Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
28 § anses utgöra ett undantag från lista mom. 26:te §, i följd hvaraf inskränkning i tiden, hvarunder utskänkning är tillåten, skulle beslutas: i afseende å helgedagar, af Kommunal-styrelse och Konungens Befallningshafvande, men i afseende å söknedagar af Magistraten; så Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
, N:o 52.
123 har jag anset! mig böra fästa det blifvande Sammansatta Utskottets och Rikets Ständers uppmärksamhet på berörda två momeriters besynnerliga förhållande till hvarandra, hvilket troligen genom något förbiseende af sistlidna riksdags sammansatta Utskott tillkommit.
Det kan synas, som l:o) i följd af hvad under lit. a) § 75 i Kongl.
Förordningen om kommunal-styrelse i stad föreskrifvits, Stadsfullmägtige, om de erhålla Konungens Befallningshafvandes godkännande: 2:o) enligt åberopade 1 mom. af 26 § i den sed nare utfärdade författningen om bränvinsförsäljningen, Magistraten ensam, och 3:o) på grund af 10 och 8 §§ i den af Kongl. Maj:t den 10 November 1855 för Landshöfdingarne utfärdade instruktion samt äldre författningar, Konungens Befallningshafvande ensam, utan Stadsfullmägtiges eller Magistratens hörande, skulle kunna utfärda föreskrifter angående inskränkning i tiden för utskänkningen.
Alldenstund det likväl vore abnormt om allmänt gällande föreskrifter rörande denna vigtiga fråga skulle kunna utfärdas ej blott af Konungen utan ock af särskilda lägre myndigheter på tre olika sätt, hvarigenom lätt kunde hända, att i någon stad motsägande eller åtminstone mindre konseqvcnta bestämmelser i detta afseende publicerades; fördenskull, och då vid marknader, mönstringar eller dylika tillfällen kunna oförmodadt inträffa sådana omständigheter, att Polismyndigheten nödgas påbjuda krogarnes stängande så hastigt att hvarken Stadsfullmägtiges eller ens Konungens Befallningshafvandes beslut derom kunna afbidas; föreslår jag, att hvad nu innehålles i 26, 27 och 28 §§ af gällande förordning om bränvinsförsäljning ordnas bättre, och omredigeras så: l:o) att hvad i 27:de § stadgats intages såsom ett särskildt moment i 25:te §; 2:o) att i 26 § intages först hvad nu finnes i l:sta, 2:dra och 4:de mom. af 28:de § 3:o) att derefter såsom ett 4:de mom. i 26 § intages hvad i första delen af l:sta mom. uti samma § stadgats; 4:o) att såsom ett 5:te mom. af 26 § införes hvad i sednare delen af Usta mom. samt i 2:dra mom. af samma § äfvensom hvad i 3:dje mom. och slutet af 4:de mom. af 28:de § föreskrifvits; hvilket allt dock måste omredigeras och uppsättas så, att ifrågavarande undantagslagstiftning i allmänhet tillkommer allmän Rådstufva eller Stadsfullmägtige, samt å landsbygden kommunalstämma, så vidt deras beslut af Konungens Befallningshafvande, efter Magistrats eller Kronofogdes hörande, godkännas; men att Magistrat i stad och Kronofogde å landet må ega rätt, att, när ovanliga omständigheter det fordra, förordna, att vissa eller alla utskänkningsställen stängas, synnerligen under marknad, auktion, mönstring, mantalsskrifning eller dylik förrättning; 5:o) att 3:dje mom.
26:te § blir en särskild §, som borde placeras antingen efter 12:te §, eller åtminstone annorstädes än i det sammanhang berörda mom. nu finnes i 26 §.
