Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R;dr 22 sk. 8 rst., var skyldig till straff af åtta par spö, skulle derjemte, för inbrott och olofligt innehafvande af dyrkar, straffas med nio par samt följaktligen umgälla sina förbrytelser i en bot med sjutton par spö, jemte uppenbar kyrkoplikt; öfverlemnade jag, på sätt min under deri 1 Mars 1841 aflåtna skrifvelse vidare utvisar, till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea HofRätt att i laga ordning tilltala häradshöfdingen, såsom ansvarig för IdäradsRättens lag O O Q O O stridiga domslut; Och sedan denna talan blifvit behörigen utförd, hvarunder ej mindre häradshöfdingen med särskilda förklaringar inkommit, än äfven Anders Andersson Larm ägt tillfälle att ersättningsanspråk anmäla, har Kongl. HofRätlen häröfver, genom utslag den 3 Mars 1843, sig yttrat, att som Kongl. Förordningen den 9 Dec. 1756, hvarigenom, till förekommande af stölders föröfvande, blifvit stadgadt, att det tjenstehjon, eller den lösa person, som finnes hos sig hafva dyrkar eller falska nycklar, skall, fastän icke någon skada derigenom skett, ändå straffas, man med nio par spö och qvinna med sju par ris, eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, tydligen utmärkte blotta innhafvandet af slika verktyg i det fall, hvarom i Författningen lörmältes, såsom ådagalagdt uppsåt att begå inbrott för att stjäla, samt vid del förhållande, alt i grofva brottmål försök lill brott och verkställande af sjelfva gerningen ej kunde efter allmän rättsgrund vid en lagföring med särskildt straff beläggas, HäradsRätten följaktligen förfarit emot lag i thy, att Anders Andersson Larm blifvit, genom HäradsRättens ifrågavarande utslag, för begånget inbrott samt försök dertill medelst begagnande af dyrkar eller falska nycklar, med hvilka det likväl ej lyckats honom att sådan gerning föröfva, på en gång dömd till ansvar, särskildt för inbrott och särskildt för innehafvande af dyrkar eller falska nycklar, med aderton par spö, hvilken bestraffning, jemte den för stöld till välde af 7 R:dr 22 sk. 8 rst. banko, till åtta par spö bestämda, Anders Andersson ock, efter hvad ostridigt 81 ostridigt vore, sedermera undergått, med tillhopa tjugosex par spö, eller nio par spö utöfver hvad å hans brottslighet lagligen följa bort, alltså profvare HofRätten, utan afseende å livad häradshöfdingen,
under hvilkens ordförande omförmälda lagstridiga domslut blifvit fattadt, till sitt urskuldande anfört, rättvist förklara, det skulle häradshöfdingen, för hvad honom sålunda till last folie, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, plikta femtio daler silfvermynt med 16
R:dr 32 sk. banko samt i ersättning till Anders Andersson, för det honom utöfver lag tillskyndade lidande, utgifva det fordrade beloppet tretio R:dr nämnde mynt.
Uti en till mig inlemnad skrift hade kommissionslandtmätaren L. A.
Burman, i ändamål att laga åtal måtte anställas emot häradshöfdingen i Jemtlands Norra Domsaga, Johan Montelius, angifvit, att bemälde häradshöfding skulle hafva för nio af honom, å Rödöns HäradsRätts vägnar, särskilda år från och med 1813 till och med 1837 utfärdade, vid angifvelseskriften bilagde, fastebref, beräknat och tagit högre lösen, än gällande Expeditionstaxor stadgade; Förmälande Burman tillika, att de, som utgifvit för hög lösen, önskade att densamma återfå.
Efter erhållen kommunikation af dessa handlingar, med anmodan att, i utlåtande deröfver, uppgifva de grunder, efter hvilka lösen för ifrågavarande fastebref blifvit beräknad, hade häradshöfdingen Montelius, uti det, jemte återställda handlingarna, inkomna utlåtandet, först erinrat, att af de företedda fastebrefven blott ett tillhörde kommissionslandtmätaren Burman, men de öfriga skulle af honom olofligen åtkommits utaf andra personer, dem ovetande, hvilka han osannt och obestyrkt, utan fullmakt, föregifvit återbegära den lösen, de förmentes hafva för högt erlagt; men att ej annan än målsägare eller allmän åklagare hade rättighet att föra talan om högre lösen och dess återbekommande.
