Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför förutsätter väsendet äfven såsom grund en objektiv tillvaro, i förhållande till hvilken det skiljer sig i sig och därigenom är bestämd verklig grund.
Såsom grund sätter det emellertid omedelbart denna betingning såsom blott satt-vara och upphäfver den därmed.
Men i det väsendets betingning upphäfves, därigenom att väsendet såsom grund sätter densamma såsom satt-vara, upphäfves därmed också väsendet såsom genom den samma förmedlad verklig grund, hvarigenom då den objektiva tillvarons förintande själf upphäfves.
Alltså upphäfver väsendets förmedling med sig såsom grund genom en objektiv tillvaro sig själf, men ur den sig upphäfvande förmedlingen framgår den omedelbara tillvaro, som genom förmedlingen förintas.
Därmed har väsendet öfvergått i tillvaro, »existens», visserligen väsendtlig tillvaro, och subjektiviteten har öfvergått i en genom subjektiviteten satt objektivitet.
Ur den väsendtliga tillvaron utsöndra sig tvänne sidor: den i sig reflekterade tillvaron och den i annat reflekterade tillvaron, den förra sidan, emedan den väsendtliga tillvaron är väsendtlig, den senare, emedan den är tillvaro.
I den i sig reflekterade tillvaron ha momenterna ett själfständigt, likgiltigt bestående jämte hvarandra och sålunda endast en isig-varande identitet; i den i annat reflekterade tillvaron upphäfver sig det ena momentet i det andra, som själf upphäfver sig i ett annat o. s. v.
Men den i sig reflekterade tillvaron måste i sig upptaga reflexionen i annat, emedan momenternas i-sig-varande identitet måste sättas därigenom, att det ena momentet sättes såsom satt i och med det andras satt-vara.
Tvärtom måste den i annat reflekterade tillvaron i sig upptaga reflexionen i sig, emedan det ena momentets upphäfvande i det andra är det förra momentets återvändande i sig genom negationens negation, då ju det andra momentet själf upphäfves.
Därigenom öfvergå de båda sidorna i totaliteter, som såsom ägande tillvaro ännu äro själfständiga emot hvarandra, ehuruväl deras själfständighet är konstituerad just genom deras öfvergående i hvarandra.
Utvecklingen består nu däri, att deras själfständighet upphäfves och de flyta tillsammans i absolut identitet.
Därmed ha de ur den väsendtliga tillvaron utsöndrade momenterna, väsen och tillvaro, gått tillbaka i det rena ursprungliga varat, som numera dock icke är abstrakt och oreflekteradt, utan i sig är konkret och i sig reflekteradt såsom absolut identitet utaf väsen och tillvaro.
Utvecklingen består nu däri, att den absoluta identiteten sättes såsom, hvad den i sig är, d. v. s. konkret och i sig reflekterad, så att den sättes såsom själf sättande sina momenter och ur de samma återvändande i sig.
Detta sker i substansen.
Såsom substans söndrar sig den absoluta identiteten i tillvarande momenter, emedan den själf har tillvaro, men annorvarat eller söndring tillhör tillvaron.
Dessa momenter hafva ett själfständigt likgiltigt bestående jämte hvarandra, emedan de såsom substansens momenter äro i sig reflekterade.
Men såsom i sig reflekterad eller såsom väsen sätter substansen det tillvarande momentet såsom ett blott sattvara och återvänder därmed i sig såsom momenternas positiva enhet, hvarigenom han åt dessa gifver deras själfständiga tillvaro.
Men såsom substans är visserligen den absoluta identiteten satt såsom konkret och i sig reflekterad, men denna hans konkretion och reflexion i sig äro satta endast vid hans momenter, hvilka han visserligen själf sätter, men ur hvilka han dock återvänder till sin rena abstrakta identitet.
Denna skillnad mellan den absoluta identiteten och hans af honom satta momenter, måste upphäfvas och därigenom den absoluta identiteten sättas såsom vid sig själf, ej blott vid sina momenter, konkret och i sig reflekterad.
Men i själfva verket är den redan i sig i substansen upphäfd.
Det tillvarande momentet har nämligen sin själfständighet såsom visats just genom att vara satt såsom satt-vara och sålunda upphäfdt i anseende till sin (sinliga) själfständighet och är därför själf absolut identitet af tillvaro och väsen och visserligen konkret, i sig reflekterad identitet, det förra, emedan det har själfständig tillvaro, det senare, emedan det är det såsom satt-vara satta satt-varat, d. v. s. det är det allmänna.
