Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sommaren var het och kvalmig i den lilla sta- den.
De knaggliga stenarne brände under fötterna, och den trädplanterade promenadplatsen gaf blott föga skugga.
Men så kom » fruntimmersveckan », och enligt sin vana öppnade himlen dä sina sluss- portar.
Ett undantag gjorde » Kristina », Kerstins namnsdag.
Då hon vaknade på morgonen, log himlen åter klar och blå, hon öppnade fönstret för att släppa in den af regnet uppfriskade luften.
Då klang plötsligt nere från gatan en sång af friska barnaröster: » O, hvad världen dock är skön.
klädd i sommardräkten! » ljöd det unisont.
Kerstin förstod, att det var henne de gällde, att hennes flickor från klassen velat på detta sätt hedra henne på namnsdagen.
Då de slutat, visade sig Kerstin i fönstret och tackade dem för » serenaden ».
Och upp stormade flickorna för att gratulera sin fröken.
De voro så lyckliga öfver att få gifva henne sina små gåfvor af kakor, blommor, kort, fikonlådor, eau de cologne m. m. och då Kerstin med tårar i ögonen tackade dem, höjde en öppnast liten tös ett » lefve vår fröken på Kristinadagen! » Och så hurrade de alla tre gånger.
(Forts.) SJUNDE KAPITLET.
Kerstin trifdes icke längre i sin födelsestad.
Alla ungdomens glada minnen voro som försvunna, och hon erinrade sig endast de båda sista sorg liga åren efter faderns död.
Hon kände det tomt omkring sig.
Bäst var det, när hon hade sina flickor omkring sig i skolan.
Då kunde hon un- derstundom känna sig lugn och glad, helst när de voro snälla och uppmärksamma.
Och det voro de för det mesta, ty Kerstin hade gjort sig af- hållen af barnen genom sitt blida, allvarliga väsen.
Dagarne gingo utan egentlig omväxling.
De enda afbrott i enformigheten voro, då Kerstin fick bref från Axel.
Han skref icke så synnerligen ofta — han var så upptagen af sina studier — men när hans bref kommo, andades de den upp- riktigaste hängifvenhet.
Då kände Kerstin sig lycklig.
Hon kunde sluta ögonen och mana fram sin älskades ståtliga bild för sin inre blick.
Ja, hon skulle nog vänta på honom, vore det än al drig så många år!
Hon skulle arbeta ocb spara till den tiden kom hon finge äga honom helt och hållet.
Med denna uppgift skulle väntans år sä- kert gå fortare.
Han hade på våren tagit » teolo- gico-filen » och skulle på sommaren bort som in- formator till en brukspatron i Vestmanland.
Men fick han råd, skulle han göra en omväg från Upsala och hälsa på sin lilla Kerstin.
Hur inner- ligt gladde hon sig ej däråt.
Skolan slutade första dagarne i juni, och efter den högtidliga afslutningsakten i kyrkan gick Kerstin hem till sitt lilla tysta hem, som hon fann mera ensamt än eljes.
Hon hade beslutit och säg, hvad piskan ger åt trötta fålar, och för familjen säg en samlingsplats.
Jag vet en plats, där fagra drömmar och hvad den är, som svar ej lär mig vägra.
Fredagen den 2 mars 1888. l:sta årg.
U t f f i f n i n f f s t i d: P r e n u m e r a t i on sker: Redaktör och utgifvare: hvarje helgfri fredag.
I landsorten: å postanstalterna.
Sista numret i hvarje månad I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postarvodet inberäknadt.
innehåller en hufvudkontor, i de större bok- Träffas å byrån kl. 9 — 10 och 4 — 5.
f u l s t ä n d i g m o d e - o. m ö n s t e r t i d n i n g.
postens lådorna samt å tidningskontoren.
Ingen lösnuminerförsäljning!
B yrå: 8 Sturegatan 8 (ingång från Humlegärdsg.
