Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Ektorpet, där man- nen sliter sig fördärfvad för att skaffa föda åt hustru och sju barn och där de knappt ha kläderna på kroppen, har han fått köpa 187 fyra böcker af hvart slag, en omgång till hvart och ett af barnen, » mumlade gumman.
Därpå vände hon sig till gossen: » Var Gamlegårdens Stina i skolan i dag? » » Nej, hennes äldsta syster hostade ihjäl sig i förgår.
Vi ha gått om Gamlegård för att se liket klädas och hennes mor lofvade ge mig hennes ena klädning, » skyndade sig Sofia att berätta; där hade kommit lif i den slöa blicken; utsikten att få ståta i den aflidna lungsotspatientens kläder beredde henne stor glädje.
» Nej, nu säger jag intet mer, än att jag i morgon dag går hem och tar lilla Hanna med mig, innan hon också blir skickad raka vägen till grafven! » ropade farmodern med gråt i stämman.
» Ingen i världen skall rycka min lilla hjärteblomma från mig, så länge jag förmår röra min tunga till tal och läsning samt kan visa att hon lärt lika mycket som andra barn af samma folkklass.
Och skulle ändå någon vilja försöka att fösa henne in, där döden lurar, så tager jag mina sista styfrar och far till landets fader och säger honom, hvar raka vägen till döden går för vårt lands ungdom. » Solen hade nu sjunkit djupt bak skogen och himlen lyste blodröd emellan furornas toppar; daggen började falla och farmodern bar den lilla flickan tillbaka in i torpet.
Det var tid för oss att på slingrande skogs- stig emellan mossklädda klippblock åter- vända till vår sommarbostad.
Eva Wigström (Ave).
Ehuruväl det synes redaktionen, som om ofvanstående skildring af skånska folkskole- förhållanden — dem vi personligen allt för litet känna till — måste vara hållen i väl mörka färger, och att den aktade författa- rinnan här af sin ifver för en bebjärtans- värd sak låtit förleda sig till att i andra riktningar åtskilligt skjuta öfver målet, ha vi dock ej velat undertrycka hennes upp- sats.
Det kapitel, den för p å t a l — - faran och möjligheten af lungturbekulosens sprid- ning genom skolorna — är i alla händelser af så allvarsam innebörd, att det väl för- tjänar uppmärksammas, och måhända kan Aves uppsats ge anledning till ett eller annat utredande inlägg i frågan.
• I Små S t o c k h o l m.
utställningsfunderingar oeh litet annat smått och g-odt.
För Idun af Lovisa Petterkvist.
Bref IV.
et finns visst en stämning, som heter elegisk, när man är som utan leder i både kropp och själ, går som om man hade vaddmolen under fötterna och känner sig lika upplöst som en glasspudding i sol?
Det var mitt predikament den dag jag sett » Gamla Stockholm » för första gången.
Jag var en enda elegi, hela människan, och hvad jag erfor, när jag stod vid stran- den och såg det blanka vattnet i sig upp- taga » Tre Kronors » försvunna tinnar, låter inte beskrifva sig.
Alltnog, det mynnade ut i ett oemotståndligt behof att gråta, och det gjorde jag med, grät, så tårarna droppade som ärter ur en söndrig skida.
» Du är väl inte sjuk, Lovisa lilla, h ä h ä, » sa Kuffen, som naturligtvis stod bredvid mig.
Gud ska veta, att jag älskar min rara Ruff, älskar honom af innerligt, trofast och tacksamt hjärta, men ibland är det som o m något, som hvarken är mitt eller hans, rörde sig i botten af min natur, någonting, som känner så grufligt mycket mer än jag vanligtvis känner själf; någonting yrvaket och stort, som fyller upp mig så, att fick jag inte gråta ett tag, så gick jag åt.
Det där förstår inte Ruffen, har aldrig förstått, utan frågar alltid, » om jag inte är s j u k »?
Nå ja, vore han alldeles fullkomlig, så vore det inte roligt, det » häller, när man är så stoppad med fel som jag är.
