Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och det försmådda hjärtat, det fick ro, och tviflet flög och tanken fick en tro.
Jag hade intet svärd, jag hade ord, jag hade ingen makt, jag hade list, och se, jag bragt er dock till fallets rand!
Och fast ni bundit mig i kedjors band, I kunnen icke kedja sanningen; och fast mitt brott mig för i afgrunden, Guds dom i samma eld er rycka skall; och fast
I bringen hertigen till fall, I kunnen ej förgöra lif och ljus.
Ja, störta slottet, er och oss i grus!-- Ersättning en gång eftervärlden tar!
(Signalen, ett pistolskott, aflossas i hvalfgången.
Svärdsgny och röster).
Vårt svar!--Signaln det var--till domen far!
RÖSTER I HVALFVET.
Hertigens är segren!
SIGRID (rycker vid Daniel Hjorts utrop facklan ur Johans hand och kastar den blixtsnabt långt bort; den slocknar, scenen blir mörk.
Sigrid faller afsvimmad ner vid Daniel Hjorts fötter)
Min kedja lös!
En officer och knektar af hertigens parti (inrusa med facklor och dragna svärd).
JOHAN FLEMING (griper en fackla).
Hit facklan!
Grip honom!
(Några af knektarne gripa Johan Fleming).
Alt för sent!
Kom lös min kedja!
(Knektarne befria honom från kedjorna).
Bort, hvalfven remna, hjärtan brista!
Luft! Luft!
(Störtar ut).
SIGRID (uppvaknande).
O, min Gud, hvad har jag gjort!
(Faller ånyo i vanmakt).
Slut på fjärde akten.
(En fängelsekorridor.
I fonden trenne dörrar.
Till vänster ingången, till höger korridorens fortsättning inåt hvalfven, hvarifrån en sidokorridor löper inåt fonden och bildar sålunda en mörk fördjupning åt höger i fonden).
Fångvaktaren (ensam).
När jag var ung i världen, då var jag en lustig ture.
Då var det muntert lif, när hertig
Johans öltunnor runno, och slottet genljöd af drickspengar, och jag var en ung och behändig slottsdräng med en flicka på hvart finger.
Jag hade inte väl hunnit gifta mig, så kom där ett bref från kung Erik i Sverige, hertig Johans bror, och hertigen kom bak lås och bom.
Knapt skrek min första gosse i vaggan, så kom hertigen ut och satte in sin bror kung Erik i stället och blef själf konung.
Så fingo vi rast en tid, tils kung Johan flyttade bort sin bror, litet längre än tillåtet var, om det icke är rätt att skicka sin bror med en ärtsoppa till andra världen.
Besynnerligt, att min hustru och kung Johan dogo på samma natt, så jag inte riktigt vet, om det var för hans eller hennes skull, som det spökade här hela natten.
Men en from och gudfruktig menniska var hon ändå, så nog gälde det kung Johan, ty han hade ett brodermord på samvetet, han.
Så gifte jag om mig den dag, Sigismund, Johans son, blef kung.
Han hölls där icke länge han, så hårdt än Klaes Fleming höll honom fast därvid.
Från den tiden har jag haft mycket folk här, än af hertigens vänner, än af Sigismunds--och nu?--så går det, så går det!
Jag skulle säga, som det står i psalmen:
Alt hvad vi på jorden äge, det är alt förgänglighet.
Hvad vi timligt öfverväge, är ostadig stadighet.
om jag icke själf varit en ostadig krabat i min ungdom.
Men nu tror jag hvarken på den ena eller andra myndigheten.
Jag gör min plikt och har inte respekt för någon annan än dödgräfvaren, ty han öppnar porten till ett fängelse, hvaraf mitt endast är en underafdelning.
Olof Klaesson (inkommer förklädd från vänster).
FÅNGVAKTAREN. Ni, herr Olof Klaesson?--Ni lefver?
OLOF KLAESSON. Tyst!
Låt mig träffa min bror.
Men'
OLOF KLAESSON Var lugn för din tjänst.
Jag ämnar icke befria honom.
Så väl har han utfört sin sak, att han icke har något att frukta af segraren.
Ja, ser ni, det är så, att fängelset och jag är ett, liksom ni och ert svärd.
Jag är en hård järndörr, bara en hård järndörr och sätter ingen in, ej häller släpper någon ut.
