Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid förehafvande häraf Jiur -Lag-Utskottet inhemtat, att, vidnästlidne .Riksdag, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Oeconomie-TJtskotten, till hvilkas gemensamma åtgärd de i detta ämne af Herr-Jacob Gripenstedt och ;Heir von Wahrendorff in. fl. då väckta> motioner blifvit remitterade, uti lill Rikets Ständer nig i f vet utlåtande, *N:o 22, sjg yttrat: ”Hvad angår förslaget, att skogsåverkan må sifon tjufnad, eller, på sätt af en Motioruir blifvit yrkiidt, sorn inbrottsstöld, anses och bestraffas; så, ehuru det ej kan bestridas, att tillgrepp .af annans tillhörighet, under hvad forin sorn helst, onekligen innefattar den art af brottslighet, som Motionairerne an tyd t, äfvensom alt skogarnes aftagaude, serdeles i vissa delar af Riket, så val ur rättsgrund sorn i stais-oeconomiskt afseende påkallar lagstiftningens allvarliga uppmärksamhet, skulle dock Utskotten anse i högsta måtto betänkligt, att med förnedrande straff belägga ett brott, hvarvid opinionen ännu ej fästat vanära.
Mot förslaget talar i öfrigt den omständigheten, att, om i åtskilliga delar af Riket skogen har det högre värde, att dess mistning ofta för egaren kan anses oersättligare än förlusten af annan egendom, är deremot tillgången å andra orter så ymnig och skogsområdena så vidsträckta, Ätt en .egare ofta ej finner det mödan värdt, ett åtala ett åverkansmål.
Om sålunda de‘n föreslagna lagförändringen egde något sken af billighet för sig i det (orra, bléfve den onekligen för sträng i det senare fallet.
Frågan är i öfrigt af den vigt, att deh ej bör lösryckas" utur sitt sammanhang med brottmålsrlagstiftningen i det hela, helst det aldrig rätteligen kan blifva föremål för . en partiel lagstiftning, utt till brott mot allmän säkerhet för, vandla hvad gällande lagar anse som förseelser mot enskilde.
På dessa och flera skäl, hvilka af de företräde Utskotten, vid sistförflutna Riksdag, i samma ämne blifvit anförde, och som, till undvikande af vidlyftighet, nu torde kunna förbigås, hafva Utskotten ej ansett sig böra tillstyrka bifall till .de af Herrar Gripenstedt och von Wahrendorff väckte förslag, att skogsåverkan måtte som stöld bestraffas.
Hvarjemte, och på grund af den förstnämnde Motionairens framställning, att kraftiga ..åtgärder måtte vidtagas till skyddande af skogen, såsom en dyrbar, allmän - noll Lng-\Jt^ottets Bet.
N:o 29, 9 och enskild egendom, Utskotten fa upplysa, att genom Kongl. Förordningen af den 18 December 1823, föranledd åf Rikets sist församla de Ständers underdåniga begäran, åverkan å enskilde egor blifvit belagd med lika böter, som för dylik åverkan å kronopark, gehäg och . djurgård i 62 §. af i8o5 års skogsordning finnes stadgadt, vid hvilket förhållande
Utskotten anse det för närvarande böra bero."
Och sorn Lag-Utskottet anser den af Lag- samt Allmänna Besvärsoch Oeconomie-Utskotten sålunda gjorda framställning innefatta giltiga skäl ätt icke antaga Herr von Wahrendorffs och Herr Friherre Focks förslag, det skogsåverkan skulle straffas lika med stöld, samt emot de nu ifrågavarande motionerne i öfrigt förekommer, att förslagen äro alltför ofullständige och ingalunda synas lämpade efter de olika gradationer brottet innehåller; äfvensom alt de flere, dels i allmänna Lagen, dels i Kongl. Förordningen den 1 Augusti 180b, med flere senare Författningar meddelade, hit hörande stadganden stå till hvarandra i det sammanhang, att vissa delar deraf ej kunna väsendtligen förändras, utan uppoffring af nödig enhet och öfverensstämmelse i det hela; och slutligen, att, derest Domaren rigtigt hand-, häfver de härutinnan redan gifna föreskrifter, påföljderna synas i de fleste fall utgöra ett ej obetydligt correctiv, helst Domaren eger att, genom föreläggande af större eller mindre vitesbot, skärpa ansvaret; finner Lag-Utskottet sig böra till Rikets Höglofl.
