Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror ingenting annat än hvad jag vet, och nu YNGVA passivt.
vet jag, att det klokaste ni kan göra är att glömma jag kan.
mig så fort som möjligt; jag ska' glömma er så fort ALLAN.
mig med?
Och det der tror du verkligen, att jag ska' nöja YNGVA.
Derför att jag älskar dig!
ska'...
Var du lugn.
Jag ska' be', tigga, revoltera!
Jag YNGVA.
Gifta mig utan min fars samtycke?
Hvad skulle jag då -- --!
Jag ALLAN oöfverlagdt.
menar -- -- det kan aldrig komma i fråga.
ni är så god_ och lemnar mig.
Jag begär det heller inte...
Jag begär bara, att ALLAN med återvunnen fattning.
fars samtycke är ju bara en tidsfråga.
Möjligt.
Hvad tjenar det här egentligen till, Yngva.
Min YNGVA liknöjdt.
skors lycka på spel, för en fördom!
Ser på Yngva.
Tror du verkligen, att han skulle sätta två menni-
Sedan som när man vill prata ett barn gladt.
Vi ska' -- vi måste hoppas, hur ska' vi eljest kunna slåss?
Kämpa låter bättre ur estetisk synpunkt.
Gör det inte? --
Bedjande.
Mignonne!
Mins du, hur vi disputerade om mignonnetypen -- --?
Yngva tar sig om halsen, som om något höll på att qväfva henne.
Men Mignon-
nes ögon sågo inte ut som ett par sabelklingor, som dina göra just nu, så kalla och hårda.
Le litet, bara helt litet, så att jag får se gropen der till höger precis
en mustaschbredd ifrån mungipan.
Ja, du vet inte du, hur många gånger jag mätt afståndet i tankarna.
Nå, hur går det!
Ser ni inte, att jag skrattar!
Skrattar snyftande till.
ALLAN förargad.
YNGVA vänder hufvudet mot honom.
lika dräpande som ett klubbslag!
Det der trefliga »ni»-ordet träffar från dina läppar YNGVA passivt.
Ni skulle begagna harnesk.
Alla menniskor borde
begagna harnesk.
Och nu får jag be er vara god och lemna mig -- gå.
Allan sätter sig.
Hvad gör ni!?
Sätter mig.
Det förbjuder jag!
Så oartigt!
ALLAN. YNGVA häftigt.
ALLAN. YNGVA går öfver till venster, sätter sig, rycker till sig en krage och syr nervöst.
Tycker ni, att det der är gentlemannalikt?
Nej, men menskligt.
Jag är er trolofvade och forYNGVA bedjande.
ALLAN springer upp.
drar att bli behandlad som sådan.
Allan!
jag är -- -- att -- att du är både grym och hjertlös!
Gömmer ansigtet i händerna.
Förstår du då inte, att jag måste vara -- -- sådan
du älskar mig.
Jag förstår allt hvad du vill -- bara du säger, att YNGVA.
minnas dig sådan jag vill minnas...
Bara en enda gång!
Nej. »Jag älskar dig.»
Jag ber er -- ber dig, gå, om du vill att jag ska'
ALLAN bedjande.
ALLAN förestafvande och lockande.
YNGVA slår armarna kring hans Så, gå nu!
Går öfver till högra fönstret.
Står orörlig.
Är det er vagn?
ALLAN. YNGVA ALLAN mekaniskt. hals och kysser honom.
vi -- -- jag -- nej, så ta' mig -- --!
Springer habort i galopp.
Ja, det är min vagn.
-- Du -- jag menar -- --
stigt ut.
Man hör kort derefter rullandet af en vagn, som kör
lägger i ordning ett par böcker, ser i smyg på Yngva, som återtagit sitt arbete och syr med djupt nedböjdt hufvud.
Hvad vill mamma?
THORA lidelsefullt.
YNGVA med låtsadt lugn.
THORA lugnare.