Det är min sak det, ser ni.
Dött skulle jag med fängelset i går, gjort ett hopp ända in i andra världen, men hjälpa ut någon därifrån i dag eller i morgon, nej, går icke genom samvetet, har aldrig gjort det förr.
En gammal rostig väderhane är du.
Vill du låta mig träffa Johan eller ej?
Jag har intet guld att ge dig; men om du vill, har du mig själf i stället.
Gud bevare mig för det.
Ni dömer mig orätt.
Ni skall få träffa honom, men gör det kort, ty hertigen är här i rappet!--Kom ut, herr Johan, här är en, som vill råka er.
(Öppnar dörren till höger i fonden).
JOHAN FLEMING (vill omfamna Olof Klaesson).
Min bror, du lefver, du är fri!
OLOF KLAESSON (stöter Johan tillbaka).
Håll Johan!
Vår ära vi förtrodde i din hand.-- Hur har du fylt ditt värf?
Anklaga mig!
Mitt svar...
För det svaret trotsar här jag döden nu.
För den skull lös jag slet mig i går ännu en gång ur oväns hand med harmens, skymfens kraft, då vi förgäfves fullbordandet utaf ditt värf förbidde.
Nåväl----
Begär få tala med en annan; min sorg mitt ord förkväfver.
Usla feghet!
Och denne är min bror!
Du miste tar.
Jag var ej feg!
Så svara mig.
Jag önskar intet högre, än att du den tanken döda må.
Nåväl, så hör!
Om du, liksom de andra af de våra, ej lös dig slitit, skulle du ha sett min falska brud invid sin faders fötter, vansinnig öfver hvad hon gjort.
Af brottslig kärlek till förrädaren...
Ej möjligt!
Slog hon facklan ur min hand.
Signalen oss förrådde, hertigens soldater trängde in, jag mins ej mer.
Så har då alt mot oss sig sammansvurit!
Nu jag förstår den syn, jag såg i natt.
Såg henne du?
Det måste varit hon.
Jag såg i snöhvit dräkt en hvit gestalt, där muren högst sig reser upp ur fjärden. så luftig som en dimma vandra fram.
På mörka lockar skeno gyllne smycken, tillsammanvirade som till en krona.
Hon sjöng en sång till vågornas musik och gick som en sömngångerska så säker på murens sista, silfverglänsta rand.-- Jag läste tyst en bön, gick fram mot muren.
Hon var försvunnen, och när fram jag hann-- blott stjärnorna i vattnet dallrade----
JOHAN FLEMING. O, måtte hon det varit!--Såg du ej?...
FÅNGVAKTAREN (vid ingången) Hertigen hitåt nalkas.
OLOF KLAESSON (griper med handen om svärdfästet, blickande åt ingången).
Långt borta är han än.
Hör Johan!
Han ditt lif skall taga.
Än han dig ej sett.
Du är den siste grenen af vår ätt.
Låt mig få dö för dig.
Vi byta dräkt.
Du smyger bort.
Nej aldrig, Olof, aldrig!
Du måste.
Mins vårt namn!
Lef du för det!
(Går in i sitt fängelse).
Vi äro dödens, om ni längre dröjer!-- Gå in i det där hvalfvet.
I dess skuggor er ingen ser.
OLOF KLAESSON (gömmande sig).
Välan, du blinda slump, var än min vän!
Än är ej tid att dö!
Hertig Karl. Amiral Scheel.
Senare en officer.
HERTIGEN.
Det är således här du låtit sätta in Daniel Hjort?
Det var hans egen önskan.
Så snart vi honom löst ur kedjorna, han störtade ur hvalfvet upp och ville, knapt hörande de ord jag lugnande till honom stälde, bort frän slottet fly, till dess han slutligen gick in uppå att hit i tysthet draga sig tillbaka.
Uti det ljusaste af rummen här han väntar nu att få Ers Nåde se.
En sällsam sägen har du mig förtäljt om honom och dock sannolik.
Den väcker stolt fröjd uti min själ, på samma gång jag borde förebrå dig, att du så beräknande begagnat denne yngling.
Ers Nåde!
Nog, jag vet hvad du vill säga.
Gif hit den ring, du emottog af honom och som jag fordom skall hans fader skänkt.
SCHEEL (ger hertigen ringen).
HERTIGEN (emottager den).
