Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom medfördes ett par lefvande svin, hvilka slagtades till julhelgen.263
Derigenom bereddes alla man tillfälle att vid denna tid ett par gånger få spisa färsk skinka, ett ovärderligt afbrott i den enformiga konservmaten, hvilket i sin mån bidrog att under den helg, vid hvilken vi nordbor äro fästade med så många minnen, lifva och muntra sinnesstämningen.
Jagtens utbyte inskränkte sig under vinterns lopp till några ripor och harar och lemnade sålunda icke något nämnvärdt bidrag till fartygets proviantering.
Deremot kunde jag genom byte med infödingarne skaffa oss fisk i något rikligare mängd, så att vissa tider fans tillgång att utspisa färsk fisk en gång i veckan.
Den art, som under vintern företrädesvis erhölls, ett slags torsk med grågröna ryggradsben, kunde dock i början endast serveras i gunrummet, emedan manskapet till följd af benens färg länge hade en oöfvervinnelig motvilja mot densamma.
På många af grundisarne i fartygets närhet funnos betydliga djupa sötvattensamlingar, hvilka visserligen redan voro starkt frusna på ytan, men dock länge lemnade oss härligt dricks- och bykvatten.
Efter den 14 dec., då alla smärre sötvattensamlingar på grundisarne i det närmaste bottenfrusit, och saltvatten inträngt i den största och mest anlitade, blef det nödigt att anskaffa vatten genom smältning af is.
Iakttagelserna öfver väderleken gjordes intill den 1 november hvar fjerde timme, derefter till den 1 april hvarje timme, sedan åter sex gånger om dygnet.
Från den 27 november till den 1 april voro termometrarne uppstälda i land vid det magnetiska observatoriet, före och efter denna tid i fartygets omedelbara närhet.
Under vintern var öfvervakandet af de meteorologiska iakttagelserna anförtrodt åt dr Stuxberg, som vid denna tid, medan allt omkring oss var isbelagdt, nödgades låta sina egna zoologiska forskningar hvila.
Torsk från Pitlekaj.
Gadus navaga Kölreuter.
Väderleksförhållandena ingrepo naturligtvis på ett synnerligen känbart sätt i vårt dagliga lif och utgjorde den probersten, på hvilken vår utrustning pröfvades.
Utrymmet medgifver mig icke att i detta verk utförligare framställa resultaten af de meteorologiska observationerna; jag vill derföre blott framhålla följande:
Den största köld, som under de olika månaderna iakttogs, var:
Oktober den 24 – 20°,8 November den 30 – 27°,2 December den 23 – 37°,1 Januari den 25 – 45°,7
Februari den 2 – 43°,8 Mars den 29 – 39°,8 April den 15 – 38°,0 Maj den 3 – 26°,8 Juni den 3 – 14°,3 Juli den 2 – 1°,0
Tvenne gånger hade vi ovanligt hög barometer, nämligen:
den 22 december 6 f. m. 782,0 (0°) m.m.
den 17 februari 6 f. m. 788,1 (0°) m.m.
Det lägsta lufttrycket, 728,8 (0°) m.m., inträffade den 31 december kl. 2 f. m.
Men redan i luftlager af föga betydlig höjd förherskade, att döma af molnens riktning, en lika oafbruten luftström från sydost, hvilken, då den någon gång sänkte sig till jordytan, medförde en varmare och med fuktighet mindre mättad luft.
Orsaken härtill är lätt att inse, om man betänker, att Beringssund bildar en af temligen höga berg omgifven port mellan Stilla hafvets varma och Polarhafvets kalla luftområde.
Vindarne måste här ordnas ungefär efter samma lagar som draget i dörröppningen mellan ett varmt och ett kallt rum, d.v.s. den kalla luftströmmen måste gå nedtill från det kalla området till det varma, den varma tvärt om.
Till de sydliga och sydostliga vindarnes värme och torrhet bidraga dessutom de bergshöjder, som enligt infödingarnes utsago skola finnas i det inre af Tschuktsch-halfön.
