Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru den ekonomiska sidan af målet läge mera aflägsen för pastoral-afdelningens bedömande, hade dock afdelningen icke kunnat undertrycka den anmärkning, att en förening för bibelns öfversättande kunde lika så litet, som någon annan, i omfattande ändamål ingången, arbeta utan alla penningemedel.
Att svenska bibel-kommissionen har sådana till ett erforderligt belopp att disponera och således icke behöfver anlita hvarken staten eller den enskilda frikostigheten, vore något, hvaröfver en hvar, som nitälskar för det maktpåliggande ändamålet, säkert glädjer sig.
Afdelningen hade således icke kunnat anse gagneligt, hvarken att medlen inginge till stats-verket och bortdroges från det ändamål, för hvilket de dels af det allmänna och dels af enskilde gifvare blifvit bestämde, eller att de sattes under disposition af myndigheter, som svårligen kunna anses för de mest tjenlige att desamma ändamålsenligt använda.
Hvadan alltså och äfven i ekonomiskt afseende afdelningen stadnat i det slut, att ingen hufvudsaklig förändring med bibel-kommissionen vore att tillstyrka, utan att densamma måtte tillåtas att fortsätta det arbete, hvarmed den är sysselsatt.
Detta allt, nemligen motionärens förslag, dc af herr Erkebiskopen meddelade upplysningar, pastoral-afdelningens utlåtande, jemte hvad åtskillige ledamöter, under öfverläggningarne om ämnet, inom det Högv.
Ståndet andragit, har Utskottet tagit i öfvervägande och deråt egnat all den sorgfälliga uppmärksamhet, som det vigtiga ärendet påkallar; samt får nu redogöra för de grunder, hvilka uti Utskottet gjort sig gällande vid detsammas bedömmande.
Maj:ts ”nådiga instruktion för den till Svenska bibel-versions förbättrande utsedde och förordnade serskilte kommission, af den 18 Maj 1773”, innehåller sådana föreskrifter, som tydligen, i Utskottets tanka, ådagalägga, att meningen med denna kommissions tillsättande var att erhålla en ny bibel-öfversättning, men icke att derigenom endast få den gamla nödtorfteligen öfversedd och i de delar, som sådant oundgängligen kräfde, rättad och förbättrad.
Såsom skäl för denna sin åsigt får Utskottet åberopa följande stadganden uti berörda instruktion, nemligen i 1 §.: ”att hufvudändamålet med arbetet vore, att uti svenska språket få en så rigtig öfversättning af den Heliga Skrift, som i det nogaste är både till mening och uttryck alldeles lika och öfver enssämmande med det, som de af Guds anda rörde män verkligen hafva talat och skrifvits” — hvarefter följer föreskrift, att kommitterade ”må hafva omsorg att följa en till sin råtta lydelse återstäld grund-text;” samt uti 2 ”att vid sjelfva öfversättning en, en hufvudregel skall för kommilterade vara att följa textens innehåll och rätta orda-förstånd, och det, genom svenska ordalag af lika betydelse, uti en ren och otvungen mening uttrycka.”
— Dessa föreskrifter - Allm, Besvärs- och Ekon.-Utsk.
Betänkande, N:o 38. 9 skrifter synas väl vara inskränkta genom 3:dje §:s 2:dra morn., som innehåller: ”att, ehuru kommitterade tillika böra hafva till ögonmärke, att i det måsta, som (jörlujit är, och så vidt den svenska gamle version icke går från sensu litterali i texten, densamma behålla, m. m.” —; men Utskottet lar härvid fästa uppmärksamheten derpå, att detta tillägg till de förrberörda allmänna föreskrifterna hvarken den tiden, då kommissionen nedsattes, och då, efter hvad såsom säkert kan antagas, äfven rätta meningen med instruktionen förstods och tillämpades, ansågs innebära ett inskränkande af kommitterades arbete till en blott revision, hvilket tydligt skönjes deraf, att en ny öfversättning af bibeln, såsom frukt af detsamma aflemnades redan år 1788, och ej heller sedermera utaf de serskilda uppsättningar af kommitterade, hvilka efterträdt den första, så förklarades, enär de i allmänhet följt samma väg som denna.
Kommissionen bör ock derföre, i Utskottets tanka, enligt den för densamma utfärdade och ännu gällande instruktion, vara en öfversättnings-kommitté.