Strax Allan gått kommer Thora ut.
Hon ger fogeln mat,
Jag trodde, att du skulle ha något att säga mig.
Hvad skulle väl det vara?
stygg!
Min far var ju en dålig, en riktigt dålig man, säg, var han inte?
Gläder!
Åh, den som bara inte vore så stygg, så förfärligt
YNGVA kastar arbetet ifrån sig.
Ja, för då har jag ju rättighet att vara dålig.
Inte rättighet.
att menniskan endast kan höjas eller sänkas genom egna handlingar.
Jag mins knappt någon dag, när du inte lärt mig,
förnedrad!
Och ändå känner jag mig så förnedrad, så oändligt THORA.
Det är da inte!
Nå, då är jag dålig, och det är just inte bättre det.
Du är ren och oskyldig.
De få inte dra ned dig.
Jag förbjuder det!
Det som är sundt och kraftfullt i din karaktär måste segra.
YNGVA liknöjdt.
Det här går naturligtvis öfver, allting går ju öfver.
-- Men jag tror, att jag går ut i trädgården litet.
Hufvudet värker så.
Lutar hufvudet mot handen.
Det är alls inte värdt att vara ledsen, mamma.
THORA kastar sig ned bredvid Yngva.
Tar henne som värarmar. mande och skyddande i sina Hör mig, barnet mitt, jag har brutit mot mig sjelf,
men aldrig mot dig.
Jag har närt dig med det ädlaste jag eger.
Låt mig bära min skam, men bär du din heder.
Jag fordrar det.
Ser du, om verlden bara
tänkte, skulle den hvarken vara grym eller orättvis, inte.
Älskling, tror du då, att lifvet är mildt mot andra?
Vi måste lida alla, alla!
Se på mig, kyss mig, smek mig -- --! YNGVA.
men nu tänker den inte.
Det är bara det: den tänker
Men andra få älska.
Det får också du.
Ja, som du!
ett par ögonblick, men då slår Yngva armarna kring Thora och brister ut i lidelsefull gråt.
THORA mildt.
Thora springer upp, likaså Yngva.
De se på hvarandra
Gråt, barn.
Du behöfver gråta mycket.
Åh, hvad jag hatar mig sjelf och dem!
THORA. YNGVA mellan snyftningarna.
Att få bli rik och förnäm, att få herska och se ned på dem som de sett ned på mig!
THORA hastigt.
Dem som gjort mig till hvad jag är.
Med blixtrande
Är det för att bli rik och förnäm, som du älskar YNGVA trött.
Det vet jag inte numera.
du teg!
Men du har vetat det en gång?
Var det derför YNGVA.
känner, längre.
Jag mins inte.
Jag kan inte skilja på hvad jag THORA.
du då älska honom lika högt?
En enda fråga bara.
Om han vore fattig, skulle YNGVA ser Thora in i ögonen.
Tar ett blomglas från sybordet.
Men jag ska' gå ut efter litet friska blommor, de här äro ju alldeles vissna.
Går mot fonden, men vänder tillbaka, knäböjer framför Thora och för hennes hand till sina läppar.
Springer sedan ut. sig sedan vid bordet midt i rummet och stöder hufvudet mot händerna.
Thora andas smärtsamt, vacklar ett par slag kring golfvet, sätter
Det skulle jag -- tror jag -- fast kanske inte på
RASK. Glömde lemna igen köksnyckeln.
Thora vänder stelt RASK från höger.
och långsamt hufvudet mot henne.
Belåtet.
Jo jo, jo jo!
Unga karlar för så'nt der med sig.
Har han gifvit sig i väg?
Ge mig nyckeln.
RASK lyder.
Går mumlande mot
fonddörren, der hon stannar.
Ansigtet arbetar.
Återvänder slutligen till Thora och stryker henne tafatt öfver håret.
marna kring Rask och snyftar djupt till.
Gråt hon, gråt hon.
