Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt häntyder derpå, att detta straff är starkt på återgång, och att detsamma inom en måhända icke aflägsen framtid skall helt och hållet försvinna ur månget folks lagstiftning.
Att här söka återgifva de skäl, som emot dödsstraffens rättmätighet förekomma i den rika litteraturen i detta ämne, vore för det resultat, hvartill Utskottet kommit, öfverflödigt.
Den enda omständighet, att dödsstraffet icke medgifver någon slags upprättelse, i händelse, efter straffets verkställande, den dömdes oskuld uppdagas, — och erfarenheten vitsordar, att dylika s. k. juridiska mord, fastän lyckligtvis, åtminstone i sednare tider, ytterst sällsynta, likväl icke kunna helt och hållet förekommas ens genom de varsammaste bevisningslagar, — tyckes egnadt att åtminstone förmå lagstiftaren i möjligaste mån inskränka detsammas användande.
Och att en sådan inskränkning utan farhåga för brottens ökande kan ske, ådagalägges af statistiska uppgifter från de länder, der dödsstraffet antingen totalt eller partielt afskaffats, — uppgifter, som bestyrka att de brott, som tillförene varit belagda med dödsstraff, sedermera icke allenast icke ökats, utan tvärtom ofta minskats.
Så t. ex. i England, der antalet af de slags brott, hvilka i lag belagts med dödsstraff, ifrån att i slutet af förra århundradet hafva uppgått till 160, nu mera utgör knappast tjugu.
Genom det nu anförda har Utskottet endast velat antyda, att lagstiftningarnes historiska utvecklingsprocess kräfver inskränkning i dödsstraffens antal, och att sådant utan våda kan ske, men icke att tiden för närvarande är inne att hos oss helt och hållet upphäfva detta straff.
I detta hänseende instämmer nemligen Utskottet i det af förra riksdagens Lag-Utskott afgifna yttrande, att, 9om älven striden om dödsstraffets rättmätighet vore slutad inom vetenskapens verld, och segern vunnen för den åsigt, att detta straff borde alldeles försvinna, det likväl vore vådligt för lagstiftaren att genomföra denna teori förr, än den jemväl upptagits utaf och införlifvat sig med det allmänna tänkesättet, hvaraf lagen städse bör vara ett uttryck, — och att det med visshet torde kunna antagas, att den allmänna meningen ej ännu hos oss uttalat en ovilkorlig förkastelsedom öfver dödsstraffet.,, Emellertid blef, genom den vid förra riksdagen beslutade lagen om mord och dråp, en mängd al de i 1734 års lag stadgade dödsstraff afskaffade, såsom för särskilda arter af dråp, äfvensom för barnamord, hvarjemte domaren medgafs att för mord, som skett under synnerligen mildrande omständigheter, i stället för dödsstraffet döma till straffarbete på lifstid.
Samma bana är fullföljd i den nu föreslagna strafflagen, hvarigenom flera ännu qvarstående dödsstraff äro föreslagna till upphäfvande, såsom för hädelse emot Gud, för åtskilliga af de i 4 Kap.
Missgernings-Balken bland förräderi upptagna brott, för tidelag, för mordbrand och röfveri, då ej lif blifvit spildt, jemte flera af de brott, som omförmälas i 21 Kap. Missgernings-Balken, för blodskam, för falsk angifvelse, som å lif går, så vida den tilltalade ej blifvit sakfälld och straffet verkstäldt, m. m.
De jemförelsevis få brott, för hvilka i förslaget dödsstraffet fortfarande qvarstår, hafva synts Utskottet i allmänhet vara sådana, att den allmänna rättskänslan icke skulle finna sig tillfredsställd, om ej detta straff kunde å dem följa.
Men det grofva och 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. upprörande i dessa brott utesluter dock icke möjligheten att jemväl vid dem mildrande omständigheter kunna vara öfvervägande.
Brottmålslagskipningens annaler ådagalägga tvärtom att det just är vid de grofsta brotten som omständigheterna kunna vara som mest skiftande, — och det är derföre, samt såsom en konseqvens af latitudsystemet, som Utskottet ansett dödsstraffet icke någonstädes böra vara absolut, utan som Utskottet öfverallt, der det i Kongl. Maj:ts förslag blifvit sålunda bestämdt, ställt såsom ett alternativ, vid sidan deraf, straffarbete på lifstid.
