Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N är kvinnor ägna sig åt det framför allt kvinnliga nöjet att — mön- stra hvarandras kläder, finner man bland andra synpunkter ofta också den, om de föremål äro äkta, hvilka man ömsesidigt beundrar.
Från plymen i hatten och sköldpaddskammen i håret, till spetsarne på klädningen och stenarne, som blixtra i smyckena, bedömes allt ur denna syn- punkt.
Och man får därunder ej sällan höra, huru ett tvifvel i en eller annan riktning af visas med yttrandet: » Inte skulle hon, som är en så verkligt fin kvinna, vilja bära något oäkta! » Det finnes verkligen också ett sam- manhang mellan sann förfining och afsky för lånad eller låtsad grannlåt; en afsky, genom hvilken en bildad kvinna, i sin klädsel och sitt hem, visar sin känslig- het för det verkligt utsökta på dessa, den fina smakens mest allmängiltiga, om- råden.
Det är därför, i yttre mening, en alldeles riktig värderingsgrund för en kvinnas finhet, att hon söker det äkta i hvad hon bär eller omger sig med, att hon föraktar att verka genom det blott skenbara, att hon afstår från den lyx, som hon icke har råd att göra gedigen.
Egendomligt är däremot, att man ännu endast söker kännetecknen för en fin kvin- na i de yttre ting, som hon väljer till sin egen eller hemmets prydnad.
Det anses däremot icke nedsättande för en fin kvinna, om hela hennes andliga klädnad är oäkta; om hon dekorerar sina samtal med låna- de omdömen, om hon möblerar sitt huf- vud med eftergjorda åsikter!
Om vi värdesätta de andliga intryck, vi t. ex. under en vinter erhållit från de kvinnor, med hvilka vi sammanträffat, så finna vi, huru mycket mera sällan vi rönt en inre fröjd genom en frisk, själf- tänkt tanke, en varm, omedelbar känsla, än vi haft en ögonfröjd genom äkta spetsar och ädelstenar.
Vi hafva hört ta- las om människor, om dagens händel- ser, om konst och litteratur.
Men vi ha icke fått höra hvad de talande själfva läst, sett och pröfvat.
Vi ha fått höra deras väns vänners meddelanden om den » alldeles sanna » sista skandalen.
Vi ha fått veta deras fäders eller mäns tankar om försvar, tullar och rösträtt.
Vi ha fått referat af den eller den tidningens konst-, teater- och litteratur-kritik.
Om vi fråga: » Känner ni de personer, hvilkas ömtåligaste förhållanden ni med- delar, hvilkas innersta känslor ni bedö- mer? » — så få vi vanligen till svar: &gt; Nej, lyckligtvis inte, men.
. » Och så följer en ström af meddelanden ur idel grumliga källor.
Om vi invända: » Har ni själf studerat frågan? » blir oftast sva- ret: » Nej, men min man säger.
. » Om man undrar, i fall den dömande själf läst boken hon underkänner, utbrister hon: » Det kan inte falla mig in, när en så ansedd granskare som D.
sagt, att den är omoralisk. » Om man undrar, i fall den lofordande själf sett taflan hon prisar, får man ej sällan veta, att hon icke ännu gjort det, men att hon helt litar på sin bästa väns man, som förstår konstfrågor i grund, och som sagt, att taf- lan är alldeles utmärkt.
Och så går det eftersägande sladdret från samkväm till samkväm, från krets till krets.
Allt tätare fy lies luften af osjälfständiga omdömen, och stundom växa flingorna till en snöstorm, under hvilken en människas rykte eller framtid begraf- ves.
Det är emellertid icke de sålunda off- rade, som blifva de enda beklagansvärda.
De eftersägande själfva gå också un- der.
Ty individuell utveckling och själf- ständighet äro märket på en personlighet, och i andlig mening går därför den un- der som personlighet, hvilken icke sträf- var att nå den rikast möjliga individuella utveckling och själfständighet.
