Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom utslag den 15 Juni sistlidna år har Kongl. HofRätten sig utlåtit, att emedan, i öfverensstämmelse med de af Advokatfiskals-embetet åberopade lagstadganden, det ålegat IläradsRätlen att utslag rörande Björk och Lidman, då dessa hållits häktade, utan dröjsmål, efter det ransakningen blifvit afslutad, meddela, hvilket, enär densamma icke varit vidlyftig, kunde hafva ägt runi sist å tredje dagen derefter, men häradshöfdingen för det, utöfver berörde tid, inträffade dröjsmål af aderton dagar icke förebragt någon giltig ursäkt, hvartill kotmne, att HäradsRätten, på sätt anmärkt blifvit, dömt Björk, Lidman och Magnus Andersson att undergå fängelse vid valten och bröd, de 116 två förstnämnde hvardera sex och den senare fem dagar längre än vederbort, pröfvade Kongl.
HofRätlen, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma häradshöfdingen att, för sålunda ådagalagd försummelse och uppenbar vårdslöshet vid doinare-embetets utöfning, böta femtio R:dr banko samt med åtta R:dr samma mynt ersätta den kostnad, Kongl. Majrt och Kronan fått vidkännas derigenom, att Björk och Lidman qvarhullits i häkte aderton dagar längre, än som erfordrats, hvarjemte Björk lemnades öppet att, för sitt obehöriga lidande, i laga ordning söka godtgörelse.
På sätt af mig infordrade handlingar utvisade, hade Carlstads KämnersRätt, som, genom utslag den 21 September 1841, med åberopande af Kongl. Förordningen den 19 Juni 1835, fällt enkorna Stina Ignell och Maria Carlsson att, för första resan oloflig bränvinsminutering, böta 10 R:dr banko hvardera, derefter, uppå anmälan, att tillgång hos bemälde personer saknades till böternas gäldande, genom beslut den 7 Januari 1842, stadgat, att de sakfällda skulle i stället hvar för sig undergå fjorton dagars häkte, hvilka förvandlingsstraff jemväl kommit till verkställighet; och som, oaktadt den at
KämnersRätten i dess första utslag åberopade författning samt Kongl.
Förordningen af den 6 Augusti 1841, hvilken var gällande när sednare beslutet meddelades, sammanstämmande inneliöllo, att vid förvandling af böter, ådömda enligt dessa författningar, till och med 10 R:dr kunde försonas med sju dagars fängelse, kämnersRätten, för sådan bötessumma tillämpat det dubbelt svårare straff af fjorton dagars fängelse, anmodade jag, i skrifvelse den 28 Oktober nästlidne år, Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea HofRält att emot vederbörande, hvilka deltagit i KämnersRättens anmärkta, uppenbarligen lagstridiga beslut, anställa och utföra den ansvars- och ersättningstalan, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Uppå Advokatfiskals-embetets, i följd deraf, emot KämnersRättens ordförande och tvenne ledamöter utförde åtal, deröfver, sedan upplyst blifvit, att en af desse sednare afiidit, ordföranden och den efteriefvande ledamoten sig förklarat, har Kongl.
IIofRätten, genom utslag den 16 af innevarande månad, enär, på sätt ofvan berördt är, KämnersRätten stadgat, att ifrågavarande personer, hvilka saknade tillgång till de dem ådömda böter 10 R:dr, skulle desamma aftjena med fjorton, i stället för allenast sju dagars fängelse, 117 hvartill bötesbeloppet, enligt Kongl.
Förordningarne den 19 Juni 1835 och den 6 Augusti 1841, rätteligen skolat förvandlas, med tillämpning afl Kap. 12 § Rättegångsbalken, fällt KämnersRättens ordförande och ledamöter att, för berörde lagskipningsfel, hvar för sig böta tjugo daler silfvermynt med 6 R:dr 32 sk. samt ålagt dem att gemensamt, eller hvilkendera gälda gitte, ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för de sakfälldas underhåll i häktet under sju dagar längre än vederbort med två R:dr 2 sk. banko, hvartill efter vederbörandes uppgift, samma kostnad uppgått.
Till mig hade Stockholms Stads Bevillnings Pröfningskommite, insändt ett utdrag af dess protokoll för den 18 November 1840, hvaraf inhämtades, huruledes kommiteen, som, vid afgörande af assessoren J.
Dubbes förda klagan öfver honom af stadens Taxeringskommilé ålagd bevillning, uppskjutit att bestämma hvad åtgärd kunde anses nödig i afseende på det skrifsätt, Dubbe i besvärsskriften begagnat, sedermera förehaft deona fråga och, efter tagen närmare kännedom om skriftens innehåll, funnit samma skrift vara affattad i så förklenliga och förnärmande ordalag emot Taxeringskommitteen, att uppå enhällig framställning af de närvarande ledamöter, hvilka i sistbemälda kommités förhandlingar deltagit, och i betraktande af det skydd och den säkerhet, ledamöter uti Taxerings- och Pröfningskommiteen i och för utöfningen af deras kall ägde att, på grund af 173 §.