Ja, jag känner den igen.
Alt tvifvel om hans sägens sanning flyr.
Hvad minnen väcker denna ring ej opp!
När den jag gaf, jag var ännu helt ung, och icke drömde då jag om den lott, jag var bestämd till.
Djärfva tankar bodde dock redan då hos mig, varm kärlek till min faders stolta verk, vår svenska frihet, den friska plantan, knapt till knoppning hunnen, och ofta knöt jag maktlös vredes hand, då mina äldre bröders vankelmod och lejda präster och hersklysten adel det stora verket skakade till fall.-- Det kom min tid.
Den kom som stormen kommer, och såsom stormen skall jag rensa norden från alt det kvalm, som ligger i dess luft, från alt det grus, som samlats på dess jord.
Min segren är, och den skall så begagnas, att ingen arm skall mer mig den bestrida.
Min domen är, och den skall fällas så, att ingen pjunkig nåd skall yxan hämma.
Mitt Sverige är, och kronan skall bli min, se'n jag med frid och välstånd landet krönt.
(Vändande sig till Scheel).
Hur är det, Scheel?
Har rådsförsamlingen uppsatt anklagelsen och domen re'n?
SCHEEL (räcker honom tvänne papper).
Här äro båda.
HERTIGEN (ögnande i dem).
Riksförrädare och dödsdom.
(Återger honom skriften).
Godt!--det vill säga rätt--och rätt skall ske!
EN OFFICER (inträder och framräcker ett bref till hertigen).
Ett sändebud från Polen upp vi snappat, som hade detta bref till Arvid Stålarm.
HERTIGEN (emottager brefvet).
Från Sigismund!
Nu kan han gärna få det.
(Officern går).
Fångvaktare!
Låt upp för Arvid Stålarm och gif åt honom detta.
(Lämnar brefvet till fångvaktaren.
Till Scheel).
Kom, vi draga tillbaka oss.
(Drager sig tillbaka med Scheel afsides).
Stålarm (från dörren till vänster).
Herr öfverste, kom ut.
(Lämnar det).
Som till en död!
"Min käre Arvid Stålarm...
Vi tacke dig för ... gärna ville vi ... har icke kunnat sända någon hjälp...
Vi tvifle om ... mitt öga sömnlöst är för alt det blod, som fåfängt blifvit gjutit ... farväl, mitt Sverige!...
Hällre håller jag den sanna läran och förlorar kronan ... förr'n för min skull norden sönderremnar ... jag i min oväns hand det lämnar ... må Gud omvända det ... kom hit till mig en tacksam kung i Polen väntar dig."...
Krossad såsom fader, med ära fläckad af mitt eget barn, besegrad, fången:--Detta måttet rågat.
(Betäcker sina ögon med brefvet och börjar vacklande återgå till sitt fängelse).
HERTIGEN (med dödsdomen i handen).
Här är en skrift, som också gäller er-- ej från en kung, men från er fosterjord.
Ni, hertig, här!
Den skrift, som ni mig ger, jag känner den, behöfver den ej se, och svarar detta blott: jag lydt min konung.
I sista ögonblicket har du stått mig efter lif och ära,--läs din död!
Jag ej begär er nåd.
Vår strid är slut, ert Finland är och Sigismund oss lämnat.
Då är det bäst, att jag till döden går.
(Böjer ett knä).
Dock, nåd, o hertig, åt den lilla skara, som återstår af dem, min fana följt.
Min ordern var, men modet det var deras.
Och om ni önskar fosterlandets väl, dess ädla söner för dess framtid spara.
Det var en gång jag gaf er nåd, då sade jag här:
Ve dem, som gäcka denna nåd, jag återkommer, och då fins ej skoning.-- Nu är jag här; mitt ord står fast.
Dränk i vårt blod ert namn för eftervärlden: och, att den ingen misskund må er ge, dränk det också i Johan Flemings blod!
Du djärfve!
Döden snart skall tysta dig!
För honom in i fängelset tillbaka.--
STÅLARM (föres af fångvaktaren tillbaka i fängelset)
HERTIGEN. Scheel!
Känner du den unge Johan Fleming?
Hvad jag om honom hört, besanna tycks att stränga män få milda, fromma söner.
Ung, skuldlös, ädel kom han hit uti arfsangelägenheter ifrån Warschau och deltog nu i striden först.
