Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Den befolkning, som inom 2 mils afstånd omgifver den norra bansträckningen, finnes icke i de under dåniga framställningarne beräknad, hvaremot Kommitterade för Ystad—Eslöf-banan uppgifva att, utan inberäknande af staden Ystad eller Albo härad af Christianstads län, 96,000 personer äro bosatte inom tvänne mil å ömse sidor af banan.
Första vilkoret för en jernbanas räntabilitet, att den genomlöper en fruktbar, folkrik och starkt producerande ort, inträffar således med den föreslagna Skånska tvärbanan.
Men detta vilkor är icke tillfyllestgörande, så framt ej vid banans ändpunkter finnas städer med en liflig handelsrörelse och med förmåga, icke blott att fördelaktigt afsätta landsbygdens produkter, utan äfven att ifrån första hand anskaffa och tillhandahålla landet dess behof af specerier och öfriga förnödenheter —- och äfven i detta hänseende erbjuder denna bana synnerliga fördelar.
Folkmängden i de vid banans ändpunkter belägna städer utgjorde, enligt 1864 års mantalsförteckningar, i Helsingborg . . 8,708 personer; » Landskrona . , 8,473 » # Ystad ....
8,298 » Tulluppbörden har uppgått till: i Helsingborg, år 1839 ....
R:dr 212,967: — » 1860 ....
» 247,866: — » 1861 ....
» 234,900: — eller i medeltal tilt t Landskrona, år 1889 ....
R:dr 343,801: — » 1860 ....
« 337,630: — 0 1861 ... . B 337,232: — eller I medeltal , . . . t
Ystad, år 1839 ....
R:dr 178,302: — » 1860 ....
« 226,999: — » 1861 ... . b 267,973: — eller i medeltal 234,911: 333,484: — 224,491; — 124 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
Spaumålsskeppningen, tili allraslörsta delen bedrifven å utrikes ort, har utgjort s från Helsingborg, år 1859 . . 1,039,119 kubikfot, » 1860 . . 1,270,297 » » 1861 . . 1,528,611 » eller i medeltal 1,212,676 kubikfot, hvaraf dock största delen Hafra; från Landskrona, år 1859 .
. 783,075 kubikfot, » 1860 . . 812,253 » » 1861 . . 754,334 » eller i medeltal 784,221 kubikfot, hvaraf mer än hälften vigtig
Säd; från Ystad, år 1859 925,731 kubikfot, » 1860 . 1,215,463 » » 1861 . . 1,104,234 » eller i medeltal 1,081,819 kubikfot, deraf fullt två tredjedelar vigtig säd.
De trenne städer, som vid banans slutpunkter äro belägna, hafva alltså en sammanlagd folkmängd af 16,476 personer; irån dem utgår en årlig medel-tulluppbörd af 809,856
R:dr och deras spanmålsutskeppning bestiger sig, efter medelberäkning af de tre sista åren, till icke mindre än 3,078,716 kubikfot.
Då man derjemte tager i betraktande att den ifrågasatta jernvägen korsar stambanan, inses lätteligen att, med få undantag, all personaltrafik och en stor de! af godsrörelsen så väl emellan dessa städer, som emellan dem och Malmö, Lund eller upplandet skulle komma att af jernvägen upptagas.
Cimbritshamn, på ett afstånd af något mera äu 2 mil ifrån banan, skulle deraf hemta en väsendtlig nytta; och då äfven Christianstad träffat åtgärder att genom en jernväg sätta sig i förbindelse med Statens södra stambana, skulle den hufvudsakligaste landväga rörelsen inom vestra, mellersta och södra delarne af Skåne kunna bedrifvas på jernväg, till stor lättnad för post- och reserv-skjutsskyldige, och tili ökande i icke ringa mån af provinsens produktion.
