Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Striden vände sig i det yttre om de tre enheterna, men derbakom låg den djupare frågan, ”om franska sorgespelet skulle vara ett retoriskt-musikaliskt eller ett drastiskt-pittoreskt”507.
Läran om enheterna, så som den fattades i Frankrike, innebar möjligheten till en utveckling af det förra; deremot kunde omöjligen enheterna tillämpas på tragikomedien, ja, redan de romantiska stoffen måste uppgifvas med antagandet af den nya lagen för tragedien.
Det ligger utom vår plan att följa stridens alla vändningar; alltnog sedan den store Corneille en tid vacklat emellan begge åsigterna, underkastade han sig franska akademiens dom öfver hans tragikomedi ”Cid,” och 1640 hyllade han med sin ”Horace” de tre enheterna som högsta dogm, och dermed var franska tragediens form fastställd för århundraden.
Första spåren till inflytande af fransk smak började hos oss visa sig redan under Christinas regering.
Det är inom de egentliga hofkretsarna de förmärkas.
Bundsförvandtskapet med Frankrike under trettioåriga kriget bragte Sverige i närmare beröring med detta land, som redan nu började blifva tongifvande.
De unga ädlingarna försummade icke att under sina bildningsresor besöka Paris, och det blef längre fram icke ovanligt, att svenskar ingingo uti fransk krigstjenst för att utbilda sig i yrket.
Detta bidrog till kännedom om det franska dramat, som under medlet af seklet höll på att skapa sig sin form.
Wieselgren berättar, att den alvarsamme Jacob De la Gardie d. 17 April 1647 skref till sin då 18-årige son, Jacob
De la Gardie, att honom ”ej behagade, att sonen gjorde sig så gemen med fransoserna och gaf dem balletter och komedier, efter sådant ingen nytta och ära gifver”508.
Det enda dramatiska stycke, som man vet vid Christinas hof vara uppfördt af studenter, var en af Senecas tragedier.
Från franska hofvet hämtades bruket af mytologiskt-allegoriska festspel, balletter, upptåg och pastoraler, och dessa bidrogo ej obetydligt till utbildande af smaken för det deklamatoriska och sententiösa.
Äfven i Stockholm bosatta eller der sig uppehållande fransmän medverkade till spridande af den nya smaken.
Så berättar Ekeblad d. 26 Mars 1661, att ”några franska köpmän och kammarherrar ha lagt sig här tillhopa och agerat en komedi i går första gången”509.
Om det uppförda stycket verkligen varit en komedi, låta vi vara osagdt, möjligen har Ekeblad i öfverensstämmelse med det i Sverige vanliga bruket begagnat ordet komedi som liktydigt med skådespel i allmänhet.
Snart var också hofkretsen vunnen för den nya vitterheten.
Magnus Gabriel De la Gardie, med sitt varma intresse för allt, som kunde bidraga till bildningens spridande, uppmanade Samuel Columbus att försöka sig med öfversättningar af franska teaterstycken, och i ett bref af d. 5 Maj 1679, sedan Columbus nyss hemkommit från en resa, under hvilken han i Paris grundligt studerat den franska vitterheten, skref denne till sin höge gynnare om ”den herrliga smak,” som han funnit ”i de fransyske Comedier i synnerhet Molieres och Corneilles någre,” samt lofvar att fortfara med öfversättningen af dessa, särdeles emedan komedien och etiken så nära hänga samman, att alldeles detsamma, som komedien föreställer med lust, det föreställer filosofien med alvarsamhet510.
Columbi död, som inträffade ett par månader derefter, gjorde dock, att hans löfte blef ouppfyldt.
Ofvan hafva vi sett, att då hoffruntimret 1684 skulle uppföra ett skådespel, valde man dertill Racines ”Iphigenie.”
Så finna vi, att mot slutet af seklet var franska dramat väl bekant bland de bildade klasserna.
Att universitetsstaden tidigt upptagit den i hufvudstaden rådande smak, synes ganska naturligt.
