Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där fanns i marmor med höjda pilen En liten skälmaktig amorin, Ett herdepar i den gamla stilen Af Iwstbart mångfärgadt sprödi porslin.
Han hade spetskrås och bandprydd fläta Och gossefägring på kinder släta.
Hon hade snibblif och schäferhatt Och blomstervippa, som lyste gladt.
Vid herdeparet de sågos dröja, Den ungas ögon, en flyktig stund, Tills blicken sveptes i tåreslöja Och bort hon vände med pressad mund.
Ack, hur man rödjer, och hur man sopar, Och hur man gallrar, och hur man slopar.
I ungdomssinnet där finns en vrå För lek och glitter och rococo.
Arkadiedrömmen om lifvets lycka Hon sade kanske ett tyst farväl.
Det var ju tid att på allvar rycka Hvar rosig villa ur vaken själ.
Här dugde icke att gå och svärma Och herdedikternas kvinnor härma, Som binda kransar och smeka lam Och genom lifvet ledsagas fram.
Kvinnliga örtagårdsmästare.
Hvad gör, om bägarn är malörtsbråddad, Blott man lam lyfta den spegelklar, Om stigen sköflas, blott hedern räddad Och oåtkomlig man äger kvar.
Men ack, att veta, af blygsel slagen, Att den och den måste bli bedragen, Att skonlös anklagan förestår, Det år som sälta i öppet sär.
Hon vill ej döma de kära döda, Men bittert år att på vårdens sten Graveringsraderna ggllne glöda Med, ord om heder och vandel ren.
O, hvilken vånda, o, hvilken nesa!
Hvad tänka alla som gå och läsa?
Begrafningsståtcn hon minns med, kcal, Dess rika kransar, dess granna tal.
; å esomoftast händer, att till Idun in- gå förfrågningar med begäran om upplysning rörande ett af de verksamhets- fält för kvinnor, hvilka i vårt land hittills blifvit mindre påaktade, nämligen trädgårds- skötsel, hafva vi trott oss göra tidningens läsarinnor en tjänst genom att nedan med- dela några notiser angående den enda kvinn- liga trädgårdsskola, som Sverige har att uppvisa, nämligen Norrviken.
Några anmärkningar torde dock böra förut- skickas, angående frågans ställning inom närgränsande land.
Som bekant, ha både England och Tysk- land gått före oss i detta hänseende.
I båda dessa länder finnas förträffligt inrätta- de trädgårdsskolor för kvinnor, hvilka be- sökas af talrika elever.
» Horticultural Colle- ge », beläget vid den lilla staden Swanley, omkring två svenska mil från London, anses i England för den förnämsta.
Det är en samskola och den besökes af både män och kvinnor, men de senare hafva bostad och delvis lärosalar för sig själfva samt stå un- der öfverinseende af en Lady Superintendent, hvilken själf är mästare i trädgårdskonst och helt ägnar sig åt att därför intressera sitt eget kön.
De elever, som utgå härifrån, skaffa sig vanligen ett jordområde i närhe- heten af någon större stad eller invid Lon- don, på hvars marknadstorg, Covent Gar- den, de hafva outtömlig af sättning för sina trädgårdsprodukter.
I Tyskland finnas många dylika skolor.
En af de utmärktaste och mest besökta är den vid Charlottenburg, nära Berlin.
Ofvan- nämnda skolor åtnjuta alla offentligt un- derstöd.
V i ha trott oss böra förutskicka dessa upplysningar för att visa, hvilka svårigheter den enskilde och förtjänte man haft att bekämpa, som i Sverige tagit initiativet till och med sällsynt energi, utan något som helst understöd, söker genomföra idén o m en kvinnlig trädgårdsskola.
Norr-viken är beläget en knapp fjärdings- väg från A b y järnvägsstation, på en slutt- ning af Kolmården, med den mörka skogen bakom och Bråviken vid sin fot.
