Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stötestenarne på den presteriiga banan åro nog många ändå, äfven om en skulle blifva undanröjd, den nemligen — att se gråJlårsmän, som släpat i kyrkans tjenst, åldras och dö vid en liten usel lägenhet, derföre att formen icke blivit iakttagen, derföre att de icke hafva tagit pastoralexamen.
Komministraturerna borde väl egentligen ingenting annat vara än expektans-platser, och reducerades de lill denna sin ursprungliga bestämmelse, skallar jag vinsten icke ringa äfven härvid för kyrkan.
Ganska mycket kunde vara att tillägga.
Men det anförda torde vara nog för att ännu en gång fästa Statsmaglernas uppmärksamhet på det bestående missförhållandet, för att framkalla en grundligare, en mångsidigare utredning af frågan och dess lösning på ett lör kyrkan och församlingen välsignelserikt sätt.
Åberopande min föregående framställning vågar jag emellertid vördsamt föreslå, att Ilikeis Ständer behagade besluta en underdånig framställning lill Kongl. Maj t, all, med upphäfvande af Kongl. Majlis nådiga Cirkulär till Domka pitlen i riket den 20 Januari 1856, angående förändrade föreskrifter i alseende på sältet för pastoral-examens afläggande, pastoral-examcn för framtiden mätte alldeles alskaffas, sedan i sammanhang dermed examens-lördringarne för inträde i preslembetet blifvit på ett lämpligt sätt förhöjda, och att såsom öfvergångs-stadgande bestämdes : att för redan varande prestman, de der icke vilja aflägga pastoralexamen, en oklandrad tjenstgöring af, sammanlagdt, fem år såsom vice pastor meddelar samma rättigheter, som aflagd pastoral-examen, Om remiss lill vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 29 November 1862. C. J. L.
N:o381- 611 N:o 381.
Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, om lönetillökning dt Kammar skrif oar ne i Kongl. Ståts-kontoret.
Vid den lönereglering inom Kongl. Stats-kontoret, som omförmäles i Kongl. Majlis nådiga Bref den 24 Mars 1824, uppfördes för en Kammarskrifvare inom samma embetsverk, såsom lön 400 R:dr B:ko på stal, hvarjemte honom tillerkändes förmån af tillökning med 58 tunnor spanmål efter årligt riksmarkegångspris, så att tjenstemännen t.
ex. inom lägsta lönegraden år 1827 erhöllo ända till och med 529 Ridr 2 sk.
B:ko, motsvarande 795 Ridr 56 öre R:mt.
Jemlikt föreskriften i Kongl. Brefvet den 19 Oktober 1850, skedde åter reglering af Kongl. Stats-kontoret, som erhöll ny stat, men hvilken likväl af uppgifna orsaker icke kunde tilllämpas förr än år 1851, då livar och en af nämnde tjenstemän, enligt en den 9 Augusti samma år utfärdad interimsstat, undfick 458 U:dr och eli arfvode af 148
R:dr 52 sk. eller tillhopa 586 R:dr 52 sk.
B:ko motsvarande 880 R:dr R:mt.
Denna interimsstat skulle tillämpas jemväl för år 1852, enligt föreskriften i nådiga Brefvet den 17 December 1851.
Den 25 Oktober 1854 bifölio Rikets då församlade Ständer den af Kongl. Majit för Stats-kontoret äskade tillökning, och den 2 1 Februari 1855 utfärdades af Kongl. Majit en ny interimsstat, enligt hvilken en Kammarskrifvare erhöll en lön af 458 Hulr och eli arfvode af 162 Ridr, sammanlagdt 600 Ridr Biko, som svarade mot 900 Ridr Runt, hvilka af ifrågavarande tjenstemän bibehöllos intill 1 857 års slut.