Kanske var det ock på grund deraf, som konsistorium i Upsala 1652 afslog Erik Kolmodins anhållan, att få uppföra ett skådespel; ty att dömma af dennes uppträdande i Åbo har det säkert varit religiösa skoldramer i gammal stil, som han velat låta spela; och kanske har man icke ansett det längre tillständigt att vid rikets högskolor uppföra de af en finare smak redan utdömda dramatiska behandlingarna af heliga ämnen, hållna i den halft religiösa, halft burleska medeltidsstilen.
Man finner åtminstone, att omkring 10 år derefter blef med professorernas goda minne en akademisk teater inrättad i Upsala, och det enda förhandenvarande af de der uppförda stycken betecknar omisskänneligt en förändrad smakrigtning.
Sedan Prytz’ dagar hade i Upsala nästan endast latinska skådespel blifvit uppförda; den, som åter upptog bruket att spela svenska stycken, var Urban Hjärne, en af dessa mångsidiga snillen, hvarpå medlet af 17:de seklet var så bördigt.
Han föddes 1641 i Squoritz prestgård i Liffland, åtnjöt först undervisning i sin hemort, men kom efter växlande öden slutligen till Strängnäs skola, derifrån han hösten 1658 begaf sig till Upsala, Vid universitetet qvarstannade han endast ett år, hvarefter han begaf sig till Stockholm och uppehöll sig i två år som lärare för ”rika och förnäma” borgares barn.
År 1661 återvände han till Upsala för att studera medicin och omfattades med mycken välvilja af med. professorerna Hoffvenius och Rudbeck.
Men jemte medicinen odlade han äfven vitterheten.
Han blef själen i ett vittert sällskap, som bildade sig omkring honom, och ”för att divertera ungdomen” beslöt han inrätta en teater, häruti alvarligt biträdd af professor Rudbeck, som utverkade tillåtelse för honom att ”i den bästa salen på Upsala slott, den med Ovidianska fabler i gipsverk sirad var,” uppställa en teater, som han sjelf konstruerat och målat.
Der uppfördes nu tidt och ofta skådespel, dels originaler, dels öfversättningar och bearbetningar så väl af honom sjelf, som af de andra vittra ynglingar, hvilka slutit sig till honom, och bland hvilka räknades Samuel Columbus, bröderna Jacob och Anders Wolimhaus, sedan grefvar Gyllenborg och Leijonstedt, Jacob Isthmenius, sedan Reenhielm, Olof Rudbeck d. y., Peter Lagerlöf, Johan Paulinus, Eric Wenæsius.
Gyllenborg har sjelf förklarat, att Hjärne genom dessa tidiga öfningar ”gjort honom dristigare och qvickare.”
Då Carl XI 1665 besökte Upsala, tillsade Rudbeck Hjärne ”att antingen representera något lustspel på sin teater eller låta samma sal för konungens plaisier rensa.”
Hjärne skref då tragedien ”Rosimunda,” hvilken på hans teater uppfördes inför konungen d. 15 Aug. i närvaro af senaten och hela den medföljande kungliga sviten.
Ballett-drägter, brukade vid Christinas hoffester, blefvo honom lånade från Stockholm.
Huru road konungen fann sig, synes deraf, att han ännu ett halft år före sin död talade med Hjärne, som då var hans lifmedicus, om detta skådespel och det nöje, det skänkt honom.
Beträttände
Hjärnes öfriga öden inskränka vi oss till att nämna, att han under många utländska resor ytterligare förkofrade sina medicinska och kemiska insigter, blef 1675 ledamot i Collegium Medicum samt assessor i bergskollegium, 1684 konungens lifmedicus, 1696 arkiater och præses i Collegium Medicum samt president i bergskollegium 1713.
År 1720 tog han afsked med landshöfdingekarakter och dog i Stockholm 1724.
Om medicinen så väl som om bergsvetenskapen i Sverige har Hjärne gjort sig högeligen förtjent; och icke minsta nyttan gjorde han genom sitt deltagande i kommissionen öfver trolldomsväsendet, der han var den, som först gjorde gällande en förnuftig uppfattning af denna sak511.