Hvad jag nu anfört har endast afseende på de stora lokala fördelar, som provinsen Skåne skulle af jernbane-anläggningen upphemta, och ehuru jag icke betviöar att Rikets Ständer, äfven ur denna synpunkt, skola fästa ett välvilligt afseende på hvad som så nära rörer en sjundedel af landets befolkning, skulle jag dock troligen icke i denna fråga hafva uppträdt såsom motionär, derest icke densamma vore för landet i sin helhet af så mycken betydelse.
Helsingborg är vid stränga vintrar, då Köpenhamns och Malmö hamnar tillfälligtvis tillfrysa, den naturliga öfvergångspunkten till Danmark.
Visserligen inträffar äfven vid Helsingborg att sundet nägongäng iägger sig, eller att stark isgång för svårar öfverfarten, men sällan så att post och passagerare mer än några timmar derigenom uppehållas.
Om derföre Helsingborg blefve genom en sidobana förenadt med det Svenska jernvägsnätet, likasom Helsingör inom loppet af tvänne år är anslutet Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 47. 125 till det Danska, så skulle utan tvifvel Helsingborg vintertiden blifva deri punkt öfver hvilken såväl post-, som p ersonal- oell godstrafiken emellan Sverige och Kontinenten, via Danmark, komme ett ega rum.
Södra stambanan blifver, såsom jag hoppas, inom få år fullbordad.
Är denna bana då icke sammanbunden med Helsingborg, så blifver samfärdseln med Europa, då den icke öfver Malmö kan verkställas, förenad med många svårigheter och långa uppehåll.
Denna sanning är så i ögonen fallande, att jag icke vidlyftigt behöfver deröfver utlåta mig.
Den är äfven fullständigt utvecklad i Helsingborgs-bolagets, af mig förut åberopade underdåniga framställning; och den slutsats som deraf kan dragas, är att det för hela det öfra Sverige är af icke ringa vigt att iernvägsförbindelse emellan Helsingborg och stambanan, ju förr desto heldre, må komma till stånd.
Men jernvägsförbindelsen vintertiden öfver
Danmark är ofta förenad med stora svårigheter.
Det är icke blott Sundet utan äfven de båda Bälterna, som skoia öfverfaras, innan man uppnår Europas fasta land, och det kan för ingen af Eder, mine Herrar, vara obekant hvilket uppehåll och hvilka vådor färden öfver stora
Bält mången gång företer och huru man på den midt i Bältet belägna klippan Sprogö ofta finner paasagerare och poster i flera dagar förhindrade att öfverkomma.
Oaktadt alla dessa svårigheter är dock vägen öfver
Danmark ännu den enda, medelst hvilken vi vintertiden kunna underhålla gemenskapen med Europa.
Att detta är en olägenhet lärer icke kunna bestridas, och denna olägenhet skulle i betydlig mån stegras i händelse Preussen, ifrån ett mångårigt spändt förhållande till Danmark, öfverginge til! uppenbara fiendtligheter, helst det är att förmoda att vintertiden komme att väljas till angreppets utförande, då Danska (lottän är urståndsatt att tillfoga Preussens kuster och handel någon synnerlig skada, men då äfven Sveriges hela beröring med utlandet nödvändigt måste ske öfver Danmark.
Om således de båda förenade rikena för sina postförbindelser med Europa kunde finna en annan väg än denna enda öfver
Danmark, så vore det utan tvifvel en stor fördel; och denna väg är ej svår att finna; den är länge begagnad, ehuru på ett högst bristfälligt sätt; den leder öfver Ystad.
Postförbindelsen öfver Ystad, förr den allmännast begagnade, har, sedan ångbåts- och jernvägs-systemets starka utveckling under de sednare decennierna, förlorat sin hufvudsakliga vigt, derföre att staden Stralsund saknat ali förbindelse med det
Tyska jernvägsnätet
Detta hinder blir dock innan kort afhulpet.
Man är nemligen för närvarande i Preussen sysselsatt att, genom en bana ifrån Augermiinde öfver Greifswald till Stralsund, sätta sistnämnda stad i direkt förbindelse med Berlin—Stettiner-banan.
