Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarför rifvas dina inälfvor ur dig och du kastas undan att försmäkta i ångest, i ångest.
Jo, för att hökarn med de run- da ögonen ska ' ha nöjet att känna dig sprattla under sina tjocka, röda fingrar, medan han ryc- ker dig af kroken och säger: fy tusan, en så ' n usel abborrpinne!
Men alltid duger den åt kat- ten.
— Tycker du nu, Rudolf, att det finns någonting af gudomlig och mänsklig rättvisa Sjji den där » Ja, säg nu på heder och samvete, Ru- dolf, tycker du det, » frågade hans gamla moster.
Rudolf hostade, för han höll på att få en klunk champagne i halsen.
» Medelmåttigt, » sade han.
» Försök nu och var ridderlig och ta den svagaste partens parti.
Känn dig som en abborre, » uppmanade häradshöfdingen.
» Hvafalls, ska jag vara ridderlig som en abborre.
» Men då bröt det lös en storm af skratt- salfvor.
Det var ingen, som ens bjöd till att hålla sig allvarsam längre, undantagan- des häradshöfdingen och fru Ädelmark.
De sutto raka och stela som ljus.
Borgstedt stoppade serveten djupare ned i halsgropen och började arbeta eftertryckligt med knif och gaffel.
» Nå, eftersom j a g nu ser, att ni bara gör narr af mig, mitt herrskap, så ska vi inte résonnera vidare, » sade han helt lugnt, utan att taga ögonen från tallriken.
Och till svar på alla blidkande ord hade han endast en handviftning.
» Då man inte förstår hvarann, har man ingenting annat att göra än att tiga, » tilla- de han, vändande sig m e d en uttrycksfull blick till sin dam.
Denna nickade, smålog en smula sorgset och var tystlåtnare och stelare än förut under hela återstoden af middagen.
Man hade skrattat åt hennes allvarligaste öfver- tygelse, och det grämde henne.
Hon kände sig förödmjukad.
Det var endast hennes kavaljer, som kun- de aflocka henne något mer än blott och bart enstafviga ord, och sedan man lämnat bordet och suttit en stund vid kaffet i sa- longen, reste hon sig och gjorde sin ursäkt för sällskapet.
H o n var så trött efter resan, att hon bad att man inte skulle tycka illa vara, o m hon drog sig tillbaka för att hvila.
Därefter tog hon godnatt af hvar och en särskildt, men sist af häradshöfdingen.
Då hon kom till honom, bad hon att få säga honom några ord i enrum och drog honom med sig ut i salen.
Där stod hon i dörren med ett par röda fläckar på de knotiga, gamla kinderna och ett visst uttryck af förlägenhet i minen.
» Nu tycker väl häradshöfdingen, att j a g ä ' en gammal, närgången toka, » sade hon — » men j a g ville så gärna be häradshöfdingen om en sak. » 423 » För all del, o m j a g kan stå till tjänst.
» » Jo, j a g ville så gärna ha häradshöfdin- gens porträtt.
Det skulle sitta här i me- daljongen på klockkedjan bredvid gubben min.
Egentligen skulle j a g ha min yngsta gosse där, hade jag tänkt, när han nu har gått och läst och fotograferar sig i vår.
Men jag vill hellre ha häradshöfdingen.
För se om det händer mig ibland, att j a g tycker att folk omkring mig ä ' kärlekslösa och be- synnerliga, så kan j a g ju bara öppna på medaljongen här, och då kommer jag genast ihåg, att det också finns människor, som ha någonting varmt och fint i sig, och ser ni, det känns så godt i ett gammalt hjärta. » Då häradshöfdingen k o m in igen, ville man ovillkorligen veta, hvad hon haft att säga.
Hon var j u alldeles betagen i h o n o m den lilla frun från Mariefred.
Men han snäste till dem, som voro mest efterhängsna, gick bort och slog i en likör åt sig och drack.
