Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Liksom » Margrethes » böcker i allmänhet, bär den omisskänliga spår af lefvande verklighet och är en trogen framställning af stämningar, som under årens lopp rört sig hos missions- vänner i landet.
Icke heller är det till skada för verklighetsintrycket, att man alltigenom har en stark förnimmelse af att författa- rinnan själf lefvat med i dessa stämningar.
Man ser för sina ögon den unga kvinna, som gifvit boken dess namn, man lär sig att deltaga med henne i hennes kamp och tvifvel så väl som i hennes hopp och se- ger.
Hvar och en, som något känner till de kretsar, i hvilka vi här införas, vet att personer och förhållanden äro gripna ur det kristliga folklif, som i själfva verket har burit och bär det från norska kyrkan ut- gående missionsarbetet.
Åtskilliga af » Mar- grethes » böcker äro öfversatta på svenska och utgifna på F. Skoglunds förlag.
Vi sluta med att tillönska författarinnan en fortsatt verksamhet på de olika fält hon redan så framgångsrikt beträdt.
jär hängde uppå väggen en vissnad lagerkrans, med band, som hunnit blekna, och skrift af mörknad glans.
" Till tack för ädel njutning! "
elär stod i guld och rödt bredvid ett gammalt årtal, till hälften undan nött.
Och han, s o m kransen vunnit, en gång i ärans dar, satt åldrad vid min sida, gråskäggig, hjässa bar.
D o c k medan björkvedsglöden i vinterskymning brann,
IDUN 1898 vi letade bland minnen och funno där hvarann.
Alltsom vi glasen tömde med vemodsfyllda: skål! — vår u n g d o m k o m tillbaka m e d d r ö m d a konstnärsmål, med livad vi varmast velat, med livad vi rikast trott, med allt, s o m under jubel likt sol i hjärtat bott.
Då väckte o s s en stämma, som b j ö d: " O m jag får be, en liten enkel smörgås står redo till supé. "
Utöfver skymningsstämning sig bländhvitt lampsken spred.
Björkglöden blef till aska — och våra d r ö m m a r med.
Vi togo lilla supen och åto lax med dill och prisade värdinnan för hennes goda sill.
Då såg hon bort mot kransen med fryntligt raljeri och s a d e: " Mine herrar, där är mitt skafferi.
Fast bladen äro torra, cle ha sin s m a k ändå, som ni ju nu, dess bättre, belåtna pröfvat på. ' '
Då log min vän och sade: " Det kan man kalla tröst ", och fortfor s o m i tankar med hälft beslöjad röst: " Ja, praktiskt folk, de veta hvad skräp kan duga till: att man med vissnad lager ännu kan krydda sill! "
Sigrid Elmblad.
6 / / ren ål husgudarne.
År * tt synnerligen tilltalande moment i den ^™ gammal-romerska mytologien är offran- det till husgudarne (
Det verk- ställdes ock af de gamla romarne med större innerlighet än öfriga offer och tyckes inneburit själfva kärnan af deras gudsdyr- kan.
Det var ett föreningband för famil- jens medlemmar: alla samlades de kring samma helgedom, den husliga härden, alla framburo de offer till hemmets gudom.
Huru väl behöfdes ej äfven i våra dagar ett föreningsband, som kunde, mer än van- ligen sker, sammanhålla familjens medlem- mar kring hemmets härd!
Den gudomlighet, som alla familjens medlemmar borde enas om att dyrka, den hvartill de alla borde offra, är hemtrefnaden.
Och offret, som hvar och en borde frambära, det är något af sig själf, eller kanske rättare något af sin själf- viskhet, en eller annan vana eller egenhet, som stör sammanlefnadens trefnad.
Mången anser att i hemmet bör härska fullkomlig frihet, där behöfver ingen, åt- minstone ingen af dess hufvudpersoner, lägga band på sina nycker och egenheter, sina fula vanor, sitt dåliga lynne.
