Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagutskottet, hvars utlåtande i förevarande ärende blifvit af Rikets Ständer infordradt och som, på grund deraf, erhållit del alalia samma ärende rörande handlingar, har dessutom från samtlige Riksstånden emottagit dels åtskilliga emot ifrågavarande lagförslag gjorda anmärkningar, samt i anledning deraf väckta motioner, lith. till K. SI Prol. 1817 och 1818- 7 Sami. 1 Afd. 21 Haft. 1 2 Lag-Utskoltels Betänkande, N:o 58. dels ock särskilda, vissa delar utaf brottmålslagstiftningen rörande förslag, dem Utskottet ansett böra tagas i betraktande vid pröfningen af förstberörde mera omfattande lagstiftningsfråga.
Då Utskottet, som kommer att för dessa särskilda motioner och förslag redovisa i den ordning, hvartill ämnenas beskaffenhet föranleder, nu går att uti ifrågavarande ärende sig yttra, får Utskottet till en början tillkännagifva, att de anmärkningar, som inom Riksstånden emot den föreslagna strafflagen blifvit gjorda, äro hufvudsakligen riktade dels emot det i förslaget uppställda straffsystem, samt dels emot den deri antagna princip, enligt hvilken det åligger domaren att, inom vissa i lagen bestämda gränser, för hvarje brott afmäta straffet, efter derför gifna allmänna grunder; och således emot de delar af ifrågaställa lagförslag, som utgjorde föremål för senaste Ständers godkännande och pröfning.
Det är ock oförnekligt att ifrågaställa förslag i synnerhet i dessa delar afviker från nu gällande brottmålslagstiftning, äfvensom att man med omförmälde anmärkningar vidrört de väsendtligaste grundvalar, hvarpå samma förslag
Ii vilar; och enär berörde godkännande icke lärer inskränka närvarande Ständers grundlagsenliga pröfningsrätt, samt den Utskottet ålagda granskning följaktligen ej heller deraf är begränsad, anser Utskottet sig i första rummet böra ingå i den pröfning, som blifvit påkallad medelst förenämnde anmärkningar och i sammanhang dermed väckta förslag.
Den vigtigaste fråga som dervid blifvit uppkastad, är den: huruvida nu brukliga kropps- och skamstraffen böra i ny lag bibehållas eller, på sätt i lagförslaget skett, utbytas emot frihetsstraff.
Flera röster hafva höjt sig för bibehållande af de förra.
Man har nemligen ansett dem i flera hänseenden, och i synnerhet i anseende till deras afskräckande egenskap, hafva ett ostridigt företräde framför frihetsstraffet, äfven så verkstäldt som lagförslaget förutsätter; och under förmenande att den i senare tider gjorda inskränkning i tillämpningen af kropps- och skamstraffen varit egentliga orsaken till klagan öfver brister i gällande brottmålslagstiftning, samt med bestridande af lagförslagets antagande innan inhemsk erfarenhet bekräftat ändamålsenligheten af föreslagna frihetsstraffet, hafva Herr von Hartmansdorff A. samt Riksdagsfullmäktige!!
Nils Strindlund från Westernorrlands län, för åstadkommande af en nödig förbättring i lagstiftningen och för vinnande af berörde erfarenhet, yrkat, den förre: att kropps- och skamstraffen måtte, med vissa möjligen behöfvande mildringar för mindre förbrytelser, återgifvas den vidsträckta tillämpning de hade före 1840—1841 årens riksdag, intill dess man hunnit pröfva verkan och lämpligheten af det föreslagna frihetsstraffet; samt att denna pröfning måtte anställas derigenom, att det af nåd tillätes vissa dömde brottslingar att, i Lag-Ulskollels Betänkande, N:o S8. stället för kropps- och skamstraff, välja nämnda frihetsstraff, hvilket, om antalet af dem, som häldre undergingo detsamma, blefve öfvervägande, då, såsom uppenbart mindre afskräckande än kropps- och skamstraffen, icke borde emot dessa utbytas; — och Nils Strindlund: att straffet för stöld af olla arter och delaktighet deri måtte skärpas och dessa brott beläggas med cellfängelse, utom annan be straffning.
Innan Utskottet ingår i besvarande af förevarande fråga, fordrar sammanhanget att Utskottet närmare redogör för det i lagförslaget uppställda straffsystem och de åsigter, som derföre legat till grund.