Dessa förläna nämligen de hafsvindar, som framgå öfver deras krön, föhn-vindarnes egenskaper.
Våra kallaste vindar hafva kommit från SV till V, d.v.s. från gamla verldens, i trakten af Werchojansk belägna, köldpol.
På tillvaron af tvenne luftströmmar, hvilka vid en viss höjd öfver jordytan kämpa med hvarandra, beror äfven den förvånande hastighet, med hvilken himlahvalfvet i trakten af Beringssund plötsligen blir molnhöljdt och åter fullkomligt klart.
Redan den berömde Beringssunds-fararen, numera amiralen i amerikanska marinen Rodgers har anmärkt detta förhållande och mycket träffande liknat det vid uppdragandet och fällandet af förhänget för en skådebana.
I våra väderleksanteckningar gjordes skilnad mellan snöyra (snöfall under blåst) och yrsnö (snöstorm utan snöfall).
Snönederbörden var ej synnerligen stor, men då under vintern icke inträffade något så ihållande blidväder, att snön någonsin täcktes med en sammanhängande smältskorpa, förblef en betydlig del af den snö, som nedföll, så lös, att den för minsta vindpust hvirflade af och an.
Vid storm eller stark bris fördes snön till högre luftlager, hvilka hastigt fyldes med ett så tätt, fint snödam, att föremål på några få meters afstånd icke mer kunde urskiljas.
Det var icke någon möjlighet att i ett dylikt väder hålla väg öppen, och den som gick vilse var hjelplöst förlorad, i fall han ej likt tschuktschen kunde, insnöad i en drifva, afbida stormens upphörande.
Men äfven vid svag vind och under molnfri himmel framgick en snöström af några centimeters höjd längs marken i vindens riktning, således företrädesvis från nordvest till sydost.
Äfven den hopade drifvor öfverallt, der vindskydd förefans, och begrof säkrare, om ock mindre hastigt än stormens yrsnö utlagda föremål och trampad stig.
Den mängd vatten, som i frusen form förflyttades i denna visserligen ej mäktiga, men oafbrutna och vindsnabba ström öfver
Sibiriens nordkust till sydligare trakter, måste vara jemförbar med vattenmassan i jordens jettefloder och spelar en tillräckligt stor rol i klimatiskt hänseende, bland annat som köldförare till de nordligaste skogsmarkerna, för att böra af meteorologerna beaktas.
Luftens fuktighet bestämdes så väl med Augusts psykrometer som med Saussures hygrometer.
Men jag tror icke, att dessa redskap vid en temperatur betydligt under 0° gifva tillförlitligt utslag.
Härtill kommer, att luftens fuktighetsgrad på det ställe, der det kan komma i fråga att uppställa psykrometern och hygrometern under en högnordisk öfvervintring, icke har den meteorologiska betydelse, som man ofta tilldelat densamma.
Redskapen blifva nämligen i regeln uppstälda i en fritt stående spjelbur, belägen på en för afläsning lämplig höjd öfver jordytan.
Under en nästan oafbruten snöyra är det omöjligt att hålla denna bur snöfri.
Äfven luft, som ursprungligen varit fullkomligt torr, måste här mätta sig med fuktighet genom afdunstningen från omgifvande snölager och från det snödam, som kringyrar närmast jordytan.
För bestämmande af luftens verkliga fuktighetsgrad skulle jag derför råda framtida resande till snötäckta trakter att omedelbart väga det vatten, som en gifven rymd luft innehåller, genom att upptaga det i rör med klorkalcium, kalcinerad kopparvitriol eller svafvelsyra.
Ett redskap för detta ändamål vore lätt att uppställa så, att hela arbetet kunde verkställas under däck, och att man efter behag kunde undersöka luften från hvilket lager som helst nedom masttoppen.
I fall jag haft medel att anordna en sådan undersökning vid Vegas vinterläger, hade det helt säkert visat sig, att luftens relativa fuktighet redan på en höjd af några få meter öfver jordytan för det mesta var ganska ringa.