Ja' kunde inte gråta, ja'.
De' va' som om tårarna trängt ut i kroppen å stanna qvar.
Min gick en söndags måron, hon.
Ville gå i kyrkan ensam.
Ja' sa' brå mig, å så kom hon aldri' tillbaka. inte nej, ja' sa' aldri' nej, de' ha' ja' då inte att föreTHORA klappar
Rask på handen.
Thora rycker till.
Slår sedan ar-
Kom igen sedan.
Lemmar henne nyckeln.
Hon kom aldri' tillbaka, aldri' tillbaka!
Slår förklädet öfver hufvudet och går snyftande till höger.
THORA springer fram till fönstret till venster och ropar ångestfullt.
Yngva, Yngva!
Vill mamma något?
YNGVA utanför.
Sätter sig vid fönstret.
Nej, ingenting alls, ingenting alls.
Stanna, der du är! _________
Är pappa här?
Er far!
ALLAN hastigt från fonden.
Thora, nej tante Thora, nej, fru svärmor, säger jag.
-- Allt är ordnadt, ordnadt!
Språngmarsch är bättre än åkarlunk!
Kära fru
utom tillhör det min far att sjelf få frambära glädjebudskapet.
Det vore klumpigt af mig, att...
Glädjebudskapet?
När jag inte kan tala alls af idel glädje, ja!
Jag ber er förlåta, men -- det är ändå härligt, att det inte?
Jag visste, att han skulle -- -- men det här kunde jag ändå inte -- Försök att tala lugnt.
ALLAN gör honnör.
Vi gifta oss, vi gifta oss!
Svänger Thora omkring.
det fins så nobla karaktärer som min fars.
-- Säg, är
sekreteraren har begifvit sig hit för att sjelf delge' den härliga nyheten.
Faller ur rolen.
Så lyckliga vi ska' bli!
Så genomlyckliga!
Nu så här efteråt kan jag väl få erkänna att... alltnog att...
Ja, med ett ord, Yngva? att nu är det så bra det någonsin kan bli.
Hvar är THORA.
Ett par skrifna rader på mitt bord, herr protokoll-
att gå.
Thora hejdar honom.
Yngva allt eller intet: ännu är det tid.
Hon gick ut efter litet blommor.
Allan gör min af
Af er begär jag bara ett: gif
Jag ger henne mig sjelf, är inte det nog?
Jo, om ni ger er helt.
ver åt mig sjelf, fruktar jag.
Tar ett par steg åt venster,
Ja, till och med så helt, att det ingenting blir öf-
men hejdar sig.
Hurtigt.
Om vi skulle lyckönska hvarandra?
Jag lyckönskar.
THORA leende.
Kysser hennes hand.
Skyndar fram mot fönstret till venster; ropar:
Kastar sig ut.
Vill ni oss något, så ropa, men det blir bäst att ropa bra högt.
Dragande sig upp allra lyckligast!
Skrattar och försvinner.
Allvarligare.
Af innersta hjerta.
på armarna igen i fönsterposten.
Det är ändå jag, som är Thora ser sig omkring som yrvaken.
Knäpper för ett ögon-
blick hårdt ihop sina händer, tar en schal, som Yngva nyss
burit, i sina armar och öfverhöljer den med kyssar.
Öppnar
Stänger fönstret och går till venster.
Rummet står ett par ögonblick tomt.
buren för fogeln, som qvittrande flyger ut bland blommorna.
THORA. EKSKÖLD.
omkring.
Hostar lätt, tittar på ett par fotografier, sätter sig slutligen.
Thora kommer.
EKSKÖLD stiger upp.
Eksköld knackar, stiger sedan in.
Ser sig litet sökande
steg jag på.
Förlåt, men som ingen besvarade min knackning, THORA.
Ni är välkommen.
Välkommen?
Ja, nu.
Gör en gest.
Ni vet således?
har sagt mig hvad jag har att hoppas.
