Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru mycket lättare skulle det icke då reda sig i försakelsens skola, om det en gång blefve utsatt för lyckans obeständighet.
Ty fattig- domen kännes dubbelt tung för den, som vant sig vid stora behof.
Det skulle vara lätt att framdraga den stora betydelsen af mångfaldiga andra goda vanor, hvilka måhända vid ett ytligt betraktande kunna förefalla betydelselösa nog.
Det sagda må dock vara tillräckligt.
Betänkte föräldrar och uppfostrare rätt, hvilka rika skördar, som kunna spira upp från de goda vanornas anspråkslösa utsädesåker, så skulle de icke kunna ägna en nog trägen omsorg åt att leda barnens vanor i en sund och god riktning.
Men kanske skulle i själfva verket intet moment i deras uppfostringsmission påiägga föräldrar och lärare ett större aktgif vande på sig.
själf va — för att icke riskera att beslås med att lära allt för mycket i strid mot sitt lefnadssätt.
189b Släkten Motvall.
en, som ämnar läsa detta, må ej tro sig därigenom komma att inhämta någon djupare kännedom om släkten Mot- vall, dess uppkomst och utbredning; af en slik afhandling fordras nämligen, att den stöder fakta med årtal, och det är just hvad nedanskrifna uppsats brister i.
Man skall i densamma ej ens bli upplyst o m, hvilket tidehvarf stammodren tillhörde — denna ryktbart ståndaktiga gamla dam, som fann sin förtidiga graf i vågorna.
Således, för forskare är detta ej skrifvet, snarare då för dem, hvilka älska att igen- känna och iakttaga de drag, som äro hvar släkts gemensamma egendom, på samma gång som dess stolthet.
För dem, som själfva tillhöra släkten, kan det j u i synnerhet vara af intresse att återse dessa drag, se hur de fortgå och lef- va upp och trotsa tidernas längd och inymp- ning på främmande stam.
Det var min första utflykt på egen hand.
Den skulle bli ganska dryg, och därför skulle anhalt göras hos en jämförelsevis obekant släkting.
Det var minsann ingen anhalt att försaka!
En lätt korgvagn, förspänd med fuxar, mötte vid stationen, sedan — bergs- luft och bergens åsyn, en djupblå sjö, en hvit kyrka med en röd b y omkring sig, och ett hem med utsikt öfver allt detta och med nygift-färska saker, smakfullt ordnade i vackra rum ..
Jag uttryckte mina tankar o m allt detta för min släktings hustru, hvilken jag den- na dag såg för första gången.
Hennes åsik- ter visade sig emellertid vara så vidt skilda från mina, att jag befarade, det en familje- olycka fördunklade den leende taflan; mitt medlidande blef vaket.
Hur som hälst med olyckan, familjen var begåfvad med två döttrar, nätta att se på, brunögda och friska.
För att skingra mo- drens mörka tankar, gjorde jag henne min komplimang: » Så präktig », sade jag, » och så vackra ögon, bruna och stora 1 » Stackars bruna ögon!
Det blef ett tal om dem, det blef långt och det blef bredt, och när det var slutadt, voro de bruna slagna ur brädet af de blå; man tyckte rakt, att man borde sticka ut dem eller sänka ögonlocken och aldrig öppna dem i evig skam öfver att ha fått dem, så fula blefvo de gjorda att vara.
Jag var husets gäst, jag var blyg och ung, och mitt försvar var följaktligen något matt, men tyst för mig själf anklagade jag för grymhet det öde, som gifvit olika ögon åt denna kvinna, hennes make och barn.
Jag hade anländt till platsen, medan solen ännu stod lågt på himmelen; då hon nått sin middagshöjd, hade jag så många gån- ger stött emot min värdinnas åsikter, att jag började undra, om jag kunde säga nå- got, som ej var i strid med dem.
Då solen lutade mot nedgång, undrade jag om någon kunde det.