Kanske ligger den största lyckan g ö m d just där, att de våras små ofullkomligheter jämnar vä- gen för våra egna stora brister.
A c k, älskade Gamla Stockholm!
Bara att komma dit från den framåtskridande nu- tidsvärlden — så framåtskridande, att man stöper ljus i ljusstaksfötter!
— och få se den gamla träbron hänga på sina kedjor, se den skröpliga kvarnen, porten med sina allvarliga torn och upptäcka alla hopgytt- rade, .så olika husgaflar.
Och den lilla öppna spisen vid vaktstugan sedan, där slottets knektar dricka öl och dryfta rykten om landets färd eller ofärd!
Oeh vaktaren själf, se ' n, i kyller och pickel- hufva, så gammal och vissen, som om han nyss blifvit uppgräfd ur sin saliga graf och gick omkring och puttrade öfver Vår Herres tilltag att ställa honom på vakt igen, innan den rätta, stora mönstringen är kommen!
Slottet, där det reser sig bakom sin egen brygga, verkar riktigt imposangt, trots sina mjuka former och smärta torn, och är vak- tadt af två mäktiga lejon, som ligger på ett par omstjälpta svartmålade trälårar.
» Det var inte så noga med montrarna på den tiden, gubben lilla, » sa jag, » oeh ändå ser man genast att det är Göta lejon, just Göta lejon och inte något bodlejon, som vakar här. » Inte begriper jag mycket af arkitektur, det ska Gud veta, ja, Gud vet, om jag begriper något alls, men att » Tre Kronor » verkar som ett slott bygdt för slottsfolk, det är jag ändå säker på.
Och så är det öfver- allt i » Gamla Stockholm ».
Hvarenda hus är en personlighet omkring en personlighet, om så personligheten är en kung eller en skomakare, och hus bör vara personlighe- ter, inte kaserner — men det där hör inte hit.
Nog är vårt nuvarande Kungliga slotts borggård ofantligt vacker och parangt, men inte tror jag, att där finns en enda sådan plats » att drömma drömmar på » som pe- larhallen, loggian, eller hvad det heter, i » Tre K r o n o r »?
Inuti slottet fick vi se fyra rum half-fyllda — rummen var visst ämnade att röra sig i på den tiden?
— med gobe- länger, sniderier och skåp, som stått här, bara här, på denna enda fläck i tre hundra år, medan tiden ilat förbi och förgäfves ruskat och slitit i de bastanta låsen för att slippa in.
» O, om jag fick k3^ssa honom ändå! » sa jag, med en djup suck af öfverförtjusning.
» H v e m?
» frågade Ruffen förbluffad.
» Han, som åstadkommit allt det här: Liljekvisten, vet jag. » » Jag ska fråga honom, » sa en röst bakom oss.
» Jag tror visst att — — »
IDUN 188 Det var Lycko, som stod där, med hat- ten i hand, så fin och putsad, att han tycktes bestå af bara guldknapp och knäppta handskar i dag.
» Tack, » skrattade jag och räckte fram handen, » men att kyssa en gammal gum- ma v o r e - e t t bra hårdt straff för den, som åstadkommit något så obegripligt intressangt, vackert och rörande som det här.
Är det verkligen han ensam, s o m?
» » Han ensam, som — — — » » Ja, då uppfinner väl Kunglig Majestät någon ny orden åt honom d å », sa jag, » efter den gamla Litterisen j u slumpats bort så fasligt nu på sistone, att den väl tagit slut.
Men kan inte det här få stå kvar till evärdliga tider, tror herr L y c k o?
Kan inte Skansens pappa, som redan räd- dat så mycket vackert, rädda » Gamla Stockholm » m e d?
— — » Så gick vi, efter litet samspråk om det ämnet, in i » staden », jag visserligen med torkade tårar, men fortfarande m e d vadd- suddar, eller rättare med vaddmolen under fötterna.
» A j knäfveln, så ' na stenar, » sa Ruffen och grinade.
» Bäsch, » sa jag.