Den nuvarande, af nya ledamöter år 1842 bildade, kommissionen, lärer dock ej så hafva uppfattat sina åligganden, enär, enligt hvad herr erkebiskopen, i sitt förberörde anförande, i Presteståndet behagat upplysa, ”dess föresatts är en revision mera än ”en ny öfversättning af bibeln”.
Utskottet har, vid bedömandet af frågan, huruvida en ny öfversättning af bibeln eller en revision af den gamla vore mera lämplig, hufvudsakligen utgått från den åsigt, att hvarje åtgärd till förändrande af bibel-öfversättningen i dess nuvarande gestalt, som stödjes af häfden, måste i sina följder mestadels verka antingen mer eller mindre till den religiösa öfvertygelsens rubbning eller vacklande, och som härvid icke ifrågakomma en eller några enskilde, utan hela folket, så bör äfven hvarje sådan förändring företagas med yttersta varsamhet.
Oro eller strid inom kyrkan äro farliga, och att, der de icke uppstå såsom en oundviklig följd af händelsernas tvång, obetänkt frammana dem, är alltid ett afvikande från statsklokhetens reglor.
Hufvudsakligen af detta skäl och då vår gamla bibel-öfversättning ej är behäftad med sådana brister, som göra en ny nödvändig, anser Utskottet en sådan icke heller böra ske, utan den gamla endast öfverses och rättas, der sådant oundgängligen fordras.
Härvid torde ej böra lemnäs oanmärkt, att ledamöterne i Utskottet af det Hederv.
Bondeståndet, jemte tillkännagifvande af sin egen innerliga öfvertygelse om den nuvarande svenska bibel-öfversättningens lättfattlighet och det deri begagnade språkets makt att intränga och fästa sig uti själen, yttrat den önskan, att densamma måtte varda bibehållen i så oförändradt skick, som med tidens fordringar kan öfverensstämma.
Motionären och pastoral-afdelningen uti sitt utlåtande öfver motionen samt de ledamöter af Presteståndet, hvilkas yttranden i ämnet delgifvits Utskottet, hafva äfven samtlige, på af dem här förut anförda grunder, förklarat sig vara ense derBih. till B.
Prof. 1847 $ 1848. 8 Sami. 8 Häft. 2 10 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Vtslc.
Betänkande, N'.o 38. om, att vår gamla bibel-öfversättning bör för närvarande bibehållas, och endast en revision deraf ega rum.
När, genom herr erkebiskopens nyssnämnda förklaring, vunnits kännedom derom, att den nuvarande bibel-kommissionens ledamöter företagit sitt arbete i rigtning af revision, så torde det synas, som om, för vinnande af det önskade målet, den tjenligaste utvägen vore, att låta dessa ledamöter afsluta det af dem påbörjade företaget; men Utskottet har härvid dels icke kunnat förbise svårigheten eller snart sagdt omöjligheten för flera personer, hvilka samfäldt utföra ett sådant arbete, som det ifrågavarande, att ständigt sammanjemnka sina meningar efter en bestämd plan och dymedelst bibehålla nödig enhet under arbetets fortgång, och dels i betraktande tagit den tidsutdrägt, som uppkommer derigenom, att kommitterades sammanträden mäste rättas efter deras ledighet från öfriga trägna embetsbestyr, och att de ännu mera sällan kunna ega rum i anseende dertill, att kommitterade tillsammans besörja arbetet, och att flere af dem kunna hafva förfall att på en gång sig dervid inställa.
Om än varmt nit ej felas, så kan likväl icke den drift, som vid utförandet af detta vigtiga värf är af nöden, med ett sådant arbetssätt påräknas; och denna mening vin ner ökadt stöd deraf, att kommitterade, oaktadt de rika hjelpkällor, som de haft att tillgå uti föregångares arbeten och forskningar, dock sedan 1842, enligt af herr erkebiskopen meddelad uppgift, ej medhunnit mera än ”att genomgå de fyra Evangelisterne”.
Vid detta förhållande anser sig Utskottet ega grundad anledning till den farhåga, att arbetet ej hinner blifva fullbordadt af de nuvarande kommitterade, och att då lätteligen kommer att inträffa, att den af dem följda planen kan af nya inträdande ledamöter frångås, samt tvärt deremot en ny bibel-öfversättning företagas; och tror Utskottet synnerliga skäl till sistnämnde förmodan vara för handen, så länge den nu befintliga instruktionens föreskrifter fortfara att vara gällande.