19) Annonspris: 25 öre pr petiLrad (— 11 stafvelser).
Likasom facklor Tidningen kostar endast 1 k r o n a för qvartaiet.
och fyrverkerier blifva bleka och träda i skuggan inför solen, så öfverglänsas och fördunklas ande, geni och likaså skönhet af hjertats godhet FILOSOFEN SCHOPENHAUER.
" En livsuppgift " blir namnet pä intressant novell, nad sin tager afdelning.
af längre, som må i är hända denna må- Iduns för och på novellens område, Näppeligen j) å hälligt och novell våga vi äro meddelande rinnor skall Att taga en- författarens novellen för alla om, den samma alldeles våra väcka " En med öfvertygade hos så af som mottagas vi som ett erkännande kritik sludl novell, väckt " Smink ".
lifsuppgift " intresse, någon tiden, berättigadt publik liksom väl sista och senaste Lundquist.
har utkommit gifvet, att detta talrika läsa- största tillfreds- ställelse.
Säkerligen om skall ytterligare redan nu bidraga kunna För nenter att gå tillråda vi — ju förr, merationen talet, för och sväret, med upplagan början bestämmas vi, abon- af novellen, att — förnya att i tid prenu- stundande för nästa abonnenter tillträdande början läsarinnor hellre det skola när- minst 40,000 emellertid våra dess Iduns för att om alla vidga från ej sent miste här- läsekrets, till redan så tillräcklig, att stora uppgående läsarinnor.
våra ock underrättelsen ovanligt varande må aprilqvar- underlätta be- tillsända alla nummer nödiga prenumerations- abonnenter tillhandahållas blanketter.
Tillträdande de sista i hvilka Anna Berg.
Belönad med det vid Iduns första pristäfling utfästa hufvudpriset.
vardagslifvet i hemmet är sällan I hvad det borde oeh kunde vara.
Man väntar att der mötas af en glad förnöjsamhets stilla lycka, som utgår inifrån och sprides likt ett mildt solljus äfven till en inträdande främling, men i verklig- heten är förhållandet sällan sådant.
De hjertan, som inom hemmet klappa, hafva ett gemensamt mål: att älska och glädja hvar andra att vara lyckliga.
Och likväl stores den dagliga friden oupphörligt, utan att någon olycka iuträffat.
Orsakerna kunna visserligen vara flere, men vi tro, att det väsentligen beror på bristande und- seende.
Det menskliga idealet är ännu icke hunnet, hinnes kanske aldrig här på jorden.
Alla veta det; men likväl väntar och fordrar menniskan, att alla, som omgifva henne, skola vara utan vank och brist eller åtmin- stone uti allt efter hennes enskilda önskan, fast än hon sjelf är ofullkomlig i mycket, ty vore hon icke det, skulle hon med godlynt tålamod öfverse, i stället för att vid minsta motgång anse sig förnärmad och visa miss- humör.
J Ernst både af Idun framstående författare Täflingsskrift följetongs- skrifven mest värderade synnerligen under början Novellen vår mest en Inom hemmets verld.
numren den af nya innevarande följetongen qvartal, kommer inflyta.
att T Vigtigast af allt är, att man och hustru hafva undseende med hvar andras små fel, sådana, som mest framträda i hemlifvet, och ej låta dessa inverka störande på har- monien i det hela.
Det är de, som utgöra kärnpunkten i hemmet, och af förhållandet mellan dem beror, om atmosferen — and- ligen förstådt — blifver sund eller tvärt om.
Derför, om den ena eller andra parten har en vana eller svaghet, som icke behagar den andra, så haf undseende dermed utan harm, och tro att anledning till qvittering, i de flesta fall, icke saknas.
Finnes i hemmet någon åldrig anhörig eller vän, hvars vissnade utseende, krämpor och tunga lynne synas de yngre oangenäma, kanske frånstötande, huru rätt och väl är det då ej, att undseende af godt hjerta skänkes denne.
