Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
denna tioåriga lilla flicka, som kanhända redan Fröken Gustafva misstänkte våfflor, men hon fruktade och afskydde henne.
Ack, det vore ju inte mer än rätt, om så vore!
Hon sjelf, låtsade om ingenting.
» Det är då en lycka, » tänkte hon, » att jag Gustafva, hade ju varit så hatfull, så oförson- så väl förstår mig på, huru man rätt skall taga lig.
Hon hade aldrig förlåtit styfmodern, att min styfsinta, men i själ och hjerta beskedliga fadern älskade henne; hon hade aldrig förlåtit Anna-Greta!
Jag var verkligen litet orolig, halfsystern, att hon blifvit älskad — det stod i för att hon skulle misstycka denna tillökning denna stund så tydligt för henne, och på samma i hushållet.
Men jag har då en gång för alla gång fick hon klart för sig, att hennes straff * * satt mig i respekt hos henne, och jag stramar skulle blifva att aldrig mera älskas af någon, ej ens af detta lilla fattiga barn, som stod en- upp tyglame ibland! » samt och öfvergifvet i verlden!
» Alla menniskor » i den lilla staden undrade Efter en stund visade sig Anna-Greta, varm Nu gick dörren upp — Gustafvas hjerta nä- på, att fröken Gustafva blifvit så förändrad, och röd, men glad och » nyter ».
» Det är väl bäst, att jag går ned till sta- stan upphörde att slå — och en liten flicka, och » ingen menniska » kunde begripa, huru det tionen och försöker få rätt på flickungen, » sade vacker, blek, fin, med långt, ljust hår nedfal- kom sig.
Många voro de, som meddelade lande öfver den svarta drägten, steg in i salen.
Anna-Greta sina funderingar i ämnet, men hon hon.
» Ja, det är så godt, » svarade fröken; » jag Blygt närmade sig den lilla, uppmuntrad af en blinkade blott litet småslugt och sade: » Det beror alltsammans pä fröken Gustafvas hade annars tänkt gå sjelf, men det är nog liten vänskaplig knuff i ryggen, oförmärkt med- delad af Anna-Greta.
Gustafva stod som fast- julklapp! » bättre, att du går. » Men » ingen menniska » blef klok på det.
» Jo, det skulle jag tro, » sade Anna-Greta växt vid golfvet; hon förmådde ej taga ett steg.
helt vanvördigt, så fort hon kom utom dörren; Men när den lilla närmade sig och såg upp » fröken, som är ett sånt blindstyre, så hon med ett par oskyldiga blå ögon, sträckte hon inte ser vägen för sig, om hon inte har tu ofrivilligt ut armarne som för att taga sin lilla gäst i famn.
par glasögon pä näsan! » Om h v a r j e a b o n n e n t v ä r f v a r en n y prenume- Och barnet förstod henne.
Med en hastig Jungfrun gick och slog porten i lås.
Det rant å Idun, fördubblas tidningens upplaga, och det blir för Red.
möjligt att dess förr var så tyst i huset, så ödsligt, och Gustafva rörelse kastade hon sig i den öppnade famnen utvidga tidningen.
hade ej ro att sitta stilla.
Hon gick ut i mat- och utropade: » Tant Gustafva! » salen, der en väldig brasa sprakade i kakel- Och så brast hon i gråt.
Och Gustafva ugnen.
Taklampan var tänd, och dess sken föll på det prydligt dukade bordet.
Duken tryckte den lilla varmt till sitt hjerta och bör- lyste så hvit, silfver och glas och äkta porslin jade gråta äfven hon, medan Anna-Greta, på I qvinnofrågan.
fingo en sådan glans i detta ljus, som föll upp- afstånd, betraktade dem båda och torkade sig ifrån öfver allt sammans.
De syltade körsbä- i ögonen med förklädssnibben.