» Tänk på stenlägg- ningen i natur en "?
Den är hundra gånger hvassare, skulle jag tro, och konstens hela ideal är ju att uppgå i naturen. » » Men nog kan man vara bra glad att vara ifrån det här ändå, » sa Lycko.
» Från h v a d?
» sa jag.
» Från snusk, från knöliga gator, från vattenbrist och mörker, från hornlyktor och brutna ben — » » Och från ro och frid och från kärleken till det egna arbetet och till nästan, » sa jag, » ty tror herrn verkligen, att människor, som iefde så här så att säga i knä på hvarandra, någonsin kunde bli så själf viska, så klandersjuka och hårdhjärtade som vi är? » » Så gumman, så, » sa Ruffen.
» Strax, gubben, lilla, » sa jag.
» Men jag tror säkert, att den här lilla biten forntids- lif har mycket mer att lära oss än » hur rysligt det var på den tiden » — om vi bara vill lära. » Lycko blef för ett ögonblick så märkvär- digt lik en gul långkatekes, hvars alla » hvad är det » reste sig, färdiga att krossa mig.
Men så betänkte han sig och slöt ihop pärmarna, d. v. s. läpparna, medan ögonen log till — riktigt snällt.
» Fru Petter k vist är så lik min mor, » sa han.
» Är j a g?
» sa jag strålande, » det var j u tur för mig det,, ty då N e j, men titta, hvad gör karlen! » Jag som en pil in i en liten mörk bod, där en ung karl med riktigt fin uppsyn just daskade fram en våt lerklump på en rund, refflad träskifva, som surrade om- kring.
stoppade han fingrarna i den våta leran, snurrade, tummade och tryckte litet, och så, p a n g!
var en den nättaste kruka uppväxt som genom ett rent trolleri, fullt färdig inom två minuter.
» Det är den lilla industrien, » sa Lycko.
» Den lilla, » sa jag föraktligt.
» Liksom en personlig kruka någonsin kan bli liten?
För öfrigt ska jag säga er, jag, att det var de gamla, det vill säga just de personliga krukorna, som gick till brunnen till dess de sprack: nutidens krukor går inte dit alls!
Men hvad i all världen är det för ett mörkt hybble där midt e m o t?
» » Ett tryckeri i sin barndom. » nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af Bland » Att tänka sig, att tryckerier någonsin haft en barndom, » sa jag tankfullt.
» Om ett par hundra år till, har de nog blifvit ett naturelement.
Men hvad är det här för en rysligt söt tidning? » (Nu var vi i tryc- keriet, som såg riktigt naket ut.)
» Strix.
Utgiffare Albertus Engstroem », stafvade Ruffen.
» Att tänka sig, » sa jag, » att själfva Ugglelåten var glad på den tiden. » » Albertus Engstroem lefver än, » sa Lycko Och köpte tre exemplar.
» Äh nej, » sa jag, » gör han?
Då blir han nog odödlig m e d!
Men se på den där antika guldsmedsfrun i hufva och puffärmar där borta i boden!
— Vi måste gå d i t!
» Hos den ståtliga guldsmedsfrun köpte vi ett par breda och runda, ytterst antika silf- verskedar.
» Skillnaden mellan förr och nu är inte så stor som man tror, » sa jag, när jag stoppade mitt köp i fickan.
» Då var det skedarna, nu är det skodonen som är fysio- logiska.
» Vid Stortorget tog elegien mig så hårdt, att jag måste sätta mig.
Lycko kommen- derade fram öl, som serverades af skum- mande flickor i smärta sejdlar (tvärtom!
), allihopa klädda i de mest stämningsfulla kostymer, halfurringade klädningar med puffar vid armbågen, väskor vid sidan och de näpnaste små mössor af sammet.
» Det är gamla rådhuset vi sitter fram- för, » sa Lycko.
» O!
Jag kunde inte säga mer.
» Ingen konst bli rådman på den tiden, » sa Ruffen.
» Ingen konst! » sa jag.