Och ni är nöjd?
Ja, Allan -- nu får jag ju kalla honom Allan --
Räcker honom handen, hvilken Eksköld fattar och hastigt förer till sina läppar.
Släpper den sedan ceremoniöst.
Mycket mer än nöjd.
Jag är af hjertat tacksam.
vi ha att tacka.
Han sa' något som...
Ja, egentligen är det vår brutale vän doktorn, som
Det ska' komma att glädja honom.
EKSKÖLD varmt.
THORA stolt.
EKSKÖLD lugnare.
Herr protokollsekreterare!
denna benämning.
Som ni behagar.
Vår blifvande slägtskap ger mig ju rättighet till THORA.
än ni anar.
Thora vill hejda honom.
Nej, jag har rättig-
»Thora».
I det namnet ligger mycket, mycket mer
het att försöka förklara -- att rentvå mig, så vidt jag kan.
Ser ni, Thora, ni anade aldrig hvad min kärlek kar.
Jag ville göra mig fri och jag förmådde inte. betydde.
Den inkräktade hela mitt lif, alla mina tanJag älskade er med blind lidelse på samma gång som Jag hade svurit att stiga högt, då var jag ju ännu
jag hatade min kärlek, derför att den gjorde mig svag. fattig, fattig och hersklysten, och jag afsade mig plats på plats, bara för att få stanna i er närhet.
Jag visste, begå, men bad er bli min hustru.
Och ni nekade! att ett giftermål då var den största galenskap jag kunde Mycket hastigt.
Så kom min kusin på besök...
Hejdar
sig tvärt.
Ser ut genom fönstret.
Så briljant himmelen är!
Ser ni, ännu efter så många år kan jag inte tala lugnt! -- Jag visste, att jag borde säga er, varna er...
Jag ville göra min pligt, tro det.
Men när jag såg edra
ögon följa honom, endast honom, kom det öfver mig en sådan sjudande känsla af raseri och förtviflan.
Jag för mig...
Jag intalade mig, att det inte längre var föraktade er så djupt, som kunde föredra' honom frammin skyldighet att tala, utan min rättighet att tiga -- och så blef det för sent Om ni visste hvad jag led...
Thora lägger hejdande sin hand på hans arm.
Sedan, när jag fick en annan lifsåskådning, eller rättare, när jag fick en lifsåskådning, sökte jag er för att om möjligt lindra ert öde, men då hade ni redan flyttat
-- ingen visste hvart.
I annan ton.
På somliga menniskor verkar rikedom helande och väckande, så verkade den på mig.
Jag har varit omutligt sträng mot mig sjelf fordra i stort.
Jag har utan tvekan gjort hvad jag ansett vara rätt.
Jag har inte ens gift mig.
Tror ni då inte, att jag försonat... under dessa år, jag har lärt mig att se i stort och att
En handling sådan som er i dag adlar ett helt lif.
Jag var så upprörd, när jag lemnade er i går.
Ja, EKSKÖLD.
det såg ni nog.
Det kändes så bittert att ännu en gång, och nu direkt plågsamt, nödgas ingripa i ert lif.
Så skuld och såg ingen utväg att betala den.
Då kom den här tanken som en blixt.
Den var så enkel, så en massa uppvaknande minnen.
Jag kände mig stå i
rättvis, så fullkomligt tillfredsställande för alla parter. giftermål med sin kusin. -- Det kändes som en upprättelse mot mig sjelf.
Jag telegraferade genast.
Telegraferade?
Nästan med glädje offrade jag min favoritidée:
Allans
innan han blef enkling, bor i utlandet?
Ja, vet ni inte, att han sedan flera år, ja, långt THORA lugnt.
regemente.
Ja, ni känner hans sätt att ta lifvet -- spelade litet för vildt.
Jag ansåg det vara bäst, att
Yngvas far.
Han hade ett litet obehag vid sitt
han för namnets skuld tog afsked.