» " ^plann qvinlighet » — få ord äro väl så » Ja, har jag inte alltid sagt, att fröken är ren i kristallskålen skimrade så mörkröda, som JtZe&amp;S gängse i hvar mans mun, oeh få äro god som guld,« mumlade hon; » det beror bara väl så obestämbara, då det fordras en närmare om de nyss blifvit plockade.
förklaring eller utredning af deras betydelse.
Gustafva gick ut och in i rummen, och hen- på, huru man tar henne! » nes hjerta klappade så oroligt, som om hon I allmänhet förstås väl dermed, gent emot haft trettio år af sitt lif tillbaka.
Och under begreppet manlighet, om hvilket ords betydelse dessa få minuter lefde hon detta lif om igen, jag aldrig hört någon tvist, något ljult och men ack!
huru annorlunda föreföll det henne vekt, något omhuldande och vårdande, något icke nu!
Huru ångrade hon icke, att hon för- En stund senare sutto fröken Gustafva och som eger förmåga att sjelf lida och som dock spildt så mycket af de flydda åren med hat hennes skyddsling till bords, medan Anna-Greta alltid bör hafva tröst och balsam för andras och bittra tankar!
Huru mycket godt hade passade upp oeh med glädjestrålande ögon tru- sorger.
Delvis tror jag äfven att från männens hon icke kunnat göra, om ej viljan dertill fe- gade » fröken Sigrids flicka » att äta mera af sida i begreppet qvinlighet ofta ingår en för lats!
våfflorna, för hvilkas godhet hon, Anna-Greta, dessa särdeles lämplig okunnighet om det onda Och hon hade sä ofta tänkt, att hon icke var beredd att borga med, om det så vore, i verlden, en viss oskuld och renhet, samt möj-
ligen religositet, som delvis bör godtgöra, hvad i dessa fall brister hos mannen.
I alla tider har ju den åsigten gjort sig gällande att qvinnans verkningskrets var hemmet med dess mänga olika bestyr och omsorger.
Numera har dock denna krets vidgats, de flesta vägar till eget arbete och eget uppehälle Stä nu qvinnan till buds, men nu framträder frågan: kan hon såsom likstäld med mannen bevara och utveckla detta obestämbara, men icke mindre verkliga begrepp — sann qvinlighet?
Skulle det vara möjligt, att kunskap och och arbete hos mannen, det som innefattas i ordet manlighet, vore i stånd att alldeles ut- rota och förqväfva den motsvarande egenskapen hos qvinnan?
Det är väl ej gerna troligt!
Ej heller kan det vara nödvändigt, att vi för att bevara qvinlighetens äkta perla måste in- skränka oss till hemmets verkningskrets, ty huru rik och omfattande den än må vara, står den dock icke öppen för alla, Men vilja vi vinna seger eller åtminstone gå framåt i den strid, som nu pågår om qvin- nans rättigheter, tror jag, att vi qvinnor mäste söka en annan utgångspunkt för våra sträfvanden.
T stället att rikta anfallet mot mannen, un- drar jag, om vi ej borde rikta det mot oss sjelfva.
Vi borde kanske söka ur vår karakter utrota våra farligaste fiender, de uteslutande qvinliga drag, som så ofta framkalla åtlöjet genom småsinnad och reflexionslös uppfattning af lifvet.
När vi en gäng upphöra att vara mannens medtäflarinna och nöja oss med att vara hans medarbetare i lifvet, hvar och en verksam med den kraft, som blifvit honom eller henne be- skärd, måhända vår qvinlighet kunde framgå luttrad och ren och utan det tillbehör af odug- lighet, som nu, sorgligt nog, ofta innefattas i detta begrepp.
Men innan vi hinna dit, måste vi strida en allvarlig strid emot vår fåfänga och vår brist på intresse för de allvarliga tidens frågor, som nu ställas till oss.
Man och qvinna äro olika och måste så vara, ty de motsvara hvarandra och bilda tillsammans ett helt till ömsesidig hjelp.
Men månne icke denna hjelp frän vår sida kunde blifva starkare och till mera nytta, om vi tillegnade oss en del af männens, i all- mänhet större, syn på lifvet och intresse för lifvets företeelser och kraf.