Ständers närmare ompröfvande hemställa , att ofvanberördé motioner icke må bifallas.
Stockholm den 8 April iS3f N:o 3Q.
Atikom till Exp. Utsk. deu- 9 April kl. 4 e. m.
Betänkande, öjver Herr Gustaf Fredrik Klingstedts samt Riksdags-Fullmägtige Petter Perssons från Jönköpings Län och Botvid JoTissons frän Östergöthlands
Län motioner, om nedsättning af räntan å penningelån.
Ridderskapet och Adeln har Hérr Gustaf Fredrik Klingstedt_, uti en till Lag-Utskoltets behandling, den 4 nästlidne Mars, reBi/iang till R.
Brot. 1 g 3 4. 7 Snut. 1 ARI. 2 fale.
Lng-\Jt skottets Etr, N:o ly* mitterad motion, anfört: att ela under öfver läggningen, rörande realisationsf rågan, Lid vit upplyst, att landets jordegendom vore skuldsatt, ej mindre 1 allmänna cassör, än ock hos enskilde personer till ett betydligt belopp, och bekant vöre, att priset å sådan egendom, genom utvidgade låneanstalter, ett dåligt mynt och osäkerhet i myntväsendet, blifvit så uppjagad t, att sällan kunde påräknas högre afkastning än fyra procent, Motionairen trodde sig böra hemställa, dels om icke ali ränta ä penningelån borde genom allmän lag nedsättas till fem för hundrade; för hvilken hemställan Herr Klingstedt hemtade ytterligare skäl från de förhållanden, att tvänne slags jänta nu vore gällande, nemligen fem procent till
Disconterne och någon annan Cassa, under det att lagen bestämde sex procent såsom den lagliga, samt alt jordegaren drabbades af denna räntebetalning, under det ännu icke någon beskaltningsmethod vore uppfunnen, som träffade Capitalisten, dels att räntan å discontina må nedsättas till fyra procent, med två procents straff ränta j helst den nedsättning, som redan blifvit gjord till fem procent, föga minskade utgiften af sex procent, när ränteförskottet och arfvoden tilläggas, samt det icke vore skäl, att den allmänna välmågan ginge in i Banken, under det att gäldenären mer och mer utblottades genom hög räntebetalning.
I samma ämne har också hos Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit väckte tvänne till Lag-UIskottets den 27 sistlidne Februarii remitterade motioner, nemligen : j:o af Riksdags-Fullmägligen från Jönköpings Län Petter Pehrsson, som andragit, att enär fastighet på landet samt flere näringar, under nuvarande conjunctur, icke lemnade högre afkastning än 3 å 4 procent, hvaremot merendels alla cassör och capitalister beräknade 6 procents ränta, hvilket förhållande vore för det allmänna högst ofördelaktigt, Motionairen trodde räntan böra nedsättas till högst fem procentj så väl ä de af allmänna cassör, som å de af enskilde lemnade för sträckningar ; och 2:0 af Riksdags-Fullmägtigen från östergöthland Botvid Jonssom, hvars skriftliga anförande är af det innehåll: att penningeräntan icke vöre så hög i andra länder, som här; att jordbrukarne i hans hemort knappast knnde påräkna högre behållning än omkring tre procent på utgifven köpeskilling; att Motionairen derföre hemställde, om icke interessen för utlånta penningar småningom borde nedsättas till fern procent; men att, då, i anseende till den förestående realisationen, en allmän interessefÖrändring kunde medföra menliga verkningar, Motionairens förslag nu endast vore, att publika cassör ej borde hafva rättighet att taga högre ränta än fern prg - Lag-Ét,kottets Bet.