Häraf visar sig påtagligen att dessa tjenstemän vid den af Rikets Ständer ander åren 1856—1858 beslutade regleringen erhållit en, i förhållande till de stegrade prisen och deraf följande högre lefnadskostnader, högst obetydlig aflöning och alt borttagande af spanmålen under lönerna kan sägas just vara den egentliga orsaken härtill.
Om man t. ex. jemför den inkomst, 795 Ridr 55 öre, som år 1827 åtnjöts mot den, som från och med år 1858 erhölls, eller 1,000 Ridr, så visar sig alt skilnaden häremellan endast uppgår lill 207 Ridr 44 öre, efter en tidrymd af mer än 50 år.
Skilnaden emellan den under åren 1851—1858 utgångna aflöning åter är ännu mindre elfer blott 120 Ridr, samt emellan 1857 och 1858 årens aflöning den obetydliga förhöjning af blott 100 Ridr Runt.
Det kan väl af ingen förnekas att Kammarskrifvarne inom Kongl. Stats-kontoret sålunda i allmänhet och särskildt i förhållande till sina vederlikar inom Kongl. Kammar-rät - 612 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
B'o 381. ten, hvarest Kammarskrifvaregraden är indelad uti 2:ne lönegrader, åro särdeles vaniottade, helst i betraktande biliiglvis måste tagas, att Kamniarskrifvarne åtminstone inom ena afdelningen af Kongl.
Stats-kontoret svårligen kunna erhålla annan tjenst utom embetsverket, och, om de undantagsvis innehafva en sådan, alltid få vidkännas pekuniär uppoffring, enär de för ijenstens förrättande nödgas att vistas på embetsrummet från kl. t b f. m. till kl. 2 e. m., hvarigenom de följaktligen blifva förhindrade att på annat hål! förskaffa sig bidrag till de dryga lefnadskostnaderne.
Lägges nu bäitill ai! de lägste tjenstemänuen, innan de kunnat fullgöra akademiska prestanda, för vinnaude al inträde i räkenskapsverken, oftast måst skuldsätta sig, att de få vänta t', ja ända lill 10 å 12 år, innan de vinna befordran inom ett embetsverk med fataiig personal, och att för slämpladt papper till fullmagt samt, till betäckande af kronoutskylder och kommunalafgifler ålgar ett för en obemedlad person ingalunda obetydligt belopp, så kunna dessa tjenstemän i lägsta graden med en lön af blott i,000 R:dr för år sägas vara vida sämre lottade än t. ex. en med 600
Rör i lön försedd vaktmästare, som icke beliöft genomgå någon akademisk kurs, eller på hvilken fordringarne i allmänna samhäilslifvet naturligen icke äro så stora.
På grund af hvad jag haft äran ådagalägga föreslår jag alltså vördsamligen: att Kamniarskrifvarne i Kongl. Stats-kontoret malte undfå en årlig lönertillökning af 600
IV.dr i likhet med hvad de 7 äldste Kammarskrifvarne inom Kongl. Kammar-rätten åtnjuta, elier, derest en sådan tillökning för alla Stats-kontorets Kammarskrifvare ej medgifves, alt åtminstone de 6 äldste mätte komma i åtnjutande af samma aflöning som meranämnde tjenstemän i Kongl.
Kammar-rätten, eller 1,600 R:dr hvardera, helst ingen med Kännedom om verkliga förhållandet torde kunna bestrida, att göromålen för en Kammarskrifvare i Kongl.
Stats-kontoret i alla afseenden äro trägnare och väl så ansvarsfulla som i Kongl. Kammar-rätten.
Om remiss till behörigt Utskott anhålles vördsamligen.
Anders Andreasson, från Elfsborgs län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1802.
N:o 382. 613 N:o 382.
Af S®. A. Mystråiö från Westerbottens län, om anslag till aflöning dt en veterinärläkare för norra delen af Westerbotten.
Mycket välbetänkt, nyttigt och nödigt är, att inom hvarje af Rikets norra lån en examinerad och skicklig veterinärläkare blifvit anstäld.