Dagen därpå — resdagen — fick jag veta, att hennes flicknamn var Motvall.
Hon gjorde mig på samma gång litet reda för denna släkt: » Den är talrikast på spinn- sidan, » sade hon.
Nu undrade jag ej längre.
Några år därefter — ett tiotal vid pass — bar vägen mig åt samma håll.
» Kommer med 7.35 tåget, » skref jag.
» Tag i stället 8.17 tåget » svarades mig, och IDUM så kom jag då med detta senare tåg, un- drande om detta verkligen var lämpligare eller o m det var ett Motvallsdrag, ty under de gångna åren hade jag gjort bekantskap med flera medlemmar af denna släkt och visste följaktligen, hvad man kunde vänta af dem.
291 boken.
Jag visade henne några siffror, de öfverensstämde med mina uppgifter; jag antog följaktligen, att det var som segrare jag slog ihop boken, men jag bedrog mig.
Bokhyllorna voro väl försedda, och jag tog ned ytterligare tre volymer, äfven de verk af litteraturens stormän.
Alla voro de Då bemälda 8.17 tåg fört mig till målet, ense i denna sak.
Men dessa fyra storheter stod där i stället för korgvagnen med fux- plus mina argument kunde ej förmå denna arna en droska jämte två svarta ston.
An- lofvande telning att ge vika.
Oöfverträffad var hon dock ej.
Sedan dra förändringar iakttog jag ock.
Kyrkan var mindre hvit.
Och den lilla röda byn jag varit en tillfällig åhörare till systerns vid hennes fot hade svällt ut, men bergen grammatiklektion, gaf jag henne priset, ty och luften och vattnet voro sig lika denna den tid och de ansträngningar hennes lära- högsommardag, som de voro, då jag såg rinna använde på att förfäkta sina påståen- dem sist.
Äfven min släktings hustru var den voro storartadt tilltagna, hälst då man besinnar, att segern äfven här var på den sig ganska lik — fraiche och smärt.
Jag sade henne allt detta.
Hon tycktes " yngres sida.
Ja, en Motvall vet att hålla dock i alla dessa punkter vara af olika me- stånd mot hvarje påstående, en Motvall ger ning med mig.
Luften var råare och ber- ej tappt för svart på hvitt, för en Motvall gen voro högre, kyrkan däremot var säkert ges ingen reson — •, ja, på detta kännes en lika hvit, och själf hade hon blifvit mycket äkta Motvall igen!
förändrad, vattnet däremot var gråare.
Om Vidare?
hästarna blef intet tal, jag hindrade det Ett par dagar före mig hade till huset med mina frågor om familjen.
Den hade kommit en äldre dam.
Det sades, att hon tilltagit.
var bjuden dit för att hvila upp sig, och jag Snart fick jag sikte på dess medlemmar, betviflar ej, att af sikten med besöket var där de voro samlade på hemmets veranda denna.
Tillfället föreföll åtminstone ypper- för att välkomna m i g: familjefadren — min ligt: luften var hög och ren, familjen höl släkting — de två äldsta döttrarna i half- godt bord, husets herre fyllde dagligen hen- långa klädningar — ack, tiden gårl — och nes glas med det mest stärkande vinet, hon sof middag samt promenerade, det oaktadt den sist anlända, brunögd äfven hon.
Jag hade nu egentligen ej kommit dit såg hon för hvar dag som gick allt min- för att studera ögonfärg och familjedrag, dre uthvilad ut.
Motsägelser kunna j u vara en krydda på men tillfällena till det sistnämnda studiet blefvo så talrika, att jag ej kunde undgå samtalet, ja, ibland fordras de rent af för att sätta det i gång, men att få dem öfver idka det.
Redan följande dag kom jag på det klara sig i störtfloder är af särdeles utmattande med, att döttrarna för länge sedan öfver- verkan på äldre damer med försvagad kropps- flyglat modren, på samma gång hon tycktes konstitution.