&':o 29. centj och att de cassör, sorn af Rikets Ständer reviderades, borde dermed göra början.
Tilläggande Botvid Jonsson sedermera muntligen, att afsigten med hans motion vore, att, genom förändring af Lagens stadgande i 9 Cap. 8 §.
Handels-Ralken, som bestämmer högsta räntan till sex procent, i allmänhet få räntan nedsatt till högst fem procent.
Med Petter Pehrsson har förenat sig Johannes Andersson från Jönköpings Län, äfvensom med Botvid Jonsson instämt Carl Gabrielsson från Östergöthland; hvaremot Hans Jansson från Elfsborgs Län anmärkt, att, ehuru gerna han skulle önska, att ränta å försträckningar kunde minskas, han dock icke väntade, att sådant skulle tillvägabringas genom något Rikets Ständers beslut eller något lagbud, utan ansåg saken endast kunna vinnas genom vidtagande af sådane åtgärder, som hade till följd, att räntan folie af sig sjelf, samt trodde den tvungna nedsättningen åter leda till större svårighet att erhålla lån, i förening med ett hemligt, men derföre icke mindre verksamt, procenteri; — och har Anders Ericsson från Örebro
Län förmält sig anse det vara obehörigt, att, genom en lag, nedsätta räntan för lån ur publika cassör, enär dels låntagarne frivilligt ingått på de vilkor, hvarunder de redan beviljade lånen blifvit utgifne, dels ock räntans nedsättning skulle föranleda till missräkning i afseende på Cassornas inkomster.
Lag-Utskottet får häröfver afgifva det omdöme, alt, då penningeräntan i allmänhet måste rätta sig efter behofvet och tillgångarne på capitalen, samt den föreslagna nedsättningeu deraf, genom en tvångslag, vare sig för långifvare i allmänhet, eller för vissa ibland dem, såsom de publika Gassorna, efter Utskottets öfvertygelse, vore högst otjenlig, och icke mindre orättvis, än om man genom eu lag nedtvingade afgälden af alla eller af vissa på arrende upplåtna jordegendomar; finner Utskottet, som anser grunden för det i nuvarande
Lag stadgade förbudet emot högre ränta än sex för hundrade om året, egentligen hafva varit, att förekomma, det en och annan föga samvetsgrann långifvare skulle kunna till sin oskäliga vinning begagna sig af försträcknings-tagarens nödställda belägenhet eller oförstånd,* men icke att nedtvinga den allmänna räntefoten, sig ega fulla skäj att-, afstyrka bifall till of vanberörde motioner.
Stockholm den 8 April x 834* STOCKHOLM, 1834; hos J. A. Walldcn.
Lng-Vt skottets Bet.
Nio 3o. ti N:o 3o. Ankom till Exp.-Utsk. den 12 April kl. 8 e m. ^Betänkandeöfver Riksdags-Fullmägtige Per Jotis sons från Öland och Per Henricssons frän Norrbottens
Län motioner ^ om inskränkning af det i nu gällande
Lag färeskrif ne antal Nämndemän.
Hos Hedervärda Bonde-Ståndet hafva, uti serskilde memorial, som •den 3 och i3 sistl.
Mars blifvit till Lag-Utskottet remitterade, RiksdagsFullmägtige Per Jönsson från Öland och Per Henricsson från Norrbottens Län, hvar för sig, anfört:
Per Jönsson? att, då Egodelningsrätt utgjordes af endast trenne Ledamöter, jemte Ordföranden, hvilka egde afdöma alla lill denna Rätt hörande mål, förmodade Motionairen, det rättvisan skulle kunna likaväl vid Härads-Rättern,e skipas med ett mindre antal Nämndemän än nu är stadgadt, och föreslog, på sådan grund, att i hvarje Domsaga eller Tingslag mätte utses åtta Nämndemän,• istället för tolfsåsom hittills> och .att Rätten mätte vara domför med fem i stället för sju; men, i händelse antalet af åtta Ledamöter i de större Tingslagen ansåges för litet, tillstyrkte Molionairen, att fyra Suppleanter eller extra Nämndemän skulle derstädes begagnas; genom hvilken förändring vunnes bland andra förmoner äfven den, att de såkallade Tingsgästningspenningarne och.
