Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
låg de skola världar.
hon holmar och skönt glans fanns bland härligt tiden: På Hon På tfvå dieter Allt våna.
Under alla förhållanden kunde man ju
påräkna, att resultatet af den påbörjade subskriptionen skulle blifva tillfredsstäl- lande; konungens beslut rörande sättet för medlens användande måste dock vara ägnadt att i hög grad befrämja densam- ma.
En vackrare minnesgärd kunde ej åstadkommas, men skall den blifva till afsevärd välsignelse för hela folket, kräf- ves också, att medlem blifva rika nog för ändamålets förverkligande.
Därtill bäre Sveriges kvinnor sin mäktiga hjälp!
• " Att be o m pengar .. II.
Aflönade hustrur.
M ed anledning af fru Bergströms upp- sats En reform har En gift man tagit till orda i Idun n:r 45.
Denne har känt sig obehagligt berörd af de åsikter om hust- runs ekonomiska ställning inom hemmet, hvilka framläggas i ofvannämnda uppsats.
» En aflönad hustru!
Jag törs ej tänka den tanken ut! » säger han.
Det tyckes mig, att » gift man » en smula missförstår och till följd däraf går på sidan om frågans egentliga innebord.
Det torde ej vara fru B — s mening — erkännes dock, att hon uttrycker sig en smula oklart — att en viss gifven lön skall utbetalas till hustrun på samma sätt som åt familjens tjänare.
» Gift man » har obestridligen rätt i att hustruns verksamhet inom hemmet ej kan i sin helhet värderas i klingande mynt.
Men o m man anser, att hustrun fördenskull bör vara en i ekonomiskt afseende alldeles omyndig person, som visserligen, såsom » gift man » yttrar, äger ett hem med allehanda småsaker, taflor, blommor o. s. v., och för hvilken således några » personliga behof » ej få existera, då gör man sig skyldig till en grundfalsk slutledning.
Men » gift man » gör ej heller själf denna slutledning.
Han yttrar: » de penningar som äro afsedda för hushållets utgifter » böra » finnas för båda parterna tillgängliga, så att icke den ena behöfver le om penningar, utan kan taga det behöfliga. » Ja, eja vore vi där inom åtminstone flertalet äktenskap!
Då hade fru B — s uppsats varit tämligen obefogad.
Man och hustru böra tillsammans upp- göra hushållets budget, i enlighet med den inkomst, hvaröfver de förfoga, och så ordnas antingen på sätt som » gift man » här ofvan föreslagit, eller ock lämnas på bestämda tider åt hustrun vissa bestämda summor för att täcka de utgifter, som falla inom hennes område.
Men då får j u hon lika väl som mannen för sin egen personliga del, för till- fredsställande just af sina » personliga be- hof », en summa, öfver hvilken hon fritt förfogar.
Hon behöfver då ej sätta ned sitt människovärde i sina egna och andras ögon genom att i bästa fall be, i sämsta fall trotsa eller gråta sig fram till en kläd- ning, en bok, ett nöje etc. För att nu inte tala om att det lär finnas äkta män, som förödmjuka sin hustru ända därhän, att de låta henne tigga pengar till mat!
Det finns slösaktiga hustrur.
Sådana öde- lägga hemmets ekonomi.
Därför skola hust- rur i allmänhet hållas i ett nedsättande ekonomiskt omyndighetstillstånd.
Se där ett ofta anlitadt argument!
Men det gifves andra lika ovederläggliga premisser, som låta så här.
Det finns slösaktiga män.
Sådana ödelägga hemmets ekonomi.
Men den mot- svarande slutledning, som bör dragas ur dessa premisser?
Ja, den har nog ännu aldrig en manlig tunga uttalat.
På många punkter löper den äkten- skapliga lyckan fara att stranda.
Det är obestridligt att en af dem, och ingalunda en af de minsta, är den att de ekonomiska förhållandena äro på ett otillfredsställande sätt ordnade makarna emellan.
