Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som Utskoltet redan i det föregående, på anförda skäl, hemställt, att kre ditivet till Manufaktur-diskonten och Jernkontoret måtte vid oförändradt belopp bibehållas och framdeles i särskildt betänkande kommer att yttra sig angående sättet för användning af de filialbanks-förslräckuingar, som till Banken återgå, samt af de från Allmänna Hypoteksbanken inflytande liqvider för öfvertagna fastighetslån; så förefmnas ej några medel lill förstärkning af allmänna diskontfonden eller utlåningen med omsättningsrätt.
Utskottet betviflar ock, att en förstärkning af denna fond skulle leda till del mål, motionärerne af Hederv.
BontleStåndet synas hafva åsyftat, såvida ej grunderna för denna utlåning på samma gång helt och hållet förändras, men Utskottet hoppas deremot kunna för beredandet af lämpliga förlagslån till jordbruket föreslå en annan utväg, hvilken torde komma att vida hattie motsvara nyssnämnda ändamål, i det Utskottet har för afsigt att afgifva förslag om användande af någon del utaf
Bankens tillgångar för uppköp af obligationer, som, ställda på en icke alltför lång amorteringstid och i öfrigt af sådan beskaffenhet, att de med någon sannolikhet kunde blifva begärliga för placering af kapital inom landet, utgåfves af Allmänna Hypoteksbanken, hvilken dymedelst skulle finna tillgångar till försträckande åt landtmanua-näringarne af sådana förlagslån, hvaraf nu ett så allmänt behof gifver sig tillkänna.
Utskottet alltså icke kan tillstyrka vidtagandet af de förslag, som i de ifrågavarande motionerna innehållas, kommer likväl det uti desamma åsyftade hufvudändamål att af Utskottet hållas i sigte, när de närmare bestämmelserna i det nyss antydda förslaget blifva föremål för pröfning.
Hvad särskildt angår Herr Ridderstads nyssnämnda förslag, så medgifves visserligen att, genom antagandet deraf, någon del af fondeu för utlåning med omsättningsrätt kunde blifva på de lånbehöfvande samhällsmedlemmarne bättre för delad; men Utskottet kan ej finna att af detsamma några framstående fördelar för det allmänna skulle vara att vinna.
Och då Banken icke skulle beredas en lättad tillgång till medlen i beholvets stund, men deremot finge vidkännas icke obetydlig ränte-uppoffring, har Utskottet saknat skäl att understödja samma förslag; hvaremot Utskoltet vördsamt tillstyrker 10:o. att föreskriften i reglementets 55 § må bibehållas oförändrad, af denna lydelse:
Till det (i g 52) under litt E. uppgifna föremål, eller utlåning med omsättningsrätt, är anvisad en fond af nio millioner sexhundia tusen Riksdaler, under benämning af Allmänna Diskontfonden; och tjenar såsom Banko-Utskottets Memorial N:o 10.
13 grund för denna fonds fördelning på de särskilda kontoren till efterrättelse, att
Diskontkontoret i Stockholm tillhandahållas 5,730,000:
Lånekontoret i Göteborg 2,450,000: d:o i Malmö 4,250,000: d:o i Wisby 4 50,000:
Varande dock Fullmägtige förbehållet att, efter sig företeende omständigheter, kunna förordna om annan fördelning, Diskont- och Lånekontoren emellan, af fondens tillgångar, än den sålunda i allmänhet antagna.
Föreskriften att räntan skall vara lika för lån å enahanda slags säkerhet har, efter hvad Banko-fullmägtige yttrat, afseende på den klassifikation af rörelsen, som stadgas i reglementets 52 §, hvaraf föijer att räntan väl kan bestämmas olika för vexel-diskontei ing och för våglörda effekter, äfvensom för utlåning mot hvpotliek, men att räntan måste vara lika för de mest lättsälda obligationer och för hypotheker af enskilda förbindelser, äfven om dessa sednare skulle vara af beskaffenhet att vid bristande ordentlig betalning fordra långsammare handräckningsåtgärder.
