta antal får således a Ira k nas, utom det antal, som årligen måste kasseras.
Inom en del län visar sig nyssnämnda förhållande särdeles missgynnsamt.
Så uppgår t. ex., enligt ofvan anförda medelberäkning, antalet af på tillvext eller förbättring ställda bevärings-skyldige utaf första åldersklassen inom Hal lands län (ill 16,6 procent, inom Blekinge Ian till 20,9 procent, inom Skaraborgs län till 21,2 procent och inom Kalmar län ända till 27,5 procent.» »Dessutom torde kunna antagas, att en betydlig del af beväringsmanskapet, ehuru icke vid mönstringen ställd på tillvext eller förbättring, utan approberad, likväl saknar den för krigstjenst erforderliga styrka och kroppsstadga, så alt troligen mänga deribland, orri do tågade i fält, skulle blifva otjenstbara innan de hunnit mata sig med fienden.
Sålunda komme blott ett ringare antal af den påräknade styrkan att lemna ett verkligt bistånd vid landets försvar; ett förhållande lika skadligt och olycksbringande för de beväringsskyldige sjelfva som för staten.» »Enda utvägen att förekomma detta menliga förhållande är alltså att framflytta Kongl. Maj ts Nåd.
Prop. Ks 3.
SI beväringsåldern; och en sädan utväg har äfven allmänt blifvit tillstyrkt af de civila och militära einbetsmyndigheter, som fått tillfälle att i frågan sig yttra.
SundhetsKollegium, bland andra, har härvid anfört, att alltsedan rapporter om beväringsmanskapets besigtningar från dertill kommenderade läkare börjat till Kollegium ingå, i dessa rapporter esomoftast anmärkts, hurusom det nästan öfverallt i riket visat sig, att ynglingar vid fyllda tjugu år hvarken nog allmänt uppnått det för beväringsmanskapet föreskrifna längdemåttet eller ega den kroppsstyrka, som erfordras för att anses vapenföra.
Några Landshöfdingar och Regements-Chefer hafva varit af den åsigten, att bevärings-skyldigheten först borde inträda efter fyllda 22 år.» »Ehuru äfven jag, från rent militärisk synpunkt och med afseende å beholvet af hela krigsmaktens fulla tjenstbarhet, finnér fördelaktigast vara om bevaringsåldern kunde framflyttas ända till 2:ne år, helst derigenom en större öfverensstämmelse koinme att ega rum med förhållandet i Norrige, hvarest de värnepligtige först vapenöfvas året näst efter det, då de fyllt ijugutvå år, vågar jag likväl icke nu i underdånighet framställa förslag om en så långt utsträckt förändring, som måhända skulle på en gång alltför mycket störande ingripa i landets nu bestående ekonomiska förhållanden och folkets vanor.
Men fastän jag i denna sak finner mig böra åsidosätta min åsigt om det i sig sjelf rättaste och nyttigaste, kan jag dock icke underlåta att i underdånighet föreslå den åtgärd, som uti förevarande hänseende skulle åtminstone i någon mån afhjelpa missförhållandet, och hvilken åtgärd jag, oaktadt de dermed möjligen förenade olägenheter, anser högst nödig för fäderneslandets trygghet.» »Hvilka betänkliga följder användandet i fält af alltför unga och lill kroppskrafter ännu ej fullt utbildade krigare kan medföra, derom lemnar krigshistorien mångfaldiga vittnesbörd.» »Sednast har England, under det ansträngande fälttåget på Krim, fått hemta en dyrköpt erfarenhet häraf, då, enligt dess egna befälhafvares offentliga intyg, det unga ditsända manskapet redan inom få veckor dukade under för fältlifvets mödor och tili tusental gick att befolka sjukhusen, i stället för att deltaga i striderna.» »Lyckligtvis har vårt land, alltsedan nuvarande beväringssystems antagande, “aril förskonadt från dylik erfarenhet i afseende på den beväringsskyldiga ungdomen, emedan denna icke i någon väsendtligare mån behöft till fälttjenst användas; mim tider kunna komma, då möjligen äfven hos oss alla användbara krafter måste anlitas för fredandet af ett älskadt -fosterland och försvaret af dess sjelfbestånd; och skulle nu de tillgångar, landet af naturen eger till försäkrande af dessa vigtiga ändamål, finnas i ett eller annat afseende mindre fullkomligt ordnade, blir del en ovilkorlig pligt för den, som sådant befarar, att efter förmåga verka till afbjelpande af det ofullkomliga och införande af något mera ändamålsenligt.» »Om bevaringsåldern framflyttades ett år, så att beväringspligten först inträdde med året näst efter det, hvarunder den beväringsskyldige fyllt tjuguett år, torde, i 22 Kongl Maj:'s Nåd.