Det sandnäs, som närmast fartyget skilde lagunerna från hafvet, var beströdt med kolossala hvalben och med afskräden efter de tschuktscher, som under århundraden bott och vandrat fram derstädes, och dessutom med skelettdelar af säl och hvalross, med spillning efter menniskor, hundar, foglar o.s.v.
Trakten var bland de fulaste och otrefligaste jag sett i någon af de landsdelar, som bebos af fiskarelappar, samojeder, tschuktscher och eskimåer.
Vid vår instängning funnos två tschuktschbyar på den närbelägna stranden, af hvilka den, som låg närmast Vegas vinterhamn, kallades Pitlekaj.
Den bestod i början af sju tält, men till följd af matbrist bortflyttade dess invånare småningom under vinterns lopp, de sista i februari, till en närmare Beringssund belägen fiskrikare trakt.
Vid flyttningen medtogs endast det oundgängligaste, emedan man ämnade återvända vid den årstid, då jagten åter blef riklig.
Den andra tältplatsen, Jinretlen, låg närmare udden mot Koljutschin-bay och räknade vid början af vår öfvervintring likaledes sju tält, hvilkas bebyggare tycktes vara bättre bergade än Pitlekajs.
De hade under hösten gjort bättre fångst och samlat mer förråd.
Af dem bortflyttade derför endast en del under vintern.
Följande tältplatser lågo på något längre afstånd från vårt vinterqvarter, men dock så nära, att vi ofta hade besök af deras invånare:
Pidlin, på östra stranden af Koljutschin-bay, 4 tält.
Koljutschin, på den lika benämnda ön, 25 tält.
Byn besöktes ej af någon bland Vega-expeditionens medlemmar.
Rirajtinop, belägen 6 kilometer öster om Pitlekaj, 3 tält.
Irgunnuk, 7 kilometer öster om Pitlekaj, 10 tält, af hvilka dock i februari endast fyra återstodo.
Invånarne i de öfriga hade för vintern sökt en bättre fångstplats längre öster ut.
Antalet af de personer, som tillhörde hvarje tält, var svårt att afgöra, emedan tschuktscherna ständigt för sqvaller och prat gästa hos hvarandra.
I medeltal kan det kanske anslås till fem eller sex personer.
Inberäknadt invånarne på Koljutschin-ön bodde således omkring 300 infödingar i granskapet af vårt vinterläger.
När vi instängdes, var såsom nämdt isen närmast stranden för svag att bära en fotgängare, och svårigheten att från land taga sig till fartyget med de medel, öfver hvilka tschuktscherna förfogade, var således ganska stor.
Då infödingarne märkte oss, blef det i alla fall genast stor uppståndelse bland dem.
Män, qvinnor, barn och hundar sågos med oredig ifver springa af och an på stranden; några syntes åka med hundslädar på isgatan närmast hafsbandet.
Man fruktade tydligen, att det ypperliga tillfälle, som här förelåg att tillbyta sig bränvin och tobak, skulle gå förloradt.
Från fartyget kunde vi med kikare se huru flere försök att utsätta båtar gjordes, men åter öfvergåfvos, ända tills man lyckats släpa en farkost till en isfri eller endast med tunn is betäckt strandrening, som förde till fartygets granskap.
I denna utsköts en stor skinnbåt, hvilken lastades med män och qvinnor ända till brädden, utan afseende på den ögonskenliga faran att med en sådan båt, tungt lastad, färdas fram genom skarp, nybildad is.
Man rodde genast till fartyget, och väl framkomna klättrade de flesta utan ringaste tvekan öfver relingen under skämt och skratt samt rop af anoaj anoaj (goddag, goddag).
Vårt första möte med inbyggarne i denna trakt, der vi sedermera tillbragte tio långa månader, var å ömse sidor mycket hjertligt och bildade utgångspunkten för ett särdeles godt förhållande mellan tschuktscherna och oss, hvilket bibehöll sig oförändradt under hela vår dervaro.
