Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Da härigenom landets verkliga intresse illa skulle ses till godo och dä vigten för Konungens Befallningshafvande att till biträden erhålla duglige och pålitlige Kronolänsman utgör den säkraste kontroll emot de missbruk, motionären synes befarat, hemställer Utskottet, att ifrågavarande förslag icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Emot det redan vid förra riksdagen väckta och nu af Riksdags-fullmägtigen Cederskog återupptagna förslag att Länsnotarien och Länsbokhållare skulle af Kongl. Majit utnämnas erinrades af dåvarande Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott i förutnämnde Betänkande Nio 70. att motsvarande tjenster inom embetsverken tillsattes af vederbörande embetsmj ndigheter samt att inom den civila administrationen endast Kansli- eller Kontors-chefer eller högre* embets- eller tjenstemän förseddes med Kongl, fullmagter.
Detta oaktadt voro de förre vanligen förbundne att, vid förefallande behof, förestå sådana tjenster. som af Kongl. Majit tillsattes, samt kunde till och med af vederbörande embetsmyndigheter kallas till tjenstgöring såsom ledamöter.
Stadgandet att förstnämnde tjenstemän! skulle tillsättas af Konungens Befallningshafvande, hvilket, hvad Länsnotarierna anginge, varit föreskrifvet redan före den nya Landshöldinge-instruktionens utfärdande, syntes således vara fullt öfverensstämmande med hvad för jemförlige tjenster vore inom administrationen iakttaget och således icke kunna påkalla någon förändring.
Instämmande i dessa skäl och med erinran derom att, enligt 35 § 1 och 2 mom. af Landshöfdinge-instruktionen, ansökningstid skall vid tillsättande ai Länsnotarie- och Länsbokhållare-tjenster iakttagas, hemställer Utskottet, att hvad Riksdags-fullmägtigen Cederskog rörande Länsnotarieoch Länsbokhållare-tjensterne föreslagit, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Bih. tili B.
Brot. 1850 & 1860. 8 Sami. 14 Sä/t. 3 14 Ålim, Besvära- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVs 59.
I anledning slutligen af C. G. öederskogs och J.
Lönns särskilda förslag att Kfttnolärismännén skulle ä sina tjenster erhålla fullmagter, får Utskottet upplysa att förslag i enahanda syftning vid de tre sistförilutna riksdagarne förevarit, men blifvit af Ekonomi-Utskottet äfstyrkta och icke vunnit Rikets Ständers bifall.
De skäl. hvilka härvid blifvit emot iorslaget anförda, torde ännu ega full giltighet.
De hafva hufvudsakligen varit att, då Länsmännen icke för tjenstens erhållande behöfva förvärfva samma kunskapsmätt, som för öfrige Kronans tjenstemän blifvit föreskrifria, och derföre icke kunna hafva anspråk på att med dessa ega lika rättigheter särttt Länsmännens tjenstegöromål vid utöfningen förnämligast fordra personligt omdöme, nit och verksamhet, hvilka egenskaper först efter förutgången pröfning under tjensteutöfning kunna bedömas, häraf vore en följd att Landshöfdingarire, hvilka stå i ansvar för ordentliga handhafvandet af de mångfaldiga ärenden, söm inom länen bero pä deras tillsyn, och derföre ofta nödgas att, då de icke kunna åt alla dessä egna sin egen omedelbara uppmärksamhet, tillita Länsmännens biträde härvid, borde hafva rättighet att pröfva huruvida Länsmännen hafva tillräckliga insigter och urskiljning att pä ett tillfredsställande sätt verkställa de (fem meddelade föreskrifter.
Ätt åter Länsmännen skulle, utan dom och ransakning, gödtyekligt kunna, af Laridshöfdingarne afsättas, öfverensstämmer icke med hvad härom finnes stadgadt.
Uti Landshöfdinge-instruktionen, § 67, heter det, att dä Länsmän beträdas med felaktighet i tjensten och fråga icke är om sådan gröfre brottslighet, att åtal vid domstol finnes böra ega rum, kunna de af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande fällas till böter af högst en månads lön eller suspension från tjenst och lön på högst tre månaders tid eller ock, då förseelsen är af den beskaffenhet att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande finnér sig icke vidare kunna för dem hafva förtroende, ifrån tjensten alldeles skiljas.