Ej han har som de andre, då de slottet stängde för oss, mot Eder brutit gamla löften.
Dock var det han som skulle minan tända.
Förledd utaf sitt mod och af sin oskuld--
HERTIGEN. Nåväl, för honom hit: jag pröfva vill hvad godt som kan en Fleming höra till.
Sjätte scenen.
Hertigen.
Scheel.
Fångvaktaren (för ut) Johan Fleming, (hvarefter han och Scheel draga sig åt bakgrunden)
JOHAN FLEMING (for sig).
Det är då han;--så mycket lik min konung, som äregirigheten liknar äran och våldet makten.
HERTIGEN (for sig).
Detta sonen är då till Klaes Fleming, han den ende, som med mig sig kunde mäta, fast, beslutsam och hård som jag,--min ovän bortom döden.
JOHAN FLEMING (för sig).
I lyckans dag fann jag så lätt att dö.
Du, hjärta, nu, när alt du har förlorat, hur kan där hoppet ännu hviska: lef!
Om åter till min dyre kung jag länder, det är ej den, som for, som återvänder.
Man sagt mig, Johan Fleming, att ni är till domen mindre skyldig än de andra.
Träd närmare!
Nåväl, om ni, befriad, vill ingå i min tjänst och öfvergifva er plats i Warschaus hof hos Sigismund, så tag på tillgift och försoning här min hand emot.
Ers Fursteliga Nåde!
Så högt jag skattar edert ädla anbud, så högt ni säkert ock den känsla skattar, som här vid dödens rand mitt svar dikterar.
Jag har ej någon skälig orsak, hvarför jag skulle öfverge min käre konung och bryta otacksamt min tro mot honom.
(Böjer ett knä) Jag får, jag kan ej mer än vördnadsfullt begära här en fri och högsint nåd.
HERTIGEN (dystert leende).
Och hvilka vilkor vill du föreskrifva, för att af dig, lifdömde domare, min nåd mot dig bedömas må som högsint?
Gif mig ett straff, jag är ju fånge vorden; sänd mig i landsflykt bort från fosterjorden.
Det är mitt halfva lif, jag så er ger, men konung, tro och ära gälla mer.
Hvi vördar du mig ej med tvänne knän?
JOHAN FLEMING (stiger upp).
Så har jag vördat ingen ann' än Gud och den, som han sin makt på jorden gifvit.
Den hedern spar jag åt min Gud och konung.
Du nogsamt mig tillkännager, att du din fars natur och stora mod har ärft, och varnar oss för det, som utaf dig att vänta vore, om du lefva finge.
Ers Nåd, jag svär...
Du svär med halfva själen, hälft knäfall och hälft samvete.
Min nåd du har försmått.
Jag litar ej på löften.
Invid schavotten råkas vi.
-- Och nu till Daniel Hjort.
Kom, följ mig Scheel!
(Går med Scheel genom mellersta dörren i fonden, hvilken öppnas af fångvaktaren).
Således döden!--Blott en flyktig dröm min lefnad var, och intet spår på jorden jag lämnar efter mig.
O, det är tungt, det är dock tungt att i sin ungdom dö!
Engelbrekt och hans dalkarlar
ENGELBREKT OCH HANS DALKARLAR.
HISTORISKT SKÅDESPEL I FEM AKTER,
MED CHÖRER, KUPLETTER, MELODRAMER OCH MARSCHER
BLANCHE. _______ UPPFÖRDT PÅ KONGL.
TEATERN FÖRSTA GÅNGEN DEN 20 APRIL 1846.
PÅ ALB.
BONNIERS FÖRLAG.
PERSONERNA: ERIK XIII, Konung öfver de tre förenade Nordens riken.
PHILIPPA, hans gemål.
BENGT PODEBUSK, hans gunstling, dansk riddare.
KNUT BOSON (Natt och Dag), Biskop i Linköping.
ENGELBREKT ENGELBREKTSON. KARL KNUTSON (Bonde) Svenska Rådsherrar.
ERIK NILSSON (Puke) MÅNS BENGTSSON (Natt och Dag), Svensk Riddersven.
JÖSSE ERIKSSON, höfdinge öfver Westmanland och Dala, Dansk riddare.
ABILGARD, hans son, Dansk riddersven.