Jag iakttog det i dessa dagar.
Denna dams därvaro tycktes vara just helt ha tagit lofven af sin make.
Ja, de voro sådana äkta, verkliga små hvad denna familj var i behof af.
Det är Motvallar, som någonsin gjort en stammoder j u så där, då man länge måst undvara nå- heder eller kommit en moders hjärta att got, som hör till ens lifsvillkor; uppenbarar fröjdas öfver att hennes släkts anlag fort- det sig sedan i ens närhet, är man min- lefva!
Den äldsta i synnerhet — åh, man sann klok nog att draga fördel af detsamma.
kunde grant se, hur hon plågades af hvarje Så var det med denna familj gent emot yttrande, framställdt i påstående form.
Hon deras åldriga gäst.
formligen vred sig under pinan.
Första dagen af mitt besök yttrade sig Första dagen under min därvaro var det denna dam likt hvarje annan belefvad, sir- dock knappast af mer än detta symptom, lig och mindre bemedlad dam, som är på besök i hus, där hon vill göra sig angenäm, som jag kunde sluta till hvad hon led.
Andra dagen var jag ej längre ett hin- men efter ett par dagar hade alla de oppo- der för fullgörandet af hennes plikt att sitioner hennes yttranden väckt ändrat hen- nes taktik; hon ställde nu sitt tal i frågan- motsäga anförvanter.
de form.
Utan tvifvel mycket klokt,.
men Tredje dagen stötte vi ihop.
Det gällde en bekant tilldragelse i en af fullkomligt lönlöst.
1 våra större skalders lif.
Jag tror mig vara tämligen hemma i de där sakerna och framkastade satsen blott i förbigående som ett oomtvistligt faktum.
Detta var dock mer, än denna femton års ungmö kunde bära.
Det är j u alltid vackert och glädjande, då de unga intressera sig för vårt lands store män, och sådan håg bör ej dämpas.
Jag hade dock mina skäl att tro, det den hågen ej utgjorde motivet till det som följ- de.
Jag måste nu fram med så solklara bevis för mitt påstående, som jag kunde åstadkomma; jag skildrade skaldens lif i korta drag för att påpeka, det denna hän- delse ej kunnat inträffa på annan tid än den sagda.
De bruna ögonen stodo fastade på mig med seg förebråelse; det såg ut, som om vi ej skulle bli vänner efter detta.
Jag hoppades få till hjälp en af våra litteraturkännare, och jag bad henne hämta » Ä r det ej mycket varmt i dag? » säger denna sluga lilla kvinna vid frukostbordet, seende sig frågande omkring på familjen.
Man hör modrens röst, man hör de tre döttrarnas spädare, samfälldt höjas; de bort- resonera värmen, de göra det med sådan ifver, att man finner det vara ett vågstycke att begifva sig ut i den starka kyla, som råder.
Vi trotsa den dock mangrant, och tre minuter senare befinna vi oss ute i träd- gården.
Om af hänsyn för värdfolket eller af verklig öfvertygelse, det lämnar jag där- hän, den gamla damen yttrar sig — fort- farande i frågande form — om den låga temperaturen.
Man hör ånyo modrens star- kare och döttrarnas spädare stämmor: » Det är sommarens hetaste dag. » Jag minnes de fyra litteraturhistoriska storheternas öde, och jag befarar, att en vanlig termometer skulle dela det; jag tiger således.
IDUN 292 Jag sammanträffade en gång med en äl- dre man, hvilken besökt Asien, Afrika och Amerika samt äfven Australien.
Han sade sig ha påträffat individer af omskrifna släkt i alla världsdelarna; han hade slutligen upp- funnit ett sätt att handskas med dem, » d o c k », tillade han vist, » man anlitar det ej annat än i nödfall, ty det är ej muntert.
Det är emellertid bra att känna, då man är i behof af att spara sina nerver.