Med uteslutande af ej mindre kropps- och skamstraffen eller spö och ris, afbön inför rätta, brottslings utställande vid påle att skämmas samt kyrkoplikt, än ock landsförvisning och konfiskation af förbrytarens egendom, hafva såsom allmänna straffarter i förslaget blott blifvit bibehållna: dödsstraff, frihetsstraff och böter, af hvilka, enär dödsstraffet blifvit till högst få fall inskränkt och böter vida sparsammare än hittills användts, frihetsstraffet skulle komma att erhålla en utsträckt tillämpning.
Antagande
Statens rättighet att straffa såsom gifven och erkänd, har man vidare trott den positiva lagstiftningen kunna med säkerhet antaga den i förnuftet djupt grundade föreställning, att lagen hotar förbrytare med straff i det hufvudsakliga ändamål, att genom sådan varning förekomma brott; hvaraf ansetts följa att straffen borde hafva egenskapen att afskräcka från brott.
Men då lagstiftnin gen emellertid icke kunde påräkna att, genom sjelfva straffhotet, tillvägabringa allmän laglydnad och utrota hvarje brott, så att strafflagarne af sig sjelfva förföllo, måste den tillika, vid valet af straff, afse brottslingens förbättring, och det är i öfverensstämmelse med dessa åsigter, som man ansett förenämnda ur lagförslaget uteslutna straffarter ej böra i ny lag upptagas.
Varande derjemte anmärkt emot spö- och risstraffen, att de ej voro förnuftsenliga, emedan vid deras antagande menniskan betraktas endast såsom sinnligt väsende, med åsidosättande af allt afseende å hennes förnuftiga natur; att de icke verkade till förbättring, utan til! förstöring på den, hvars känsla af menniskovärde ej vore alldeles förslöad, nedslog hans sinne, qväfde hvarje föresats att öfvergifva brottets väg och bragte honom till förtviflan och förbittring emot samhället, under det den mera moraraliskt förderfvade föga afskräcktes genom dessa hastigt öfvergående straff, som lemnade honom snart tillfälle att fortsätta en lastbar lefnad; samt att de äfven voro orättvisa, emedan deras verkan, så i fysiskt som moraliskt afseende, kunde vara mycket olikartad; —• emot landsförvisning, att det vore ett föga verksamt var ningsmedel, hvilket ej heller afsåg den brottsliges förbättring; alt detta straff 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. kunde i sin tillämpning urarta till ytterlig stränghet emot den medellöse, som tillika saknade personlig förmåga att förvärfva nödig utkomst på främmande ort, då det deremot medförde ingen olägenhet för den rike, eller den, som eljest vore i tillfälle att sig försörja; att det innefattade en orättvisa emot den Stat, som belastades med brottslingen och vore opolitiskt, emedan ett utbyte af brottslingar
Stater emellan deraf kunde föranledas; att landsflygten för den, som brutit alla band, hvilka förenade honom med familj och samhälle, innebure en ringa bestraffning, men åter för den, som skildes från ömma anhöriga, ett kärt hem och ett älskadt fosterland, vore ett grymt straff, som verkade i så måtto oriktigt, att det drabbade mindre hårdt den som blott ägde känsla af sin person och egen vinning, än den som vore fästad vid samhället och följaktligen för allmänna säkerheten vore den minst farlige; — mot skamstraffen: att en del af dem äfven stämplade förbrytaren med offentlig vanära och uteslöte nära nog möjligheten af hans förbättring, samt att de i öfrigt, så vidt varning dermed åsyftades, helt och hållet förfelade ändamålet; men deremot, efter hvad erfarenheten visat, i verkstäl ligheten ofta åstadkommo förargliga och med lagens helgd oförenliga uppträden; — och slutligen emot konfiskation af förbrytarens egendom, att denna, i vissa fall nu stadgade tillsats vid dödsstraffet, drabbade icke förbrytaren utan hans oskyldiga familj.
Efter öfvervägande häraf, kan Utskottet ej annat än instämma i de åsigter, som sålunda blifvit vttrade till stöd för omförmälde straffarters uteslutande; och häri ligger äfven svaret på förenämnda fråga.
Det medgifves väl att straffen böra så inrättas, att de afskräcka från brott; men då yttersta grunden för straff är att söka i förnuft och rättvisa, måste straffen framför allt vara öfverensstämmande dermed.
