Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D9 sad ' hon: &gt;Ej för mig ert rökverk strö, Se hvar och en, jag älskar, inriste dö.&gt; # Den mun jag kyst, den hand jag hjärtligt tryckt, De dömas straxt att vissna bort i döden., Hvart öga, som jag älskat, har sig lyckt, Hvar stig, jag gllr, g; smärtan, sorgen, nöden.
Nu har all kärlek ur mitt bröst jag ryckt, Vill ni der kyssa in den gamla glöden?
Ni vet ju icke sjalf hvaroin ni ber.
O Gud, jag törs ej, törs ej älska ni er!
; ^ Hon teg och sakta utför trappan skred, Gick lugn och kall som vanligt öfver sanden.
Han såg hur in bland skuggorna hon gled, Och sträckte maktlöst efter henne handen.
D8 drogs han ock oemotståndligt ned I smärtans djup af den betryckte anden, Och stred ej niot den dystra tanles makt, Som här hans lycka till ruiner bragt.
ring slottets gamla, vittrade altan Smög sig en frisk och löfrik, mörkgrön ranka.
Den lade smekande om kals och man På rackets stela lejon grenar siankc.
Vid sjelfsvåld och vid yppig frihet van, Den tålde intet hinder, ingen skranka.
Den trifdes val i niurens gråa köld, Och nästan skylde portens vapensköld.
Af breda hällar man den trappan lagt, Som fran altanen ner till marken ledde, Och krukor, tyngda af sin blomsterprakt, PS, baliistradens smala kant sig tedde, Och nedanför med rosentrail som vakt Tvärhuggna, gröna mattor ut sig bredde.
Och så man kunde ner åt parkeii se, Der blicken dog i någoii mörk allé. '
, Hvar sommardag, då solens guldström flöt I all sin varma, rika glöd till jorden, Och mangen vacker blomma kalken slöt, Afqjus och värme halft förlamad vorden; Hvar sadan dag man p % altanen sköt Eli hvilstol fram emellan blomsterborden.
En hvilstol, der en stackars sjukling låg, Som mera blek för hvarje dag man &amp; g.
Se ' n hancle der detsainina dag för dag, S3 länge som den hulda sommarn räckte.
Natiirens glada, tjusande behag E11 skymt af lifvets fröjd hos henne väckte; En hand, som geiloinskinlig var och svag, Hon fram o111 rankan ut i solen sträckte, Men, sedan så hon legat en minut, Brast hon hvar dag i bittra tårar ut.
Och hon, som skulle dö, bars till sitt rum Att lifvets prakt och rika fagring glömma.
Hon lades i en dager blek och skum Att ej o111 ljusets varma färger drömma, Och luften inne der var frisk och ljum, Ty solen fick i den sitt qvalin ej tömma; Men hvarje dag hon kom dock ut igen Att njuta och förtvifla en gång an.
T v å presterliga uttalanden i qvinumofragan (1885).
Kvindespörgsmanlet.
F ~ r d e n.
-- Om Ccn kristeiige Betragtning af Kvindens Frigörelse.
H O S ~ ~ U F.
Sammanfattade till granskning af.
ROB1 NSOM.
(Forts.) den tredje artikeln, andtligen, kommer var fantasirike för- fattare till sitt eget omrade.
Det ar diktarne, som skola fire i detta stycke, den undantagsartzdt lysande del af af- handlingen, der ' fackkännedom framskymtar.
Men också har afventyras historiska jämförelser - och då går det åter galet.
Så till esempel ilhstreras yttrandena i Schillers &gt;Das Lied von der Glocke.
om mannen s k o m den forvarfvande och hustrun såsom den samlande, Grdande - » Det Nyttige giver huii Yncle og Kethed og kjender ej Trzethedv - med, Fader Luthers Husliw, hvilket ju visserligen zaflyfte nunneslöjan~, men icke för att sanda husmodern obeslöjad ut på wVei-dens eller det Offentliges:) torg; m. m. af samma sort.