Men på detta sätt uppstår ej ett idealiskt hem, ett sådant hvartill medlemmarne längta åter, då de äro borta,] och hvari gästen njuter denna känsla af fullkomlig trefnad, som kan er- faras, men ej beskrifvas.
Nej, offren alla åt husgudarne, offren för hemmets trefnad!
Du husfader har kanske ett retligt lynne, sök att öfvervinna det!
Låt ej dina affärer helt upptaga ditt sinne och göra dig liknöjd för ditt hem.
Du hus- moder är utledsen af köksarbete, du har tråkigheter af tjänare, låt dock ej detta blifva samtalsämnet inom familjen; du är trött och nervös, sök att lägga band därpå, så att du ej verkar nedtyngande i ditt hem.
Och I föräldrar, käxen ej på barnen, utan unnen dem barndomens och ungdomens glädje i så rikt mått, som förhållandena medgifva.
Gören hemmet gladt för dem, därigenom blir det dubbelt kärt och en stark makt i striden mot den yttre världens fre- stelser.
Men tillåten aldrig själfsvåld!
Lä- ren det späda barnet att i föräldrarne se en makt, som måste lydas.
Lären de upp- växande unga att också de måste göra offer för hemtrefnaden, dämpa sina larman- de lekar, torka sina smutsiga fötter, ordna sina skräpande leksaker och i sin mån söka att bibehålla hemmet trefligt och inbjudande.
I vuxne söner och döttrar, offren ock I till hemmets gudar.
Läggen band på eder allt för stora lust efter nöjen och ungdoms- sällskap.
Pröfvas edert tålamod i umgän- get med de gamla, så visen det ej, lyssnen med uppmärksamhet till en många gånger förut hörd historia, och då, som ofta hän- der, de gamlas och de ungas uppfattning går stick i stäf mot hvarandra, så tigen hellre än att säga emot.
Ären i nödgade att yttra eder mening i sådana fall, så gö- ren det vördsamt och undfallande, att det ej må såra.
Alla hafva vi offer att göra, alla någon egenhet, om än så oskyldig, som bör mot- arbetas för den allmänna trefnådens skull.
Att fel, såsom oordentlighet, slöseri m. m., böra bortläggas, faller af sig själft, men äfven det, som i sig själft är en dygd, kan öfverdrifvas, så att det blir till skada för hemmets trefnad i stället för att befordra den.
Öfverdrifven ordentlighet blir pedan- teri, en egenskap, som medför vantrefnad för såväl de öfriga familjemedlemmarne som gästerna.
Någonting obeskrifligt stelt och tryckande ligger i den ständiga oron att rubba ett föremål i rummet ur dess före- skrifna ordning eller draga in ett sandkorn på det skinande golfvet.
Att en mor själf vårdar sitt barn är rätt, men om hön så helt hänger sig däråt, att hon ej mer kan vara sin makes säll- skap, ej bereda trefnad i hemmet, utan tvingar honom att söka den utomhus, så handlar hon hvarken rätt eller klokt.
Och lika nyttig som fliten är, lika skadlig ' för en själf och andra samt för hemmets tref- 355 nad är den rastlösa arbetsifver, som ej un- nar sig ro vid måltiderna, ej tillåter ett lugnt samspråk, ej behöflig hvila dag eller natt.
De som hafvä ett sådant lynne, böra motarbeta det och söka lära sig hvila och lugn, annars blir följden ett förstördt nerv- system och dessutom — störd hemtrefnad.
Ett godt hem är något så oändligt ljuft och dyrbart, det är så väl värdt dessa små offer, som rikligen löna sig själfva och blifva så lätta att göra, om vi alla bära inom oss ett ideal för hemtrefnad och efter bästa förmåga söka förverkliga det.
Men det måste vara ett opersonligt ideal; en af hemmets medlemmar får ej upphäfva sig till dess g u d o m och göra sina infall och nycker till lagar.