Nämnda föreskrift, skall dessutom, såsom Fullmägtige förmena, hafva utgjort ett faktiskt hinder lör den nog ofta ifrågasatta åtgärden att bestämma olika ränta för utlåning på kortare och längre tid.
Då räntan numera kan vexla vida mer än förr, synes lån på längre tid i allmänhet böra vidkännas högre ränta, utan afseende på säkerheten, och dä otvifvelaktig! vissa säkerheter kunna vara af beskaffenhet, att derpå kan och bör medgifvas lägre ränta, än för andra, böra Fullmägtige icke vara i sina bestämmelser derom ovilkorligen bundne af den klassifikation af säkerheter, som åberopade § innehåller.
På nu anförda skäl, anse
Fullmägtige att den ifrågavarande föreskriften bör utgå; hvarförutan Fullmägtige, beträffande stadgandet derom, att utlåningsräntan alltid skall vara lika vid samtliga diskont- och lånekontoren, anmärkt, att då upplåningsräntan kan vara olika för medel, som, på grund af reglementets 63 §, emottagas på upp- och afskrifningsräkning och oftast ställer sig olika i följd af reglementets 64 §, angående medels emottagande på depositräkning, giltig grund saknades.för en ovilkorlig likhet i utlåningsräntan mellan de olika kontoren; samt att det syntes åtminstone tjenligt, att Fullmägtige egde rätt att i dessa hänseenden lämpa bestämmelserna efter de förhållanden, som kunna förekomma, ledande till olikhet mellan kontoren, på det att erfarenheten mätte lemna ledning för det förfarande, som kunde visa sig lämpligast.
Utskottet, som gillar hvad Fullmägtige anfört i afseende på rättighet att bestämma olika räntefot för olika säkerheter och lånetider, delar deremot icke F ull - mägtiges åsigt att olika räntebestämmelser må få gälla vid de särskilda lånekontoren.
De förändringar i räntan, som tid efter annan vidtagas af Styrelserna för sådana banker, hvilka företrädesvis hafva till uppgift att lemna stöd åt ett lands 14 Banko-Utskottets Memorial N:o 10. mynt- och penningväsende, afse icke, åtminstone såsom hufvudsak, begagnandet af konjunkturer för beredandet af större vinst på rörelsen, utan förnämligast att genom räntefotens inverkan leda penningeströmmen och motverka en sådan densammas rigtning, hvarigenom Bankens metalliska fond kunde alltför mycket medtagas och derigenom fara för hela myntväsendets bestånd uppkomma.
Om denna synpunkt fasthålles, kan Utskottet icke tinna tillräckliga skäl dertill att vid en sådan banks särskilda afdelningar olika räntebestämmelser skulle få samtidigt vara gällande, och kan således icke härutinnan tillstyrka ändring i hittills gällande föreskrift, helst för öfrigt Fullmäktige äro oförhindrade att, i läll de medel, som äro ställda lill ett kontors förfogande, der icke finna användning, öfverflytta desamma till annat kontor, och att likaledes genom medels förflyttning utjemna efterfrågan, ifall denna på ett ställe visar sig starkare än på ett annat.
Pä grund af det nu anförda, föreslår Utskottet H:o. att l:a momentet af 56:te § må uppställas sålunda:
Räntan vid diskontering och utlåning från handels- och närings diskontfonden bestämmes af Fullmägtige, och skall rätta sig efter såväl penningeställningen, som betalningstiden och de säkerheter, hvilka erbjudas; dock under vilkor att räntan hålles lika vid samtliga diskontoch lånekontoren.
