Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H a n k u n d e p r a t a o c h l ä g g a s i n a o r d så m ä r k v ä r d i g t väl, o c h o m s ö n d a g a r n e, då h a n lagt af sin kolut- körarekostym o c h uppträdde i lifrock o c h celluloidkrage, var H e d d a s ä k e r p å, att i n g e n k u n d e t a g a h o n o m f ö r m i n d r e ä n e n g r o s s - h a n d l a r e, så r a k v a r h a n i r y g g e n o c h så k v i c k t s l ä n g d e h a n m e d ö g o n e n.
A n n a r s var h a n j u s t i n t e så v a c k e r, litet k o t i g i ansig- tet o c h en smula hjulbent.
» M e n s e, d e t b e r o r så m y c k e t p å sättet, s e, » sade H e d d a.
H e d d a v a r s t o l t ö f v e r h o n o m o c h b ö r j a d e t r o, att h o n a l d r i g s k u l l e k u n n a ä l s k a v a r m a r e, o c h d e t v a r i n t e l å n g t i f r å n att m a n a l l v a r l i g t t a l a d e o m att f ö r l o f v a s i g.
S o m b i f ö r t j ä n s t b a r L a r s - s o n u p p v e d åt d e n f a m i l j, h o s h v i l k e n h o n t j ä n a d e, h v a r f ö r ' h a n infann sig p å r e g e l b u n d n a dagar o c h tider, hvilket o c k s å g a f n å g o t s t a d g a d t åt f ö r h å l l a n d e t.
H u s b o n d f o l k e t lärde sig så s m å n i n g o m i n s e, att d e t i n n e b a r n å g o t m e r a o c h d j u p a r e att v a r a » b e k a n t m e d e n g o s s e », ä n m a n f ö r s t h a d e t r o t t, o c h Larsson respekterades i tysthet s o m en m a n m e d rättigheter.
I s y n n e r h e t v a r d e t t a fallet, s e d a n H e d d a fått s i n a tre skära ylletröjor.
H e n n e s b ä s t a v ä n, Sofi p å n e d r e b o t t e n, h a d e fått ett p a r af sin f ä s t m a n.
— S k ä r a y l l e t r ö j o r t y c k t e s vara en allmän o c h betydelsefull fästmanspresent.
— O c h s e d a n d r ö j d e det inte m e r än fyra, f e m dar, i n n a n H e d d a h a d e sina.
M e n d e v o r o, s o m s a g d t v a r, tre, o c h p å allt s ä t t finare ä n Sofis.
D e voro längre o c h mjukare o c h hade e n v i r k a d s p e t s af h v i t t u l l g a r n k r i n g h a l s o c h ä r m a r.
Hon satt och grät med hufvudet i sitt förkläde; I n g e n i hela huset var o k u n n i g o m deras tillvaro, o c h det h a d e i n t e g ä r n a v a r i t m ö j l i g t att l ä n g e f ö r b l i d e t, t y d e l å g o j ä m t f r a m m e, ehuru p å olika ställen.
A n kunde m a n ha tagit d e m f ö r a n t i m a k a s s e r, d ä r d e l å g o u t b r e d d a p å soffan i j u n g f r u - k a m m a r e n, ä n f ö r b o r d d u k a r eller b y r å p r y d n a d e r.
D e k u n d e l i g g a p å k ö k s b o r d e t eller i t a m b u r f ö n s t r e t, o c h e n d a g h ä n g d e d e till o c h m e d till v ä d r i n g p å b a l k o n g e n, f a s t ä n d e v o r o a l l d e l e s n y a o c h l u f t a d e s så b r a ä n d å f ö r h v a r e n d a d a g.
Frun o c h fröknarna m å s t e k ä n n a p å d e m o c h m e d g e, att d e v o r o af p r i m a sort, o c h H e d d a h ö l l d e m till o c h m e d f r a m f ö r s i g o c h v i s a d e s i n a g o d a v ä n n e r att s k ä r t k l ä d d e h e n n e.
M e n att a n v ä n d a d e m k u n d e förstås inte k o m m a ifråga.
D e s k u l l e s p a r a s till u t s t y r s e l n.
S å h ä n d e d e t s i g e n g å n g, att f r ö k e n B e t t y i ett ä r e n d e tittade in i j u n g f r u k a m m a r e n o c h fann H e d d a stående framför sin b y r å.
