Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ifrån sina mer eller mindre goda hem, i staden eller på landet, strömma unga flickor till de undervisningsanstalter, som skola göra dem kompetenta att följa dessa sina visade anlag.
Och skolor finnas för hvart sådant anlag.
För att nu inte tala om sådana, och de äro legio, där de så kallade intellektuela anlagen odlas, utvecklas eller inympas, finnas andra, snart i lika stort antal, till gagn för de praktiska anlagen.
Alltifrån de storar- tade praktiska arbetsskolorna, besökta af hun- dradetal af elever, till hushållsskolor, väf-
skolor, handarbetsskolor och snart till nöd- vändiga stopp- och lappningsskolor.
De enklaste arbeten skola inhemtas i skolor — med fullkomligt förbiseende utaf, att en stor del af hvad i sistnämnda skolor inhemtas skulle och borde kunna bibringas deu unga flickan eller dottern inom hennes eget hem.
Frihet är tidens lösen.
— Religionsfrihet, tankefrihet, själf bestämmelserätt.
— Något Ivång förekommer ej under någon annan form än — skoltvång.
Det tvånget eger ännu be- stånd — och se där orsaken till, att sådana ringaktade sysselsättningar som de i Idun omnämnda, strumpstoppning etc, förutsättas kunna inhemtas i en skola.
Men hvarför i alla goda penaters namn kunna ej nu, som förr, enkla praktiska sys- selsättningar inläras i hemmen!
Det är ej bristande arbetsförmåga hos det uppväxande släktet, som synes mera fysiskt starkt och kraftigt utveckladt än möjligen ett föregående.
Det är moralen, som är slappare.
Vördnaden, lydnaden för de äldres åsikter, önskningar eller befallningar är borta inom de flesta hem.
Hvarför kan ej den unga, ur skolåldern komna flickan tillhållas att, om hon ock måste gå igenom en kurs i klädsömnad, dock själf vända, ändra, lappa och laga sina kläder, däruti inbegripet sina strumpor och handskar.
Hon kan, om hon ej är alltför omöjlig, vänja sig vid att sätta ihop sina hattar samt klippa till och sy liunesömnad.
Men hon får, och bör, foga sig uti att med samma tålamod och undergifvenhet ta emot en tillrättavisning af sin egen mor, eller den som inom hem- met föreställer en moder, som hon i skolan skulle göra det gent emot en lärarinna, och i hemmet visa lika mycken ihärdighet och vilja att lära som i skolan.
Unga flickor — om I vissten, hvilken välsignelse, hvilken glädje I kunden vara för edra hem, då skullen I ej så lättvindigt lemna dem för att följa en kallelse, som, om den är verklig, då bör följas och utvecklas i yrkesskola, men som i alla händelser har gagn utaf praktiska förstudier inom hemmet, utan hvilka ej de lysande re- sultat, åtminstone ej i ekonomiskt hänseende, ernås, som annars kunde blifva fallet.
Betänk, hvad som i en framtid på den för embete, affär eller annat yrke danade kvin- nans inkomster kommer att afdragas, då, me- dan hon » verkar i sin kallelse », modister, sömmerskor (för att nu ej tala om tvätter- skor, lappsömmerskor, betjäning för rum och anskaffande af lifsförnödenheter) måste till- tvinga sig en stor del af den inkomst, som den yrkesdugliga inhöstat, och som kanske för denna, sedan alla sådana afdrag äro gjorda, ej lemnar större öfverskott, än hvad hemmets unga flickor af förståndiga föräldrar kunde erhålla i månadspenning.
Och medan vi äro inne på det kapitlet, vore ej skäl att föräl- drar, mer allmänt än som sker, till den vuxna dottern lemnade någon, om än ytterst liten, men bestämd summa, för att den unga flickan med dessa månadspengar skulle kunna be- strida någon detalj af sin toalett, ha något att röra sig med, ha rätt att förfoga öfver.
Det är just denna brist, som tvingar så många unga flickor ur hemmen.