Därmed är den absoluta identiteten satt såsom begrepp, hvilket i sig innehåller de tre momenterna: det allmänna — konkret, i sig reflekteradt vara —, det särskilda — den negerade själfständiga tillvaron —, det individuella — det såsom satt-vara satta sattvarat och därför i sig bestämda, den själfständiga negationen.
Hegel följer begreppets själfverksamma utsöndring och enande af sina momenter till den absoluta idéen är för den ifrågavarande kritiken obehöfligt att genomgå.
Hvad nu kritiken af dessa Hegels logiska grundtankar angår, är tydligt, att den icke kan föras på samma sätt som kritiken af Fichtes grundsatser och hvad därur följer.
Denna senare kritik stöder sig nämligen därpå, att icke-jaget såsom satt af jaget, därigenom att det senare själfverksamt inskränker sig själf, är af detsamma bestämbart, men å andra sidan såsom satt emot jaget genom en inskränkning hos detta är för detsamma yttre och tillfälligt och involverar en inskränkning i dess makt att bestämma sitt innehåll, hvarför icke-jaget såvidt är af jaget obestämbart och har en af det samma oberoende tillvaro.
Detta innebär, att icke-jaget just med hänsyn till sin egendomliga beskaffenhet har dessa senare egenskaper.
Härpå grundades hela den öfriga kritiken.
I afseende på Hegel har nu emellertid visat sig, att objektet hos honom just såsom negation af det rena varat har själfständig af detsamma oberoende tillvaro, men att det såsom konstitueradt i denna sin själfständighet af negation, negerar sig själf och därmed återvänder i det rena varat.
Alltså kritiserar
Hegel själf Fichte på det nämda sättet och denna kritik bildar ett moment i själfva systemet.
Emellertid bör nu undersökas, huruvida
Hegel genom det till den fichteska metoden tillkomna momentet, negationens negation verkligen lyckats att lösa de hos Fichte förekommande svårigheterna, d. v. s. det bör undersökas, huruvida hos Hegel det rena varat kan sättas såsom princip för de i processen förekommande momenterna eller för processen själf, eller huruvida han kunnat genomföra förnuftets avtonomi och sålunda utföra rationalismen.
Om då först varats öfvergång i den objektiva tillvaron betraktas, har denna öfvergång, såsom visats, sin grund i varats ursprungliga intighet.
Såvidt nu denna intighet är med varat identisk, är varat själf princip för öfvergången.
Men å andra sidan är denna såsom Hegel själf framhåller skild från varat (i annat fall skulle icke något blifvande såsom varats öfvergång i intet och tvärtom vara möjligt).
Såvidt förutsätter varats öfvergång i den objektiva tillvaron något för varat själf yttre och varat är sålunda icke i sig själf princip för denna öfvergång.
Om varat är identiskt med sin intighet, har denna ingen själfständig betydelse, utan går helt och hållet upp i varat, d. v. s är något vid det samma förflytande, som ej inkräktar på varats karakter af vara, och detta är i sig själf konkret.
Om åter varats intighet är något för varat yttre, har den själfständig betydelse och inkräktar därför på varats karakter af vara, d. v. s. varat är verkligen abstrakt.
Det, ur hvilket varat är abstraheradt och som det sålunda förutsätter, är ännu obekant; vi veta endast, att det måste ha varats abstrakta karakter.
Alltså är varat såsom konkret princip för öfvergången i objektiv tillvaro, men förutsätter såsom abstrakt för denna öfvergång något ännu okändt annat, ur hvilket det är abstraheradt.
Då nu varat måste betraktas ur båda synpunkterna, emedan dess intighet är på samma gång från det skild och med det identisk, måste det både betraktas såsom princip för övergången och såsom för densamma förutsättande det okända andra.
Att varat på samma gång är konkret och såsom abstrakt förutsätter ett annat, sättes
i och med den objektiva tillvarons återgång genom sin själf negation i det därigenom i sin negation i sig reflekterade varat, väsendet.