Att hårda och vanhedrande straff företrädesvis afhålla från brott; betviflar emellertid Utskottet.
Alla tiders och alla länders erfarenhet utvisar deremot, att dylika straff, genom det misskännande de innebära af menniskans natur och samhällets pligter äfven mot brottslingen, snarare bidraga att minska afskyn för brott, väcka deltagande för brottslingen och hat mot lagstiftningen, samt således mera förhärda än afskräcka.
Den reform i brottmålslagstiftningen, som nu är i fråga, har äfven länge varit förberedd.
Sedan Kongl. Majit, till följd af 1809 års Ständers önskan, år 1811 utsett en kommitté till lagarnes förbättring, fästade kommilterade uti ett underdånigt betänkande Kongl. Maj:ts uppmärksamhet på olämplighelen af åtskilliga i gällande lagstiftning antagna bestraffningssätt, i synnerhet spö och ris, såsom motarbetande ändamålet med allt straff, hindraude den brottsliges förbättring och kränkande menskligheten i det dyrbaraste och heligaste hon öfverlemnal åt Lag-Ulskoltels Betänkande, JS:o 58. 5 samhällsmaktens skydd, under hemställan om man icke, i likhet med Europas mest upplysta nationer, genom användande af fängelse, arbets- och korrektionsstraff, i stället för kroppsstraffen, borde söka aflägsna det barbari som vållat deras uppkomst; och detta betänkande, hvilket af Kongl. Maj:t godkändes, blef af Honom öfverlemnadt till 1815 års Ständer, hvilka, efter frågans pröfning, förklarade, att rättsläran och envis lagstiftnings grunder till alla delar talade för förslagets antagande, samt att Rikets Ständer derföre lemnade kommittéen öppet, att efter en sådan plan föreslå så beskaffade bestraffningar, som instämde med nämnde tids hyfsning och som, skilda från förra tiders barbari, voro afpassade efter en bättre bildning, till upplysning och känsla hos hvarje individ af dess eget värde.
Om än, på sätt Utskottet ofvan yttrat, hvad föregående Ständer beslutat i afseende på grunderna för ifrågavarande förslag ej inskänker närvarande Ständers pröfningsrätt; så torde man likväl, vid frågans ytterligare bedömande, ej kunna förbise vigten och betydelsen af dessa beslut och de åsigter, som derföre legat til! grund.
Att strafllagarne äro säkra mätare på folkens kulturtillstånd lärer icke kunna motsägas.
Om man blickar tillbaka på samhällenas utveckling, finner man att i samma mån, som civilisationen gått framåt, okunnighet gifvit vika för upplysning, råhet i seder och tänkesätt för mildhet och humanitet samt aktning för menniskovärde ökats, i samma mån har man sökt att ur brottmålslagstiftningarne utplåna alla om fordna tiders råhet vittnande, grymma och barbariska samt menskligheten vanärande straff, och ehuru dessa civilisationens verkningar varit mest framstående i andra länder, saknas likväl icke ojäfaktiga bevis derom i de förändringar, som under tidernas lopp föregått i våra lagar.
Redan 1734 års lagstiftare, mildrade till någon del de förut brukliga kroppsstraffen.
Men do bibehöllos likväl; och genom del oupphörliga användandet ej mindre deraf, än af dödsstraffet med dess särskilda qvalifikationer, såsom rådbråkning, ena handens afhuggande, kroppens stegling och förbränning m. m. påtrycktes lagstiftningen prägeln af en sårande grymhet och hårdhet.
Småningom inträngde dock en mildare anda i lagstiftningen.
De rättsbegrepp, som tillhörde en förfluten tid, måste falla undan för den nyare tidens, och den brytning i åsigter, som uppenbaras i 1815 års Ständers ofvananmärkta beslut, hade redan förut inlrädt och föranledt minskning i dödsstraffen.
Det är likväl ifrån nämnde period, som den isynnerhet inverkat på lagstiftningen.