Den emot en Länsman förekomna felaktighet mäste således blifva föremål för behörig undersökning i den för ären ders behandling hos Konungens Befallningshafvande stadgade ordning, hvarvid den tilltalade eger tillfälle att blifva hörd och sig förklara.
Först efter sålunda vunnen utredning kan Konungens Befallningshafvande meddela sitt beslut, som enligt 51 § af Landshöfdinge-instruktionen skall utfärdas genom Utslag eller Resolution i vanlig form och således äfven skall upptaga de skäl, hvarpå beslutet grundas.
Slutligen eger den tilltalade, att emot beslutet anföra besvär hos vederbörande Hofrätt och att sin talan vidare i domstolsväg fullfölja.
Det vill således synas, som vöre något utrymme för godtycket här ej lemnadt, likasom afsättningen väl éj kan sägas ske utan ransakning och dom, da den tilltalade både före sakens afgörande hos Konungens Befallningshafvande och efter detsamma får tillgodonjuta alla laga rättegångsförmäner.
Pä dessa grunder anser sig Utskottet böra tillstyrka, att icke heller dessa förslag må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservationer anmälda: af Herr L. J. Lovén, Herr Å. Grenander och Herr Holmqvist. STOCKHOLM, tryckt hos A. L. NORMAN, 1860.
Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utskottcls Betänkande M 60. 1 N:o 60.
Atile, till Exp.-Utskottet elen 29 Mars 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i uppbördssättet af indelta räntor anslagna till militära tjenstemän.
Från Hedervärda Bonde-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet blifvit remitterad en af Olof Nilsson från Westerbottens län väckt motion, hvaruti han fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på det besvär, som åstadkommes af det olika uppbördssättet för Kronans inkomster och militära tjenstemäns indelta räntor, synnerligast i rikets norra landskaper, hvarest de skattskyldige äro glest boende och långt afskilda från uppbördsställena.
Till afhjelpande af detta allmänt och, enligt motionärens förmenande, rättvist öfverklagade besvär har han ansett sig böra föreslå, att antingen Regements-sknfvaren må åläggas verkställa den kontanta uppbörden på samma tid och orter, som
Kronofogden håller uppbördsstämma eller ock att Härads-skrifvaren, efter Regements-skrifvarens honom meddelade uppgift, debiterar medlen, för att sedan i sammanhang med Kronouppbörden af Kronofogden uppbäras och till de militära indelningshafvarne levereras antingen direkte eller genom Landtränteriet och Lands-kontoret.
Då icke kan bestridas att, särdeles uti rikets norra landskaper, der de skattskyldige äro i allmänhet glest boende och långt afskiljde från uppbördsställena, de dubbla uppbörderna ådraga de skattskyldige förlust af tid och ökade kostnader, anser Utskottet motionärens förslag vara förtjent af Rikets Ständers uppmärksamhet.
Behofvet af den föreslagna förändringen i uppbördssättet af till militäre tjenstemän anslagne räntor samt kronotionde, har ock redan gjort sig kännbart i åtskilliga delar af landet, hvilket ådagalägges deraf att sådan förändring i hvad den rörer tid och ställe, Bill. till /{.
Prot. 1859 & 1860. 8 Samt. 15 Höft.. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskoltets Betänkande M 60. redan till en del vid några af de indelta regementena blifvit tillvägabragt.
I betraktande häraf och enär genom Kongl.
Maj:ts och Rikets Kammar-kollegn kungörelse, den 2 Juli 1858, mycken enhet och lättnad vid uppbörder numera blifvit beredd, finnér Utskottet, under förutsättning att nuvarande uppbördsmäns rätt till innehafvande tjensteförmåner icke må blifva förbisedd samt att tillfälle må beredas för de militära tjenstemännen att utfå sina löner, åtminstone lika tidigt, som hittills, sig böra hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse anhålla att Kongl. Majit täcktes på sätt honom lämpligast synes tillse huruvida, genom förändring i uppbördssättet af indelta räntor och kronotionde-anslagen till militära tjenstemän, någon lättnad i berörde besvär må kunna beredas.