Rosimunda.
Tragoedia i fem handlingar aff Urban Hjärne.
Vthi H. K.
May:tz wår Allernådigste herres och Konungs Högstanseenligaste närvarelse, Uthi största underdånigheet förestelt på Ubsala slott Anno 1665 den 15 Augusti.
Rosimunda har först 1856 genom Hansellis försorg blifvit tryckt512.
I detta stycke finna vi första gången knittelversen fullkomligt öfvergifven, och i stället omväxlande metriska versarter begagnade.
Som prolog uppträder Nemesis och redogör för sin magt och sin verksamhet, men nämner ingenting om styckets innehåll.
Cleph, kammarherren, varnar konung Alboin för hans hustru
Rosimunda, hvars hämdlystnad han väckt genom att lockat henne dricka ur hennes mördade faders hufvudskål.
Alboin slår varningen i luften.
En page underrättar, att drottningen ligger för döden, och kungen beger sig till henne.
— Sc. 2. Cunimundi (Rosimundas mördade fader) skugga uttalar i en lång monolog på hexametrar straffdomen öfver Alboin och manar Rosimunda till hämd.
— Första interscenium med Florisel och Halexius Pickelhäring: improviseradt.
— Akten slutar med en körsång, som framhåller, att, om än sent, följer straffet på brottet.
Rosimunda framställer i en monolog skälen till sitt hat mot Alboin och svär att döda honom som ett offer åt sin fars vredgade skugga.
Rå, men kraftig och fantasifull, är hennes beskrifning på den gräsliga dryckens verkan:
— — — — — vijnet, Det krympte neer i botnet
Och drogh sigh tätt tillhopa, Som ville det ey sielffver Och nödigt i migh ingåå.
Vidh gomen lådde tungan, Migh darrad’ hals och strupa, Min mage kund’ ey heller Slijk vederstyggligh vätska Meer qvaar hoos sigh behålla, 3 gånger iagh thet intogh, 3 gånger iagh thet upgaff, Ty magen viste bättre
Än iagh aff slijk ogärning.
Diletta söker öfvertala Rosimunda att låta sin harm fara och föreställer henne vådan af hennes planer på konungens lif; men fåfängt.
Då drottningen slutligen yppar, att hon utsett Dilettas egen fästman Helmiges till medhjelpare vid mordet, ber Diletta om nåd för honom, men drottningen befaller henne att till aftonen bege sig in i drottningens sofgemak, på det Rosimunda sjelf må kunna i Dilettas kammare emottaga
Helmiges och med honom öfverlägga om mordet.
Dilettas fruktan söker drottningen lugna.
Helmiges spelar bakom gardinen och sjunger en jambisk ode, uttalande hans kärlek till Diletta.
Sedan gifver han luft åt sin svärmiska längtan efter Diletta och säger sig mot hennes kärlek akta ringa gods, rikedom, höghet och andra lyckans håfvor; han har på nära håll sett de mägtiga, och han missunnar dem ej den börda de bära.
— Ett improviseradt interscenium följer, deri Helmiges’ medfriare, Floretto, affärdar Pickelhäring med ett bref till Diletta, men får ett snöpligt svar.
Diletta sänder Ådvin, sin dräng, till Helmiges med hälsning, att hon ej kan enligt löfte vara i sin jungfrubur i afton och att H. ej bör gå ur huset, emedan en stor fara hotar honom.
Ådvin återkommer med underrättelse, att Helmiges redan gått till slottet.
Diletta ger utbrott åt sin harm mot drottningen.
— Kören varnar ”den skyndande Helmigen” att icke rusa till sitt förderf, ty i stället för sin Diletta, skall han finna Rosimunda.
Helmiges berättar, att då han trott sig tillbringa natten hos Diletta, hade han i stället varit samman med Rosimunda, som, just då han velat bortgå, gifvit sig tillkänna och förelagt honom, att antingen döda konung Alboin och blifva hennes man och konung öfver Longobarderna eller ock dö såsom den der kränkt hennes ära.