Oeh den gamle och lidande får vårt deltagande, om vi blott besinna, huru mycket det är, som tynger på ålderdomens senare år med dess aftagande krafter, dess saknads- fulla minnen samt icke minst medvetandet att vara öfverflödig och icke kunna omfatta och verka såsom förr, utan blott gå sin förvandling till mötes.
Deltagandet bör be- stå deri, att ungdomen icke flyr den gamle, utan närmar sig honom med tillit, gifver sina små ' förtroenden och beder om råd.
De unga skola icke förlora utan vinna på det, de hemta från den gamles erfarenhet, och dessutom skola de se, huru det åldriga anletet ljusnar och lifvas af ett ännu varmt hjertas fröjd att få föremål för inneboende känslor och att icke alldeles förbises.
De, som icke minst hafva rättighet till undseende, äro våra tjenare.
Ofta vålla de oss anledning till missnöje, det är sant, men böra vi vänta mera af dem än hvad de i allmänhet gifva?
De komma främmande i vårt hus, obekanta med hvad vi önska af dem och hafva, i vanligaste fall, fått så ringa upplysning oeh förståndsodling, ' att icke allt för mycket bör väntas af dem, synnerligast då vi betänka, huru stora fel ofta begås under en större bildningsgrad.
De hafva derjemte det hårdaste, minst behagliga arbetet, den lägsta lönen och den minsta friheten af hemmets medlemmar.
Alla deras små fel och okunnigheter nagel- faras, deras tjenster glömmas eller ringaktas ofta; men i stället för att så bemöta våra tjenare, borde vi alltid behandla dem humant.
De skola värdera goda, vänliga ord, och de behöfva helt visst sådana långt bättre än den glade sällskapsbroder, vi så älskvärdt möta.
Och det skulle icke litet bidraga till hemmets trefnad, om ett ömsesidigt af väl- vilja stämpladt förhållande rådde mellan Ä r a d e läsarinnor, arbeten för spridningen a f eder tidning!
Tidningen utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar for ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberaknadt.
— Sista numret i herre och tjenare.
Ett sådant vinnes också säkrast genom godhet och öfverseende.
Slutligen bör hvar och en familjemedlem hafva det uhdseendet med sin omgifning att icke utgjuta sina egna små bekymmer och dermed störa trefnaden i hvardagslifvet.
Slut dörren till om dina svårigheter, visa ett gladt anlete, välj bättre samtalsämnen än de, hvilka intressera endast dig och blott beröra ditt eget kära jag; och den belåten- het och frid inom familjekretsen, du sålunda skyddar, skall i dubbelt mått återkomma till ditt eget hjerta.
» Utan ett vänligt ord ».
Skiss af M A T H I L D A L A N G L E T.
(Forts. o. slut fr. n:r 7.)
|) ch nu gick hon der uppe ensam i de stora rummen.
Barnet hade hon skickat till baka till barnkammaren — hon blef blott ändå mer förtviflad af att se den lilla.
Hon gick fram och åter — nu var hon ej rädd att röra på sig.
Så länge det var dager, stod hon vid fönstret, spejande och väntande.
Men det började mörkna och ingen kom — ingen kom!
Hvarken han sjelf eller den hon skickat för att söka honom.
Hon förmådde icke gå längre.
Hon ka- stade sig framstupa i soffan och dolde i stum förtviflan sitt ansigte bland kuddarne.
0, att han skulle skiljas från henne i bit- terhet!
Utan ett vänligt ord!
Ack, det var hennes fel, endast hennes fel!
Bortskämd, van att blott tänka på sig sjelf och sin egen beqvämlighet, ville hon icke för hans skull göra sig minsta besvär — sådan just var hon!
Och om också han ibland var orätt- vis — Men var han det verkligen?
Om hon nu ginge ordentligt till rätta med sig sjelf — hur var det?
Menade hon verk- ligen ingenting ondt med de orden, som så retade honom?