Det är inifrån vi utvecklas.
Våra stu- dier, våra iakttagelser, våra intryck af andras verk, af andras tankar och käns- lor blifva för oss närande allenast i den mån vi genom vårt eget arbete, vår egen pröfning, vår egen kärlek komma i för- hållanden till dessa verk och tankar.
Endast hvad vi genom egna mödor och strider vunnit, endast hvad vi själfva sett, hört, läst, tänkt, känt, njutit, älskat, hatat, lidit — endast detta blir en orga- nisk del af vår andliga personlighet, blir lifskraft i vår utveckling.
Om vi också kunna få ägna en lång lefnad till denna utveckling, kunna vi dock icke hinna att själfva tillägna oss mer än en ringa del af kulturens resul- tat, att mer än i några fall bilda oss egna omdömen.
Men låt oss då börja att anse det som ett af tecknen på bildning, att vi af stå från att fälla omdömen i ämnen, dem vi icke känna.
Låt den goda sma- ken stadga, att man, lika väl som man afstår att bära falska juveler, när man ej äger äkta, afstår att låtsa sig äga omdö- men, utan helt enkelt säger: » Om detta har jag icke haft tillfälle eller för- måga att bilda mig en egen åsikt. » När en sådan ärlighet anses oumbärlig, för att man skall äga andlig förnämhet och förfining, då skall kulturen nästan hafva tagit ett lika stort steg framåt, som när man började bli allmänt läskunnig.
Ty näst efter möjligheten att skaffa sig de insikter, man finner önskvärda, står i kul- turvärde förmågan att se och modet att erkänna, hvilka de insikter äro, som man icke äger!
Vi kunna ej hoppas på en skönare mänsklig tillvaro, förrän hvarje männi- ska blir djupt medveten om, att så länge hon lyser med hoprafsade, eftergjorda andliga prydnader, sänker hon sin egen personlighet, försvagar sin intellektuella och moraliska karaktär, förfular och för- fuskar tillvaron.
Ty allt hänger samman.
Ingen lefver någonsin ostraffadt i andra hand, i hvad afseende det vara må.
Vi kunna icke intellektuelt draga oss fram på lån, utan att vi också moraliskt bli mindre sam- vetsgranna.
Vi äro i dag orättvisa mot en bok, en tafla, ett drama genom att döma dem efter andras ord, innan vi själfva pröfvat dem, eller genom att icke våga visa den glädje de gjort oss, ifall icke kritiken tillåtit oss att glädjas, eller genom att låtsa en ovilja, vi icke känna, men andra af oss kräfva i sma- kens eller sedlighetens namn.
Vi blifva i morgon, på liknande sätt, orättvisa eller oärliga mot en människa eller mot vår egen känsla — en orättvisa, en oärlighet, 1894 som kanske få inflytande på ett helt lifs öde.
Tillvarons summa af andlig rikedom, af andliga värden förringas genom att vi icke lämna vårt egnaste till det hela.
Detta vårt egnaste må vara stort eller litet, rikt eller ringa — när vi själf- va känt eller tänkt det, är det betydelse- fullare för andra än hvad vi blott efter- säga, om också vår auktoritet är den allra yppersta.
Och när vi nödgas stöda oss på auktoriteter, kunna vi dock in- lägga, personlighet i vårt val af dem och ärlighet i erkännandet af vår skuld till dem.
I intet fall har man tills vidare min- dre följt Honom, kring hvars jordelifs be- gynnelse jultankarne samlas, än i manin- gen att låta.
allt tal vara ja, ja, nej, nej.
Detta fullkomligt tveklösa, otväty- diga sanningskraf har en och annan ta- git till regel i fråga om uppgifter röran- de sin handel och vandel: Men lnmi få af oss känna detta sanningskraf för- bindande, när det gäller att svara för våra omdömen och tycken, våra tankar och känslor!