Redan denna höst öppnas sträckningen emellan Augermiinde och Andam, och under nästa sommar den återstående delen öfver Greifswald till Stralsund.
Det är mer än vä! bekant, hvilka stora ansträngningar Preussens regering och folk (i detta hänseende fullkomligt eniga) underkasta sig, för att skapa en Nordtysk sjömakt, äfvensom att vid Landtstandernas sista sammanträde det vid Uiigens nord - 126 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 47. östra kust belägna Jasmund allmänt föreslogs till hufvudstation för den Preussiska marinen.
Denna fråga är för närvarande hvilanda, till följd af de politiska förvecklingar, som i Preussen uppstått, men det kan icke länge dröja förrän den Anner sin lösning; och om, såsom man har all anledning att förmoda, Jasmund blifver den Preussiska flottans hufvud-depot, så kommer utan tvifvel Stralsunds-banan att innan kort dit fortsättas öfver Rugen och öfver det grunda sund, som skiljer denna ö ifrån fasta landet.
Angbåtsfarten ifrån Ystad till Stralsund erfordrar 7 å 8 timmar, ifrån Ystad till Jasmund 4 å 5.
Ystads hamn är med få och korta undantag isfri.
Ett intyg från Lots-åldermannen Enebuske, som finnes bilagdt den af bolaget till Kongl, Maj:t ingifna underdåniga framställning, utvisar att under de 12 åren, 1847—1858, hamnen 5 år varit fullkomligt isfri, 4 år af is besvärad under 3:ne veckor, 2 år under 14 dagar och i år under 8 dagar; likasom äfven att Östersjön icke tillfrusit sedan vintren 1844—1845 och att, då någon gång vid Ystad uppehåll inträffat i sjöfarten, detta härledt sig ifrån drifis, hvilken med sydliga vindar blifvit förd emot den Svenska kusten, men efter några dagar åter drifvit till sjös.
Man kan således säga, att Ystads hamn hr nästan alldeles isfri och enahanda ar förhållandet med redden vid Jasmund.
Angbåtsfarten emellan dessa begge städer är således fullkomligt obehindrad.
Emot viken vid Stralsund anmärker man visserligen att den någongång tillfryser, men med det konstruktions-sätt man nu mera gifver de ångbåtar, hvilka vintertiden befara Östersjön, t. ex. de Gottländska, eller de, som, nyligen byggda, denna vinter skola befara Wettern, lärer en hvar inse att de ofta omtalade svårigheterna, att vintertiden nnlöpa Stralsund, lära kunna räknas till de obotfärdigas förhinder.
Anlägges derföre en jernbana ifrån Eslöf till Ystad och sättes denna stad medelst lämpliga ångbåtar i förbindelse med Stralsund, eller framdeles Jasmund, så blifver, efter södra stambanans fulländning, färden öfver Ystad den snabbaste och i vissa fall den beqvämaste vägen till kontinenten.
Sedan jag nu sökt att i korthet utveckla de skäl, som utur stats-intressets synpunkt tala för anläggningen af en jernväg Helsingborg—Ystad, torde det tillåtas mig framställa de icke mindre vigtiga orsaker, hvarföre Landskrona ovilkorligen bör intagas i det Skånska jernvägsnätet.
Dess hamn är, såsom allmänt bekant, af en ypperlig beskaffenhet, djup, rymlig och säker, den enda emellan Göteborg och Carlskrona, i hvilken större krigsskepp kunna inlöpa och anlägga vid sjelfva lastkajen.
Den är således utur militärisk synpunkt af stor betydenhet.
Den är under ett krig, eller vid en mobilisering, den punkt i Skåne, som sjelfmant erbjuder sig för in- och utskeppning af trupper och krigsmateriel.