Vid 2 och 3 momenterna af berörde 56 § föreslår Utskottet icke någon förändring, men i afseende på 4:e momentet tillstyrker Utskottet, 12:o. att orden »inom i lag stadgade gränser» må uteslutas, då momentet skulle lyda, som följer:
För de summor, som lyftas eller insättas å kassakreditiv, beräknas å kreditiv till Riksgälds-kontoret och Sparbanker fyra procent, och å öfriga kreditiv den ränta, som Fullmägtige hafva att, med afseende å penuingeställningen, bestämma.
I 5 momentet af ifrågavarande § är stadgadt, att för de lån, som ej inbetalas inom 14 dagar efter förfallodagen, denna oräknad, eller liqvideras genom omsättning, der sådan får ega rum, samt för de kassakreditiv, som icke betalas vid kreditivtidens utgång, beräknas från förfallodagen sex procent ränta.
Då numera räntan vid diskontering och utlåning från handels- och närings diskontfonden kan vara högre än 6 procent, fordras, såsom äfven af Banko-fullmägtige blifvit erinradt, vid detta moment ett tillägg, på det att sådan högre ränta må kunna affordra? förslräckningstagare äfven för den tid, hvarunder han underlåter att försträckningen återbetala; med iakttagande hvaraf Banko-Utskottets Memorial N;o 10.
18 13:o. berörda moment torde erhålla denna lydelse:
För de lån, sorn ej inbetalas inom 14 dagar efter förfallodagen, denna oräknad, eller liqvideras genom omsättning, der sådan får ega rum, samt för de kassakreditiv, som icke betalas vid kreditivtidens utgång, beräknas från förfallodagen’’sex procent ränta, der ej högre ränta är för försträckningen betingad; i hvilket fall denna utgår intill dess betalning sker.
Enligt 65 § i reglementet beviljas kassa-kreditiv åt Riksgälds-kontoret, enskilde personer samt de sparbanker, hvilka äro försedda med stadgar, stadfästade a vederbörlig myndighet.
Angående utsträckning i rättigheten till beviljande af dylika kreditiv hafva följande förslag till Utskottet inkommit, nemligen: I nådig Skrifvelse (N:o 42) af den 17 November nästlidet år har Kongl. Maj:t till Rikets Ständers afgörande öfverlemnat en af Styrelsen öfver Allmänna Hypoteksbanken) hos Kongl. Maj:t gjord underdånig anhållan, att Allmänna Hypoteksbanken måtte hos Rikets Ständers Bank erhålla kreditiv, utan krediti v— afgift, till belopp af 500,000 R:dr Härförutan äro från Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet remitterade motioner: l:o af Herr Wistrand, (N:o 113) som föreslår, att Ränte- och Kapi tal—försäkrings— anstalterna måtte, i likhet med Sparbankerna och på samma vilkor, medgifvas rätt att emot säkerhet, som af vederbörande Bankstyrelser pröfvas och godkännes, erhålla kassakreditiv i Rikets Ständers Bank till belopp af 25,000 R:dr för Stockholms, 10,000 R.dr för Göteborgs och 5,000 R:dr för hvar och en af de öfriga Ränte- och Kapital-försäkringsanstalterna, som dertill sig anmäla; och 2:o af Herr Ridderstad, (N:o 56) som framlagt följande förslag: l:o att Rikets Ständer måtte anslå 2,000,000 R:dr R:mt att af Rikets Ständers Bank, såsom kassakreditiver, tillhandahållas de förlags- eller jordbruksbanker, hvilka, af Kongl. Maj:t oktrojerade, inom landet kunna uppstå; 2:o att fördelningen af denna kreditivsumma måtte ske med fästadt afseende på de olika orternas produktion och behof; 3:o att dessa kassakreditiver måtte få användas i första rummet till spanmålsbelåning, men derest ej behofvet dertill alltid skulle påkalla hela det erhållna beloppet, resten måtte få användas dels till den så kallade bränvinsskattens förskottering, dels ock till jordbruket och de mindre näringarnes bästa i andra afseenden; 16 Ranko-Utskottets Memorial N:o iO.