Jag har en mycket stor bekantskapskrets, inom hvil- ken finnas familjer med de mest olikartade ekonomiska förhållanden.
I några få af dem — ingalunda de i ekonomiskt afseende sämst ställda — är det brukligt, att hustrun ber sig fram femma för femma, tia för tia.
Jag kan tryggt af ge det vittnesbördet, att inom dessa familjer lyckan ej slagit så djupa rötter som inom dem, där hustrun för olika ändamål förfogar öfver vissa bestämda sum- mor, som på bestämda tider till henne ut- betalas.
Med afseende på den s. k.
» gemensamma familjeviljan », intar jag en annan stånd- punkt än » gift m a n ».
Jag ansluter mig i denna fråga till de åsikter jag sett uttala- de i en liten uppsats, benämnd » Hvad är l y c k a?
», och ur hvilken jag tar mig fri- heten citera följande.
» Kärleken äflas att till hvad pris som helst sammansmälta tvänne väsen till ett, utan hänsyn till, om den enas eller bådas själfständighet och individuella utveckling gå med i s t ö p e t.
För att nå detta ljufva enhetsideal täfla man och hustru att under- kufva och böja sig själfva eller den andre.
Och deras stolthet är först fullständig, när i deras hem blott en mening höres och en vilja göres.
Nåväl, är icke detta förträffligt?
Nej, det är icke den högsta lyckan.
Det högsta är icke att vara ett utan att vara två.
Ingenting öfvergår lyckan att vara två, i med och motgång, i tanke och handling — — — Men för att tvänne makar skola få erfara hela denna lycka, så måste hvar för sig vara en personlighet, en själfstän- digt tänkande och handlande person.
Lyckan ligger i att, trots kärleken, uppe- hålla tvåfalden.
Detta är icke blott hvars och ens plikt för sig, utan i ännu högre grad den enes plikt mot den andre.
Och den dag, då endera maken tvingar eller ens tillåter den andre att handla mot sitt eget väsen, sin egen personliga öfvertygelses kraf, är en minst lika ödesdiger dag som den, då det första hårda ordet bytes.
Lyc- kan ligger i vissheten att ständigt vara två, som kärleken ställt sida vid sida och gifvit vilja och förmåga att förstå hvarandra, två som hos hvarandra högst skatta det säregna, det individuella och själfständiga i den andras begåfning, den andres person- lighet, och som förstå att det just är detta säregna, individuella, som det gäller att bevara, om kärleken skall bestå i det dag- liga lifvets slitning. » Men man må nit i denna fråga inta den ena eller den andra ståndpunkten, visst är att ett samförstånd i bästa mening ej kan främjas af ett förhållande, som i nio fall af tio alstrar och utvecklar lumpna och små- sinnade känslor hos båda parterna.
Att det särskildt för de hustrur, som före äktenskapet uppburit bestämda löner, skall kännas obehagligt och förödmjukande att finna sig i ett godtycklighetssystem i eko- nomiskt afseende är själfklart.
De unga damerna böra, då de gifta sig, till båtnad för den äktenskapliga lyckan fordra ett ord- nande af den gemensamma ekonomien på så sätt, att båda parterna förvalta den i frihet och under ansvar — naturligtvis med tillbörlig hänsyn till hvad hemmets ekonomi i sin helhet kräfver.
— Men glöm men ej, mina damer, att ett sådant ordnande som nödvändig följd drar med sig en noggrann bokföring!
Om så mer eller mindre djupgående rubb- ningar inträda i familjens ekonomi, månn- tro hustrun blir den som sist minskar sum- man för sina personliga utgifter?
Säkerligen icke, om hon har en klar insikt om den pekuniära ställningen och vant sig att hålla de olika utgiftsposterna inom vissa bestämda skrankor, men sannolikt, om mannen aldrig gifvit henne ordentligt besked i denna fråga och äfven i den goda dagen funnit det lämp- ligt att låta sin hustru » tigga » pengar.