En brännande rodnad, göt sig öfver hennes tårsköljda kinder — endast allt för väl visste hon med sig sjelf, att hon i djupaste hemlighet dock hade haft en liten afsigt att förödmjuka honom, att på- minna honom om, att det dock icke vore för mycket, om han krusade litet för henne, hon, den förnäma, rika fröken, som, i alla fall i familjens ögon, gjort en » mésalliance », då hon med förbigående af många fördel- aktiga anbud, räckte sin hand åt den vackre, simple adelsmannen, visserligen tidigt avan- cerad till kapten, men fattig, fattig — — O, huru illa hon handlat!
Men hon skulle bli bättre, hon skulle undvika att såra hans ömtåliga känsla, hon skulle med tusen- faldt förökad ömhet ersätta honom, om — Om!
Men om han aldrig komme till baka!
Hon uppgaf ett skri af förtviflan och rusade upp.
O, det var ju ej möjligt!
Han måste komma till baka — det vore ju rysligt eljes • — Nu — nu kom någon!
Hvem!
Hon sprang ut i den upplysta salen.
Der stod den gamle tjenaren — ensam.
» Hur — hur — är det? » stammade hon.
» Inte så farligt, » svarade tjenaren med litet darrande röst, » frfrinnan ska ' inte ta ' så hårdt vid sig, men • — » » Lefver — han? » hviskade hon ohör- bart, men han förstod af läpparnes rörelse hvad hon sade.
» Ja, för all del, » svarade Jansson med så månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- öfvertygande röst, att all hennes ängslan i en blink försvann och upplöste sig i en strömmande tårflod.
» O, det lättade, » sade hon efter ett par ögonblick.
» Tala nu om alltsammans för mig! » » Ja, det var en Guds nåd, att jag kom att åka efter kapten, » började tjenaren, » och att jag hade don med mig också, för det hade allt gått precis som jag tänkte — fuxen tog allt på sken, han, och inte hade vi kapson på honom heller, för det ha ' vi inte haft se ' n i fjol vinter, och så gick han hvart han ville, och det bar midt i råken, det — » » O Gud! » skrek hon högt, » och ni sade ju nyss, att han lefde! » » Ja, ja, snälla frö — fri ' rinna, ge sig till tåls ett litet tag!
Som lycka var, så var inte fotsaeken tillknäppt, så att kapten kom ur släden och låg och höll sig fast på iskanten och ropade, förstås.
— Jag körde för brinnande lifvet, jag också, och det var inte så långt härifrån, som olyckan skedde, så att jag hörde skriket och kom fram nätt och jemt i sista stund.
Och så kom det mera folk till, och hur det var, så fick vi opp kapten — men — fuxen, stackare, han ligger på sjöbotten, han! » Den gamle strök med afviga handen öfver ögonen.
» Frfrinnan får vara snäll och förlåta mig, men det kostar på mig, » sade han, » för jag har då både föd t opp honom som föl- unge och kört in honom och allt, och det var nära på min enda glädje. » » Ja, ja, » afbröt hon och vred händerna, så att det hördes, » men säg nu bara, hur det är — » » Med kapten, ja!
Gud ske lof, nu är det skapligt bra, men det såg illa ut i början.
Så fort vi fick opp honom åkte vi opp till Uddnäs och som lycka var, så var doktorn der, och hur det gick till vet inte jag, men nog fick de lif i honom. » » Hvad säger ni? » » Ja, han var mest halfdöd, när vi fingo upp honom, men nu var han kry nog sade de. » » Käre Janson — kan ni, vill ni taga den andra hästen och köra med mig till Uddnäs? » » Ja, på ögna minuten, bara jag först får byta om kläder, för jag blef bra våt, ska ' jag säga. » » O, jag som glömmer både att tacka er och allt — » ropade hon oeh sprang bort till skänken, slog sherry i ett dricksglas och förmådde den gamle mannen att tömma det.