» Ja, när man inte behöfcle kunna något, så — — » » De behöfde kunna allt, utan att kunna något, » sa jag.
» Så mycket jag vet, är det bra mycket skickligare än att kunna något, när man kan allt förut! » » Är fru Petterkvist förtjust i den där med? » log Lycko och pekade på en stolpe med ett halsjärn fastsatt vid sidan och en gubbe i toppen.
» Det där var visst bara för kvinnfolk, det där, hä hä, » sa Ruffen.
» Ja, » sa jag, » i det fallet har halsjärnet lefvat ut sin tid, det erkänner jag — eljes så — — Men du min värld — — är det inte Johan, som sitter därborta och dricker öl alldeles för sig själf? » Det var Johan, som vi med riktig svå- righet fick öfver till vårt bord.
Men det gick ändå, som väl var, efter som jag kände på mig, att jag inte stod ut med en enda droppe samvetskval till för hans räkning.
(Vi hade tänkt ta honom med oss i dag, men då var han, till Ruffens stora och min lilla ledsnad redan gången!)
Bredvid Johan satt en ensam herre i slokhatt, slängkappa och långt polkahår.
» H v e m är det där? » hviskade jag åt Lycko.
» En forntida poet. » » Ä h nej, » sa j a g; » så grufligt intressangt!
Hvad lefver han a f?
» » Han har visst haft anslag af akademien de sista två hundra åren, har jag hört. » » Skalk! » sa jag.
» Men hvad gör de där borta? » » Rullar lyckans h j u l!
» » Usch, » sa jag.
» Det passar inte här! » I detsamma kom en hel falang högtids- klädt folk, som försvann bredvid det vack- raste huset vid torset.
1897 » Bollhusteatern får folk i kväll, » sa L y c k o.
» Bollhusteatern! » sa jag, nu så elegisk igen, att jag blef alldeles matt.
» Gustaf den tredjes odödliga skapelse, här, midt framför oss!
O, söta Ruffen, får vi gå dit! » » Hvad spelar de där förslag? » sa, till min glädje, Johan, som jag inbillat mig sett riktigt förskrämd ut.
» Komideja som för hundra år se ' n, » sa Lycko.
» Spelar de bra? » sa jag — Lycko förde sin guldknopp till mun.
» Artister spelar alltid bra, » sa han, » när de inte spelar på lott.
Om en vecka blir det studentspex på Den lustiga teatern. » » Då går vi dit, * sa Ruffen belåtet.
Jag teg — — man är inte alltid upp- lagd för studentspex.
Människorna gick som i drömmen, före- föll det mig, och här tyckte jag om det.
Eljes, ibland, tycker jag, att Stockholmarna är litet för tysta af sig.
Men jag antar det kommer sig af det, att de är så gruf- ligt schangtila.
Men jag undrar ändå, om det inte vore allra schangtilast att våga vara en naturlig svensk, efter vi nu är svenskar, och att inte hålla efter sig så rysligt för att bli någonting hvad som hälst utländskt, som vi inte är.
På det viset blir vi ju al- drig något annat än en skolpojks- och skol- flieksnatsjon, som inte törs göra det eller det eller det.
Men nog bör jag hålla mun, som aldrig är schangtil, bära mig åt hur jag vill, och som sagdt, här passade högtidlig- heten!
Forntidsfolket hade nog så många allvarliga tidender att diskutera, o m krig och örlig, att skrattet hann rosta under hjälmgallret många gånger om.
Och hvil- ken plats att diskutera på är inte detta stortorg!
Inga droskkuskar som svär, intet börsfolk som rusar ut och in, som om de hade eld i kläderna, inga gapande gränder med » surr » uti, ingen » evig folkström ».
Här finns natur, ro, hvila, det väl afslu- tade dagsverkets trygga hvila.
» Det enda, som fattas, är en delischangs, » sa jag - drömmande.
» En delischangs? » sa Lycko.
» Ja, en delischangs, som under glada pisk- srnällar rullar in, just när klockan slår 8.