Det är nemligen, såsom en af Lag-beredningens mest framstående ledamöter inom nämnde komité yttrat, ”en stor och knappast försvarlig afvikelse från latitudsystemet, att man, genom bestämmande af absoluta dödsstraff, utesluter en sådan efter det konkreta fallet lämpad straffmätning för de svåraste brotten, då man ej blott tillåter, utan föreskrifver den för de ringare.”
Man invände icke, att Konungens benådningsrätt här bör mellankomma.
Denna kunde med lika stort skäl mellankomma jemväl vid de lindrigaste brotten, — och någon latitud i straffbestämmelserna vid dem borde således ej heller i lagen medgifvas.
Men nu innebär just latitudsystemet, såsom af ett föregående riksmötes Lag-Utskott blifvit anmärkt, en af de skarpaste protester emot benådningsrättens utsträckning.
Yådorna af ett för vidt utsträckt benådningssystem äro nemligen för lagarnes anseende och kraft synnerligen stora.
Ju mera nåden kan göras öfverflödig, ju bättre uppfyller lagen sitt ändamål.
Det är till ovanliga fall, — till dem. som lagstiftaren ej kunnat i hela deras konkreta omsländlighet förutse, — som nåden bör sparas.
Det var ock dessa åsigter, som lågo till grund för sednaste riksdags redan omförmälda, af Konungen sanktionerade beslut att medgifva straffnedsättning äfven vid mord.
Då en hel fullständig strafflag nu är i fråga att antagas, fordrar sammanhanget, harmonien i det hela, att steget tages fullt ut, och att, på sätt Utskottet redan yttrat, några absoluta dödsstraff’ icke vidare bibehållas.
Samma skäl har ock föranledt Utskottet att, i afseende å den andra straffarten, eller straffarbete, anse sådant arbete på lifstid icke heller böra såsom absolut straff förekomma, hvadan Utskottet på de ställen, der sådant i förslaget varit stadgadt, såsom alternativ derbredvid uppställt straffarbete på viss tid.
Kör öfrigt har Utskottet funnit de i förslaget antagna allmänna straffarter icke till någon anmärkning föranleda.
Mon i anledning af den i 2 Kap. stadgade princip att böter skola, vid brist af tillgång till deras gäldande, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, har Herr Friherre Creutz i sin omförmälda motion yrkat, att detta fängelsestraff måtte helt och hållet borttagas, enär det drabbade brottslige så betydligt olika och tillika, såsom beröfvande arbetaren hans förnämsta kapital eller hans arbetsförmåga, vore i högsta måtto otjenligt.
Under medgifvande att skäl förefinnas, fastän ingalunda de af motionären anförda, som kunna väcka tvekan om lämpligheten af förslagets berörda princip, hvarigenom ett fysiskt-affliktivt straff' kan sägas vara i lagstiftningen bibehållet, bar dock Utskottet funnit de af Herr Justitie-Statsnnnistern till Stats-Rådets protokoll till försvar derför angifna skäl öfvervägande.
Dessa äro hufvudsakligen, att, genom böters förvandlande till vanligt fängelse, frihetens förlust under längre tid kommo att drabba den bötfällde, hvaraf stora olägenheter ej mindre för det allmänna än för enskilde skulle uppkomma, hvaremot, genom användande af fängelse vid vatten och bröd såsom förvandlingsstraff friheten endast under kortare tid behöfver den bötfällde beröfvas, utan att likväl straffet derför kommer att sakna tillbörlig stränghet.
Och då, enligt förslaget, längsta tiden för tillämpning af straffet blifvit inskränkt till tjugu dagar, synes större fara för den sakfälldes helsa eller arbetsförmåga inga - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
13 lunda vara att bofara af detta straff, än af ett tro gånger så långt straff af vanligt fängelse.
På grund häraf, och då, beträffande motionärens anmärkning att ifrågavarande straff drabbar olika individer olika, alldeles enahanda förhållande och det i lika grad kan auses ega rum jemväl i afseende å fängelse och straffarbete, har Utskottet ej funnit skäl att frångå förslagets stadgande i denna del.
Af nu gällande straffarter skulle genom förslaget helt och hållet upphäfvas landsförvisningsstraffet och de s. k. skamstraffen, — och Utskottet tvekar icke ätt härutinnan understödja Propositiouen.
Öfver landsförvisningsstraffet bröts redan stafven vid sistförflutna riksmöte genom den af Rikets Ständer då beslutade förordning angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära.