Men vid betraktande af dessa läns vidslräckthet visar sig tydligen, att blott en enda veterinärläkare i hvarje a! dem omöjligen kan uppfylla ändamålet med sin anställning derstädes.
Behofvet påkallar ovilkorligen tvänne.
Så är åtminstone förhållandet i Westerbotten, der veterinärläkaren har mellan 20 och 30 mil att resa, för att besöka några af länets nordligare trakter.
En hvar lärer finna att man för sina kreatur ej kan påräkna någon egentlig fördel af en så aflägse boende djurläkare.
Till förekommande af denna stora olägenhet och på det att den ena orten målto i detta afseende få åtnjuta någorlunda samina förmåner som den andra, tager jag mig friheten att föreslå: det malte Rikets Höglofliga Ständer iill aflöning åt en veterinärläkar för norra delen af Westerbotten och med station i Skellefteå anslå 509 R:dr R rut om året.
Stockholm den 29 November 1802. P. A. Nyström, från Westerbottens Norra Domsaga. 614 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
Af P. A. flyström från Westerbottens län, om räntefrilt ärligt lånebidrag till landtmäteri-arfvoden vid laga skif len inom Westerbottens län.
Nekas kan ej att ju laga skiften i hög grad påskynda ett lands uppodling oell bereda trygghet och beqvämlighet i mångahanda afseenden åt dess innebyggare.
Mea dessa förrättningar öro beklagligen så kostsamma och ofta derjemte så långsamma, att hemmansegarne ej sällan på allt sätt söka att undvika dem, och heldre lida utaf de många olägenheterna af skiftet än de underkasta sig laga skiflesförrältningens svåra tyngder och besvär.
Alt det allmänna har mehn häraf är temligen tydligt.
Ty ju mer ett land uppodlas, desto mer tillvexer dess materiela styrka, och desto större blifver dess välstånd.
En lättnad vid och uppmuntran lill dessa skiften är väl jordegaren beredd, derigenom alt lian nu på förband får öfverenskomma med skiftesmannen om dennes arfvode; men icke desto mindre ryggar han mången gång tillbaka för den i alla fall hardt nära förtryckande kostnaden.
Vä! bekant med dessa förhållanden och till befrämjande af den goda saken vågar jag derföre vördsamligen föreslå: att Mikels
Ständer måtte bevilja eli räntelrill amorteringslån af 20,000 B:dr R:rnl årligen till iandtmäteri-arfvodens bestridande vid laga skiften inom Westerbottens län, emot den garanti och öfriga vilkor för medlens återbetalning, som Rikets Höglofliga Ständer anse erforderliga.
Stockholm den 29 November 1862. P. A. Nysiröm, från Westerbottens län.
Motioner i Bende-Ståndet 1862.
615 N:o 384.
Af P, A. Nyström från Westerbottens län, om ersättning åt häradsskrifvare» i Westerbottens läns andra fögderi för åtskilliga extra inkomster, som ifrån år 1855 inberäknats uti den konon enligt stat tillkommande lön.
På anmodan af liäradsskrifvaren i Westerbottens läns andra fögderi får jag vördsamligen andi aga följande: ”Af bifogade utdrag af länets stat visar sig, alt extra inkomster blifvit beräknade under lönen ända sedan denna bief förhöjd från sin ursprungliga ringhet.
Dessa extra inkomster bestå al manlalsskrifnings-provision, bevillnings—procent, debetsedels-lösen och uppliördsprovisioner.
Alla dessa borde väl rättvisligen ej betraktas annorlunda än såsom en godtgörelse för resor och skrifmaterialier, sorn tjernsten fordrar, och då Staten ej på minsta sätt härtill bidrager och ej heller till skrifvarebiträde, som ovilkorligen erfordras, synes det orätt att de skola afräknas från det belopp, sorn enligt stat tillkommer liäradsskrifvaren.