Och då vi nu ha samma tillgång till själs- odling och utveckling som männen, så är det ju att hoppas och vänta, att sann qvinlighet ej längre skall blifva en skön och oviss dröm utan ett klart och redigt begrepp, som fäster sig vid hvarje rättäkande och god qvinna, som lugnt och pligttroget sköter sitt kall, det må nu vara såsom kassör eller skollärare eller så- som maka och moder.
Julens hygieniska betydelse.
f os de flesta folk, åtminstone när de ha en något högre grad af odling, finner man se- den att fira en eller flera ärliga fester, vanligen af religiös, någon gång af politisk betydelse.
Vi se detta såväl hes kristna folk, som hos judar och hedningar.
Bland alla synes sålunda finnas samma behof af att stundom fä ett fest- ligt afbrott i lifvets enahanda hvardaglighet.
Man mäste alltså räkna med detta behof såsom en faktiskt gifven verklighet.
Vi se också, att der man bemödat sig att taga bort alla årliga fester af religiös natur, såsom t. ex. inom den reformerta kyrkan, der hafva i stället fester af borgerlig och politisk natur inrotat sig.
Men huru nu dessa fester komma att firas, det beror på folkets ståndpunkt i odling och seder.
Hvila från de vanliga jordiska sysslorna är dock det för alla gemensamma.
Denna ne- gativa sida gör dock icke tillfylles.
En all- deles passiv hvila är endast för den ytterligt uttröttade ett nöje, och han har deraf snart fått nog; ja till oeh med vid julen, då dock för mången det öfverdrifna, ofta onödiga och oförnuftiga jägtandet närmast derförinnan gör flera dagars hvila mer än ofta annars nödig ocb nyttig.
I stället för arbetet måste snart nog komma, ej blott hvilan, utan förströelsen eller den rent andliga uppbyggeisen.
Men bland alla folk är det endast fåtalet, som uti den senare förstår att hemta ny kraft för lifvets vedermödor och strider.
Flertalet söker förströelsen.
Denna kan väl endels bestå deri, att man tager del i religiösa bruk såsom åskådare, men deraf har man snart tillfylles.
Man begär an- nat; man begär sådant, som kallas «nöjen ».
Arten af dessa gestaltar sig då efter hvars och ens ståndpunkt i odling och vanor.
Den, som har en i konstnärligt hänseende uppodlad smak, kan i sång, musik eller poesi finna det nöje, han behöfver.
Obestridligen är också detta slags nöjen de, hvilka — så framt text-valet är af god och sedlig art — lemna den mesta tillfredsställelsen, och hvilka icke behöfva ha några oangenäma efterverkningar.
Ju mera fol- kets smak kan uppöfvas i dessa hänseenden, desto lättare är det derföre att bjuda det verk- ligt oskyldiga nöjen.
Härutinnan kan ock sam- hällssederna uträtta mycket.
Vårt folk står dock ännu i detta hänseende tillbaka för vissa andra folk, hvartill orsaken torde kunna sökas i det förhållandet, att den lutherska kyrkan lagt alltför liten vigt vid det musikaliska och estetiska momentet i den offent- liga gudstjensten.
En högre grad af odling kräfves det för att af undervisande föredrag kunna hemta verkligt nöje.
T detta hänseende torde vårt folk emel- lertid stå framför de flesta andra, tack vare vårt högt drifna skolväsende.
Härtill har man också anknutit sig genom anordnandet mer och mer i våra städer af föreläsningar i hvarjehanda olika ämnen.
För den stora massan af vårt folk kan detta behof icke tillgodoses annat än genom presterskapet.
Säkerligen vore det der- före godt, om våra prester funne sig manade till att stundom gifva folket undervisande före- drag, hvarvid ju kyrkohistoriska ämnen vore för dem nära liggande.