Att den adla doktorinnan Katharina hvart ar och hvar dag räddade huset från ruin genom sin utomordentliga driftighet, sina arrenden och finansiela, mångförslagna utvägar; att hon var lik fraintidsqvinnan i Salomos ordsprak, som besåg åkern, sjalfstandigt uttänkte köpet och afven sja1.f genomförde det; att hon utan tvekan öfvertog på sig ensam sin inom idéverlden kampande och obegransadt gästfrie makes glömda omsorger för wdei verldsligav, efter som hon dugde till det bättre an han, - all denna realism gifver blott hennes historia en ny stril- glans.
Men den gör henne icke mycket lik qvinnoidealet i Schillers namda follilifsbild.
Och 722t kan man förtröstansfullt saga om henne: hon skjender ej Trxthed ..
Men dia, nar hon lefde i detta strafsamma, tilltagsna, orofylda ehuru visserligen sköna lif, då kände hon sig allt emellanat dödstrött.
Hade hon ' hört till de passiva, dådlösa, val konserverade: refbensnaturerna) ?.
så hade doktorinnan möjligen undgatt tröttheten af stötarne ute
på verldens salutorg.
då hade » Fader Luther » måst bli tiggarmunk; och det skulle ej varit gynsamt för protestantismen.
Eller hvad tror pastorn?
Senaste årtiondes dikter har förfm i grund missförståttu).
Det ' visar hans bannlysningsbulla öfver Ibsens, Et Dukkehjem,.
Sarskildt ar det Noras svar på Helmers förklaring, att hon ar först och främst hustru och mor: » Det tror jag icke längre på.
Jag tror att jag först och främst ar människa », som utgör grunden till pastor Fzerdens förkastelsedomar.
Han motiverar dessa mer okonstladt an jag hört något af de många öfriga anfallen på » Et Dukkehjem » motiveras:.
a Savnhaldets sedlzga auktoritet o ch sedlzga Zmtitzltionen äro detsamma som » Gztd~, förklarar han uttryckligen midt p5 sid. 33, och utgöra %det enda som har någon sannolikhet i sig att kunna hålla samman niakar,.
Den s .. k. kristna staten ar så- ledes för honom en fullt realiserad teokrati.
Då ar ej under- ligt att han öfver hufvud anser onödigt att gifva skal för något påstående; att han vet sig kunna bara diktera med omedelbar hänvisning till författningsparagrafer, kraftvunnen hafd och de ultra-konservative statsmedlemmarnes opinion.
Af det personliga samvetsarbetet i E t Dukkehjem har han påtagligen förstått htet.
Han tror stycket vara ett anfall på äktenskapet, på monogamin, i stallet för att det ar det starkaste försvar derför s o m hittills ar skrifvet.
H a n ar saledes otill- räknelig vid detta tillfälle.
Erkännas bör -- ty man bör passa på att erkänna, nar pastor Fzrden ar rolig på annat satt an det ofrivilliga - att hans förslag om att ersatta det gamla symboliska tecknet, vigsel?
ringen, med en resväska eller nattsäck, hvilken brudgummen högtidligen öfvedemnar åt bruden, så att hon alltid må vara färdig att fylla sin » första » pligt, pligten som » människa »; er-.
kannas bör, att detta ar roligt.
Det passar bra som ett farligt skämt öfver många nutida dikter; ehuru det tillfälligtvis har den oturen att icke alls träffa Ibsens sorgespel, der öfverdrift ej finnes.
*) Ibland beslar förfin själf sina påstaenden med citat ur ifrågavarande dikter, alldeles soin hade han nedskrifvit det första i brådskan och sedan glömt att stryka ut det.
Sadant händer.
Man läste för någon tid sedan i ' denna tid- skrift några rader soin red: n måtte rglömt att stryka ut,.
I dem sidoordnades parti-skriften rKvindespörgsmaalet~ med en svensk historisk utredning af sanima vidtomfattande samfundsfrågas senare öden:, Om reaktionen mot qvinnofrågan *.