Uti en till 1856 års
Ständer afgifven uträkning har han visat, att utgifterna i och för tjensten uppgå till 995 Riksdaler Banko samt att, under sådana förhållanden, det ej vore för myc ket begärdt, alt liäradsskrifvaren oafkortadl linge uppbära det anslag af 2,300 R:dr Runt, sorn staten upptager, och dessutom de provisioner, sorn åtfölja tjensten, eller ock alt håradsskrilvaren linge ersättning för de utgifter, som ovilkorligen mäste ske för alt kunna erhålla de. s. k. extra inkomsterna.” ’
Det synes äfven vara en orättvisa, att Kronofogden, hvilken endast har två tjensteresor genom fögderiet, då liäradsskrifvaren har ire, deremot har ojemförligt mycket större extra inkomster, hvilka dock ej blifvit beräknade till mer än 17 R:dr, sorn afdragas från hans på stat anslagne lön, 2,800 R:dr, och sålunda i sjelfva verket åtnjuter större lön, fin som i förhållande lill liäradsskrifvaren egentligen afsedd varit.
Efter denna utredning anhåller liäradsskrifvaren alt motion måtte till Rikets Höglofliga Ständer ingifvas om ersättning för de från och med 1855 innehållne extra inkomsterna elier ock, om ersättning ej kan honom medgifvas, att det angifna missförhållandet måtte tagas i tillbörligt öfvervägande, då fråga Olifver om definitiv regiering af häradsskrifvare-lönen.
I anledning häraf och uppå redan anförda skäl får jag vördsamligen hemställa: 616 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 385. det måtte Rikets Höglofliga Ständer antingen tilldela håradsskrifvaren i Westerbottens läns andra fögderi ersättning för innehållne extra inkomster sedan 1855, eller ock, vid den definitiva löneregleringen ål honom, fästa behörig uppmärksamhet och vigt vid del af honom angifna missförhållandet.
Stockholm den ^9 November 1862.
P. A. Nyström, från Westerbottens län. Af Per Persson från Wermlands län, om åtskilliga landttnannaprodukters, såsom spanmäl och fläsk, beläggande med tull, dä de lill riket införas.
Det intrång
Svenska jordbruket lider af beviljad fri införsel al nästan alla landt— mannaprodukler, kan ej annat än skada vår inhemska i detta yrke. lili Sverige kan från andra länder tullfritt införas spanmål, bäsk, ost och smör och snart sagdt minuteras ut irån fartyg i våra hamnar, men vi Svenskar äro icke förunnade samma frihet i utländska hamnar.
— Danskarne till exempel afsätta inom vårt land icke obetydligt af landlmannavaror, såsom säd, fläsk, ost och smör, elter nuvarande tull-lagstiftning, tullfritt, då deremot sådana varor, härifrån dil utförde, äro belagda med tull.
Huru är, under sådana förhållanden, konkurrens möjlig på den så kallade veiidsmarknaden?
Likasåväl som fabriker i Sverige skyddas af tullsatscr från 10 till 25 procent, likasåväl och med ännu större skäl borde landets hufvudnäring, jordbruket, skyddas genom 10 å 20 procents tull, synnerligast som öfver T^:delar al befolkningen tillhöra den jordbrukande klassen.
— I England, der alldeles motsatsen eger rum, är icke underligt om alla födvaror äro tullfria, ty endast omkring J:del af be folkningen sysselsätter sig med jordbruk, och dessutom är landet olörmöget alt af egna produkter kunna föda ens j:del af dess invånare.
— England, i synnerhet Stor - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 386. 617 Storbritanien, har likväl en bördig jordmån; vi deremot en karg och mindre fruktbar.
Klimatiska förhållanden hindra oss dessutom, under en längre tid af året, att gifva vår jord den ans och det arbete, som de under ett mildare luftstreck belägna länders folk kunna göra, men oaktadt allt delta, skall den Svenska jordbrukaren utan ringaste skydd täfla med den utländska.