H o n h a d e l å d o r n a u t d r a g n a o c h ref f r a m s a k e r m e d e n s å d a n v å r d s l ö s h e t, att d e flögo ä n n e r i soffan, ä n u t å t g o l f v e t, än p å stloarna, än långt bort i fönstret.
Föremålen voro också m e r e n d e l s lätta o c h b e s t o d o m e s t i gratulationskort.
Men det fanns också hvarjehanda annat, s å s o m en liten toalettask af p o r s l i n m e d ett p a r k y s s a n d e d u f v o r p å, e n b l å g l a s v a s, ett p a r vantar o c h en tillskrynklad näsduk.
D e t v a r L a r s s o n s fina p r e s e n t e r.
T i d e n g i c k e m e l l e r t i d, o c h så k o m d e n f a r l i g a s o m m a r e n m e d alla s i n a frestelser o c h a n s l a g m o t u n g t f o l k s k ä r l e k s l y c k a, alla s i n a fester i d e t g r ö n a o c h d a n s t i l l s t ä l l n i n g a r u n d e r d e l j u s a kvällarna på broar o c h båtbryggor.
» H v a d g ö r H e d d a för n å g o t?
» frågade fröken B e t t y f ö r u n d r a d.
» J o, h a n s k a få i g e n allt sitt s k r ä p, » s a d e H e d d a o c h r a f s a d e i h o p d e t h e l a i en h ö g.
N u h a d e h o n fått r i k t i g t r e d a p å, h u r d e t v a r fatt.
L a r s s o n s k u l l e gifta s i g m e d d e n d ä r s l a m p a n, f ö r d e h a d e ställt till d e t s å, att d e t v a r t v u n g e n s a k.
H e d d a s h e r r s k a p h a d e f l y t t a t till l a n d e t, m e n i n t e l å n g t ifrån staden.
Larsson k u n d e m y c k e t väl k o m m a ut o c h hälsa p å o m söndagarne, o c h det gjorde han också i början.
Men hur det v a r h o p p a d e h a n ö f v e r e n s ö n d a g, o c h i n t e l å n g t d ä r e f t e r e n till.
Samtidigt uppträdde H e d d a då o c h då m e d rödkantade ögon, o c h f a s t ä n h o n v i d t i l l f r å g a n p å s t o d, att d e t i n g e n t i n g b e t y d d e, m ä r k - t e s d e t n o g, att d e t h a d e s i n a l e d s a m m a o r s a k e r.
» K ä r a H e d d a, » sade fröken B e t t y, lade sin a r m o m axlar o c h ville klappa h e n n e.
Men hennes H e d d a s n o d d e sig rundt o c h slog en k n y c k på nacken.
H v a d f r å g a d e h o n efter h o n o m n u m e r a!
H a n kunde gärna få d r a s m e d sin s l a m s a!
D e t k u n d e v a r a l a g o m åt h o n o m.
Och d e t v a r b a r a b r a, att m a n fick o r d n i n g p å, h u r s å d a n a d ä r u s l a karlar äro funtade, i n n a n m a n g i c k o c h g j o r d e sig o l y c k l i g för hela lifvet.
D e s k ä r a y l l e t r ö j o r n a s å g o s i n t e l ä n g r e till, o c h h o n h a d e b l i f v i t så u n d e r l i g t t y s t o m L a r s s o n.
A l d r i g s k r ö t h o n m e r a öf- v e r h o n o m f ö r f r ö k e n B e t t y, s o m h o n t a g i t till s i n f ö r t r o g n a, 31
IDUNS JULNUMMER M e n m e d d e t s a m m a k a s t a d e h o n s i g i soffan o c h s t o r g r ä t m e d b ä g g e h ä n d e r n a f ö r a n s i k t e t, o c h n u fick f r ö k e n H e d d a k l a p p a h e n n e så m y c k e t h o n v i l l e.
T r o d d e i n t e f r ö k e n, att h o n k u n d e v a r a s t o l t?
A n n a r s b r u - k a d e f o l k d å s ä g a, att h o n v a r a l l d e l e s f a s l i g t p å sin k a n t.
O c h n o g skulle h o n visa L a r s s o n det, alltid.
D e t v a r i n t e farligt, m å fröken tro.
B a r a h o n träffade h o n o m, s k u l l e h a n allt få s e.
O c h inte b r y d d e h o n sig en e n d a smul o m tröjorna.
N e e j då!