Och emedan ej blott ofvanomförmälda i äldre tider utfärdade författningar, 124 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 5 utan ock Rikets Ständers Sammansatta Bevillnings-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotts åren 1854, 1860 och 1863 afgifna till en del ofvan afskrifna yttranden ådagalägga, att lagstiftaren'kan och bör förbjuda, att rusgifvande drycker under helgedagar utskänkas eller annorledes afyttras; ty tager jag mig friheten vidare förelå: 6:o) att brända eller distillerade spirituöse drycker ej må i stad eller å landet under sön- eller helgedagar utskänkas eller annorledes säljas från kl. 5 f. m. till kl. 10 e. m., äfvensom 7:o) att krog eller annat allmänt näringsställe, å hvilket sådana drycker afyttras, ej må under sön- eller helgedag hållas öppet eller för allmänheten tillgängligt annan tid, än mellan kl. 8—9 f. m. samt kl. 1—3 och 7—10 e. m.
I händelse det Utskott, som skall handlägga detta ärende, finner sig kunna tillstyrka de af mig sålunda föreslagna ändringar, torde Utskottet taga i öfvervägande om ej ifrågavarande §§ kunde erhålla ungefärligen följande lydelse: § 26.
Bränvin må från kl. 10 e. m. till kl. 5 f. m., samt dessutom under sön- eller helgedag från kl. 5 f. m. till kl. 10 e. m., hvarken utskänkas eller annorledes säljas, ej heller å krog, värdshus eller annat för allmänheten tillgängligt ställe på något sätt afyttras, utmätas eller utlemnas.
Krog, värdshus, så ock annat allmänt näringsställe må icke hållas öppet, eller för andra, än näringsidkarens egna tjenstehjon och husfolk, samt resande som der bo, vara tillgängligt annan tid, än från kl. 5 f. m. till kl. 10 e. m. under söknedagar, samt från kl. 8 till kl. 9 f. m. och från kl. 1’ till kl. 3 samt från kl. 7 till kl. 10 e. m. under sön- och helgedagar.
Den tid, allmänt näringsställe ej må hållas öppet, skola yttre dörrarne till utskänknings- och allmänna gästrummen vara stängda; och må annan gäst, än resande som den tiden kommit från annan ort, då hvarken der inträda eller erhålla förtäring.
Under nämnda tid må uti annan stad, än Stockholm och Göteborg, för hvilka härom särskildt, stadgats, hvarken i utskänknings- eller gästrum ej heller i annat rum, som, beläget i den gård, der utskänkning idkas, innehafves af den, som sådan rörelse förestår, slutet sällskap vara samladt efter kl. 12 på natten, utan att poliskommissarie, stadsfiskal, borgmästare eller ordförande i magisrat dertill gifvit skriftligt samtycke. § 27.
I händelse allmän Rådstufva eller Stadsfullmägtige finna nödigt att, i följd af särskilda omständigheter i någon stad, undantag från hvad i 26 § stadgats bör med - Motioner hos Borgare-Ståndet 1865.
125 gifvas; då må derom beslutas på sätt föreskrifvits i 75 § af Wår den 21 Mars 1862 gifna nådiga Förordning om kommunalstyrelse i stad.
Finner Magistrat i stad eller Kronofogde å landet nödigt, att, vid sådant tillfälle som i 25 § omförmäles, minuthandel med eller utskänkning af bränvin, i följd af särskilda omständigheter, inställes för kortare tid; ege ock sådan myndighet rätt derom förordna. § 28.
”Förekomma — — ej utöfvats” (lika med 3 mom.
26:te § i nu gällande förordning.)
Skulle Utskottet tillstyrka hvad jag rörande så kallade slutna sällskap föreslagit, såsom ett 4:de mom. i 26 §; så bör bland ansvarsbestämmelserna i 41 47 §§ äfven utsättas ansvar ej blott för näringsföreståndaren, utan ock för gäst, som ej lyder tillsägelse att från allmänt näringsställe aflägsna sig, då gäst icke der får finnas.