Ett fullt sig gifvande, en fritalighetens lidelse, en hel ärlighet, ett hänsynslöst mod, detta kännetecknar Jesu enhetliga väsen.
Världslighet är detta väsens mot- sats.
Att också i intellektuell mening försaka världens väsen är att i anda och .sanning följa julens ljus.
Fint folk och inte fint folk, Skiss af Anna Wahlenberg.
D et knackade på köksdörren, och knack- ningen besvarades genast af ett ilsket morrande.
Tom, den präktiga, tigerfärgade bull- terriern, hade för vana att på detta sätt yttra sitt misshag öfver att bli störd af visiter, och knackningar retade honörn alltid värre än ringningar, ty han hade afgjorda öfver- klassinstinkter, och hans goda uppfattning sade honom, att fint folk aldrig knackar.
Genom en enda nosning skilde hans aristo- kratiska näsa fint folk från icke fint folk, och hans antipatier mot de senare uppen- barade sig på ett så närgånget sätt, att nian aldrig vågade släppa in någon af dem, då T o m befann sig i närheten.
Kokerskan, som just var sysselsatt med att skura sina kastruller, blef förargad öfver att bli hindrad i sitt arbete, torkade sig vårdslöst o m händerna, tryckte ned lås- vredet m e d handlofven och tittade ut för att se, hvem det var.
Där stod en fattig skärslipare i slitna kläder och m e d ett ljust, beskedligt ansikte.
» Finns det några knifvar och saxar att sli.
» Längre hann han icke, ty T o m, som inte ens gillade, att man konverserade med min- dre fint folk ute i förstugan, hade knuffat upp dörren, som kokerskans handlof icke höll alltför fast, och med ett hätskt, ursinnigt tjut högg han sig fast i den stackars man- nens ena ben, hvars tunna beklädnad icke lämnade mycket skydd.
1894 Det blef ett hemskt oväsen.
Karlen gaf upp jämmerrop, kokerskan gallskrek, hun- den morrade, slet och skällde.
Alla dörrar öppnades både från grannarne och inifrån våningen, och frun i huset k o m utspringande.
På en half minut fick hon T o m kring- rappad och instängd i en garderob, skär- sliparen indragen i köket och dörren stängd bakom honom.
Sedan blef det undersök- ning, och det visade sig, att mannen lyck- ligtvis blifvit mera skrämd än egentligen illa medfaren.
Benkläderna voro visserli- gen genombitna, men rispan var icke mer än tumslång.
Och ett sår hade han fått, men det bestod i ett par tämligen obetyd- liga märken efter Torns tänder och blödde nästan icke alls.
Det blef emellertid tvättadt, pålagdt med aseptinkompress och förbundet af Torns ängsliga matmor, under det hon ideligen jämrade sig öfver olyckshändelsen.
Skär- sliparen själf, som snart hämtat sig efter det obehagliga äfventyret, var den ende, som hade lugn och besinning, och det var han, som försökte trösta henne på sitt enkla godmodiga sätt.
» Ah, kära frun, inte ska frun bry sig o m det, inte.
Det är ju rakt ingenting att tala om, vet jag. » Och när frun tog fram och gaf honom en stor, blank tvåkrona, då sken hans ansikte riktigt upp, och han sade o m och o m igen, att det var alldeles för mycket, och bockade sig så många gånger, innan han k o m till dörren, att Torns matmor gick in till sig igen med ett godt samvete och känslan af att hon gjort allt, som kunde begäras af matmodern till en hund, som är så välnpp- fostrad, att han endast biter små hål.
Och skärsliparen, han vände belåten sin vackra slant i handen, medan han gick nedåt gatan.
Han fann det vara ganska inkomstbringande att låta hulidbita sig.
I alla händelser var det en mera lönande sysselsättning än att gå omkring gatorna och slipa knifvar och saxar och på hela förmiddagen kanske inte förtjäna mera än femtio öre.
