Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
blifvit förtätad, yttrande sig uti svagt eller Det första i sitt slag var Görbersdorf i förändradt andningsljud och dämpad per- Schlesien, grundadt 1854 af tysken D:r Her- kussionston.
man Brehmer.
Han genomförde den hygenisk Iduns läkarartiklar.
K 141 dietiska metoden — frisk luft, hög, näran- de diet och härdande vattenbehandlig.
Upp- märksamheten riktad på organismens stär- kande i sin helhet och därigenom kraft till motstånd mot den lokala processen i lungorna.
Före Brehmers tid hade metoden visserligen delvis tillämpats vid de vanliga klimatiska kurorterna; men dels voro vid dessa patien- terna bundna vid en viss säsongtid, efter hvars utgång kuren måste af bry tas, dels hade de för stor individuell frihet uti sättet att sköta sig.
De lungsiktiga äro nämligen fallna för allehanda öfverdrifter och i behof mer än andra sjuke af ständig läkartillsyn under sin kur.
För dem passa därför mer de slutna anstalterna, hvilkas specielt anställde läkare lättare än den blott en eller annan gång konsulterade läkaren kan öfvervaka att hans ordinationer efterlefvas.
Som dessa anstalter äro öppna året om, kan den sjuke dit taga sin tillflykt genast vid sjukdomens yppande och kvardröja nödig tid för sitt återställande.
Brehmers förtjänst är också den att hafva ej blott betonat möjligheten af lungsotens botande, utan äfven genom sina resultat lämnat ett glänsande bevis därför.
Hans metod utvecklades vidare af Detfrweiler, föreståndare för sanatoriet i Fal kenstein, som införde den numer brukliga fri- luftkuren — stillaliggande ute.
Härigenom kan behöflig hvila för lungorna och hjärtat förenas med rikligt njutande af frisk luft.
Lun- gorna behöfva nämligen, för att ej läkningen i dem skall förhindras, sparas för all öfver- ansträngning, som sliter sönder såren; äfven- så hjärtat, som har att kämpa mot ett ökadt motstånd för blodströmmen inom lungorna på grund af den sjukliga processen i dem.
I nästan alla länder ha inrättats dylika anstalter, ledda i hufvudsak efter Brehmers princip, med mer eller mindre oväsentliga förändringar.
I genomsnitt visar statistiken från dem 2 5 % botade eller för- bättrade — ett resultat, som nog kommer att utfalla ännu gynnsammare, då man lärt sig inse fördelen af att så tidigt som möj- ligt uppsöka dem.
F. n. betraktas de ofta som sista tillflyktsorten.
Så länge krafterna äro någorlunda goda och symptomen i öfrigt ej för besvärande, nöjer man sig med en eller annan månads vistelse på landet under den vackra årstiden — under vintern håller man sig hemma i de varma, väl ombonade, men ofta dåligt ventilerade rummen, blir ordentligt bortklemad oeh känslig för minsta temperaturförändrirjg och förlorar ofta un- der vintern vinsten af den korta sommar- kuren.
Nästa sommar åter en frist; och så släpar man fram sin tillvaro lika kost- samt, men utan de varaktiga resultat, som man kunde ha vunnit, om man på en gång tagit i med all energi och tillräckligt lång.
Att sommartiden bör afvaktas därtill, beror på en inrotad tro, att värme skall vara för lungsiktiga så nyttig och kyla så skadlig.
Och dock har från de flesta fackmän på detta område framhållits den kalla luftens välgörande inflytande på host- retningen, aptiten och ämnesomsättningen inom organismen.
Ej alla äro så ekonomiskt lyckligt lottade, att de kunna tillbringa hvarje vinter i de sydligare ländernas poe- tiskt beskrifna, men ofta tvifvelaktiga blom- sterklimat.
Flertalet gjorde nog bäst uti att härda sig för sitt eget lands, där de måste bygga och bo.