En snäll, präktig flicka, och unga flickor äro för det mesta snälla, om man tar dem rätt, vill gärna göra gagn inom hemmet.
Och hvilken besparing för hemmet att få ha eder hemma!
Hvilken harmoni, hvilken prydlig- het, I kunnen skapa.
Bladväxter, blommor, rosor — de ta tid att sköta — men hvilket behag medföra de ej.
Jag vill säga er en sak!
— Människor kunna i en framtid visa sig otacksamma emot er — mycket!
— Blommor — ja äfven djur — aldrig!
Egnen er åt blommorna, och de skola inom hemmen rikligen löna eder.
Putsa, damma, håll fint hemma, lika väl som ni borta, för liten eller ingen lön, skulle göra det!
Lappa, laga!
Om se ' n edra vän- ner eller — lika godt hvem, komma att säga: » Förskräckligt — där går hon den stackars flickan hemma och gör ingenting.
Förfärligt, att hon inte får lära något, hon är i den åldern, att hon borde betala för sig hemma ».
Så tänk: » Vännerna » se mig icke, de veta intet, men jag vet, att genom flit, villighet, tålamod och aktgifvande på de minas önsk- ningar inom hemmet, genom att verkställa, hvad där blir mig ålagdt, med ordning och vilja att lyckas, skall jag vinna rik kunskap och välsignelse och ej i framtiden sakna det bröd, som jag, hvilken eger ett, om än aldrig så enkelt bem, som yrkesskolbildad platssökande kanske beröfvar en af de tusendetal af olyck- liga unga kvinnor, som sakna ett dylikt hem, och som därför tvingas att i skolor rikta sina anlag och förvärfva kunskaper i äfven de enklaste sysslor.
Kunskaper, hvilka dessa hemlösa sedan måste använda för sitt, mån- gen gång tungt förvärfvade lifsuppehälle.
Transport 2S0: 85.
Nyinflutna medel: F. E.
1: —; Onämnd, Stockholm 1: —; Kr.
2: —; L.
1: 20; Onämnd 1: —; D.
5: —; » Några strån till stacken » 23: 50; Tre små syskon, Forsmark 2 0: —; Wara och Hageka 6: —; Maria J., " Norrköping —: 50; Signe, Göteborg 1: —; Onämnd, Kilanda • —: 50; Onämnd —: 50; H.
Ohrling, Västerby 1: —; Fru Bunnström, Stockholm 2: —; A.
Norberg 1: —; Bosa 3: —; 5 syskon i Östersund 5: —; Einars minne 10: —; Herbert B — g 5: —; L.
I., Göte- borg 25: —; Z.
P., Kongelf 4: —; Onämnd 2: —; Joseöne J „ Göteborg 3: —; Ellen, Göteborg 2: —; Gustava Billow, Hedemora 5: —; H.
M — n, Sand- viken 3: —; S.
2: —; Från vänner till de små 1: 50; L. Landskrona l: 50; Anna och Ina, Svalöf 2: —; M.
E. Ellinge —: 50; Gerda 1: —; Från flic- kor i Arboga elementarskola 7: 20; L.
Karls- krona 1: —; Henriette, Nyköping 5: —; Gösta —: 50; Budolf —: 50; fröken L — gren 1: —; K. O — n, Aky 1: —; A — a och H — r, Karlshamn 2: —; Em- my, Anny och Lilly 10: —: L.
5: —; Gerda och Elsa 3: —; H.
A., Jönköping —: 66; L., Flöda station 2: —; 18 år • —: 55; Maria, Karlskrona 1: —; E.
B — g 3: —; Intresserad 1: —; Elisabet 1: —; T.
2: —; G. L — m, Göteborg 1: —; M.
En- rén, Fagervik 1: 20; N.
1: 50; Ebba, Elsa och Erik 3: —; U.
K. och M: P.
5: —; Nisse L., Kors- näs 10: —; Augusta Påhlman, Venersvik 3: —; Sommar och frihet 3: —; Några små syskon, Stor- fors 1: 50; Lilla Tegnér 2: —; S — g, Borås 1: 50; Fyra små syskon 1: 80; J. och E.