IDUN Han köpte öl och fläskkorf nere på magasinet, innan han gick hem till sin hustru.
D e skulle ha sig ett godt kalas på de lätt förtjänta pengarna.
Då han steg in till sig, gjorde han också tillbörligt uppseende.
Hans fru, en liten kavat människa, som betrak- tade sitt äktenskap som en mesallians, all den stund hon i sin tidigare u n g d o m lefvat i finare kretsar såsom upp- passerska på en ångbåt, spär- rade upp sina ögon och tog ett säkert tag o m korfven.
» Hvar i alla dar, Eriksson, har du fått det här ifrån? » Det var verkligen mindre vanligt, att han drog till hu- set på detta sätt, allra helst nu under vintermånaderna, då det var så klent o m för- tjänsten.
Eriksson var nämli- / gen egentligen murare, men yrket var dåligt under halfva året, och det var därför han hade hyrt sig en slipsten och försökte förtjäna sig åtminstone till salt och bröd.
Men den här gången var han lika sä- ker i sitt sätt som hon.
Han kastade mös- san på bordet och sig själf på en stol.
Medvetandet att ha gjort en g o d affär ger alltid en viss värdighet.
Och så berättade han orn sin tur att ha blifvit hundbiten.
Han satt och väntade på, att äfven hon skulle lyckönska sig till frukterna af hans väl använda arbetsdag.
H o n bara teg, tittade på såret och sade, att det såg otäckt ut.
» Prat, » sade han.
— » Det ä ' läkt i morgon. » » Jo, j a g tackar!
V e t du inte, att hund- bett ä ' farliga? » » Det här lilla!
Han kan väl inte ha vattskräcken på vintern heller. » Fru Eriksson kastade en föraktfull blick på sin man, tog korfven och började skära den.
» Du är då en Jöns, » sade hon.
Men midt under det hon skar, höll hon upp.
H o n funderade på någonting, som sysselsatte henne mer än den stundande måltiden, ty hon var en kvinna, som kunde se längre än till blotta handen framför sig.
Hon kunde också tänka på morgondagen, och hon visste, att sedan man användt skalet på en citron, kan man också göra sig nytta m e d saften.
Hos Torns husbondfolk hade emellertid redan ett streck strukits öfver förmiddagens händelser.
Frun hade berättat historien för sin man med många loford öfver den hygglige skär- sliparen.
O m han velat bråka, hade man allt kunnat råka illa ut, ty det lär j u vara lagstadgadt, att hundar icke få bitas annat än inomhus, det vill säga i den våning, som bebos af husbondfolket, och T o m gjorde nu gunås icke tillräcklig skillnad på tambur och förstuga.
Så hade jungfrun fått snubbor, för att hon inte bättre sett efter hunden.
Och så hade Torns koppel blifvit fastslaget vid väg- gen i herrns rum och förordning utfärdats, att han skulle bindas, när han var hemma.
Alla lärdomar, som kunde dragas af det 407 passerade, hade blifvit dragna, och sedan herrn gått ut och gått m e d T o m, för att denne icke skulle känna sin ovana fången- skap för hårdt, satt frun i sitt soffhörn och läste en roman i lugn och ro.
Plötsligt ringde det, och hon gick själf att öppna, eftersom jungfrurna också voro utgångna.
Innan hon hann se, hvem det var, frågade en kvinnlig röst i dörrspringan: » Ä ' hund ' lös? » Men vid underrättelsen att hunden var ute och gick blef den främmande genast fri- modig och steg på utan krus ända in i saleu.
Det var ett litet fruntimmer, klädt m e d ett visst försök till elegans.
Den något grofva dolmakappan var besatt m e d snör- makerier, och den svarta sammetshatten pryddes af två små, korta plymer, en gul och en blå.
Hon presenterade sig strax som fru Eriksson.
» Det var rysligt tråkigt det där, som hände här i förmiddags, både för herrska- pet och min man, » började hon.