Utom del att dödsstraffet ytterligare för vissa brott afskaffats, alla qvalifikationer af samma straff borttagits och skamstraffen minskats, har, i enlighet med Rikets Ständers vid 1840—1841 årens riksmöte fattade beslut, en betydlig inskränkring skett af de fall, då spö- och risstraffen må äga 6 Lag-Ulskollels Betänkande, N:o o!!. rum; och det bör ej förgätas, hurusom desse Ständer, med antagande attén strafflag, för att vara ändamålsenlig, bör innehålla sådana straffbestämmelser, som äro lämpade efter den bildningsgrad, hvarpå samhället sig befinner, samt, jemte det de afskräcka från brott, lemna den felande tillfälle till förbättring och återförsoning med samhället, i afseende på nyssberörde straff yttrade: »Betraktar man dessa straffs nesliga beskaffenhet och offentligheten af deras verkställande, så finner man från dem oskiljaktiga en grymhet och ett nedsättande af menniskovärdet, som äro i hög grad stridande mot närvarande tids bildning i seder och tänkesätt, samt måste hos den straffade verka en till fortsättning på brottets bana eggande förhärdelse och göra hans försoning med samhället nästan omöjlig.» Genom de förändringar, som således i brottmålslagstiftningen skett, har emellertid all harmoni deruti försvunnit.
Ytterlig stränghet och ytterlig mildhet utmärka densamma i närvarande ögonblick; och följden har onekligen varit en rättvis klagan öfver förslappning i denna del af lagstiftningen.
Att likväl afhjelpa dessa olägenheter medelst att åt kropps- och skamstraffen återgifva deras förra utsträckning, torde vid betraktande af de omständigheter, som föranledt deras inskränkning ej kunna komma i fråga; och vid sådant förhållande lärer någon annan utväg för ändamålets vinnande icke heller finnas, än frihetsstraffets utsträcktare tillämpning.
Då all öfverträdelse af lag är en kränkning af en annans rätt och med detsamma ett missbruk af den brottsliges frihet, så synes den naturliga följden af ett sådant missbruk vara, att den brottsliges frihet bör, i mån af missbruket, inskränkas.
Att emellertid detta straff, sådant det hittills blifvit verkstäldt, ej uppfyllt sitt ändamål, torde vara nogsamt bekant.
De straffades moraliska försämring och brottens stigande antal, hafva varit dess bedröfliga frukter.
Men likväl torde detta straff, rätt användt, vara mest tjenligt att med allvar i bestraffning förena den straffides förbättring; och det har varit denna orsak, som kommit de fleste andra civiliserade länders lagstiftare att göra ett allt mer och mer utvidgadt bruk af detta straff, ty man har ej kunnat förbise att samhällets pligt icke ensamt består deri att beifra och straffa brotten, utan att det i utöfningen af sin straffmakt måste handla i förenlighet med sin högsta bestämmelse, som är att befordra sedlig och intellektuel förädling, och således söka att på de brottslige utöfva en förädlande inflytelse för att, om möjligt, låta dem, sedan den straffande rättvisans fordran är uppfylld, förbättrade i samhället åter inträda.
Arten och beskaffenheten af det nu föreslagna frihetsstraffet synes af den särskilda lagen om verkställighet af fängelsestraff.
Det system, som nu är i fråga, benämnes, efter hvad bekant är, Penitentiär - Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 58. 7 eller Förbättrings-systemet, hvilket åter sönderfaller i två särskilda systemer, af hvilka det ena, kalladt det Auburnska, hvilar på den princip, att tångarne skola arbeta tillsammans under tystnad samt hållas i enslighet under de mellantider då arbetet upphör, hvaremot det andra, eller det Philadelphiska är grundadt hufvudsakligen på fängarnes fullkomliga afskiljande både natt och dag, och deras sysselsättning med arbete; och båda dessa arter hafva i föreslagna lagen vunnit tillämpning.
Man har likväl bestridt införandet af en lag, grundad på detta straffsystem, emedan inhemsk erfarenhet om systemets verkningar saknas; och, för vinnande af sådan erfarenhet, hafva herr von Hartmansdorffs och Nils Strindlunds här ofvan anmärkta förslag blifvit framställda.