En sådan man får troligen dela samma öde som herden, hvilken oupphörligt narrade sina kamrater att vargen anföll hans får.
När vargen en dag verkligen kom, skynda- de ingen af kamraterna till hans hjälp.
Han blef icke trodd.
Döttrarnas ställning i denna fråga afviker i väsentliga punkter från moderns och torde förtjäna sitt eget kapitel.
Likaså borde det ha sitt intresse att undersöka i hvad mån moderns förhållande till barnen röner in- flytande af om dessa i sin mor se en i ekonomiskt afseende ansvarig eller oansvarig person.
Svar från » En gift kvinna- » till » En gift man ».
K i börjar er uppsats med orden: » O m en hustru känner sig förtryckt, sårad eller kränkt därför att hon för att kunna tillgo- dose t. o. m.
de mest anspråkslösa behof ser sig nödsakad att mer eller mindre för- ödmjuka sig inför husets herre, så måste någonting i förhållandet mellan man och hustru ombildas till det bättre. » Ja, däruti tror jag bestämdt att ni har rätt: just uti detta » någonting måste ombildas » ligger den stora frågan, men ni får ursäkta om jag icke tror, att ni härtill gifvit någon tydlig anvisning, som kan förbättra tillståndet.
Ni säger vidare, att en hustrus kärleksfulla omvårdnad om sitt hem kan aldrig värde- ras i klingande mynt, och därför borde tan- ken att aftöna sin hustru alldeles bortdö, ty teoretiskt sedd förefaller den snarare högst motbjudande.
Aftöna sin hustru!
Skjuter ni ej där rätt mycket öfver målet?
Hvarför behöfver en man tänka eller säga så, om hustrun till- delas en viss årlig liten summa, som hon själf svarar för samt använder till egna och barnens kläder?
Låt oss se frågan med, som jag hoppas, fullt opartiska ögon.
Man- nen är j u i allmänhet familjeförsörjaren, och genom hans hand komma penningarna in i famljen, ehuru de till en ganska stor del gå ut genom hustruns, ty det är j u hon, som betalar de vanligaste utgifterna till mat, ljus, tvätt samt barnens och hen- nes egua kläder.
Jag har hört att i många familjer måste nu hustrun dagligen, ja, kan- ske flere gånger o m dagen gå till mannen för att begära en krona hit, en femma ^ip
o. s. v., således större eller mindre summor, allt efter de olika förnödenheter, som be- höfvas för hvarje gång.
Tror ni ej det skall kännas obehagligt och nedsättande för hustrun att liksom ej blifva betrodd med större summa, än mannen kan kontrollera för tillfället vara behöflig?
Ha nu de gemensamma utgifterna varit stora — de kunna j u variera olika tider på året — men hustrun själf just vid samma tid ser sig vara i stort behof af ett och annat för sin personliga del, så går hon nog icke med så lätt hjärta att bedja om dessa pen- ningar till en hatt, en klädning eller dylikt.
V i få j u ändock antaga, att en ämbetsmans eller industriidkares hustru till en viss grad måste taga hänsyn till sin yttre människa och ej i salongen eller på gatan kan visa sig i för urgamla kläder, utan något så när följa med sin tid, fast på ett enkelt och anspråkslöst sätt, när tillgångarna ej med- gifva mer.
Emellertid mötes hon nu på sin begäran af ett från mannen framkastadt » behöfver du nu pengar igen », från hans sida kanske ej så illa menadt, men som dock för henne kännes sårande att höra; då är ej så underligt, o m hon finner sig för- ödmjukad.
Gudskelof, af dylikt har jag ingen egen erfarenhet, men jag har hört kvinnor tala därom samt säga: A c k, om min man ville gifva mig en bestämd summa, både till hushållet samt mina egna och barnens klä- der!
Hvad det skulle vara bättre, emot att som nu få bedja o m hvarje sak.