Ej allenast att erfarenheten ådagalagt svårigheten att alltid verkställa detta straff: det är äfven af beskaffenhet att i vida högre grad än någon annan straffart verka olika på olika individer.
För den rike och för sitt fosterland likgiltige kännes det knappt såsom en straffpåföljd: för den fattige, äfvensom för den, hvars hjerta är mest fästadt vid hem och fädernesland, innebär det stundom en stränghet, nästan glänsande till grymhet.
Det qvarstår ock nu mera endast på högst få ställen i lagen.
— Skamstraffen åter, stämplande förbrytaren med offentlig vanära, utesluta nära nog möjligheten af hans förbättring, och, så vidt varning dermed åsyftas, förfela de helt och hållet sitt ändamål.
Sedan brottslings utställande vid påle att skämmas, äfvensom stockstraffet redan blifvit upphäfda, återstår nu af skamstraffen endast ärans förlust, så vida man ej för ett straff vill anse jemväl offentlig afbön.
Den allmänna och oinskränkta ärelöshet, som genom den förra påföljden afkunnas af domaren, ''motsvaras dock ej", såsom Uag-komitéen anmärker, "af något bestämdt begrepp och kunde föranleda den föreställningen, att brottslingen skulle försättas i ett absolut rättslöshetstillstånd och anses förlustig den från menniskaus förnuftiga natur oskiljaktiga rättigheten att behandlas såsom person."
Afbönen åter är afsedd att utgöra en upprättelse åt den förolämpade.
Men den egentliga upprättelsen består, såsom nyssnämnde komité yttrar, i domarens förklarande att den tilltalade gjort sig till ärekränkning skyldig.
Ett ytterligare erkännande deraf å den sakfälldes sida synes öfverflödigt, och derigenom undanrödjes så väl svårigheten att genom tvångsmedel kunna honom dertill förmå, som de stötande uppträden inför Rätta, hvilka af den skyldiges tredska och motvilja kunna orsakas.
Enligt 14 § i förslagets 16 Kap. kan dock den för falsk angifvelse eller annan ärekränkning dömde förpligtas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den förolämpade upprättelse vunnit, der denne det äskar, — och denna påföljd synes Utskottet vida förnuftsenligare än afbönen.
Men då Utskottet sålunda, lika med Kongl.
Maj: t, finner de ännu i lag qvarstående skamstraffen böra försvinna, anser dock Utskottet nödigt att, till förekommande af missförstånd, yttra några ord angående den i förslagets 2 Kap. 19 § stadgade princip att vissa brott medföra den påföljd att den dömde förklaras hafva förverkat medborgerligt förtroende, — för alltid eller för viss tid.
Det ligger visserligen i sakens natur, att den ene medborgarens omdöme om den andres moraliska värde icke, såsom beroende endast af iure öfvertygelse, låter befalla sig af någon domstols beslut, och att ett sådant individernas omdöme om hvarandra förty hvarken kan eller bör blifva föremål för yttre lagstiftning.
Men å andra sidan ligger det lika mycket i sakens natur, ej mindre att vissa brott äro af den nesliga beskaffenhet att de redan faktiskt i det allmänna omdömet stämpla förbrytaren med vanfrejd, än äfven att bestämmandet af borgerliga företräden, rättigheter och förmåner ligger inom lagstiftningens befogenhet.
Detta är redan nu i 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. lagstiftningen antaget.
Saknad af god frejd eller af medborgerligt förtroende är nemligen förutsatt både i grundlag, i allmänna lagen samt i åtskilliga andra författningar, såsom kommunallagar, näringsförfattningar, m. m„ — och förslagets antagande af förlusten utåt ett sådant förtroende är följaktligen ingen nyhet.
Men ingenstädes finnes bestämdt uttryckt hvad med vanfrejd bör förstås, ingen allmän begränsning är deråt gifven, och denna brist i lagstiftningen har gifvit anledning till en stundom ganska vådlig utsträckning af uppfattningen härom, hvarjemte den såsom vanfrejdad ansedde ofta icke egt någon utväg att återvinna sina genom ett felsteg förlorade medborgerliga rättigheter.
Så har t. ex. erfarenheten ådagalagt, huru en person, hvilken i sin ungdom gjort sig skyldig till en stöld, icke, oaktadt en mångårig hedrande vandel, kunnat vinna burskap å borgerligt yrke.