Herr Nauckhoffi C. H. G. »Emot Utskottets beslut i afseende på Olof Nilssons från Westerbottens län motion, angående uppbörden af militie-tjenstemännens löner inom samma ort, får jag mig på följande grunder reservera: 1:o
Då motionären genom förhållandena uti en särdeles glest befolkad ort och deraf följande vidt utsträckt roterings-område, synes haft skäl för uppbördens förändrande, har Utskottet föreslagit det uppbördssättet för hela indelta arméen tillhörande kronotionde och hemmansräntor likaledes, oaktadt lokala förhållandena varit helt olika, bör från Regements-skrifvarne öfverflyttas på uppbördsmännen för kronouppbörden.
Indelta arméens löneinkomster bestående uti kronotionde, hemmanräntor och boställs-arrenden utfalla ej för än först året efter sedan lönen varit intjent och har, för att till någon del afhjelpa detta, Regements-skrifvarne genast efter verkställd uppbörd kunnat tillhandahålla löntagarne någon del af de för förra året intjente lönerne; skulle nu deremot uppbörden ske af Kronofogdarne, komma medlen af dem att inreverseras till länets ränteri och derifrån till Regements-skrifvaren remitteras.
Det dröjsmål, som deraf blifver en följd, är tydligt och skulle genom denna åtgärd ytterligare ungefärligen 3 månader fördröja utbekommandet af den intjenta lönen. 2:o Kronofogden, som skulle uppbära kronotionde och hemmansräntorne, skulle naturligtvis derföre åtnjuta den provision som Regements-skrifvaren genom Kongl. Brefvet den 2 Februari 1833 är tilldelad, hvarigenom, då Regements-skrifvaren ej Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JYl 61. 3 billigtvis kan mista denna inkomst, helst hans normai-lön endast utgör 750 R:dr Banko, en utgift för Statsverket skulle tillskyndas, hvars fördel skulle medföra att arméens befäl ytterligare fick vänta på utbekommandet af lönerne.
Utskottet har nemligen föreslagit att lönemedlen »åtminstone lika tidigt som hittills» måtte utfalla, men genom det föreslagna sättet för uppbörden har Utskottet ingalunda visat någon lämplig utväg härtill; — så vida ej Statsverket skulle förskottsvis bestrida lönerne, — hvilket åter är en fråga, som det synes mig ej ensamt af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet bort behandlas. 3:o.
Regements-skrifvarnes uppbördsresor blifva, äfven om Utskottets förslag vinner nådigt afseende, i allt fall desamma för uppbärandet af vakans-afgifterne, af boställs-arrenden samt för gratialist-medlen.
På grund af hvad jag således haft äran anföra anser jag att reform uti Indelnings-verket från detta partiela håll ej bör föranleda till förändring för närvarande i väsendtligare mån än motionären framhållit.»
Häri instämde Herr Rosensvärd, J.
H. N:o 61.
Ank. till Exp.-Utsk. den 29 Mars 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af dels Kongl. Maj.ts nådiga Proposition angående grunderna för en förändring i sättet för utgörande af Pre sterskapets aflöning, dels i ämnet väckte motioner.
Uti underdånig skrifvelse den 6 Juli 1857 hafva Rikets Ständer, i afseende å den riktning i hvilken ordnandet af Presterskapets löner borde sö kas, uttalat den öfvertygelse att de Presterskapet på det hela lagligen eller genom häfdvunnen vana tillhörande inkomster icke borde förminskas eller till annat ändamål användas; att Prestboställena, för så vidt de af innehafvarne be bos och af dem med fördel kunna brukas, icke böra utarrenderas; samt att någon 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi.-il t skot tets Betänkande M Bl. ny allmän ombildning af pastoraten icke borde för närvarande ifrågasättas; hvarföre Rikets Ständer, såsom grunder, enligt hvilka, efter skedd fullständig utredning af Preterskapets inkomster, ordnandet af Presterskapets aflöning borde verkställas, uppgifvit: att