Emot antagligheten af den förres, kunde vara nog att åberopa hvad derom redan är vordet yttradt, hulst samma förslag hvilar på förutsättningen om kropps- och skamstraffens återupplifvarrde; men dervid anser Utskottet sig ytterligare böra erinra, att då en förbrytare ej vore i stånd att bedöma, hvilketdera, kroppsstraffet eller penitentiär-fängelset, är strängast, innan han försökt bägge dessa straffarter, begagnandet af den föreslagne valfriheten ej skulle kunna innefatta ringaste bevis uti ifrågaställde hänseende förr, än någon tredje gången återfölle i gröfre brott, i hvilken händelse likväl den, som en gång hade slitit spö, efter hvad erfarenheten ådagalagt, troligen ej tvekade att häldre välja detta hastigt öfvergående straff, än att underkasta sig en längre förlust af friheten, samt att i allt fall, en lag i denna syftning vore oförenlig med Konungens i regeringsformen stadgade oinskränkta benådningsrätt; och enär, beträffande Nils Strindlunds yrkande, att straffet för stöld måtte skärpas med cellfängelse, verkan of detta fängelse, sådan den ofvan blifvit antydd, helt och hållet skulle tillintetgöras genom dess sammanblandning och förening med nu brukliga, menskligheten förnedrande kroppsstraff, hvadan den af motionären åsyftade erfarenhet om cellfängelsets verkningar ej heller kan vinnas på den af honom anvisade väg, torde denna väg icke böra beträdas.
Saknad erfarenhet om ändamålsenligheten af föreslagna frihetsstraffen, lärer emellertid icke kunna åberopas såsom stöd för uppskof, med frågan om en förbättrad brottmålslagstiftning.
Man saknar nemligen ej en sådan erfarenhet.
Penitentiärsvstemet har hos andra nationer redan länge varit antaget; och öfverallt, der det vunnit insteg och blifvit behörigen tillämpadt, har det visat sig äga ett stort företräde framför kropps- och vanhedrande straff, ej allenast i fråga om straffade brottslingars afhållande från nya brott, utan äfven i afseende å brotts förekommande i allmänhet, hvarigenom såväl dess förbättrande egenskap, som allvarliga och afskräckande karaktär ådagaläggas. 8 Lag-Utskollels Betänkande, N:o 38.
Man invänder visserligen att, då straffen måste, för att blifva ändamålsenliga, rättas efter folkens åsigter, lefnadsvanor, seder och föreställningar, man från andra länders erfarenhet ej kan hemta någon tillförlitlig ledning för bedömandet af oraförmälte frihetsstraffs lämplighet här i riket; men Utskottet kan ej föreställa sig, att svenska folket står på lägre kulturgrad, än andra Europeiska folk, från hvilka man hemtat den erfarenhet angående verkningarne af berörde straff, som nyss är anmärkt; och lika med Lagkommitléen hyser Utskottet alltför mycken aktning för detta folk, för att tro, det vissa menskligheten förnedrande straff, såsom spö och ris, dem man hos de gamla fria folken brukade egentligen för slafvar, och hvilka äfven hos alla civiliserade nyare folkslag, mer och mer försvunnit i samma mån som föraktet för de lägre samhällsklasserna aftagit, skulle hafva med svenska nationallynne! så sammanvuxit, att de icke jemväl här, när som hälst, utan våda, skulle kunna borttagas, för att ersättas af andra med förnuft och rättvisa mera öfverensstämmande straff.
På sätt visadt blifvit, har ock lagstiftningen länge syftat derhän; och så småningom har nödvändigheten af reformens genomförande inträdt.
Herr Friherre Cederström, J. har emellertid yrkat, att ifrågavarande system helt och hållet mätte frånträdas och alla, som göra sig förfallne till frihetsstraff, dömas till arbete pä sex är vid straffkolonier i Lappmarken, för utförande af hvilken kolonisation, han uppgjort en till Utskottet öfverlemnad plan; men då ali visshet saknas angående möjligheten att genomföra denna plan, eller att, på ett ändamålet fullt motsvarande sätt, kunna ordna ifrågaställde straffkolonier; då i allt fall bebofvet af andra anstalter för verkställighet af frihetsstraff icke, på sätt motionären synes haft till ögonmärke, genom förslagets antagande skulle undanrödjas, och då en lag, som straffar alla förbrytelser, utan afseende på deras art och beskaffenhet, med lika långt straff, saknar hufvudegenskapen hos all lag, eller öfverensstämmelse med rättvisa; anser sig Utskottet hvarken kunna understödja omförmälte yrkande, eller deraf äga anledning, att i någon mån föreslå förändring i det straffsystem, som uti förslaget till ny strafflag blifvit antaget.
Huruvida någon modifikation deraf i den af Justitieombudsmannen anvisade syftning eller i öfrigt är nödig, är åter en fråga, som först, vid lagförslagets närmare granskning, synes böra tagas i öfvervägande.