1: 50; Vän- ner af vår och landtluft, Sundsvall 30: —; S.
3: —; E.
2: —; N.
2: —; S. Gpp, Lund 2: —; Kristinehamnare 6: —; M.
L., Upsala 5: —; Viven, Mörsil 5: —; I.
H, Stockholm 1: —; Bil- lingsfors 6: — -; Ch.
Elfving, Skogsby 5: —; A.
Wilson, Skara 5: —; Akke och Signe 2: —; G. T — 11 H — g 1: —; M. C — n 1: —; M. och E.
1: —; Olga L., Kallinge 1: —; En droppe i hafvet 1: —; T — n 2: 10; C.
5: —; Sofie W — n, Vexiö 4: —; X.
2: —; Bredestad 1: —; Peck, Karlstad 2: —; Davida 1: —; Maud och lilla John 2: —; Bror Pontus, Karlskrona 1: —; Gorng, Karskrona 3: 50; Mia S., Winninga 1: 50; Maggie 3: —; H.
Summa 624: 04.
(Forts.) Några praktiska vinkar för utstyrseln.
^•feftstyiseln är en så viktig faktor för det nybildade (gjr^ hushållet, att det borde vara hvarje moders oaf- visliga plikt att inrätta den så väl och ändamålsen- ligt som möjligt inom ramen af de för handen va- rande omständigheterna.
Ingenting är obebagligare för den unga husfrun än en opraktisk utstyrsel; detta gör sig särskildt gällande på linneförrådets gebit, där nyanskaffningar äro dyrbara och under de första åren äfven ogärna ses af herrn i huset.
Det är därför nödvändigt att välja särskildt denna del af utstyrseln praktiskt, d. v. s. varaktigt, vackert och motsvarande alla förut- sedda billiga anspråk.
Linneskåpet rymmer som bekant bords- och säng- linne, handdukar och kökslinne.
Hvad det först- nämnda beträffar är det kanske icke onödigt att nämna, att man bör hålla åtminstone det finare bordslinnet i samma mönster, så att i händelse af en större bjudning duktyget ej behöfver se » hop- lappadt » ut.
A f samma skäl borde Jikhetsprincipen äfven följas vid köp af kulört duktyg.
Broderi och spetsar på kaffeservietter, stora, eleganta monogram äro vackra och moderna, men i blygsammare lef- nadsförhållanden gör man bäst i att afstå från denna prydnad för att kanske kunna skaffa sig ett hälft dussin servietter mera.
Till lakan och örngått väljer man helst linne, emedan shirting, domestik etc. fort gulnar och i hållbarhet ej kan jämföras med linne.
A r linne- förrådet knappt tillmätt, borde man likväl alltid förse sig-med ett ombyte af shirting.
De nu så vanliga afstickade vecken utgöra en vacker prydnad på lakan och örngått, likaså langu- ette och broderi.
Virkade, lätt sönderdragna spetsar böra däremot undvikas på sänglinne afsedt för h var- dagligt bruk.
En vacker och vid strykning lätt handterlig garnering på örngått är en öfverhängande bred kant af dubbelt tyglag, som genom en hålsöm skiljes från själfva örngåttet och äfven kan prydas med ett broderi.
Hvita piqué- eller äfven ljusa kulörta trikåtäcken begagnas mycket utomlands och borde icke heller fattas i en utstyrsel.
D e äro nämligen icke blott lätta och behagliga under den varma årstiden, utan kunna äfven i nödfall användas som öfvertäcken på sängarne och sjukbäddar.
Som garnering på dylika piquétäcken tager sig en plissé af batist med 3 smala veck med eller utan smala trådspetsar sär- deles bra ut.
Beträffande den del af utstyrseln, som är afsedd att bäras af den unga frun själf, ligger det natur- ligtvis i egarinnans eget intresse att det bästa mate- riel väljes därtill.