Här vid Mörsils sanatorier till- ra M o ra a * * ra a &amp; iP: cS fen O &lt;L&gt; •vi feo 12 R O Pl 01 m W Ü SI t » w * &gt; H s sa W 60 Ö O M - SO 5 C / 3 ta S™ c o
IDUN 142 bringa gästerna i lugn och ro ute i sina hvil- stolar de flesta af dagens timmar äfven vid så låg temperatur, att en vanlig män- niska helst håller sig inne framför brasan.
Säkert kommer en sådan kall friluftskur dem till mycken nytta under vintrarne i hemtrakten.
Hvad som ännu spåras hos den bacill- skrämda allmänheten är en viss ängslan för dessa anstalter för smittans skull: man skulle där vara mera utsatt därför än på andra håll.
Man behöfver dock ej länge vistas vid en sådan anstalt för att finna denna misstanke ogrundad.
D e sjuke äro strängt förbjudna att spotta omkring sig och medhafva sina fickspottkoppar, hvari upphostningarna uppsamlas och oskadliggö- ras.
Rummen desinficieras noga, såväl möbler som väggar, tak och golf — och från syn- punkten af smitta äro de således öfverlägs- na de så gouterade bondgårdarnes.
Att vårt lands klimatiska förhållanden möjliggöra vinnande af hälsa, utan att de kostsamma utländska anstalterna behöfva uppsökas, där- o m tvinar nu ingen; och ett nytt välsig- nelsebringande skede ingår snart, då genom konungens ädla tanke och vårt folks offer- villighet utsikten öppnas för erhållande af special-anstalter äfven för de mindre bemed- lade.
Det kommer att djupt ingripa i hela folkets framtid.
Do sjuke lära sig ej blott konsten att sköta sig under sin anstaltsvi- stelse, utan äfven i det hvardagliga lifvet, och bli fanbärare för ett allmänt mer hyge- niskt lefnadssätt.
Fru Mina Ayiärée, nordpols f ar ar ens moder och maka till framlidne apotekaren An- drée i Grenna, hvilkens biografi och porträtt Idun i fjol meddelade, afled i förra veckan i Jönköping till följd af ett slaganfall.
Hon var omkring 78 år gammal.
Föreningen Handarbetets vänners års- stämma af hölls härom dagen i densammas lo- kal vid Brunkebergs torg.
Af årsberättelsen framgick, att föreningen under år 1896 räknat 770 betalande medlemmar, hvilkas sammanlagda årsafgifter utgjorde kr.
3,850; af detta belopp ha återburits kr.
1,795: 25 i form af arbeten, utlot- tade bland ledamöterna.
Arbetslöner och .iflöningar ha under året ut- gått med kr.
51,203, omkring 3,000 kr.
mer än i fjol, beroende därpå att flere arbeterskor varit sysselsatta för årets utställning.
Syskolan, som fortgått under fröken Agda Beckmans ledning, har räknat 96 elever, och väfskolan, under frö- ken Anne Marget Hamiltons uppsikt, har haft 53 elever.
En handarbetskurs för lärarinnor har under året försöksvis anordnats och uppmuntrat till vidare fortsättning.
Föreningens behållning, som den 1 januari 1896 var kr.
71,668: 08, har under nämnda år ökats med kr.
184: 77.
För- eningen beslöt att Sofie Adlersparres pris, stif- tadt för att hugfästa minnet af hennes verksam- het inom föreningen, denna gång skulle tilldelas fru Karna-Nilsson " Wahlberg f rån Skåne för visad framstående konstnärlig begåfning.
Vid härefter företagna val omvaldes de tre afgående styrelse- ledamöterna.
Kvinnlig seiielsällskapsuniform.
De i Svenska segelsällskapet invalda damerna ha be- slutit anlägga kvinnlig segelsällskapsuniform, den första som blifvit anlagd här i Sverige.
Uniformen ter sig enligt det framställda för- slaget på följande sätt: Mörkblå eller hvit sjö- manshatt eller mössa utan skärm, kort blå jacka ungefär af den modell, som af sjökadetterna an- vändes, med sällskapets knappar, blus under jackan af hvitt eller blått tyg, hvit väst till hög- tidsdräkt, kjol af blått tyg utan någon garnering, slutande 10 cm.
från marken, gula eller hvita skodon samt ytterkavaj af blått kläde lika med den af de manliga medlemmarna använda.