För att sådant icke må kunna inträffa lärer derföre vara nödigt, att denna instruktion undanrödjes, och att en -ny sådan utfärdas, som, i stället att anbefalla en ny öfversättning af bibeln, inskränker arbetet till en granskning af den redan befintliga.
Men, då Utskottet sålunda uttalat sin öfvertygelse om lämpligheten af att upphäfva den för bibel-kommissionen gällande instruktion samt att inskränka det derigenom föreskrifna arbetet till en bibel-revision, så anser Utskottet sig äfven förbundet att framlägga sina åsigter om sättet, hvarpå en sådan bäst skall kunna verkställas.
Härvid har Utskottet utgått från den synpunkt, att den ifrågavarande revi sionen endast egde att ur vår gamla bibel-öfversättning undanrödja föråldrade talesätt, hvilka ej öfverensstämma med vår tids förändrade språkbruk, samt att med varsam hand verkställa öfriga af behofvet mest påkallade rättelser.
Enligt Utskottets förut yttrade mening torde ej en kommission, bestående af flere ledamöter, härtill vara af nöden eller ens så lämplig, som en enda dertill passande person, hvilken, Allm.
Besvärs• och Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 38.
11 genom vinnande af ledighet från andra bestyr, kunde på arbetet använda nödig verksamhet och medhinna att efter en bestämd plan och med bibehållande af enhet deruti detsamma fullgöra.
Härigenom tror Utskottet ock, att önskningarne om arbetets skyndsammare fullbordande blefve säkrast uppfyllda.
På grund af hvad i ena och andra hänseendet nu blifvit anfördt, får Uttkottet vördsamt tillstyrka, v det Rikets Ständer behagade hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att bibel-kommissionen måtte upplösas och den för densamma utfärdade instruktion af den 18
Maj 1773 upphäfvas, samt att förtroendet icke att utarbeta en ny bibel-öfversättning, men att nödtorfteligen och med varsamhet revidera vår gamla nu gällande, måtte, ju förr desto heldre, ät någon för lärdom, smak och kristligt sinnelag aktad man varda uppdraget.
Hvad slutligen angår motionärens hemställan derom, att nuvarande bibel-kommissions kassa bör till statsverket ingå och der för bjbelarbetet tills vidare reserveras, m. m., så och då, i Utskottets tanka, densamma, ehvad större eller mindre del deraf tillkommit genom enskildes tillskott och frikostighet, dock böra såsom allmänna medel förvaltas och redovisas, får Utskottet härvid vördsamt föreslå, att Rikets Ständer äfven måtte i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes förordna, att bibel-kommissionens kassa skall hädanefter, på sätt Kongl.
Maj:t närmare behagar bestämma, förvaltas och redovisas samt räkenskaperna deröfver revideras, i likhet med hvad i afseende å allmänna medel stadgadt är.
Häremot anmäldes följande reservation af prosten herr doktor Annerstedt: ”Emot Utskottets beslut, så vidt det rörer bibel-kommissionens upplösning och upphäfvandet af den för densamma utfärdade instruktion, får jag mig på följande grunder reservera: l:o att det härrörer frän ett missförstånd om innehållet och syftningen af Kongl. Maj:ts instruktion för dess bibel-kommission af den 18 Maj 1773; 2:o att det ojemförligt mera obestämdt än denna instruktion angifver ar betets ändamål; 3:o att det föreslagna arbetssättet lemnar vida mindre säkerhet för verkets lugna, försigtiga samt mångsidigt och noga pröfvade utförande än det, som man vill utdöma, och 12 Ålim.
4:o att den föreslagna åtgärden skulle föranleda upphäfvandet af en anstalt, som fortfarande för alla tider bör bestå.
Utskottets pluralitet utgår från den förutsättning, att bibel-kommissionens n. v. instruktion nödvändigt kräfver en ny öfversättning, icke tillåter hvad man vill kalla en varsam revision af vår gamla af Kyrkan antagna.
Låtom oss tillse huru härmed förhåller sig: uti instruktionens rubrik talas om en kommission till svenska bibelversions förbättrande, och i dess ingress säger Kongl. Majit sig genom dess tillsättande sökt uppfylla det, som i flera tidehvarf varit påtänkt till nödig förbättring uti den svenska bibel-version.
Nu kan förbättring icke komma i fråga på det, som ännu ej är till, hvarje sådan måste afse något förhanden varande, här den gamla svenska bibelöfversättningen.
Redan härutaf ville det synas att fråga är icke om en ny öfversättning utan om en s. k. revision.