Där så är och de andra i ovis välvilja blott sträfva efter att lyda, där lider hemmets trefnad, men allra värst lider dens karaktär, som gjort sig själf till » husgud ».
Alla måste vi offra till husgudarne, alla ena oss i sträfvan att bygga ett godt, ett ljust och varmt hem!
Ett dylikt hems in- flytande gör sig gällande i vida kretsar, det land, som äger många sådana hem, är starkt, rikt och lyckligt.
^ $ I inackorderingsMgan.
Ett tack till Stade.
Helt visst hav ni genom er uppsats i Idun n:r 40 inkastat en brandfackla i inackorderingsvä- sendets natt, och synes mig en fråga som denna både bebjärtansvärd och vidlyftig.
Som jag själf under mer än ett tiotal år icke haft något annat hem än af åsyftade slag, djärf- ves jag härmed uttala min åsikt och erfarenhet i ämnet.
Det är med vemod jag tänker tillbaka på de många föga solljusa åren.
Arbete har va- rit hufvudsak, ty kontors-fordringarna ha mån- gen gång kraft » högtryeks » - kraft i utförandet.
Strax man börjar kampen för tillvaron erbjudes man en jämförelsevis ringa lön, hvilken med tacksamhet antages, emedan meriten » praktik » är hvad som behöives och som framdeles sedan skall höja de ekonomiska förhållandena.
Med en liten och strängt begränsad summa i sin börs går man så åstad för att söka rum i ett hem.
Man annonserar, får 40 ä 50 svar, det ena i det närmaste det andra likt, » stort ljust rum, godt bord, angenämt hem&gt; etc.
Sedan man sökt ut några med det fördelaktigaste läget, så börjar jakten gata upp och gata ned.
De » ljusa, trefliga rummen » hägra blott fortfarande i dröm- men, ty det är sorgligt att se, hur anspråkslösa omdömen flertalet haft, då det gällt att utbjuda » ett hem ».
Oftast kommer en allt utom proper jungfru och gläntar på dörren, när man ringt, så små- ningom visar sig värdinnan, som för en igenom tamburen o. s. v, det vill säga, sällan har rum- men, som bjudas ut, egen ingång, utan man " per- suaderas att stiga öfver, om ej salen, så något annat rum.
Och rummet man hamnar i, som » för närvarande är ledigt », är allt utom inbju- dande och trefligt.
Både kalt och kallt, utan en matta eller ringaste spår af beboelighet — så står det framför en!
Man söker ett ögonblick i minnet, om man kan på något rimligt sätt kom- plettera det felande, nervös och trött hoppas man på möjligheten däraf, och så beslutar man sig, med tungt hjärta och slitna nerver, att fästa sig vid detta.
Dagen för ankomsten är inne och där står man nu med sina anspråkslösa kolly inburad inom fyra så godt som tomma väggar.
Om man sedan af en slump så småningom rå- kar på ett liktänkande element i detta » hem », är det både lycka och tur.
Det är sällan, om någonsin, inackorderingsvärdinnorna välja sina pensionärer.
Oftast händer det, att vi flickor få nöja oss med » deladt rum », och icke sällan att mycket olika individualiteter råka samman.
Skulle man våga fram med en anmärkning härom, är
(DUN 356 den älskvärda värdinnan ej sen att på mindre vänligt sätt Iproponera flyttning eller framkasta en eller annan ovänlig beskyllning mot den ena eller andra.
En anmärkning, hur väl befogad den otaliga gånger kan vara, tages ingen hänsyn till.
Stade har, tycks mig, bildat sig ett sundt och rätt begrepp om inackorderingsvärdinnan.
Natur- ligtvis finnes väl något undantag, men tyvärr äro de ytterst få, enligt min och många med- systrars direkta erfarenhet.
Kosten, som bjuds på mellanklass-ställen, är alltid mager och klen.