Lefver nu i Bergiftermål kommer att fördubblas.
Hvems giftermål?
lin, har en pension af mig, som naturligtvis efter ert THORA förvirrad.
Ert naturligtvis.
Vårt!
Har inte Allan sagt er?
Han har bara sagt, att allt var ordnadt.
Nå, då är jag inte förvånad öfver er sinnesrörelse.
Kära Thora.
Fattar hennes hand.
Jag har den äran att skölds räkning.
Ser på henne leende.
Var inte det ett Alexandershugg?
anhålla om er hand för min kusin, kapten Oskar Ek-
skulle...
Jag menar... är det...
Var det genom detta, som Yngva...
skämt!
Oskar har telegrafiskt gifvit sitt samtycke.
Snart ska' det förflutna vara glömdt, och...
Tror ni, jag skulle tillåta mig ett så grymt
Menar ni, att jag ska' gifta mig med honom?
Jag har alltid beklagat hans hustrus död, men nu...
Aldrig, hör ni! THORA springer upp.
EKSKÖLD reser sig äfven hastigt upp.
måste tala lugnt, mycket lugnt.
Var god och sitt...
Jag ber om ursäkt... inser fullkomligt, att vi
Förlåt, att jag går, men jag föredrar att vara i rörelse.
Thora går fram och åter.
Stannar slutliskar, att jag ska' gifta mig med er kusin, kapten Oskar Eksköld, är det inte så?
gen framför Eksköld.
Talar mycket lågt och pressadt.
Ni ön-
er denna upprättelse.
Jag är mer glad än ni anar, att kunna få erbjuda THORA.
uppmuntra dygden genom en fördubblad pension?
Och ni, som familjens öfverhufvud, erbjuder er att EKSKÖLD generad och litet tvekande.
mig bli en stor glädje att...
Anser ni den inte tillfyllest, ska' det naturligt för THORA.
sin, enklingen, anser ni, att Yngva blifvit tillräckligt renad för att passa till er sondotter?
Nog, nog!
Och när jag så blifvit gift med er ku-
legitim.
Hon har då blifvit hvad min sonhustru måste vara:
Hurudan man är er kusin?
återfinner ni honom.
Det vet ni bäst.
Sådan ni älskade honom, sådan THORA.
dan jag trodde honom vara.
Jag älskade honom aldrig, sådan han var, utan så-
Vi felade båda, och det beröfvar mig rättigheten att EKSKÖLD. THORA.
döma honom då.
Hur har hans lif varit sedan?
henne till döds med sina utsväfningar, nödgats lemna han lefver af allmosor.
Säg, skulle ni ta' en sådan man till er betjent?
Han har spelat bort sin hustrus förmögenhet, pinat
sitt regemente.
Han har ingen heder, ingen blygsel, ty
Det är möjligt, att jag inte gjorde.
Och då vill ni, att jag ska' ta' honom till man!
Ni glömmer, att han redan är er man inför ert EKSKÖLD.
samvete.
skugga öfver en menniskas hela lif, sa' ni i går.
EKSKÖLD hetsigt.
En ungdomsförvillelse har inte rättighet att kasta
THORA citerar.
namn er upprättelse.
Ni glömmer, att vore han än en tiggare, så är hans THORA.
kan det då vara en skam att vara hennes mor?
Om det är en heder att vara mitt barns far, hur
Oskar har sina fel, det är sant, men också sina förtid att hålla sig uppe.
Frågan är helt enkelt den: antar ni hans anbud eller inte?
Jag förmår inte följa edra -- moderna definitioner.
tjenster.
Han är godhjertad, lättledd, och kommer all-
Så hjelpe mig Gud!
Och Yngva?
nan, bör vara lätt för modern.
Hjertligt.
Jag ville så gerna...
Räcker fram handen.
Hvad som möjligen kan kännas påkostande för qvin-
Är då en mor inte menniska?
också dubbelt...