Frun i huset såg litet frågande och för- virrad ut.
H o n hade något besvär, innan hon kunde få klart för sig, hvad det var för » rysligt tråkigt », som händt dem på förmiddagen, och att fru Eriksson var den fattige skärsliparens fina fru.
Men var fru Eriksson fin, så förstod hon också att skicka sig fint.
H o n ställde sig helt och hållet på Torns husbondfolks sida och såg saken endast och allenast från deras synpunkt.
Hon hade tänkt som så.
Akt- ningsvärda personer i så g o d samhällsställ- ning som de skulle naturligtvis vara myc- ket ledsna, o m de inte finge godtgöra all skada, som ofrivilligt skett genom deras förvållande, och därför hade hon kommit hit för att säga dem allt som det var.
Och det var nu så, att först och främst så var hennes man inte någon skärslipare, utan han hade bara för ro skull hjälpt en fattig bekant för den dagen, medan han väntade på en anställning, som han skulle tillträda i morgon, en mycket lönande och bra anställning.
Men nu gick han miste om den, för doktorn hade sagt, att han •måste hålla sig inne en hel vecka för så- rets skull.
Och de finge tacka Gud, om det blefve bra ändå.
» Så ' na där sår ä ' så farliga, sa ' doktorn. » Och så tänkte hon, att herrskapet skulle bli glada att få veta, hur det var, för det kan j u aldrig vara trefligt att vara orsaken till kostnader och ledsamheter för andra, utan att bli i tillfälle att få godtgöra dem.
Märkvärdigt nog såg det likväl inte ut, som o m Torns matmor blifvit så strålande glad öfver dessa nyheter, som fru Eriksson trodde hon skulle bli.
Men däremot gis- sade hon alldeles rätt, då hon- förmodade, att den unga frun icke ville undandraga sig sin skyldighet att söka godtgöra alla de olyckor, som den välsignade hunden dra git öfver så många oskyldiga hufvuden.
408 Hon hade blifvit alldeles röd af ängslan, frågade efter alla detaljer i sårets utseende och skötsel, lämnade genast fem kronor till medikamenter och begärde fru Erikssons adress.
Hon skulle tala m e d sin man, så skulle det bli vidare uppgörelse i morgon.
Fru Eriksson tackade, men m e d bibe- hållen värdighet.
Det var j u ingen allmosa hon fick.
Och så skildes fruarna åt som två be- lefvade personer, som veta hvad de äro skyldiga sig själfva och hvarandra.
Torns matmor var emellertid så upprörd öfver olyckan, att klockan inte var mer än nio följande dag, då hon gick för att göra sjukbesök hos den stackars skärsliparen.
Hon knackade flere gånger på den låga dörren, utan att någon kom och öppnade.
Men slutligen hördes tunga, långsamma steg därinnanför, och hon trodde sig få se det arma linkande oöret själft i dörröpp- ningen.
Men i stället stod där en gammal gumma, som frågade, h v e m som söktes.
» Kan j a g få tala m e d herr eller fru Eriksson? » » Ne-ej.
De ä ' utgångna bägge två. » » Bägge två, » utbrast den unga frun.
» Men herr Eriksson måste j u hålla sig hemma för sitt sjuka b e n?
» » Jaså, det har jag inte hört talas o m.
Men nog gick han ut m e d slipsten i morse som vanligt. » - Och så vandrade då den människoäl- skande lilla frun hem igen med betydligt mindre oro och samvetskval, än när hon gått ut.
Och sedan hon vid middagsbordet fått uppbära åtskilligt med smälek af sin man, för att hon var så tacksam att lura, trodde hon ännu en gång, att det ' var satt punkt för skärsliparens saga, ty nu skulle man väl ändå inte våga låta höra af sig vidare.
Men de- hade knappt hunnit sluta sitt kaffe, förrän jungfrun kommer in och an- mäler, att det sitter ett fruntimmer inne i herrns rum och väntar.