— Detta år i min tanka en uppenbar orättvisa mot Svenka jordens odlare och tarfvar, efter mitt förmenande, att behjertas.
Det är af sådan anledning, som jag nu vågar föreslå, att Dikets Höglofliga Ständer täcktes besluta; alt spanmål, fläsk, kött, ost och smör, som från utrikes ort införas till Sverige, måtte beläggas med lämplig införseltull, sådan Rikets Höglofliga Ständer kunna linna rättvist och billigt att bestämma, dock icke understigande tio och ej öfverstigande tjugo procent af varans värde.
Stockholm den 29 November 1862. P. Persson, från Wermlands län.
Af Per Persson från Wermlands län, om ytterligare utvidgning af det vid sisllidiie riksdag antagna kredit- eller fondsystemet, tn. m. Bland klagomål, oro och bekymmer, som uttala sig från spridda landsorter, finnes troligen icke något så allmänt, som farhågan, att Svenska folkets fortgående på den utländska skuldsätlningsbanan skall försätta det och kommande generationer i en ofördelaktig och måhända högst äfventyrlig belägenhet.
Om den enskilde medborgaren med skäl finner sin ekonomiska ställning trygg och oberoende, då han eger en skuldfri egendom, måste detsamma i vidsträcktare bemärkelse kunna lämpas på det land, som är i åtnjutande af enahanda fördelar.
För några år tillbaka kunde älven Sverige glädja sig öfver en sådan lycka; men den tiden har försvunnit, och genom hvarjehanda anledningar af olika halt hafva vi under sednare åren så vexlat Bih. till E.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 78 618 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 386. på den utländska marknaden, ali icke blott den enskilde affärsmannen oell flera särskilda föreningar, ulan älven Staten sjelf gjort sig så skattskyldig hos främmande lius och nationer, att för amortering och ränteliqvider frukten af våra mödor (ill betydlig del öfvergår i andia händer och skall ännu mer göra det, ju längre vi fortgå i samma rigtuing.
Om del nu anförda icke kan förnekas, torde tiden vara inne alt, så vidt möjligt år, motverka den utländska skuldsättningen och dess vådliga följder, genom anlitande af landels egna tillgångar, medelst ytterligare utsträckning a! det vid si*t~ litine riksdag, i anledning af min med fleras motioner antagna inländska kredit- eller fondsystem.
Genom införande af sådant, hafva andra länder, såsom England, Frankrike och Preussen m. fl., befunnit sig synnerligt väl, hvilket genom erfarenheten för längesedan är fullkomligt bevisad!, och, fastän vår belägenhet, i jemförelse med af naturen mera gynnade länder, icke tillåter oss så stora förhoppningar, måste vi likväl söka att tillegna oss så stor vinst af deras erfarenhet, som våra krafter förmå alt frambringa.
En af de ' största tinansierer som Sverige egt, har för längesedan både sagt och bevisål, att örn Sverige gått i författning med införande af inländskt kreditsystem 1809, hade icke
Staten då bohöft tillverka 12 millioner så kallade assignationer.
Hade Sverige inrättat inhemskt kredit- och fondsystem, innan arbetet med Göta kanals upptagande företogs, så hade kanalen ej bohöft kosta mera äu omkring hälften af hvad som dertill åtgick, samt kunnat färdigbyggas på 3:ne i stället för 22 år, som åtgingo innan den hann fullbordas, hvartill orsaken hufvudsakligast var alt söka i brist på medel till arbetets hastigare fullbordande; och bade regeringen 1835, då man böljade stifta bypotheksföreningar, föreskrifva, att dessa skolat grundas på inhemska lån, så hade vi icke, som nu är händelsen, varit skattskyldiga, eller, måhända lättare sagt. skuldsatta till utlandet och dess bankirer — och slutligen, om Sverige gått i författning med införande af inhemskt kreditsystem, innan några jernvägsarbeten förelogos, så bade vi sannolikt kunnat bygga hela det föreslagna jernvägsnätet utan att sätta oss i den ringaste skuld till utlandet.