Med sina vackra villabyggnader, inbäddade bland blom- mor och äppelträd, med sina terrasser och växthus, bland hvilka en liflig skara arbe- tande rör sig, företer stället en högst tilltalande anblick.
Utsikten öfver Bråviken och den bördiga östgötabygden är ståtlig.
Det är direktör R. Abelin, en son till gene- ral-löjtnant Abelin, som är skolans förestån- dare och som skapat hela detta lilla paradis.
Ar 1888 var trakten mest kärr och mossar.
Han arrenderade då 17 tunnland jord från den närbelägna Björnsnäs egendom, dikade, bröt sten, sådde och planterade med en framgång, som hade han ägt Aladdins lam- pa i sin hand.
30,000 kubikfot sten, brutna ur marken, ligga nu formade till terrasser och hvitkalkade murar, hvilkas afsatser upp- bära präktiga blomsterurnor, under det att en fransk päronspalier, med sina mörka glänsan- de blad, kläder deras fot.
En muntert sorlande bäck genomlöper på sin väg till Bråviken trädgården.
I densamma är ock en laxod- ling anlagd.
Vi besökte skolan en dag i höstas och genomgingo den stora fruktträdgården, som innehåller mer än 3,000 träd.
Äppelträ- den stodo belastade med frukt, med gre- narne understöttade och uppbundna för att ej brista under tyngden.
En del af fältet upptogs af små ett års gamla träd, icke stort högre än paraplyn, och hvilka nu buro frukt för första gången.
På hvart och ett af dem räknades 28 å 35 äpplen, stora som en knuten hand.
Aldrig hade vi skådat en sådan skörd.
— » Direktörn bör blifva rik snart nog, » yttrade en af sällskapet.
— » Ähja, kanske till slutet, men ännu äro omkostnaderna stora, » blef svaret.
Vi fördes till de präktiga växthusen, med en fasad af 350 fot.
Ny förvåning!
— • Hur blom- strade och doftade ej allt härinom.
Man måste vara botanist för att kunna namn- gifva alla de olika slag af sydfrukter, blom- mor och prydnadsväxter, som här frodades.
En art ormbunkar af synnerlig skönhet väckte särskild uppmärksamhet.
» Se här, » sade direktören och pekade på en rosenkast, » från denna, som är 40 fot lång, har jag 1 år sålt 7,000 rosor. » — Sådana siffror tala.
Men så äro ock här nedlagda kapital, som ingen anar.
Marmelad-inkokning påbörjades vid Norr- viken under förra vintern, och en ciderfa- brik är under anläggning för att kunna tillgodogöra fallfrukt och osäljbara par- tier.
Såväl frukt som blommor afyttras för det mesta i Göteborg och Kristiania, men gå äfven till Stockholm.
Då vi genomgått anläggningarna och ta- git plats på en soffa, börjades vår interview.
» Tror direktörn på en framtid för den kvinnliga trädgårdsverksamheten?
» » Ja, obetingadt!
— De elever, som utgått härifrån, hafva alla erhållit anställningar eller börjat egen verksamhet med godt re- sultat.
Men tyvärr, de duktigaste äro gifta, » sade hr Abelin med en ton, som skulle de stackars flickorna därigenom gått förlorade för mänskligheten.
» Men arbeta ej de manliga eleverna bättre och punktligare? » » Nej, sådant är individuelt och tillhör ej könet.
— En och annan fröken kommer hit i tanke att passera en sommar ange- nämt, och då blir det ej mycket bevändt med arbetet.
Men de, som taga saken på allvar, visa sig mycket intresserade. » » Men sky de icke de gröfre göromålen? » » Icke alls!
En och annan har gjort sin början med handskar på, men innan åtta dagar gått om, äro dessa vanligen bortkasta- de.
Sådant reglerar sig själft.
— Men en sak tål jag icke, » sade direktören och för- sökte se riktigt bister ut, » det är snörlif.
De hindra arbetet, och sådant befaller jag alla mina elever lägga bort.
Men det är så sällan jag behöfver göra det. » » Af hvad stånd äro eleverna? » » Blandadt.