Presterskapets inkomster fördelas emellan det ordinarie Presterskapet sålunda, att hvarje tjenstgörande ordinarie prestman får anständig bergning; att Prester skapets inkomster, ulan att ingå till Statsverket, böra i annan ordning iin omedelbart ur den enskilde medborgarens händer komma Presterskapet lill godo; att all tionde, vare sig tertial-, smör- eller qvicktionde, utbytes emot en gång för alla bestämda afgifter; att påskpenningar, jura stolae, matskott, offer, dagsverken med flera smärre extra ordinarie afgifter utbytas emot vissa till beloppet bestämda utskylder, att utgå icke allenast af fastighetsegare, utan äfven af församlingarnes öfrige innevånare, och uppbäras på enahanda sätt. som om lionden bestämmes; att de boställen, som afses att af löntagaren bebos och brukas, beräknas till en deras verkliga värde motsvarande inkomst; att i allmänhet Presterskapet tillhörig jord, som icke kan i förening roed bostadsboslälle brukas, utarrenderas enligt samma grunder, som för de till Staten eller Boställs-direktioner indragna boställen följas, och inkomsterna användas för Presterskapets aflöning; att pastoraten antingen för hela riket eller stiftsvis hänföras till tre klasser, med några få lönegrader inom hvarje klass, så val klasserna som lönegraderna inom desamma lämpade efter pastoratens storlek, folkmängd, besvärlighet m m., och att detta äfven må gälla lör kommimstraturer; att prebende icke må såsom lön beräknas åt någon, som genom innehafvande embete eller tjenst är förhindrad att sjelf hafva sin stadiga bostad inom församlingen och sköta dess pastoralvård; alt lönerna för det ordinarie Presterskapet så beräknas, att det extraordinarie, såsom hittills, aflönas af det ordinarie, men att dervid tillika bestämmes minimum af det aflöningsbelopp, som, förutom bostad och fri föda, bör vice Pastorer och Adjunkter tillerkännas, och särskildt afseende fästes derå att på en del ställen och orter inga ordinarie Komministrar finnas; att lönerna beräknas uti en eiler flere af de räntepersedlar, som, enligt grunderna för ränteförenklingen, äro flir hvarje län bestämda, och utgå efter tioårig medelmarkegång, dock att aldrig mer än en mindre del må beräknas i penningar; samt att löneregleringen sålunda uppgöres, att den må vinna tillämpning i mån af varande tjensteinnehafvares afgång och gällande konventioners tilländalöpande eller upphäfvande; — hvarjemte Rikets Ständer i underdånighet anhållit dels att en Kommitté af sakkunnige män måtte i nåder tillsättas för att,
med hufvudsaklig ledning af dessa grunder, så skyndsamt som möjligt uppgöra förslag lill allmänt ordnande af Presterskapets aflöning, dels ock att samtlige Konsistorierne i riket måtte i nåder anbefallas att under tiden söka genom tillfälliga öfverenskommelsers åvägabringande så bereda, att all tiondeberäkning, på åkern må upphöra och att af offren härflytande inkomster må på annat sätt komma vederbörande till godo, samt så väl Kapellpredikanter och Komministrar som vice Pastorer och Adjunkter, de båda sednare uteslutande genom bidrag från Presterska - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande As (11. pets sida, må blifva försatte i en, med hänsigt till deras bergning mera tryggad stallning.
Den nådiga Propositionen af den 4 November sistlidet år gifver vid banden alt Kongl. Majit, i anledning häraf, i nåder anbefallt samtlige Consistoria Ecclesiastik! i riket att från hvarje innehafvare af ordinarie presterlig befattning infordra fullständig uppgift å de befattningen åtföljande inkomster, hvilka uppgifter åtföljde af vederbörande Kongl. Majits Befallmngshafvandes och Konsistorii utlåtande borde före den I Februari sistlidet år till Kongl. Majit insändas samt att under tiden, intill dess Presterskapets aflöning i allmänhet kan varda annorlunda ordnad, söka bereda de af Rikets Ständer åsyftade åtgärder.
Hvad bland dessa anginge frågan om vice Pastorers och Adjunkters löneförmåner, hade densamma utgjort föremål för behandling vid Prestmöten i flera stift under sistlidne år, och dervid i allmänhet erhållit en för tillfället temligen tillfredsställande lösning.
Pastoralii-konventioner hade ock i ett ej obetydligt antal församlingar blifvit, för längre eller kortare tid uppgjorde, och vunnit Kongl. Majits nådiga stadfästelse.
De infordrade uppgifterna om
Prester skapets löneinkomster kunde ej blifva fullt noggranna utan en allmän uppskattning af den Presterskapet anslagna jord, hvilket omfattande arbete svårligen skulle kunnat under tiden efter sistlidne riksdag medhinnas, äfven om medel till dess utförande blifvit af Rikets Ständer anvisade.