— Men allt detta bar intill sisllidne riksdag blifvit försummadt, till ej obetydlig förlust och skada för Svenska nationen. —•
Åtskilliga börja emellertid nu allt mer alt inse, det Statsmagterna i delta afseende varit försumlige och att man derföre ofördröjligen bör utvidga fältet för denna verksamhet.
Af sådan anledning anhåller jag: det ltikels nu församlade
Ständer ville besluta, att öka det vid sistlidne riksdag lill 3 millioner bestämda kredit- eller fondsystemlånet till 10 millioner och att Riksgälds-kontoret måtte bemyndigas låta tillverka och utgifva statsobligationer med dess och regeringens garanti å ytterligare 7 millioner, på valörer å minst 40 å 50 R:dr R:mt och derefter högre be - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N;o 887. 619 lopp, samt löpande med olika räntor af 5, 41 eller 4 procent oclt lämplig kapitalrabatt i förhållande lil! den olika räntan.
Vid hvarje obligation bör fogas tio års särskilda räntekuponer, hvaraf en efter hvarje års förfallotid frånskiijes och derefter såsom lagligt mynt eller myntbevis i all krono-uppbörd emottagas bör.
Obligationerna torde, för att blifva mera begärliga, dels kunna användas såsom grundfond vid åtskilliga banker och dels ega företräde att såsom hvpothek i låneväg begagnas.
Bland do fördelar, sorn genom antagande af utvidgningen af della rörelsekapital i första rummet aro ali motse, vore, alt räntorna, lii! nytta för jordbruk och näringar, för det allmänna och enskilda, qvarstannade inom iandel, då, i motsats deremot, ränteliqvider å de utländska lånen taga bankens metalliska kassa i anspråk samt draga vårt redbaraste mynt till utlänningen.
Jag får sluta med erkännande, alt eli mera detaljerad! förslag väl vore behöflig!, men om min framställning tilislyrkes, anförtror jag detaljerna åt det Utskott, som kommer att behandla motionen; och hör Utskottet, med ledning af föregående riksdags bestämmelser, i denna fråga med mera lätthet än jag kunna verkställa detta.
Af MIs Olsson från Malmöhus län, om åtskilliga ändringar uti och tillägg lill 1842 års folkskole-stadga, i fråga om antalet af lärare vid folkskola deras aflöning och undervisningen derstädes, m. m.
Bland alla de frågor, som äro och kunna blifva föremål för Bikels Ständers pröfning, är folkundervisningen den vigligaste.
På en lätt ordnad folkundervisning beror icke blott den närvarande generationens lycka, ulan äfven våra efterkommandes hela välfärd, enär den sanna bildning och upplysning vi kunna förskaffa våra 620 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 887. barn, år på samma gång det rikaste och mest fruktbärande arf, vi kunna lemna dem.
Om alla samhällsklasser böra vara djupt intresserade af denna fråga, så är detta förhållandet icke minst med det Stånd, hvilket jag har äran tillhöra.
Det behof af en större upplysning, som i alla rigtningar har genomträngt tidsmedvetandet, kännes icke mindre lifligt af folket sjelft, som allt mer börjar fatta den vigtiga sanningen, att det första vilkoret för att rätt kunna uppfylla sina pligter och tillgodogöra sina rättigheter såsom medlem i ett fritt samhälle, är en sann medborgerlig upplysning.
Alt söka befrämja en dylik folkupplysning, är — jag tvekar icke alt utsäga det — den närvarande representationens förnämsta uppgift.
Behofvet af folkbildning, alltid stort, har aldrig varit större ä» nu, då vi redan genom de nya kommunalförfattningarne tagit ett stort steg framåt i konstitutionel utveckling, och då vi snart, såsom jag hoppas, komma att taga ett steg ännu längre på samma bana genom den förändrade nationalrepresentation, som så länge utgjort ett mål för Svenska folkets önskningar, och hvilket mål det nu tillhör Rikets Ständer att, i förening med en upplyst Regering, på lämpligaste sätt förverkliga.