Bevillningsförordningen den 12 Maj 1835, lika med. riksdagsmän, tillgodonjuta och som uti lil § Regeringsformen och 77 § Riksdagsordningen vore dessa sednare försäkrade, kommiteen ansett sig hvarken böra eller kunna förbise detta assessoren
Dubbes handlingssätt och derföre beslutat att öfverlemna hans ifrågavarande skrift till mig, för vidtagande af sådane åtgärder, hvartill densamma kunde föranleda; Och som det af Pröfningskommiteen i omförmälda måtto angifna förhållande icke kunde annorledes, än efter anställande laga åtal, af domaren urskiljas, uppdrog jag, genom skrifvelse den 27 Januari 1841, åt stadsfiskalen assessoren A.
Salomonsson att ett sådant åtal i detta mål emot ofvanberörde besvärsskrifts författare vid behörig domstol anställa samt lag och målets beskaffenhet likmätigt utföra.
Till följd häraf har detta mål blifvit af assessoren Salomonsson instämdt till Stockholms KämuersRätt, der bemälde aktor, till bestämmande af åtalet } 118 anmärkt, att, efter det Dubbe uti sin ofvannämnde besvärsskrift, fört klagan deröfver, alt lian, som var handlande borgare i Wisby och derstädes för sin behållna inkomst skattskrifven, likväl äfven blifvit, för handelsrörelse i Stockholm, påförd en afgift af 75 R:dr samma mynt, ehuru han icke skulle härstädes idka någon handel, och oaktadt en sådan jemväl tillförne skedd debitering är vorden dels genom Kongl.
Maj:ts, dels genom KammarRättens utslag ogillad, Dubbe, med afseende härå framställt den beskyllning, att Taxeringskommitéen, förmedelst dess öfverklagade debitering förar 1840, ”qvalt omförmälda utslag, samt upphäfvit sig lill domare öfver högste instansen”; hvarjemte
Dubbe, med anhållan att få med påminnelser bemöta den förklaring, som, enligt hans förmodan, komme att i anledning af de anförda besvären Taxeringskommitteen affordras, vidare yttrat, aLt då ”Ilrr taxeringsman med dyr ed förpligtat sig, att iakttaga så väl medborgares som statens rätt och bäsLa, blefve det icke utan intresse att skärskåda berörde förklaring, för att tillse, i hvad mån
Hrr taxeringsman förmådde öfverskyla det edsbrott i afseende på ifrågavarande debitering, sorn nu emot dem öppet framstode”.
Häröfver hörd, har assessoren Dubbe, med erkännande, att lian vore författare till deri åtalade besvärsskriften och att han densamma egenhändigt undertecknat, dels förklarat, att det begagnade uttrycket ”edsbrott” icke finge sålunda förstus, som hade han dermed velat säga, att taxeringsmännen begått mened, utan att detta uttryck endast haft afseende på Dubbe sjelf, emedan han, derigenom aLt Taxeringskommittén debiterat honom för en icke anmäld inkomst, skulle hafva gjort en falsk uppgift och således brutit emot den ed han såsom borgare och undersåte aflagt; och att, hvad åter beträffade det i samma skrift förekommande tillmäle, att taxeringsmännen ”qvalt Kongl.
Maj:ts och KammarRättens utslag”, Dubbe med berörde, likasom med det förutnämnde uttrycket, icke haft för afsigt att skymfa taxeringsmännen, utan blott velat med dessa ord yttra, att taxeringsmännen, vid utöfningen af deras befattning, icke attenderat till omförmälda utslag; dels ock sedermera sökt ådagalägga, att de anmärkte uttryckens begagnande icke innefattade någon brottslighet, vid det förhållande, att, på sätt Dubbe jemväl med ett företedt protokollsutdrag styrkt, Taxeringskommittéens öfverklagade åtgärd, att påföra Dubbe ifrågavarande afgift, blifvit, såsom ansedd hafva af misstag tillkommit, utaf Pröfningskommittéen ogillad och undanröjd; hvarefter och sedan KämnersRätten, medelst beslut den 3 Maj 1841, af anförda skäl, samt under åberopande af 8 Kap. 2 § och 10 Kap. 25 § Rättegångs - 119 balken, förklarat sig icke äga alt döma öfver så beskaffade förbrytelser, som de emot Dubbe angifne, ulan insändt protokollen och handlingarne i målet lill Kongl. Svea HofRätt, för den vidare åtgärd Kongl. IlofRätten funne skäligt vidtaga, men Kongl. IlofRätten, hvarest parterna å ömse sidor häröfver anfört besvär, genom utslag den 25 derpåföljde Oktober, med undanrödjande af KämnersRättens omförmälda beslut, visat målet åter till bemälde
Rätt, för alt detsamma ånyo förelaga och dermed lag och sakens beskaffenhet likmätigt förfara, assessoren Dubbe, vid målets ytterligare handläggning af KämnersRätten, slutligen föregifvit bland annat, att den person, som på anmodan renskrifvit bans meranämnde besvärsskrift, dervid kommen till den punkt i samma skrift, som börjades med de här ofvan citerade orden: ”Hrr taxeringsman hafva med dyr ed förpligtat sig”, etc. i stället för att troget afskrifva slutmeningen, så lydande: ”för att tillse i hvad mån
Hrr taxeringsman förmå öfverskyla det edsbrott, i afseende på mig” etc., hvilket uttryck konceptet skulle hafva innehållit, deremot, enär bemälde person icke uppfattat meningen häraf, Dubbe oåtspord, i så målto förändrat uttrycken, att han i det renskrifna exemplaret af besvärsskrift, i stället för nyss anförde mening, satt orden: ’’i afseende på ifrågavarande debitering”; hvarpå Dubbe skulle, utan att genomläsa skriften, och alldeles okunnig om den förändring, ordalagen deruti undergått, tecknat sitt namn under samma skrift, som derefter blifvit lill Pröfningskommitleen inlem nåd; till bestyrkande af hvilka föregifvande!!