Men utsirningar, som vid stryk- ningen kräfva mycken tid och möda, böra undvikas, och på de till dagligt bruk bestämda plaggen är en handsydd languette med eller utan prydnadsstygn den vackraste och mest varaktiga garneringen.
Men först och främst bör linnet göras bekvämt.
Ofta behöfvas endast några år för att af en smärt flicka göra en korpulent fru och de många facon- linnena bli sålunda obrukbara, innan de ännu på långt när äro utslitna.
Hvad kökslinnet beträffar, tillrådes den största liberalitet; handdukar och dammdukar kan den unga frun aldrig få för mycket af.
I motsats till bords- linnet är här önskvärdt att välja de enskilda sorterna så olika som möjligt.
På alla plagg, som skola gå genom tjänarnes händer, måste deras ändamål vara så tydligt kännetecknadt som möjligt.
Det är näm- ligen ej angenämt, om glashanddukar användas vid torkning af kokkärlen, eller om tjänstflickan begag- nar sig af dammhandduken i köket.
En i ögonen fallande skilnad i mönster och färger är därvid ofta af bättre nytta än någon märkning.
Till kökslinnet hör äfven mangel- och strykdukar.
Till tjänarnes linne räknas de lakan och hand- dukar, som äro afsedda för dem och naturligtvis göras helt enkla, men i så stort antal som möjligt.
Hit höra äfven bordsdukar såväl som köks- och serveringsförkläden samt, om man så vill, äfven små hvita mössor.
Hvita rena förkläden gifva alltid tjänstflickan en prägel af prydlighet.
En tjänarinna, som i ovårdad klädsel öppnar dörren, gör ett dåligt intryck på den besökande, under det en rent och ordentligt klädd jungfru ovilkorligen framkallar en slutsats om hela hemmets vård, som ej kan vara annat än angenäm för husets herskarinna.
IDUN mi Mottagningsdagar.
^^ (^^tt hafva rnottagningsdag, är som vi alla YX \ veta ett bruk, som här i Sverige före- trädesvis tillämpas af de rika och för- näma.
Endast de våga för sitt umgänge för- klara, att den och den dagen i veckan eller månaden hafva de bestämt för gästers motta- gande, och att de följaktligen under veckans eller månadens öfriga dagar önska vara i fred för att ostörda kunna använda tiden, till hvad dem lyster.
r Men huru skulle det gå, om någon mer eller mindre obetydlig liten fru i staden eller på landet skulle för sitt umgänge tillkännagifva, att hon på vissa bestämda dagar toge emot dem af hennes vänner, som önskade besöka henne?
Jag fruktar, att de flesta med ett hånlöje skulle mottaga hennes vänliga anmälan, och att hon genast skulle blifva anklagad för att vilja spela förnäm dam, för att vara tillgjord och kanske också för att vara ogästvänlig.
Hvad fordrar då umgängesbruket af en sådan där liten obetydlig fru, som icke bör få taga sig några förnäma vanor?
Jo, det fordrar helt enkelt, att hennes hem alltid skall stå öppet för främmande.
Om tanterna P. få lust att göra ett elfva- kaffebesök hos lilla fru N., och lilla fru N. händelsevis skulle hålla på att baka, så går det icke an att skicka ut jungfrun och säga, att frun är upptagen och icke kan taga emot.
Då skulle tanterna blifva mycket stötta och taga detta som en vink om, att de ej vore särdeles välkomna där i huset.
Nej, då måste fru N. genast lemna köket och gå emot tanterna med leende min och en förskräcklig inre oro, öfver att degen skall jäsa öfver eller de präktiga bullarna brännas upp i ugnen.
Eller det är en söndagseftermiddag.
Herr K. har under veckan varit hårdt ansträngd på sitt kontor, och frun har också varit ovanligt mycket upptagen.
Nu ämna de riktigt hvila och hafva trefligt.
Herrn har slagit sig ned på soffan i nattrock och med cigarr.
Prun sitter bredvid, sysselsatt med att skära upp en ny bok, som de ämna läsa tillsammans.