Men dess anslutning till jernbanan är äfven ur merkantil synpunkt af vigt, och jag tillåter mig derföre att åberopa hvad Landskrona—Eslöfs-boiagets direktion i sådant afseende yttrat: »1 en tid, då sjötransporterna alltmer och mer börja besörjas af ångfartyg af Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862. iV.o 47. 127 wbetydlig storlek, är ett dylik förbindelse än mera af behofvet påkallad, och det utegor säkerligen ett nödvändigt vilkor för införande af en regelbunden fiugbåtsfart »emellan södra Sverige och England, hvilken lämpligast kan tillvägabringa» genom de »stora ångskepp, som dagligen passera sundet från eller till Östersjön.
En af de för»nämsta frukter af den förbindelse, som genom södra stambanans fulländning inträ»der emellan Skåne och Småland, och den vexelverkan emellan de båda provinserna, »som derigenom kommer att uppstå, bliiver utan tvifvel en följdrigtigare utveckling »af hvarderas naturliga förmåner, och torde man således ibland annat kunna antaga, »att kreatur, uppfödde på de småländska betena, hädanefter i betydlig mängd på jeru»banan komma att nedföras till den Skånska slättbygden, för att derstädes gödas, och, »så vida tillfälle dertill finnes, exporteras till England.
En regelbunden förbindelse »med England, medelst större för kreaturs-transport lämpade ångfartyg, blefve såle»des nödvändig för att förmedla nämnde export samt i öfrigt utförsel af ladugårds»produkter, hvilket utom de ofantliga direkta fördelarne, äfven komme att hafva den »att återföra Skånska landtbruket ifrån dess närvarande ensidiga riglning åt spannmåls»odling, hvilken förr eller sednare kommer att utöfva ett menligt inflytande på joradens fruktbarhet.»
Hvad jag ofvan haft äran anföra afser egentligen de fördelar, som i och för post- och personal-trafiken samt utur militärisk synpunkt äro att af ett Skånskt jernbane-system upphemta.
Men äfven för det öfra landets transito-handel vore det af icke ringa vigt att stå i förbindelse med så många vintertiden isfria hamnar.
Tidigt på våren och sent på hösten, då sjöfarten å den medlersta delen af Östersjön är förenad med stora svårigheter och höga assurans-premier, skulle utan tvifvel mången handlande finna sin uträkning vid att låta i någon af de Skånska städerna införtulla, eller på nederlags- eller transito-upplag derstädes urlasta och sedermera på jernväg uppsända sådana varor, hvilka inom en mindre rymd innehålla ett betydligare värde.
Fördelen af att dervid icke vara inskränkt till en enda stad, fäller klart i ögonen.
Mer eller mindre gynnsamma vindar, hastigt påkommande förändring i väderleken, större eller mindre afstånd ifrån lastnings-orten, högre eller lägre hamnafgifter, kunna göra det af vigt att i detta afseende hafva valet fritt.
Man har under de sednare åren mycket ordat om en uthamn till Stockholm, ehuru det framkastade förslaget att dertill utvälja
Nynäs troligen nu mera för allvar fallit.
Nåväl, mine Herrar, genom fullbordande af ett Skånskt jernbane-system skulle Stockholm i sjelfva verket förutom Göteborg ega uthamnar i nästan alla de Skånska städerna.
Om jag lyckats att i det föregående ådagalägga, att en jernbana, utgående ifrån Helsingborg och Landskrona till Ystad, jemte det den mägtigt skulle bidraga till provinsen Skånes utveckling och förkofran, äfven utur många synpunkter är af ett stort stats-intresse, så må det icke förvåna Eder, mine Herrar, att provinsens invånare göra sig den förhoppning, att landets Representation, inseende de fördelar, som deraf för en stor del af riket härflyta, välvilligt skall på ett kraftigt sätt bispringa 128 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 47. dem vid utförandet.
Att de, sorn i frågan äro inetresserade, icke för ändamåtets vinnande spara egna uppoffringar, inhemtas tydligast af den derföre verkställda aktieteckning, hvilken sammanlagd uppgår til! vida mera än 2 millioner Riksdaler.