4:o att dessa kassakreditiver måtte beviljas, åtminstone första gången, för Irenne eller flera år; 5:o att den minsta möjliga ränta derå må åsättas; samt 6:0 att sådana vilkor må dervid fogas, som äro fullt betryggande för Rikets Ständers Bank.
Härlörutan hafva Banko-fullmägtige hemställt dels om tillåtelse att kunna bevilja kassakreditiv äfven åt allmänna och enskilda inrättningar samt bolag, hvilka nu äro derifrån uteslutna, dels om större frihet i bestämmande af kreditivafgiften samt dispositionsrätten öfver kreditiven; i hvilket afseende Fullmägtige yttrat följande:
I föreskriften att kreditiv får beviljas, utom Riksgäldskontoret och Sparbanker, endast enskilde, ligger ett hinder att med kreditiv understödja åtskilliga inrättnin gar, som för sin allmänt nyttiga verksamhet kunno deraf vara i behof.
Om än Banken endast med största försigtighet kan inlåta sig i affärer med enskilda bankinrättningar, och om tidpunkten för sådana förbindelser ännu icke är inne, så synes dock Banken så mycket mindre böra alldeles afhålla sig från affärsförhållanden till dem, som det kan hända och sannolikt äfven inträffar, att sådana in rättningar mer och mer bemägtiga sig rörelsen både här och ännu mer i orterna, och att Banken slutligen får till kunder endast dem, som annorstädes icke kunna få låna.
En allmän bank af den styrka och omfattning, som Rikets Ständers Bank, kan, der bankrörelsen är fri, anses blottställd för två olägenheter, hvilka begge böra undvikas.
Den kan antingen täfla med de enskilda penningeinrättningarne om de biittre kunderna, vare sig bland de större eller mindre affärsmännen, och i den täflan blir den sannolikt underlägsen i det ena eller andra afseendet, eller ock uppträda hufvudsakligen såsom förläggare för andra förlagsgifvare, hvar igenom den utestänges från den omedelbara inflytelsen på näringslifvet och omsättningen.
Det uteslutande användandet af någotdera utaf dessa sätt att göra fonderna fruktbara är menligt och derför bör det vara Banken medgifvet att ingå i affärer äfven med bankinrättningar, åtminstone dem, som icke hafva sedelutgifningsrätt.
Dessutom finnas andra inrättningar, som icke kunna hänföras under namnet banker, hvilka nu äro, men icke böra vara uteslutna från kreditivrätt i Banken.
Vid ordnandet af Bankens lånerörelse måste i främsta rummet tillses, att Banken alltid förmår fullgöra sitt åliggande, alt med silfver inlösa sina sedlar och sålunda upprätthålla värdet af dessa; men i öfrigt bör lånerörelsen lämpas i möjligaste måtto efter beskaffVnheten af landets produktion och de utvägar för omsättning, som slå denna till buds.
Om den kapitalstyrka Banken eger, icke ansetts vara och icke eller varit tillräcklig att på en gång motsvara anspråken på en hypotheksinrättning för fastighetsegarne och derjemte fullgöra sina öfriga förbindelser och om derför det måste gillas, att de till fastighetsbelåning använda fonder ställts till indragning, så vore det deremot orätt att antaga, att Banken icke skulle ega förmåga att understödja produktionen med lån på vilkor, som af denna med fördel Banko-Utskottets Memorial N:o 10. 17 fördel kunna begagnas.
Det är visserligen nödvändig! att Banken är i tillfälle all indraga en stor del af det belopp i sedlar, som är i omlopp utöfver metallisk kassa och det är derföre af vigt, alt en lämplig del af detta belopp endast utlånas på kort tid, men detta belopp kan icke beräknas så högt att det kan anses motsvara det nuvarande anslaget till handels- och näringsdiskonlen, helst det befinnes, att sällan mera är 12 millioner utöfver den metalliska kassan i verkligheten på en gång cirkulerar bland allmänheten, deri inberäknadl hvad som utgör privatbankernas vexlingskassor.