N o g k u n d e h o n lefva u t a n d e m, alltid.
D e t retade h e n n e bara, att d e n d ä r m ä n n i s k a n s k u l l e få d e m.
M e n h o n skulle ta o c h klippa sönder d e m i småbitar o c h skicka h o n o m d e m på det viset, så skulle han väl se, hur litet h o n frågade efter b å d e d e m och honom.
Ja, d e t s k u l l e h o n m i n s a n n g ö r a!
S t a c k a r s lilla H e d d a, d e t v a r allt s v å r t f ö r h e n n e ä n d å!
H o n h a d e v i s s t t y c k t o m h o n o m m e r a, ä n h o n själf v i l l e m e d g e.
S n y f t n i n g a r n a k o m m o så d e m h v i s k a d e h o n helt sakta: h a n v a r j u så s t i l i g.
» Efter en s l u t s a m t sätt.
stund torkade skakande o c h djupa, och mellan » J a, s e, h a n v a r j u så s t i l i g.
hon emellertid ö g o n e n p å ett be- U s c h d å, h v a d v a r d e t v ä r d t att t ä n k a p å d e t d ä r m e r a!
O c h så r e s t e h o n s i g o c h s ö k t e f r a m ett p a p p e r f ö r att g ö r a ett p a k e t af alla s a k e r n a.
N ä r h a n fick d e m, s k u l l e h a n v ä l s e, att h o n i n t e b r y d d e s i g o m h o n o m ett d u g g m e r a.
Fröken Betty nickade gång på gång gillande o c h leende u n d e r H e d d a s l å n g a u t g j u t e l s e.
D e t g l a d d e h e n n e att se, d e t H e d d a ä n d å v a r i b e s i t t n i n g af b å d e s j ä l f k ä n s l a o c h s t o l t h e t.
D e hade b a r a b e h ö f t få e n l i t e n v ä c k e l s e, så r e s t e d e s i g j u r i k t i g t s t o r - slagna.
O c h b e l å t e n m e d d e n r o l l af v ä c k a r e h o n s p e l a t, g a f h o n h e n n e ä n n u n å g r a u p p m u n t r a n d e o c h t r ö s t a n d e o r d, s a d e sitt ursprungliga ärende o c h l ä m n a d e H e d d a, åter rifvande i sina byrå- l å d o r, f ö r m o d l i g e n e f t e r y l l e t r ö j o r n a f ö r att t a g a f r a m o c h p r e - p a r e r a d e m p å d e t ö f v e r e n s k o m n a sättet.
D e t var n o g mest g r a n n l a g a att l ä m n a h e n n e e n s a m f ö r att t a g a a f s k e d af d e m.
U n d e r tiden stod fröken Betty o c h tittade o c h tittade sig o m k r i n g, s o m o m h o n s a k n a d e n å g o t, o c h till sist s a d e h o n: » Nå, m e n ylletröjorna d å?
» » Hvilka ylletröjor?
» frågade v e k att s e p å s i n u n g a f r ö k e n.
H e d d a oskyldigt, m e n hon und- » D e tre s k ä r a y l l e t r ö j o r n a, H e d d a » Jaså d e!
» fick af honom? » P å H e d d a h a d e h e n n e s f r ö k e n s t v i f v e l o m att h o n ä g d e t i l l r ä c k l i g s t o l t h e t v e r k l i g e n g j o r t ett d j u p t i n t r y c k.
H o n kände s i g s å r a d ö f v e r, att n å g o n k u n d e m i s s k ä n n a h e n n e så, o c h h o n b e s l ö t att så f o r t s o m m ö j l i g t v i s a f r ö k e n B e t t y, h u r o r ä t t h o n g j o r t henne.
S ö n d a g e n d ä r p å, d å h o n h a d e l e d i g t, f o r h o n i n till s t a d e n o c h s ö k t e u p p s i n s i s t a f. d. b e k a n t a g o s s e, o c h n ä r h o n k o m h e m p å k v ä l l e n, g i c k h o n i n t e o c h l a d e s i g, f ö r r ä n h o n skaffat s i g tillfälle till e t t e n s k i l d t s a m t a l m e d f r ö k e n B e t t y.
» Jo, n u m å fröken tro, » sade hon, när h o n lyckats få h e n n e i k ö k e t, » n u h a r j a g allt g i f v i t L a r s s o n o r d e n t l i g t.