» Tänk, att hon inte blef ond på er ock- så, » sade fru Ahnell m e d ett litet fnissan- de skratt.
» Ja, ack, o m hon hade blifvit det ändå! » Han drog en suck, som verkligen lät helt uppriktig.
Därpå gick han hastigt bort och fyllde på sitt glas igen.
» Skål för den gamla frun, » sade han.
» Det är en rar gumma.
Jag önskar att hon vore min mor. » Och han såg allvarsam ut, när han sade det, men inte på samma sätt allvarsam som under middagen.
Då hindrade det inte de andra från att skratta, men nu fick ingen som såg på honom en leende min.
Tvärtom var det något i hans sätt, som tvang hvar och en att också höja sitt glas med en anstrykning af uppriktig och stäm- ningsfull högtidlighet.
» Ja skål, » sade värden — » d u har rätt.
Hon ä ' en gammal, rar själ.
» Men dagen därpå och äf ven många af de följande satt fru Ädelmark och väntade för- gäfves på häradshöfdingens porträtt.
Hon kunde aldrig förstå, hvarför hon inte fick det.
' Illustratör: A.
Sjögren.)
(DUN 7 &gt; T är Verner v. Heidenstam i sin geniala stu- " f r die öfver » Svenskarnes lynne » fram- höll vår brist på sund konservatism, träffade han därmed äfven grundorsaken till den poesi- löshet, som blifvit följden af vårt pietetslösa handhafvande af gamla minnen och gamla seder.
Kvinnorna, hemlifvets och sedens skapa- rinnor, hafva framför allt skuld i att den vackra, starka konservatismen dör ut, att hemlifvet allt mer saknar den fasthet och skönhet, hvilka gifva djup åt hemkänslorna och åt fosterlandskärleken.
Jag vill här endast uppehålla mig vid en enda sida af pietetslöshetens nivellerande in- verkan, nämligen den, som yttrar sig i ut- plånandet af de gamla festseder, hvilka for- d o m voro orubbliga grundlagar i hemmen.
Att en del gamla seder måste k o m m a att öfvergifvas, sammanhänger med nya lifså- skådningar, ändrade produktionsförhållanden, lifligare samfärdsel och andra af tidens drag.
Att hvarje hem kommer att fira sina fester mer individuelt är äfven en naturlig följd af utvecklingen.
Men många af de gamla bruken äro icke afskaffade genom något annat inflytande än slapp likgiltighet och bri- stande sinne för den glädje och stämning dessa bruk medföra.
Och framför allt ha hållningslöshet och poesilöshet efterträdt den gamla innehållsrikedomen, emedan man för- summat att gifva fasthet och följdriktighet åt de nya bruk, som man i hvarje särskildt hem gör gällande.
Ena året firar man t. ex. julen på ett sätt och det andra året på ett annat; den ena anordningen finner husmo- dern » besvärlig » och den andra finner hus- fadern » o n ö d i g », och så öfverger man dem och det uppstår en rörlighet i festvanorna, un- der hvilken barnen medvetet lida.
» Hvar- för få vi inte det i år?
Vi hade det j u så i fjol?
A c k, låt oss få det så, som vi förr brukat! » hör man ofta barnen bedja.
Och röja de genom denna sin konservatism en djup etisk och estetisk själfbevarelse- instinkt!
T y det är upprepandet, vanan, hvilka på alla hemlifvets områden bestäm- ma känslans djup och innehållsrikedom.
Illa sköter därför den uppfostrare sitt värf, som icke förstår att bruka årets fester, lik- som alla dess andra naturliga glädjeämnen, för att utveckla barnets känslolif, för att poetiskt fördjupa så väl dess ömhets- som dess skön- hetsintryck.
Hemmet i staden har i detta fall färre hjälp- medel än hemmet på landet, men hvarje hem har dock någon möjlighet att göra af brotten i årets hvardagsgång rika på färg, en färg, som ger en glödande innerlighet ännu åt gubbens minnen, och som tårar främlingens ögon när han, i andras hem, ser några af de små ting, hvilka voro festens kännetecken äfven i hans barndomshem.