Och då frun kom- mer ut, hvad får hon se, o m inte den snör- makeriprydda dolman och de blå och gula plymerna.
I dag var fru Eriksson icke lika lugn och värdig som dagen förut.
Den gamla frun, som var inackorderad hemma hos dem, hade alldeles bragt henne ur jämnvikten genom berättelsen om sitt dumma uppfö- rande, i Kan man tänka sig, att hon kunnat säga, att Eriksson var ute m e d slipstenen, då han bara hade varit hos doktorn, eftersom doktorn omöjligt hade tid att komma hem till dem.
Det var bestämdt bara elakhet af den gamla inackorderade frun, därför att man inte tog henne till förtrogen i allt hvad som hände och skedde.
Men hon hoppades i alla fall, att herrskapet, som hade så godt förstånd, inte skulle fästa sig vid hvad en gammal fnoskig g u m m a pratar.
Herrn i huset hade imder tiden^kommit in och stod småleende och betraktade sitt främmande.
» Ja visst, » sade han, » det är j u alldeles klart.
Nog ska man väl tro mera på er, lilla fru Eriksson. » Fru Eriksson måtte likväl inte ha blifvit alldeles belåten med hans vänliga ord, ty hon fick med ens en mycket sträng min.
» För resten så är det detsamma hvad herrskapet tror, » sade hon, » för Törnkvistens där hemma bredvid oss sa ' just: » Stäm dem bara, » sa ' de, » så får de betala femtio kronor och göra sig af med hund ' på kö- IDUN pet. » Och det är förstås det rättaste att göra sak af det, för en annan gång så bi- ter han en annan människa och gör honom olycklig för hela lifvet. » » Jaså, lilla fru Eriksson, » sade Torns hus- bonde, som tagit upp plånboken och stod och knäppte på den, » efter som ni är så där ädel och rättänkande och ifrar för det allmänna bästa, så är det väl inte värdt, att j a g försöker hindra rättvisans gång med tjugu kronor. » Den ädla och rättänkande lilla fru Eriks- son tittade på honom och såg nästan lika ond ut, som T o m kunde göra, då han be- traktade icke fint folk.
» Ja, se det är så m e d mig, » sade hon slutligen, » att j a g inte tycker om att bråka, så o m herrn vill göra upp, så.
» Hon sträckte redan ut handen, men han viftade den tillbaka.
» Nej, lilla fru Eriksson, » sade hon, » ni ska inte ha så brådtom.
O m j a g nu gaf er de här pengarna, så kunde ni, som är så mån o m det allmänna bästa, kanske ångra er en vacker dag och i alla fall draga saken för rätta.
N e e j, eftersom er ma a är så bra, att han kan gå ut, så ska han själf komma hit och göra upp affären och ha ett papper med sig, hvari han tillstår, att vi ä ' kvitt. » Det var icke med fullt ut lika mycken värdighet fru Eriksson gjorde sin sortie i kväll, som hon gjorde den kvällen förut.
Hon hade hetsiga flammor i ansiktet, och all den afskedshälsning hon bestod var en liten knyck på nacken.
Men det var en liten stolt knyck.
H o n hade j u i alla fall segrat och fått saken uppgjord på ganska goda villkor.
— Följande förmiddag stod åter den fattige skärsliparen i köket.
Han ringde inte på tamburdörren, han, som hans fina hustru.
Då frun kom ut, såg han knappast på henne, utan stod med nedböjdt hufvud hela tiden, medan hon talade till honom.
Han var så tafatt och generad, att han tappade kvittot två gånger, då han skulle lämna det, och när han fick pengarna, mumlade han något in i munnen, som troligtvis skulle föreställa tack, men lika väl kunde vara något annat.
» Nå, då är det klart nu, » sade frun, be- 1894 redd att aflägsna sig, då han bara stod där menande och tummande på sedlarna, utan att göra min af att vilja gå.
» Det var någonting jag tänkte fråga frun om, » sade han.