Jag önskar naturligtvis helst erhålla bildade flickor — dessa hafva de största förutsättningarna för att lyckas.
Och då skolan är samskola och vi äfven hafva manliga elever, så har det sin betydelse på många sätt, att de utgå ur^ goda, bildade hem.
Samskolan började 1891, och jag har sedan dess haft ungefär 25 kvinnliga elever, däraf under de två sista somrarne fyra allmogeflickor, för hvilka länets Hus- hållningssällskap erlagt afgift med 125 kr.
person för ettårig sommarkurs i praktisk trädgårdsskötsel. » På förfrågan upplyste direktör A.
vidare, att elevernas intagningsålder ej får vara un- der 17 år.
Lärotiden beräknas till minst 2 år.
Undervisningsämnen äro: tyska, bo- tanik, praktisk och teoretisk trädgårdssköt- sel, teckning och bokföring.
Betalning er- lägges med 550 kronor pr år för 11 må- naders vistelse på platsen, häri inbegripet omkostnader för undervisning, mat och logis.
Vi kunde ej återhålla en anmärkning, att denna afgift syntes väl liten.
» Ja, det är den visst, » sade direktören, » synnerligast då man besinnar, huru mycket som hvarje år förstöres genom elevernas okunnighet och äfven någon gång vårdslöshet.
Men jag har börjat detta företag af intresse för saken och vill hålla ut så länge som möj- ligt.
Den ekonomiska förlusten har dock varit årlig, hvilket kan styrkas genom nog- grann bokföring. » Eleverna hafva hittills fått komma när som helst under årets lopp, men till vin- nande af större likformighet i undervisnin- gen ärnade direktör A.
hädanefter bestäm- ma den 15 januari såsom terminens början.
» Men har ni något att göra om vintern? » » Jojomän!
Då räcker aldrig dagen till för det myckna, som skall uträttas. » Växthusen kräfva då mycket arbete, red- skap och annat skall iordningställas.
Hvar och en af eleverna är då i sin tur under 14 dagar s. k.
» turman », det vill säga har vakten öfver allt sig anförtrodd.
Turman- nen är den siste, som får lägga sig och afslutar dagen med att elda i växthusen.
— » Och ni kan tro, att de sofva godt efter sitt dagsverke, » tillade direktören.
» Gå världen rundt, och ni skall ej bland arbetande kvinnor finna några med briljantare lynne, bättre aptit och lugnare sömn. » Detta är något för stackars nervösa stads- barn att tänka på.
Mången, som nu förtvinar öfver instängdt kammararbete, gjorde bättre uti att utbyta detta mot muskelansträng- ning och friluftslif.
Vi skildes från Norrviken med sympa- tiskt intryck.
Den insikt och synbara kär- lek till saken, som där talade ur hvarje arrangement, måste hos åskådaren väcka en liflig önskan för skolans vidare framgång.
Dock kan man ej undertrycka den öfver- tygelsen, att staten här borde träda under- stödjande emellan för att befordra en så nyttig gren af kvinnlig verksamhet.
Några hundra kronor till uppehållande af en lä- rareplats eller utdelade i form af stipendier till utexaminerade elever, skulle betydligt främja saken.
Månne ej kvinnliga elever också skulle kunna mottagas vid öfriga träd- gårdsskolor i riket?
En läroanstalt, förlagd i närheten af Stockholm, skulle samla mån- ga lärjungar.
Lättheten att där erhålla ett hem med inackordering utgjorde ett plus till förmån för den senare platsen.
T y säga hvad man vill — en lärare, hur förträfflig han än må vara, kan ej ensam utfylla kal- let vid en kvinnlig skola, och det var ej utan, att man till och med på Norrviken med en suck måste erinra sig Swanleys ^ a d y Superintendent ».
Änkesorg.
Skiss för Idun af Nonny Lundberg.
Lektor Hjalmar Klaus var död.