» in O c h h o n s k i l d r a d e h e l a m ö t e t p å e t t m y c k e t lifligt o c h dra- m a t i s k t sätt.
N ä r h o n s a g t, att h a n v a r e n e l ä n d i g y n k r y g g, h a d e h a n t i t t a t i v ä g g e n.
N ä r h o n s a g t, att h a n i n t e s k u l l e t r o h o n v a r l e d s e n, f ö r h o n k u n d e få e n f ä s t m a n p å h v a r t finger, o m h o n ville ha, så h a d e h a n h ä n g t m e d h u f v u d e t o c h s a g t: » Jag tänker n o g det, H e d d a lilla. » O c h när h o n sagt, att h a n b o r d e s k ä m m a s ö g o n e n ur sig, h a d e han tagit h e n n e s h a n d o c h b e d t o m förlåtelse o c h gått bort i en vrå o c h gråtit.
Ja, karlen.
fröken kunde » N å, h v a d sa h a n inte tro, så han s k ä m d e s, stora, o m de sönderklippta ylletröjorna långa då? » » H m.
jaså.
» s a d e H e d d a o c h fick g ö r a m e d att k n y t a till s i t t f ö r k l ä d e s b a n d, » j a, d e m h a r j a g i n t e fått t i d till att s k i c k a ä n n u, i n t e.
» » Jaså. » F r ö k e n s å g litet u n d e r l i g ut, m e n h o n s a d e i n g e n t i n g m e r a, u t a n lät H e d d a g å p å så m y c k e t h o n v i l l e o c h b r e d a u t s i g ö f v e r hur förkrossad Larsson h a d e blifvit.
O c h hon gjorde det verk- l i g e n m e d e n s å d a n v ä l t a l i g h e t o c h så m å n g a b e l y s a n d e e x e m p e l, att h o n k ä n d e s i g t i l l f r e d s s t ä l l d m e d s i g själf o c h a n s å g, att frö- ken skulle vara bra konstig, o m h o n inte n u fattade, hvilken s t o l t h e t o c h v ä r d i g h e t H e d d a l a g t i d a g e n i sitt u p p t r ä d a n d e.
E f t e r d e n s t u n d e n t a l a d e s d e t sällan eller a l d r i g o m L a r s s o n där i huset.
S e d a n ett h a l f å r h a d e g å t t, v a r H e d d a b e k a n t m e d e n n y g o s s e, o c h e n m å n a d efter d e n b e k a n t s k a p e n s b ö r j a n h a d e h o n tre n y a, s k ä r a y l l e t r ö j o r.
Jag märker ett svart kors pä Larssons, så känner jag nog igen dem.
H e d d a b ö j d e sig djupare n e d öfver paketet o c h hade k e t b e s t y r m e d att få alla s a k e r n a att l i g g a o r d e n t l i g t.
» Ska inte H e d d a skicka d e m » Ä ' d e i n t e s ö t a, » s a d e h o n, n ä r h o n v i s a d e d e m f ö r frö- ken Betty.
» O c h t ä n k så b r a d e k o m m a till p a s s till u t s t y r s e l n.
N u h a r j a g ett h ä l f t d u s s i n.
D e t är så trefligt att h a a l l t i n g d u s - sinvis. » myc- med? » » E t t hälft d u s s i n?
» s a d e fröken B e t t y u n d r a n d e.
» J a, d e t b l i r d e t m e d d e m j a g fick af L a r s s o n.
ä precis likadana. » » Ne-ej, det kan vara d e t s a m m a m e d dem. » Fröken Betty betraktade henne några ögonblick under tystnad.
» J a m e n, n ä r H e d d a s k i c k a r allt d e t a n d r a, så.
» » D e t där skräpet, j a!
M e n t r ö j o r n a k a n v ä l k o m m a till nytta nå ' n gång. » O c h d e t d r ö j d e v e r k l i g e n i n t e l ä n g e, förr ä n f r ö k e n B e t t y e n d a g öfverraskade h e n n e, u n d e r d e t h o n satt o c h m ä r k t e sina svarta kors.
M e n d å H e d d a fick s e h e n n e, t o r k a d e h o n s i g i ö g o n e n m e d a f v i g s i d a n af h a n d e n.
» Ja men, vet Hedda.
» » J a g k a n väl lika gärna behålla d e m, s o m d e n där männi- skan ska få d e m.