Kautljkau, tschuktschisk flicka från Irgunnuk, framifrån och från sidan.
Hänsyn till renlighet nödgade oss att endast undantagsvis låta tschuktscherna komma under däck, hvilket till en början förtröt dem mycket, så att en af dem till och med visade lust att öfva vedergällning genom att utesluta oss från sofkammaren i sitt tält.
Vår fasthet i denna punkt, förenad med vänlighet och gifmildhet, lugnade dem dock snart, och att utesluta oss från det inre tältet var för männen ej så lätt, då vi vid dylika besök alltid hade med oss sötsaker och tobak så väl för dem sjelfva som för qvinnorna och barnen.
Om bord blef fartygets tältklädda däck snart en verklig mottagningssalong för hela befolkningen i granskapet.
Hundspann vid hundspann stodo alla dagar uppradade eller riktigare lågo insnöade framför den af is byggda trappuppgången till Vega, tåligt väntande på de besökandes återkomst eller på den pemmikan jag då och då af medlidande lät utdela till de uthungrade djuren.
Ryktet om de märkvärdiga främlingarnes ankomst måtte för öfrigt hafva spridt sig hastigt.
Vi fingo nämligen snart besök äfven från aflägsnare bygder, och Vega blef slutligen en rastplats, vid hvilken hvarje förbifarande under några timmar stannade med sitt hundspann för att tillfredsställa nyfikenheten och för att i byte mot goda ord eller någon annan mera påtaglig vara erhålla litet varm föda, en bit tobak och någon gång, då vädret var mycket ruskigt, en sup, af tschuktscherna kallad ram, ett ord hvars härledning ej får sökas i det svensk-norska dram, utan i det engelska ordet rum.
Alla som kommo fingo obehindradt gå af och an på vårt med en mängd saker belamrade däck.
Vi hade dock icke att beklaga oss öfver förlusten af den ringaste småsak.
Ärligheten var här lika hemmastadd som i renlapparnes gammor.
Deremot blefvo de snart mycket besvärliga genom sitt af ingen sjelfkänsla begränsade tiggeri.
Att vid byteshandel draga all möjlig fördel af europeens i deras tanke helt säkert djupa »opraktiskhet», skydde de ej heller.
Små bedrägerier i det syftet räknades tydligen ej som fel, utan som förtjenst.
Stundom sålde de t. ex. samma sak två gånger, alltid voro de frikostiga på löften, som de aldrig ämnade hålla, och ofta lemnade de bedrägliga uppgifter om saker, som höllos till salu.
Räfkroppar utbjödos sålunda, sedan de blifvit flådda samt hufvud och fötter afskurna, flere gånger som harar, och löjligt var att se deras förvåning deröfver, att vi genast upptäckte bedrägeriet.
Tschuktschernas fullkomliga obekantskap med penningar och den ringa tillgång jag hade på bytesmedel i deras smak nödgade för öfrigt äfven mig att hålla åtminstone en del af våra varor i högt pris.
Polarlandens vanliga produkter skinn och späck upphandlades, till invånarnes stora förvåning, alldeles icke på Vega.
Deremot förvärfvades genom byte en fullständig samling af vapen, drägter och husgerådssaker.
Alla dylika inköp skedde uteslutande för expeditionens räkning, och öfver hufvud var samlande af naturhistoriska och etnografiska föremål för enskild räkning helt och hållet förbjudet, en förhållningsorder som borde gälla vid hvarje vetenskaplig expedition till aflägsna trakter.
Då tschuktscherna började få smak för vår mat, släpade de, i synnerhet under den tid då deras jagt felslog, dagligen drifved samt kotor och andra ben af hval om bord.
Härvid betalades ett lass af fem vedpinnar, som hade 4 à 5 tums genomskärning och en famns längd, vanligen med två till tre skeppsskorpor, d.v.s. med vid pass 250 gram bröd, en hvalkota med ett par dylika skorpor o.s.v.