Äfven i öfrigt hade de vid skedd granskning befunnits icke så fullständiga, äfvensom i vissa fall icke så uppställda, att de utan ytterligare utredning kunde tjena till ledning vid aflöningsfrågans behandling, hvarföre Kongl. Majit förordnat en särskild tjensteman inom
Ecklesiastik-departementet att åt de inkomna uppgifterna bereda, så vidt möjligt vore, nödig fullständighet, och, efter vissa grunder, stiftsvis, öfver dem upprätta sammandrag, hvilket arbete ännu fortginge.
Emellertid hade Kongl. Majit för hufvudfrågans ytterligare behandling och slutliga afgörande ansett vara af synnerlig vigt om den Kommitté, åt hvilken Kongl.
Majit vore sinnad uppdraga hennes handläggning, dervid hade att följa grunder, som vunnit Kongl. Majits och Rikets Ständers gemensamma godkännande, så att, åtminstone i väsendtligare delar, någon tvekan emellan skiljaktiga meningar ej vidare kunde ega rum.
Majit hade derföre tagit de af Rikets Ständer angilna grunder för en förändring i sättet för Presterskapets aflöning under nådig pröfning och ville nu till Rikets Ständer framställa dels de förändringar i berörde grunder, hvilka Kongl. Majit ansett nödige, dels ock de ytterligare bestämmelser, rörande hvilka Kongl. Majit funnit tjenligt att beslut på förhand blefvo af Rikets Ständer fattade.
Tillämpningen deraf på de olika förhållanden, som i skiljda delar af riket egde rum, samt utarbetandet af förslag till författning i ämnet, blefve ändock ett arbete, som i hög grad toge både tid och sakkännedom i anspråk.
De af Rikets
Ständer framställda anmärkningar mot sättet för Presterskapets aflöning, sådant detta författningsenligt är bestämdt, hade af Kongl. Majit befunnits i allmänhet grundade; men Kongl. Majit hade dock ej kunnat förbise att detta åflo - <■> Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 61. mng^sätt jemväl egde vissa fördelar, hvilka man vid en förändring borde söka att bevara.
Såsom sådane hade Kongl. Majit betraktat: att Presterskapet aflönas af församhngarne, icke af Staten, hvars mellankomst påfordras endast vid de tillfällen då en församlings oförmögenhet vore ådagalagd, och för så lång tid, som detta förhållande fortfore; att
Presterskapets löneinkomster betingas af de omständigheter, som på dess behof och billiga anspråk hafva inflytande, såsom församhngarnes välmåga, folkrikhet m. m., samt att ett ändamålsenligt ordnande och en ständigt fortgående förbättring af religions vården, genom allt för stora pastoraters delning, efter hand skeende förbättring i det obefordrade Presterskapets ställning o. s. v., vore möjligt utan att Statsverket betungades med ökade utgifter, tidsutdrägt förorsakades genom behofvet att påkalla lagstiftande maktens beslut, eller församlingarnes afgifter annorlunda tillvexte, än i jemnbredd med deras förmåga alt dem utgöra.
— Bland dessa fördelar skulle åtminstone de flesta och väsendtligaste gå förlorade genom antagandet af den i Rikets Ständers skrifvelse framställda åsigt, att all tionde, vare sig tertial-, smör- eller qvicktionde, borde förbytas mot en gång för alla bestämda afgifter.
En sådan åtgärd skulle visserligen medföra enkelhet och reda, och man torde kunna hoppas en, om ock aflägsen tid, då den läte sig verkställa.
Den kunde nemligen med skäl vidtagas under förutsättning att intet pastorat vore till vidden större, än att detsamma, äfven med en något ökad folkmängd, lämpligen kunde af en Kyrkoherde vårdas samt att den af hvarje pastorat utgående tionde stigit till det belopp, att den kunde anses, jemte öfriga afgifter, tillräcklig för Pastors skäliga aflönande, äfven sedan odling och folkmängd nått en större höjd, så att någon väsendtlig förändring deri ej vore att motse.
Under nuvaraude förhållanden deremot skulle följden i de flesta delar af riket otvifvelaktigt blifva att löner, som vid afgifternas bestämmande visade sig tillräckliga och billiga, inom en längre eller kortare tidrymd blefve otillfredsställande, i följd af Presterskapets tilltagande göromål och ökade lefnadskostnader, hvarföre Statens mellankomst skulle påfordras, så väl till fyllande af bristerne i det befintliga Presterskapets aflöning, som till nya löner, der en stigande folkmängd framkallade behofvet af pastoraters delning eller ökadt presterhgt biträde.