Det lärer nemligen vara tvifvelaktigt, huruvida han i detta fall kan fly till Konungens nåd, enär det ej är fråga om någon honom ådömd straffpåföljd för ett brott och hans rehabiliterande således icke torde falla inom sferen för den i 25 § Regeringsformen Konungen medgifua rätt att "i brottmål göra nåd, mildra lifsstraff samt återgifva ära och till Kronan förverkadt gods.”
Genom att i strafflagen införa definitionerna på vanfrejd, gifves deremot ej allenast åt detta begrepp en nödig begränsning, utan äfven åt den sakfällde den förmånen att kunna återvinna sina genom brottet förverkade medborgerliga rättigheter.
Ifrågavarande stadgande, närmare betraktadt, innefattar nemligen jemväl en rehabilitationslag; ty ådömes förlusten af det medborgerliga förtroendet på viss tid, så innebär detta ett förklarande på förhand, att den sakfällde efter den utsatta tidens förlust är rehabiliterad, återinsatt i lulla medborgerliga rättigheter, — ett förklarande, som, om man så vill, kan, genom den anticipation på framtiden, som det innebär, synas oegentligt, mon som dock har öfvervägande karakter af en förmån för den dömde, — och om ifrågavarande påföljd åter är ådömd lör alltid, så innebär just den omständigheten att förlusten af det medborgerliga förtroendet förekommer i domen 6åsom en straffpåföljd, att återskänkandet deraf kan blifva föremål för Konungens i grundlagen stadgade rätt att gifva nåd i brottmål.
Makten att rehabilitera är således vid brott af mindre grof beskaffenhet lagd i domstolarnes hand, men i afseende å de gröfre brotten uteslutande förbehållen åt Konungen, hvilken naturligtvis jemväl eger att i afseende å de förra med nåd mellankomma, så att ett korrektiv till förmån för den dömde alltid gifves emot de missförhållanden, hvilka jemväl i ifrågavarande hänseenden kunna genom lagens tillämpning uppkomma.
Namnet på denna påföljd — "förlust af medborgerligt förtroende" — må efter olika åsigter finnas mindre lyckligt, ehuru Utskottet ej, för att rätt uttrycka begreppet, kunnat finna något egentligare; men sjelfva saken kan svårligen stöta, så vida nödig varsamhet vid principens genomförande i lagen iakttages.
I hvad mån Utskottet funnit jemkning i förslagets stadganden härutinnan nödig, skall här nedan omförmälas.
Genom hvad nu blifvit anfördt anser sig Utskottet ock hafva besvarat ett inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmäktigen Fredrik Hallström från Stockholms län uti väckt motion (N:o 358), framstäldt yrkande angående rättighet för straffad person att inom viss tid återförvärfva medborgerligt förtroende.
Innan Utskottet afslutar dessa mera allmänna anmärkningar i afseende å förslaget och de detamma genomgående hufvudprinciper, har Utskottet att här upptaga en emot detsamma ej mindre under diskussionen inom Borgare-Ståndet än äfven af Herr Friherre Creutz i hans förenämnda motion rigtad generel beskyllning för öfverdrifven stränghet i straffbestämningarne, hvadan nedsättning i straffen yrkats.
Utskottet kan ej heller annat än medgifva denna anmärkning vara i Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
15 viss mån befogad.
Detta förhållande är ock, hvad frihetsstraffen angår, lätt förklarligt, då man tager i betraktande, att förslaget i väsendtlig mån är uppgjordt efter Lag-beredningens förslag, och att på den tid, detta sednare afgafs, den åsigt, att frihetsstraffet icke innebar synnerlig stränghet, var temligen allmän, hvilken åsigt icke kunde undgå att utöfva inflytande på strafftidens längd.
Utskottet har ock — och dessa äro de väsendtligaste förändringar, som Utskottet i förslaget funnit nödiga — på flera ställen föreslagit nedsättning i straffen, hvaremot Utskottet på andra, fastän få; ställen funnit skärpning deraf nödig.
Att särskildt motivera en hvar af de sålunda gjorda förändringar, lärer icke kunna ifrågakomma, enär, såsom Lag-beredningen i sina motiver ock anmärker, "grunderna för afvikande straffbestämmelser svårligen kunna uppgifvas annorlunda än genom åberopande af skiljaktiga begrepp om brottens mer eller mindre svåra natur och om rättvisan, i förhållande dertill, af det straff, som för hvarje särskildt brott bör utsättas'’, samt det lärer vara öfverflödigt att på hvart ställe, der sådan afvikelse förekommer, upprepa denna allmänna grund.