Jo, i dubbelt afseende.
Derför är hennes ansvar THORA ifrigt.
ha blifvit förvillade.
Der ha vi ju de unga tu.
Ska' jag ropa på Allan?
THORA flämtande.
Se så, kom till er sjelf, Thora.
Edra rättsbegrepp
får inte!
Inte ännu, inte ännu...
Nej, jag kan inte -- jag EKSKÖLD.
I så fall.
Fattar sin hatt.
Iphigeneia i Aulis
IPHIGENEIA I AULIS
Öfversatt och I Disputationer utgifven
Helsingfors, hos J.C. Frenckell &
Son, 1846.
AGAMEMNON. GUBBEN. KHOREN.MENELAOS.
IPHIENEIA.
AKHILLEUS.
AGAMEMNON. O gubbe, utur denna boningen Träd ut!
Jag träder.
Hvad är ditt bestyr, Agamemnon, drott?
AGAMEMNON.
Jag har brådt.
Ty mig sömnlös är ålderdomen, Och i ögonen skarp är blicken.
Ho är stjernan, som seglar deruppe?
Seirios, nära den sjubanige Pleias, strålar på hvalfvet midt.
AGAMEMNON. Ej minsta kny af fåglar hörs, Ej heller ur sjön, och vindarne tyst Här öfver Euripos sig laggt.
Hvi skyndar du dig ur tältet nu, Agamemnon, drott?
Ännu härstädes är lugn i Aulis, Och orubbade murarnes vakter stå.
Följ mig ditin!
AGAMEMNON. Jag dig afundas, gubbe, Afundas hvarje dödlig, som ett sorglöst lif Okänd tillryggalägga och oberömd; De stora herrar ej afundas jag.
Dock lifvets ära är i storheten.
Men sådan ära ganska vansklig är, Och ärelustan
Väl ljuf, men skadelig för egaren.
Än gudarnes bud, ej tagne i akt, Föröda ett lif; än menniskors Meningar många
Och vrånga det pläga förbittra.
Ej gillar jag slikt tanksätt hos en högsatt man, Ej till allt det goda har dig fostrat upp, Agamemnon, Atreus.
Du glädje och sorg erfara bör; Ty en dödlig är du.
Änskönt du ej vill, Blir sådan gudarnes vilja likväl.
Du har åt dig upptändt facklans ljus, Och skrifver ett bref, Just det, som i handen du bär ännu, Samt stryker hvarenda bokstaf ut, Förseglar, och bryter upp igen; Du kastar din fackla på marken, och gjuter Ömniga tårar.
Men allt Hvad bakvändt är utföll på din lott, Förutom att rasa.
Hvad går åt, hvad går åt dig?
Hvad är åfärde, åfärde med dig, min kong?
O, välan, meddela du saken nu oss!
Du kan tala till god och redelig man; Ty åt din gemål mig fordom Tyndareus Sände som hemgift, Och brudledsagare täcktes.
AGAMEMNON. Åt Leda, Thestios' dotter, föddes flickor tre, Phoibe, och Klytaimnestra, som blef min gemål, Samt Helena, till hvilken kommo, giljande, De mest ansedde ynglingar från Hellas' land.
Men svåra hotelser och ömsesidig död Förspordes från enhvar, som skulle korgen få.
För fadren Tyndarens betänklig saken var, Att dottren ge, och icke ge, och huru bäst Han toge ödet.
Nu han detta infall fick, Att svärja borde friarne, och handslag ge Hvaran inbördes, samt, med bränneoffringar, Ingå förbund, och heligt sig förpligta så, Att den, hvars maka blefve ungmön Tyndaris, Gemensamt bistå, om man henne röfvade Ifrån sitt hem, och drefve mannen ur dess bädd, Bekriga röfvarn, och hans stad med vapenmakt Förstöra, om den var barbarisk, om hellensk.