Törhända var dock moinmen, i likhet med mig, tacksam för bradskan den gången.
Den föranledde mig att %skiiliga gllnger omläsa fröken Keys tanke- och sakrika iippsats i aninet.
%Et Dukltehjemx, hör till de talrika böcker, hvilkas boktitlar namnas i pastor Fcerdens afhandling, men dem han borde f5 i baklexa och stå examen i, tills man förvissat sig om hans nar- mare bekantskap med sjalfva arbetena.
Så afven - Fru Inger til Ostråti, sKongsetnnerneq nHxrmamdenea aBrando och: .Peer G y n t ~, hvilka han slår i en bunke under benämningen sallego- riske Digtninge~, men som hafva helt annat an allegoriska ting att saga åt ho; zom, sison1 åt man ö k e r hufvud; enar de alla, den sista anda från början och till slutet, visa oss de stränga sanningarna vidkommande iiktenskapet.
Han latsar icke nigoii- sin hafva märkt, att det ar oss mait Ibsen vill åt, i den man han funnit oss etiskt-intellektuelt odugliga just till a k t m z ~ k @ ~ t, utan söker i stallet inbilla sig och andra, att denne förfärlige straffare har - lik dvergarne kring sig - blott hittat p5 nigra speglosor mot de yttre formerna för giftermål.
För ordningei~s skull borde författaren tillika åläggas att uppmärksamt genoni- läsa Stuart Mills sjalfbiografi, hvartill han ~ i k k e har havt An- ledning~ och dock funnit lämpligt att - efter sebel!
- anföra tendentiösa notiser om htills ssocialism~, liksom Darwins:: ateism;., m. m. d.!
Någon bok i nationalekonomi kanske han ock borde hafva last, innan han vigat att utbreda sig on1 socialismen.
Det ar icke nog att hafva tittat igenom de teologiska paragraferna i ämnet hos Martensen.
Amnet ar ytterligt inveckladt och mångsidigt, ett bland de svåraste af alla som finnas '! ').
Men en bok, som pastor Fcerden icke borde hafva last, tyckes vara Björnsons DEII ~ a n d s k e a; enar läsningen varit för hans förstånd så skadlig, att namda förstånd efter lasningen bragt i dagen följande tankefoster: Om framdeles renhetskrafvet ställes lika högt för nz2 ?z, som hittills för qvinnor, så ar anledning befara, att qoin7tor-n finna sig frestade att börja lefva samma otuktiga lif som fordon: mume7t.
Någon kritisk belysning af en så själflysande antites torde ingen läsare behöfva.
Den fosforescerar ju: alldeles som dessa egendomligt murknade stubbar, dem man lian se midt i mörka natten.
För att söka vara anda till yttersta gränsen rättvis mot för- fattaren, bör jag tillägga: att straxt förut i samma artikel sta *) Att just Bebels ytliga och sqvaller-rika bok to: f ghnger filt lemna loci communes för författarens afhandling, vitnar om stor otur men afven om ringa nit vid sökandet efter verkliga källskrifter.
Bebels; Die Frau - - r hör ej till det slaget skrifter.
vackra och sanna saker om qvinnans naturligen centrala läge i hela denna fråga, genom hvilket hon, icke mannen, är liarutinnan den öfverlagsna och alltjämt utgör samfundsföradlingens mast jämförelse I~; hvar- sjalfskrifna värn, familjelifvets hjälp Z I Z Z ~ Y i ~ med åtgärder mot oss man utify81z - t. ex. lagligt skärpta straff- bestanimelser för könsoordningar - skulle uträtta obetydligt.
S i tro äfven vanliga människor.
Men de tro icke, att i fall vi man kunde komma till något mera jamvigt i det lianseende, der vi nu äro minst jamvigts- fulla, qvinnorna i stallet skulle allmänt börja röna benägenheten att bringa sig i samma förtviflade tillstånd, som förut varit vårt.
Pastor Faerden synes betrakta vart namda dåliga tillstånd såsom ett uttryck af makt. '
(Qvinnan skulle frestas att vilja, tage sig selv lignende Friheder,.)