Hjärnblöd- ning sade läkarne — öfveransträngning konsta- terade några af familjens umgängesvänner och tillade tämligen omildt: » Nåja, med en sådan hustru — besynnerligt att han inte strukit med långt förut. » Hade fru Beate Klaus händelsevis fått höra detta, skulle hon ha lett sitt ljufvaste kvinnliga småleende och citerat något af sin aflidne mans ofta upprepade påståenden, att hans hustru var den ömmaste och mest hängifna kvinna i värl- den, att hon dessutom förenade ett fint och ut veckladt skönhetssinne med ett i sann mening humant hjärtelag.
Detta hade verkligen varit lektorns mening och på den både lefde och — dog han.
Och nu hvilade han på sin lit de parade inne i biblioteket, det stora magnifikt inredda rummet, som fru Beate för stämningens skull oftast be- nämnde studiekammaren.
Midt på golfvet stod den massiva ekkistan på en blomsterhöljd kata- falk, och mellan de höga cykaspalmerna och de tunga konstväfda gardinerna föll solljuset in, däm- padt och diskret — alldeles som stämningen, kräfde.
Stämningen ja!
Det var fru Beates käraste ord.
Och hennes rikaste med.
Det rymde helt enkelt hela hennes lifs innehåll.
Stämning hade hon skapat härinne, medan Hjalmar lefde.
Och stämning skulle det vara här efter hans dö cl
Hon hade själf arrangerat biblioteket till likrum.
Vid den dödes hjärta hade hon lagt några kvi- star liljekonvaljer — det var en fin och vacker tanke.
Och kring katafalken hade hon med egen hand ordnat bladväxterna och anbringat de väldiga bronskandelabrarne på den enda plats, där de verkligen passade att stå.
Ja, hon vista- des så ofta och så länge inne hos den döde, att släktingarne voro betänkta på att med mildt våld försöka få henne att slita sig därifrån och i någon mån söka betvinga sin djupa sorg.
Aldrig hade emellertid fru Beate varit så till sin fördel som vid denna tid.
Det nervösa dra- get kring munnen hade lösts upp i ett sorgbun- det och oändligt hjärtevinnande leende, och ögo- nen hade fått ett själfullt, inåtvändt uttryck.
Med ett osökt och blidt behag rörde hon sig tyst och stilla öfver de mjuka mattorna i sitt välordnade hem.
Smidigt slöt sig det mjuka yllet kring hennes gestalt, hvilken trots de fyrtioåtta åren bibehållit all sin ungdomliga elegans.
Och krus- fioret förhöjde märkbart hyns hvithet och ögo- nens glans.
Det var begrafningsdagens morgon.
Fru Beate hade af en händelse kommit att slå sig ned vid sin mans skrifbord och bläddrade mekaniskt bland papperen, som ännu lågo kringströdda öfver det- samma.
Men det var inga klara tankar.
Och framför allt inga sanna tankar.
Vid detta skrifbord har min älskade Hjalmar arbetat ihjäl sig — ack nej, sådan såg icke tan- ken ut.
Hon tänkte visserligen, att här hade han suttit bra ofta och många gånger till långt inpå nätterna, men hon tänkte också, att hit hade hon själf kommit många gånger och kysst honom på pannan och bedt honom icke arbeta för myc- ket.
Fastän det måste han ju, stackars Hjalmar, måste för att de skulle kunna reda sig.
En lek- tors lön är inte stor, och för att de skulle kunna bereda sina barn en passande och solid uppfost- ran — sonen låg i TJpsala (det var visst det enda han gjorde), och dottern vistades i pension i Schweiz — måste Hjalmar skaffa sig extra in- komster såsom privatlektioner, uträkningar för lifförsäkringsbolag och industriella företag samt journalistisk verksamhet.
Det var ett ständigt jäktande och ett nerv- utslitande arbete.
En gång hade han beklagat sig för sin hustru — det mindes hon inte nu — och sagt henne, huru tungt han kände det att icke få ägna sig åt sin vetenskap och följa med den nyaste tidens rön på detta område.