Nu vill jag framlägga ett litet förslag, grundadt på det sätt hvarpå min man och jag ordnat penningfrågan sedan många år till- baka och funnit oss väl af.
Vi ha bestämdt en viss summa till hus- hållet, som jag emottager 2 gånger i må- naden, den l:sta och 15:de.
Detta måste nu räcka och gör det äfven vanligen, ehu- ru det kan hända, att jag efter en liten bjud- ning eller annars vid något tillfälle kommit på en mindre balans, men då måste den repareras under nästa månad.
Till större fester räcka ej dessa penningar, utan önska vi en sådan, måste den frågan gemensamt af handlas.
Äfvenså har jag till barnens och mina egna vanliga kläder en viss sum- ma, som jag kvartalsvis får, men som icke heller är beräknad till dyrbarare kläder.
Till en sidenklädning eller finare kappa får jag således särskildt, men, som sådant ej så ofta förekommer, har det ej förefallit mig svårt eller tungt att vid behof bedja därom.
Att jag på något sätt skulle anse mig aflönad, därför att dessa bestämda pen- ningar tilldelas mig att själf svara för och efter behag utgifva, har aldrig fallit mig in och kan icke heller nu göra det, men där- emot anser jag det för en så stor lättnad för en hustru att själf få bestämma om sina utgifter, emot att gå till mannen efter hvar krona, så jag ville råda alla makar att så ordna sig.
Äfven för mannen själf är j u bekvämare och behagligare att bestämdt veta, huru mycket som får gå åt till de olika posterna, hushållet samt fruns och barnens kläder.
Ert förslag att makarna gemensamt skulle rådgöra om behofvet af någon önskad sak och lämpligaste sättet att anskaffa den kan ju icke gärna hänföras äfven till den van- liga klädedräkten, blott till någon dyrbarare del däraf, och förfaller således i det afse- endet.
Likaså kan jag ej inse fördelen af för- slaget, att de till hushållet afsedda pennin- garna skulle vara så tillgängliga för båda makarna, att ej den ena behöfver be där- om, utan båda kunna taga däraf.
Skall det finnas en gemen- sam kassa, hvartill makarna ha hvar sin nyc- kel, och som de kunna taga af, allt efter behof.
Vållar ej åter detta system en stor oreda samt möjliga dispyter om hvem som tagit m e s t?
Er fråga » o m mannen äger någon summa, hvaröfver han fritt kan förfoga », kan väl obetingadt besvaras med ja.
I de flesta fall har han j u sin lön eller in- komst, s o m han själf bestämmer öfver, och önskar han sig en ny dräkt eller särskildt klädesplagg, en bok eller en tidskrift m. ru- sa köper han väl detta, utan att bedja nå- gon o m lof, men naturligtvis, o m han är förståndig, inom gränserna af sina tillgångar.
Där ha vi just den stora skillnaden: man- nen är själfbestämmande i det han vill köpa och detta är j u äfven fullkomligt rättvist, men hustrun måste först be honom om pen- gar till sina önskningar, såvida hon ej själf har någon summa att disponera, och detta bedjande tyckes mig för henne vara orättvist och förödmjukande.
Om därför vid äktenskaps ingående den unga hustrun underrättas om ekonomien samt får klart för sig, att deras gemensamma tillgångar ej tillåta högre depenser från hen- nes sida än de öfverenskomna, så tror jag att de flesta kvinnor skola hålla sig inom de utstakade gränserna.
Skulle af oförstånd i början någon liten balans uppstå, så rät- tas den nog, isynnerhet o m den vänligt på- pekas och bevisas oförenlig med ett ord- nadt system.
Skulle några förluster eller penningebekymmer drabba mannen och så- ledes familjen i dess helhet, förmodar jag att hvarje sann, kärleksfull hustru vill till det yttersta hjälpa sina kära och därför äf- ven inskränker de egna behofven till min- sta möjliga.