» Man tiger, » sade han, » bara tiger, det har en förunderlig verkan på personer, som tillhöra denna vidt utgrenade släkt. » Då jag betänker, att jag underlät att meddela denna metod åt den gamla damen, som så väl var i behof af att lära känna den, erfor jag något liknande samvetskval.
Jag söker emellertid tröst i det hoppet, att hon kanske sedan själf uppfann metoden.
Om hennes tillstånd efter de sex veckor- nas slut och o m längden af hennes lifstråd efter den tiden sväfvar jag emellertid i fullkomlig okunnighet.
Det var emellertid ej hennes öde jag skulle skildra, meningen var att ge några spridda drag ur släkten Motvalls historia, och det har jag j u nu sökt göra.
Dagmar B — n.
* — Från kröningshögtidligheterna i Holland.
I. Volendam den 2 sept.
» y Je Koningin Wilhelmina », Hollands unga drottning, den sista ättlingen af huset Oranien, som för några dagar se- dan fyllde 18 år, är för mig som prinses- san i sagan.
Hänförelsen för » de Koningin Wilhelmina » fyller hela landet.
Också vi främlingar, som vistas här vid Volendam, känna oss gripna af samma hänförelse, och för mig särskildt tager denna hänförelse form af något sa- golikt.
Holland är för mig ett sagoland.
Och den unga drottningen är prinsessan i sagan.
Trollet, som hotar att uppsluka landet, är hafvet.
Andra sagoländer ligga öster om solen och väster o m månen, men detta land ligger flere fot lägre än hafvets yta.
Hela hafvet skulle strömma in i landet, om ej jättelika murar af granit skilde hafvet från landet.
Så är det här vid Zuiderzee.
På andra ställen finnas väldiga milsbreda dy- ner, hvilka dels äro naturliga, dels af män- niskohänder byggda, och hvilka tjäna sam- ma ändamål.
En hel armé af ingeniörer hafva uteslutande till uppgift att skydda landet mot dess fiende, hafvet.
I andra länder färdas man på vägar.
Här färdas man mest på kanaler, hvilkas yta återigen ofta ligger högre än det om- gifvande landets.
På kanalerna gå ångbåtar, men här emel- lan fiskarbyn Volendam, där vi ett trettio- tal konstnärer befinna oss, och den lilla staden Edam, finnes ingen ångbåt.
Knap- past en roddbåt!
Man färdas i en vidun- derligt gammaldags båt, stor och bräcklig, med kajuta.
Och man måste böja ryggen djupt, om man vill komma in i kajutan.
Båten kallas trekshöjt, så uttalas det åt- minstone, och dragés helt enkelt af en eller flere karlar, som gå längs med kanalen.
Holländska språket är något midt emellan tyska, svenska och engelska.
Jag försöker nu tala holländska, så godt jag kan.
Och hjälper intet annat, så tager jag till med ren svenska och säger samma sak många gån- ger, och då hjälper det.
Uti Zuiderzee ligger ej långt härifrån en ö, Marken.
Där finnes, efter hvad som sä- ges, nordisk befolkning.
Visst är, att de äro mycket blonda.
Barnens hår är lin- färgadt som på våra dalabarn.
Deras ytterst brokiga dräkter påminna också mycket om dalbefolkningens.
Staden Edam, i Sverige väl bekant ge- nom de klotrunda anilinfärgade Edamer- ostarna, ligger en dryg halftimmes väg häri- från.
Det är en vacker liten stad, fin och ren, genomfluten af kanaler och med höga alléer, smala gator med låga hus, alla med gaflarna utåt gatan.
I denna lilla stad flngo vi de första kän- ningarna af, huru innerligt hela landet del- tager uti hyllningen.
Orangegult — huset Oraniens färg — är festfärgen.
Alla bära orangefärgade rosetter eller kokarder.
Barnen hafva orangefärgade mössor.
De unga flickorna orangefärgade halsdukar och skärp till sina hvita klädnin- gar.
Tidningar och festprogram äro orange- färgade.