Småningom fingo ett par unga infödingar vanan att dagligen inställa sig om bord för verkställande, i all maklighet förstås, af en art drängtjenst.
Kocken blef deras patron, och de erhöllo af honom i ersättning brorslotten af den öfverblifna maten.
Dels såsom betalning för visade tjenster eller sålda varor, dels som gåfva blef en så betydlig mängd, mat utdelad, att vi ganska väsentligt bidrogo till lindrande af den hungersnöd, som under midvintern hotade att utbryta bland befolkningen.
Ingen af infödingarne i granskapet af Vegas vinterstation var kristen.
Ingen af dem talade något europeiskt språk, om ock en eller annan kunde ett par ord engelska eller ett helsningsord på ryska.
Detta var en ledsam omständighet, som förorsakade oss mycken omak.
Men den afhjelptes derigenom, att löjtnant Nordqvist särskildt egnade sig åt studiet af deras språk, och det med sådan ifver och framgång, att han om ett par veckor kunde göra sig temligen förstådd.
Infödingarne uppgåfvo också hösten 1879 för de Long, att en person på den »man of war», som öfvervintrat vid nordkusten, talte utmärkt väl tschuktschiska.
Språkstudiet försvårades ej obetydligt derigenom, att tschuktscherna, för att till mötes gå oss i våra bemödanden att finna ett gemensamt tungomål, voro nog artiga att ej rätta, utan adoptera de misstag i afseende å ordens uttal eller betydelse, som gjordes om bord på Vega.
Såsom en frukt af sina studier har löjtnant Nordqvist författat en rikhaltig ordlista öfver detta föga kända språk äfvensom gifvit en antydan till dess grammatikaliska byggnad.264
Den kunskap i det tschuktschiska språket, som de öfriga af expeditionens medlemmar förvärfvade, inskränkte sig till ett större eller mindre antal glosor, hvarjemte infödingarne lärde sig ett eller annat ord af vårt språk, så att en för båda partierna något så när begriplig rotvälska småningom uppstod, i hvilken flere bland manskapet snart blefvo ganska hemmastadda, och med hvilken man i nödfall kunde hjelpa sig ganska bra, oaktadt alla grammatikaliska böjningsformer i detta nybildade språk fullkomligt saknades.
Dessutom befriade jag en af manskapet, fångstmannen Johnsen, under en längre tid från alla arbeten om bord för att han skulle kunna dagligen ströfva omkring i landet, dels för jagt dels för samqväm med tschuktscherna.
Han lyckades i början af vintern fälla några ripor och harar, förskaffade mig en mängd vigtiga upplysningar om tschuktschernas lefnadssätt och förvärfvade åtskilliga värderika etnografiska föremål.
Men efter en tid fick han, af hvad or-
Tédljgio, storm.
Éek, eld.
Kljautlj, man, menniska.
Oráedlja, menniskor.
Neáiren, qvinna.
Nénena, barn.
Empenátschyo, fader, Émpengau, moder.
Ljéut, hufvud.
Ljeutljka, ansigte.
Dljedljádlin, öga.
Liljáptkóurgin, se.
Huedljódlin, öra.
Huedljokodljáurgin, höra.
Huádljomerkin, förstå.
Huedljountákurgin, icke förstå.
Yeká, näsa.
Yekergin, mun.
Kametkuaurgin, äta.
Yedlinedljourgin, tala.
Mámmah, qvinnobröst.
Mammatkóurgin, dia.
Yéet, fot.
Retschaurgin, stå.
Yetkatjergin, ligga.
Tschípiska, sofva.
Kadljetschetuetjákurgin, lära sig.
Pintekatkóurgin, födas.
Kaertráljirgin, dö.
Kámakatan, vara sjuk.
Kámak, gudomlighet, tomte.
Yáranga, tält.
Etschengeratlin, lampa.
Órguor, släde.
Atkuát, båt.
Anetljkatlj, metkrok.
Anedljourgin, meta.
Uádlin, knif.
Tschúpak, Kúmeak, hund.