Det kan således icke ligga något äfventyr deri, att Banken med sådana belopp, som lösgöras från numera indragna lånegrenar, söker stödja de näringar, som bedrifvas i större omfattning och fordra större förlag; utan synes det tvärtom lämpligt alt, likasom
Banken nu tillhandahåller och fortfarande mäste tillhandahålla den mindre jordbrukaren och näringsidkaren förlagslån på längre tider, Banken ock understödjer de större näringsidkare, helst lånen till dem hvarken behöfva eller böra utsträckas till lika lång tid.
Derigenom skall Banken gagna icke endast landet, som till en del besparas de dryga provisioner, hvilka drabba isynnerhet de lån, hvarmedelst den större industrien nu för nämligast uppehälles, ulan ock sig sjelf, emedan Banken dymedelst kommer i ett förhållande till deri större omsättningen, som sätter Banken i tillfälle att på denna vinna en infly telse, den Banken nu saknar ända derhän, all Banken nedsatt räntan, ulan att denna nedsättning medfört räntans allmänna fallande, oaktadt Ban keris tillgångar till utlåning varit i jernnt stigande.
Ett aktgifvande på dessa förhållanden torde leda derhän, att utväg beredes den större näringsidkaren att af Banken erhålla förlag, dertill tillgången okas i mån som de förut till fastighetsbelåning och försträckningar till filialbankerna använda medlen ingå, och som åtminstone tills vidare dessa låneunderstöd lämpligast lemnäs i form af kreditiv, torde föreskrifterna för k red i t i vrörelsen böra lämpas så, att kreditiv af nyssnämnda beskaffenhet kunna beviljas i mån som tillgångarne medgifva och försigtigheten bjuder; i sammanhang hvarmed kreditivafgifterna och dispositionsrätten öfver krcditivbeloppet böra kunna göras beroende af särskilda aftal mellan Styrelsen och kreditivhafvaren.
Då en sådan utsträckning af rättigheten till meddelande af kassakreditiv, som Fullmägtige ifrågasatt, skulle kunna göra alltför mycket intrång på de medel, som böra vara tillgängliga för diskontering och utlåning, har Utskottet icke tilltrott sig att tillstyrka Fullmägtiges hemställan i hela dess vidd; men då meddelandet af kassakreditiv rätt afser att understödja industrien och näringarne, för hvilkas kraftigare och fördelaktigare bedrifvande föreningen af flera enskildes krafter i bolag alltmera blifver nödig, anser
Utskottet fullt skäl vara för handen alt lemna föreningar af enskilde enahanda tillfälle till understöds erhållande, som hittills varit medgifvet de enskilde endast hvar för sig; och då Utskottet härvid föreslår uteslutande af enskilda banker med rätt att utgifva egna banksedlar och af sådana Bih. till 11.
Prut. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 5 lläfl. 3 18 Ranko-Utsko/tels Memorial N:o 10. bolag, i hvilka delegarnes ansvarighet är inskränkt till det belopp de i bolaget insatt, sker detta bland annat på grund deraf, att de förstnämnda utan tvifvel minst äro i behof af eller kunna hafva anspråk på Bankens understöd och alt den sednare bolagsformen måhända ännu ej vunnit det förtroende, att man gerna skulle medgifva det Banken med dem inläte sig.
Hvad angår andra allmänna eller enskilda inrättningar, hvilka icke egentligen kunna kallas industriela bolag, finnas utan tvifvel många, åt hvilka önskvärdt vore att Banken kunde lemna kreditivrätt; men, såsom Utskottet redan i början anmärkt, måste behörigt afseende fästas derpå, att icke en allt för stor del af Bankens medel må bindas i kreditivrörelsen till förfång för diskontering och utlåning.