Af prima bjuds intet.
Ifrån den klarblå, hemska skummjölken till de veckogamla kött- (bröd) - bullarne, som aldrig sak- nas på ett inackorderingsbord i förening med några torra medvurstskifvor, är allt af underbalt.
Något utöfver det allra minsta möjliga bjuds fak- tiskt aldrig.
Om inspektörer någonstädes behöf- des och vore på sin plats, så vore det i sanning för dylika anstalter.
Kanske då att &gt; hemmen &gt; blefve litet mer hemlika och värdinnan icke fullt så godtyckligt vårdslösade dem.
I klass inackorderingarna existera sä- kert endast i andanom.
» De fina namnen » borga än oftare för knapp och mager kost.
Dem, som lyckas finna härbärge hos något » undantag » här- utinnan, lyckönskar jag; min 10-åriga otur har till denna stund varit rätt efterhängsen.
Än en gång ett tack till Stade, som hade mod tända » eld på krutet » — vi skulle säkerligen varmt förstå hvarandra.
Att inackorderingsvärdinnorna borde oändligt mycket mera taga hänsyn till pensionärerna, för- ordas säkerligen af många, hvari instämmer f or- tissimo Mi af dem.
Om det tillätes mig, skulle jag med några ord vilja särskildt besvara artikeln » Inackorderings- värdinnor » af Stade.
» Att kvinnor, som på äldre dagar nödgas för- sörja sig själfva, söka göra det genom att mottaga inackordering » torde vara hvarken » egendomligt » eller » klandervärdt », utan helt naturligt.
Dels äro de för gamla att lära något nytt yrke, dels är hvad de lärde i sin ungdom nu gammalmodigt, och dels hafva de ofta gamla kära husgerådssa- ker, från hvilka de hafva svårt att skiljas, och för hvilka de vid försäljning ej finge en bråkdel af deras värde.
Som möbler i ett inackorderings- hem däremot representera de ett kapital, som borde kunna påräkna någon ränteafkastning.
Att låna och köpa nytt för att sätta upp ett inackor- deringshem skulle helt visst aldrig löna sig utan orimligt höga inackorderingspris.
Det är godt, om man kan få ränta på det kapital man redan har.
Hvad det beträffar, att inackorderingsfruarna icke skulle känna sin plats, utan betrakta sig som första person i sitt hem, torde detta vara både helt naturligt och nödvändigt.
» Godt mång- väldet ej är; en allena blott härskare vare! » Hvarje butikägare eller affärschef är ju förste man i sin affär.
Han söker, så långt han tror sig kunna och böra, vara tillmötesgående mot kunderna, men nog är det väl ändå han, som styr och leder det hela.
Den, som icke är nöjd med hans varor eller bemötande, går till ett an- nat ställe.
» Stade » skrifver vidare om hyresvärdinnan: » Men det finnes något mer i hennes yrke, något om än icke så bastant och påtagligt som mat och nm, dock af minst lika stor vikt, nämligen att bereda trefnad åt inackordenterna.
&gt; Denna pre- tention förskrifver sig från det gamla vanliga fö- reställningssättet, att det är den gifta kvinnan — husmodern — som skall hafva icke allenast alla omsorger om familjemedlemmarnas dagliga nödtorft, utan äfven » sprida solsken och glädje i hemmet. » Detta kan gå för sig mot man och barn, hvilka hafva någorlunda gemensamma in- tressen och samma vanor samt löna med tack- samhet och kärlek — eller borde göra det åtmin- stone.
Men mot främlingar från östan och västan?
Vi tvina!
Får man taga » Stades » artikel som ett ut- tryck af inackordenternas tankar och känslor?
I så fall behöfves nog ingen vidare förklaring.
Stade skrifver: » Hon (värdinnan) får icke vara den tagande, den som tager en inkomst, hon måste vara den gifvande, den som ger arbete för lön.