Men när de svurit alle, rådligt Tyndareus, Den gamle, friarna med fyndighet besvek, Tillåtande sin dotter vilja en bland dem, Till hvilken förde Aphrodites ljufva flägt.
Hon valde då; -- o, att han aldrig tagit mot!
Menelaos.
Kom så ifrän Phrygien han, som dömmt Gudinnorna, -- så ryktet ibland folket går -- Till Lakedaimon, blomstrande i kläders ståt, Och blank af gull, och af barbarisk pyntighet; Och älskande den älskande, han reste bort
Med röfvad Helena till Idas stall; ty hemma var Ej Menelaos.
Se'n kring Hellas, rasande, Anförde han den fordna ed till Tyndareus, Att åt den oförrättade man lofvat hämd.
Nu drogo således till strid Hellenerne, Med väpnad arm, och hit till Aulis' trånga pass Anlände de, med skepp och sköldar, och derhos Med hästar många, och med vagnar rustade.
Och mig, som broder, blott för Menelaos' skull, De gjorde till härförare.
O, hade dock, För mig, en annan vunnit slik utmärkelse!
När hären nu församlad var, och sammanförd, Vi sutto, uti seglingsnöd, på Aulis' kust.
Men Kalkhas, siaren, oss rådde, i vår nöd, Iphigeneia, hvilkens fader sjelf jag är, Åt Artemis att offra, som i landet bor:
Fri segling skulle fås, och Phrygers nederlag, Ifall vi henne offrade, men eljes ej.
Och jag, som detta hörde, utan omsvep, bjöd Talthybios, att hela hären skicka hän, Då jag ej ville egen dotter slå ihjäl.
Dock broder min, anförande Att lida allt bevekte mig; då strax ett bref Jag skref, och skickade till Klytaimnestra bud, Att sända dottren hit, Akhilleus till gemål, Upphöjande den unge hjeltens värdighet
Med tillägg, att han följer ej Akhaierna, Om ej från oss till Phthia han en maka för.
Förty gehör inför gemåln blott så jag vann, Att jag om dottren ljög ihop ett giftermål.
Vi endast kände saken bland Akhaierna, Jag, Kalkhas, Odysseus, Meneleos; hvad jag
Då illa tänkte, bättre nu omskrifves här På detta blad, som du, i nattens skygga, mig Försegla och uppbryta sett, du gamle man.
Välan, emottag brefvet du, och dig begif Till Argos!
Allt hvad uppå bladen gömms, Allt hvad derinne skrifvet står, jag säga vill, Ty trogen är du mot mitt hus och min gemål.
GUBBEN. O säg, meddela, att äfven jag må Frambära i ord hvad du skrifvit har.
Jag sänder, uppå mitt förra bref, Till dig, o dotter af Leda, Att du ej må akicka ditt hjertebarn Till Euboias buktiga tunga, Sqvalpsaknande Aulis.
Ty vi till kommande dagar nu Uppskjute vår dotters bröllop.
Hur akall ej Akhilleus, gäckad på äktenskap, Uti det stolta sinnet, fatta harm
Mot dig, och mot din gemål?
Det förskräckeligt är.
Hur menar du? säg!
AGAMEMNON. Tomt ord, men ej sak för Akhilleus är allt, Som af bröllop ej vet, ej vet, hvad vi göre, Ej, att jag beslutit min dotter åt honom Till brudliga famntag Gifva, och kärlekens sambädd.
Ditt spel är nog högt, Agamemnon, drott, Som åt gudinnans son din dotter till maka Lofvande, ville för Danaer offra upp.
Ve mig, från sinnena är jag, O ve, jag störtar i ofärd!
Gå derföre, bevinga din fot, och vik Allsicke for ålderdomen?
Jag hastar, min drott.
Ej nu vid lundernas källor du må Sätta dig ned, ej dåras af sömn!
GUBBEN. Goda ord jag begär.