Att folkskolan ännu långt ifrån är hvad den bort vara, har blifvit en alltmera msedd och erkänd sanning.
Lyckligtvis ligger i detta erkännande, så smärtsamt det ån måtte vara, dock äfven förhoppningen om en bättre framtid.
Alt finna tjen— liga botemedel för allmänt erkända brister, bör icke vara så svårt, helst rörande en fråga, som har att påräkna hela Svenska folkets uppmärksamhet och deltagande.
Det är nu tjugo år sedan Konung och Ständer togo det första större steg lill befrämjande af en allmännare folkupplysning genom fattande af det beslut, att i hvarje församling borde finnas åtminstone^. en fast skola med examinerad lärare.
Det är bekant att detta så vigtiga och välgörande beslut på många ställen rönte mycket motstånd, dels till följd af okunnighet och dels för de dryga kostnaders skull, som deraf syntes böra blifva en följd.
Saken gick dock småningom framåt, hvilket bäst visade sig deraf, att det ena nya skolhuset reste sig efter det andra, stundom flera i en enda församling.
Men har äfven folkupplysningen tilltagit i samma proportion?
Dertill svarar jag ett (»vilkorligt nej, och vill såsom skäl för detta må hända i mångens tycke alltför stränga omdöme, här framställa några af de, enligt mitt förmenande, förnämsta orsakerna dertill.
Det är till en början onekligt, alt folket sjelft i flera fall icke kan undgå förebråelsen att hafva dels framkallat och dels upprätthållit åtskilliga af folkskolans nu mest öfverklagade fel och brister.
Enär nemligen mången icke mägtat inse nyttan och vigten af en bättre och fullkomligare undervisning, än den han sjelf erhållit i ungdomen, har han, tyvärr, äfven motverkat alla större framsteg hos sina egna barn, hållande allt vetande, som gått utöfver den vanliga, minsta möjliga gränsen, för öfverflödigt, och sålunda sjelf hjelpt till, dels alt minska en mera nitisk skollärares bemödande för en rikhaltigare undervisning och dels att understödja dem, som icke Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
621 vilja förunna folket mera än det aldra torftigaste och mest inskränkta vetande.
Det är klart, alt mången skollärare, som velat något bättre, sålunda blifvit stäfjad i sin verksamhet, samt blott med olust fortsatt sitt mödosamma och ansvarsfulla kall i den ensidiga rigtning, som blifvit honom påtrugad.
Ä andra sidan måste ock medgifvas, att mången skollärare långt ifrån egt den grundligare bildning, som är af nöden för att kunna undervisa andra.
Orsaken härtill har varit tvåfaldig: en mindre väl ordnad lärokurs i folkskole-seminarierna och en alldeles otillräcklig aflöning.
Af dessa tvänne orsaker är dock den sednare den aldra vigtigaste, enär det är klart, att om en tillräcklig uppmuntran till studier funnes i en billig och ändamålsenlig aflöning, skulle nog folkskoleläraren, genom egna bemödanden och 1 iivari af håg för sitt yrke, ersätta bristerna i sin genomgångna lärokurs.
Men kan man väl rimligtvis begära något sådant, då Staten ännu icke lönar sina folkskollärare så pass högt, som ens vaktmästare i sina embetsverk?
Här framställer jag sjelfmant den frågan: då Staten redan uppoffrat så mycket och fortfar att göra nya uppoffringar för elementarläroverken, med hvad skäl, med hvad rätt lillbakasälter
Staten så folkskolan för de förra, alt under det alt dessa oupphörligt förkofras och tillvexa, folkskolan blott framsläpar ett tynande skenlif?
Äro icke begge länkar i samma utvecklingskedja?