Men säger pluraliteten: föreskrifterna i de särskilda §§ äro sådane, att de nödvändigt föranleda en ny öfversättning; och citeras till bevis derpå början af l:a §, der hufvudändamålet säges vara, att uti svenska språket få en så riktig öfversättning af den H. Skrift, som i det nogasle är både till mening och uttryck alldeles lika och öfverensstämmande med det, som de af Guds anda rörde män verkligen hafva talat och skrifvits”.
Hade pluraliteten trott och yttrat, att vår n. v. bibelöfversättning vore mycket origtig, till både mening och uttryck alldeles eller åtminstone mycket olika sitt heliga orginal, då skulle ofvan citerade stadgande inneburit nödvändigheten, enligt denna åsigt, af en ny öfversättning; men nu, då den lika med minoriteten tror och erkänner den gällande bibelöfversättningens förträfflighet, dess i allt väsendtligt djupa trohet mot bibelordet i dess grundspråk, hvilka brister än dervid såsom vid allt menniskoverk kunna anmärkas; så borde de anförda orden bevisa äfven för dem möjligheten, ja nödvändigheten deraf, att instruktionen, rätt förstådd och rätt tillämpad, föranleder icke en ny öfversättning, utan blott en s. k. revision, som lemnar den nuvarande i de flesta fall oförändrad.
Föreskriften, att kommitterade vid sin jemförelse af bibel-versionen med originalet borde begagna en i möjligaste måtto rigtig och ”till sin rätta lydelse återställd grundtext”, synes icke i ringaste mon böra väcka fruktan för något otidigt nyhetsmakeri uti öfversättningen.
— Hvad här blifvit anfördt emot pluralitetens slutledning af instruktionens l:a §, gäller i allo äfven i afseende på den 2:a, hvarföre ej derom behöfver vidlyftigare ordas.
När nu härtill lägges föreskriften i 3:e § 2:a morn., att kommitterade ”böra hafva till ögnamärke alt i det mesta, sorn görligt är, och sä vidt sorn deri svenska gamla version icke går från sensu litterali uti texten, densamma bibehålla” •, således att förändring får ske endast då, när den gamla ölversättningen tydligen och ovedersägligen tagit fel om originalets ordaförstånd, så frågas, kan en instruktion skrifvas, som mera bestämdt uttalar, hvad alfa enstämmigt yrkat vara ändamålet med ifrågavarande bibelarbete?
Och denna instruktion, ett mästerstycke af Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 3S. 13 tydlighet, bestämdhet, sakkännedom och fullständighet vill man ur vägen rödja, i sanning en åtgärd, som synes både onödig och obetänkt.
Men, säger man, 70 års erfarenhet hafva dock ådagalagt att bibelkommissionen uppfattat sitt åliggande såsom ett nytt öfversättningsarbete.
Detta medgifves, men bevisar intet annat än att en instruktion, den njå vara hur tydlig och bestämd som helst, likväl alltid lemnar rum åt olika uppfattning och tillämpning.
Och tror man väl att den föreskrift, utskotts-betänkandet uppställer, lemnar mindre utrymme för olika tolkning?
Att nödtorfteligen och med varsamhet revidera, äro så obestämd^ och svåfvande talesätt, att de gifva alls ingen rättelse för åtgärderna.
Hvad den ene anser för nödtorftigt anser den andra för öfverflödigt, den enes varsamhet kallas af en annan vågsamhet, och huru rymligt begreppet revision kan uttänjas visar en alltför ny erfarenhet för att här behöfva åberopas.
Går man till betänkandets motivering för att utröna rätta meningen af de obestämda ordalagen, så heter det deri: ”att Utskottet utgått från den synpunkt, alt den ifrågavarande revisionen endast egde att ur vår gamla bibelöfversättning undanrödja föråldrade talesätt, hvilka ej öfverensstämma med vår tids förändrade språkbruk, samt att med varsam hand verkställa öfriga af behofvet mest påkallade rättelser.
Afven detta är ganska obestämdt, dock uttryckes något närmare hvad man önskar.
Förra delen af den anförda meningen åsyftar förmodligen detsamma, som uti 3 §:s l:a och slutet af dess andra mom. af ännu gällande instruktion, men der vida bestämdare och bättre finnes anbefaldt, den sednare talar om öfriga rättelser.
Men dessa fö väl icke bero på infall och godtycke.
Någon regel måste för dem bestämmas ; finnes den icke uti en instruktion uttalad, så öfverlemnas åt den med arbetet sysselsatte att sjelf uppgöra den.