Denna återgång innebär nämligen å ena sidan, att den objektiva tillvaron ådagalägger sig själf såsom med hela sin konkretion af varat konstituerad, då varats reflexion i sig i den objektiva tillvarons själfnegation innefattar det konkreta i den objektiva tillvaron, och negativiteten är något vid reflexionen i sig förflytande, som ej inverkar på dess konkretion, å andra sidan, att den objektiva tillvaron upplöser hvarje konkret bestämdhet vid sig, då det kvarstående i sig reflekterade varat intet annat är än den den objektiva tillvaron förutsättande abstraktionen såsom den tomma reflexionen i sig — väsendet är på samma gång sättande och förutsättande reflexion.
— Här är sålunda varat i sin reflexion i sig på samma gång konkret och abstrakt, med den objektiva tillvaron såsom sin förutsättning.
»Det okända andra», som varat förutsätter är därför den objektiva tillvaron, såvidt varat är väsen.
Hvad det i sig i dess ursprungliga karakter förutsätter, är ännu icke visadt.
— Den dubbelsidiga karakteren hos väsendet framträder i dess öfvergång till väsendtlig tillvaro, hvilken öfvergång har till sin princip å ena sidan väsendet såsom konkret, å andra sidan väsendet såsom abstrakt och en objektiv tillvaro förutsättande.
Denna öfvergång sker nämligen på det sättet, att väsendet, emedan det är konkret upphäfver sin förutsättning och gör den till ett blott sken, men å andra sidan därvid upphäfver sig själf och därmed det första upphäfvandet, emedan det är abstrakt och förutsättandet af en objektiv tillvaro är för det samma nödvändigt.
— Vid den väsendtliga tillvaron själf framträder väsendet på samma gång såsom dess princip och dess abstrakta form, d. v. s. såsom gifvande sig själf tillvaro och såsom tillvarons abstrakta form.
Den i sig reflekterade tillvaron (verldens tänkbara form) måste, såsom visats, upptaga reflexionen i annat i sig, hvarigenom den själf är totalitet och princip för den i annat reflekterade tillvaron (verldens otänkbara materia).
Å andra sidan måste den senare tillvaron upptaga reflexionen i sig, hvarigenom den själf är totalitet och reflexionen i sig dess abstrakta bestående eller dess abstrakta identitet med sig.
Dessa båda sidor stå icke i ett yttre förhållande till hvarandra, utan involvera hvarandra ömsevis.
Den i sig reflekterade tillvaron bortstöter, för såvidt den är totalitet och sålunda innehåller reflexionen i annat i sig, den i annat reflekterade tillvaron såsom en annan tillvaro från sig och förutsätter sålunda denna såsom en själfständig tillvaro, hvilket den icke kan vara annat än genom att i sig innehålla reflexionen i sig, sålunda själf vara totalitet.
Å andra sidan har den i annat reflekterade tillvaron, försåvidt den själf är totalitet, sitt bestående i något annat än den själf, nämligen den i sig reflekterade tillvaron, som för att kunna gifva den förra dess bestående måste själf vara totalitet.
— Om vi nu vidare följa Hegel, flyta det sig själf tillvaro gifvande väsendet och den väsendet till sin abstrakta form egande tillvaron öfver i absolut identitet, som är det i sig konkreta och i sig reflekterade varat.
Denna absoluta identitet har i sig konkretion och reflexion i sig ur tvänne motsatta, men med hvarandra sammanhängande synpunkter.
Å ena sidan konstitueras nämligen denna absoluta identitet därigenom, att det sig själf tillvaro gifvande väsendet fullständigt genomtränger tillvaron.
Såvidt har den absoluta identiteten i sig förnuftig konkretion och reflexion i sig (fri från hvarje negation, utomhvartannatvara, motsats och öfriga sinliga egenskaper).
Å andra sidan konstitueras den absoluta identiteten däraf, att den väsendet till sin abstrakta form egande tillvaron fullständigt genomtränger väsendet, hvarigenom den förlorar till och med det abstrakta formella sammanhang, som den i sin egenskap af verldens materia såsom totalitet egde, och består af i från hvarandra fullständigt söndrade momenter, hvilka hvar för sig ha abstrakt reflexion i sig och sålunda ha ett själfständigt likgiltigt bestående jämte hvarandra.
Såvidt har den absoluta identiteten i sig konkretion och reflexion i sig i dessa momenter.