Detta är nu mitt inlägg i frågan och om jag därmed kunde verka något godt för dem af mina medsystrar, som ej ha penninge- frågan så väl ordnad som jag, skulle det blifva mig en stor glädje.
Jag har varit lyckligt gift i öfver 30 år samt anser mig därför kompetent att döma i saken.
Att uppöf va gemensamhetskänslan ville jag visst gärna tillråda, men som det nog kommer att dröja länge, innan människorna riktigt hos sig kunna fullkomma denna känsla, så låt oss under tiden försöka hvad som prak- tiskt kan åstadkommas.
och tro mig, ingen hustru kommer att känna sig aflönad eller till följd däraf sårad, emedan makarne ge- mensamt bestämma en viss summa för henne att själf disponera.
I samma ämne ha dessutom nya inlägg kommit redaktionen tillhanda från fru Ellen Bergström, » En gift man » och Ave, dock för sent att inflyta i detta nummer, hvarför de måste anstå till ett kommande.
Sen till, att Idun tidning och Iduns finnas hos alla edra Mode- bekanta!
Suomessa, (I F i n l a n d.)
(Forts.) V. Balen.
(Vår.)
Snön har smält, och jorden är varm af solens strålar.
I skogen är lif och rörelse.
Gran och tall ha nyss sändt ut de nya årsskotten, som skära och ljufliga se sig omkring.
Fjolårets mossa ruskar på sig och tänker på att renovera sin toalett.
Blåbärsriset tvättar sina späda blad i dagg.
Sipporna nicka mot hvarandra; de ha så mycket att prata om, ty i dag är den stora dagen — baldagen.
Bal, vårens första bal!
Hela skogen skrat- tar vid tanken på den stundande festen.
Pyrolerna, ännu för små att vara med, ha fått lof af sina mammor — mossorna — att vara uppe och titta på.
Harsyran med sina fina blommor, style Louis X V I, lägger sista hand vid sin toalett; de smala grede- lina ränderna i hennes hvita blomklädnin- gar glittra i solen.
Aftonen nalkas.
Dagens förberedelser äro slut, balfebern har blåst bort med vårvin- den.
Solen står i väster, bofinken stämmer upp preludierna till festen, och Aino gick nyss hem genom skogen, trallande en ve- modig vårvisa.
Man samlas till balen.
Sipporna äro öf- vervägande till antalet bland gästerna.
D e blå ha hvita pärlsmycken; deras kjolar växla i färg från djupaste azur till ljust blåhvitt och violett.
De andra ha skinande hvita klädnader och guldfärgade rosetter i bröstet; sina gröna balkappor lägga de af vid dan- sen.
Helst dansa blommorna med aftonvin- den — han för så utmärkt!
Men de svänga äfven om med hvarandra.
Synanthere8e ' rna, af hvilkas talrika familj endast få medlem- mar infunnit sig, äro särdeles ifriga att bjuda upp hvitsipporna.
Likaså ranunklerna; deras gula klädningar ha samma färg som hvit- sippornas rosetter.
Stjärnblommor och ekorr- bär hålla ihop, och harsyran uppvaktas af dem båda.
Daggkåpan är för allvarlig att dansa och har i stället åtagit sig att till- handahålla de dansande svalkande drycker.
Violer och styfmorsblornmor äro sällsynta och därför så mycket mer eftersökta gäster.
Lychnisarna äro balens lejon; deras brun- gröna frackar taga sig präktigt ut bland damernas ljusa toaletter.
Ärtblomstren äro ypperliga valsörer och täfla med lychnisarna i artighet och galanteri.
Dansen går med lif och lust.
Bin och humlor höra äfven till gästerna, och fjäri- larna räknas till gräddan af societeten.
Fröjd och glädje öfverallt!
Muntra vår- bäckar slingra fram bland mossan; af deras klara vatten brygges nektar, och ambrosian fås af daggens pärlor.
Solen går ned.
Månen lyser rund och full — kastar underliga skuggor in bland träden.