— — — Det är praxis, att den beroende i allt hvad som rör arbetet med sin person och sina tycken träder tillbaka för arbetsgifvaren och hans önskningar — — — inackorderingarnas önskningar gå före värdinnans, då ju hon här är den beroende. » I allt detta ligger ett stort misstag: inackor- denten är icke arbetsgifvare, utan köpare.
Vore han eller hon det förra, skulle inackordenten stå all risk, bekosta alla utgifter och endast aflöna värdinnan.
Då nu denna i stället gör allt detta och lämnar full valuta in natura enligt föregå- ende specificering (se min uppsats n:r V!
), så vore det väl högst märkvärdigt, om hon ändå skulle anses vara den beroende i annan mening än det beroende, som finnes mellan hvarje säljare och hans kunder: de behöfva hvarandra.
Vidare står: » Om man bereder någon ett hem, så tager man all hänsyn till denna persons önsk- ningar och behof, men öppnar man sitt hem för honom, så får han hålla tillgodo med det, så som man själf efter sitt eget tycke ordnat allt.
Li- ka visst som det är värdinnans oafvisliga skyl- dighet att af dessa båda sätt välja det första, lika säkert är att hon väljer det senare, där- igenom försyndande sig mot det bud, som åläg- ger henne att sörja för inackordenternas tref- nad. » Svar finnes det budet skrifvet?
» Hon öppnar sitt hem för inackordenterna. » Ja, det är verkligen hvad hon gör!
Dessa köpa sig del eller plats i detsamma, sådant som det nu befinnes, och hafva ingen som helst rättig- het att fordra » det hemmet skall omdanas » efter deras tycken.
Det sista vore ju för öfrigt en fullkomlig omöj- lighet.
Den ena kommer med vanor alldeles motsatta en annans, och hvem skulle afgöra, hvilkenderas borde ha företräde?
Eller skulle det gå i tur för dag eller vecka?
Ty huru skall en värdinna kunna få reda på, att det icke är » alltför olika människor hon sam- manför », något som ju också Stade fordrar af henne?
Vilja inackordenterna gå in på införandet af afgångsbetyg eller s. k. orlofssedlart De hafva ju eljes den stora fördelen framför värdinnorna, att de kunna byta om hem.
Det är mycket lättare för dem att finna nytt hem än för hemmen att finna nya.
inackordenter, ty dessa komma vanligtvis blott till terminerna.
Värdinnorna däremot stå alldeles rättslösa och förlora en stor del af sin inkomst, om de under terminen få ett rum ledigt.
De hafva inga kon- trakt med sina hyres- och matgäster och deras enda utväg är därför att vara så tillmötesgående som möjligt, för att klagomålen skola blifva så få som möjligt.
De söka nog också ordna hemmet, så att alla där kunna känna en viss grad af frihet och vara » sig själfva », men att ställa det så, att icke hvarje medlem nödgas till en viss grad taga hän- syn till sin omgifning, det torde öfverstiga mänsk- lig förmåga.
» Ett spirande missnöje mot inackorderings- hemmen kommer alltmer till synes, de manliga pensionärerna föredraga framför inackordering att hyra rum och intaga sina måltider på restau- ranter, deras kvinnliga kamrater göra i stor ut- sträckning sammaledes eller sluta sig tillsammans några stycken och bilda egna hem. » Så skrifver slutligen » Stade ».
Att herrar nu icke gärna inackordera sig, torde dock rättvisast få skrifvas på deras egen räkning och det rå- dande utelifvet.
De, som föredraga de mera ord- nade vanorna i ett hem, äro i regel de hyggli- gaste.
De kvinnor, som ordna gemensamt hushåll, göra rätt uti att de försöka på egen hand.
Förr eller senare komma de tillbaka till inackorde- ringsvärdinnorna — och då måhända med litet mera förståelse och välvilja!
Moster Stina.