Det är tydligt, att dessa båda sidor hos den absoluta identitetens i-sig-varande konkretion och reflexion i sig i sig sammanhänga med hvarandra, emedan den absoluta identiteten måste enligt sitt begrepp vara på båda de angifna sätten konstituerad.
Det framgår häraf, att om varat sättes såsom i sig egande konkretion och reflexion i sig, måste det sättas såsom i sig egande båda de angifna karaktererna.
Härmed är nu varats karakter såsom varande endast i sig eller såsom ursprungligt, d. v. s. såsom processens början, satt.
Varat är satt såsom ursprungligen egande å ena sidan (i-sig-varande) ren (förnuftig) konkretion och reflexion i sig, å andra sidan en (i-sig-varande) konkretion och reflexion i sig, som består i själfständiga jämte hvarandra likgiltigt bestående tillvarande väsen, och visserligen båda delarna med nödvändighet.
Alltså skulle då varat ursprungligen endast ur en synpunkt vara rent vara, ur en annan lika nödvändig synpunkt vara orenadt af utomhvartannatvara, tillvaro etc.
Men nu måste varat såsom ursprungligt ur alla synpunkter vara rent vara, enär det annars icke skulle vara omedelbart, då det icke kan vara början till processen.
Detta står tillsammans så, att varat ursprungligen jämte det, att det har (isig-varande) konkretion och reflexion i sig, är det i de själfständiga tillvarande väsendena enkla lika och gemensamma, sålunda ett abstractum, som förutsätter dessa såsom den verklighet, hvarur det är abstraheradt.
Därmed är det förut »okända andra», som varat såsom abstrakt ursprungligen förutsätter, uppvisadt.
— Emellertid har varat såsom absolut identitet ännu endast i sig konkretion och reflexion i sig på de båda angifna sätten och dessa sammanhänga endast i sig med hvarandra, nämligen så, att de båda med samma nödvändighet ligga i den absoluta identitetens begrepp.
I substantialitetsförhållandet ådagalägger sig den absoluta identiteten såsom egande konkretion och individualitet ur de båda angifna synpunkterna samt ådagalägger dessa synpunkters sammanhang med hvarandra.
Såsom substans söndrar sig nämligen den absoluta identiteten i själfständiga jämte hvarandra likgiltigt bestående tillvarande momenter, hvilka han upphäfver i denna deras själfständighet och gör till blott sattvara.
Därmed återvänder han i sig såsom momenternas positiva, i sig reflekterade enhet, hvarigenom de ega sin själfständiga tillvaro.
Alltså ådagalägger sig den absoluta identiteten i substansen såsom sina momenters konkreta, i sig reflekterade enhet, hvari de ega själfständig tillvaro genom upphäfvande af sin sinliga själfständighet, eller såsom egande en från sinligheten ren konkretion och reflexion i sig.
Men eo ipso ådagalägger sig den absoluta identiteten i substansen såsom egande dessa egenskaper genom att sönderfalla i sinligt själfständiga tillvarande momenter, emedan substansens återvändande i sig såsom momenternas konkreta och i sig reflekterade enhet förutsätter de sinligt själfständiga tillvarande momenterna, hvilket förhållande återinträder såsom processens produkt.
— Emellertid ådagalägger sig i substansen den absoluta identiteten endast såsom egande konkretion och reflexion i sig vid sina momenter genom upphäfvande och sättande af deras sinliga själfständighet, ej vid sig själf.
Men substansen öfvergår i begreppet.
Det sinligt själfständiga tillvarande momentet har nämligen denna sin tillvaro genom att vara det såsom satt-vara satta sattvarat eller reflexion i sig, hvari tillvarons negativitet negeras.
Därigenom är det själf den konkreta, i sig reflekterade absoluta identiteten — begreppet.
Sålunda ådagalägger den absoluta identiteten sig själf i begreppet såsom i sig, ej blott vid sina momenter, egande konkretion och reflexion i sig.
Emellertid visar sig lätt denna identitetens konkretion och reflexion i sig ega samma dubbelsidiga karakter som vid substansen, ehuru närmare utvecklad.
Den i begreppet förekommande negationen af tillvarons negativitet såsom dess reflexion i sig måste nämligen betraktas ur tvänne med hvarandra nödvändigt sammanhängande synpunkter.