I afseende å sjelfva saken och hvad dervid anginge de sju fastebref, som funnos utfärdade efter det 1821 års Kongl. Taxa för expeditionslösen blef till efterlefnad gällande, uppgaf häradshöfdingen, att då, enligt samma taxa, lösen för fastebref å egendom skulle beräknas i mån af köpskillingens belopp, och denna kunde bestå af varor och prestationer, sorn blifvit betingade att antingen på en gång eller årligen i vissa personers lifstid erläggas, samt följaktligen endast kunde tagas i beräkning, men Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt. för uren 184% och 7843.
11 f 82 densamma äfven vid mångfaldiga tillfällen bestämdes både i penningar och prestationer årligen i någons lifstid, under den allmänna benämningen af ”ärligt födoråd”, annan utväg för bestämmande af fastebrefslösen icke skulle finnas, än att beräkna de årliga prestationernas värden såsom ränta, svarande mot ett visst kapital, hvilket, sammanlagdt med den i köpafhand!ingen utsatte penningsumma, blefve köpskillingen; att, efter denna angifna grund och med upptagande af prestationernas lägsta värde såsom ränta till fem procent och beräkning af ett deremot svarande kapital, häradshöfdingen stadgat och utsatt lösen för de ifrågavarande fastebrefven på följande sätt: fastebrefvet af år 1836 till Nils Persson å skattehemmansdelen N:o 1 i Mjäla, köpsumma i penningar 450 R:dr, och årligt födoråd till tvenne personer, värderadt minst till 30 R:dr, utgörande fem procent årlig ränta å ett kapital af 600
R:dr, sålunda köpskillingen beräknad till 1050 R:dr, för hvilket fastebrefvets lösen uppginge till 3 R:dr 12 sk., men funnes påtecknad till endast 2 R:dr 12 sk.: fastebrefvet af år 1825 till Carl Andersson å skattehemmanet N:o 1 i Mjäla, köpsumma i penningar 1333 R:dr 16 sk. och årligt födoråd till tvenne personer, värderadt till 28 R:dr 16 sk., som i årlig ränta svarade emot kapital 566 R:dr 32 sk., köpskillingen således beräknad till 1,900
R:dr, hvarför lösen utgjorde åtecknade beloppet 4 R:dr: fastebrefvet af år 1837 till Eric Persson å skattehemmanet N:o i i Mjäla, köpsumma i penningar 480 R:dr, jemte en och en half tunna korn, som den tid, köpet skedde, allmänneligen gälde 8 R:dr tunnan, samt dessutom årligt födoråd för tvenne personer, minst skattadt til! 22 R:dr 24 sk., årlig ränta å ett kapital af 450 R:dr, eller köpskillingen tillhopa 942 R:dr, hvarefter lösen blifvit beräknad och påtecknad med 3 R:dr: fastebrefvet af år 1833 till Nils Persson å skattehemmanet N:o 1 i Hufvulsviken, köpsumman 928 R:dr och ärligt födoråd till tvenne personer, hvilket, uppskattadt till 20 R:dr, motsvarade räntan å kapital af 400 R:dr, hela köpskillingen således 1328 R:dr, och lösen derefter bestämd till 3 R:dr 24 sk.: fastebrefvet af år 1835 till landtmätaren Burman å ett torp vid Ytterån under Hufvulsviken, köpsumma i penningar 566 R:dr 32 sk. och årligt födoråd till en person, minst värdt 12 R:dr 24 sk., som utgjorde ränta å 250 R:dr, eller i köpskilling tillhopa 816 R:dr 32 sk., derför lösen bort vara 2 R;dr 36 sk., men blifvit åtecknad med 2 R:dr 24 sk.; samt fastebrefven af åren 1834 och 1831 å nyssnämnda torplägenhet, med enahanda födorådsbeting, som, jemte kontante köpsummor, i det förra till Eric Persson 430 R:dr 8 sk., utgjorde sammanräknad köpskilling af 680 R:dr 8 sk., och lösen således 2 R:dr is sk. 83 men modererad till 2 R:dr 12 sk., och i det sednare till Eric Ersson 377 R:dr 37 sk. 4 rst., klefve 627 R:dr 37 sk. 4 rst., hvarför lösen uppginge till åtecknade beloppet 2 R:dr 12 sk.