Prun har nyss varit ute i köket och sagt till Kristin, att som det nu vore så tyst och ledigt, kunde hon gärna få gå ut och vara ute ett par tim- mar.
Ett, tu, tre komma några affärsvänner till herrn och förklara gladt och muntert, att nu komme de för att få sig » en liten vira ».
Fruns första tanke är: » Ack, måtte Kristin icke hunnit gå ».
Kristin är lyckligtvis kvar, men står iförd sin bästa söndagsstass på väg ut att träffa » sin kusin ».
Om nu Kristin är en beskedlig människa, så tar hon af sin grann- låt och går lugnt till sina sysslor, men nog kan man vara säker på, att hon har gråten i halsen.
Men det kan också hända, att Kristin blir ond öfver det återtagna löftet och slänger och slår till stor skada för både porslin och annat.
På kvällen, sedan herrarne gått, säger herr K.
: » Ja, det var ju snällt och vänligt, att de kommo, men nog hade jag helst velat vara i fred i dag ».
Och frun, som är litet angripen af de nya idéerna, om att man skall vara human äfven emot tjänstfolk, suckar och tänker på, att det händt ett par gånger förut, att hon måst narra Kristin.
Hvad affärsvän- nerna beträffa, så komma de på hemvägen öf- verens om, att det var tråkigt hos K:s i dag.
Ibland händer det, att pappa och mamma lofvat taga alla barnen med sig ut på en rik- tigt treflig promenad, och just som alla blifvit j ordning, både stora och små, och glädjen står 159 högt i tak, så kommer det visiter.
Då måste man pelsa utaf sig igen, sitta ned och vara angenäm och låta småttingarne gå i barnkam- marn med tårar i ögonen och bitterhet i hjärtat.
Och hvem har icke blifvit obehagligt öfver- raskad af främmande midt i en så kallad stor- städning.
Men utom det, att umgängesbruket förklarar det vara oartigt att icke jämt stå på tå för främmande, så finnes det en annan lag, som säger: i ett ordentligt hus skall det alltid fin- nas någon mat, som passar att taga emot främ- mande med.
Detta gäller isynnerhet på landet.
I staden kan man ju snart få hvilka läcker- heter som hälst.
Därför försöka också alltid vi små landsfruar att ha något godt till hands, som ligger och väntar på gäster.
Men så små- ningom börjar tidens tand gnaga på godbiten, innan någon främmande hunnit komma och göra anspråk på den.
En vacker dag måste famil- jen ställa till kalas åt sig själf, för att ingen- ting skall förfaras, och så måste frun återigen skaffa hem något fint, som skall vara i ordning.
Detta är ju ändå en bra onödig och dum kost- nad.
Och nog är det ett olidligt tyranni detta, att man måste för att icke stöta sig med folk jämt vara gästfri, som det så vackert heter.
Men skulle man icke kunna ordna den där gästfriheten en smula och bringa litet reson i den, så att den icke blefve så tryckande.
Det skulle bestämdt vara angenämt både för gäster och värdfolk.
Låt oss tänka oss, huru ett ungt nygift par skulle gå till väga för att inrätta sig förstån- digt i den vägen.
Första tiden borde de, i stället för att rastlöst flyga omkring på kalaser och visiter, tillbringa i all stillhet och njuta af sin unga lycka.
Under tiden kunna de ju i lugn och ro öfverlägga om, huru pass stort umgänge de hafva råd att ha, och hvilka per- soner de tro sig kunna hafva verkligt nöje af att umgås med.
Till dessa sändas sedan vi- sitkort med underrättelse om, hvilka dagar det unga paret är hemma för sina vänner.
Om då dessa personer känna sig hågade för det er- bjudna umgänget, så torde de besvara artigheten på samma sätt.
I annat fall få de opåtaldt iakttaga vältalighetens tystnad.
Nu är isen bruten, och förmiddagsvisiter och aftonbesök kunna .göras och mottagas, utan att man någonsin hindrar andra eller själf blir hindrad vare sig i arbete eller hvila.
De där mottagningarna skulle blifva så tref- liga.