Kunde icke sådana ingå i t. ex. otte- eller aftonsångspredikan, hvilket troligen för få eller inga skulle väcka anstöt, sä kunde särskilda tider derför anslås, såsom föredrag t. ex. i folkskolornas lokaler.
De stora högtiderna, särskildt julen, borde härtill mana, enär folket då ju mångenstädes tager icke blott de egentliga helgdagarne utan äfven » mellandagarne » till hvilodagar från ar- betet.
Men enär tiden dock mäste fördrifvas på ett eller annat sätt, så sökas tidsfördrifven nu icke sällan i fråsseri oeh dryckenskap, kortspel och dans, sus och dus, hvaraf hvarken själens eller kroppens helsa befordras, utan hvaraf förslappning och ohelsa snarare främjas.
Gästa- budet har visserligen ock sitt hygieniska värde, men blott då det hålles inom måttlighetens gränser.
Äfven det har ju sin betydelse att gifva omvexling åt lifvets enahanda.
På samma gång ger det en anledning att samlas i frän- ders och vänners krets.
Att man då sätter fram » det bästa huset förmår » synes ligga i sakens natur.
Men om man genom oförstånd och öfverflöd i mat och dryck bringar sig sjelf och sina vänner ohelsa eller försätter dem ur sinnets jämnvigt, så gör man ju i sjelfva ver- ket hvarken nytta eller verklig glädje.
Sjelf- beherskning är jordelifvets högsta konst.
Der- förutan ådrager man sig ofta bittra följder af det, som annars skulle vara både godt och rätt.
Att beröfva någon hans sjelfbeherskningförmåga är ingen vänskapstjenst.
I afseende på gästabuden finnes det ock en slags brist på sjelfbeherskning, som medför sociala, faror.
Vi afse detta slags öfverdåd, som icke gifver verklig njutning på något sätt för gästerna, utan hvars syfte endast synes vara att genom mångfalden af rätter och viner ådagalägga husets rikedom, eller visa, hurusom man icke vill eller behöfver stå tillbaka för någon annan.
Kunna än gästerna vid dylika gästabud undgå faran att skada sina matsmält- ningsorgan, så medföra tillställningarna dock en social fara.
Det är nämligen dessa gästa- bud — hvars kostnad af hotellvärdarne, då de få arrangera dem, taxeras till 20 ä 50 kr.
ku- vertet — hvilka blotta de stora klyftorna mel- lan de olika samhällslagren samt alstra den afund och bitterhet, som alltid är det djupa underlaget för anarkiska sträfvanden.
| Den, som har mer än nog för sin del af | denna jordens goda, gör derföre förvisso största i gagnet och glädjen både för sig sjelf, sina vän- ner och samhället, d. v. s. handlar mest hygie- niskt, om han, efter samqväm i all enkelhet med dem, hvilka genom blodets och vänskapens band äro med honom förenade, lyder — med afseende på de stora gästabuden — det höga bud, som är oss gifvet af honom, hvilken är julfestens herre, så lydande: » när du gör gästa- bud, så bjud icke dina vänner eller dina brö- der eller dina fränder eller dina rika grannar, att de skola bjuda dig igen och dig sker veder- gällning; utan när du gör gästabud, så bjud fattiga, krymplingar, halta, blinda. » Till den fornnordiska seden vid julen hörer ju, att man skall bereda icke blott sig sjelf utan äfven andra glädje.
Detta är julklappar- nes innebörd, men då man bereder andra glädje, skänker medvetandet derom åt en sjelf också den glädje och frid, som är af den största be- tydelse för själens jämnvigt och helsa.
Men själens stämning återverkar på kroppens.
Der- före kan man säga, att ett väll julfirande är synnerligen egnadt att göra julen till en fest af särdeles stort hygieniskt värde, medan der- emot det öfverdådiga julfirandet medför stora hygieniska faror såväl för individen som för samhället.
(ETelsovännen).
Julfröjd.
jellror klinga, slädar ila, Men ' skor under muntert glam Skynda, utan rast och hvila, Köpa upp för julen kram.