En vacker utmärkelse har kommit fru Arla Bagge, landssekreteraren A.
H. Bagges i Jönköping maka, född Osbahr, till del, i det att konungen tilldelat henne medaljeu » Litteris et artibus » såsom ett erkännande af den förtjänst- fulla insats, fru Bagge gjort i Jönköpings mu- siklif.
Landshöfdingen frih.
Palmstierna öfver- lämnade i måndags på länsresidenset i närvaro af ett 20-tal damer och herrar medaljen till fru Bagge med ett kortare tal, i hvilket han fram- höll de förtjänster fru Bagge nedlagt för att väcka kärlek och intresse för musikens konst.
Ännu en svenska till Grekland.
Förutom de i vårt förra nummer nämnda sjuksköterskorna har nu ytterligare en svenska afrest till Grek- land, nämligen fröken Mathilda von Koch, syster till löjtnant von Koch å Leonardsberg i Skåne.
Fröken von Koch skall tjänstgöra som sjukskö- terska vid grekiska armén.
Göteborgs Kexfabriks Aktiebolag, hvars utmärkta fabrikater säkerligen äro välkända för flertalet af Iduns läsarinnor, har i dagarne ut- nämnts till k. hofleverantör.
* 1897 ådagalade i sitt föredrag god uppfattning, dra- matiskt lif och omsorgsfull skola, men röstens rent fysiska välljud lämnade åtskilligt öfrigt att önska.
Värdefullt biträde lämnades af fru Hilma Svedbom, hrr Zetterqvist, Kjellberg m. fl.
Fru Anna Lisa Hwasser-Engelbrecht ämnar nu om söndag, den 9 d:s, gifva en matiné å Dra- matiska teatern, hvarvid Paillerons kvicka ko- medi » Sällskap där man har tråkigt » uppföres med biträde af nämnda teaters skådespelare.
Fru Fahlman gifver instundande tisdag soaré å k. operan, hvarvid hon uppträder som Claire i » Herr Derblays giftermål ».
Säkerligen skall den talangfulla och framstående skådespelerskan få glädja sig åt fullsatt salong.
En dramatisk musikalisk soaré forberedes af fru Hartmann och fröken Petrini till förmån för de genom kriget lidande grekerna.
Program och dag för soaréen offentliggöras snarast.
* " Så k a n d e t gå! "
Skiss för Idun af Tyra L. J-U-ån en af mina väninnor mottog jag en dag r ett bref så lydande: Teater och musik, Kungl.
Operan återupptog i onsdags » Figaros bröllop » med ny instudering och ny iscensättning.
Hufvudpartierna innehafvas af fruarna Östberg (grefvinnan) och Linden (Cherubin) samt fröken Karlsohn (Susanna), hrr Forsell (grefven), Brag (Bartolo) och Lejdström (Figaro).
Dramatiska teatern har upptagit ett inhemskt lustspel, Gustaf af Geijerstams » Aldrig i lifvet », som för några år sedan gick på Södra teatern.
Det är närmast en ren fars och bör därför ock spelas i farston — på Dram.
teatern får det nu ett väl tungt utförande, som ej höjer effek- ten af det annars ganska lustiga och underhål- lande stycket.
Med denna allmänna reservation fingo för öfrigt rollerna ett godt utförande: hr Personne som den unge författaren, rikare på litterära idéer än klingande mynt, fru Seelig- Lundberg som hans lilla fru, fröken ÅMander som svärmor, hrr Bæckstrom och JEnvall som de två konkurrerande bokförläggarne o. s. v. Som efterpjäs ges den gamla vådevillen » Den nya garnisionen: », och så har då den rena ope- retten i de yttersta dagarne gjort sitt triumfin- tåg på vårt lands sträfvande och sökande » första scen »!