Prop M 3. händelse några olägenheter af denna förändring för de beväringsskjldige sjelfva skulle uppslå, dessa befinnas af så underordnad beskaffenhet, att derå icke, i en fråga af den vigt som den förevarande, bör fästas afseende.» »Deremot skulle beväringsålderns framflyttande, om ock endast med ett år, medföra flera väsendtliga fördelar.
Fäderneslandet kunde derigenom uti första beväringsklassen påräkna ett betydligt större antal fullt vapenföra försvarare och de beväringsskyldige sjelfva undginge lill en stor del det besvär och den kostnad, som årligen för dem måste uppstå deraf, att de nödgas inställa sig vid beväringsmönstring, för alt der möjligen kunna ställas på t ill vext eller förbättring såsom undermåliga och kroppssvaga, med skyldighet dock att åter inställa sig vid ett följande års mönstring; ett förhållande hvars vigt kan inses deraf, att t. ex. år 1855, eller det sista år, för hvilket uppgifter erhållits, icke mindre än 3,775 beväringsynglingar befunnos undermåliga och hade således från till en del aflägsna hemvist tågat till mönstringsorterna blott för att tillsägas att året derpå dit återkomma till undergående af ny besigtning » »Dessutom skulle den ifrågasatta förändringen medföra för staten en betydlig inskränkning uti de med sjukvården i fält förenade ITostnader, i den mån härens leder förstärktes af mera härdadt och till kroppsbyggnaden kraftigare manskap; och den ungdom, som till fullgörande af medborgerlig pligt ginge att ikläda sig krigarens kall, då fäderneslandets väl det fordrade, skulle i vida mindre grad blifva underkastad missödet att snarare finna sitt slutliga mål på sjukbädden genom fält— lifvets öfveransträngning, än uti stridens ärorika faror.
Fäderneslandet undginge ock den förebråelsen och sorgen, att utan ändamål hafva uppoffrat en betydlig del af sin befolkning, hvilken tvungits att förrätta mannavärf innan den hunnit förvärfva mannakraft.» »På grund af de vigtiga skäl, som vid denna maktpåliggande frågas bedömande sålunda förekomma, och alldenstund fördelarne af förändringen så påtagligt öfverväga dermed möjligen lörenade olägenheter, vågar jag i underdånighet tillstyrka, att Nådig framställning till Rikets Ständer måtte a fl å tas derom: att skyldigheten alt lill Rikets försvar ingå i allmänna Beväringen skall för hvarje svensk man vidtaga försl med äret näst efter det, hvarunder den beväringsskyldige fyllt tjuguell och fortfara till och med det år, hvarunder han uppnått tjugusex år; dock med den utsträckning, att allt del Rikets handelsflotta tillhörande sjöfolk, som vid utbrott af krig är å sjömanshusen eller i magistraternas milor inskrifvet, skall vara skyldigt att, mot befrielse från vapenöfning i fredstid, när Rikets försvar det påkallar, tjenstgöra vid Eders Kongl.
Maj:Is flotta från och med året efter fyllda ljuguett är till och med året, då trettioett är fyllas, hvilken utsträckning i beväringsp/igten likväl, i likhet med hrad förut finnes stadgadt, icke bör tillämpas hvarken på det manskap, som efter krigets utbrott förhyres, eller pä sjö-kapitener och styrmän, ej heller på machtmsler ä ångfartyg, tillhörande enskilda personer eller bolag » Éungl.
Prop. J\t 5.
;23 »Én annan fråga af hufvudsaklig vigt i afseende på allmänna Beväringen är den om beväringsskyldighetens fullgörande genom legokarl.