Men företaget är af den stora omfattning, att det skulle blifva för bolagen omöjligt att detsamma utföra, om understöd lemnades endast på sådana vilkor, som vid sista riksdag bestämdes för åtskilliga enskilda banor och hvaraf följden äfven blifvit den, att Hera af dessa vigtiga företag icke kunnat komma till utförande.
Vid samma riksdag fattades dock äfven ett, beslut rörande en jernväg, med hvilken, utur allmänna nyttans synpunkt, de nu ifrågasatte torde vara jemförlige, Ore bro—Halsbergs-jernvägen.
Denna så kallade sammanbindningsbana bekostades helt och hållet af Staten.
Utan att på ringaste vis ifrågasätta, att de Skånska tvärbanorna skulle hänföras till denna kategori af de mest gynnade, vågar jag dock vördsammast anhålla, att då ortens invånare förklarat sig beredda att tillskjuta en tredjedel af kostnaden, Rikets Ständer måtte gälda återstoden, om icke utan all återbetal ningsskyldighet, såsom bolagen i deras till Kongl. Majit afgifna underdåniga framställningar på många billighetsgrunder begärt, åtminstone på enahanda vilkor som de, hvilka vid 1854 års riksdag bestämdes för Falu—Gefle-banan, och får jag i anledning häraf föreslå: att Rikets Ständer för anläggning af en, till begagnande med ångkraft af sedd, jernväg ifrån Helsingborg öfver Eslöf till Ystad med sidobana till Landskrona, måtte bevilja en summa, uppgående till två tredjedelar af den derföre beräknade kostnad, i enlighet med Major Adelskölds för Helsing borg—Landskrona—Eslöf-banorna och Kapten Fryckholms för Ystad— Eslöf-banan uppgjorda förslager, eller ock, enligt de andra grunder Rikets Ständer kunna finna lämpligt att för byggnaden fastställa, samt att denna summa, derest den icke kan utan återbetalnings-skyldighet erhållas, hvarom jag i första rummet anhåller, måtte, på sätt för Falu—Gefle-jernvägen bestämdes, få innehafvas utan ränta och kapitai-afbetalning under den förarbetets utförande afsedda tid, efter hvars förlopp skulle å hela den erhållna summan inom slutet af hvarje år inbetalas tre procent, hvaraf lör hvad af lånet dessförinnan icke godtgjorts, beräknas två procents årlig ränta, och återstoden utgör kapitai-afbetalning; börande särskildt bestämmas, huru mycket af den sålunda beviljade summan tillkommer Helsing borgs—Landskrona—Eslöfs-banorna och särskildt huru mycket belöper sig på Ystad—Eslöf-banan.
Stockholm den 22 November 1862. S. G. von Troil. iso m.
Motioner kos Pidderskapet och Adeln 1862.
N:o 48. 129 M:o 4».
Af Herr voll Kofll? Wils Samuel^ angående Qvarn- och Sågräntans upphörande.
Jag föreslår vördsamt att Rikets Stander, för sin del, latta följande beslut: l:o att qvarn- och såg-räntan må från och med nästa statsregleringsperiod upphöra att vidare utgöras; 2:o att vid beräkningen af Statens ständiga inkomster, genom ordinarieeller grundränta, må afdragas å den Kronan behållna delen, 100,000 R:dr; 3:o att till ersättande af de förluster indelningshafvare, genom qvarnoch sågräntans upphörande, komma att vidkännas, ett förslågs-anslag af 30,000 R:dr årligen för åren 1864—1866 å Riksgälds-kontoret till Kongl. Maj:ts nådiga disposition anvisas, för att, i mån af behof, till berörde ändamål utgå, samt 4:o att Kongl.
Maj:t må ega meddela nådiga föreskrifter om de åtgärder i kameralt hänseende, som för verkställighet af de utaf Rikets Ständer beslutade förändringar i afseende å beskatlningsväsendet af mjöl- och sågqvarnar kunna vara af nöden.