Slutligen anser jag mig böra hemställa, att, vid uppsättande af förslaget till den blifvande författningen, de särskilda momenten eller afsatserna i hvarje § numereras, till lättnad vid citationer.
Stockholm den 11 November 1865. L. V. Henschen.
Af Herr Ljungberg, C. E., angående nedsättande af en permanent Vapen-komité.
Om icke de svagare och mindre rika nationerna slutligen skola digna under bördan af de ofantliga uppoffringar, som krigskonstens utveckling i våra dagar påkallar, torde det vara nödvändigt att de med största möjliga vaksamhet, drift och hushållning söka göra sig nyare uppfinningar och andra länders erfarenhet i afseende på försvarsverkets materiel till godo.
Äfven de mägtigaste nationer, och huru mycket mera de svagare, våga icke förbise de framsteg och förbättringar förstörelseverktygens, ej mindre än försvarsmedlens konstruktion snart sagdt hvarje dag undergår; hvarje försummelse 126 Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
N:o 53. i detta fall medförer sitt eget straff i nödvändigheten att med ökad kostnad förändra de efter föråldrade modeller tillverkade vapnen; och faran af att i behofvets stund befinna sig oförmögen att emot en välrustad fiende kunna något väsendtligt uträtta är ännu mera betänklig.
Om dessa anmärkningar innefatta något sannt, torde jag icke ur vårt eget lands erfarenhet behöfva framdraga exempel till ådagaläggande af nödvändigheten att vidtaga förändrade och mera tidsenliga anordningar, än dom som för närvarande här i landet finnas träffade, i den vigtiga del af försvarsväsendet som afser vapens konstruktion och tillverkning m. m.
Det torde vara tillräckligt att till stöd för denna åsigt erinra derom, att Rikets
Ständer i sednare tider för hvarje statsregleringsperiod plägat uti tillfälliga eller extra anslag, för anskaffandet af vapen och annan krigsmateriel, anvisa öfver en half million Riksdaler Riksmynt, men att likväl, sedan Ständerne vid 1858 —1860 årens riksdag för nämnda ändamål beviljat 558,000 Riksdaler, vid 1862—1863 årens riksdag 777,000 Riksdaler, samt vid sistnämnda riksdag för försvarsverkets fullständigare ordnande ytterligare Tre millioner Riksdaler, har likväl, vid närmare undersökning af hvad landet eger uti tidsenliga och till krigsbruk fullt användbara gevär, det visat sig att antalet af sådana vapen inskränker sig till omkring 20,000, under det att behofvet för en armé af 60,000 man utgör 180,000 gevär, hvarföre äfven Kongl.
Landtförsvars-komitéen, i dess nyligen afgifna underdåniga utlåtande, tillstyrkt att 160,000 gevär må för arméen anskaffas; och har det vidare, bland annat, visat sig att kavalleriet behöfver en ny omgång skjutvapen och artilleriet 60 fältkanoner jemte 50 stycken grofva kanoner, utom det för fästningarnes bestyckning afsedda artilleri, hvarom förslag är från Ingeniör-korpsen att förvänta.
Också innefattar den Kongl. Propositionen om Statsverkets tillstånd och behof, ehuru densamma blott upptager en ringa del af förestående behof uti krigsmateriel och, i afseende på extra anslagen, endast afser ett enda års statsreglering, en begäran om anslag för landtförsvarets materiel uti kanoner och andra vapen till belopp af 658,400 Riksdaler.
Redan uti underdånig) skrifvelse af den 5 Oktober 1860 hafva Rikets Ständer, i sammanhang med anmälan att de, för anskaffande af refflade kanoner m. m. för tre fältbatterier, beviljat . 72,000 Riksdaler, förklarat att de nya vapnen, ej finge anskaffas förr än af Kongl. Maj:t utsedde sakkunnige mån, efter föregången undersökning, afgifvit underdånigt yttrande och förslag till den konstruktion af berörda vapen, som kunde finnas för det Svenska artilleriet mest lämplig och ändamålsenlig; och har äfven Kongl. Maj:t i sednare åren bildat en s. k.