Å ena sidan har negationens negation, såsom ligger i dess begrepp, positiv betydelse.
Detta innebär, att tillvarons negativitet, som i den samma negeras, är något intigt, genom hvars negerande tillvaron icke förlorar i konkretion, utan i stället positivt reflekteras i sig i hela sin bestämdhet, d. v. s. i och för sig är fullständigt bestämd, då sålunda begreppet såsom varande just den i sin negativitet negerade och därigenom i sig reflekterade tillvaron har denna karakter.
Detta kan ock så uttryckas, att ur den nämda synpunkten för betraktande af negationens negation begreppet är ett system, i hvilket upphäfvandet af skillnaden mellan momenterna icke innebär ett upphäfvande af deras konkretion, utan har den positiva betydelsen att innebära momenternas fullständiga i och för sig varande bestämdhet, då sålunda skillnaden är något intigt vid systemet förflytande, men det samma icke realiter bestämmande.
Såvidt involverar begreppets konkretion och reflexion i sig tillvaron af en förnuftig verklighet.
Substansens konkretion och reflexion i sig var äfvenledes ur en i sakens natur liggande synpunkt förnuftig, men då denna förnuftiga karakter var gifven blott vid momenterna i det omvexlande upphäfvandet och sättandet af deras sinliga själfständighet, var tillvaron af en förnuftig verklighet endast fordrad.
I begreppet är den nu, såvidt det ses ur den nämda synpunkten uppvisad.
Men å andra sidan har negationens negation, såsom äfvenledes följer af dess begrepp, negativ betydelse, emedan den samma förutsätter för sin möjlighet negationen såsom gifven.
Såvidt uttrycker tillvarons negativitet, som i begreppets reflexion i sig negeras, tillvarons konkretion, så att negationen af den förra har negativ betydelse såsom ett uteslutande af tillvarons konkretion ur densamma (»uteslutande», icke upphäfvande, emedan en realitet enligt sitt begrepp icke kan upphäfvas, utan negativt bestämmas endast genom uteslutande).
Såvidt är begreppet den i sin reflexion i sig sin negativitet och därmed sin konkretion från sig uteslutande tillvaron, d. v. s. ett mekaniskt bestämdt objekt.
Detta kan ock så uttryckas, att begreppet ur den sist nämda synpunkten för betraktande af negationens negation är ett system, i hvilket upphäfvandet af skillnaden mellan momenterna involverar ett uteslutande af momenternas konkretion och deras återfallande i en tom reflexion i sig, och i hvilket sålunda skillnaden mellan momenten är deras konkretion, d. v. s. ett system af mekaniskt bestämda objekter.
Såvidt är begreppets konkretion och reflexion i sig gifven i en efter mekaniska lagar bestämd verld.
Då nu båda de angifna synpunkterna för betraktande af negationens negation med nödvändighet höra tillsammans, måste begreppet betraktas på samma gång (ur objektiv synpunkt) såsom en förnuftig verklighet och såsom en mekaniskt bestämd verld.
I den absoluta idéen äro dessa båda sammanhängande karakterer hos begreppet satta för detsamma, så att det på samma gång vet sig såsom förnuftig verklighet (i den ofvannämda betydelsen) och vet sig i en i- och för-sigvarande objektiv verld.
Ur den nu gjorda kritiken följer med full evidens, att ur en synpunkt hos Hegel det rena varat är det principiella i processen, och att han sålunda kunnat genomföra förnuftets avtonomi.
Detta ådagalägger processen själf i och med öfvergåendet i begreppet, i det den därmed leder i bevis tillvaron af en förnuftig verklighet, i hvilken den sinliga har sin konkretion och reflexion i sig.
Ur denna synpunkt är gifvetvis icke negationen, ej heller själfva öfvergåendet, det väsendtliga i processen, utan det positiva i negationens negation och processens ändamål, nämligen den förnuftiga verkligheten, i förhållande till hvilka negationen och öfvergåendet såsom sådana äro intiga.
Men det har också ur den gjorda kritiken med lika evidens framgått, att ur en annan med denna sammanhängande synpunkt varat icke i sig själf är processens princip, utan förutsätter för sitt öfvergående tillvarande själfständiga objekter, hvilkas enda sammanhang ligger i deras abstrakta vara.