Beträffande åter de öfriga hegge fastebrefven, det ena af år 1813 till Nils Nilsson å halfva skaltehemmanet Mjäla N:o 1 och det andra af år 1818 till Nils Johansson å skattehemmanet N:o 1 i Wejmor, hvilka fastebref funnos åtecknade lösen med karta sigillata, det förra 2 R:dr 40 sk. 6 rst. och det sednare 4 R;dr 22 sk. 6 rst; så kunde väl, efter 22 och 27 års förlopp, hvarunder dessa handlingar varit i andras händer, hafva fallit ur minnet, af hvilken grund eller anledning lösen för nämnde fastebref blifvit beräknad till derå tecknade belopp; men efter den vana, ifrån häradshöfdingens företrädares embetstid, allmogen behållit att dels låta lagfartshandlingarne ligga qvar hos domaren under hela lagfartsti den och, när fasta fallit, betala hela lagfartskostaden på en gång, dels ock vid första uppbudets beviljande återtaga k öpafh and lingen samt, vid andra och tredje uppbudens sökande, uppvisa blott första uppbudsprotokollet, deruti köpskriften var intagen, hade, efter häradshöfdingens förmenande, visserligen handt, vid dessa tvenne fastebrefs utfärdande, att hela eller en del af öfriga lagfartskoslnaden för kartor och lösen blifvit sammanräknad med lösen för fasLebrefvet och derå tecknad, hvilket häradshöfdingen ock ville ådagalägga, genom de efter sådana olika händelser uppgjorda och, en för hvartdera tillfället, till åtecknade lösen och karta sigillata närmast passande uträkningar, dervid han medgaf, att lösen för hvartdera fastebrefvet endast uppginge till 1 R:dr. 24 sk. samt karta sigillata till det förstnämnda hlefve 30 sk. o rst. och till det sednare 1 R:dr 21 sk.; med afseende å hvilket uppgifna förhållande och ehuru det icke vore häradshöfdingen obekant, att lösen och karta sigillata rätteligen borde tecknas å den handling, som löstes, men detta ej kunnat iakttagas, såvida sjelfva handlingen vid tillfället ej varit tillgänglig, häradshöfdingen förmenade, att en så beskaffad förseelse, begången emot 1801 och 1812 års Expeditionstaxor, hvilka blifvit upphäfna genom den af år 1821, numera svårligen kunde åtalas, i synnerhet då rnålsägarne dermed under 27 och 22 års tid åtnöjts och ännu voro nöjda.
I öfrigt och för att visa, det icke någon obehörig egennytta förledt häradshöfdingen vid beräkning af lösen för sistnämnda begge fastebref, ville lian åberopa, dels att han, enligt ofvannämnde af honom uppgjorde uträkning, tagit mindre lösen för det ena, än hvartill han ägt rättighet, dels ock att han icke ens tagit någon betalning för den vanliga undersökningen, om de uppbudna hemmanen voro intecknade för skuld till sådana allmänna kassor, 84 alt tredje uppbuden icke fått beviljas förr än fordringsägaren dertill samtyckt, för hvilken undersökning, oförtydt detsamma som gravationsbevis, hvarför 1812 års taxa bestämde lösen till 1 R:dr 32 sk., särskildt beräknad lösen icke varit förr än genom 1821 års taxa förbjuden.
Yid öfvervägande af detta mål och då häradshöfdingen Montelii erinran j afseende å kommissionslandtmätaren Burmans behörighet att föra talan i målet, utom hvad detsamma rörde det honom enskildt tillhöriga fastebrefvet, icke kunde inverka på allmänna åklagaremaktens rättighet och pligt att granska de på ofvanberörde sätt till dess kännedom komna offentliga handlingar samt tillse, om och i hvad mån domarens förfarande vid beräkning af lösen för samma handlingar kunde till anmärkning och åtal föranleda; borde jag ej heller underlåta den i sådant hänseende nödiga pröfning af detta angifna förhållande, jemte de af häradshöfdingen till stöd derför åberopade grunder; hvarvid, efter tidens ordning, först förekom frågan om de tvenne äldsta fastebrefven af åren 1813 och 1818, för hvilka, enligt häradshöfdingens eget medgifvande, den å hvartdera i en summa tecknade lösen med karta sigillata öfversteg det belopp, dessa begge afgifter, enligt då gällande Expeditionstaxa och karte sigillate Förordning, rätteligen utgjort; ett förhållande, som häradshöfdingen sökt förklara sålunda, alt, af uppgifna orsaker, antingen hela eller en del af öfriga lagfartskostnaden för kartor och lösen torde hafva blifvit sammanräknad med lösen för fastebrefvet och derå tecknad.