Marken ångar af vårliga dofter.
Syrsornas musik har ersatt bofinkarnas.
Än- nu dansar man, dansar till dess östern fär- gas röd.
Då blir naturen med ens stilla.
En högtidlig tystnad griper alla blommor; de böja sina hufvuden och invänta tysta soluppgången.
Minnena af nattens fröjder blekna inför tjusningen att få lefva af da- gens solsken.
Parnassia Palustris.
(Höst.)
Det är mossornas och svamparnas tid.
Tjärblomstren äro förbi, prästkragar och ranunkler likaledes.
A f blåklockor ha endast några få glömt sig kvar och stå nu där och ringa in hösten.
Smultronen äro längesedan slut, men lingonklasar lysa röda i gräset.
Harsyrans blad ha gula kanter; asparna skifta i rödt, och björkarnas löf lossna ett efter annat och fara dallrande genom luften.
Jag går genom skogen med höst i sin- net.
Solen värmer min nacke, men jag mär- ker det knappt.
Äppelblom och droppande hägg, violer och rosor leka i min håg; jag sörjer öfver den svunna sommaren.
Ack, Venus, hvad du är lycklig, som har kortare väg till solen!
— Men hvarför tänka så långt bort?
I vår egen tropikvärld, j a endast på andra sidan alperna har man ännu varmt, en brännande sol och full växtlighet.
En- dast vi stackars vanlottade nordbor måste frysa fem sjättedelar af året.
(Jag glöm- mer hur intensivt vi lefva och kunna njuta den återstående sjättedelen.)
Skogen är slut, och jag kommer in på en fuktig ängsmark; till höger glänser en brunröd tjärn.
Gräset på ängen skiftar i gult, men där, mellan torf vorna, hvad är det, som skimrar hvitt och vårlikt?
Är det en älfvas slöja, tappad under en nattlig bal?
Eller har vårens gud fördröjt sig i vår nord och här slagit läger i höstsolen?
Nej, det är blommor, riktiga lefvande blommor.
Och sådana massor!
Hvita, med en svag dragning i guldviolett; i midten fruktämnet, skärt och trubbigt och varmt som en liten hundnos, och rundt därom en gloria af fina strålar, som gnistra i solen.
Ranka, smidiga stjälkar, en stolt hållning, parad med kvinnlig blyghet.
Jag plockar händerna fulla.
Gröngula knoppar, halfutslagna blommor med ännu outveckladt fruktämne, fullt medvetna skön- heter och » åldriga beautés passées ».
Skär- hvita blad droppa ned i gräset eller föras bort af vinden; i mitt förkläde är ett virr- varr af ljus och sol.
Mitt höstliga svårmod är bortblåst, och jag leker åter sommar.
Hals har ett porträtt af en » skrattande pojke »; ibland liknade de dennes ögon, för att nästa minut påminna o m det outgrund- liga djupet i en finsk skogssjö.
Mitt hjärta värmdes.
Icke nog att natu- ren var härlig, att ögat kunde fröjdas åt ljusgröna björkar, doftande äppelblom och hvita fjärilar.
Här, midt i ödemarken, fann jag en ung mänsklig planta, som skulle kunnat utgöra solljuset i månget ensligt hem.
Jag böjde mig ned och kysste bar- net på dess fina, fjuniga kind.
» Du lilla solstråle, ack att du vore min! » Men hon, som icke förstod, tittade blott på mig med skogssjöblicken, hvari dock Frans Hals- löjet snart bröt igenom.
Jag gick, men kunde icke glömma.
Skulle jag försöka få den lilla plantan omsatt i en annan jordmån?
Skulle jag söka rädda henne från nöd och fattigdom, taga henne med mig, uppfostra henne, ge henne bild- ning?
Men skogssjöögonen, hvad skulle de få att återspegla i stora världen?