Men då hade fru Beate sett på honom med ett par stora, medlidsamma ögon — och sedan genom några inflytelserika relationer skaffat honom ett par timmars extra arbete till om dagen.
Lektorn ville inte förebrå sin fru.
Beate var nu en gång för alla en sådan där ytterst finkänslig kvinna med ett äkta konstnärs- temperament.
Och sådana kunna en gång för alla inte existera utan byråar i roccoco, målnin- gar i renässans, kronor i empire, gobeliner i Louis seize och väfnader i allmogestil.
De måste ha palmer och lefvande blommor, statyetter och akvareller och pasteller — och dyrbarast af allt en umgängeskrets, som går i stil med det hela.
Fru Beate skulle ha lidit obeskrifligt af att i sin salong behöfva taga emot en gäst, som inte, om så behöfdes, kunde inleda en konver- sation med några kännareord om hennss lilla krona i äkta empire eller som varit i stånd att taga den lilla sévresservisen på étagérn för ostin- di skt porslin.
I hennes hem skulle det råda en stämning af konstnärlighet, af raffinemang i samtalsämnen, toaletter och umgängesvanor.
Och härvidlag blef det i själfva verket pengar eller — lifvet.
Allt detta tänkte säkerligen icke fru Beate, där hon satt och ögnade i sin makes papper.
Ett kuvert med bolaget Nores namnstämpel.
Jo, det var brutet.
Hjalmar hade brutit det.
Bolaget Nore — ja, där var Hjalmar försäkrad för femtiotusen kronor.
Det var dryga premier att betala för hvart halfår.
Utan att tänka på det hade fru Beate tagit fram brefvet, som låg uti det uppbrutna kuvertet.
Och hon läste det till en böljan helt mekaniskt, men sedan med nästan feberaktigt intresse.
Det var ett an- maningsbref från Nore.
Lektor Klaus hade inte betalt in premien i rätt tid.
Och respitmånaden skulle utgå den 7 mars.
Brefvet var dateradt den 10 februari.
Och i dag var det den 15 mars Hade Hjalmar betalt in premien ordentligt?
Hur kunde han också skjuta upp något sådant?
Visste han inte, att hon efter hans död var så godt som uteslutande hänvisad till dessa fattiga fem- tiotusen?
Det var ju inte mycket, men det var ju alltid så pass, att hon inte direkt behöfde lida nöd.
Den Hjalmar, den Hjalmar!
Och hon, som hade varit en sådan öm maka och gjort hemmet så angenämt för honom!
Ja, ty det visste hon med sig själf, att hon hade gjort, och det var hon glad åt nu, då han var borta.
Och så utan vidare bli ställd på bar backe!
Det var upprörande, otacksamt och illa gjordt af Hjalmar.
Ty natuiiigtvis hade han inte hunnit att betala in premien.
Han dog ju så knall och fall.
Fru Beate kände sig så gränslöst bitter, och hon pas- serade förbi den dödes kista, utan att ens kasta en blick ditåt.
I dörren mötte hon de två karlarne, som kommo för att spika till locket.
Hon gick raskt förbi dem, utan att vända sig om.
Detta var slutet på ett äktenskap, som värl- den och kontrahenterna själfva kallat ett lyckligt äktenskap.
Huru högt hade icke lektorn beundrat sin eleganta, skönhetsälskande hustru, och med hvilken timid, ungdomlig kärlek hade han inte sökt att uppfylla alla hennes önskningar!
Och hon hade lämnat honom i fred åt hans arbete.
För henne var skönheten allt — skönheten i lif- vet och i konsten.
Inga disharmonier, intet själens ångestrop eller jubelskri; en stilla, melodiös, doftande atmosfär, det var hvad hon behöfde.
Och detta var slutet!
— — — I salongen hade redan begrafningsgästerna börjat samlas.
Med utsökt vänlighet och takt hälsade fru Beate dem alla välkomna.
Men hen- nes ögon sökte någon särskild bland dem.
Det var svåger Erik, som var kassör i Nore.