Nämndens lott i Häradets sakören kunde någorlunda, ehuru ej tillfyllest, ersätta Nämndens tidsspillan medan Tinget påstod; och Per Henricsson: att han trodde sig böra föreslå den lagförändring, att mål vid Härads-Rätt må af dömas af Häradshöfding med tre Nämndemän_, men likväl fyras om icke seXj utses inom hvarje Ting slag ^ för .att, i händelse af jäf^ vara att tillgå; — och har Per Henricsson_, till stöd för denna mening, andragit hufvudsakligen enahanda skäl som Per Jönsson, med det tillägg, att Tingen i de större Häraden understundom upptoge en tid af 12 å i3 veckor, sorn, för jordbrukets skötsel, kunde bättre användas.
Frat. 13 34. 7 Sami. 1 AfJ. t 5:te Häftet.
Lag-Utskottets Bet. N\o It.
Dessa motioner, tillika med de af flere Ledamöter inom Bonde-Slåndet deremot gjorda och vid remisserne fogade anmärkningar, liar Utskottet tagit i öfvervägande, men finner icke skäl att förslagen biträda.
Den anställda jemförelsen emellan Härads-Rätt och Egodelningsrätt kan Utskottet ingalunda godkänna. såsom giltig grund för den yrkade lagförändringen.
Dessa bägge
Domstolars organisation är väsendtligen olika, icke blott i afseende å Ledamöternes antal utan jemväl
Sned hänsigt till hvarje Ledamots delaktighet i domsluten; och denna olikhet hvilar hufvudsakligen på dea skiljaktiga beskaffenheten af de på båda ställena förekommande rättsfrågor, hvilka hos egodelningsrätt endast utgöras af skiftesmål, men hos HäradsRätt omfatta den civila och criminela lagskipningen i allmänhet.
Enligt Utskottets öfvertygelse hörer det till iden af Ilärads-Rättens nuvarande sammansättning, att det domföra antalet i Nämnden, hvilken, med sin coliectiva röst, kan öfverrösta
Domhafvanden, ej må vara alltför ringa; och så vida Härads-Rätterne skola kunna af Nämnden påräkna samma gagn hädanefter som hittills, genom meddelande af upplysningar vid yppade frågor om ställningen i sterbhus, om personers vederhäftighet, om locala förhållanden, nr. m. dylikt, samt derest Nämndemännen skola vara i stånd, aLt, utan alltför mycket besvär och olägenhet för deni sjelfve, fullgöra de flerfalldiga bestyr, Som, dels efter allmänna Författningar, dels efter serskilda uppdrag från Domstolen, kunna dem i sådan egenskap utom Rätten* åligga; tror Utskottet någon inskränkning icke böra göras, hvarken i det nn erforderliga domföra antalet af minst sju, eller i det antal af tolf Nämndemän, som inom Häradet alltid skola finnas valde.
Utskottet hemställer således, att motiojierne mätte lemnäs utan vidare afseende.
Stockholm den n April 1834- N;o 3i.
Ankom till Exp. Utsk. 3en 12 April kl. 8 e. m.
Betänkande, öfver Riksdags-Fullmägtigen frän Westerbottens Län Anders Nordmarks mot ion j om inskränkning af den nuvarande tillåtelsen för ynglingar bland allmogen att vid 18 års ålder ingå äktenskap.