AGAMEMNON. Öfverallt der du tager af i vägaskel, Se noga till, att dig icke må undgå, Framsvängande uppå snabba hjul, Den vagn, som bringar min dotter Till de Danaers skepp!
AGAMEMNON. Ifall de afrest hemifrån, Och du på hitväg skulle möta dem, Vänd då tillbaka, och på betslet rör, Och styr till Kyklopernas jettemur!
Hur skall jag vinna tro för dessa ord, Säg, hos din dotter, och hos din gemål?
Pitschaftet gömm till denna skrifvelses sigill; Gå!
Redan morgonrodna'ns sken, Och elden ifrån solens fyrspannsvagn Upplysa himlarymden.
Grip verket an!
Alldeles salig bland de dödliga, Och lycklig ingen var; Ty smärtlös är ingen född.
På sanden jag vandrat hit, Och stranden af Aulis' kust, Euripos' flöden igenom Farande, och trånghamniga Khalkis lemnande, min stad
Vid hafvet vällande vattnets fostrerska
I herrliga Arethusa, Akhaiers här för att skåda få, Och Akhaiers skepplänkande årblad, Halfgudarnes, hvilka till Troia på tusen galejor Blondlockig drott Menelaoa, -- Makar våre det sagt, -- Bringa, och faderbold Agamemnon, För att Helena återta, Hvilken ifrån rörömnig Eurotas Paris, koherden, sig fick Till gåfva utaf Aphrodite, Enär, vid daggiga källans rand, Med Hera och Pallas en tvist, en tvist
Om fägringen Kypris hade.
Igenom mångoffrige Artemis' Lund jag ilande kommit, Med kinden i purpurglöd Utaf ungdomelig blyghet, Sköldens värn, och väpnade tält Hos de Danaer önskande Skåda, och hästars tropp.
Jag har sett de både Aianters hjeltepar, Oileus' ättling och Telamons, Sett Salamis' ärekrans, Och Protesilaos, på bänk, Med brädspelets mångtrassliga bric- kor förlustande sig; Samt Palamedes; som födde en son af Posei- daon, och Diomedes, för- tjusad af diskos' nöjen, Och bredvid Meriones Ares' Ättling, ett under för dödliga, Och honom från klippiga ön, Laertes' son, och derhos Ni- reus, bland Akhaierna skonat.
Ja, äfven i fötterna vindlike Snabblöparen Akhilleus, Som är född af Thetis, och Kheiron fostrade upp, Jag såg på den kisliga Stranden löpa, i fulla vapen, fram, Anställande täfling i snabblopp
Med en fyrspannsvagn, För att vinna sig segerpris.
Men vagnåkaren ropade, Eumelos, Pheretiades, Hos hvilken de skönsta fålar jag såg, Gullsirade med mundlag, Och stungna med åkarpigg, De medlersta under sitt ok, Skeckar med hvitsprängdt hår, Linlöparne hvardera utanför, I buktadt språng snedgående, Eldhårige, och nederst vid oklufven hof Mångspräcklige, och bredvid dessa störte fram Peleidas uti fulla vapen, vid vagnsstoln, Och bredvid vagnshjulets naf.
[Till skeppen många jag kommen var, Och osägeligt skådespel, För att qvinnoögats blick Mätta med ljuflig förtjusning, Och på högra flygeln utaf flottan låg Myrmidoners Phthiotiska här, I femtio väldiga skepp.
Och som gyllene bokstamsbilder
Nereiderna stodo att skåda, Fälttecken för Akhilleus' män.
De Argeiers likårade skepp Lågo nära invid; Hvilkas härförare var Mekisteus'
Son, som fostras af Talaos, fadren; Samt Kapaneus' son Sthenelos.
Från Atthis med Sextio skepp låg Theseus'
Son derinvid, som hade Gudinnan Pallas, i afbild, Uppå bevingad hästvagn ställd, Lycksamt tjertecken för sjömän.