Artilleri-komité, hvilken förmodligen skulle hafva till uppgift att bringa erforderlig enhet och öfverensstämmelse i artilleri-vapnens konstruktion, ehuru densamma icke lärer ofta hafva sammanträdt.
Det är dock uppenbart, att ett allenast för användandet af något visst anslag meddeladt förbehåll om sakkunnige mäns hörande icke, om äfven det vid hvarje liknande anslag upprepades, kan utöfva samma inflytelse på konstruktionen och anskaffandet af de för krigsmagten nödiga vapen, sorn en permanent komité, hvilken hade sig ålagdt att med oaflåtlig Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
127 uppmärksamhet följa vapenfabrikationens och försvarsmedlens utveckling i alla civiliserade länder; och det lider icke heller något tvifvel att en hufvudsakligen, om ej uteslutande, af artilleri-officerare och med hänseende till detta vapens utveckling sammansatt komité, skulle vara mindre behörig att utlåta sig i frågor beträffande andra för Svenska arméen och flottan erforderliga vapens konstruktion och tillverkning.
Af dessa skäl anser jag mig böra vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit anhålla, att en utaf Artilleri-, Sjö-, Infanteri- och Kavalleri-officerare bestående permanent
Vapen-komité måtte nedsättas, hvilken komité erhölle till åliggande, så väl att anställa alla för vapenkonstruktionen nödiga försök, som ock att till Kongl. Majit afgifva yttrande, angående de olika vapnens konstruktion samt den myckenhet som borde anskaffas, eller det behof som vore att fylla.
Genom en sådan komitées inrättande borde den i detta afseende så högst magtpåliggande enhet och kontinuitet, både hvad sjelfva grunderna och hvad deras tillämpning beträffar, i möjligaste måtto ernås; och den föga betydliga kostnad denna komitées upprättande kunde förorsaka, skulle otvifvelaktigt fullt uppvägas af den besparing, som genom ett väl beräknadt handhafvande af denna del at krigsförvaltningen snart skulle uppstå.
Då för de i hufvudstaden bosatte, i tjenst varande ledamöter af komitéen annan ersättning, åtminstone af större belopp, icke torde varae rforderlig, än jetons de presence, samt, om kostsammare försök behöfde anställas, särskilda medel dertill torde kunna anvisas eller af Rikets Ständer erhållas, anser jag ett anslag af 10,000
Riksdaler om året böra blifva tillräckligt för bestridande af de med komitéens verksamhet förenade kostnader.
Ehuru jag ansett denna komité, i följd af dess hufvudsakliga uppgift, böra benämnas ”Vapen-komité”, föreställer jag mig likväl, att anskaffandet af krigets förnödenheter och försvarsmedel i allmänhet icke borde vara samma komité främmande, samt att följaktligen äfven det vigtiga intendentsväsendet och fästningsförsvaret icke, vid tillfällen då dertill hörande frågor förekomme, borde deruti sakna sina representanter, eller, i vigtigare fall, vara undandragna dess omdöme och utlåtande.
Det förslag jag nu dristat framställa lärer länge hafva varit i Frankrike och hos andra stora Magter, till stort gagn för deras arméers krigsduglighet, realiseradt; och jag är öfvertygad att Svenska nationen skulle uti förenämnda institution finna en ny garanti, ej blott för ett ändamålsenligt användande af de till dess försvarsverk utgående medel, utan äfven för dess militära krafters uppbringande till en styrka, motsvarande landets ställning och behof.
Stockholm den 11 November 1865. C. E.
Ljungberg. 128 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Af Herr RiddOFStäd, C. P., om bibehållande af Riks-bankens nuvarande omsättning s-lånefond och rättighet för andra Banker att från Riks-banken erhålla förlag för iån till understödjande af jordbruket och de mindre näringarne.