Med erinran derom, alt tidiga äktenskap bland den'fattigare classen af folket, som till sin lifsbergning och barns uppfostran icke egde något Lag-Utskottets
N:o 3a. 3 annat försörjningsmedel än sin arbetskraft, ej sällan, och serdeles vid inträffande missväxtår, vå-llade nöd och elände, har Riksdags-Fullmägtigen från 'Westerbottens Län Anders Nordmark hos Hedervärda Bonde-Ståndet, uti afgifvet skriftligt memorial, yrkat, ”att Lag-Utskottet mätte utarbeta ett Förslag till inskränkning i friheten alt ingå äktenskap innan nödig utkomst är vunnen och för framliden någorlunda betryggad
A åt hvilket yrkande Mötionairen sedermera gifvit den förklaring, att lutti dermed hufvudsakligen åsyftade ändring uti Kongl. Förordningarne den 18 Mars iy4$ oc^1 $
December 1~56hvarigenom det blifvit allmogens söner tillåtet, att redan vid 18 års ålder ingå äktenskap.
Denna motion har Utskottet i öfvervägande tagit; men som det, enligt omförmäkle Kongl.
Förordningar, är såsom vilkor för den åt ynglin.- gar af allmogen lemnade tillåtelsen, att vid 18 års ålder ingå äktenskap, redan föreskrifvet, att de mäste innehafva stadig årlig tjenst, eller idka arbete och handtverk; samt någon olägenhet af denna åldriga undantagslag i allmänhet icke blifvit förspord, utan tvärtom erfarenheten stadgat omdömet om ändamålsenligheten häraf för allmogen, hvars sysselsättningar gifva en tidigare fysisk utbildning, än de fleste andra yrken, och inom hvilken folkclass ynglingen ofta kan befinna, sig i sådan ställning, att tidiga äktenskap blifva gynnande för både välmågan och sedligheten, tillstyrker Utskottet, att motionen måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 11 April 1834- N:o 32.
N Ankom till Exp. Utsk. den 12 April kl. 8 e. m.
Betänkande j öfver Riksdags-Fullmägtigen Johan Ericssons från Stora Kopparbergs
Län motion, om förändrade föreskrifter, rörande den undersökning sorn bör föregå, innan ■ sjelfspillingar må begrafvas.
Uti memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet den 10 sistl.
Mars till Lag-Utsketlet remitterat, har Riksdags-Fullmägtigen från Stora Kopparbergs
Län Johan Ericsson anfört, att, genom Lagens stadgande uti i3 Cap. 1 §•
Missgernings-Balken, att, då någon dräper eller förgör sig sjelf, med haus 4 Lng-Ut ikottets B t. A':» 3a. begrafning skulle innehållas, till dess Domaren hunnit profva, om han det med vilja gjort eiler ej, uppkomme, vid behandlingen af sådana sjelfspiilingars döda kroppar, mycken kostnad och tidsspillan, som borde kunna undvikas; och då Häradshöfdingen ofta vore aflägse boende och icke pligtig alt förr, än tre veckor sedan han om händelsen erhållit underrättelse, deröfver företaga undersökning, kunde de vådligaste följder för de efterlelvandes helsa och lif härutaf uppkomma,, enär liket ofia måste under den varmaste årstiden i flera veckors lid förvaras; med afseende hvarå Motionairen föreslagit den förändring uti hvad hittills stadgadt varit, att hädanefter då. någon af kändt sig sjelf lifvet, eller finnes- ligga död , utan synligt tecken till yttre våld, Kyrkoherden i Församlingen må ega att, uti Kyrko-Rådet, i närvaro af Länsmannen, undersöka om den aflidnes lefnadssätt , och inhemta upplysningar angående omständigheterna vid hans död, samt, om någon anledning eller misstanka icke förekommit, att han genom annans liandaverkan döden ljutit, förordna ,■ att den döda kroppen må antingen afsides i kyrkogård,, eller i tysthet, eller på vanligt sätt begrafvas ; eller ock att, i händelse man kunde befara, att mord härigenom lättare skulle kunna blifva dolde.