De sju vackra flickorna i uniform med fru Kartmann i téten vorb nog så täcka och be- händiga att se på, men när de uppläto sina små näbbar till sång, då.
ja, då började man fråga sig, om ändå verkligen Kungsträdgårdsinrättnin- gen är ämnad till sångscen.
Detta trots Opera- öfverlöparen hr Johansson, som här fick nypa en liten knapphålsbukett ur de lagrar, han ratat på Blasieholmen.
Hr Nyblom har ju också litet röst, en liten kammartenor och hållning därtill som en kammartjänare, ehuru han nu skulle spela ung dandy.
Har han ännu fullgjort sin värneplikt, unge herr Nyblom?
Annars kanske man kunde hoppas på en smula mera » sträck- ning » ifrån Ladugårdsgärdet.
Ty icke tycks den stå att hämta i K. Dramatens rekrytskola.
Tack för » stufningarna », snälla direktion, och väl bekommet!
Hr G. Skånberg hade att glädja sig åt ett ut- såldt hus på sin soaré å k. operan i tisdags af- ton och emottog rikliga bevis på publikens be- vågenhet.
Hans framställning af Philippe i » Herr Derblays giftermål » var ock en mycket förtjänst- full prestation, utmärkt af både kraft och värme, och fru Seelig-Lundberg sekunderade honom för- träffligt i Claires skiftande roll.
För öfrigt må framhållas fru Hovings charmanta Athenais, hr TorøgrøsfeBacchelin och hr Hamrins lustiga Mouli- net, hrr Hillberg, far och son, fröknarna Bäckström, och Klef berg m. fl.
i de olika fyllnadsrollerna, som alla fingo ett vårdadt utförande.
Publiken var tydligen nöjd med sin afton och recettagaren bör ha haft skäl att vara det ej mindre.
Fröken Lida Stjernblad, en ung, här hemma hit- tills för större kretsar okänd sångerska, som under några år idkat musikstudier i Paris, presenterade sig i måndags för hufvudstadspubliken genom en konsert å Vetenskapsakademiens hörsal, hvil- ken var i det närmaste fylld.
Konsertgifverskan Stockholm 1 feb.
Kära Tyra!
Tusen tack för din gratulation.
Jag hade verk- ligen flera vänner än jag kom ihåg.
Jag trodde nämligen, att du alldeles glömt mig.
Du ber att få veta litet om mig och min förlofning.
» Hvarje förlofvad flicka har sin lilla roman, » säger du och du har kanske rätt.
Tack för det intresse du säger dig hyst för mig under vår skoltid.
Jag föreföll dig originell, påstår du vidare.
Nå, ja, låt gå för det.
Jag har aldrig kunnat fundera ut om det är någon merit eller ej.
Därför, om jag är ett dåligt original, så rår jag inte för det.
Sin natur kan man visserligen med energi söka moderera, men jag har ej den energi, som är därtill behöflig.
Men jag pratar onödigt, tänker du, och mer af samma slag lär du nog få, när du nu bedt mig om något sådant som att berätta hur jag fått min fästman, eller, för att det skall låta gentilare, hur han fann mig.
Då jag var fem år, kom jag på en barnbjud- ning tillsammans med en gosse, som var mycket ful och svarthårig.
Nu tror jag du förstår att det är » han », men du skall vänta med att draga dina slutsatser.
— Jag såg endast på honom un- der hela aftonen, ty han tog sig så löjlig ut, och min uppriktiga natur, som genast var till hands, manade mig att säga det åt honom, ehuru han minst var dubbelt så gammal som jag- » Jag har aldrig sett en så ful gosse som du är. » » Jaså, » svarade han och såg på mig dröjande.
» Jag har aldrig sett en så elak flicka som du är. » » Ack, förlåt mig! » utropade jag med en stic- kande känsla af ånger.
» Jag menade inte att du var så rysligt ful.
är väl inte ond på mig? » Han svarade ingenting, utan gick ifrån mig.
Jag sökte upp honom och förnyade min anhållan om förlåtelse.
» Javisst, » svarade han då.
» Nu är jag inte ond längre. » Vi blefvo genast goda vänner.