Úmku, isbjörn.
Rérka, hvalross.
Mémetlj, säl.
Kórang, ren.
Gátlje, fogel.
Enne, fisk.
Gúrgur, dvergbjörk.
Kukatkokongadlin, pilbuske.
Gem, jag.
Gemnin, min.
Get, du.
Genin, din.
Enkan, han.
Muri, vi.
Turi, I.
Máyngin, mycket.
Pljúkin, litet.
Konjpong, allt, alla.
I, ja.
Etlje, nej.
Métschinka, tack.
Énnen, ett.
Nírak, två.
Nrok, tre.
Nrak, fyra.
Metljíngan, fem.
Metande tschuktscher. sak kunde jag aldrig utröna, en oöfvervinnelig motvilja att vidare besöka tschuktsch-tälten, utan att dock hafva kommit i någon osämja med befolkningen.
Den 5 oktober voro öppningarna mellan drifisfälten närmast fartyget betäckta med en ypperlig skridskois, hvilken vi begagnade för firande af en glad och munter skridskofest.
De tschuktschiska qvinnorna och barnen sågos nu meta ismört längs stranden.
Vid detta slags fiske tillgår så, att en man, som alltid medföljer de metande qvinnorna, med en jernskodd lans upphugger ett hål i isen så nära stranden, att afståndet mellan vakens undre kant och bottnen endast utgör en half meter.
Hvarje hål begagnas af endast en meterska och blott en kort stund.
Nedhukad vid vaken, i hvilken vattenytan hålles väl fri från isbitar medelst en is-sil, söker hon locka fisken genom ett eget underligt smattrande läte.
Först när en fisk synes i vattnet, nedkastas den med en krok af ben, jern eller koppar försedda metrefven; till bete användas tarmslingor af fisk.
Såsom fångstredskap begagnas äfven en fin meterlång käpp med en enkel eller dubbel krok i ändan.
Med detta lilla ljuster kasta männen upp fisken på isen med otrolig färdighet.
Sedan isen blifvit tjockare, öfvergafs detta fiske helt och hållet, hvaremot en torsk- och en norsart under hela vintern fångades i stor mängd i en lagun belägen närmare Beringssund.
Äfven sik fiska-
Is-sil. ½ af nat. storl.
des i insjöarne, ehuru, åtminstone vid denna tid på året, endast i ringa mängd.
Den 6 oktober om morgonen sågo vi från fartyget ett besynnerligt tåg röra sig fram på isen.
En mängd tschuktscher drogo en hundsläde, på hvilken låg en man.
Till en början trodde vi, att det var en svårt sjuk, som kom att söka läkarhjelp, men då tåget hunnit till fartygets sida, klättrade den förmodade sjuke ganska vigt uppför den isbelagda fallrepstrappan (vår istrappa hade vi då ännu ej fått i ordning), steg genast med en om hög värdighet vittnande tillförsigt upp på halfdäcket, korsade sig, helsade nådigt och gaf på bruten ryska till känna, att han var en betydande man i den landsdelen.
Det visade sig nu, att vi hedrats med besök af representanten för det ryska väldet på Tschuktsch-halfön, starosten bland rentschuktscherna Wassili Menka.
Han var en liten, mörklagd man med temligen tärdt utseende, klädd i en vacker, hvitbrokig renskinnspäsk, under hvilken en blå flanellskjorta skymtade fram.
För att genast vid sin ankomst inge oss aktning och kanske också för att ej utsätta sitt dyrbara lif för den falska Rans försåt, anlände han till fartyget öfver den ännu ej fullt pålitliga isen åkande på en släde, som drogs ej af hundar utan af hans underlydande.
Vid framkomsten visade han oss genast en fullmakt på sin värdighet och åtskilliga intyg öfver aflemnad skatt (eller marknadsafgifter?), bestående i några få röda och några hvita räfskinn, beräknade de förra till 1 rubel 80 kopek, de senare till 40 kopek stycket.
Nors från Tschuktsch-halfön.