Hela staden är festsmyckad med rikedo- mar af flaggor, guirlander blommor och ku- lörta lyktor, som en riktigt välprydd jul- gran hemma!
Något så genomgående festligt kan man nog endast få se i en liten stad.
Det var den 31 augusti, den unga drott- ningens födelsedag, som var festdag i Edam.
Vi begåfvo oss af härifrån på aftonen, och vandrade i tätt sluten trupp längs ka nålen.
En ungdomsfrisk holländsk målare var vår ledsven.
Fullmånen var strålande klar och staden skimrade i tusentals lysande färger.
Ljus och jubel öfverallt.
Och kanalerna le sitt blidaste aftonleende och vicka sömniga och yrvakna hit och dit med de brokiga bilder, som spegla sig i dem.
Orangefärgade lyktor spegla sig i ständig växling i en kanal, och jag, som glömmer hvar jag är, tycker mig nästan skymta ja- paneser med stora uppspända paraplyer bland träden.
Så betagande är allt!
Man vet ej hur eller när eller hvar.
Blott att detta är något alldeles särskildt.
Det är j u också inramningen till det som kom- ma skall.
Och vi vänta och lyssna till jubel och skrän, båda lika välljudande för våra fest- stämda örhinnor.
Och så nalkas festtåget!
Ståtligare få vi nog se det i Amsterdam, men innerligare, mera naivt allvarligt — omöjligt.
Kostymerna voro förträffliga.
I spetsen går borgmästaren baklänges — stadens bor- gare gingo med i tåget, med en värdighet som trotsar all beskrifning.
Tåget framställde i kronologisk ordning historiska händelser, hvilka särskildt berört Edam.
Furstliga per- soner som gästat Edam och store män som lefvat eller verkat där.
De historiska dräkterna passade den hol- ländska typen förträffligt.
Tack vare sådana målare som en van D y k en van der Helst, hvilka bevarat åt oss deras tids typer och 1898 dräkter, kände vi igen som gamla be- bekanta dessa holländare, dessa furstar och pager och dessa förnäma damer.
Inom den afdelning, som tillhörde medel- tiden, syntes också en vagn med Edamer- ostar (däraf kan man förstå, huru gammal ostberedningen där måste vara).
Den tog sig förträffligt ut, och de medeltida figurerna passade alldeles in med stadens tycke.
Också våra kära volendamare voro med i båt — på vagn.
— De hurrade särskildt för oss.
Son kom också med, » prinsessan i sagan. » — Hon kom till häst, med ljusblå sam- metsklädning, hermelinsmantel och krona på hufvudet.
Ett litet fint barnsligt hufvud på en smal fin hals.
På programmet stod att läsa hvem hon var: H.
G. Machtelt van Lancaster, gift med Z.
Gr. Willem Hertug van Beijeren, Graaf van Holland, Zeeland en Henegou- wen (Graaf Willem V).
Men hvad betyda några små svarta ty- per på ett papper?
För mig blef hon ett med den unga furstinnan, som i dagarna skall blifva regerande drottning i Holland.
För mig blef hon » sagoprinsessan » med den stora makten öfver det onda i sina bar- naögon.
Du hänförande lilla stad Edam.
Visst log du af välbehag, när du speglade dig i dina kanaler.
Och ditt leende var så vac- kert och dina invånare voro så belåtna.
I veckor hade de arbetat på festen, och nu gingo där tusentals lyckliga människor, gla- da som barn.
Och alla kände med sig, att festen var lyckad och att hvar och en på sitt sätt bidragit därtill.
Här i Volendam var fest dagen efteråt.
Hela långa tiden förut hade barnen sjungit i skolan sina fosterländska sånger.
Flag- gor syddes i alla hus.
Det fanns icke en, som ej de senaste dagarna varit upptagen af förberedelser till festen.
Och jag är viss, att i minsta by i Holland har rådt samma ifver och intresse.