Jag skall nu angifva de skäl, som synas mig fullt tillräckliga all föranleda berörde beslut.
Skatten är orättvis, beskattuingssättet är orimligt, overkställbart, i de flesta fall, utan bestämda lagbuds uppsåtliga kringgående och derigenom demoraliserande samt qväfvande företagsamhet, af ärlige Svenske män, till fördel för de oärlige eller för utlänningar.
Statsinkomsten, omkring 130,000 R:dr, är, jemförelsevis till olägenheterna af skatten, obetydlig och skall dessutom, derest qvarn- och sågnäringarne frigifvas, snart medelbarligen blifva ersatt endast genom bevillning enligt 2:dra Art., dels å nybyggda och ombyggda qvarn- och s&g-byggnader, dels å inkomst af dylika anläggningar.
Inkomsten kan ock genast omedelbarligen ersättas genom särskild bevillning af de gamla qvarnarna, om sådant finnes nödigt för statsbeholvens fyllande eller för det man icke på en gång vill befria de nu skattdragande från den orättvisa skatten.
Grundränta å qvarnar sades vara orättvis.
Först vill jag här i förbigående anmärka, att, enligt hvad förut liera gånger på detta rum af mig blifvit yttradt, jag Bih. till H St.
Prot. 1862 & 1863. 11 Samt. 1 Afd. 17 130 Motioner hos Itidderskapet och Adeln 1862.
N:o 48. ingalunda, fastän nästan all min fasta egendom är krono-skattejord, vill borttaga eller nedsätta de af jord utgäende grundräntor.
Tvärtom har jag velat och vill, till förekommande deraf, att dessa skatter småningom från Staten bortplockas, låta dem kapitaliseras och aflösas, när jordegare sådant önska; men grund-räntor, bestämda, oföränderliga skatter, som uttagas icke för jord och grund, utan för rättighet att använda grunden till ett slag af lofliga näringsföretag i stället för ett annat, anser jag icke vara al samma beskaffenhet, som grundräntor af jord.
Ett vattenfall och en närbelägen jordplan ålägges icke ny grundskatt om derpå uppföres en fabrik till bearbetning af rått silke eller af bomull införd från Asien eller Amerika; men om man vill använda samma vattenfall och jordplan till målning af Svensk säd, sågning af Svenska furustockar, eller till smältning af Svensk jernmalm inom bergslag, belastas man, utom andra skatter, med särskilda afgifter, såsom grundränta eller tionde, sedan man först måst underkasta sig ändlösa, obehagliga formaliteter för att utverka sig tillstånd att drifva dessa, som det synes, dock för oss Svenskar icke onaturliga eller särdeles konstiga, men af oräkneliga, otydliga, godtyckliga och föråldrade författningar jemte det tunga kollegiala förmynderskapet omhuldade näringar.
Grundräntor å gamla qvarnar liro dessutom orättvisa, emedan de förhållanden, under hvilka räntorna blifvit bestämda och hvilka ensamt då kunnat i viss mån rättfärdiga dylika räntor, tid efter annan så förändrats, att föga eller intet deraf nu qvarstår.
Sveriges gamla lagar utmärka, att hvarje jordegare af ålder egde rätt, utan föregående ansökningar och undersökningar, anlägga vattenverk på sin egen grund.
Qvarnnäringen var då fri.
Men när alla näringsidkare skulle skyddas mot andras intrång och förses med privilegier af vederbörande, för att af dessa så mycket bättre kunna beskattas, — bildades äfven mjölnare-monopolier för dem, som egde qvarnar.
Uti våra gamla lagar var det väl förbudet att bygga »mylnestadh» annan till skada.
Men detta förbud syftade då endast derpå, att man icke fick åstadkomma skada genom uppdämning.
Under den Tyske Konungen Erik af Pommern (i Wexiö Stadga den andra af 1414) märkes lorst spår till den förtydning af detta gamla förbud (Upl.-Lagen, Viderboa-Balken, Fl. 22 .), som skulle detta syfta icke blott på vatten-uppdämning utan ock på den förminskade inkomst, som genom en ny qvarn kunde drabba en äldre derigenom, att mäldelaget delades.