Osmerus eperlanus
Lin. 1/3 af nat. storl.
Wassili Menka Starost bland ren-tschuktscherna.
Han bjöds genast ned i gunrummet, undfägnades efter bästa förmåga samt plågades med en mängd för honom tydligen svårfattliga frågor, hvilka han besvarade på mycket svårbegriplig ryska, Han var i alla fall den förste, med hvilken några af oss kunde åtminstone hjelpligt meddela sig.
Läs- och skrifkunnig var han icke.
Deremot kunde han snart uppfatta en honom förevisad karta och på den med stor säkerhet utpeka en mängd märkligare ställen i nordöstra Sibirien.
Om tillvaron af en rysk kejsare hade traktens förste embetsman ej någon aning; deremot visste han, att en mycket mäktig person hade sitt hemvist i Irkutsk.
Åt oss utdelade han ispravnik-värdigheter i kringliggande städer.
Han korsade sig i början med mycken ifver för några fotografier och kopparstick i gunrummet, men upphörde snart dermed, då han märkte, att vi icke gjorde på samma sätt.
Menka var åtföljd af tvenne sämre klädda infödingar med mycket sneda ögon, hvilka vi i början togo för hans tjenstehjon eller trälar.
Sedermera erforo vi dock, att de voro renegare, som betraktade sig fullt lika goda som Menka sjelf, och vi hörde äfven längre fram en af dem med ett medlidsamt småleende omtala Menkas höfdingeanspråk.
Nu voro de emellertid ganska undfallande, och det var af dem som Menkas välkomstgåfva, två renstekar, framburos med en viss högtidlighet.
Som återskänk lemnade jag honom en ylleskjorta och några bundtar tobak.
Menka omtalade, att han dagarne derpå skulle resa till Markova, en af ryssar bebodd plats vid floden Anadyr, i granskapet af det gamla Anadyrsk.
Oaktadt jag ännu ej uppgifvit hoppet att komma loss innan vintern, ville jag dock försöka begagna denna lägenhet för att sända underrättelser till hemmet om Vegas läge, tillståndet om bord m. m.
Ett öppet bref uppsattes derför på ryska och adresserades till h. exc. generalguvernören i Irkutsk, med begäran att han skulle meddela dess innehåll till H.
M:t konung Oscar.
Det inlades jemte några förseglade enskilda bref mellan ett par brädlappar samt gafs åt Menka, med anmaning att lemna det åt den ryska myndigheten i Markova.
I början såg det ut, som om Menka skulle uppfattat brefvet såsom något slags ytterligare fullmakt för sig sjelf.
När han kommit i land, samlade han nämligen, i närvaro af några bland oss, en krets af tschuktscher omkring sig, satte sig med värdighet i deras midt, utvecklade papperet, men så att han hade det upp och ned, och läste ur detsamma långa ramsor på tschuktschiska för en andäktig och öfver Menkas lärdom häpen åhörarekrets.
Följande förmiddag hade vi ett nytt besök af den store och lärde höfdingen.
Nya skänker vexlades, och han undfägnades åter efter bästa förmåga.
Slutligen dansade han efter positiv, dels solo dels tillsammans med några af sina värdar, till stor fröjd för närvarande europeer och asiater.
Då isens läge fortfarande var oförändradt, ville jag icke försumma det tillfälle, som nu erbjöd sig att få någon kunskap om det inre af landet.
Med nöje gaf jag derför löjtnanterna Nordqvist och Hovgaard tillstånd att göra ett besök vid Menkas tältplats.
De afreste dit den 8 oktober om morgonen.
Nordqvist har om denna deras färd lemnat mig följande berättelse.
»Tisdagen den 8 oktober kl. 10 f. m. foro löjtnant
Hovgaard och jag från Pitlekaj på slädar, förspända med hundar, inåt landet i sydsydostlig riktning.
Hovgaard och jag hade hvardera en tschuktsch till körsven.
Menka hade med sig en tjenare, som nästan hela tiden sprang framför som vägvisare.