Kusken sitter uppblåst i sin kapprock med tömmarna i hand, medan de resande stiger ut och förfriskar sig med ett glas sekt eller öl.
Ser du inte delischangsen, Ruffen lilla?
Den svänger just nu o m hörnet. » » Jag ser den, » sa Johan, som lyssnat med gapande mun.
» Gör Johan? » sa jag mildt, mycket mildt.
(Hädanefter kommer jag att ta på min ed, att det är hans hustru, som pinat lifvet ur honom!)
» Hva — hva — hva de ä söta, du Jo- han, » sa Ruffen, som hela tiden hållit ögo- nen, jag visste nog hvar!
» Hvilka, gubben lilla, » sa jag mildt.
» D u menar väl bara kostymerna? » Stackars gamla Ruffen blef blodröd.
— » Ska — ska — ska vi inte gå till våffel- bruket n u?
» sa han, » innan det blir för sent?
Hä hä! » Och så gick vi till våffelbruket, sedan jag likväl passat på och bakom Johans rygg gifvit Gustaf en liten ångerfull » titta så mycket du vill, du, gubben lilla, puss », efter det verkligen inte är han, utan bara hans syndiga, manliga natur, som måste titta på allt hvad flickor heter.
En smal gränd; i den en jättevåffla till I I ITIUIAMQf^Af^Afl H U L I SVIM I i O V * MV * MU (Forts, å sid. 190).
Redan 1888 intygade prof. Joh.
I D U N 1897 189 Damernas sångare.
» Vi äro muntra musikanter, Och vår är hela jordens ring.&gt; » yJen svenske Sanger staar för Öjeblik- ket under alle Lykkestjærnernes hel- digste Konstellation.
Endnu er hans R y i Opgang, endnu har han nye Landvindninger tilbage.
A l Kampens Friskhed er endnu over ham og hans Sang. » Detta lästes för ett par år sedan i ett af köpenhamnspressens förnämsta organ, då Sven Scholander afslutat sin med enorm framgång krönta tourné genom Danmark.
Den framsynte kritikerns förutsägelse har till punkt och pricka slagit i n; ty sedan dessa ord nedskrefvos, har, som bekant, vår fräjdade landsman skurit lagrar (bland dem en hel krans af äkta silfver) hos våra bröder - på andra sidan Bottenhafvet, entusiasmerat ryska bojarer och storfurstar, förvridit åtskilliga krönta hufvuden — det mest notabla kejsar Vilhelms — lagt Tysklands musikkritici och sångälskare sig till en fotapall samt, på det yttersta i dessa da- gar, sjungit sig in i de eldiga wienarnes hjärtan — m e d ett o r d: från en nordisk ryktbarhet blifvit en europeisk celebritet.
Till Sven Scholanders framgån- gar i vårt eget land hafva vi själfva varit åsyna vittnen samt efter bästa förmåga med kropp och själ bidragit.
Hans triumfer på utländsk botten skildras i kraf- tiga färger på allehanda tungomål, vältaligast dock af några dussin danska tidningar och minst lika många tyska.
Huru snedt än de båda grannfolken se på hvarandra, Sven Scholander se de bägge m e d lika blida ögon, och i sina respek- tive omdömen o m » der skandina- vische Barde », der Apostel des Chansons », » Köbenhavns, j a hele Landets Yndling » mötas de i bro- derlig endräkt.
Välbekant torde vara, att » allas vår Sven » — född 1860, son till universalgeniet professor F. W.
Scholander, arkitekt och målare, skald och kompositör, och hans likaledes rikt begåfvade maka, Karin, dotter till intendenten vid konstaka- demien Axel Nyström — till yrket är orna- mentsbildhuggare och i Stockholm, vid sidan af sin atelier, drifver en solid, väl renomme- rad affär, kallad Sven Scholanders Fotogra- fiska Magasin.