Rikets Ständers Banks första åliggande att upprätthålla realisationen kräfver oundvikligen en disposition öfver fonderna, som icke medgifver utlåning på längre tider.
Banken bör derföre företrädesvis drifva lånerörelse på korta tider, hvarigenom den på en gång bereder sig inkomst, utan allt för stort äfventyr, och blir i tillfälle att reglera spekulationen, så vidt detta kan ske genom utsläppning eller indragning.
Detta hindras icke, utan befordras fastmera, då Banken hufvudsakligen träder i omedelbar förbindelse med den stora rörelsen och de stora industriföretagen, nemligen för så vidt endast afses deras behof af förlag på kortare tider; och verkar Banken sålunda indirekt äfven på den mindre omsättningen och konsumtions-krediten.
Deremot kan Banken hädanefter, som hitintills, och lättare än förut, till följd af fastighetsbelåningens upphörande, afse ett särskildt belopp för omsättninglån till vissa näringar, utan att dock någon väsendtlig tillökning i denna fond må ega rum.
Hvad som småningom ingår från hypotheksbanken och filialbankerna erfordras för att vinna behörig inflytelse på den stora rörelsen och att emancipera denna från utlandet, som just, för sitt biträde i detta häseende tager mest betaldt, då deremot hypothekslånen lemnats företrädesvis på billigare vilkor.
Omsättningslånen kunna dock icke utan väsendtliga olägenheter lemnäs till obekanta personer i orterna och det var af denna anledning, som först de enskilda bankerna och sedermera filialbankerna tillkommo, i syfte att de skulle öfvertaga denna del af rörelsen, hvilket dock alldeles uteblifvit.
Detta hindrar likväl icke, att försöket kan göras om igen på ett annat sätt, som på engång är fördelaktigare för de enskilda bankerna och för allmänheten, samt äfven för Riksbanken.
Det ligger i sakens natur att ett allmänt verk, organiseradt och förvaltadt såsom Rikets Ständers Bank, icke alltid kan känna och beräkna alla de vexlande elementer till personlig kredit, som rätt ofta Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
129 ofta endast fota sig på redbarhet, ordning, affärsförstånd och sparsamhet, elementer, som gemenligen likväl innebära mera verklig säkerhet, än månget hypothek och alltid ega företräde framför alla vederhäftighetsbetyg.
En bank-inrättning, som utlånar sina egna penningar inom den ort, hvarest den har sitt säte, är deremot alltid i tillfälle att öfverväga lokala och individuela förhållanden, och att, derefter rätta sina åtgöranden.
Denna grund-idé för våra privatbanker är för öfrigt uttryckt i ingressen till det Rikets Ständers beslut vid 1823 års riksdag, som föranledde Kongl.
Privatbankerna kunna också icke önska något högre, än att, under fortsättandet af deras nuvarande låneoperationer, sättas i tillfälle att, på grund af lämpliga åtgärder från Rikets Ständers sida, bispringa orterna med så kallade omsättningslån.
På grund af hvad jag nu haft äran andraga, tillåter jag mig vördsamt föreslå: a) att den nuvarande omsättningslondeu bibehålles till oförminskadt belopp; b) att alla i riket af Kongl. Maj:t oktrojerade banker, som af Bankostyrelsen anses erbjuda tillräcklig garanti för medlen och en ändamålsenlig förvaltning deraf, ega rättighet att hos Banko-styrelsen anmäla sig till erhållande af förlag för en omsättningsfond, afsedd att understödja jordbruket och de mindre näringarne inom den ort, der banken finnes, helst med begränsning till län och städer eller härader; c) att dessa förlag meddelas på högst 10 års tid; d) att förslaget utgår af omsättningsfonden under vilkor: l:o) att förlaget användes för sagda lån och endast tillfälligtvis och på kort tid får på annat sätt göras räntebärande; 2:o) att förlaget återbetalas 8 månader efter uppsägning, som dock endast får afse '/5 hvarje gång, och skola 8 månader förflyta emellan hvarje förfallotid; 3:o) att årligen erlägges 4 % ränta å beloppet, hvilken ränta betalas halfårs vis; 4:o) att årlig redovisning för beloppets behöriga användning lemnäs; 5:o) att om denna redovisning icke finnes nöjaktig, indragning kan ske af den del, som icke blifvit behörigen använd, och uppsägning i öfrigt ega rum af större eller mindre del.