Körningens Befallningshafvande, dit rapport i ämnet i alla fall alltid borde afgå, skulle ega att, sedan en sådan unden, sökning inför Kyrkoherden och Kyrko-Rådet föregått, sorn nyss blifvit nämndf, f örordna, huruvida undersökning vid Domstol må anses nödig eller icke, och på hvad sätt med den döda kroppens begrafning skall förhållas, eller ock slutligen, att,, om bestämmandet af deri dödes begrafningssätt allt framgent skall tillkomma
Domaren , han då må ega att, med biträde endast af tvänne de närmast boende Nämndemän, antingen hemma hos sig eller inom det Härad, der den döda kroppen anträffats, hvilketdera som lämpligast ske kan, anställa nödigt förhör uti målet, och derefter meddela Utlåtande, luiruvida ytterligare ransakning tarf vas eller icke, och huru med den döda kroppen skall förfaras.
Efter öfvervägande häraf får Lag-Utskottet vördsamt tillkännagifva, att sorn, genom 6 §. i 28 Cap.
Missgernings-Balken, sådan denna §. lyder i,Kongl.
Förordningen den ipFebr. [824, redan är stadgadt; ”att enär, utan veterligen föregången sjukdom, någon finnes ligga död, skall närmaste Kronobetjent vara pligtig, att, genast vid erhållen kunskap härom, och i närvaro af arne tillkallade trovärdige män, undersöka, om den döde af egen eller andras liandaverkan omkommit, samt, då minsta anledning dertill finnes, förhållandet skyndsamligen inberätta till Konungens Befallningshafvande eiler Domaren, som, efter omständigheterna, eger förordna, huruvida be-' Lay\3t skottets Bet.
N:o 33. 5 sigtning af Provincial-Medicus och undersökning vid Domstol må finnas nödig, eller icke, innan den döde får begrafvas;” och det följaktligen ej är ovilkorligt påbjudet, att ransakning vid Domstol skall företagas — och den döda kroppens begrafning emedlertid blifva uppskjuten, utan pröfningen häraf nu tillkommer Konungens Befallningshafvande eller Domaren, samt, efter Utskottets förmenande, det icke vore rådligt, alt här utöfver påskynda likens begrafning, innan dödssättet blifvit utrönt, helst allmänna säkerheten ]ivilar derå, att så grofva brott, som mord och förgiftningar, måtte varda* uppenbare och bestraffade; finner Utskottet sig icke böra å motionen tillstyrka bifall.
Slockholm den 11 April 1834- N:o 33.
Ankom till Exp.-Utsk. den la April kl. 8 e. m.'
Éetäiikande, öfver Riksdags-Fullmägtigen från Östergöthlands Län Botvid Jonssons förslag till vissa föreskrifter■ i afseende på tiden, inom hvilken ransakning öfver häktad person borde företagas m. m.
Uti memorial, sorn Hedervärda Bonde-Ståndet, under den 10 sisth Fehr., till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat, har Riksdags-Fullmägtigen Botvid Jonsson från Östergöthland anfört, att den drygare kostnad, Staten nu finge vidkännas af fångars forslande och vård, till större delen härledde sig från brottmålsransakningarnes uteblifvande i rätter tid.
Ett äldre Circulaire antydde, att Domaren, efter hos honom gjord anmälan, det någon för brott vore arresterad, borde inom 3 högst 4 dygn, utan större gällande hinder, företaga ransakning; men nu plägade deremot så tillgå, att, sedan det blifvit en vana hos Domare att för urtima Tings utsättande föregifva hinder, berörde anmälan sällan skedde innan den arresterade blifvit afskickad till Länshäktet, der han under 3 å 4 veckors tid inforlifvades med en mängd brottslingar, och finge tillfälle inhemta deras skadliga undervisning.
Följderne häraf voro: bland annat, att, ehuiu han vid arresteringen erkänt brottet, han likväl förnekade detsamma* inför Rätta; att da 6 Log-\Jtskott cts Bet.