Rosimunda frågar
Helmiges, om han betänkt sig, och denne söker förmå henne afstå från sin blodiga föresats; men R. anför, att hennes mördade faders skugga ej lemnar henne någon ro, ja, hon ser den äfven nu, medan hon talar.
Hon ger Helmiges ytterligare betänketid.
— Sc. 3. Helmiges öfverlägger; alternativen äro: å ena sidan mörda sin konung och välgörare, förlora sitt goda namn och rykte och lida af samvetsqval, å andra sidan sjelf lida döden.
Han aktar ej höghet och kungligt välde, men väl sitt lif, och ej mindre aktar han friheten, ty åt hoflifvet med dess falskhet och slippriga lycka är han trött.
Rosimunda kommer, Helmiges förklarar sig redo.
De öfverlägga om sättet för mordets utförande och besluta att i tysthet gripa verket an och sedan med alla rikets skatter fly till Ravenna; emellertid skulle landshöfdingen Longinus anstalta om att Longobarderna valde Helmiges till konung.
— Improviseradt interscenium:
Diletta rymmer undan faran med Cleph.
Floretto möter dem i skogen och vill med våld taga
Diletta, som frestas af Pickelhäring.
Hon rymmer, Pickelhäring rymmer efter, Floretto dödas, Cleph söker Diletta.
Pickelhäring kommer igen, finner sin herres lik och bär det till en bakugn för att upptina det till lif. — Kören sjunger om den tigergrymma Rosimunda, som under fagert skinn döljer så förgiftigt sinne.
Den varnar ungdomen att ej bygga på skönhet.
Rosimunda och Helmiges döda Alboin och fly.
— Sc. 2. Pagerna komma och finna konungen död; en nobiles befaller att eftersätta mördarna.
Samme nobiles anställer betraktelser öfver kungars vacklande lycka.
Cunimundi hamn gläder sig öfver den vunna hämden, men afbrytes af Alboins hamn, som kommer in rasande, slår Cunimundi hamn i synen m. m.
Jorden upplåter sig och Cunimundi skugga stiger der ned.
— Sc. 5 har ingen dialog, utan en själamessa ”på hedniskt vis” hålles deri öfver Alboin.
Pickelhäring uppräknar och beser hvad han stulit från sin döda herre; Cleph kommer och vill döda honom, men igenkänner i honom Alboins hofnarr.
De gå båda att söka Diletta.
— Kören sjunger om förnöjsamhetens lycka.
Longinus öfverlägger med sig sjelf; han vill begagna kejsar Tiberii frånvaro för att bemägtiga sig
Italien, sedan han först gift sig med
Rosimunda och genom henne och hennes skatter förvärfvat väldet öfver Longobarderna.
— Sc. 2. Gubben Eubulus söker afråda honom, men han står fast vid sitt beslut.
Två soldater uppträda; den ene är ledsen åt yrket, men den andre uppmanar att stjäla och plundra vägfarande.
De gå ut att söka byte.
Rosimunda klagar öfver långsamheten i utförandet af hennes plan att bli Longobardernas drottning.
Longinus, som hört hennes klagan, kommer fram och skjuter skulden på Helmiges.
Rosimunda försvarar honom men Longinus yppar för henne sin kärlek och sina planer samt råder henne att förgifva Helmiges.
Hon afslår väl förslaget, men Longinus ber henne besinna sig.
Helmiges kommer in djupt nedslagen och förfärad; han hade förirrat sig i en fasansfull ödemark och der under häftiga ljungeldar sett Alboins skugga; Rosimunda söker intala honom mod.
Alboins skugga uppenbarar sig ännu en gång för Helmiges och bådar, att hämden snart skall nå hohonom och Rosimunda.
Cleph och Pickelhäring finna Diletta i soldaternas händer.
De anfalla dem, men Pickelhäring tar parti emot Cleph; dock lyckas han befria sin älskarinna, och Pickelhäring utföres för att hängas.
Rosimunda tycker
Helmiges för modlös att utföra hennes värf, hon finner sig älska Longinus och efter en stunds öfverläggning beslutar hon mörda Helmiges.