Alla tänka på de sina, Ingen lottlös blifva må.
Gunnar, Helfrid, mormor, Mina, Alla må de något få.
Visst man hört om tider svära Ordas sedan långlig tid.
Mången panna nu fått fåra, Som förut var slät och blid; Men, hvem näns väl hos de späda Väcka sorg på julens qväll, Då så litet kan dem glada, Och då gåfvan gör så säll.
hur när på dörren gläntas De i andlös spänning stå!
— Stumma af den fröjd, som väntas, Tassa de så tyst på tå.
— Och när sedan bud du skickar, Att i sal ' n de komma må, Julljus eller barnablickar — Hvilka tindra mest väl då?
— Mormor sjelf, så fin och smyckad, Leende bJand barnen står; Hennes glada fest är lyckad, Glädjen högt i taket står!
Mången jul hon lyckligt firat Med de sina, glad och nöjd, Mången gran hon vackert sirat Båd ' till barns och barnbarns fröjd.
Se pä » Mormors gamla Mina »!
Kry vid sina åtti ' år, Fröjdas liksom barnen dina, Fast en tår i ögat står!
— Många dagar, bittra, tunga, Flyktat sedan dessa år, Då som de hon kunde sjunga, Jubla i sin barndoms vår.
Bruten är den glada ringen, Der sjelf förr en länk hon var!
Bland dem alla fins nu ingen Mer än hon i lifvet qvar.
— Men fast hennes öga tåras Vid en blick på forna dar, Uti hennes sinne våras, Hoppet har den gamla qvar!
Lycklig den, som i sin vinter Eger vår i hjertat qvar, Den som, om än foten slinter, Något stöd för själen har!
Julljus skola honom lysa Äter till hans barnaverld, Julefrid hans själ skall hysa, Julfröjd samlas vid hans härd!
Hibou ».
" Hvita liljan. "
Tvänne bref om en behj er tans värd sak.
Bästa fröken Gertrud!
Den godhet och välvilja ni alltid visat mig ger mig mod att komma med en rysligt näsvis och nyfiken fråga; ni kommer helt visst att finna mig påflugen, men jag har verkligen slagit vad med två af mina vänner, att jag skulle locka ut er hemlighet, och jag tror, att ni ej blir ond på mig.
Saken är den, att vi, när vi varit i edert sällskap, observerat, att ni på er ena hand bär en liten ring med de tvänne bokstäfverna » H.
» ingraverade, och vår vetgirighet eller nyfikenhet, om ni så vill, har af dessa hemlighetsfulla bokstäfver hårdt satts på prof.
Hvad betyda väl dessa bok- stäfver?
Annie påstår och tror, att den ring ni bär är en ordensring, och att tecknen gömma ordenshemligheten.
Och kunna inte äfven vi andra bli intagna som medlemmar i orden?
V i skulle visst icke svika ert förtroende, om ni vore så god och svarade på våra frågor.
Men det skulle vara så förtjusande att reta bröderna, som, i parentes sagdt, äro lika nyfikna som vi, och riktigt visa dem en gång, att vi kunna tiga!
Snälla fröken Gertrud, blif nu icke allt för ond på er oförståndiga och frågvisa Eva.
Mina två väninnor ha rest ut till landet öfver julferierna och föreslå derför, att jag skulle bedja fröken svara på vår fråga i » Idun ».
Det tycker jag är dumt i alla fall, ty då kunna ju bröderna få reda på saken lika godt som vi.
Och den der hemligheten, som ligger bakom, är nog fröken så snäll och talar om endast för mig.
% * Snälla fröken Eva!
Hur gerna än jag vill gå er önskan till mötes, så förefaller mig allt uppgiften en smula kinkig, då ni sätter i fråga, att jag skall svara i » Idun ».
Hur skola väl mina anspråkslösa rader taga sig ut bland alla dessa konstiörståndiga uppsatser från öfvade och skickliga pennor?