Är han sakkunnig och samvetsgrann, så tager han till regel just det, som de af Guds anda rörde män verkligen hafva talat och skrifvit.
Detta åter måste utrönas af en till sin rätta lydelse återställd grundtext, som följes till sitt innehåll och rätta ordaförstånd och genom svenska ordalag af lika betydelse, uti en ren och otvungen mening uttryckes.
Om eljest ordet rättelse skall hafva någon betydelse, så måste det hafva denna; och då återföres den af Utskottet förordnade bibelrevisorn, om någon sådan blifver utsedd, ovilkorligt till iakttagande af de såsom förkastlige ansedde l:a och 2:a §§ af instruktionen.
Tillägget, att endast de af behofvet mest påkallade rättelser måga vidtagas, är väl ämnadt att förebygga allt för många och stora förändringar, men någon ledning för bedömandet, hvilka rättelser äro af behofvet påkallade och mest påkallade, gifves ej, detta öfverlemnas åt den enskildes mening och tycke.
Huru tydlig och bestämd är icke i motsatts häremot den nu gällande instruktionens föreskrift: ”att i det mesta som görligt är, och så vida den gamla svenska version icke går från sensu litterali uti texten, densamma bibehålla. ii Allm.
Utom upphäfvandet af 1773 års instruktion yrkas äfven upplösandet af den nu varande bibelkommissionen på den grund, att det skulle vara svårt, ja snart sagdt omöjligt för flere personer, hvilka samfäldt utföra ett sådant arbete, att ständigt sammanjemka sina meningar efter en bestämd plan och dymedelst bibehålla nödig enhet under arbetets fortgång.
Erfarenheten visar likväl att detta varit ganska möjligt, och alldeles icke förenadt -med sådane svårigheter, som man vill föreställa sig.
Luther utarbetade den öfversättning, som efter honom benämnes, tillsammans med Melanchton, Arnsdorf, Justus Jonae och Bugenhagen; äfven blad dem yppade sig olika meningar, dock kunde de sammanjemkas utan att arbetet lider af bristande enhet och sammanhang.
På vår svenska bibel hafva arbetat bröderne Olaus och Laurentius Petri samt Laurentius Andreae, andra bibelöfversättningar att förtiga, hafva dessa nya öfversättningar, utan de olägenheter betänkandet påpekar, kunnat utföras, mycket mer ett arbete, som blott afser rättelse och förbättring enligt gifna grunder uti en redan för handen varande.
Den varsamhet, den mångsidiga och försigtiga pröfning, som man med skäl åskar vid ett arbete sådant som detta väntas vida sannolikare af flere dertill qvalificerade än af en enda; förhastande och misstag undvikas lättare, äfvensom ensidighet och fasthållande vid egna förslagsmeningar.
När den nu varande bibelkommissionens ledamöter, så val till följe af gällande instruktion, som vår gamla bibelöfversattnings beskaffenhet, uppfattat sitt åliggande så, som temmeligen allmänt erkännas vara rättast och ändamålsenligast; .när den består af män, hvilkas aldrig ifrågasatta lärdom, kyrkliga erfarenhet, kristliga sinne och nitälskan gifva den säkraste borgen för arbetets ändamålsenliga fortgång; är det klokt, är det rätt att rycka det ur deras händer, för att öfverlemna det åt en enskild, som man ännu icke vet, hvarest han är att träffa, och som, om han träffas, måhända ej åtager sig det?
Men skulle han ock det göra, hvad är dermed vunnet?
Man svarar: åtminstone att arbetet förr blifver färdigt, om han deråt får odeladt egna sig.
Väl! men här gäller ännu mera än i de flesta sndra fall den regeln att det är bättre att få ärendet ändamålsenligt än fort verkstäldt.
Med bibelarbetet brådskar ej.
Vår nu gällande bibelöfversättning är med alla de fel man förr mera än nu velat tillskrifva den, ett mästerverk af stor förträfflighet.
I den finnér fromheten ännu och skall länge finna tillräcklig näring för sin hunger och törst efter Guds ord.
Finnas ställen, som blifvit dunkla genom öfversättningen, så finnas ordets tjenare förbundne att forska deri för att kunna åt dem som behöfva det förklara, hvad som kan förklaras, och i flera af våra landsorter träffar man ibland allmogen dem, som utan andra hjelpredor än dem vår svenska bibel sjelf i de tydliga ställena erbjuder till förklaring af de dunklare, kommit långt i bibelns rätta förstånd.