D e äro alldeles för s n y g g a å t ' n a.
» » M e n att H e d d a själf v i l l.
» » J a, n o g p a s s a r di b ä t t r e åt m i g ä n åt h e n n e, a l l t i d.
» » J a g t y c k e r b a r a, att H e d d a s k u l l e v a r a för s t o l t att h a dem kvar. » » J a, se f r ö k e n, j a g k a n i n t e h j ä l p a d e t, » s a d e h o n.
» Han v a r i alla fall så stilig, o c h j a g t r o r a l d r i g j a g t y c k t o m n å g o n så v å d l i g t m y c k e t, s o m j a g t y c k t e o m h o n o m.
» # käckt upp hufvudet och de Fröken Betty log.
» M e n d å k o m m e r v ä l H e d d a att b l a n d a i h o p d e m.
» » N e j b e v a r s, j a g m ä r k e r ett s v a r t k o r s p å L a r s s o n s, så k ä n - ner j a g n o g igen d e m », sade H e d d a.
Å t e r i g e n u p p s t o d en liten paus, hvarunder det började ana f r ö k e n B e t t y, att h o n o c h H e d d a i n t e h a d e r i k t i g t s a m m a m o r a - liska b e g r e p p.
» För stolt! » H e d d a kastade ansikte.
Tänk, Illustrerad af: VIGTOR A N D R É N.
v i s a d e sitt r ö d a 32 ANNA WAHLENBERG.
IDUNS JULNUMMER få / äng möda.
Situation af Per Staaff.
Personer: LOUISE.
LOTTA, tjänstflicka.
(Scenen clt rum på en ERIK och LOUISE herregårcl.)
in, följda af LOTTA.
Och Lotta är säker om att herrskapet for bort till middagen.
Ja då, fröken.
De skulle ändå till öf- verstens på Herrby.
Och vi som skulle gjort dem visit, medan vi väntade pä ångbåten.
Jag tänkte försöka få fröken Ellen med mig till staden.
Nå, då kan ju fröken vänta till i mor- gon.
Nej, det är omöjligt, jag har så brådt- om.
Vi dröja väl kvar här och vänta på ångbå- ten då.
Behagar herrskapet någonting?
För resten behöfver fröken bara ringa.
staden, så skulle hennes skuggbild snart vara ut- plånad.
L O U I S E (belåten igen).
Jaså, du retas, monsieur.
Men så skall du också få ditt straff.
Tänker du låta pigan ge mig risbastu?
Du skall få se hvad jag ämnar göra.
L O T T A (in).
Fröken ringde.
Ja, gör mig den tjänsten att gå ner till badhuset med nyckeln och ett lakan, jag skall ta mig en dopp medan jag väntar.
Båten kan väl inte vara här på en stund ännu.
Nej, fröken hinner mycket väl, jag skall genast springa ner.
(Vt.)
Att du kan vara så grym.
Jag är inte grym, jag är snäll.
Ett så ringa straff för en så grof förseelse.
Men om du lofvar att bättra dig.
skall jag vara här igen om en kvart.
Ja, naturligtvis lofvar jag.
L O U I S E (kysser honom).
Jag förlåter dig.
Och om en kvart är jag tillbaka.
(går af och an, hvisslar, länder en ciga- Efter några ögonblick inträder) ERIK rett.
Nej ser man på.
Det var länge sedan vi råkades.
Hvad har du för dig här.
Jag väntar på stockholmsbåten, därtill är ju det här chåteaut särskildt skapadt.
Alldeles som jag.
Jag har varit en tid hos Lindenstedts på Furebo, och nu vänder jag om till sta ' n.
Då få vi väl hålla hvarann sällskap så länge, för här är ingen katt hemma, som du vet.
(Paus) (Ut.)
Kan man tänka sig sådan otur!
Nu fick jag ju inte se Ellen., LOUISE.
Var du så nyfiken på det, du?
Efter alla dina förtjusande skildringar af din bästa vän.
Slingra dig inte nu, du är alldeles för intresserad af vackra flickor.
Nå, det har jag då ärligen bevisat dig.
Efter jag lagt beslag på den allra vackraste för min personliga räkning.
Nej, akta dig.
Tänk om det kom nå- gon.
När de är borta på middag.
(Kys- ERIK (kysser henne).
ser henne en gång till.)
Nej, hör du.
För resten skall jag säga dig att jag har ett rasande fint öra.