I staden som på landet har man j u i regeln julgranar och barnen själfva vaka så godt de förmå öfver att granen skall blifva prydd alldeles på samma sätt år efter år.
Och öfver vissa af julmatens traditionella delar vakar den manliga konservatismen.
Men annars består julens firande numera egentligen endast i hopandet af nya läcker- heter och massor af julklappar, och ingen- dera delen främjar den poetiska julstäm- ningen!
Den gammaldags julfirningen, med grenljus och stora högar af julbullar; med kärfve åt fåglarne och dopp i grytan; med julbock, julkrubba och julkubbe; på lan- det med den hänryckande färden vid bloss till julottan; med de gamla jullekarne ända till tjugondag Knut, då julen dansades ut — alla dessa och andra gamla seder fyllde barnets sinne med helgens säregna stäm- 1896 ning, en stämning som tyvärr allt mer förflyk- tigas genom det nutida julfirandet: fråssandet i ett öfverflöd af presenter, godsaker och banala barnkalas.
Här och hvar uppehållas ju ännu en och annan af de gamla julsederna, men i det stora hela blifva dessa seder allt mera tillfälliga och höra icke till det ovill- korliga, det genom hvilket festminnena bli djupa — och säregna.
Nyåret har länge saknat en särskild fest- prägel, — ty nyårsvakan är nästan alldeles fallen ur bruket — och därför borde hemmen skapa hvar sin sed, enligt hvilken de unga — i allvar och i glädje — på ett vackert sätt sade det gamla året farväl och hälsade det nya.
Trettondagen har numera endast kvar sin bö- na i gröten, sedan den fröjd, som stjärngos- sarne beredde barnen, äfven hör till det för- svunna.
Som folksed kan stjärngossarnes vandring j u icke återkomma, men som hem- nöje för barnen kunde seden helt visst än- nu bli långlifvad, isynnerhet sedan Skansen — till hvars skapare den sunda konserva- tismen i vårt land står i outplånlig tack- samhetsskuld — åter upptagit densamma, liksom Lucia med hennes brinnande ljus- krona.
Påsken har j u ännu kvar sina ägg, med målning och med inskrifter.
Den glädjen kunde bli ännu stämningsfullare för barnen, o m man följde den tyska seden att — då man så kan — utomhus, i det nyss bara gräset och bland de ännu nakna buskarne, göra fågelbon, i hvilka barnen sedan själfva söka och finna sina brokiga ägg — den ännu kala markens första frukt för året!
Men hvar finnas väl nu några barn, som Vårfruaf- ton sitta och vakta på tranans ankomst, eller som på Valborgsmässan få se eldarne flamma i den ljusa kvällen?
Inte heller firas för- sta maj nu som förr med våfflor och mjöd, af
IDUN 1896 hvilket man drack sig märg i benen!
O m hem- men åter upplifvade denna sed och — i en tids- enlig f o r m — d e n gamla leken mellan de utkläd- da vinter- och vårkungarne, skulle barnen er- hålla ett oförgätligt minne af vårens återkomst.
Allt hvad våren hunnit gifva af blom- mor och grönt sattes fordom vid pingsten i spisel, i ljuskronor och stakar — liksom för att fira vårens seger öfver allt, där elden käm- pat mot vinterns köld och mörker!
Och huru » klädde » manicke hvar vrå vid midsommaren, huru kär var ej dess fest med sin » majstång », sin dans och sin musik i sommarnatten!
Men på många ställen i vårt land är nu också majstången endast ett minne!
Alla dessa och andra enkla bruk, som sam- manhängde med lifsuppfattningen och m e d årets tider, voro emellertid fulla af just den enkla symbolik, den naiva mystik, som läm- pa sig för barnets behof och gifva poesi åt barnets stämningar.