Snart derefter (1416) ökades qvarntullen till Tydel i stället för ?1j:del af mälden, som det heter »uppå dhet the skola thess bättre vakta sina sjel och rättfärdiga vara och mäldena thess bättre akta.»
Qvarnegaren lärer nemligen redan då — ehuru någon ovisshet råder angående de stadganden, som derom egt rum före 1485, — skolat erlägga halfva mälden, såsom skatt till jordegaren (husbonden), antingen jorden egdes af Kronan eller enskild man.
Friheten att mala egen eller annans säd inskränktes derefter alltmera, intill dess det slutligen uti Förordningen den 11 Augusti 1580 stadgades: »Såsom vi ock i lika måtto utöfver hela riket vele förbudit hafva all Wäre och Cronones undersåter, Präster, Borgare och Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1802.
N:o 48. 131 andre Ware och Croiioncs skattskyldiga bönder, så val förläute som oförlänte, att the oek härefter inge annerstads skole föres theris mäld till att male uthan till Wäre och Cronones egne tullqvarnar, uthan så är, att städerne sjelfva bafve någre tullqvarnar, ther thc håfve Wäre privilegier upå bekommit, ther måge förenämnde Borgare fritt och obehindret late male theris mäld och icke annorstäds.» Riksdagsbeslutet af den 22 April 1625 har af Kammar-kollegium antagits innefatta åtagande af ränta till Kronan för alla slags qvarnar lill och med handqvarnar i husen.
Detta antagande, ehuru origtigt, har dock grundlagt Kongl. Brefvet den 17 November 1818 och föra nied t sådan tydning af andra myndigheter, samt förorsakat en allmän inqvisitions anställande till upptäckande af oskattlagda husbehofs-mjölqvarnar i alla landsändar.; Vidare stadgades den 29 Mars 1629, att sqvaltqvarnar, som voro odal- och tullqvarnar till mehn, skulle förstöras och nedbrytas och den 13 April 1697, att om genom sqvaltqvarnarnas ulrilning odalqvarn tillskyndades fördel, borde räntan och och afgiften skäligen förhöjas, då qvarnen tillhörde Kronan.
Brefvet af den 16 Augusti 1806 föreskrifver ännu, att skattläggning skulle ske af /ms&e/to/s-qvarnarne å Gottland och att, vid <w//m/'ö'/-qvarnarnas skattläggning, qvarncgarens egen mäld borde beräknas.
Häraf finnes att, om ock det så kallade »Miihlzwang» (qvarntvånget) eller förbudet för mäidsökande inom visst distrikt att mala säd å annan än viss qvarn, aldrig, äfven då benägenheten för tyskeri och reglementerande för näringarne här var uti högsta flor, kunnat påtvingas frie Svenske män; så har likväl rättigheten för vissa qvarnar alt ensamma, med alla andras uteslutande, förmala säd morn vissa distrikter äfven här under en längre tid blifvit temligen fullständigt för qvarnegare upprätthållen.
Så länge dylika rättigheter qvarnar tilldelas och för dem kunna bibehållas, så länge kunna grundräntor å qvarnar äfven försvaras.
Det är nemligen ganska rättvist, att alla monopolister eller särskildt skyddade och privilie rade näringsidkare äfven åläggas särskilda skatter eller förpligtelser för de dem, på andra medborgares bekostnad, tilldelade förmåner.
Den uteslutande rätten till sädesförmalning inom visst distrikt har emellertid icke kunnat för de grundränta ålagde qvarnarna bibehållas.
Ridderskapet och Adeln lyckades, att få undanlag för frälsejord från de all männa stadgandena.
Qvarnar å sådan jord äro, såsom här nedan närmare skal! an« gifvas, icke underkastade samma tvång och beskattning, som de öfriga.