Några minuter derefter satt hon i släden på väg till Uddnäs.
Nu fruktade hon ej för kölden och tänkte ej ens på, att hon åkte i öppen släde.
Kaptenen slapp ej så lätt undan följderna af det kalla badet.
Han föll i en lång och farlig sjukdom, och icke förr än marken bör- jade grönska var han återstäld.
Mer än en gång under dessa långa ängsliga månader hade man trott, att allt hopp var ute, och när slutligen all omedelbar fara var förbi, var han ännu mycket ömtålig och måste framför allt skonas för sinnesrörelser.
Hans hustru hade god tid att vänja sig vid att lägga band på sin häftighet, och hon lycka- des också nästan alldeles fullkomligt.
Men det måste medgifvas, att sjuklingen, rörd af hennes tålamod, å sin sida uppbjöd all sin förmåga att icke pröfva det allt för mycket.
Och på så sätt blef det småningom en vana hos dessa båda, att den ena ständigt tänkte på den andre och ansåg för en pligt att med hjertlig ömhet undanrödja allt, som kunde såra eller plåga den älskade.
» Men ack, » sade Gurli en dag, » att det skulle behöfvas något så förfärligt, för att jag skulle komma till insigt om min stora felaktighet! » » Vi behöfde oss en skarp lexa båda två, » sade kaptenen, » men nu ha ' vi fått den, och jag tycker det ser ut, som om vi skulle draga rätt god nytta deraf, jag! » » Och aldrig skola vi mera skiljas, icke ens för en liten stund, utan ett vänligt ord — icke sant? » sade hon och smekte hans kind.
» Nej, aldrig! » sade han.
1 Der nere i stallet stod gamle Jansson och betraktade med vemod fuxens tomma spilta.
» Gad ske lof att vi ha kapten på fötter igen, » sade han för sig sjelf, » men se — guldfuxen, den förglömmer jag aldrig! » Snödroppen.
tiljan från s-ät högariloft, bygdt af glans från englavingar, ' drömmer om en namnlös doft, som från mullen sig uppsvingar.
Vaknar, spörjer syskonringen, ros i lunden, ört vid strömmen; ljufva gåtan löste ingen, fast de alla drömt den drömmen.
Högröd frukt på bladrik gren känner heta kinden svalkas, spörjer skogens mossa len, spörjer fjärilspar som skolkas.
Allt har känt den underbara svallian likt en andehelsning från en verld, der stjernor klara hviska dunkla ord om frälsning.
iitelnaåt stjernljus faller tyst, bäddar drifvans kalla glitter; men af solens stråle kysst i kristallen lifvet spritter.
Sommams dröm oeh höstens trängtan, sig med vinterns tankar viga och naturens djupa längtan ses mot ljuset sakta stiga.
Ljufva, hvita blomstersnö, hjeltesagans segerdrifva, vaknat upp ur is och snö för att lifvets runor skrifva.
Hälften stjerna, hälften lilja, men med rosens mjidca fägring, bilden af en renad vilja och af segerns dag en fiägring.
Hemma och ute.
Kronprinsessan Victoria, som helt plötsligt för- lorat sin yngre broder, prins Ludvig af Baden, hvil- ken afled den 23 februari vid endast 23 års ålder, har afrest för att öfvervara dennes likbegängelse.
Kronprinsen, hvilken för närvarande vistas i Kri- stiania, der konungen likaledes ännu qvardröjer, lär på grund af sin svågers, prins Ludvigs af Baden, frånfälle ej, såsom ämnadt var, komma att bevista prinsens af Wales silfverbröllop den 10 dennes.
hålles ett nummer I veckan under hela qvartaiet.
För hvarje 5-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afgiften Insändes till Redaktionen af Prins Oscars giftermål lär komma att ega rum i Bournemouth den 15 dennes.
Till vigselakten, hvil- ken förrättas af legationspredikanten, pastorn vid svenska församlingen i London Joh.