EN DANSK HOFMAN. EN MUNK från Rom.
SVEN ULFSSON, Dalkarlar.
PEHR MATSSON, ULF, Sven Ulfssons fader.
MATS, hans son.
ERIK, Måns Bengtsons tjenare.
EN TRUBADUR.
INGRID, Engelbrektsons hustru.
INGEBORG, deras dotter.
CECILIA, Drottningens hofjungfru.
MÄRTHA, Sven Ulfssons hustru.
KARIN, Pehr Matssons dotter.
ABEDISSAN i Wadstena kloster.
ETT DANSKT RIKSDROTS.
SVENSKA OCH DANSKA BISKOPAR.
RIDDARE OCH SVENNER. HOFFOLK. SVENSKT OCH DANSKT KRIGSFOLK. DALKARLAR. DERAS QVINNOR OCH BARN.
MÅNS BENGTSSONS TJENARE.
NUNNOR M. FL.
(Händelserna försiggå på 1430:talet: första akten i Dalarne, andra i Köpenhamn, tredje i Dalarne, fjerde i Wadstena, samt femte dels i Stockholm och dels i trakten af Örebro.) __________
En vintertrakt i Dalarne.
På ena sidan står en vedstapel och på den andra ligger en nedfälld gran.
Snöfall.
PETER MATSSON.
MATS (sittande på en stubbe).
FLERE DALKARLAR (några langa ner ved från trafven och lassa den på en kälke; andra hugga grenarna från den fällda granen; somliga sitta på trädstubbar och äta aftonvard ur sina matsäckar).
PETER (stående midt på teatern med en björnhud i handen.
Det blir en granner julklapp åt mor, eller hur sa ni, gossar?
MATS.
Hvar träffade du nalle, far?
PETER.
Jag kom på vägen vid Kolarnäset, då jag varskodde nalle, som kom på två ben emot mej och brummade, må j tro, som Danska fogden, när han kräfter ut skatterna; men, sen j, då satte jag piken emot honom och rände den genom kroppen, så han damp till jorden som en gråsten -- -- och
4 så flådde jag honom och huden ska' mor ha med sej, må j tro, i Julottan i morgon.
Predikar prestfar sjelf i Julottan i morgon?
Jo gör han så, och predika kan han -- och latin kan han -- och när han talar latin, så se folkets ögon ut som daggdroppar, och när han ska' till och messa, så har han en röst så hisklig, att det skräller i kyrkmurarna -- d'ä visst och sannt det.
SVEN ULFSSON (bärande på sitt spjut en Dansk soldatrustning).
SVEN.
Gudsfred på Julafton, (skakar Peters hand) grannas Petter!
PETTER.
Se så'n tingest du har på piken, Sven. SVEN. D'ä skinnet af ett grannt djur, men det djuret bölar inte mer, ser du.
Hvar träffade du det, fader Sven?
SVEN. Hos Jan Pehrsson på Ornäs -- jag kom dit och der var en hel hop Danska knektar, som lassade på allt hvad Jan Pehrsson skrapt ihop till helgen.
-- Nu fanns inte skapande grand till dragare, för si fogden hade förut tagit dem -- -- men si då spände de Jan Pehrssons gamla hustru för lasset och tvang henne med hugg och slag att dra det, ser du.
DALKARLARNE (hoppande till och svängande armarna under högljudt mummel).
Si då kom jag -- yxa hade jag med mej, för si jag skulle qvista af liksom några julgranar.
-- När jag då varskodde hur knektarna pinte gammel-
5 mor, som qvidde så det skar i själen som ett tveeggande svärd -- -- PETTER.
Det må du visst säga, Sven.
DALKARLARNE (tränga sig kring Sven, skakande sina yxor).
Jäkeln annagga!
SVEN. Då lyfte jag yxa min och högg anföraren i skallen, ser du, sa stålhufva for i tusen bitar som en näfverlapp och hjernan flög opp i grantopparna, må j vetta.
DALKARLARNE.
Det var bra gjordt, fader Sven.
Och så körde vi hela knippan från gård och grund, så det gick som en basturök, må j tro.
Och rustningen tog du med som segertecken.
Sven, jag har tagit en björn i dag och der hänger huden; men tag den du (fäster huden vid Svens pik).
Se så, kyss hvarandra nu -- kaka söker maka!
ABILGARD.