Endast de speciela skäl, som någon gång för förändring i straffbestäinningarne förekommit, äro derföre här nedan uppgifna.
Då Utskottet nu öfvergår till de mera speciela anmärkningar, som vid förslaget förekommit, följer Utskottet den kapitelordning, som i förslaget är iakttagen, och gör således början med 1 KAP. Om dem, som Svensk straffrätt underkastade äro.
I 1 § af detta Kap. uttalas, bland annat, den ovilkorliga regel, att inländsk man skall efter Sveriges lag och vid Svensk domstol varda dömd jemväl för brott, som han begått utom riket; och något annat undantag finnes härifrån icke gjordt än det i 3 § förekommande eller att han förut för samma brott straff å annan ort undergått.
Som bekant är, finnas i afseende å den förbindande kraften af ett lands kriminallagar tvänne olika grunder: den s. k. territorial-principen, enligt hvilken Statens straffrätt blott sträcker sig till brott, utöfvadé inom dess eget territorium, hvartill älven räknas landets eller uågon dess medborgares fartyg, fastän det finnes utom rikets gränser; —- och den s. k. personal-principen, enligt hvilken Statens straffrätt sträcker sig jemväl till brott, som af dess innebyggare föröfvas utom rikets gränser.
Den förra principen har hittills i vår lagstiftning varit regel, ehuru undantag derifrån visserligen gifvits.
Så innehåller 10 Kap. 22 § Bättegångs-Balken, att örn Svensk man gör dråp eller annan svår gerning å Svensk man utrikes, och varder ej der gripen, utan kommer hit i riket in, han skall dömas der han fångas, efter Svensk rätt, om gerningen är uppenbar."
De mångå restriktioner, som detta lagbud innebär, utmärka lagstiftarens omsorg att så litet som möjligt öfverträda territorial-principen.
Genom förslagets ofvan anmärkta stadgande deremot är personal-principen antagen i en utsträckning, som i få främmande lagstiftningar torde deråt gifvits.
Enahanda stadgande förekom ock i det af Lag-komitéen utarbetade förslag till Straff-Balk; men vid granskning deraf framställde Högste
Domstolens fleste ledamöter deremot, bland annat, följande anmärkningar: 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
”Allmänna regeln måste vara den, att straffrätten tillhör den stat, inom hvars territorium brott varda föröfvade.
Yäl måste ett och annat undantag från denna regel göras; men både rättvisa och statsklokhet fordra, att sådana undantag ej utan yttersta nödfall medgifvas — — —.
Hvarje stat inrättar och omskapar, efter eget godtfinnande, sin samhällsordning, af hvilken kriminallagstiftningen allestädes utgör ett hufvudstycke.
Ehuru det bör medgifvas, att olikheterna mellan särskilda staters kriminallagar icke gerna kunna vara så stora eller många, som emellan deras civillagar, lärer dock ännu saknas exempel att tvänne sjelfstäudiga stater ens i de förstnämnda lagarne fullt öfverensstämt.
Sannt är, att skiljaktigheterna visa sig större, ju längre man går tillbaka, och att do aftagit i följd af en stigande och allmännare utbredd civilisation; men äfven vid de mest sanguiniska förhoppningar, att dessa skiljaktigheter skola i en ännu aflägsen framtid nära nog utplånas, visar sig dock ett hinder för fullkomlig harmoni ohjelpligt qvarstående, nemligen det, som härleder sig från staternas lokala egenheter.
Yerkan af dessa skall sannolikt ensam vålla, att hvarje stat går sin egen väg, till och med i fråga om rätta skiljelinien här och der emellan det lofliga och olofliga, och än mer vid gradationen af det olofligas straffbarhet.
Något vidsträcktare syftemål med positiva lagstiftningen kan således ej vinnas, än att en och samma norm för yttre rätt gäller inom hvarje samhälle, lika yttre frihet, lika skydd under dennas tillbörliga begagnande, och att lika ansvar, då dess gränser öfverskridas, måtte vederfaras en hvar, som der befinner sig, och det utan mannamån, utan skilnad emellan ständiga innevånare och på besök kommande främlingar.