Det är nu 15 år sedan.
Vi flyttade af en slump i samma hus och voro tillsamman ofta, ja, dagligen.
På 15 år lära nog två personer att känna hvarandra och vi kände hvarandra väl.
Jag höll af honom som en syster håller af sin bror.
Han förblef fortfarande lika ful, om möjligt blef han fulare, ty djupa koppärr hade vanställt honom än mera.
I sitt 15:e år hade han insjuk- nat i kopporna, som lämna så svåra spår efter sig på många.
Jag vill medyaiin berättelse gå ett halft år till- baka, räknadt från nuvarande dato.
©Min gode vän och kamrat var 25 år, hade tagit ingeniörsexamen och fått god anställning hos en känd firma.
Glad meddelade han mig detta en dag, och jag gladdes med honom af hela mitt hjärta.
«Nu kan du ju gifta dig, » skämtade jag med honom.
» Jag skall skaffa dig en bra hustru. » » Hon måste väl vara blind, eftersom du skulle våga föreslå henne en sådan man som jag. » » Åh, du är visst inte så ful nu, » svarade
IDUN !W7 jag fortfarande skämtsamt.
» Vore du inte min bror, skulle jag gärna gifta mig med dig. » » Jag är ju inte din bror, » sade han sakta och med en märkvärdig ton.
» Jaså, är du inte det, » fortfor jag, utan att ana den smärta jag förorsakade honom.
» Hvad är du då?
Min far kanske? » Han reste sig upp och gick fram till fönstret med bortvändt ansikte.
» Ja, hvad förståndet beträffar så.
. » Han tycktes bemöda sig om att skämta.
» Så är du min son, » ifyllde jag allt upp- sluppnare och gick efter honom samt satte mina händer bakifrån för hans ögon.
» Låt bli migi » utropade han med häftig ton.
» Det är så roligt att retas med dig.
» » Ja, prata nonsens det kan du så det förslår, » svarade han och gick bort till pianot, där han bläddrade i noterna.
» Ska vi spela tillsammans en stund, » återtog jag hastigt och följde honom.
» Är du bjuden till Vinbergs i kväll? » Jag satte mig vid pianot.
» Ja, men jag vet inte om jag går. » Hans stämma lät så besynnerlig.
» Är du kär i Ella och vill undfly henne, för att hon inte är blind? » började jag åter mitt skämt.
» Vill du bli af med mig, så säg ifrån det ge- nast.
» » Jaså, du blir snarstucken.
Det kan jag ock- så bli. » Jag började spela en vals utan den ringaste ordning.
Han hejdade mig plötsligt och sade, under det han fingrade på strängarna som om han strök bort dammet från dem: » Vore jag inte så ful, skulle jag vara egenkär nog att tro, att du ville kokettera för mig, Astrid. » Med dessa ord hämtade han sin hatt som om han ämnade gå.
» Kokettera 1 » — utropade jag och mitt hjärta började häftigt klappa.
» Kokettera för dig, för min bror!
Du skämtar väl? » » Ja, visst skämtar jag » — svarade han.
— » Jag ville bara gifva dig en vink gent emot andra manner.
Det finns damer, som kokettera på det sättet att.
» » Att.
? » » Att de inte tro sig kokettera alls, utan endast låta männen förstå, att ingen kan fånga dem.
Det slag af koketteri skall du akta dig för, Astrid.
Du har stora tendenser åt det hållet.
Var inte så slagfärdig, då någon gifver dig en mer eller mindre lämplig komplimang.
Det är för ditt eget bästa jag talar.
Du får aldrig en fästman på sådant sätt.
Den, som söker närma sig dig, blir genast afkväst.
Narrar och balhjältar finna glädje i att söka göra dig brydd med artigheter, men om en allvarlig man ger dig en komplimang för t. ex. din dans, ty du dansar ju bra, blir han genast slagen med ett genmäle. » » Jag vill inte ha några komplimanger.
Jag tycker icke om sådana, ty jag tror aldrig på deras äkthet.
Jag kan inte skilja narrars artig- heter från de klokes.