Hvarje hem har j u äfven sina särskilda fest- dagar, åt hvilka man dock nu mera ofta på samma sätt försummar att gifva den- na särskilda festprägel, som från en kär vana blir ett kärt, rörande minne.
Födelsedagarnes och andra bemärkel- sedagars traditionella blommor, fest- rätter och » firningar », än med » utkläd- sel » eller knäckkokning eller plättkalas eller dylika enkla nöjen, kunna emeller- tid icke ersättas af några mer storartade, för hvar gång nya festligheter.
Hvarje hem har plikten att göra äf- ven hvardagen och söndagen innehålls- rika för barnen, genom enkla nöjen efter slutadt arbete: om vintern sagostunder vid brasan, med äpplen och nötter vid särskilda anledningar; eller sång kring pianot eller läsning af en ny » rolig bok » eller förevisning af ett planschverk.
En mor, som är artist i hemlifvets konst, skapar för aftonens samvaro det lugn, som redan ger barnen en festlig känsla; hon förstår att med några blommor i en vas eller andra enkla små anordningar för trefnaden fylla barnens sinne med omed- veten harmoni, medan den mor, som sak- nar detta slags konstsinne, dagligen pinar barnen genom den oro, den fulhet, den hållningslöshet hon utbreder omkring sig.
Under gemensamma vandringar — sär- skildt när hemmet är på landet — öfver- flöda glädjekällorna för den, som förstår att lära barnen se hela naturen som en fest, från framträdandet af sälgens lud- diga » gåsungar », blåsipporna och lärkan till den första hvita snön!
Det är kun- skap och poesi på en gång att låta barnet följa kornet fram till den gröna brådden, det lena axet och det fina mjölet; honungen från klöfverängen och lindblomman till den hvita vaxcellen; fågeln från det spräckliga ägget i boet till flyttfåglarnas färd genom den klara höstluften; äpplet från den rosiga blomman till den fyllda fruktkorgen!
Genom att de vuxna sålunda lära barnet se och förstå naturen, blir hela året för barnet fylldt af lefvande poesi: barnet räknar tiden efter det första gökropet, det första axet, den första linnean, det första smultronet och de första nötterna!
Det lär sig älska skönheten omkring sig, som konstnären äl- skar den, och äfven den hvardagliga enfor- migheten genomtränges för dem af innehålls- rikedom, när de lärt sig att med alla sin- nen lefva, med alla sinnen njuta skönheten, först på barnasätt, i det lilla och enskilda, sedan, då blicken vidgats, i det stora och hela.
425 Mången kvinna, som själf vibrerar för skön- heten, och naturen, som känner stämningens makt att ge färg åt tillvaron, som genomglö- des af minnenas poesi, hon försummar dock nu ofta att för barnen rikta hemlifvet och söckendagen, liksom feststunden och helgen, med denna färg, denna poesi.
Men när hem- lifvet åter blir en konst, till hvars utöfning kvinnorna erhålla ro och tid, då kommer en af de uppgifter, åt hvilka de med artistisk skaparglädje skola ägna sig, helt visst att blifva denna: att genom enkla och naturliga medel fylla hemmet och barnasinnet med dagliga glädjekänslor.
(Illustratör: O.
Ankarcrona.)
" jVlaman planche ".
Ett reseminne af Alfhild Agrell.
/ 1 I et var en dag i ho- tell Bella Vista i Bor- dighera, hotellet uppe på bergsklinten, med haf- vet så nära, att bruset därifrån hördes in i rummen, och med utsikt öfver Rivierans skönaste punkter, bland hvilka just i dag Ventimilias guldglänsande udde och Mento- nes mjuka bergssluttningar aftecknade sig med nästan fotografisk skärpa i den klara luften.
Hotellet ägde ingen trädgård, endast en terrass m e d frukttyngda orangeträd och en bedöfvande massa rosor; men nästan strax invid dess fot låg en af dessa terrassformiga trädgårdar, öfverfulla m e d olikartade palm- träd, som gifva Bordighera dess egendomligt sydländska prägel.