Och på din ton, när du talte om min bästa vän, märkte jag allde- les tydligt att du är en flyktig herre.
Den egenskapen lär ju för resten vara gemensam för alla skapelsens herrar.
Inte för mig, Louise, den här gången är jag oföränderlig.
Den här gången.
Precis hvad jag säger: den här gången.
Det har alltså funnits ^gånger » förut ...
Kanske flere?
Sju, åtta stycken allraminst, det kan du väl tänka dig.
Den som fyllt 35 år och aldrig varit kär, han blir det heller aldrig, han är af trä.
35, är inte så mycket för en karl, jag är 21 jag och har aldrig varit — (hejdar sig, rod- LOUISE.
nar).
Aldrig varit.
Förrän den här gången.
Du har aldrig varit förrän den här gån- gen.
Riktigt kär.
på allvar menar jag.
för en sjökadett på en skeppsholmsbal kan väl inte räknas.
Nej för all del, inte en landt-dito på Carl- bergsbal en gång.
Men då stå vi ju på samma punkt; den här.gången är det allvar för oss båda två.
En sak skulle jag i alla fall vilja veta.
Fanns det ingen bland de där 7, 8 stycken, som du tog allvarligare än de andra?
Joo, det fanns verkligen en, hon var må- larelev för resten, som hade mig ordentligt till narr.
Kors i je, hvad jag var galen i den tjuf- ungen!
Det låter sä!
ERIK (illfnndigt).
Ja, du skulle bara ha sett henne.
Det nöjet betackar jag mig verkligen för.
Ah, sådan figur, sådana ögon, sådan pro- fil.
Jag vet inte, hvarför jag just nu ser henne så lifligt för mig.
L O U I S E (gråtfärdig).
Men jag tror det är för du tänker läm- na mig ensam.
Om jag fick följa med dig till ERIK.
Nå, det har du då egentligen rätt i.
Det kan man kalla artigt sagdt.
Du vill väl inte, jag skall börja kurtisera igen.
» Blås åter på en gammal flamma och säg, att liten lefver än, » står det hos Tegnér.
Ja, men jag blåser inte.
Det gör du kanske dumt i. ERIK.
Att vara orättvis är alltid dumt.
Och du är orättvis.
Hvad har du egentligen att förebrå mig?
Hela ditt sätt emot mig är föroläm- pande.
Det vore nog.
Är jag inte både artig och polerad?
Hvad begär du egentligen?
E L S A (med en trofast blick).
Erik, nu vet du själf att du är orättvis.
Du måste förstå saken bättre nu.
Du menar inte längre att det var mitt fel.
E R I K.
Kan det på minsta sätt vara dig angenämt, så tar jag gärna felet på mig.
Det vai jag som ko- ketterade för dig, som drog all nytta jag kunde af dig, som lät dig tro att jag höll af dig och som så med ens lämnade dig — när något förmånli- gare erbjöd sig.
E L S A (sjunker ned i en fåtölj).
Att du kan tala så till mig.
Vet du hvad det bevisar?
Bevisar?
Att jag är botad, du.
Ja, det är sant att du gjort mig galen, trots allt trodde jag på dina stora ögon och din trofasta blick, jag ville aldrig märka, hur du exploiterade mig för att få litet reklam för dina kludderier, du LI3 pnotiserade mig, så jag fann dem förtjusande — till och med när du för- lofvade dig, när jag bort inse, hur du haft mig till narr, till och med då sökte jag ursäkter och un- danflykter för din räkning — och af alla våra vänner var jag den enda som gjorde det.
Men sedan har jag hunnit reflektera, och nu duperar du mig inte längre.
inte ens när du gråter.
E L S A (med näsduken för ögonen).
Hvad har du för rättighet att stå här och skymfa mig?
Det var du som slog in på det brännba- ra ämnet, inte jag.
Nåja, det var jag.
Och efter det en gång är gjordt, så låt mig fortsätta.
För du må tänka hur uselt du vill om mig, jag är dig i alla fall så in- nerligt tacksam för hvad som varit, att jag skall ha igen din goda tanke.
Den har jag rättighet till, fast det tror du inte.
Jag har åtminstone svårt för det.
Jag skulle bra gärna vilja veta, hvad du egentligen vill förebrå mig.
Att jag höll af dig som en ärlig väninna.
Det förebrår jag dig minst af allt.
För det gjorde du aldrig.