Palmer, och som kommer att öfvervaras af drottningen, kronprin- sen samt prinsarne Carl och Eugen, äro den blif- vande brudens anhöriga inbjudna.
Prins C a r l, hvilken, som vi förut meddelat, åt- följde konungen till Kristiania, återkom derifrån i Prinsessan Eugenie hade på sin namnsdag den 10 februari anordnat en fest för de blinda i Visby.
Vid festen afsändes af de blinda ett telegram till furstin- nan, hvilken å sin sida likaledes aflät ttt telegram, uttryckande hennes glädje öfver hennes skyddslingars tacksägelser.
— Prinsessan Eugenie säges hafva testamenterat sitt vackra Fridhem på Gotland till prins Oscar, öhertigen.
Gotländingarne torde sålunda få behålla sin hertig, äfven om han på grund af sitt giftermål måste afkläda sig sin hertigliga värdighet.
V å r a d i v o r.
Kristina Nilsson eller som hon nu- mera heter grefvinnan Casa di Miranda, vistas för närvarande i Spanien, men väntas vid början af in- stundande säsong till London, der hon lär komma att uppträda offentligt på ett par konserter — • må hända för att för alltid taga afsked af publiken.
— Sigrid Arnoldson har engagerats vid italienska operan i Covent Garden, London, under stundande säsong.
Bland annat lär hon komma att uppträda i den nya operan » Lakmé ».
Kjellbergska flickskolan i Göteborg har af en okänd välgörare fått mottaga den stortartade gåfvan af 30,000 kronor.
Fru Senriette von Baumgarten, född Klingström, enka efter hofmarskalken S.
H. von Baumgarten, afled i Vexjö den 24 dennes i en ålder af 79 år.
Den hädangångna sörjes af två döttrar, Ida och Sofie, den förra enka efter öfverstelöjtnanten A.
Blomsledt, den senare gift med öfverstelöjt- nanten frih.
O. C. Wrede på Skönberga.
Efierföljansvärdt.
Genom medel, som insamlats i de af fru Ulrika Granqvist uppsatta sparbössorna, be- spisades i söndags ej mindre än 175 af de i natt- herberget vid Karlbergsvägen intagna husville män- nen med en riklig måltid, bestående af två rätter mat och bröd.
Likaså erhöllo i onsdags de vid herberget intagna middag på bekostnad af enskild väljrörarinna.
ti ' ^§ ?e ?X- Vårt sällskapslif.
v. gr det rent af löjligt att se de mindre bar- nens försök att likna äldre personer och efterhärma dessa senares sätt att » hafva roligt », så vill dock väl ingen tycka det samma om våra fjortonåringars uppfattning.
Här viker löjlig- heten och lemnar obehagliga tankar qvar.
Detta evinnerliga kritiserande af allt, som omgifver oss, är må hända icke rätta vägen till våra läsarinnors intresse, och ett för ihärdigt påpekande af missförhållanden tröttar i längden.
Men hvad skall man då göra för att väcka eftertanke, för att draga främlingar med in i en tankeriktning, som måste verka upplifvande på hemlif och säll- skapslif?
Kritisera?
Teckna af salongens hjeltar och hjeltinnor, sådana de te sig på hvar- dagsscenen?
Men hvilka skarpa konturer, hvilka mörka slagskuggor måste vi ej då taga med i fanorna!
Moralisera, säger man oss hånfullt, och för- sök idealisera menniskorna och verlden — ni tröttnar snart.
Ja, det är sant, man tröttnar verkligen så snart!
Man ser sig omkring, man eldas af idéerna, och man tycker sig vilja fylla en plats, utföra något nyttigt, säga hvarför vi alla ha anledning att vara missnöjda med oss sjelfva och så mycket.
Men så kommer man in på studiernas om- råde.
Och dermed är oändligheten öppnad.