I hotellets enkla, men ljusa och hemtref- liga matsal smögo sig kyparne omkring på tå, serverande desserten till middagen så hastigt som möjligt, vissa o m att eljes få skrapor af ägaren, som, dold bakom en skärm, öfvervakade allt m e d en Harpagons öga.
Samtalets ström flöt helt sakta, ja, mycket sakta, som sed är, där det engelska ' old waid ' - elementet är förhärskande, ty i mot- sats till andra länders ogifta kvinnor, som vanligen ha både tid och lust att ägna sitt intresse och sin talgåfva åt dagens on dit, äro de engelska ogifta kvinnorna de mest tystlåtna varelser man kan träffa på — åt- minstone på resor.
Man får alltid en känsla af, att de, be- traktade som klass, känna sig föraktade i sitt eget land — föraktade och beledda.
Därför vandra de ut, öfversvämma Rivie- ran, som gräshopporna öfversvämmade Egypti land och förmörka solen, o m man får tro en ung tysk, som flyttade från hotell till hotell i full förtvinan öfver att John Bull så energiskt visste att bevara ungdom och skönhet åt sig själf.
Dear old maids!
Inte kan j a g säga, att de förmörkade solen för mig, men nog blefvo de litet tråkiga i längden!
Också hade jag nog lämnat hotellet vid föresatt tid — det vill säga efter en vecka, om inte.
Ja, ingenstädes har jag känt naturen äga en så helande kraft som här.
Därför stannade jag.
En syn, som för hvarje dag verkade lika harmonisk och behaglig på mina just då för fulhet ovanligt skyggande blickar, var den stora salongen, dit hela pensionatet drog sig strax efter midda- gen.
Den skulle möbleras om och bli modern till nästa år, men nu var den lyckligtvis » ruskig och förfallen » — en dröm i rococo med sneda, för detta för- gyllda möbler, stoppadt sidenöfvertyg, spröda skär-röda sidengardiner och en blekröd matta på golfvet, så utnött, att herdarne och herdinnorna sågo ut som sina egna farfarsfäder.
Dessutom häng- de på ena väggen en härlig gammal bo- nad, som tycktes klippt ur en kunglig gobelin, Genom de öppna terrassdörrarna kun- de man kväll efter kväll se, hur hafvet djupnade i violett och guld, när det i sig upptog de sista solstrålarna, och hur bergen flammade i gyllene prakt, medan mörkret, snabbt och mjukt som en smekande dimma, rullade sig ned öf- ver den nyss så strålande stranden.
I salongens öppna spis brann, obero- ende af årstid och väder, hvarje kväll en liten brasa, invid hvilken » our l a d y », vår enda verkligt förnäma pensionär, vår » honourable », höll sina små dockfötter så nära flammorna, att det kräfdes släktskap med feerna för att de inte på ett högst död- ligt och prosaiskt vis skulle bli uppbrända.
' Our lady ' var 70 år minst och såg ut som en förtorkad älfva, med skära rosor på de infallna kinderna och lockar rundt- omkring hufvudet, bruna vid öronen (falska), hvita i nacken (äkta), och en liten florschal graciöst kastad öfver de kantiga axlarna.
Ögonen voro blå och förväntansfulla, o, så förväntansfulla!
Man såg, att här satt en ung kvinna och väntade på lifvet, och så kom döden i stället och tog helt ömt och sakta den gamla kvinnan i sin famn.
I en liten soffa för sig själfva sutto » d e tre asketerna », tre högkyrkliga prästdött- rar, som aldrig glömde gå i kyrkan, så ofta tillfälle gafs, och däremellan diskuterade toalettfrågor dagen i ände.