Böcker- nas bildning skulle jag ge, men hvad skulle ersätta furans susande kring hennes föräl- drakoja, hvad den gröna mossan, de hvita, obefläckade fjärilarna, som hon skrattande sökte springa fatt?
Nej, lilla blomma, din bildning blefve dig kanske en förlust — må de där ögonen aldrig återspegla en stor- stads elände!
Följande dag kom jag tillbaka, dock ej för att röfva barnet, endast dess bild.
Helg- dagskolten sattes på, med en ny, mjuk linneremsa kring halsen.
Fötterna voro bara, med små kyssgropar ofvanför hvarje tå; på hufvudet en stor, rosig duk.
I dag voro ögonen mest Frans Hals och tittade frimo- digt fram under hufvudduken.
Jag fick henne att stå mycket stilla, armarna hän- gande och underläppen litet på skjutut.
Sålunda förevigade jag hennes bild, till de fattiga föräldrarnas stora glädje och belåten- het.
Själf föredrog jag att i minnet bevara denna lilla blomknopp, doftande af vårlig fägring och omstrålad af barndomens rosen- färger.
(Forts.) * M a r i e Corelli.
En härlig eftermiddag med sol och fågla- låt gick jag ensam genom skogen.
Bakom mig låg sjön, hvars krusiga yta skimrade som vattradt siden.
Gångstigen slingrade fram mellan mossiga stenar och höga furor.
Det ljusnade bland stammarna, och inom kort kom jag till en grind vid skogskanten.
På andra sidan grinden, tätt intill gärdes- gården, syntes några barnhufvuden och glada skratt dallrade i luften.
Plötsligt blef det tyst; man hade märkt mig, och tre par barnaögon stirrade på främlingen med ny- fikna blickar.
Jag gick igenom grinden och fram till barnen.
De lekte tydligen » mam- ma och barn »: af löf ruskor hade de hopsatt ett rum, hvari stolar och bord utgjordes af stenar och brädstumpar.
Brokiga tygtrasor, ett band, en spegelbit och några trasiga porslinsrester utgjorde lyxföremålen.
Men roligt tycktes man ha, roligt så som man endast har i barnens vår.
Finska bondbarn, lika litet som andra, äro i allmänhet vackra.
Men undantag gif- vas, och här var ett.
En liten unge på tre år eller så omkring: brungult hår och en solbränd liten nacke, enkom gjord att kys- sas; rosiga kinder, en allvarligt pösande liten m u n och stora, mörka barnaögon.
Frans M arie Corelli, den kända engelska romanför- fattarinnan, har ju äfven i vårt land en vid- sträckt och tacksam läsekrets, ej minst inom damvärlden, och våra läsarinnor ha flere gånger anhållit att genom Idun erhålla några uppgifter om hennes person ocli författarverksamhet.
Då vi i dag tillmötesgå denna önskan, kunna vi dock, tyvärr, ej beledsaga uppsatsen med något por- trätt, enär det tillhör den populära författarin- nans egendomligheter, att hon aldrig velat låta afbilda eller fotografera sig.
- Inom samtidens litteratur intaga de s. k.
» miss- romanerna » en särdeles framstående plats.
Nam- nen Mary Elizabeth Braddon, mrs Hungerford (the author of Molly Bown) och Florence Marryat hafva gått » jorden rundt », om ej på 80 dagar så- som deras celebre landsman Phineas Fogg Esq., så dock på skäligen kort tid.
Det finnes hundratals små näpna misser, hvilka med fullt skäl tycka, att den tid, som ligger emellan morgonridten i Kotten Row och the five o ' clock tea är odrägligt lång.
Hvad skall man då taga sig till under de sex eller sju mellan- liggande timmarna?
De mindre företagsamma följa de gamla hjulspåren.
Shopping, sporting och visiting upptaga den tid de ej anslå till tea- tern, konsertsalongen, middagarna och balerna.
Andra tillgripa mera intellektuella sysselsättnin- gar.
Man målar, skulpterar eller — gör roma- ner.