Majit betviflade ej att, der ett sådant behof uppstod, Rikets Ständer skulle vara villige att för samhällets vigtigaste angelägenhet, religionsvårdens behöriga handhafvande, anslå nödiga medel, och, ehuru skäl förefunnes att ej göra denna angelägenhet beroende af de mångfaldiga förhållanden, som vid en riksdag inverka på anslagsfrågors behandling, skulle dessa måhända icke vara afgörande, så vida icke det föreslagna stadgandet i öfrigt företedde olägenheter, hvilka hindrade Kongl. Majit att godkänna detsamma.
Bland annat ville Kongl. Majit fästa uppmärksamheten vid svårigheten — att icke säga omöjligheten — af dess verkställande på ett tillfredsställande sätt.
Man skulle nemligen deruti, icke utan den största orättvisa, kunna fästa afseende vid de ofta godtyckliga, af en Pastors större eller mindre efterlåtenhet, eller en tiondegifvares större eller mindre frikostighet Allmänna Besvärs- och Ekonomi-U(skottets Betänkande JY§ 61. 7 beroende afgifter, som hittills utgått, särdeles i de församlingar, der icke en allmän konvention angående prest-rättigheternas utgörande blifvit fastställd.
Den enda giltiga grund för bestämmandet af de afgifter, mot hvilka tionden skulle utbytas, vore att, för hvarje jordegendom tionden fastställdes i enlighet med gällande författningar och att afgifterna derefter beräknades.
Det vore emellertid lätt att inse, hvilken rubbning i bestående förhållanden derigenom skulle på en gång uppkomma och hvilket allmänt missnöje deraf skulle orsakas, äfven under antagande, att Presterskapet icke gjorde anspråk på afgifternas utgörande till tiondens hela belopp
I alla händelser skulle ock den Svenska jorden sålunda för all framtid få vid sig fästad en beskattning, som inom få år visade sig vara den bland alla mest obilligt fördelade, vare sig att man betraktade förhållandet inom hvarje särskild ort eller ännu mera mellan olika provinser, af hvilka några få skulle finna sig betungade i alla kommande tider af mångdubbla skatter endast derföre alt de under en viss tidrymd varit de öfrigas föregångare i arbetsskicklighet och jordens odling.
Majit hade, på grund häraf, ansett nödigt att taga i öfvervägande, om ej det af Rikets Ständer åsyftade mål skulle kunna på en annan väg, åtminstone i hufvud saklig måtto ernås.
Ett medel hade varit sökt i de s. k. pastoralie-konventionerna, hvilka till en del undanröjt de öfverklagade olägenheterna af Presterskapets nuvarande aflöningssätt, utan att på samma gång upphäfva dess fördelar.
Om de icke varit fullt tillfredsställande, torde sådant väsendtligen härröra dels ifrån det sätt, på hvilket dessa konventioner blifvit uppgjorda, dels från deras egenskap af frivilliga öfverenskommelser, hvarföre framställning att sådane koventioner ovilkorligen och således äfven mot lönegifvarnes bestridande skulle bringas till verkställighet, blifvit af Rikets Ständer vid 1847 och 1848 årens riksdag hos Kongl. Majit i underdånighet gjord.
Visserligen hade Rikets Ständer vid sednaste riksdag anmärkt att ökade anspråk och deraf följande stridigheter alltid skulle kunna uppkomma vid förnyandet af så beskaffade konventioner; att det förhållande, som i främsta rummet borde undanrödjas, eller tvånget för presten att omedelbart af församlingsboerne uppbära sina inkomster, komme att qvarstå, och att möjligheten att genom en lönejemkning, der sådan utan olägenhet kunde ske, bereda någon förbättring i det svagast aflönade Presterskapets vilkor jemväl blefve afskuren.
Dock torde de två sednaste anmärkningarne icke egentligen drabba konventionerna, då sättet för uppbörden af Presterskapets inkomster icke vore nödvändigt beroende af det sätt, hvarpå församlingens afgifter blifvit bestämda, och en jemkning i Pastors inkomster till förmån för annan prest inom församlingen ganska val kunde ske genom frivillig öfverenskommelse, särdeles vid inträffande pastors-ledighet, då äfven förfogande kunde vidtagas i afseende på sådana inkomster, hvilka rättsenligt kunde från en församlings
Presterskap till en annan öfverflyttas.