Litet själf s väldigt hoprullad i en stol låg » vår amerikanska », som reste världen rundt för att lära sig beundra Amerika, som hon sade; och i sin rullstol satt » den
426 sjuka » och pratade, fet, glad och munter, medan hennes man, med hektiska rosor på kinderna, höll på att springa sig fördärfvad för att hinna uppfylla alla hennes nycker.
Man påstod, att härunder låg en liten kvinno- hämnd och lurade.
Han var en tysk lärd, som för sina böcker försummat sin vackra hustru, till dess sjukdomeu kom.
Nu fö- redrog hon att vara och förblifva en krymp- ling, så hviskades det, hellre än att låta ho- nom återgå till det arbete, hon lärt sig hata.
V i d en lampa satt » den tyska matronan », med hela den kejserliga familjen, infattad i olika medaljonger, hängande på en kedja kring halsen, och stickade.
Ja, det såg ju hemtrefiigt ut alltsammans, men prakten därute, som just nu höll på att förbytas till mörker, behagade mig som vanligt mer.
Just som jag ämnade smyga mig ut, fä- stes min uppmärksamhet vid en smärt, hvitklädd kvinnogestalt med fint, ovalt an- sikte, blek hy och svart lockigt hår som, fasthållet af en liten guldkam, föll ända ned till midjan.
Hon stod alldeles orörlig midt i dörröppningen, infattad i ljusblå luft och dö- ende sol, och höll de mörka och, som jag sedan fann, ovanligt praktfulla ögonen ned- slagna.
H v e m kunde hon vara?
Belysningen i salongen var ännu mycket svag, men det var blott en fördel.
Så m y c - ket mer stämningsfull verkade den vackra synen.
Vid pianot sysslade en annan skugga — en manlig.
Då k o m j a g ihåg!
Det var j u i dag som professor di Man- telli skulle ge oss prof på sin underbara skicklighet som » handekvilibrist » och hans fru låta höra en röst, » skönare än Pattis, större än Kristina Nilssons ».
Således hette min hvitklädd a drottning helt enkelt » madame di Mantelli ».
Jag be- slöt emellertid att öfvervara representationen.
Just som jag intagit min gamla plats, skrufvades gasen upp.
Skuggan vid pia- not, som visade sig vara en några och fyr- tio års man, iklädd en oklanderlig sällskaps- toalett och utrustad m e d lockigt hår och ett rätt vackert, ehuru något pussigt ansikte, trädde fram, presenterade sig som profes- IDUN sor di Mantelli och nämnde, att föreställnin- gen skulle börja med sång af » m a d a m e ».
Madame lämnade sitt vackra gömsle, häl- sade m e d en slags blygsam värdighet, och så började sången.
Professorns anslag visade genast på en begåfning vida öfver medelmåttans, men madames r ö s t.
Stor och skolad var den visserligen, men jag hade väntat något så helt annat.
Silfvertoner borde, tyckte jag, strömma ur denna strupe, och så blef det bara messing af i stället, och utskriken, skrällig och falsk messing därtill.
Mitt musikaliska öra, som hos de flesta svenskar, är både vaket och ömtåligt, men nu var det något mer än mitt öra, som såra- des — hela min känsla för harmoni.
Rö- sten föreföll mig så irriterande oäkta.
Det var som jag hört Venus Milo sjunga en Offenbachiad.
Dock, skönhet besticker!
Jag deltog, ehuru med stark inre reservation, i de lifliga ap- plåder, som följde på hennes nummer.
Nu spelade professorn, mjukt och vackert, en berceuse af okänd mästare, kanske af honom själf — men den blef iskallt emotta- gen.
Så slog han m e d ett litet leende o m till en känd italiensk visa, broderad med de tarf- ligaste varationer — och så fick äfven han sin del af bifallet. '
Först när madame drog sig tillbaka i vårt stora myrtenträds skugga, upptäckte jag, att den » världsberömda familjen » be- stod af ännu en medlem — en omkring fyra års gosse i svart sammetsdräkt.