ABILGARD (inkommande från sidan).
Lycka till god helg, go' vänner! -- Är det långt qvar till Kåårberg och till Engelbrekts bostad?
Ä' fäla en liten bit öfver backen, kan jag fäla tro.
Det var en välsignad väg!
Jag undrar hur länge den ska' räcka!
SVEN. Åh, nog räcker den i din tid alltid.
PETTER (till Abilgard).
Hvar ä' du hemma du?
Jag har följt med Dalahöfdingen, som i går kom hit upp till Dalarne.
6 STEN.
Ä' fäla inga fler bönder att plåga och pina söderut, efter han kommer hit upp; men säg honom du, att här biter han i yxeggen, ser du.
Ni tycker inte om er höfding?
SVEN (klår sig bakom örat).
Gud vett!
Vi lär fäla inte ha någon bätter, må du vetta.
Om du ä'
Dansk du, så kan du här träffa en landsman -- ser du honom som hänger på piken der?
(visar på piken, som Sven åter fattat.)
ABILGARD (till Sven).
Olycklige, är det du som begått våldet på Ornäs?
Fly medan tider är!
Höfdingen sjelf söker dig, och träffas du, är du förlorad.
SVEN (svänger yxan).
Hå men!
Har då höfdingen hårdare nacke än hans knektar, så kan han ju komma bäst han gitter.
Det kommer att kosta ditt lif.
SVEN. Mitt lif ä' i Herrans hand -- jag önskade jag kunde säga samma om bondpinaren Jösse Eriksson och hans fogdar.
Hvad har du på Kåårberg att göra du?
DALKARLARNE (trängande omkring Abilgard).
Ja du?
Jag har helsningar från Engelbrekt till hans hustru och barn.
SVEN OCH DE ÖFRIGA DALKARLARNE (glada).
Har du träffat Engelbrekt du?
Jag kommer från Köpenhamn och från Kungens hof; -- jag har talt med Engelbrekt; han helsar till sina landsmän.
SVEN. Gu' signe honom för det!
Har han språkat med kungen än?
7 ABILGARD.
Engelbrekt råder eder till tålamod och lugn; men jag ser att hans råd kommer för sent.
SVEN. DU svarte inte på fråga du; -- har han språkat med kungen än?
Ja, har han språkat med kungen du?
Jag tror det; men er häftighet skall tillintetgöra frukten af Engelbrekts bemödanden och omsorger, ty medan han på fredlig väg söker afhjelpa era lidanden, gripen j sjelfva till svärdet mot öfverheten, och flera af höfdingens utskickade hafven j redan slagit ihjel.
Hvad tror ni Engelbrekt skall säga derom, när han kommer hem?
Har du hört ordspråket da, att medan gräset gror, så dör kon?
-- För si då kungen och herrarna omkring honom fundera och fundera, så fara hans fogdar fram på ett hiskligt vis, ser du -- de gnaga ut skatterna till sista skärfven -- de spänna qvinfolken för lasset, hänga opp bönderna i rök och pina ihjel dem.
ABILGARD (för sig).
Det är ty värr sannt!
Hör du nu, om någon kommer till dej och hänger opp dej eller hugger hufvudet af dej, ä' du hjelpt med det, att kungen och herrarna i Danmark fundera och fundera?
Hva' heter du?
Hvad jag heter?
Mitt namn är Abilgard! (för sig) det torde vara rådligast att förtiga min fars.
Hvad säger folket söderut om sakerna?
De afbida med tålamod utgången och hoppas det bästa.
8 SVEN. Söderlänningen ä' alltid skral af sej -- han låter göra med sej som de vill.
Han vet, att kungen menar väl, om han ock understundom kan missledas.
SVEN. Hvad ska' vi med en kung att göra, som missledes?
I fjol var fäla med Engelbrekt till kungen, men det blef inte bätter, må du vetta -- nej men, det blir ingen fred i landet, förr'n vi folat af med hela sattyget -- och ske ska' det, ja vass tre ska' det icke ske -- bara vi få någon anförare så -- Engelbrekt, d'ä' en karl hela da'n det -- han ä' frimodig han -- han ska' nog anföra oss, ser du.
Det ska' han visst det.
Jag måste skynda innan det blir mörkt.
Farväl med er och kom ihåg, att upprorsandan inte sprider någon välsignelse öfver land och rike! (går.)