Det är nästan litet orimligt att begära det af en ensam qvinna, som aldrig i sin dar skrifvit ens en orlofs- sedel, aldrig gjort några » hushållsrön », aldrig dryftat frågan om barnauppfostran och slika — jag medger det gerna — både vigtiga och intressanta ting.
Emellertid har jag inte hjerta, mina älskvärda damer, att låta er bära på den svåra nyfikenheten hela den långa helgen öfver, utan får jag väl derför först som sist berätta eder, att » H.
» betyder » Hvita liljan », och att icke något ordens- makeri med pikanta hemligheter och slikt döljes der bakom.
» Hvita liljan » är endast en anspråkslös fruntimmorsstiftelse, upprättad i ändamål att hjelpa och understödja fattiga nattvardsbarn eller i nöd stadda qvinnor och barn.
Säll- skapets årsafgift är 1 krona, inträdesafgiften 5 0 öre; och den som så önskar kan ock — ehuru mot särskild afgift — få en liknande ring med min, hvilken utgör föreningens tecken.
Gonorn lottning, som verkställes en gång om året, utdelas föreningens små tillgångar i poster af 2 0 kronor på olika händer att an- vändas till hjelp och glädje i fattiga hem.
Tvänne gånger har jag varit nog lycklig att emottaga en sådan lott, som satt mig i till- fälle att fröjdas af att göra en smula godt.
Vill nu någon af er, mina damer, uppoffra 1 kroua om året för » Hvita liljan » och vår sak, så står eder föreningen med glädje öppen, och fröken Evas fråga har ländt till det godas befrämjande.
Sjelf skulle jag med nöje anmäla eder hos direktionen, om ej min före- stående afresa hindrade mig.
Dock är jag viss, att genom korrespondens med fröken Brigitta Påhl, Saltmätaregatan 11, Stockholm, stadgar och alla nödiga upplysningar kunna erhållas.
En hjertlig önskan om en angenäm jul och ett godt och gladt nytt år till er, fröken Eva, och edra väninnor från er tillgifna Gertrud.
Sistlidne söndag och tisdag upp- fördes åter efter några veckors hvila Wagners stor- slagna opera » Tannhäuser », som denna gång fick ökadt intresse genom fröken Gina Oselios uppträ- dande i Elisabets roll.
Och i bättre händer har säkerligen, både hvad sång och spel beträffar, nämda parti å denna scen aldrig varit.
Bifallet var stor- mande.
På torsdagen i denna vecka gifver k. operan sin femtonde repris, nämligen » Den stumma ».
Ma- sanielfos parti sjunger denna gång den unge teno- ren hr Hagman, som nu för första gången upp- träder å denna scen.
Han har förut varit anstäld vid Vasateatern.
Med denna vecka slutas verksamheten före j u l å k. operan.
Annandag jul gifvas tvänne före- ställningar, den ena på middagen, då » Vermlän- dingarne » uppföres, och den andra på aftonen, hvarvid » Faust » gifves.
i veckan mellan j u l ocli nyår gifvas omvexlande » Vermländingarne », » Obe- ron » samt » R o m e o o c h Julia ».
Vasateaterns senaste program, » Resan till Kina », lustspel med sång af Labiche och Delacour, har i den dåliga teatersäsongen närmast före jul icke förmått locka mer än medelgoda hus, ehuru både stycket sjelft och utförandet bort betinga fiffigare besök.
» Resan till Kina » är af ganska underhål- lande och muntrande art, ej för läng att trötta o c h tillräckligt besatt att hålla skraltmusklerna i j e m n gång.
Hr Graniters de Rosenville var af stor komisk verkan o c h hr Paulsons gamle efterhängsne notarie karaktäristisk.
Fruarna Cederborg o c h Carlbeck skötte behagligt och täckt de obligata unga giftasvuxna damernas partier.
Svagast före- föll oss hr Hirsch; denne duktige komiker tycktes här ha råkat ut för ett parti, s o m ej » låg » för honom eller ej intresserade.