Dessutom vore tidsvinsten ej så stor, som man vill föreställa sig.
När den bibelrevisor man vill utse hade hunnit fullborda sitt uppdrag, så skulle hans förslager naturligtvis ej utan pröfning antagas.
Besvärs- och Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 88. 15
Om också denna pröfning till en början öfvcrlemnas ål allmänheten, så att hvem, som dertill hade håg och förmåga, kunde få göra sina anmärkningar, så skulle likväl dessa till sin halt pröfvas och jemföras så väl med öfversättningen sorn originalet; man blefve slutligen tvingad att åter tillsätta en bibelkommision, ty att Riksens Ständers Ekonomi-utskott vid en blifvande riksdag skulle åtaga sig ansvaret af en sådan pröfning, kan jag ej föreställa mig.
Hvad är då igenom förändringen vunnet? ingenting annat, än att man på en omväg nödgats återgå dit, derifrån man utgick, lycklig om man kan återvinna den ställning, som utan nödtvång blifvit öfvergifven.
Den svenska kyrkan har varit lycklig att genom sin bibelkommission erhålla en anstalt, så motsvarande hennes grundsattser och behof att upphälvandet deraf skulle medföra stora och kännbara olägenheter.
Inom cn kyrka, som erkänner bibelordet vara det enda förbindande räntesnöret för sina medlemmars tro och vandel, är forskningen i detta ord en helig förbindelse, icke blott för de enskilte, men för kyrkan såsom ett helt.
Ett uttryck af denna förbindelse utgör vår bibelkommission.
Den allmänna anstalten är hos oss så mycket nödvändigare, som fåtaligheten af vår läsande allmänhet och vår fattigdom göra det omöjligt för en obemedlad att uteslutande egna sig åt bibelforskning eller finna utväg att vinna allmännare kännedom och behjertande för frukterna af den tid och möda, han lyckats att åt detta vigtiga ämne använda.
I bibelkommissionen kunna de samlas och förvaras.
Dess blotta tillvaro uppmanar till verksamhet åt detta håll, och den har redan framkallat dyrbara bidrag till bibelns djupare och mångsidigare studium i vårt fädernesland.
Ehvad dom än må fållas öfver proföfversättningarnes tjenlighel att antagas såsom kyrkans erkända, så vore det en stor otacksamhet att förneka eller förbise det myckna goda, som vunnits igenom dem, och ännu mera genom de för dem utarbetade motiver, hvilka i kommissionens arkiv finnas förvarade, och hvilka utgöra en rik skatt att begagna för nu varande och kommande arbetare på detta fält.
Utom bibelkommissionen skulle denna skatt måhända aldrig hafva tillkommit, åtminstone ej varit samlad, den hade legat begrafven i enskildes gömmor, kanske varit förstörd.
Skola bibelkommissionens nu varande ledamöter lyckas att utarbeta ett förslag, som blifver antaget?
Detta står i Guds hand, når han finner sin församling inom vårt fädernesland behöfva en bättre tolkning af sitt ord, ån den vi ege, så utrustar han sina redskap med kraft och anda att utföra det vigtiga värfvet: och i det förslag, som då framlägges, skola de fromme igenkänna det renare uttrycket af sin Guds ord, det blifver dem icke främmande och obekant, och kommer att antagas utan rubbning, utan skakning.
Så föreställer jag mig utgången af denna fråga; men ingenting i verlden sker medelst hopp eller språng, hvad vigtigt och högt skall utföras, det måste förberedas och grundläggas, derföre böra vi såsom våra fäder vara angelägne att tro - 16 Allm.
Betänkande, N:o 39. get och ödmjukt samka vår skärf till den dyrbara skatten och förbida stunden när Herren kröner verket.
Men äfven då när detta inträffar, när vår församling får emottaga en verkligen förbättrad öfversättning, som tillfredsställer dess behof, äfven då vakte man sig att upplösa bibelkommissionen, äfven då bör den bibehållas såsom en offentlig påminnelse om församlingens pligt att fortfarande forska i bibelordet, och såsom en skattkammare, i hvilken hvarje tid nedlägger för kommande tiders vinning frukterna af sitt heligaste sträfvande”.
Häruti instämde herr friherre Cederström, R., herr Uggla, herr Oxehufvud, herr biskop Butsch, herr prosten Schram, herr komminister Janzon, herr prosten Eurén, herr prosten Tellbom, herr professor N.