Lilla ön Marken långt ute i hafvet strå- lade af ljus och kulörta lyktor och låg och glittrade som en juvel på vattnet.
Här voro alla fiskare hemma, och alla de stora fiskarbåtarna, försedda med lyktor, lågo i jämna linier inne i hamnen.
Volen- damsfolket tågade högtidsklädda i sina vack- ra dräkter med flygande fanor och klingan- de spel utefter gatan.
Flere hundra barn deltogo alla med flaggor i händerna, sjun- gande en sång till drottning Wilhelminas ära.
Till och med de små barnen mellan 3 och 6 år, alla med flaggor på granna pap- perssirade stänger, hade sin procession, åt- följda af de nunnor, som ombesörja un- dervisningen i flickskolan.
Detta kan med skäl kallas nationalfest.
Det är intressant att se, huru djup nationalkänslan här tyckes vara.
Och det är roligt att hafva tillfälle att meddela sina intryck hem till Sverige.
* Bida och försaka, Kränkas djupt och glömma, Och om himlar drömma Under nöd och vaka — - Blott en mor och maka Kan den kalken tömma.
IDUN 1898 + • Anna Willman.
.CCedan vi passerat lif vets middagshöjd, få A - J vi allt oftare erfara, huru det ena ef- ter det andra blifver » ett minne blott », och att i samma mån som vännernas tal min- skas, dess mer vidgar sig det graffält, som gömmer dem, bvilka gifvit impuls åt, gjort en eller annan insats i vår egen utveckling.
Tänka vi efter, räkna vi åren, så märka vi nästan m e d förvåning, att » tiden var inne », att det var godt för honom eller henne att få sluta en lång vandring.
För oss själfva har ungdomens dödsbäfvan för- svunnit och vi undra blott i tysthet: när skall väl vår stund komma att lystra till sista signalen?
Under den flydda veckans lopp hafva säkerligen för mången svensk kvinna utom mig känslor af tillgifven saknad väckts vid budet om Anna Willmans bortgång; och ge- nom vemodsflor ha vi i minnet blickat till- baka till den trofasta vännen och lärarin- nan från våra » klangdagar » — till henne som lärde oss att i ungdomsjublet få tonen klar och ren.
Anna Olivia Willman, dotter till hofrätts- notarien, den på sin tid framstående violi- nisten och musikläraren Olof Willman och hans maka Ulrika Kristina Lindblad, föd- des i Stockholm den 20 juli 1826.
Redan vid späda år förmärktes hos henne nedärfda musikaliska anlag, ovanligt fint öra och säkerhet i att finna en angifven ton.
Så t. ex. berättades af hennes bror, An- ders Willman, huru fadern omtalat denna sista egenskap för sina musikvänner, och en afton, då de voro samlade i Willmanska hemmet, väcktes lilla Anria och tillsades att på pianot anslå den ton, som just då tutades i närmaste kyrktorn —; genast och utan sökande gaf hon rätt ton.
Under sin uppväxt erhöll hon en grund- lig musikalisk utbildning, först af fadern och sedan af de förnämsta förmågor här i Stockholm.
Hon blef en mycket skicklig pianospelerska och ackompagnatris och gaf redan i midten af fyrtiotalet pianolektioner.
Först i slutet af fyrtiotalet var det som hon började att studera sång och då under hofsångare Bergs ledning.
Aren 1 8 5 0 — 1854 tillbragte fröken Willman i baron Carl A d a m Raabs familj på Ryssbylund i Små- land, där hon var döttrarnas lärarinna och kära vän.
Mellan denna familj och henne knöts ett starkt vänskapsförbund för lifvet.
Så inträdde broderns — den sedan så berömde operasångaren Anders Willman — debut vid Kungl.
Anna Willman lämnade då sina kära vänner och skyndade hem för att blifva den unge, glade broderns ackompagnatris och hjälp — hans så att säga musikaliska samvete.