Hon måste tala vid honom.
Hon måste ha visshet.
Hon hade visserligen en stark förnimmelse af att stunden var illa vald och att hon stod i be- grepp att blotta sig för svågern, hvars ögon all- tid sett så skarpt och kritiskt på henne.
Men hon kunde inte tiga.
» Svåger Erik, » sade hon brådskande, » jag har något viktigt att tala med dig om. » Kassör Klaus bjöd sin svägerska armen och de följdes åt in i fru Beates budoar.
» Vet du om Hjalmar betalat den sista pre- mien? » frågade hon med tillkämpadt lugn.
» Hvarför frågar du det? » » Därför att jag bland hans papper hittat ett anmaningsbref från Nore.
Respitmånaden gick ut den sjunde. » Kassör Klaus gaf sin svägerska en underlig blick.
Och han dröjde med svaret.
Ja, nu förstod fru Beate allt.
Hon bröt ut i en ström af tårar.
Var det inte det hon kun- nat tro?
Att ha hjärta att ställa henne så på bar backe!
De männen, de männen — egoister äro de, ingenting annat än råa, känslolösa ego- ister.
Och Hjalmar, som så väl visste, hur klen han var.
Doktorn hade ju sagt honom, att hon hvilken dag som helst kunde bli änka.
» Kände du också till läkarnes dom? » » Om jag kände den?
Professor Rabén sade själf åt mig, att Hjalmar inte kunde lefva länge. » » Och att han inte tålde vid att arbeta så mycket? » » Det med.
Men det måste han ju — Erik, det vet du ju.
Barnen och hushållet och Hjal- mars starka pliktkänsla. » » Kände du aldrig såsom en stark bindande plikt att hindra honom från att arbeta ihjäl sig? » » Jag kände så varmt för honom och försökte verkligen.
» » Att skaffa honom mera arbete, ja!
Och sedan göra af med förtjänsterna.
Men klokbeten borde åtminstone ha manat dig att hushålla med hans krafter.
I stället har du varit den lilla blodtörstiga skönhetsvampyr, som satt sig på sitt offers bröst och aldrig, aldrig skänkt nåd.
Det vet du inte själf — och det är din enda ursäkt.
Fy, sådan humbug! » Kassören var blek af harm.
Men fru Beate skiftade inte färg.
En sådan tarflig människa, tänkte hon.
Hvad förstår en sådan där medel- måttig, kälkborgerlig varelse af de utvaldes be- hof och lifsvillkor.
Det vore ovärdigt en tänkande kvinna att bli ond på en sådan stackare.
Han var egentligen mera att beklaga.
Därför förblef fru Beate lugn.
» Vet du, om min man betalt in den sista pre mien? » frågade bon torrt.
I detta ögonblick skulle han önskat, att han kunnat svara henne nej.
Det skulle ha varit så rättvist, att denna lilla lata, egoistiska varelse hade fått arbeta för sitt dagliga bröd, arbeta under oro och bekymmer — hon som låtit sin egen make slita ut sig under årslånga ansträng- ningar.
Men nu måste han säga, som saken för- liöll sig.
» Några dagar före sin död kom Hjalmar upp till mig och bad mig försträcka honom de pen- ningar han behöfde till premiens inbetalande.
Han hade fått oväntade utgifter och kunde inte. » Fru Beate reste sig häftigt.
» Och du » — kom det andlöst.
» Jag hjälpte honom naturligtvis. » Hon var räddad!
Hon var räddad!
Hon hade velat gråta af glädje.
Hon tryckte sin svågers hand med en förtjusande och ödmjuk åtbörd.
Hon kände sig så vek och försonlig till sinnes.
Det föreföll henne ett ögonblick, som om Tolstoys ' stora, försonande allkärlek uppfyllt hennes själ.
Det var några tunga och mörka timmar, som följde efter hennes återkomst från kyrkogården.
Nu först kände hon riktigt, hur innerligt hon hållit af sin make, sin käre, älskade Hjalmar.