Detta ådagalägger processen själf i och med öfvergåendet till begreppet, hvari varat fattas såsom egande konkretion och reflexion i sig i en efter mekaniska lagar bestämd verld.
Ur denna synpunkt är negationen och öfvergåendet såsom sådant det principiella i processen, då det positiva i negationens negation och processens ändamål har endast betydelse af att vara processens formalgrund, hvarigenom den utgör ett formelt helt.
Detta behöfver emellertid icke vara någon motsägelse, emedan varat vid utgångspunkten tages i två bemärkelser; en gång fattas det såsom konkret vara, i förhållande till hvilket negativiteten och öfvergåendet äro intiga, vid det samma förflytande bestämningar, som ej inverka på dess väsendtliga karakter; andra gången fattas det såsom abstrakt vara, utgörande den gifna sinliga tillvarons form.
Endast om man såsom Hegel hopblandande dessa båda betydelser »tror», att verkligen varat såsom sådant antager de motsatta formerna genom sin egen själfutveckling, inträder motsägelse.
Det principiella i processen är det konkreta varat, i förhållande till hvilket negativiteten och öfvergåendet äro intiga.
Men det gifna öfvergåendet förutsätter en gifven sinlig tillvaro med varats abstrakta form, hvilken har sitt bestående i det konkreta varat.
Vid denna sinliga tillvaro höjer sig dess tänkbara sida, ursprungligen endast dess abstrakta vara, till allt mera konkreta former, hvarigenom den sinliga tillvaron, emedan den har sitt bestående i tänkandet, vinner högre grad af själfständighet.
Då nu det sinligas själfständighet, emedan det är enhet af motsatta, framträder i dess negativitet, ter sig såsom det principiella i detta öfvergående, eller såsom »processens själ» negativiteten.
Men det nu nämda öfvergåendet förutsätter, att det konkreta varat, i hvilket den gifna tillvaron har sitt bestående, vinner allt närmare bestämdhet.
Subjektet för detta öfvergående är med afseende å dess produkt, men icke med afseende å öfvergåendet såsom sådant det konkreta varat såsom sådant, emedan detta i sig är alltigenom positivt.
För öfvergåendet såsom öfvergående är subjektet det konkreta varat, försåvidt det är behäftadt med en dess väsen icke berörande, sålunda endast skenbar negativitet, hvilken negativitet tillkommer det samma endast i förhållande till den gifna i sig oväsendtliga sinliga tillvaron.
Alltså skulle då den hegelska processen kunna sägas vara ett genomförande af förnuftets avtonomi, om 1:o) motsatsens absoluthet fattas såsom innebärande icke, att den är ursprunglig i begreppet, utan att den sinliga tillvaron såsom enhet af motsatta är ursprungligen (vid filosoferan dets början) i erfarenheten gifven, ehuru med endast fenomenell betydelse såsom egande sitt bestående i det konkreta varat, och att denna motsats icke genom den sinliga tillvarons öfvergående till högre grader af själfständighet öfvervinnes, utan tvärtom allt mera intensifieras, emedan självständigheten inom det sinliga framträder i dess motsats, och om 2:o) det af detta öfvergående nödvändiggjorda närmare bestämmandet af det konkreta vara, i hvilket den eger sitt bestående, fattas såsom af detta alltigenom konstitueradt, så att endast dess positiva betydelse eger väsendtlig karakter, däremot det negativa och själfva öfvergåendet såsom sådant är något vid det konkreta varat förflytande, på det samma icke inverkande, betingadt utaf den sinliga tillvarons ursprungliga, men fenomenella karakter.
Men därmed är en renare rationalistisk ståndpunkt än den hegelska ur densamma framgången.
Om den nu gjorda kritiken tillämpas på Hegels rättsfilosofi och särskildt hans lära om den moraliska driften och känslan, erhålles följande resultat.
Liksom logikens princip, det rena varat, vinnes genom abstraktion från det empiriska i den sinliga tillvaron öfverhufvud och genom reflexion på det väsendtliga i densamma, vinnes rättsfilosofiens princip genom abstraktion från det empiriska i den sinliga viljan och reflexion på det väsendtliga i den samma, den i och för sig fria viljan.
Såsom vunnen genom abstraktion är denna vilja liksom det rena varat abstrakt.
Denna abstrakthet har hos Hegel, liksom då fråga är om det rena varat, en dubbel betydelse.