En sådan uppsägning kan ock ske om banken icke innehar nöjaktig säkerhet för försträckningen.
Vidare får jag vördsamt föreslå: e) att bestämmandet af det belopp, som tillerkännes hvarje särskild bank, tillkommer Banko-styrelsen med iakttagande: Bih. till R.
Brot. 1865 4 1866. 11 Sami. 3 A/d. 17 ISO Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 55. l:o) att öfverflyttningen sker från Diskont-kontoret eller något af Lånekontoren, allt efter som banken afser en ort inom det för hvardera kontoret bestämda distrikt; 2:o) att vid fördelningen afseende fästes på ortens folkrikhet, näringar och behof, i förhållande till öfriga orterna inom distriktet; 3:o) att vid hufvudkontoret tills vidare behålles hvad som efter nämnda grunder motsvarar den andel, som tillkommer den närmast deromkring belägna orten.
Anhålles vördsamt om remiss häraf till Banko-Utskottet.
Stockholm den 11 November 1865. C. F. Ridderstad.
Af Herr Ridderstad, C. F., om Uppdrag till Riksbankens Styrelse dels att vid insättningar m. m. emottaga enskilda bankers sedlar, dels att för dessa banker öppna tillfälle att på Riksbanken öfverföra sina vexlingskassor, dels ock att emottaga och expediera de enskilda bankernas postremissvexlar.
Privatbankssedlarne äro helt och hållet föi troendepapper.
Under årens lopp hafva emellertid förtroendet till dessa papper vuxit till den styrka, att numera ingen betviflar deras soliditet.
Dessa papper förtjena äfven fullt förtroende.
Under en tidrymd af 35 år eller en tid räknad från den 14 Oktober 1830, då den första Svenska privatbank, den i Ystad, uppstod och intill denna dag, då ett betydande antal sådana banker förefinnas, uppgående inom en del provinser till två, tre å fyra, hafva dessa banker icke ett enda ögonblick svikit uppfyllandet af sina förbindelser, utan deras papper städse häfdat sitt värde.
Dessa papper utgöra i närvarande stund också vår inhemska marknads väsendtligaste och förnämligaste omsättningsmedel.
I den allmänna rörelsen cirkulerar öfverhufvud nära nog uteslutande sagda papper.
N:o 55. 131 Men icke dessmindre stänger likväl
Riksbanken fortfarande sin lucka derför.
Förefinnes likväl några verkliga talande skäl derför?
Skadar det icke snarare?
Det är skadligt för Riksbanken, sorn, bland många uppgifter, äfven måste ega den, att röra sig med landets alla omsättbara papper, härigenom likväl utestänger från sitt kontor de på en och samma gång säkraste och talrikaste, landets egentliga inre rörelsemedel, och således allt för mycket begränsar sin egen verksamhet.
Det är skadligt för privatbankerna, emedan de, så länge deras sedlar icke accepteras, direkte af Riksbanken, tvingas, kanske stundom på nog hårda vilkor och icke alltid med fullkomlig säkerhet, att anskaffa sig enskilda vexelörer.
Det är slutligen äfven skadligt för det allmänna affärslifvet, som vid omsättningar och dylikt i Riksbanken alltid först måste förse sig med ett icke alltid — åtminstone icke öfver allt — lätt åtkomligt riksmynt.