Och hon trodde uppriktigt och utan hyckleri, att tom- rummet efter honom aldrig skulle kunna fyllas.
Hon sörjde.
Men när klockan slog sju och hennes när- maste kvinnliga vänner, fruarna Anna och Ida Kalén, gifta med hvar sin bror, vetenskapsmän inom hennes aflidne Hjalmars fack, mjukt och stilla togo henne i sin famn och lade hennes kära hufvud mot sina axlar och ströko det glän- sande » rara » håret och slogo sig ned bredvid henne i den lilla soffan i budoaren — då kände fru Beate, som om hon åter blef sig själf.
Och då tände hon två ljus i sin lilla krona i äkta empire, satte den röda sidenskärmen på skrif- bordslampan och tände ljusen på etageren — de där ljusen som lyste så vackert genom två för- gyllda fjärilar med röda, gröna och gula stenar på vingarne.
Och så satte hon sig åter ner i soffan mellan sina båda väninnor.
Och så talade hon om för dem, diskret och pietetsfullt, att hennes älskade Hjalmar hade älskat henne så öfver allting annat i världen att han efterlämnat åt henne en lifför- säkring på femtiotusen kronor.
Och när teet var drucket och vännerna gått, släcktes ljusen efterhand däruppe i sorgehuset.
Och fru Beate Klaus sof i sin nyköpta änkesäng i roccoco eller empire eller något annat en sömn, som var, jag vet inte riktigt i hvilken slags stil.
* Med anledning af doktor Karolina Widerströms uppsats i n:r 3 ha åtskilliga skrifvclser ingått till re- daktionen, klandrande vår åtgärd att öppna Iduns spalter för en utredning i ett så ömtå- ligt ämne.
V i kunna väl både förstå och re- spektera de känslor, som i dessa bref tagit sig uttryck, stodo så mycket mer, som vi själfva länge tvekande inför denna artikel och först efter inhämtande af flere högtbildadc och fin- känsliga kvinnors åsikt beslöto oss för dess införande.
Vi utgingo därvid från den synpunkten, att spridandet bland vida kretsar af dessa makt- påliggandc lärdomar, för hvilka vår förnämsta kvinnliga läkarauktoritet öppet ställde sig inne, ägde en så stor vikt, att det var vår journa- listiska plikt att för detta fall underordna äfven ganska ömmande hänsyn.
Idun har satt till sin hufvudsakliga upp- gift att i mån af sina krafter vara de andli- gen mognade kvinnorna i praktisk rådgifvare svenska hem en och hjälp, och skulle vi därvid beständigt nödgas taga afseende äfven till dessa hems minderåriga publik, vore fara värdt, att vår ämneskrets på ett icke gagnan- de sätt inskränktes.
Emellertid ha äfven talrika erkännanden kommit oss tillhanda för samma vårt åtgöran- de.
Det blir ju ytterst en känslosak af så in- dividuel art att här afgöra, om vi handlat rätt
eller icke, att vi minst af alla själf vc vilja fälla den slutliga domen.
Uppriktig är dock vår ledsnad, att vi, äfven i det bästa syfte, sårat mångens känslor, och vi kunna till de upprördas lugnande meddela, att de ännu » Iduns återstående uppsatserna i serien läkarartiklar » komma att röra sig på områden, som i detta afseende ej ge någon an- ledning till betänkligheter.
* jJvararidFas iyc^a.
f an önskade henne lycka på födelsedagen.
Hvilken ironi!
Det är ju han och in- gen annan, som har hela hennes lycka i sin hand.
Hur har han ej pinat henne med sin tystnad och ändock låtit henne hoppas.
Hvilken grym lek.
Huru många heta tårar har det ej kostat, och huru många tysta kval.
Huru länge skall hon vänta på det frigörande, förlossande ordet?
När skall han ändtligen lösa hvad han bundit?
Kanske då det är för sent.
Det kom mig att tänka, att vi litet hvar hafva hvarandras lycka i våra händer.