Du t. ex. komplimenterar aldrig.
Jag åhörde en gång ett resonnemang mellan två herrar och af deras samtal framgick, att de tyckte alla kvinnor vara lika mottagliga för smickrets sötma.
Den ene af dem yttrade: » Jag har en sådan tur, ty alltid hittar ' jag på något.
Är hon icke vacker, berömmer jag hen- nes smakfulla toalett, färgen på hennes hår, hen- nes vackra stämma m. m. » Det skulle reta mig till döds » — fortfor jag — » om någon trodde, att jag tog deras nonsens för kontant. » » Du har rätt till en del, men du slår ofta öf- ver.
Kandidat Berg yttrade sig ofördelaktigt om dig i följd af de slag du gaf honom på hans kusins bröllopsdag. » » Hvad sade han? » Jag var nyfiken, men inte rädd.
Jag ville för- svara min ställning intill det yttersta.
» Han sade, att du skrämmer karlarne. » » Ha, ha, » — skrattade jag » — alla sådana som han, menade han. » » Du är öfvermodig i dag.
Hvad föregick mel- lan er båda?
Låt mig få döma. » » Gärna.
Han slungade åt mig den ena fadda artigheten efter den andra, men han roade mig, ty jag har aldrig träffat ut för någon så egen- kär och dum människa.
Bland annat sade han: » Fröken Anstrin, gif mig en bit konfekt, ni är närmare till skålen än jag.
Nej, nej » — fort- for han, då jag lyfte skålen » — med edra för- tjusande fingrar skall ni taga den, ty då skulle den smaka tusen gånger bättre. » Jag ställde tillbaka skålen och svarade skämt- samt: » Till edert eget bästa afslår jag er anhållan, ty ni kunde då blifva frestad att äta upp allt- samman, när ni får smak på något så läckert som en bit konfekt, hvilken passerat mina fing- rar.
Ja, ni kanske skulle få lust att förtära själfva skålen, ty den måste jag ju äfven vid- röra.
Helt säkert ångrar ni i morgon, då verkan af en sådan måltid gifvit sig tillkänna, att ni bedt mig räcka er den första biten. » Han skrattade endast till svar.
Därefter lutade han sig närmare mig och betraktade mig noga.
Med spelad beundran fortfor han vidare: » Ni är förtjusande med edra svar.
Ni har bruna ögon, fröken Astrid. » Jag kunde inte afhålla mig från att skratta högt.
» Nej, hvad säger ni » — utropade jag med sati- risk ton.
» Det har jag aldrig förr vetat.
Tack emellertid, nu vet jag hvad jag skall svara, om någon lika artig kavaljer som ni gör mig den äran att fråga efter färgen. » Om hans ögon talade sanning, ville hans hän- der slita mig i stycken.
» Åh, ni vet nog hvad ni skulle ha svarat förutan min hjälp. » Han tackade för dansen och gick samt för- sökte på annat håll.
Där hade han visst bättre tur, ty jag såg, att han af sitt visitkort fabricerade ringar och trädde på damernas fingrar. » » Men betänk, dig Astrid » — sade min vän.
— » Då den rätte kommer till dig, gör du då på samma sätt? » » Det vet jag inte.
Jag vet ej hvad kärlek är.
Jag har ej en aning därom.
Då kärleken kom- mer, skall nog mitt hjärta tala för mig.
Och min kärlek skail aldrig väckas af någon sådan som t. ex. kandidat Berg. » » Jag gillar dina åsikter.
Men jag har nu var- nat dig.
Glöm inte varningen! » » Tack för välmeningen.
Kommer du och häm- tar mig i kväll.
Du går väl med till Vinbergs? ». » Ja, klockan sju. » o Då han gått, kände jag mig så besynnerlig.
Hans röst darrade så underligt och hans hand skälfde, då han tog afsked af mig.
Månne han älskade mig mer än som sin syster!
Nej, det var icke möjligt!
Bekanta hade ofta häntydt därpå, men jag skrattade åt dem.
Han älska mig och jag honom!