Rosimunda ger Helmiges gift, men när denne känner giftets verkan, tvingar han Rosimunda att dricka ut återstoden ur bägaren.
Båda dö i närvaro af Alboins skugga.
Sist uppträder Nemesis.
— Sedan ”Courtinen” är tillsluten dansa 4 dalkarlar en ballett, hvarpå följer ett Nachspel af en bonde-pickelhäring och två ”befalda diäknar”.
Vi vilja här meddela några utdrag ur tragedien.
Som prof på monologen meddela vi början af Helmiges monolog i III. 3.
Hvaar tager iagh nu rådh?
O i alsvållige Gudar!
Hvart iagh än hugsar och seer, haar iagh bekymmer och ängslan.
Lijffvet, frijheet, rijkdom och ähra, de låcka migh heftigt;
Men där skreckia mig frå mitt samvet’ och ährliga rychte.
Sij, både häär och däär ähr fara, kränkliga plågor.
Skall iagh mörda min elsklige kung, min förste, min herre,
Den mig haar altijdh gott bevijst och aldrig emot giort,
Den mig och ijdeligh nåd betedt och högt haffver uppsatt?
Ach ney, ney, iagh vill aldrigh så, hvart trängd eller oträngd,
Kränckia mitt ährliga nampn, mitt rychtbara tappra gemöte;
Seen een gnagande matk allförett i mitt engsliga hiärta
Bära, derhoos ond löön och straff af Gudarna venta.
Men sij, gör iagh det ey, gijffs iagh sielff Bödlom i hender.
Doch må iagh heller obrotzliga döö, än leffva i oroo,
Skamm och samvetes agg.
Kiäre, hvilken veet aff min oskuld?
Drottningen, affvogh och ill, klagar ann mig för ågong och våldzverck;
Konungen, vreder och yyr, gitter ey hvart böön eller uursecht,
Serdels när han seer alt folk reta Rätten och ropa,
Yrkiande domen och dödh; allmogen och andra gemena,
Som påta näsan i alt, det dem hvaar röör eller angåår,
Tvija, beskrija migh uth, iagh rates och hates aff allom;
Måste så iempt allt det lijda den försmädliga döden.
Aldrig seen veet een mig reen för meen här i verlden,
Uthan allena i himmlen de stilltigande Gudar.
Detta migh lockar först; Iagh achtar ey godz eller högheet
Iempte kungligh välde så högt, som rychtet och liffvet.
Ach, huru håårt och svåårt och suurt ähr oskyldeligh lijda
Kungens vrede, folksens haat och skamliga döden!
Som prof på dialogen meddela vi en del af samtalet emellan Longinus och Rosimunda (V. 3.), der den förre vill öfvertala drottningen att förskjuta Helmiges.
Longinus.
Eer klaga, skönste Drottning, Har iag medh smärta höört, Och gåår mig håårt till hiärta, Att alt skall så ståå till; Men hoo kan thet då ändra?
Ty steller eer tillfredz
Till des man gott tillfelle Kan nåå och läglig tjidh Att ställa det i värcket, Som mann eer loffvat haar.
Haar jagh ey lenge bijdit?
Ach hvad begynner jagh?
Iagh fruchtar vist, vij dröya.
Till des vårt litzle hopp Det blijr till vatn och intet.
Att haffva tolamodh Tillåter os ey tijden.
Ia, iagh må tillståå alt Så vara sant; iagh drager
Ett stoort medhlijdande Och hiertelig medhynckan, Att eder ädla siäl, Emoot hvars mans förmodan, Skall haffva råkat så I slijk oläglig tillstånd:
Ty ähr han värd stoort straff, Som eder plötzligh föörde
På sådant obestånd.
Han, som så manlig löönte
Den stora oförrätt
Och spott, som mig tillfogat Bleef aff min förra mann?
Iagh plägar skäligh straffa De höffvidzmenn, dem iagh Plägh’ giffva streng befallning, Gåå medh försichtigheet, När de sinnlöse ruusa
På fienden i felt Och deras saak angripa Medh obetencksamheet; De må då tappa, vinna, Lell fåå de lika straff.