^En stor nyhet med afseende på Idun och dess utgifvan- de under det snart stundande nya året ha vi i dag glädjen att kunna meddela våra läsarinnor, och vi våga hoppas, att densamma äfven af dem skall hälsas med odelad tillfredsställelse.
I elfva år hafva vi nu fullföljt det pro- gram, vi redan från början uppställde för vår tidning såsom ett specielt organ för kvinnans och hemmets intressen — och att det varit och är ett godt program, 1898 därpå ha vi rönt de bästa bevis i vår pu- bliks fortvarande och oförminskade till- slutning.
Tiden står emellertid icke stilla, och ej minst på tidningsteknikens områ- de ha våra .dagar att uppvisa en snabb utveckling.
Äfven den läsande allmänhe- tens intressen vidgas år från år, och vårt lands upplysta och vakna kvinnopublik står sannerligen intet annat lands efter i allmänbildning och kunskapsbegär.
För att framdeles i ännu högre grad än hittills kunna motsvara dessa berätti- gade och tidsenliga kraf och för att efter bästa förmåga söka fylla uppgiften att vara en verkligt god och allsidig familje- tidning för Sveriges bildade hem, ha vi beslutit att — utan afprutning på och med fullt fasthållande vid vårt gamla pro- gram — från och med det nya året ut- vidga området för Iduns innehåll.
En nödvändig följd häraf blir äfven en be- tydlig kvantitativ tillökning.
Från och med 1899 års ingång kom- mer Idun alltså att utgifvas med två nummer i veckan i~stället för ett.
Det ökade utrymme, vi därigenom vin- na, skall i främsta rummet tillgodogöras för att på ett underhållande och lättläst sätt följa hvad dagskrönikan i in- och ut- landet har att erbjuda af mera allmänt intresse.
Och för att gifva ytterligare åskådlighet och värde åt denna afdelning skola vi i betydligt större utsträckning än hitintills anlita det skrifna ordets bästa kompanjon: illustrationen!
Idun skall med andra ord fortfara att i allo bli den gamla Idun, men därtill något nytt och vida mer, nämligen en rikt illustrerad aktuell tidning.
Som hitintills skola våra läsarinnor be- ständigt finna oss med särskild omsorg behandla alla hemmets och kvinnans in- tressen; som hitintills skola vi, minst en gång i veckan, genom porträtt och lef- nadsteckningar hugfästa bilderna af fram- stående representanter för hennes kön; som hitintills skola vi.
vara en praktisk rådgifvare för hus och hem, och ingen af våra omtj^ckta afdelningar i denna riktning skall bortfalla, vare sig » Hjälp- redan », » Fråge-och s varaf delningen » eller någon annan; som hitintills skola vi i vår » Romanbilaga. » samt för öfrigt här och hvar i spalterna för hvarje nummer bju- da en gedigen och omväxlande skönliterär läsning; men till allt detta kommer det nya, och detta nya blir ett fullständigt » plus ».
Genom de ökade utgifningstillf allena — 104 nummer om året i stället för 52 — skall det också bli oss möjligt att med önskvärd snabbhet bjuda hvad som just lifligast sysselsätter intresset för dagen.
Slutligen är det vår afsikt att i hvarje månad lämna en illustrerad moderevy, upptagande dräkter och kvinnliga hand- arbeten.
Det är själfklart att en utvidgning af denna omfattning, med dubbla antalet nummer, med ökad text, med mängden af illustrationer o. s. v., måste medföra äfven högst betydligt ökade utgifningskost- nader.
Vi hafva dock beslutit att, med hänsyn till den kanske mångdubblade
IDUN 1898 spridning, som för en sådan utvidgad Idun bör kunna påräknas, icke med ett öre höja afgiften för prenumerationen, utan prenumerationspriset förblir det gamla — 5 kr.
för helt år!
verket är.
Naturligt nog var fröken Ripber- ger i följd af dessa förhållanden tvungen att alltsomoftast besöka galleriet, och där- efter kompletterade hon ur minnet sitt ar- bete med hvad hon iakttagit.