Vi andra betrakta det tvärtom alltid som det mast ovälkomna uttryck af vanmakt.
Vi tro det vara önskvardt, ja oeftergifligt för vårt slagtes sunda utveck- ling, att bsde miia och pvlnnor lära sig så småningom nå fram till harmoniskt bruk af sitt starkaste naturanlag.
Nutidsdikten är uttrycket af denna vår tro.
Att den ännu blott frågar och Ster frågar efter lösningen af det invecklade problemet, ar icke ett giltigt skal för att tala illa om den - i synnerhet, icke för att tala mera illa om den i mån af att sättet att fråga ar djup- sinnigt som Ibsens eller högsinnadt som Björnsons.
Hvar- förutom är att ihägkomma: att dikter äro icke lagförslag, utan insatser i värt sjalsarbete.
De galla ej ändringar inom stats- institutionens särskilda former för närmaste framtiden.
Men äfven lagförslag hafva råkat under författarens gransk- ning, i artiklarne 4 och 5.
De två vigtigaste gälla samundervisning och gift qvinnas eganderätt.
(Red: n måste tyvärr i följd af bristande utrymme hiii- blott i korthet nämna hurusom den svenske granskaren med gycklande skarpa tillbakavisar pastor Faxdens, ur föråldrade och partiska källskrifter hämtade påstaenden om samskolans förderfliga in- flytande i Amerika och de amerikanska qvinnornas sedliga för- fall, samt huru han vid sidan haraf uppställer sitt eget ideal för samskolan och sina höga förhoppningar om dess inflytande afven på äktenskapet.
afslutar dessa sina anmärkningar med följande ord:) Hur mycket vi praktiskt vänta oss af samskola12 sarskildt för aktenskapsfrågans lugnare och sundare lösning an på någon
annan vag, det bjuder det mig emot att förtro pastor Faerden?
som star och vantar på ett helt annat resultat: fosterfördrif- ning.
Om g@ pozia~zas nitt att besitta egendom är afven han, lyck- ligtvis, den ende jag numera vet, med hvilken det ej kan ifråga- komma att tala.
Med hans kamrat för tillfallet, qvinnoförföljareii August Strindberg, skulle det gå jämförelsevis lätt.
Ratt att besitta egendom ar emellertid den nedersta, första, enklaste medborgerliga ratt som j~znes?
ar just skiljestangslet mellan träl och erkänd människa.
Men pastorn tolkar det bibliska ordet;: underdåniga så dra- koniskt, att enligt honom en qvinna genom giftermålet sjalf frånkänner och frånsäger sig juit detta: att vara människa - och med ens förvandlas till lifegen eller sak.
Hon blir genom vigseln det nya husets oumbärligaste bohag, ett på samma gäng psykiskt och fysiskt bohag af gränslöst varde: men som nu ar köpt - och dermed val.
Ju mer författaren nalkas afhandlingens slut, ju fullständigare tappar han bort - enligt sin sjalfstandigt uppfunna logiska metod - hvarje slags äterstående sammanhang med sina fasta och visa utg %ngspunkter.
I art. om eganderätts- och under- dänighetsfrågorna inrycker han, utan spår af blygsel, bannlys- ningsorden mot det förment ogudaktiga hugskott som vållat lagförslaget om barnbördshjalp fran barnfader under denna allraförsta tid, då barnets mor ännu ar ur stånd att förrätta ar- bete till sitt och den nyföddes uppehälle -- med mera dylikt -, men svärmar dess emellan för whin lille Kurv, hvori hloses- Barnet hvilede~, för, den del af en Blomst, som kaldcs Honning- gjemmet, och så täckt erinrar om en god bTant;;, förutom flera andra ljufliga utlåtanden, som bredvid grymheterna taga sig underligt ut.
Afhandlingens hela uppsyn artar sig till sist allt orimligare, i fall man kommer till att betrakta den sen face:; och ser båda egendomligheterna på en gång.