Mindre kändt är måhända, att han äger ett med konstnärlig smak ord- nadt och med troféer från hans segertåg smyc- kadt hem, där han utöfvar värdskapet med glittrande godt lynne och med ett outtöm- ligt förråd af kvicka och putslustiga infall, som han vid minsta anledning med otrolig fyndighet spinner ut till små mästerverk af dramatisk konst.
En ung och intagande maka, född Lotten von Bahr, och tre små lifliga och begåfvade barn, uppfödda vid strängaspel och sång — liksom han själf och före honom hans far, hvars mor var en geni- alisk vissångerska — göra hemmet till själfva hjärtpunkten i Sven Scholanders rika och rörliga lif.
I samråd m e d sin sakkunniga och varmt intresserade hustru väljer han sina vi- sor, vid hvilkas inöfning och återgifvande hans häpnadsväckande minne och öfverlägsua språkfärdighet äro honom af ovärderlig nytta.
Bland hans senaste ackvisitioner må näm- nas en samling gemytliga » Volkslieder » — somliga af honom med framgång föredrag- na i Tyskland, alla afsedda att inom kort införlifvas med hans hemlandsrepertoar — och Sehlstedts af kostlig humor präg- lade små bitar.
Till några af de senare har han, liksom förut till dikter af Fröding, Fredrek på Ransätt och Jeremias i Tröst- lösa, under namnet » Svän i Luthagen » satt originella och karaktäristiska melodier.
Som sin mission betraktar han » den lilla visans — främst bellmanssångernas — framdra- gande ur glömskan », och för uppnåendet SVEN SCHOLANDER.
af detta mål verkar han ej blott genom sin elektriserande sång, utan äfven genom spiri- tuella föredrag, nu senast det mycket gou- terade om » Den svenska bordsvisan ».
Ock- så kunde han redan för några år sedan i en själfbiografi.
med berättigad stolthet förkun- na, att på grund af hans åtgörande » dussin- tals gamla lutor krupit fram från skrubbar och vindar: visan har börjat vinna terräng! » Sedan dess har, såsom nyligen uti Iduns no- tisafdelning påpekades, lut- och guitarrspelet blifvit en verklig modesak, som icke nöjer sig med fritt spelrum i boudarer och salonger, utan äfven tänker tilltvinga sig gehör på utställningsområdet.
Att » hjärtats nyckel heter sång », torde få hafva sannat på ett så öfverraskande angenämt sätt som Sven Scholander.
För hans lilla gyllene sångnyckel springa näm- ligen ej blott vanliga borgare- och ari- stokrathjärtan på vid gafvel; för den öpp- na sig också portarna till kungliga och kejserliga gemak, ja, gläntas dörren till prin- sessornas höganloftsbur.
Och spelande, glänsande, skiftande som hans egen mång- sidiga begåfning och hans visor, hvilka g e nomlöpa alla stämningar, äro de situationer, i hvilka ödet älskar att försätta honom och som han behärskar med beundransvärd smi- dighet och takt.
Se här några sådana, ty- piska för hans ställning inom damvärlden!
Ena gången ger han lektioner i illumine- ring åt danska kronprinsessan Lovisa, hvars far, Karl X V, fordom var professor Scho- landers lärjunge i samma konst.
Efter af- slutad kurs belönas han af sin högborna elev m e d en vängåfva af högt affektionsvär- de, nämligen den i silfver rikt infattade poléragat, hvarmed en gång Karl X V un- der professor Scholanders ledning gjorde sina första lärospån i illumineringskonsten.
Därefter frukosterar han gladligen en famille med det älskvärda kronprinsparet, serverad af små prinsar och prin- sessor, hvilka slutligen vid hans afsked i munter yra löpa i kapp efter hans hatt och hans käpp och såsom förridare rutscha framför honom utför ledstången till trap- pan.
Andra gången utgör han — enkom för detta tillfälle inviterad till Köpenhamn — medelpunkten i den kungliga familjekretsen, sam- lad i » det gule Palæ » för att på hennes födelsedag fira prins Valde- mars unga gemål, prinsessan Marie af Orleans.
Ingen förmår näm- ligen så som den svenske sångaren — kan man tänka sig ett noblare intyg o m hans välde öfver den oförlikneliga franska visan?