N:o 33. åklagaren, oberedd härpå, icke försett sig med tiilräcklige bevis, är restan ten komme alt återförpassas, stundom flere, ända lill 5 å 6 gånger; samt slutligen att bestraffningen, uteblifven i rätter tid, förfelade dess verkan; och har Motionairen, till förekommande af nämnde olägenheter, föreslagit följande stadganden: i :o citt Häradshöfdingarne borde åläggas, efter erhällen anmälan, att arrestering skett, och sedan reqvisition i följd deraf om urtima Ting bekommen är, skyndsamligen och sist inom fjerde dagen derefter urtima Ting uträtta och ransakning öfver brottet företaga, utan att aunat hinder än sjukdomsförfall borde vara antagligt. 2:0 Att Kronobatjeningen borde genast efter arresteringen anmäla förhållandet till Häradshöfdingen och anhålla om extra Tings utsättande, samt icke ihf örpassa den häktade till Länshäktet förr, än arresteringen hos Domaren vore rapporterad och urtima Ting skett, eller föreskrifva förfall för dess verkställande inom bestämda tiden blifvit anmäldt; 3:o att först då, sedan berättelse ankommit till Kronob etj eningen om Domarens sjukdomsförfall, Krono betjeningen egde alt inf örpassa den arresterade, hvaremot, 0111 annorlunda skedda, kostnaden borde drabba den försumlige; och 4:0 under tiden emellan arresteringen och urtima Tinget eller ransakningen, sä vida ej denna tid kommer att öfverskrida fyra dagar, brottslingen borde af Häradsgevaldigern värdas, emot den ersättning, som i dylika fall bestås.
I afseende å detta förslag har Riksdags-Fullmägtigen Anders Danielsson från .Elfsborgs
Län anmärkt, att, utom
Domhafvaiidens sjukdomsförfall, sådaue omständigheter kunde inträffa, hvilka oundvikligen förorsakade ett längre uppehåll med brottrnålsransakningars företagande vid urtima Ting, än det Botvid Jonsson ansett böra tillåtas, såsom t. ex., om, under det Domhafvanden förrättar ordinarie Ting i det ena Häradet af Domsagan, i hvilken händelse, likasom vid andra Domhafvandens laga förfall, honom ålåge att, så framt mera skyndsamhet med urtima Tingets företagande derigenom kunde vinnas, hos vederbörande IIof-Rätt begära extra Domares förordnande, hvarföre, och då Domare, för försummelser i denna del, då anmälan derom göres, voro underkastade a'nsvar, Anders Datiielsson trodde någel mera härutinnan icke vara att tillgöra.
Utskottet finner motionen kunna delas i arne hufvudfrågor, nemligen: 1:0 angående förkortande af tiden, inom hvilken ransakning öfver häktad person bör jöretagas, och 2:0 huruvida den häktade, under afbidan af ransakning, bör af sändas till Länsfängelset, eller i Häradshäktet förvaras.
Log Utskottets Bet. N‘.o 33.
7 Hvad förra frågan vidkommer, så anser Utskottet några tjenligar* ©lier mera' speciela föreskrifter i ämnet för det närvarande icke kunna meddelas, än de som redan äro gällande.
Utom det att allmänna Lagen i *> Gap. 2 §.
Straff-Balken, förordnar, det grofva missgerningsman skola genast i häkte såttas och utan uppskof ställas för rätta, samt Kongl. Brefvet den 11 December 1766 stadgar ansvar för den Domare, genom hvars vållande delinqvent hålles i fängelse längre än beliofvet fordrar, har, genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810, blifvit påbjudetf alt ransakning öfvee häktad person bör företagas, vid Stadsdomstol sist inom åtta dagar från den dag, då arresteringen, med orsaken dertill, blifvit hos Domaren behörigen anmäld, så framt den häktade, genom vederhörandes föranstaltande, till staden ankommit, och, på landet åter, senast inom 3:ne veekor, hvadan dervarande ordinarie
Domare, när han får underrättelse om ett till hans åtgäpd hörande brottmål, hvaruti någon person är häktad, och Domaren, i anseende tili laga hinder, finner sig icke kunna inom nämnde tid undersökningen företaga, genast vid berörde underrättelses undfående böc sådant anmäla hos Öfver-Domslolen, som, efter föregången pröfning af de uppgifne hindren, derest de godkännas, eger förordna extra Domare att målet handlägga.