Till en början har Utkottet blott ansett sig böra ingå i den genom ofvanberörde anmärkningar och förslag påkallade pröfning af de väsendtligaste grundsatser, hvarpå förslaget är bygdt; och sedan Utskottet nu yttrat sig om den ena, återstår således den andra, eller principen, att domaren skall, inom vissa i lagen bestcämda gränser, för hvarje brott afmäta straffet, efter derför gifna allmänna grunder.
Lag-Ulskollels Betänkande, jV.'o 58.
9 Åtskilliga anmärkningar emot denna grundsats hafva blifvit gjorda.
Man har befarat alt den skulle leda till godtycke, ojemnhet i lagskipningen, samt misstroende till och minskad aktning för domaren; och Herr Hartmansdorff har slutligen hemställt huruvida det må anses lämpligt »alt med bibehållande af vår gamla rättegångsordning och domslolsorganisation, införa en strafflag, deri så vidsträckt utrymme lemnäs åt domarens godtycke.»
Redan vid sista riksdag framställdes enahanda anmärkningar emot ifrågavarande grundsats, förespeglades samma vådor deraf; och som, hvad dåvarande Utskott yttrade i ämnet instämmer med Utskottets åsigter, får Utskottet åberopa samma yttrande.
Det lyder som följer: »Då lagen bestämmer straff för förbrytelser, kan den icke betrakta de menskliga handlingarne i annat än deras allmänliuhet.
Deras yttre följder bero på en mängd omständigheter, hvilkas inflytelse ej förut kan beräknas, och det är ej heller möjligt att från den allmänna regeln göra alla de undantag, som kunna föranledas af förbrytarens ställning, sinnelag och andra i oändlighet skiftande förhållanden.
Lagstiftningen skulle endast derigenom fördjupa sig i en kasuistik, som ändå alltid blefve ofullkomlig.
Det är derföre, som man i alla upplysta länders lagstiftningar åt domaren öfverlemnat att vid straffbestämmelsen göra afseende på dessa mångfaldiga omständigheter och förhållanden, som karakterisera brottsligheten.
Denna grundsats har jemväl af Sveriges äldre lagstiftare varit hyllad.
Om man genomläser 1754 års lag, finnér man en pröfningsrätt i vissa fall öfverlenmad åt domaren, vida större, än den som nu är i fråga.
Att här upptaga alla de stad ganden, som medgifva en sådan pröfningsrätt, är öfverflödigt; men såsom exempel rriå anföras: enligt 2 Kap. 12 § Giftermålsbaiken, skall den, som viger lill äktenskap, utan att vara prest, straffas med arbete å Konungens slott eller fäste i try eller flera år, som Irottet är till; enligt 4 Kap. 4 § Missgerningsbalken, skall den, som försummar upptäcka förrädisk stämpling, plikta efter som hans brott pröfvas vara, och den, som för sådan stämpling nämner viss man, utan att kunna honom öfvertyga, straffas som saken och omsländiyheterna är o; enligt 5 Kap. samma balk, skall den, som utsprider lögner och falska rykten, de der röra rikets säkerhet, mista lifvet eller straffas med landsflykt, spö eller fängelse, eftersom brottet är till; och enligt 8 Kap. 2 § samma balk, skall den, som förfalskar Rättens domböcker eller Kronans räkenskaper, straffas med arbete å Konungens slott eller fästning, på vissa år eller hela sin lifstid, som gerningen är till.
På (lera andra ställen i Missgerningsbalken finnas likartade stadganden; och att senare tiders lagstiftare godkänt grundsatsen, synes dels af Kongl, förordningen angående negerBih. till It.
Prot. 1847 och 1848. 7 Sami. lAfd.21 Baft. 2 10 Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 38. handel och delaktighet deri af den 7 Januari 1830, hvilken, för särskilda grader af delaktighet i nämnde brott, stadgar särskilda straff af fästnings- eller tukthusarbete, från fem till tjugo, frän två till åtta och från ett till fyra år, samt dels af Kongl, förordningen den 30 Maj 1835, som utsätter straffet å den, hvilken talar eller skrifver lasteliga om Konungen, Drottningen eller Thronföljaren, till lifvets förlust eller fängelse å fästning från två till tio år, allt efter brottet och omständigheterna dervid.