Några förändringar uti de härom nu gällande stadganden synas af mer än ett skäl behöfliga.» »Grundtanken för bevärings-inrätlningen är, att likasom en hvar är pligtig att hafva lif och blod osparda för mensklighetens högsta intressen och efter förmåga bidraga till befrämjande deraf, så böra ock de medborgare i staten, som genom ungdom, rörlighet och kroppskrafter äro till krigstjenst de lämpligaste och för det helas behof i andra afseenden de mest umbärliga, under visst antal år hålla sig beredda att personligen utan åtskillnad för olika stånd och vilkor, deltaga i det gemensamma fäderneslandets försvar.
Derföre få ock, enligt författningens stadgande, inga andra undantag härifrån ega rum, äu för dem, som redan valt krigs ståndet till sitt lefnadsyrke eller för annat vigtigt statsbehof finnas oumbärlige, samt för dem, som i anseende till sjuklighet, lyten eller kroppssvaghet äro till krigstjenst oförmögna.
Men då denna vackra grundtanke i allmänhet gjort sig gällande vid stiftande af beväringslagen, synes det hafva varit mera öfverensstämmande dermed, om det aldrig tillåtits den beväriogsskyldige att genom legning anskaffa karl i sitt ställe.» »Som likväl legning allt ifrån början varit tillåten och en sådan tillåtelse numera genom långvarigt begagnande blifvit häfdvunnen, torde svårligen någon ändring härutinnan för närvarande kunna beredas.
Emedlertid måste, så vidt möjligt är, förekommas, att den medgifna iegningsrälten verkar lill minskning af de fördelar, som af bevärings-inrättningen hos oss skäligen böra kunna väntas.» »Lagstiftaren har visserligen sökt ordna förhållandet på det sätt, att beväringsmanskapet, så vidt det finge ersättas medelst legokarlar, endast skulle bestå af fullt dugligt och vapenfört folk och derföre stadgat, att till legokarlar inga andra finge antagas, än sådane, som vore mellan 28 och 37 års ålder, samt derutöfver till 40 års ålder sådane, som förut varit i krigstjenst; men erfarenheten har visat, alt legokarlarne i allmänhet håde till duglighet och pålitlighet i tjensten samt uppförande i öfrigt äro betydligt underlägsna de ynglingar, som personligen fullgöra sin beväringspligt.
De legda bestå nemligen lill en stor del af sådane personer, som till följd af bristande omtanka eller arbetsdrift ej lyckats att på annat sätt bereda sig utkomst och de äro ofta lika tvetydiga till sin frejd som försumliga i sina tjenstepligters uppfyllande.
Bland de legokarlar, som förut varit i krigstjenst, ut göres största antalet af f. d soldater vid värfvade arméen, hvilka uttjenat sin kapitulationstid och sedermera, dels af brislande håg för krigareyrket icke velat, dels i anseende till oduglighet derför icke fått förnya kapitulationen, således i båda fallen mindre lämpliga att öfvertaga andras beväringspligt.
Dessutom företer sig i afseende på många legokarlar det förhållande, att, när de tagit lega närmare slutet af den medgifna legoåldern, en alltför lång lid förllutil sedan de sjelfva blifvit vapenöfvade, så alt de hunnit längesedan förglömma den färdighet i vapen och militärisk tjenst - 24 Kongl. Maj.ts Nåd. l‘iop.
M 5. göring, hvilken dé såsom beväringsynglingar inhemtat, samt dessutom hinna blifva nog gamla innan deras legotid tilländalöper.» »För att åtminstone i någon mån afhjelpa ett så menligt förhållande borde, enligt min åsigt, legokarl ej få godkännas vid högre ålder än 34, eller vid högre än 37 år, i fall han förut varit anställd i krigstjenst.
Om legnings-rättigheten å ena sidan så inskränktes, torde densamma deremot a andra sidan kunna erhålla den utsträckning, att personer tillhörande Femte beväringsklassen, i fall beväringsåldern, på sätt jag underdånigst föreslagil, skulle framflyttas ett år, äfven kunde få tili legokarlar antagas.» »Dessas anskaffande' blefve genom en sådan tillåtelse mycket underlättadt förde beväringsskyldige, en fördel som i det närmaste kundo uppväga den här ofvan ifrågasatta inskränkningen i legotiden, och beväringsmanskapets tjenstbarhet komme att befrämjas genom yngre, få år förut vapenöfvade karlars antagande.