Så länge dessutom
Riksbanken stänger sin lucka för privatbankssedlarne, så innebär det ett verkligt misstroende-votum till dessa sedlars förtroendevärda egenskap, hvilket, om det äfven under vanliga förhållanden ej utöfvar något skadligt inflytande på deras kredit, likväl i kritiska ögonblick möjligtvis skulle kunna göra det och då — om ej direkte — dock indirekte bidraga till en katastrof.
Det blifver för öfrigt alltid en anomali att sedlar, som med fullt förtroende cirkulera i det allmänna affärslifvet, likväl misstänksamt bannlysas af sjelfva Riksbanken.
På grund häraf vågar jag hos Höglofliga Rikets Ständer vördsamt föreslå: l:o) att Riksbanken måtte anmodas att hädanefter, vid insättningar, remisser, vexlingar och så vidare emottaga de enskilda bankernas sedlar, med förbehållen rätt likväl åt Bankofullmägtige, att dervid förfara så, att Riksbankens säkerhet i alla hänseenden betryggas.
Såsom ett ganska hufvudsakligt vilkor för vinnandet af en förtroendefull enhet och samverkan inom landets bankväsende i allmänhet, förutsätter jag att Riksbanken, just till följd af sin egenskap såsom sådan, måste, förmedelst väl beräknade, allmänt nyttiga åtgärder, städse bemöda sig om att centralisera omkring sig rikets öfriga bankinrättningar, hvilket, efter min uppfattning, vore en ganska lätt sak, enär dertill ej fordras något annat, än att Riksbanken, utan att förbise sina egna intressen, likväl välvilligt tillmötesgick de enskilda bankerna.
I sammanhang med och såsom slutsats af det föregående får jag derföre vidare föreslå: 2:o) att Rikets Ständer, måtte uppdraga åt Herrar Bankofullmägtige att gå i författning om att öppna tillfälle och rättighet för de enskilda bankerna, hvilka kunna det åstunda, att på Riksbanken öfverföra sina så kallade vexlingskassor; 3:o) att Riksbanken likaledes måtte få sig uppdraget att emottaga och expediera de enskilda bankernas så kallade postremissvexlar, samt 132 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Lo) att Herrar Bankofullmägtige bemyndigas, såväl i det ena som andra fallet att uppgöra vilkoren derför.
Lika öfvertygad som jag är att dessa åtgärder, för så vidt de vinna Rikets Ständer bifall, skola i sin mån bidraga att gifva det Svenska bankväsendet ökad enhet och styrka; lika öfvertygad är jag, att Riksbanken derigenom skulle erhålla en öfverblick öfver landets penningemarknad, som den i det hela nu saknar, men som utan all fråga måste vara af största vigt för en bank, som bar att vaka öfver sjelfva myntvärdets upprätthållande.
Jag anhåller om remiss af denna motion till Banko-Utskottet.
Stockholm den 11 November 1865. C. F.
N:<> 5 Af Herr RiddGFSttåå, Cf. F., om anvisande af Två millioner R:dr att af Riks-banken, såsom kassakreditiver, tillhandahållas de förlags- eller jordbruks-banker, hvilka, af Kongl. Maf.t oktrojerade, inom landet kunna uppstå.
Svenska Riksbanken har allt ifrån sin första uppkomst opererat — bland annat — såsom förlagsbank för landets jordbruk.
Enligt Bank-reglementet af år 1668, utlemnades lån mot flerahanda sorts panter, hvaribland spanmål särskildt uppräknas.
År 1719 stadfästades 1668 års Reglemente, således äfven denna punkt.
År 1810 beslöts att Riksbanken skulle tillhandagå allmänna magasinsinrättningen med 300,000 R:dr R:gds diskonträtt å 3 proc.
År 1815 förhöjdes allmänna magasinsinrättningens ordinarie kreditiv till 1,000,000 R:dr.
År 1818 uppgick sagda magasins ordinarie och extra kreditiver till 2,000,000 R:dr.