Jag skulle rentaf bli ond, om den icke erinrade mig om en god vans uppsyn - Ung-Jockums i ~Lifvet på landet
För att dock vid afskedet saga nagot rent öppet välvilligt åt en författare, af hvilken jag haft roligt, ber jag honom mot- taga följande kulturhistoriska eller -- om han s; vill - teolo- giska pro memoria.
Uppfattningarna af bibelns ord on1 aktenskapsinstiftelsen eller, som den vanligen kallas, sqvinnans skapelse a (Gen.
18-24), sammanstalda med orden om både mans och qvinnas skapelse (Gen.
26-30), hafva förr varit och äro sannolikt an i denna stund otaliga.
Tre etiska hufvudrigtningar kunna emellertid något s i nar bestämdt utpekas i samtliga hvirfvelrörelser af dessa olika me- ningsströmmar.
I) &amp; innan ar en af mamm harledd varelse, e72 underorhad.
2) M a skapelsen ar progressiv; det sista den åstadkommit ar det fwlZkom lzgaste.
3) Malasze~~ och pvinnan, pvilznan och mannen äro for h a r - andra ou~7zbärlzga; har kan dR e j vara fråga om ojver- och zmder- ordtthtg, wtan om att tillsammans förverkliga det helt mänskliga.
Sist namda uppfattning, som är den naiva och val vanligen den första vid en genomläsning af de båda bibelställena, torde ock en g i n g bli den allmänneligt segrande.
Dock gifves ganska stor anledning till den tron: att under verklzgt dyckliga förhållanden mannen ännu alltid kommer att hålla qvar i sin inbillningskraft en icke s2 liten förkärlek för närmast föregående uppfattning och qvinnan till och med en något liknande känsla för den allra första, om mannens öfver- ordning.
Tolkningarnas mängd visar, i alla händelser: att den slaf- handlarton, .hvarmed pastor Fzrden behandlar denna fråga, icke må anses som den enda och ofelbara.
Genaste sättet att styrka detta mitt påstående ar att omedel- bart öfvergä till det andra presterliga uttalandet: pastor Hostrups föredrag i Dansk Kvindesamfund.
2., Om den kristelige Betragtning af Kvindens Frigörelse., uttryckssättet der ar alltigenom så enkelt, att ingen kom- mentar utan blott en redogörelse för författarens vigtigaste ytt- randen behöfver ifrågakomma.
De väcka fri och from vördnad.
%Nar jag nus, säger Hostrup, shafdar qvinnans lika rätt med mannen som en med honom alldeles jämbördig varelse, icke blott för Gud utan också har i verlden; nar jag tror, att det ända till våra dagar skett henne stor orätt, och hör ' till hennes målsmän; L
så ar det icke med stöd af ett eller af tjugu uttryck ur bibeln, utan det ar derför, att jag tror det ar ratt, och derför att jag anser, att det ar detta det galler: att göm rätt - att gifva en hvar sitt, mannen sitt och qvinnan sitt:).
Med hänsyftning till den efter föredraget sedvanliga diskussionen af frågan, säger han redan från början, att ingen bland de närvarande m5 tro lians nytesta- mentliga öfvertygelse i qvinnofrågan kunna rubbas af, att han möjligen tör få ett eller annat lösryckt bibelsprsk emot sig.
Att han ej skall få sjalfva grundtankarna i nya testamentet emot sig, ar honom nog.
Ty hans öfvertygelse ar icke grundad p2 abstrakt teoretiserande, går ej ut p5 ett uppliafvande af skilnaden mellan man och qvinna eller något annat sadant rotlöst hugskott, utan haller sig till verkligheten.
Han betviflar visst icke, att mellan man och qvinna kan förefinnas afven nigon andlig olikhet, att der tör vara itskilligt, hvartill ena könet öfverhufvud lämpar sig bättre an det andra.
Men att de begge böra: hafva rättighet att sysselsatta sig med allt hvad de duga till; och f2 stå vid hvar- andras sida både i det enskilda och det offentliga.
lifvet, allt i förhållande till den plats de hafva gafvor att fylla ?.
det tror Iian vara det mänskligt ratta för dem bada.