Men enär denna förmening, som hvarken af anteckningen å sjelfva fastebrefven, eller af någon annan bestyrkande omständighet understöddes, följaktligen icke, åtminstone ej för det då närvarande, borde antagas eller mildra egenskapen af förseelsen, sådan den enligt handlingarne sig visade; och den af häradshöfdingen derjemte anförda omständighet, att de författningar, efter hvilka förseelsen skulle bedömas, redan för längre tid tillbaka upphört att vara gällande, destomindre kunde medföra den emot rättsgrunder i allmänhet stridande påföljd, att förseelsen skulle utan åtal lemnäs, som någon viss preskriptionstid för sådant åtal icke var stadgad, och nu gällande författningar ej heller undanröjde anledningen dertill; ansåg jag, i betraktande tillika af hvad emot häradshöfdingen i samma ämne, rörande en sednare tid, vore att anmärka, häradshöfdingens nu omförmälda förfarande och hvad han till sitt försvar andragit icke kunna godkännas, utan böra, med fullföljd af anmärkningen deremot, på domarens pröfning ankomma.
Hvad sedermera angeck de sju här ofvan beskrifna fastebref, för hvilka lösen skolat beräknas och utgå enligt Expeditionstaxan af den 15 Maj 1821; så hade häradshöfdingen, 85 med påstående, att han ieke för någotdera af dessa fastebref utsatt högre lösen, än vederbort, uppgifvit den beräkningsgrund, han dervid skulle hafva följt.
Om man än ville medgifva antagligheten af denna beräkningsgrund, i saknad af någon bestämmelse härom i åberopade författningar, kunde likväl sådant medgifvande icke äga rum, då ett bestämdt stadgande i detta afseende funnes.
Expeditionstaxan innehöll nemligen, att lösen för fastebref å egendom skulle beräknas i mån af ”köpskillingen, eller, der någon sådan ej funnes utsatt, egendomens värde efter sista bevillningstaxeringen”.
Tillämpligheten häraf till de ifrågavarande fall, då för såld faslighet både viss köpsumma och årligt födoråd blifvit betingade, likasom till den af häradshöfdingen uppgifna händelse, att köparen, såsom köpskilling eller godtgörelse för fastigheten, förbundit sig endast till utgörande af varor och prestationer, som årligen skulle i vissa personers lifstid erläggas, syntes ej kunna vara underkastadt tvifvelsmål.
I sistnämnde fall vore oemotsägligt, att någon ”köpskilling”, i detta ords rätta bemärkelse, enligt både lag och språkbruk, ”icke funnes utsatt”, men att köpaftalet grundade sig på andra villkor; då följaktligen ingen annan grund för beräkning af fastebrefslösen kunde eller linge antagas, än ”egendomens värde efter sista bevillningstaxering”.
I de förra åter, der både kontant köpsumma och så kalladt födoråd årligen under vissa personers lifstid blifvit utfästa, vore förhållandet åtminstone till x någon del enahanda; och med afseende derå borde det ock lemnäs åt domarens egen ompröfning att antingen efter nyss angifnä grund, eller ock efter den betingade köpsumman, utan beräkning af födorådet, fordra sin tillständiga expeditionslösen, dock alltid med rättighet att, i händelse af skillnad emellan bevillningsvärdet och köpsumman, antaga det högre beloppet för det lägre.
Åberopade författning, hvilken på omförmälda sätt stadgade tvenne grunder för bestämmande af fastebrefslösen, nemligen efter köpskillingen eller efter egendomens bevillningsvärde, gåfve deremot icke någon anledning eller något behof att uppsöka och använda en tredje grund, hvilken, om den antoges, måste belraktas såsom lagstridig och godtycklig.
Att den af häradshöfdingen uppgifna och af honom följda äfven vore obillig, visade sig uppenbart.