Idun, ernålles ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- Hvarför äro menniskorna så ytliga — då de ega så mycket godt inom sig?
Känner du en enda, som ej i djupet af sin själ har en önskan, en åtrå att vara sann och god?
Se på brottslingen, som icke ville arbeta, utan med berådt mod skadade både sin nästa och sig sjelf.
Kan du säga, att han icke skulle varit annorlunda, om han — varit sig sjelf, och icke låtit göra sig till en slaf af omstän- digheterna, förhållandena och sin lifsåskådning, som nu bragt honom i missnöjdhet och ursinne öfver sin ställning i lifvet?
speglas i samlifvet, i sällskapslifvet och i valet af våra nöjen.
Och framåt måste vi ju — uppåt, ja, det blir kanske en annan fråga.
Hvad gör man för att odla sin själ och sitt förstånd?
Man läser, tänker, grubblar, utbyter idéer med sina vänner, kommer till resultat och skapar sig en framtid, det må nu ske me- dels ferorfkraft eller A / erakraft.
Sällskapslifvet borde vara drif hjulet.
Men olyckligtvis verkar allt detta moderna kallprat likt en sordin på all vaknande energi.
Bort med sällskapslifvet således!
Fram med lekar, dans, barnsliga nöjen, som göra våra sinnen unga!
Sätt arbetslampan på bordet, låt den manliga ungdomen läsa högt, deklamera, sjunga, skämta oeh prata — men högt, ärligt, rent spel i allt!
Lägg bort mat- lyxen, så undvikes matfriare, och man får lät- tare att samla värdefulla gäster i sin familj.
Gör icke supéer för månadspengarne, och drag icke in på hvardagsmaten för att kunna ståta med dyrbara bjudningar en eller ett par gånger på året.
Familjens tillgångar måste komma familjen till godo och icke bortslösas på främ- lingar.
Och det är derför, derför att man fattar omöj- ligheten af att kunna undanrödja alla dessa orsa- ker, som man så lätt tröttnar, som entusias- men slocknar och väcker löje öfver våra egna sträfvanden.
Sällskapslifvet!
Hvem bryr sig om sällskaps- lif?
Om man icke trifves i sina umgänges- kretsar, så stannar man hemma hos sig sjelf, låter verlden gälla för hvad den är och lemnar sqvaller, förtal, kurtis, koketteri, slö moral o. s. v. åt sitt värde.
Ja, det gör man, så länge man föraktar sina medmenniskor, så länge man icke väntar Det är ju större heder att vara fattig, men sig något godt af dem.
Men man vore van- hederligt samvetslös, om man, sedan deras bättre kunna bjuda sina vänner på trefnad och enkel egenskaper skymtat fram, icke endast fortfore glädje, än att hafva bord, som digna af kostliga att förakta dem utan också underläte att rätter, medan gästerna gäspa sig trötta till både själ och kropp.
hjelpa dem.
Helt säkert skall ingen, ung eller gammal, Vi ha dåliga äktenskap!
Derför under loppet af en treflig afton finna det trå- att vi ha dåliga menniskor?
kigt att få tänka sina egna tankar högt, få Det finnes inga dåliga menniskor.
Skaparen har icke framalstrat något afgjordt dåligt.
Det direkta, ja, hvarför icke, satiriska och kritiska är en skymf mot Allmakten att påstå något svar — vi behöfva ja ej alldeles förändra natur, och de så kallade » snillelekarne », Boutrimés, sådant.
Gifva råd, Omdöme och råd, Omdöm-esleken, Men vi hafva ouppfostrade menniskor.
Menni- Berättelser en passant, kunna nog gifva ämnen skor, som icke kunnat utveckla sig sjelfva, till både skämt och tankearbete.
Hålla vi oss utan hvilka måste hjelpas af andra.
sedan till aftonunderhållningar af skuggspel, Och det är derför vi behöfva vårt säll- tankeläsning, trolleriföreställningar, sällskaps- skapslif.