Nej det var ju omöjligt!
Men om han älskade mig.
då måste vi skiljas, ty jag ville icke vara älskad så af honom, då jag icke med samma känsla kunde återgälda hans- I kväll skulle jag ha visshet.
Kl. 7 kom han.
Han var glad och munter som vanligt.
Jag kunde ingenting upptäcka af nervositeten från i förmiddags.
Hos Vinbergs spelade vi, pratade och dansade, men ingenting uppspårade jag.
Vi slutade sent med dansen.
Han följde mig till porten i det intensivaste regnväder.
Han bar mitt paraply och jag sökte rädda min kläd- ning så godt jag kunde.
» Vi äro allt bra goda vänner » — sade jag plötsligt.
» Javisst, » svarade han gladt.
» Det finns människor, som påstå, att två indi- vider af olika kön icke kunna vara goda vänner, utan att till slut blifva kära i hvarandra » — fort- for jag.
» Men detta påstående kullkasta då vi, eller hur? » Jag tyckte att hans röst lät konstlad, då han svarade med skämtsam ton: » Åh, hvem vet, du kanske kan bli kär i mig, då du blir gammal och ser illa. » » Du måtte tro, att jag endast fäster mig vid ett vackert ansikte, och att det är därför jag icke är kär i dig.
Du alluderar alltid på detta. » » Åh, nej, du vet väl att jag skämtar, men hör du Astrid » — fortfor han — » har du aldrig tänkt på, att jag går liksom och stänger vägen för dig? » » Hur så? » » Alla våra bekanta, utom de intimaste, tro att vi äro hemligt förlofvade.
Ingen vågar bli kär uti en förlofvad flicka.
Alla hederliga karlar akta sig. » » Ja, det har du rätt uti.
Det skulle allt vara bra roligt att vara kär » — yttrade jag helt obe- tänksamt.
— » Jag undrar hur det käns. » » Är kärleken besvarad, är det nog en lycklig känsla, men är den icke det, så lider man mycket. » Vi voro nu framme vid min port.
Vi togo godnatt och han bad mig, med ett skämtsamt tonfall, drömma om den, som låg mitt hjärta närmast.
143 » Jag skall försöka » — svarade jag.
— » Det blir då Bob, ty han ligger alltid på golfvet till vän- ster om min säng. » Han skrattade lätt och påstod, att det passade ju bra i ett sådant här » hundväder » som i natt.
Jag gick genast till sängs.
Jag låg länge vaken och funderade " på hur min tillkommande skulle se ut.
Jag såg i andanom en ljus man med uppstruket hår och rödlett hy.
Slutligen insomnade jag och drömde en hel del bisarra saker, men den drömmen har jag att tacka för min förlofning.
Jag befann mig på maskerad.
Min första maskerad, ty jag hade aldrig bevistat någon så- dan förr.
Hur jag var klädd, minns jag ej, ej heller i hvilkas sällskap jag kommit dit.
Jag skämtade och glammade, mitt ansikte var osyn- ligt, tack vare den stora masken, och tack vare min jargon, som min kusin kallar mina försök att vara kvick och underhållande, hade jag sam- lat en massa herrar ikring mig.
De voro icke närgångna, de tycktes ha » respekt för min begåf- ning », som en uttryckte sig.
Slutigen ville man veta hvem jag var.
Förgäfves sökte jag undkom- ma.
Då kom en ung, ljus man fram till mig och sade några ord på franska.
» Ja, jag tackar er » — svarade jag på samma språk.
— » De börja blifva tröttsamma.
För mig bort och jag skall vara er mycket förbunden. » Med dessa ord såg jag närmare på honom, och hans ögon, som i detta ögonblick mötte mina, voro djupa och själfulla.
Jag erfor en sällam, berusan- de känsla.
» För tusan » — hörde jag en af mina galanta herrar säga på dålig engelska — » hon talar vac- ker franska, den pigga flickan! » Aldrig har jag känt mig så glad öfver att kunna några främmande språk som denna afton.
Men jag var icke nöjd med att höra.