Vid de köpslut om fast egendom, då, jemte viss bestämd köpsumma, årligt födoråd betingades, skedde detta merendels till förmån för ålderstigna personer, efter hvilkas frånfälle födorådet upphörde att gravera egendomen, utan att någon emot detsamma svarande kapitalbetalning ifrågakomme; och det vore, vid sådant förhållande, icke rimligt att jemföra denna under flera eller färre år utgående afgäld med ränta lill lägsta vanliga belopp 86 å motsvarande kapital, och att, genom sammanräkning af detta kapital med den i penningar betingade köpesumman, uppgöra en så kallad köpskilling, som icke blifvit utfäst, och som utan tvifvel vore vida högre än egendomens verkliga värde.
Men sådana godtyckliga och obilliga uträkningar till stegring af fastebrefs lösen voro just förekomna genom författningens ofvananförde alternativa stadganden, af hvilka någotdera, vid hvarje tillfälle, kunde och borde tillämpas.
Om häradshöfdingen icke destomindre, efter hvad han påstått, varit öfvertygad om behörigheten af den utaf honom i detta hänseende följda beräkningsgrund, förekomme det emellertid besynnerligt, att samma öfvertygelse icke gjort sig gällande i fråga om fastebrefvens kartering, hvarvid, ehuru de under tiden utfärdade förordningar om stämplade pappersafgiften uttryckligen angåfvo enahanda grunder för beräkning af fastebrefs kartering, som för dess lösen, karte sigillate beloppet å hvartdera af de ifrågavarande fastebrefven vä( merendels i någon mån öfverstege det emot betingade köpskillingen svarande, men icke uppginge till den för lösens beräknande uppgjorda köpskilling, hvilket åtminstone syntes utmärka, att häradshöfdingen i detta afseende, då kronans rätt borde afses, ej varit lika nogräknad, som i fråga om sin egen fördel af en högre expeditionslösen.
I följd af hvad sålunda blifvit anmärkt och då, efter min tanke, den af häradshöfdingen Montelius antagna grund för beräkning af den meranämnde fastebref åteeknade och derför utfordrade lösen uppenbarligen var stridande emot både ordalydelsen och rätta förståndet af 1821 års expeditionstaxa och således, ej mindre hvad angeck dessa nu angifna fall, än äfven till förekommande af enahanda missbruk hädanefter, borde efter laga pröfning undanrödjas, samt i öfrigt, på sätt ofvan omförmäldt vore, häradshöfdingens förklaring, i afseende å de begge äldre fastebrefvens lösen, ej eller kunnat för gällande antagas, fann jag mig föranlåten att, uti skrifvelse den 31 Augusti 1840, anmoda Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea HofRätt att emot härads ' O höfdingen, för dess anmärkta öfverträdelse af åberopade författningar, utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet gåfve anledning.
Sedan Advokatfiskals-embetet, inför Kongl.
HofRätten, anställt en sådan talan och dervid, på ofvan, antydda grunder, dels yrkat, att häradshöfdingen Montelii anmärkningemot kommissionslandtmätaren Burmans behörighet, att uti omförmälda måtto väcka talan, måtte lemnäs utan afseende, dels ock, beträffande sjelfva saken, med åberopadt stöd jemväl deraf, att de i Kongl. KammarRättens ProvinsKontor och Kongl. KammarArchivet förvarade bevillningstaxeringslängder, utom i fråga om torpet vid Ytterån, för hvilket 87 något taxeringsvärde icke blifvit åren 1830 och 1833 utsatt, visade, det ifrågavarande hemmansdelar och torp alltid blifvit taxerade till lägre värde, än de kontante köpskillingsbeloppen, yrkat, att häradshöfdingen, såsom, efter Advokalfiskals-embelets åsigt, öfvertygad att hafva för omförmälda nio fastebref beräknat och uppburit högre lösen, än vederbort, måtte, på grund af ofvan anförda Kongl. Författningar, dömas att böla för sådan förseelse, i afseende å de åren 1813 och 1818 utgifne två fastebref, 16 R:dr 32 sk., och för hvartdera af de öfriga sju fastebrefven, utfärdade efter det 1821 års expeditionstaxa blef till efterlefnad gällande, 20 R:dr eller tillsammans 156