Helmiges måste taga
Sin lägenheet i acht; Och om iagh rätt bekenner.
Så bleef han tvungen till Aff mig, som all den smäleek Och otroo intet ledh.
Longinus, Helmiges skulle skiuta All skullen på sigh sielff Och eensam taga flychten Uppå een liten tijdh, Till des i kunden stilla Eer underhaffvande,
Och deras vrede måtte Medh tijden sachta sigh.
Han kunde seen väl komma Tillbaaka i godh tijdh.
Nu haar han så med galnu Sin saak i olag stält, Att iag måå fritt bekenna, Det ähr alsintet hopp Numera för eer öffvrig.
Tredje aktens kör kan gifva föreställning om körsångerna.
Tijgergrymma Rosimunda!
Haar du slutat fulleligh?
Viltu entligh ingalunda
Låta vreden sachta sigh?
Hvem haar sådan gruffvligheet
Än i världen hört och sedt?
— Kunna dina miuka hender
Väl bedriffva sådant dråp?
Kan slijk ondsk’ och list i sender Vistas i så deyligh krop!
Falska skönheet, kantu vääl Öffverskyla sådan siääl?
I det vidtbegripna runda Kunde aldrigh någon troo, I den skönsta Rosimunda Skulle så oont hiärta boo, Under sådan fagert skinn Vara så förgiftigt sinn.
Tu, som plägh så heftigt prijsa Skönheet ibland Qvinnoköön, Alboinus skall digh vijsa, Hvadh som sköönheet pläg för löön Giffva dem, som henne såå Högt åstund’ och efterståå.
Fägring böör man högt värdera, Der som fromheet är med blygd, Men, ty verr, man finner fleera, Them som skyla sin odygd Medh een teck och liuffvligh hyy; Sådan fägring böör man flyy.
Lär, o yngling, väl besinna Guld ähr ey, allt guld ähr lijkt.
Huru ofta haar een Qvinna Medh sin deijligheet besvijkt Och thet giord, som våld och macht Hade ey tillväga bracht.
Hade sköönhet ey bedragit Alboins, then hieltens modh, Aldrigh hade han hiälslagit Cunimund, och meenlöst blodh Gutit uth, ia sielfver sist
För slijk våldzverck lijffvet mist.
Villtu bliffva frij, lätt fara
Altför heftigh skönheetz lust, Tagh tigh väl och grannt tillvara, Att ey iemmer, suck och pust Änder tigh tin lust medh nödh Sist medh een försmedlig dödh.
Redan en flygtig blick på denna innehållsredogörelse och på de lemnade utdragen visar, att vi här hafva för oss ett stycke af helt annan art, än de, hvilka vi förut lärt känna.
Men de komiska scenerna, sångerna, tids- och rumsbehandlingen ådagalägga, att deri ännu åtskilligt af medeltidstraditionen finnes qvar, och att sålunda icke den fullbildade franska tragedien varit Hjärnes mönster.
Som en närmare granskning skall visa, har
Rosimunda mesta likheten med den franska tragikomedien; och det var just denna med medeltidsdramat sammanhängande form, hvilken den klassiska tragedien först måste besegra, innan den såg sitt anseende obestridt.
Det kan ifrågasättas, om Hjärne, som ej varit utomlands och möjligen icke sett andra skådespel, än de komedier af Terentius, i hvilka han sjelf spelat med djeknarna i Strängnäs, verkligen haft någon bekantskap med det franska dramat, eller om han icke snarare genom studier af de gamle, företrädesvis af Seneca, sjelf skapat sig sin form.
Antagandet af det sednare lemnar dock oförklaradt den onekligen stora likheten emellan Hjärnes drama och det franska skådespelets form, en form, som, väl till märkandes, var en frukt utaf en lång rad af förmedlingar.
Det torde dessutom icke vara så synnerligen svårt att visa, att det franska skådespelet icke kunnat vara främmande för Hjärne.