Hvilken högt utvecklad färgkäns ' el och hvilket pålitligt färgminne måste hon då ej äga så mycket hellre som silkestråden ser helt annorlunda ut, när man håller den i handen än då den blir förarbetad!
Bildens botten utgöres af grått, tämligen groft linne, på hvilket konstnärinnan i origi- nalets storlek utfört teckningen.
Duken, insatt i en ram, ställdes lodrätt på ett staffli och konstnärinnan arbetade dels stående, dels liggande på knä.
Materialet är så kal- Tekniken är fullkomligt ladt filosellsilke ny; det här föreliggande brodérsättet är 7 Att under dessa omständigheter — när vi för den ringa afgiften bjuda så betyd- ligt ökad valuta — alla våra gamla vän- ner skola bli oss trogna, därom känna vi oss lifligt förvissade.
Men det är icke nog därmed!
Vi rikta till dem alla en vördsam bön, att de verksamt ville stödja oss vid det betydelsefulla steg, vi nu stå i begrepp att taga för vår tidnings ut- veckling, genom att till vänner och be- kanta, som ännu ej hafva Idun, så vida som möjligt sprida kännedo- men om vårt utvidgade pro- gram.
Med godt samvete kun- na de helt visst åt alla, som i sitt hem önska en äkta svensk familjetidning anbefalla Idun för 1899.
De många maktpåliggande förarbeten, som nödvändiggö- ras af vår tidnings utvidg- ning, pågå nu som bäst, un- derhandlingar bedrifvas och de redaktionella krafterna förstär- kas.
Vi torde således närmare årsskiftet bli i tillfälle att ännu mera i detalj framlägga, hvad det nya året skall bjuda.
Re- dan nu hafva vi dock velat underrätta våra vänner om, hvad som förestår, och uttala ännu en gång vår förhoppning, att de framgent som tillförene vilja behålla oss i sin välvilja.
ställa rymden har konstnärinnan något snott tråden, ty därigenom sprides ljuset omkring.
På detta sätt äro hela bakgrunden och de densamma betäckande små änglahufvu- dena arbetade.
Och den nämnda förmå- gan hos den snodda tråden att på ett lef- vande sätt sprida ljuset är af en öfverra- skande verkan, i det bakgrunden synes nä- stan transparent.
Vidare är beaktansvärdt, att fröken Ripberger ingalunda arbetat pe- tigt och pedantiskt, utan i ett flott, bredt maner, dristigt och med grof tråd (ofta nog 8 delade trådar i en nål).
Fröken Ripberger, som är föreståndarinna för konstbroderiskolan i Dresden, ifrar verk- samt för höjande af den konstnärliga sma- ken hos våra yrkes- och amatör-brodöser, så att den urgamla slentrianen inom broder- konsten, den så ofta omotive- rade användningen af de besvär- liga kors- och plattstyngen, den osköna färgsammanställningen och den ofta nog nästan otro- ligt hårda skuggläggningen må försvinna, och så att i kyrkorna de stela figurerna på altardukar, fanor m. m. få gifva vika för en mjukare och mera tilltalande formgifning.
Vi äro öfvertygade, att såväl den bild af fröken Ripberger vid hennes arbete på madonnan liksom hennes bifogade porträtt, hvilka vi här bjuda våra läsa- rinnor, skola väcka deras in- tresse.
Och ingen, som är i till- fälle därtill, bör försumma att personligen taga det intressanta verket i betraktande.
Med anledning af detta nummers omfång uteslutes romanbilagan för veckan, och följa i stället tvänne ark med nästa nummer.
Stockholm i november 1898.
Den sista och bästa frukt, som mognar i en varm själ, är mildhet emot hårdhet, fördrag- samhet emot ofördragsamhet, offervillighet emot egoism och människokärlek emot människo- fientlighet.