Värdfolket har för den dagen slagit sig löst och tagit på sitt solskenslynne.
Gä- sterna äro också vid godt humör.
Alla hafva haft lust att komma just den dagen, ty om de icke kännt sig hågade, hade de ju kunnat vänta till nästa mottagning.
Det är nämligen icke här som vid ett kalas, att man af artighet tvingas gå, så vida man icke har något mycket giltigt skäl att uteblifva.
Enkelt går det också till.
Värdfolket har ju ingenting bjudit på, bara lofvat att vara hemma för sina vänner.
Om de förströelser, som med lätthet kunde anordnas, skulle man ju också kunna tala, men därom en annan gång.
Dessa rader åsyfta en- dast att fästa uppmärksamheten på den frågan, huruvida det icke skulle vara praktiskt och angenämt äfven för personer i en mera an- språkslös samhällsställning att hafva så kallade mottagningsdagar.
T. Glömmen ej Iduns skollofskoloni!
Ur Olof Stigs efterlemnade papper jämte Träkol.
Z. Hseggströms förlagsexpedition.
Den lämpligaste början till en anmälan af denna diktsamling återfinnes i själfva boken som Förord: » Då man nu jämte » Träkol » låtit på trycket ut- gifva ett urval af friherre Stackelbergs smärre dik- ter, till stor del afsedda för en privat krets, har afsikten ej varit att rikta bokmarknaden med ett nytt literatur-alster.
Boken vänder sig egentligen icke till den vitterhetsälskande stora allmänheten, utan till ett mindretal, för hvilket dessa strödda poem minna om en ädel och rik personlighet.
D e tryckas, emedan de på detta sätt lättast kunna räd- das från förgängelse. » En så otvätydig betoning af ifrågavarande pu- blikations företrädesvis personliga karaktär kunde ju förstås som en vink åt kritiken att helst förhålla sig tyst — eller åtminstone föga meddelsam.
An- mälaren vågar dock denna gång fatta innebörden af det ordknappa förordet något annorlunda.
Arten af friherre Stackelbergs insats i sin samtids sociala och privata lif var sådan, att tilläggsordet » person- ligt » gärna strax vill komma med såsom det en- kom kännetecknande, när helst man återuppkallar i minnet något hans ord eller hans handlingssätt.
Utan detta underförstådda epitet — taget i en syn- nerligt god bemärkelse — lyckas man icke ens fullt förstå den offentliga verksamhet, hvilken allmännast gifvit Stackelbergska namnet klang i svenska öron.
Jag menar naturligtvis den frejdade riksdagsmannens kända sträfvanden till bättring af våra systrars, hu- strurs, döttrars eller mödrars rättsläge, genom hans inför riksförsamlingen förnyade yrkan om att få på laglig väg nedbrutna några af Sveriges mest föråld- rade stadgar i kvinnorätt.
Men läs t. ex. de två mästerstycken, som inleda Olof Stigs efterlemnade dikter, läs » Min mammas förklädsband » och » Mitt barn ».
Eller läs en stor del af de öfriga privatdikterna, i hvilka blott mera sällan röjes spår af mästerskapet.
Denna läsning skall i hvarje fall gjuta ett frändskaps- eller för- klaringsljus öfver riksdagsmotionerna, ja, tör hända göra den förut likgiltiga om ej till och med afvogt stämde läsaren till en af motionärens meningsfrän- der.
Om annars manlig trygghet i föredraget på samma gång som vek och snabb känsla, o m an- nars käck originalitet äfven under den minst hög- stämda, den mest intima samtalston äro företräden, egnade att fängsla uppmärksamheten, leda eftertan- ken och verka omedelbart rörande på sinnelaget, så lär man icke kunna undgå att lemna åtskilliga af denne realistiske lyrikers småstycken plats bland det mera tilltalande vi ega i den genren.