Under sitt vistande i Stockholm såsom lärare i de ”rika och förnäma” borgarnas hus hade han lätt kunnat vinna kännedom om den franska litteraturen.
Garniers och Hardys dramer, om hvilka Hjärnes ”Rosimunda” mest påminner, voro i många upplagor vidt spridda, och otroligt är väl icke, att några exemplar kunnat förirra sig upp till Stockholm.
Det var vidare just under det år, Hjärne låg i hufvudstaden, som de franska köpmännen och kammarherrarna uppförde den ofvanomtalta franska komedien.
Då dessutom på Hjärnes teater gåfvos många stycken, dels originaler, dels öfversättningar, så följer deraf, att de unga studenterna icke kunnat vara obekanta med dåtidens dramatiska litteratur.
Jemföra vi ”Rosimunda” med den franska tragikomedien, så må vi först anmärka, att fastän dervid likheter komma att yppa sig äfven med den franskt-klassiska tragedien, så är detta förhållandet endast i sådana punkter, hvilka denna tragedi har gemensamma med tragikomedien.
Dit hörer i främsta rummet den patetiska ton, som genomgår ”Rosimunda.”
Nästan alla de uppträdande personerna befinna sig i en mer eller mindre upprörd själsstämning och gifva luft åt sina känslor i ett passioneradt ordflöde.
Hjärnes patos är liksom det franska retoriskt.
Så söker han liksom fransmännen att förstärka uttryckets kraft genom upprepande af samma ord och vändningar.
Exempel derpå anträffas öfverallt i monologerna:
”Och i tillbörlig lydno, Och i tillbörlig troohet, Och i tillbörlig aga.” — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — ”Hvadh ähr att rett regera, Hvadh ähr försvara länder, Hvadh ähr att draga Crono, Hvadh ähr att bära Spiro, Hvadh ähr rett föra krigsfolk?” (s. 147.)
Att detta retoriska medel ofta missbrukas och derigenom kan blifva löjligt, visa följande rader:
”Jagh vill eij lengre dröija,
Jagh kan eij lengre bijda,
Jagh måå eij mera töffva.”
Ett annat af fransmännen ofta begagnadt retoriskt medel är antitesen; äfven Hjärne begagnar sig ofta deraf.
”O, du vällust uthan all olust, O, du gledie uthan skreck, O, du lijsa uthan sorgh!” ”Du alleen migh dödar och åter Giffver migh mitt lijff igen.” — — — — — — — (s. 118).
Liksom Garniers och Hardys skådespel är ”Rosimunda” rikt på monologer; af styckets tjugoen scener äro de nio monologer.
Sådana förekomma visserligen äfven i skoldramat, liksom i allmänhet det ännu outbildade dramat gerna brukar eller rättare missbrukar monologen.
Men då monologerna i de äldre dramerna gemenligen äro berättande och afse antingen att införa en person eller ock att förtälja något, som i handlingen icke kunnat upptagas, så hafva deremot monologerna i ”Rosimunda” liksom de franska en mera dramatisk karakter.
Ty om än äfven de någongång innehålla en berättelse, så användas de dock hufvudsakligast för att personerna i dem må öfverlägga med sig sjelfva, mönstra motiverna för sitt handlingssätt eller gifva utbrott åt sina öfversvällande känslor.
Hos Hjärne störes dock monologens dramatiska karakter af ett insmugladt retoriskt element; han älskar nemligen att i dem inväfva vidlyftiga beskrifningar och med episk utförlighet framställda bilder.
En person i Helmiges’ ställning (III. 3), hvars lif hänger på ett hårstrå och för hvilken det gäller att ögonblickligen fatta ett raskt beslut, står icke som denne och för sig sjelf beskrifver hoflifvet i 43 hexametrar.
På samma sätt är det icke heller med situationen rätt öfverensstämmande, att Cunimundi hämdfrustande skugga (I. 2.) i 24 hexametrar lugnt utmålar bilden af en varg, som bryter sig in uti fårahuset, men med pälsen och lifvet får betala sin blodiga lust.