Troget, lugnt och energiskt öfvade hon in med honom parti efter parti.
Aldrig — säga de som stått de båda syskonen nära — hade Anders Willman blifvit den hel- gjutne konstnär han var, om han icke haft systern m e d sitt lugna, oförvillade kritiska omdöme vid sin sida, just under sina egent- liga utvecklingsår.
Aldrig slappades hennes intresse, aldrig försummade hon under hans debutår en representation.
— » Hon ville vara där för att räkna, hur många gånger Anders kom af sig. » Tack vare henne 293 kunde han emellertid sina partier ännu in i det sista — så väl voro de inöfvade.
A r 1857 följde hon honom till Paris och under deras därvarande tvååriga vistelse stude- rade hon själf sång för Francois Delsarte.
Hennes röst var en mezzo-sopran med en något mörk timbre; mjuk och fulltonig gaf den en stämning af lugn, lyftande harmoni.
Här i hemlandet medverkade hon vid flere konserter såsom sångerska ända till slutet af sextitalet.
Från år 1860 till midten af åttiotalet var fröken Willman en eftersökt sånglä- rarinna.
Ifrån hufvudstad och landsort kommo eleverna.
Det var som till en fest man skyndade upp till det lilla hemmet i hörnet af Riddar- och Sibyllegatorna — man visste, att man skulle få något och man lämnade lektionen med sång i sinnet och ett intryck af lifvets glada allvar.
Omkring år 1876 blef fröken Willman anställd såsom repetitris vid Kungl.
operan, hvilken plats hon innehade till in på åttiotalet, och det var under denna periods senaste tid, som hennes kraftiga fysik tog knäcken.
Först teatern, så sånglektionerna hemma och där- till oron för och vården om en mycket sjuk och åldrig moder förtogo henne all möjlig- het till egen hvila och rekreation.
Sedan flere år har hon själf varit en hjälplös sjuk- ling.
O m och kärleksfull vård erhöll hon på Stockholms sjukhem, där hon varit de sista fyra åren.
Sitt efterlämnade kapital har hon testamenterat till Artisternas och litteratörernas pensionsförening.
Anna Willman var en helgjuten, sann, god och trofast personlighet.
Fri från allt hvad ytlighet och flärd hette verkade hon såsom en representant för det i sig själf värderika och solida, såväl inom den konst hon utöfvade som i det enskilda lifvet.
Rakt på sak, men vänligt sade hon sina elever sanningen, om så behöfdes, och hvar och en, om klandrad eller berömd, kände att det var en klarsynt vän som talade.
Det var en natur m e d godt svenskt stål, som lockade fram den renaste malmklan- gen äfven hos dem hon k o m i beröring med.
Vänner så väl som forna elever — af hvilka senare jag- själf varit en — tror jag samfäldt med mig skola säga: frid öf- ver hennes minne!
Vendela Kjellson.
Någon fotografi af den aflidna så vidt vi kunnat utröna, icke.
finnes, Bed.
* Stockholmska bostäder.
f l å g r a reflexioner i flyttftingstiden.
För Idun af Bell.
Tack vare skärmar, draperier och en god vilja bildas nu hörn, där sådana ej finnas.
Anordningen med dörrars förläg- gande så nära hörnen som möjligt och så, att de helst sammanstöta med fönster och kakelugn, är dock något gemensamt för stora och små våningar.
Därvidlag tyckes hyrans storlek ej spela någon roll.
De smärre våningarna stå mest i efter- frågan och ställa sig jämförelsevis dyrast, och dock, huru litet få ej hyresgästerna i dem nöja sig med!
En jungfrukammare, om ock med sekundär dager, men med ventil i yttermur, borde finnas i hvarje våning.
Jag har ofta undrat, i hvilken grad våra bostadsförhållanden orsaka den gängse ohyggliga sjukdomen kräftan.
Sof- och toalettrum i köket midt ibland kok- käxlen kan ej vara för husfolkets hälsa gynnsamt.