Ett undantag härvid anser Utskottet likväl böra göras för Allmänna Hypoteksbanken, för hvilken inrättning ett kreditiv ansetts blifva af nylla synnerligast för att, då hypotheksföreningarnes ränte- och amorteringsliqvider till Allmänna Hypoteksbanken i allmänhet inträffa på andra tider, än de, på hvilka Hypotheksbankens egna annuitetsliqvider skola fullgöras, Allmänna Hypoteksbanken må undvika nödvändigheten att vidtaga särskild upplåning för sina liqviders fullgörande.
Utskottet anser sig dock icke kunna föreslå högre kreditivbelopp än 200,000 R:dr, men tillstyrker dels att Allmänna Hypoteksbanken, lika med Riksgälds-kontoret och Sparbankerna, må befrias från erläggande af kreditivafgift, dels att någon säkerhet för kreditivet icke må densamma affordras, under del Utskottet deremot anser skäligt att meranämnda inrättning i afseende på räutevilkoreu ställes lika med bolag och enskilde personer.
Då sålunda Utskottet på denna väg föreslår ett understöd, som, ehuru indirekt, afser jordbrukets intressen, och för öfrigt har för afsigt att på det sätt, som ofvan är antydt, i ännu väsendtligare mån bereda denna näring understöd genom Bankens mellankomst, finner Utskottet sig så mycket mindre kunna tillstyrka bifall till Herr Ridderstads förslag om anslående af 2,000,000 R:dr att tillhandahållas såsom kassakreditiv åt möjligen framdeles uppstående förlags- eller jordbruksbanker, som genom antagande af detta förslag antingen skulle från rörelsen undanhållas en icke ringa del af Bankens medel, eller, i bästa fall.
Banken vinna en alltför ringa afkomst i ett kapital, som för en tid af flera år vore Banken undandraget.
För öfrigt skulle, äfven om förslaget härom i sin helhet bifölles, ett alltför litet belopp kunna tillkomma hvarje särskild sådan anstalt, för att vare sig bereda uppkomsten af eller i någon märkbar mån understödja rörelsen i dylika banker; och förslaget synes dessutom nog tidigt väckt, då, efter hvad Utskottet kunnat inhemta, någon sådan bank ännu ej kunnat bildas.
Icke heller finner Utskottet sig böra förorda medgifvandet af kreditivrätt hos Banken åt ränte- och kapi ta Iförsäkrings—anstalter, hvilka synas deraf icke vara i något särdeles behof.
Deras utbetalningar äro nemligen åtminstone till aldra väsendtligaste delen antingen på förhand till tid och belopp kända, eller ock så Banko-Ulshottets Memorial N:o 10.
19 beskaffade, att nödigt rådrum för dem bör kunna beredas; och de äro sålunda i detta afseende ingalunda jern förliga med Sparbanker, hvilka ständigt äro underkastade uttagningar af derstädes insatta medel.
På grund af hvad nu är anfördt, hemställer Utskottet, att föreskriften i Irsta momentet af 61 § må lyda sålunda: 14:o Kassakreditiv beviljas Riksgälds-kontoret, Allmänna Hypoteksbanken, de Sparbanker, hvilka äro försedda med stadgar, stadfäslade af vederbörlig myndighet, enskilde personer samt sådana bolag, hvilkas reglementen ålägga dtdegarne oinskränkt ansvarsskyldighet för alla bolagets förbindelser och hvilka icke ega rätt till utgifvande af egna banksedlar.
Krediti vtiden bestämmes till högst ett år.
'Sparbanker, enskilde personer och bolag skola ställa säkerhet, som af vederbörande Styrelser pröfvas och godkännes.
Fullmägtige hafva uttalat den åsigt att inträdesavgiften bör kunna göras beroende af särskildt aftal emellan Styrelsen och kreditivhafvaren samt derjemte föreslagit att någon maximi-summa för kreditiv åt enskilde personer ej må i reglementet bestämmas.