Om jag nu på min heder säger dig att det var så, tror du då, att jag står och ljuger för dig mot bättre vetande?
r ERIK.
Hvad tror du då?
Att du ljuger för dig själf.
Du har en lycklig talang i den vägen.
och det är till en viss grad din ursäkt.
Hur menar du nu?
Uttrycker jag mig inte tillräckligt tydligt.
Jag menar, att du har en särskild talang att beundra din egen uppriktighet, just när du är som minst uppriktig.
Du generar dig inte.
Låt mig ännu en gång påpeka, att du frågar och jag svarar.
För min del kan samtalet vara slut när som helst.
Den som sagt a får säga b.
Och det skall verkligen intressera mig att se, hur långt du kan gå i din orättvisa.
Vore det ogrannlaga att be dig om några exempel på min s. k. talang att beundra min egen uppriktighet.
Du skail få så många exempel du behöfver.
Först och främst, när du förlofvade dig för två år sedan, så lyckades du intala dig själf, att du var förälskad i konsuln.
Intala?
Ja, hur skall jag annars kalla det.
Du var nästan rörd öfver dig själf, som af oegennyttig kärlek uppoffrade en kanske lysande artistbana för att ägna dig helt ät den du höll kär.
Hvarför kunde jag inte på fullt allvar känna pä det sättet?
Men jag vet att du inte gjorde det.
På grund af hvad sedan följde.
Hans cession var inte ohederlig, den berodde på oberäkneliga olyckor.
Men din s. k. kärlek tog knäcken då.
ELSA (med tårar i rösten).
Du vet inte, hvad de dagarne kostade mig.
Inte på siffran.
Men långt ifrån millio- nen bör det inte ha varit.
ELSA (gråtande).
Att du kan vara sä hjärtlös.
Jag har gått mer än ett år i din egen skola, vackra Elsa.
ELSA (torkar ögonen, fattar hans båda händer, ser djupt, djupt in i hans ögon).
Erik, om allt fått gå som du ville, tror du, du hade varit lyck- lig då.
jag talar inte om mig själf.
Lycklig ... nu.
Tja, man kan ju aldrig veta, hur länge illusionerna hålla i sig.
E L S A (fortfarande samma spel).
Men någon var- aktig lycka hade det inte blifvit.
Nej, det kan vi tämligen lugnt komma öfverens om.
Hvarför skall du då vara bitter?
Hvar- för skall du hata mig för att jag gjorde slut?
Söta Elsa, inte hatar jag dig för du gjor de slut.
Det var med all säkerhet den största tjänst du kunde göra mig.
Men, ser du, du skulle aldrig ha börjat.
Och du skulle aldrig ha fortsatt så länge.
Jag sade dig flere gånger, att vi inte voro eller skulle bli annat än vänner och kamrater.
Men dina ögon hade en ovana att säga något annat.
För resten, inte vill du neka till att du mer än väl visste, att jag var kär i dig.
ELSA (litet generad).
Nja ... en liten flirt som ingenting betydde.
Du vet mer än väl, att den betydde något.
Och det hade du för resten räknattit riktigt bra.
Att du, en obetydlig elevunge, kunde hypnotisera en så berömd artist som mig, skänkte dig verkligen fördelar, som du inte borde ha glömt.
Det har jag sagt dig många gånger.
Erik, att jag aldrig glömmer hvad din vänskap gjort för mig.
Nej, det kanske du inte glömmer, men du kommer ogärna ihåg.
hur du lurade mig på be- talningen.
Tar vänskapen betaldt?
Jag har sagt, att det inte var vänskap.
Tycker du det klär kärleken bättre att komma och presentera sin lilla räkning?
Nu tar du det litet groft.
Jag vet aldrig, att jag presenterade någon liten räkning.
Hvarför skall du då komma med efterkraf?
Jag frågade dig till råds, du rådde mig, du hjälpte mig också, det var väl inte första gången en äldre och erfaren kamrat hjälpt en yngre.
Jag kunde inte hjälpa dig igen, det var ju gifvet.
Men tror du inte jag uppoffrade något, jag också.
Du vet fullkomligt väl, att tacken för min oegennyttiga vänskap var att folk kallade dig för min älskare.
Folk hade orätt.
Både i fråga om mig och de öfriga.
De öfriga?
Du kan inte ha glömt att vi var tre som delade äran att anses som — det du nyss sade.
Men ELSA.