Och han håller på det: efter som han öfverhufvud håller p i:; det mänskliga *.
Och vill någon invanda, att det icke ar den mänskliga uppfattningen af qvinnofrågan, som det har galler, utan den kristliga, så svarar han:, Vi som tro, att människan ar skapad i Guds bild och att vår herre ar kominen i verlden för att frälsa manniskolifvet - just allt det mänskliga - vi kunna icke tvifla pä, att det bästa mänskliga åskådningssätt i en sådan fråga som denna ar tillika det kristliga.
, Att jag ar kristen,, tillägger han strax efterst; &amp; inger sa helt samman med min syn för det mänskliga, att om man kunde bevisa mig, att kristendomen kom det mänskliga förnär, så kunde jag icke längre vara kristen.~ Med allmänt bekanta stöd af bibeln ädagalagges sedan: huru som Jesu uttalanden om till honom hanskjutna samhallsfrågor tydligt visa, att han alls icke velat genom föreskrifter o. a. d. ingripa i människans egen frihet och sjalfansvarighet, att han - säsom Hostrup starkt sammanfattar det - wicke för något enda fall velat lemna qvar ett politiskt, juridiskt eller socialt prejudi- kat, som kunde åberopas vid senare stridigheters.
; En hvar vet, att den heliga skrift har brukats till många underliga ting i tider- nas lopp, till invändningar mot de kopernikanska upptäckterna
on1 himlakropparnas verkliga rörelsesätt, till försvar för neger- slafveriet, allenastyrelsen » och andra missgrepp.
?&gt;Men », säger Hostrup,, så visst som vi iiu inse det dåraktiga ' i att bruka skrif- ten som lärobok i astronomi, likaså visst borde vi väl hafva hun- nit inse, att det är en förbrytelse, icke blott mot dessa historiska böcker, hvilka skrifvits i helt annat syfte, utan niot sjalfva man- niskoslagtets historiska utveckling, i fall man ur dem viile fram- draga sociala och politiska maktspråk, som redan i förväg skulle hejda alla framträdande nya spörsinål, olika för olika tider, samt qvafva de öfverlaggningar om sanningen, som höra till mannisko- lifvet och äro ounibarliga för att sanningen skall i sina enskild- heter småningom reda sig för oss och komma oss 11ärmare.w wGörw, utbrister han sedan, whvad som är rätt och hvad som går af kärleken.
Annat svar få vi ej af Jesus i detta slags spörsmål.
w Den paulinska uppfattningen, hvilken så ofta; beropats som fiendtlig mot qvinnans Samhälleliga utveckling, far af ' Hostrup en särskild belysning.
Först sanimanställer han till ett tv3 af Pauli yttranden, om att kristendomen straxt från början förkastar den gamla folktron om en förment naturlig fiendskap och afspärrning riiellaii natio- nerna, stånden, könen o. s. v.:, Har ar icke jude eller grek, bar- bar eller skyt, träl eller fri, man eller qvinna; alla äro de en i Kristus Jesus., Meningen liaraf ar, enligt Hostrup: att i människornas inbör- des tänkesätt och vanor Ilafva uppststt orättfärdiga skiljeväggar och stängsel, dem l&lt;ristendomen vill hafva bort, enar de tillkom- m mit genom synden.
På alla dessa punkter har också i tidernas lopp kristendomen uträttat stora ting, mildrat hatet nationerna eniel.lan genom att utveckla en allmän känsla för mänsklighet och grundlägga ett slags ömsesidigt förstående.
, Men - ännu föra de dock krig.
Ännu arbetar det ena folket på att uttränga det andras språk, utplåna dess nationalitet.
Inom samhällena har kristendomen fått bugt med det egentliga slafveriet.
Trälar finnas ej längre i den s. k. kristna verlden.
Men - ännu ar olikheten mellan samhälls- klasserna stor.