Don 19 dec.
Mellan skål och vägg, nya humoresker, skisser, bagateller och reseskildringar af John, Johnson (Kapten Punsch).
Den i vida kretsar kände o c h omtyckte skämtaren har kommit ihåg sina vänner — o c h de äro legio, ty de äro många — med em ny samling till julen.
Samma oförargligt godmo- diga humor, samma öppna blick för det karak- täristiska hos menniskorna och tingen, samma grundton af varm medkänsla, som så lyckligt kän- netecknat författarens föregående arbeten, göra sig äfven här i rikt mått gällande.
Detta att hans böcker, på samma gång de skänka oss en mer än vanligt muntrande och uppfriskande läsning, der- till äro genomandade af verklig poesi, der skil- dringen sådant kräfver och betingar, innebär helt visst icke minst hemligheten af John Johnsons ovanliga framgång.
» Något trefligare och mera underhällande att läsa högt i familjekretsen än Kapten Punsch ' s böcker, kan man omöjligt tänka sig », hörde vi just häromdagen en ung fru af innerlig öfverty- gelse försäkra.
Vi tro, att denna unga fru skall få lika många instämmarinnor som » kaptenen » läsarinnor.
Nornan, svensk kalender för 1889.
Nornan, som nu utsändt en ny årgång under samma talangfulla redaktion, som den egt sedan åtskilliga år sedan, har härmed fyllt sitt sextonde år.
Den nya årgån- gen står i intet afseende sina föregångare efter, man må afse text eller illustrationer — häri lig- ger det största beröm, vi kunna gifva den.
Ett synnerligen vackert porträtt af Ebba Bernadotte inleder verket, som i öfrigt prydes af Ernst Ahl- grens, Nils Forsbergs, Sigurd Lovens m. fl.
väl- kända drag.
Det vexlande textinnehållet räknar ett 20-tal författarenamn, bland hvilka vi återfinna en stor mängd högt uppburna o c h gerna lästa pennor.
Från Fyris strand; dikter o c h berättelser af Up- salastudentcr.
Sedan de sju och de nio signa- turernas dagar har endast en gång den gamla idén upptagits: på våren 1884 utsände, under namn af » Studenternas Vårkalender », en samling nya vitter- lekare från den gamla universitetsstaden en ge- mensam profkarta på sin literära alstring.
Före- taget möttes af allmänhet o c h kritik med den väl- vilja, s o m så ofta, vi kunna säga: så genomgående, kommit hvarje lifsyttring i god riktning från de ungas stad till del.
Det har nu ock manat till efterföljd.
Den nya samling af Upsalastudenter, som före- ligger i julmarknaden, innehåller emellertid idel nya namn; af de gamla från 84 ha vi endast kun- nat återfinna ett enda.
Särskildt egnad att väcka uppmärksamhet är samlingens fattigdom på prosa- bidrag; de som finnas äro till på köpet synner- ligen obetydliga, hr Bolanders » På genomresa » undantaget.
Den sistnämde författaren ådagaläg- ger nämligen en god stil o c h blick, hvilka nog torde gifva hopp o m framtida, mer betydande al string.
Hans poem är betydligt svagare.
Af alla de andra många skalderna gifva vi obe- tingaclt priset åt hr Söderman; hr Nycanders bi- drag sakna ej heller värde.
Det öfriga förefaller,
Manuskript, som ej antages till Införande, återsändes, så vida porto bl.
fogas.
möjligen med något enstaka undantag, skäligen matt.
Men ungdomen är j u poesiens tid; man förmenar ej friska sinnen att ge sina känslor ut- tryck i sång, om ock rösterna ej alltid äro sä skoJade och rena.
Man läser gerna deras poesi — till och med den dåliga — och förlåter den!
Flit, kraft och karaktär, vägen till framgång; af William M. Thayer.
Denna ypperliga bok är icke längre någon nyhet för svenska läsare; den har här, som i sitt hemland, förvärfvat vänner i rikaste mått.