R:dr 32 sk. banko, samt derjemte förpligtas att till vederbörande återställa hvad häradshöfdingen för en hvar af dessa expeditioner utöfver taxorna i lösen uppburit; öfver hvilket påslående häradshöfdingen Montelius sig förklarat och, med vidhållande af de utaf honom, för beräkning af oftanämnde lösen, förut uppgifna grunder, yrkat, att det emot honom anställda åtal rörande de under åren 1813 och 1818 utfärdade tvenne fastebref icke borde till ansvar föranleda, och, hvad åter angeek de öfrige sju fastebrefven, framställt den åsigt, att, derest häradshöfdingen, vid beräknandet af derför belöpande lösen möjligen skulle hafva misstagit sig, något ansvar äfven i denna del icke skäligen kunde honom ådömas; så har Kongl. HofRälten, genom utslag den 23 Januari innevarande år, sig utlåtit: att, beträffande först häradshöfdingen Montelii erinran, så väl emot landtmätaren Burmans behörighet att ifrågavarande förmenta tjenstefel angifva, som emot åtals anställande för häradshöfdingeus anmärkta förfarande före år 1821; så och då, om äfven antagas skulle, att Burman icke ägt att till beifran anmäla annan förseelse, än hvarigenom han sjelf blifvit oförrättad, sådant i allt fall, enär allmän åklagare, utan hänsigt till sättet, hvarpå embetsmäns åtgöranden i och för embetet kunde blifva för honom kände, hade åliggande att, för hvad derutinnan oriktigt förelupit, åtal anställa, icke kunde äga inflytande i fråga om behörigheten af förevarande åtal; samt det förhållande, att genom Kongl, taxan för expeditionslösen den l5Maj 1821, angående tjenstemans förfarande, att å expedition anteckna icke riklig lösen, hvilket förfarande till förseelse hänföres, blifvit meddeladt annat stadgande att, i stället för det i ämnet dittills gällande, tjena till efterrättelse, icke kunde, på sätt häradshöfdingen förmenat, omintetgöra ansvarigheten för de förseelser i berörde hänseende, hvilka timat före sistnämnda författnings tillkomst, funne Kongl.
HofRätten hvad häradshöfdingen härutinnan erinrat icke förtjena vidare afseende; Och emedan, vidkommande derefter sjelfva målet och hvad, i afseende å de efter 88 1821 utfärdade sju fastebref, vöre anmärkt, de varor och förmåner, hvilka köparne genom saluafhandlingarne förbundit sig att, utom visst penningbelopp, till säljarne årligen utgöra, utan att genom afhandlingarne tillika blifvit bestämdt, huru stort belopp af köpskilling dessa varor och förmåner skulle anses motsvara, icke borde betraktas såsom köpskilling i den bemärkelse, detta ord uti Kongl. Taxan den 15 Maj 1821 förekomme, vid bestämmandet af de grunder, efter hvilka häradshöfding må för fastebref taga lösen; Och häradshöfdingen Montelius följaktligen, på sätt Advokatfiskals-emtet anmärkt, i förevarande fall bort så tillämpa nämnde taxa, att lösen beräknats antingen efter de vid sista bevillningstaxeringen egendomarne åsatte värden, eller ock endast efter de i saluafhandlingarne i penningar bestämda köpskillingsbelopp; Ty och då, enligt hvad Advokatfiskals-embetet uppgifvit och häradshöfdingen icke bestridt, de hemman och lägenheter, å hvilka ifrågavarande fastebref voro utfärdade, utom torpet vid Ytterån, derå något taxeringsvärde ännu åren 1830 och 1833 icke varit satt, blifvit vid bevillningstaxeringarne näst före de tider, då saluafhandlingarne tillkommit, upptagna till lägre värden, än de uti samma afhandlingar bestämda köpskillingsbelopp i penningar, och sålunda ostridigt vore, att den å de särskilda fastebrefven tecknade lösen öfverstege hvad häradshöfdingen, efter nyss anförda grund, ägt att såsom lösen för fastebrefven fordra; funne Kongl.
HofHätten, att häradshöfdingen Montelius, vid beräknande af lösen för ofvanberörde efter år 1821 utgifna fastebref, förfarit i strid emot de uti förutnämnde Kongl. Taxa befintliga föreskrifter, dock att, med hänsigt till de grunder, häradshöfdingen för sitt åtalade förfarande anfört, och enär berörde föreskrifter för tillämpning i denna fråga icke voro fullt tydliga och bestämda, annan påföljd för häradshöfdingen härutinnan icke borde äga rum, än att häradshöfdingen skulle, likmätigt stadgandet i 4 punkten af meranämnde Kongl.