Hela afdelningar af folken stå i skuggan och bara de tyngsta bördor, medan andra slippa jämförelsevis ' för lätt igenom.
Och kristenheten bör ännu betrakta det soni en af sina största historiska uppgifter att vara med om att så vidt möjligt ar utjämna denna skiljaktighet, får ej i något fall hålla sig undan
ur kampen mot det som är syndens följder.
Och derför bör den efter min tanke också vara med i qvinnosakeii.s Sedan talaren nanit prostitutionen såsom en tydligen qvar- stående form af månggifte, framhåller han några andra af de all- mänt bekanta exemplen på olikställighet inför lag och opinion.
Han påpekar, att man och qvinna ej innehafva lika stallning, så länge den gifta hustrun ar borgerligt omyndig, så länge hon har blott en rådgifvares stamma beträffande sina egna barn m. m.
Han inskärper, att man och qvinna ej äro likastalda, om nar dc till- saninians fallit i en synd, för hvilken han ofta bar hufvudsakliga skulden, hon för denna synd får bara hela skammen och skadan.
Man och qvinna stå ej lika, så länge Iion ej har samma tillträde som han till allt hvad hon duger till och far lika stor lön för det arbete hon fullgör lika bra som han.
Hon har icke lika ratt med honom, nar ej hennes stamma kan göra sig gällande i alla samhallsarenden lika som hans.
Det ar Pauli ord, har ar icke man eller qvinna.?
som han gentemot allt detta kan åberopa, eller rättare den heliga skrift som ett helt; &gt;ehuru,, säger han,:: jag alls icke vill Iiafva den brukad till lagbok och min syn för qvinnans ratta stallning ej ytterst beror på skriften,.
Till sist upptager han de stallen hos Paulus, dem man oftast användt mot qvinnans talman.
Vidkommande uttrycket, ~qvinnan tige i församlingen^, faster han uppmärksamhet dels vid det allmänt kända sakförhållandet, att man redan inom statslifvet - och till dettas förmån - flera gånger frångått hvarje slags trång uppfattning af uttrycket.
M ~ F.
har t. ex. @ ng efter annan haft regerande drottningar, och särdeles dugliga sådana.
Dels affardas predikofrågan så: &gt;Vi må val kunna vara ense om, att der ett godt ord skall sagas, der det ar af behofvet påkalladt, ar det battre att en qvinna säger det, an att det alls icke blir sagdt, och att nar det blir val sagdt af henne, ar det battre, an om det i stallet skulle sägas illa af en man.
:) Yttrandet, amannen ar qvinnans hufvud, likasom Kristus ar församlingens hufvuda, säger sig Hostrup aldrig fått någon till- fredsställande förklaring på.
Men nar Paulus använder det till skal för, att qvinnan ej skall bedja med obetäckt hufvud eller bruka kortklippt har, samt tillägger, att s5 bjuder bruket i hans församlingar och afven inom moderförsamlingarna i Jerusalem; så ar tydligt nog åtminstone tillämpningen något e~tdost galla~zde för eiz sämkkd tid eller ett sarskildt rnimire samjk~tdpi dett i i d e m
Men det ar ett annat ställe hos Paulus, som uppenbarligen har för Hostrup mera vigt, och det ar också det, som man stan- digt åberopar i våra dagar för att motsatta sig qvinnans likstal- lighet med mannen inom äktenskapet.
Det ar det bekanta styc- 1 man, alsken edra hustrun lika som Kristus ket ur efeserbrefvet: w älskade församlingen och utgaf sig för henne,, samt: BI qvinnor, varen edra man underdåniga så som herren; lika som församlin- gen ar Kristus underdånig, så skola ock liustrurna vara sina män underdåniga i all ting,.
Paulus kallar vid samma tillfälle denna liknelse mellan ett jordiskt äktenskap och v % herres och hans församlings inbördes förhållande en stor hemlighet.
woch då », fortsätter Hostrup, rmå va1 vi ock hafva lof till att saga, att vi icke kunna förklara den.
Men vi kunna nogsamt.