Don som lemnar sitt hemland, han försakar under tiden hägnet af dess lagar, och genom inträdet inom en annan stats område har han, å ena sidan, förpligtat sig till efterlefnad af dess lagar, å den andra förklarat sig belåten med den säkerhet, dessa lagar beskära honom.
Ej kan han, utrikes stadd, för der begångna brott, till sitt urskuldande åberopa fäderneslandets möjligen olika lagar.
Ej heller bör han, efter hemkomsten, underkastas någon räfst för sitt handlingssätt utrikes, om detta der var fullständigt.
Om han alltid, enligt det gamla ordspråkets lärdom, tagit seden der han kommit, så har han hvarken hemma eller borta brutit någon samhällsordning.
Den stat, som afviker från denna allmänna åsigt, förråder dermed anspråk, att göra sina lagar gällande äfven inom andra stater, och de skäligen befarade följderna häraf kunna blifva missförstånd och osämja sjelfva staterna emellan, och för de enskilda, som vågade se sig omkring utrikes, eller hemma sammanträffade med utländska män, skyldigheten att på en gång efterlefva tilläfventyrs oförenliga lagar, en belägenhet föga bättre än rättslöshetens.” Delande dessa åsigter, har Utskottet funnit en begränsning af förslagets vidsträckta stadgande i denna del oundgängligen nödig, hvarföre Utskottet, jemte ett tillägg i fråga om brott, begånget å Svenskt fartyg utom riket, i öfrigt föreslagit den förändring härutinnan, att Svensk man, för brott som han utom riket begått, skall här dömas blott i de fall att gerningen, der den föröfvades, är med straff belagd, eller ock innefattar brott emot Sverige.
Man kan lätt tänka sig andra handlingar, brottsliga enligt vår lag, men icke allenast straff-fria annorstädes, utan till och med sådana att till deras begående den allmänna opinionens påtryckning i det främmande landet kan vara så stark, att den skulle stämpla med vanära den främling, som i detta fäll icke höjde sig för det främmande landets sed.
Så t. ex. i fråga om dueller.
Ju ifrigare man i ett sådant fall, till sitt försvar för afslag å en utmaning, åberopade sitt hemlands lag, och det straff, hvarmed Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 17 hvarmed den hotade, ju mor skulle man förföljas af smädelsen och åtlöjet; — och ändock vore man måhända i den ställning att ej kunna genom att lemna landet reda sig ur den kollision, hvari man genom sedernas olikhet i de hegge länderna blifvit försatt.
Vore det väl billigt att den, som sålunda blifvit genom omständigheternas tvång ledd till en handling, för hvilken han måhända till och med prisats i det främmande landet, skulle vid hemkomsten emottagas med bojor och fångdrägt?
Skulle ej den allmänna rättskänslan uppresa sig emot ett sådant förfarande?
— Eller ett annat exempel!
Det låter lätt tänka sig, att en Svensk kan uppehålla sig i ett land, hvars lagar icke anvisa honom annat korrektiv emot en uppstudsig och tredskando tjenare, än den hos oss otillåtna husagan?
Bör då den anses brottslig, som, med anlitande af denna enda honom i lag anvisade utväg, söker återställa friden och ordningen inom sin familj?
— Exemplen kunde fullföljas; och om än andra kunde deremot uppställas, då den af Utskottet antagna princip skulle föranleda till en straff-frihet, för hvilken lika starka skäl ej kunde åberopas; så må dock billigtvis frågas, hvilket vore bättre att lemna en brottslig gerning, begången utom statens territorium och icke riktad mot Staten sjelf, ostraffad, än att med straff belägga handlingar, de der enligt allmänna rättskänslans uppfattning icke innehålla något brottsligt.
Och att med ledning af främmande lagar, t. ex. den Bayerska, söka uppdraga en mängd nyanseringar, hvilka skulle i det fall, som nu blifvit förutsatt, göra en handling straffbar eller icke, deremot varnar det iuvecklade och ändock alltid otillfredsställande i do försök, som i sådant syfte annorstädes blifvit gjorda.
— Man åbcrope icke emot Utskottets anmärkningar vid det Kongl, förslagets stadgande den sannolikhet, att i de af Utskottet åsyftade fall åtal icke skulle komma att ega rum.
Det är alltid ett svagt argument att såsom korrektiv emot en lags stränghet förutsätta åklagares och målsegandes moderation.