» Har inte frun några knif- var och saxar, som j a g kunde få slipa för.
för ingenting? » Det var ett par ärliga, blå ögon han hade.
» För ingenting, » upprepade hon.
» Jag kunde j u komma hit hvar fjortonde dag och höra, o m här finns nå ' nting att slipa.
Snälla, goda frun, låt mig få göra det.
» Tonen var ifrig och bedjande.
Han gjorde ett underligt intryck, den där fattige man- nen.
Det var någonting i dessa ärliga, klara ögon midt i det simpla, beskedliga, litet slappa ansiktet, som rörde henne.
Om han fallit på knä, skulle han inte tydligare kunnat be henne o m förlåtelse för den roll han nyss varit tvungen att spela.
» Tack, herr Eriksson, visst får ni komma, om ni vill, » sade hon vänligt och räckte honom sin hand.
Hans ansikte ljusnade till, som om han blifvit riktigt själaglad, och han höll hennes hand, utan att våga trycka den, men utan att heller släppa den så fort.
» Ja, ser frun, det vill jag så gärna, om jag får.
» Nu tittade han inte under lugg längre.
Han stoppade ner pengarne och tog mös- san från vedlårskanten med en viss fart, och då han väl var ute, gläntade han på dörren igen.
» Frun kan lita på, att j a g kommer, » sade han.
» Det kan frun. » Och det gjorde hon också.
Hon gick genom rummen med ett leende på läpparna.
Det grämde henne inte längre, att hon blif- vit lurad, och det hade hon j u inte heller blifvit.
Hvar fjortonde dag skulle hon j u få sina knifvar och saxar slipade, och de skulle rista in hos henne det angenäma minnet, att o m det finns skärsliparfruar, som äro så fina, att de ha dolmor med snörmakerier och blå och gula plymer i hatten, så finns det också fattiga skärsli- pare, som ha någonting fint i sina ärliga, bla ögon.
(Illustratör: Jenny ifyttröm.)
y y y y x x x x x x x y y y y x x yf " &gt;e ' n vältrar-decembernatten F r å n frostig sal tsj östrand " _ - * Med tunga .böljor af,-mörker In öfver hufvudstaden.
Det suckar doft ifrån djupéjl, / ' Det knakar i ise,ns tyshd^- ' / / Och dagens brand Nyss släckte sin,-sista gnista V i d slottsfasade ' n. '
Kristina, kungamodern, N u sitter vid, piltens bädd, F ö r d r ö m m a r och framtidsfrågor A r mörkret s o m vore d e t gifvet.
I. stigande skymnings skuggor Ä r modersaningen ' klädd, Och darrande rädd Går bönens suck: » Gud skydde Det späda lifvet! » Då brytes plötsligt en stråle Mot isig rutas bly I n i den s k u m m a k a m m a r Med skär och mystisk ljusning.
I kvalda modershjärtat Den väcker en stämning ny, Och hastigt fly De tunga tankarne hän F ö r sällsam tjusning.
Förvisst v a r det julens stjärna, Som steg v i d fästets rand, T y den allena förmådde Så mäktigt tygla natten!
Förvisst en ljuflig hälsning Ifrån en fjärran strand, F r å n himlens land Ett heligt sändningabåd Öfver mörka vatten!
Och se: s o m piltens öga H o n möter i samma stund Fullvaket mot sig g l i m m a I blåa stjärneglansen — - Ej förr hon såg det sådant (Illustratör: Jttiiii / Xi / vtröm.)
LjLlI IIXIXLL * I X T T T I I I T T I I I I I T T T y x x x x x x x x y y x x y y x T Qeh rörd till hjärtats grund, M e d s k ä l f v a n d e miind På * knä * hon trycker en kyss Mot " örngåttsfränsen: X » Stjärnöga, hvilka skiften Din framtid innebär, Det känner blott H a n, som råder F ö r spröda mänskoöden ..