Jag tror knappt, att jag sett ett mer sorg- ligt vanlottadt barn.
Hufvudet var oform- ligt stort, de smala benen sneda, ansikts- huden gul och slapp och uttrycket en ut- lefvad roués.
Kring munnen lågo fina rynkor, som tydde på elakhet — eller var det på sorg?
Med ett nästan snålt grepp slöt han den magra handen kring moderns hvita dräkt.
Det var som om han fruktat, att hon skulle försvinna mellan hans fingrar.
Sedan såg han upp m e d ett lyckligt litet leende, som nästan gjorde h o n o m vacker.
Modern strök ömt sin lilla bortbyting, ty som en sådan såg han ut, öfver det borstiga håret och lät sedan sin något stora, men vackra hand orörlig hvila på hans hufvud, som det tyck- 1896 tes fullkomligt omedveten o m, hvilken ori- ginell grupp de bildade.
» Skönheten och Lasten », h viskade den sju- ka, som fuskade litet m e d bildhuggeri.
Jag nickade, men inom mig tänkte jag, att skön- heten i det ögonblicket bra m y c k e t mer liknade en förhärligad » Helig Moder ».
Hur mycken inre storhet behöfdes det icke hos denna mor för att kunna älska detta barn.
Hittills hade bennes skönhet, hur form- fulländad den än var, mer väckt min nyfi- kenhet än min beundran.
Jag hade haft samma känsla, som när man står framför ett juvelsmycke, utan att veta, om det är äkta eller oäkta.
Men nu visste jag att skönheten var äkta!
Professor di Mantelli visade sig vara en mycket skicklig man inom sitt fack.
Han trol- lade till » our ladys » häpnad fram 100 meter sidenband ur hennes egna lilla docksko, som hon hjälplöst höll i luften.
Han stötte under den tyska matronans jämmerrop sön- der den kejserliga familjen i en mortel, för att fem minuter senare presentera alla dess sju medlemmar i oskadt skick, liggande på en bädd af rosenblad i en liten bonbon- ière.
Han skakade fram en lefvande dufva ur ett af asketernas broderier och återgaf den amerikanska damen hennes briljantring, nyss af henne själf nedsläppt i ett vatten- glas, som handtag på en bukett violer, hvil- ken, o, under, låg i en förseglad ask!
Under det att allt detta skedde, stod madame fortfarande orörlig med det van- skapliga barnet vid sina knän.
Endast två à tre gånger sträckte hon ut armen kring myrtenträdets stam, som o m hon känt sig trött.
Jag var alldeles för upptagen af att be- undra armens mjuka form och rörelsens plastiska skönhet, för att hinna eller bry mig o m att observera, o m hon g e n o m denna så naturliga åtbörd fyllde sin plats såsom stum medhjälparinna.
Men att hon det gjorde, är tämligen säkert.
Under den paus som nu följde, försökte flere af oss att genom löften o m godsaker och pengar locka den lille gossen till oss — men för- gäfves!
De nästan hemskt tunna händerna grepo allt fastare kring moderns hvita klädning, och ögonen, mörka o c h vackra som hennes, lämnade knappt för en sekund det ansikte, han så tydligen tillbad.
» Jamais quitter maman Blanche, » sade han till sist med missljudande röst.
«Jamais, jamais.
Bellisima madre Bianca!
» Han lade sin kind mot moderns hand och kysste fållen af hennes klädning.
Ma- dame svarade blygsamt på alla frågor, ta- lande samma hälft franskitalienska språk som gossen.
Ja, han var enda barnet, dess värre; läkarne hade sagt, att han behöfde skötas mycket, m y c k e t väl, få stark mat och framför allt komma tidigt i säng.
Men som hon och hennes man » arbetade » i ho- tellen hela Rivieran utefter och de inte hade råd att hålla någon tjänare, var det inte möjligt följa ordinationerna.
Dessutom var han • så kär i henne — modern, att.