DE FÖRRE (utom Abilgard).
SREN.
Ingen välsignelse, sa' han.
Han såg skaplig ut -- och inte talte han så illa heller.
Tåla och hoppas det bästa, sa' han! -- Om en sten ligger i åkern, så att inte plogen kommer ur stället -- inte hjelper att en står och koxar på den och hoppas det bästa; -- nej, köras bort måste han, eller ock ska' en till med sprängborrar, ju skarpare ju bättre -- d'ä' visst och sannt det.
(Kyrkklockan höres aflägset ifrån.
Det mörknar.)
Det rings till helgen!
(Alla taga af sig hattarna, falla på knä och bedja tyst.)
9 SVEN (gör korstecknet).
DALKARLARNE (sammaledes).
(hvarefter alla resa sig och gå.)
FEMTE SCENEN. JÖSSE ERIKSSON (åtföljd af en trupp Danska knektar).
JÖSSE ERIESSON.
Der går mördaren och hans kamrater! -- fort efter dem och hugg dem i stycken!
Låt oss sedan tända upp en julbrasa åt bönderna, så att snöfälten förvandlas till eldfloder och helvetet jublar dervid! (skyndar ut med sina knektar.) _______
Teatern förändras till ett större rum i Engelbrekts stuga.
I fonden en stor spis med brasa på, på ena sidan om hvilken är en dörr och på den andra ett fönster.
Rummet, som äfven har två sidodörrar, är smyckadt till julhelgen med granar, hvaruti kulörta ljus brinna och mellan hvilka äro fästade kulörta pappersrimsor och messingsglitter.
(Några Dalkarlar och Dalkullor inkomma från fonden och gå in i sidorummet, bärande större ölkannor och fat med matvaror.)
SJETTE SCENEN. ABILGARD.
INGRID (kommer från samma sidorum).
INGRID (med ett uppbrutet bref i handen, hvaruti hon ögnar emellanåt).
Således ännu inte en gång talt med konungen!
Ett helt folks ombud inte få nalkas
10 sin konungs tron!
Stackars min Engelbrekt! -- hvad hans stolta, ädla hjerta måste lida!
ABILGABD.
Det olyckliga kriget mot Holsteinska grefvarne och hansestäderna upptager så kung Eriks hela själ, att han icke har en tanka öfrig för Sveriges angelägenheter.
INGRID.
Än drottningen då?
Denna ädla furstinna, hvars dygder stödja och pryda tronen, har gjort allt för Engelbrekts sak, men förgäfves.
Försvunnet är då allt hopp om lugn för detta olyckliga land.
Stormen nalkas -- en gång lössläppt, hvem hejdar dess fart?
(till Abilgard) Hvad är meningen med din fars ankomst till Dalarne?
Det är mig obekant; -- ännu fanns inte något förtroende mellan far och son.
Han vet då inte, att du fört detta bref från Engelbrekt till oss?
Inte heller, att hans son befinner sig i Engelbrekts boning?
Om han kände det?
Hans ömhet skulle inte ökas derigenom.
Om Engelbrekt lyckades i sitt uppdrag vid Danska hofvet, blefve höfdingen öfver Dalarne, Jösse Eriksson, din egen far, den första som konungens hämd drabbade.
Och likväl -- ABILGARD.
Min far hatar Svenskarna; -- våra fäder hafva stupat för deras svärd.
Jag skall ärfva
11 hans namn och hans vapensköld; -- hans hat kan och vill jag inte ärfva.
Redan från yngre år gladde jag mig åt de tre Nordiska rikenas förening.
Jag hoppades så mycket deraf.
Denna glädje och detta hopp äro min förvärfvade egendom.
Med blödande hjerta skall jag skiljas från densamma.
Min fars namn är en förbannelse i dessa bygder.
Om jag flyr denna hemska skugga, för att söka det ljus, som edra milda, landtliga dygder sprida omkring sig, bör jag klandras derför?
Bör jag kanske hjelpa min far att sammanfläta det blodiga gissel, han svänger öfver ett ädelt folk?
-- Jag har pligter som son, men jag har också pligter som menniska.
Och derföre hålla vi alla så hjertligt af dig; men det finns en lag, för hvilken många ädla känslor, många glada förhoppningar dukat under -- det är den hårda nödvändighetens lag.