Och när en dag, enligt hvad man ju bör hoppas, det polemiska kåseriet Träkol ej skall hafva kvar samma aktuella anledningar som nu att drifva spe med » de obotfär- digas förhinder » — på hvilken räkning man hittills har varit villig nog att öfverse med styckets alltför själfständiga rim och allt för myckna räson — så skola helt visss några af de smärre dikterna, som närma sig visans ton, ännu ega i behåll hela sitt glada, okonstlade behag.
D e komma fortfarande att påminna om, att här fanns vid den och den tiden bland oss en tillfällighetsdiktare, hvilken skulle kun- nat utveckla sig till mönstergill skald, i fall icke fordrande plikter lärt honom att företrädesvis gagna sin samtid på annat sätt.
ROBINSON.
Webers vackra opera » Oberon » återupptogs sistl. fredag och erhöll ett allt igenom förträffligt utförande.
Fru Östberg och hr Ödmann hafva som Bezia och Huon synnerligen tacksamma partier.
Det lifligaste bifall kom dem ock från den talrika publikens sida till del.
Hr Ödmann tyckes nu ändtligen hafva öfvervunnit den indisposition, som så länge besvärat honom.
Hans röst har åter- fått sin bedårande klang.
Fru Edling samt hrr Johanson och Strandberg rönte likaledes bifall för utförandet af Fatimas, Scherasmins och Oberons partier.
Dramatiska teatern gaf i tisdags afton Labiches och Delacours roliga fyraaktskomedi » Blond eller brunett », en gammal god bekantskap för den äldre teaterpubliken sedan 60- och 70-talen.
» Blond eller brunett » är till sin natur nästan farsartad och hade kanske ytterligare vunnit genom att i enlighet här- med spelas i något hastigare och uppsluppnare tern-
po, än hvad i tisdags var fallet, dock ej därmed sagdt, att icke den framställning Dramatiska teatern gifver är både verkningsfull och vårdad, just detta senare kanske litet för mycket.
» Den blonda » och » den brunetta » hade i tvänne af teaterns unga kvin- liga elever, fröknarna Svanström och Janson funnit ypperliga representanter, utmärkande sig genom fäg- ring och täckt spel.
Särskildt egde den förstnämnda moment af rent af öfverraskande god verkan, som särskildt den stora scenen med Maurice i tredje akten, från hvilken fröken Svanström skildes med all heder.
Med nöje såg man naturligen åter hr Hedins Car- bonel, hr Norrbys Pérugin, hr Backströms Duplan.
Hr Personnc som Maurice gaf god färg och karak- teristik åt den unge millionären i valet och kvalet, och fröknarna Ahlander och Klefberg sekunderade ypperligt som styckets intrigspinnerskor sina mesige herrar män.
» Blond eller brunett » bör vara en angenäm ny bekantskap att göra för en stor del af våra dagars teaterpublik och en icke mindre angenäm att åter- upplifva för den något äldre.
Vi tro, att ingendera parten kommer att försumma sig.
Konsert gafs i måndags i k. operan med biträde af kejserlige österrikiske kammarvirtuosen Franz Ondricek, hvilken visade sig vara en af samtidens allra främste violinspelare.
Hans föredrag är ädelt och själfullt, tonen fyllig och bred, och då härtill kommer, att de vidunderligaste svårigheter i tekniskt hänseende såsom dubbla flageoletpassager, ackord- löpningar o. d. öfvervinnas med den största lätthet, är det ej underligt, att publikens entusiasm, såsom i måndags, når kokpunkten.
H r O. förfogar där- jämte öfver ett af de härligaste instrument, vi någon- sin hört.
Ledsamt, att den framstående konstnären kommit så i elfte timmen af säsongen.
Publiken skulle annars med säkerhet varit talrikare än vid nu omskrifna tillfälle.
K. danske kammarsångaren Simonsen, den berömde operasångaren, har anländt hit och börjar i dagarne ett gästspel å k. operan.
Hans första uppträdande lär bli som Figaro i » Barberaren i Sevilla ».
För Idun af (Forts.) Vid denna tanke våndas dock Bertarelli på nytt, och hans hjärta svider, under det han med hela sin själ ber om hjälp från höjden!