Då kreditivafgiften med samma skäl, sorn räntan, bör få bestämmas efter de flerahanda omständigheter, som dervid äro att taga i betraktande, tvekar Utskottet icke att härutinnan tillstyrka Fullmägtiges hemställan, men anser att framdeles, liksom hittills, bör i reglementet qvarstå en bestämmelse om maximum för kreditiv, hvilket maximum torde, hvad enskilde personer beträffar, bibehållas vid 30,000 R:dr och för bolag fastställas till högst 100,000 R:dr; hvadan Utskottet, under åberopande i öfrigt af hvad redan blifvit här ofvan anfördt, föreslår följande lydelse: åt mom. 2 af 61 § 15:o Inträdesafgiften bestämmes af Styrelsen.
Riksgälds kontoret, Allmänna Hypoteksbanken och Sparbankerna vare från inträdesafgift befriade; åt morn 3 af samma § 16:o.
Kreditiv meddelas icke någon enskild person till högre summa än 30,000
R:dr, eller å lägre belopp än 1,000 R:dr; börande i öfrigt kreditivbeloppet lämpas efter beskaffenheten och omfånget af den rörelse, kreditivsökanden bedrifver; samt åt mom. 4 af samma § 20 Bankr-UOkottets Memorial N:o 10. 17:o.
Såsom kredi’iv må beviljas åt Riksgälds-kontoret högst 1,800,000 R:dr; åt Allmänna Hvpotheksbanken högst 200,000 R:dr; åt Sparbanker högst 80.000
R:dr för Stockholms stads, 20,000
R:dr för Göteborgs och 10,000 R:dr för livar och en af de öfriga Sparbankerna, som dertill sig anmäla; samt åt bolag högst 100,000 R:dr.
Vid öfriga momenter af ifrågavarande § har ej förekommit något, som till ändring bort föranleda; hvilket äfven gäller om 62 §, angående utlåning med omsättningsrätt.
Med uteslutande af föreskriften om räntans begränsning torde 63 och 64 §§ få lyda, som följer: 18:o. 63 § Vid diskont och lånekontoren emottagas penningar på uppoch afskrifningsiåkning af såväl enskilde personer, som enskilda korporationer, bolag och kassor, under följande hufvudsakliga vi!kor, nemligen: a) insättningar och uttag få ske å 100 Riksdaler och derutöfver, äfven i brutna tal; b) å insättning meddelas qvitto, hvilket icke kan å annan öfverlåtas; c) för uttag begagnas å viss man eller ordres ställd vexel, hvilken icke får in blanco transporteras; skolande behörigen folierade och numererade vexelblanketter räkningshafvare vid de särskilda diskont- och lånekontoren, emot qvitto, tillhandahållas, ulan afgift; d) vexel är betalbar vid uppvisandet, under förutsättning att å räkningen finnes behållning, motsvarande vcxelns belopp; e) å insatta medel beräknas, från och med första helgfria dag ef'er insättningen, å högsta fulla 100-tal af behållningen den ränta, Fullmägtige ega att bestämma, och hvilken, icke understigande en procent, för öfrigt kan vara olika för de särskilda diskont- och lånekontoren.
På Fullmägtige ankommer likaledes att bestämma å huru stort på en gång innestående belopp ränta må hvarje särskild räkningshafvare godtgöras.
Om räntefotens förändring skall allmänheten, genom kungörelse i tidningarne, underrättas. 64 §.
Vid diskont- och lånekontoren emottagas ock penningar af såväl enskilde personer, som enskilda korporationer, bolag och kassor, att återbetalas antingen å bestämd dag efter insättningen, eller efter viss på förhand bestämd ömsesidig uppsägning, under följande vilkor: a) insättning får ske endast å liela fOO tal Riksdaler: b) öfver insättning meddelas bevis, hvilket sk.dl återställas då prnningarne lyftas; c) räntan bestämmes af Fullmägtige.