— h o s denna Galliens dotter väcka ljufva och gripande hemlandsminnen.
Se- dan konstnären med enkel inner- lighet föredragit hennes älsklings- sång, » Le veritable amour », hvil- ken, som bekant, börjar m e d orden » Tu me demandes, Marie, si 1 ' amour est menteur », räcker det i » konge- rödt Flöjl » klädda furstebarnet sin korade gunstling en af henne så- som illustration till sången målad akvarell, föreställande ett tjusande flickhufvud m e d en ö m, bäfvande fråga f de mörka ögonen.
I för- bigående må nämnas, att Sven Scho- lander sedermera af sin högättade beun- drarinna fått mottaga den oemotståndligt skälmska och sprittande refrängen » Elle était blonde et parisienne » till fin-de-siécle-vi- san » Le marché de la Madeleine », prän- tad med hennes egna karaktäriska penndrag och kransad m e d af henne själf målade, praktfulla orchidéer.
Kort därpå sjunger han i Apollosalen i det kejserliga palatset i Berlin framför en halfcirkel af damer, i hvars midt tronar Tysklands kejsarinna, nyss af kej- saren presenterad för honom såsom rätt ooh slätt » min hustru », medan tyskarnes unge mo- nark, glömsk af hofetikett och ceremonier, i blåhvit husaruniform sitter bredvid på ett bord, lefnadsgladt dinglande m e d benen och under pauserna gnolande de melodier hans svenske » sångarvän » nyss föredragit.
Sedan vederkvicker han under en gratisma- tiné på allmänna sjukhuset i Köpenhamn med sin för alla begripliga, från hjärta till hjärta gående sång sex hundra gamla skröpliga varelser, af hvilka kvinnorna, en- ligt en humoristisk korrespondents utsago, Nya mönster i klädningstyg väfda af gammalt ylle i förening * HILDUR ANDERSSONS.Ullspinneri och SKradderiaktieunlag.
76 53.
HÖtOTffet 13.
165. med ull.
" Hy modell å plaids äfven väfd af gammalt ylle.
Filial: Hornsgatan 1. aim 30435 Gods afhäintas tacksamt af » iftsfiitt.
För vikt om 18 kg fraktfritt fram och.
I D U N 190 efter » Le joli tambour » i höjden af sin förtjusning alla skulle velat falla sångaren om halsen och kyssa honom.
» Det klinger j o som et Eventyr, det lyder som en Sa- g e » — icke sant?
Sven Scholander, sådan han här presen- terar sig, på estraden i konsertsalongen, med världsmannens hållning, med lilla sera- flmerstjärnan, dannebrogen och röda örns- orden på frackuppslaget, är den fulländade konstnären, som med sin öfverlägsna mu- sikalisk-dramatiska begåfning tar den mest skylt och en fatabur med en trätrappa, som kom alla mina bomullsmolen att röra på sig igen.
Behagliga » döttrar i huset » — inga uppasserskor!
— som flög omkring och serverade mjöd, kaffe och våfflor, un- der uppsikt af sin trefliga » mamma » — alla i kostym — och midt emot en smedja med grästak och en smed, som smidde de finaste krumelurer till stakar och annat schangtilt, och så en den riktigaste lilla grisstia — antagligen någon slags djup sym- bolik, efter den var tom.
Ruffen äntrade uppför den sviktande trappan som en den vigaste mjölsäck, följd af de andra, medan jag stod nedanför och grufvade mig.
» Äsch, gumman, nog kan du vara lätt på foten — alltid —! » ropade Ruffen.
» Det vet jag, det!
Raska dig bara! » Vid ett bord satt två unga glopar, som nyss äntrat ned från » buret » och såg på mig så intresserade, som om jag varit en bondkamp, som skulle » ta en häck ».
(Jag har varit på kapplöpning, som det hörs!)
Det förargade mig, och så sa jag fogligt: » Ä h, herrarna behöfver inte alls oroa sig.