Dubbe företett tvenne särskilda skriftliga betyg, med begäran alt få desamma af utgifvarne edeligen bekräftade.
Ulan afseende å de sålunda af assessoren Dubbe afgifna förklaringar, de der, efter aklors tanke, voro så väl emot hvarandra, som emot tydliga ordalagen uti den åtalade besvärsskriften stridande, har aktor framställt det slutpåstående, att assessoren Dubbe, för de anmärkta, enligt aklors åsigt, mot ledamöterne af Taxeringskommilteen förnärmande yttranden, måtte ådömas det uti lil § Regeringsformen och 77 § Riksdagsordningen stadgade ansvar, hvilket påstående åter blifvit af Dubbe bestridt; Derefter KämnersRällen, medelst slutligt utslag den 22 Juni 184-2, jemte yttrande i fråga om Dubbes begäran att få uppgifna vittnen hörda, vidare angående sjelfva saken sig utlåtit: att som assessoren
Dubbes skrifsätt och de ordalag, han nyttjat i den åtalade besvärsskriften mot taxeringsmännen, hvilka ägde lika skydd med Rikets Ständers ombud, betraktade dels för sig dels ock i deras sammanhang och syftning, uti sig uppenbart innefattade uppsåtliga smädelser, de der likväl icke å heder och ära gingo; alltså och då Dubbes 120 härom afgifna förklaringar funnos vara af elen beskaffenhet, att de icke kunde o O ' förtjena laga afseende, samt vid betraktande deraf, dels att ifrågakomne skriftliga förnärmanden ingalunda voro att hänföras till de i Regeringsformens lil § och Riksdagsordningens 77 § antydde ofredanden med ord eller gerning, dels ock att Rikels Ständers ombud, i och för deras kall, ej kunde anses i värdighet efter Konungens embetsman, pröfvade KämnersRätten, med tillämpning af 18 Kap. 8 § Missgerningsbalken, jemförd med 60 Kap. 5 § samma balk och Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, skäligt ålägga Dubbe att, för de af honom i nämnde skrift mot taxeringsmännen nyttjade smädeliga uttryck, böta etthundra daler silfvermynt med tretiotre R:dr 16 sk. banko samt inför KämnersRätten göra Taxeringskommittéen offentlig afbön.
Jemte det, i anseende till angifvelsens beskaffenhet, berörde utslag är vordet Kongl. HofRättens skärskådan understäldt, hafva besvär deröfver blifvit af parterna, å ömse sidor, anförda hos nämnde HofRätt, som, genom utslag den 3 Febr. 1843, med ogillande af assessoren
Dubbes derstädes framställda anhållan dels om vittnens hörande och dels om målets återförvisning till KämnersRätten, sig yttrat, att emedan Dubbe, uti de af honom till Pröfningskommittéen ingifna, ofta omförmälde besvär, skrifvit vanvördliart och missfirmande emot Taxerineskommittéens ledamöter, till hvilken O o 7 händelse de af åklagaren åberopade lagrum och stadganden dock icke voro lämpliga; pröfvade Kongl. HofRätten rättvist, det assessoren Dubbe skulle, med anledning af 9 Kap. 4 § Utsökningsbalken och 14 Kap. 7 § Rättegångsbalken, böla femtio daler silfvermynt, med sexton R:dr 32 sk. banko, och sin förgripelse inför KämnersRätten offentligen afbedja.
Varande öfver detta Kongl. HofRättens utslag underdåniga besvär hos Kongl. Maj:t anförde af assessoren
Dubbe; hvilka besvär ännu icke till pröfning förekommit.
På enahanda sätt, som i nästförut afliandlade mål är anfördt, hade Stockholms Stads år 1841 församlade Bevillninsis- Pröfnin^skommitté, enligt insändt utdrag af dess protokoll för den 15 November samma år, anmält, att bandfabrikören T. Hirsch Hirschson, uti en till kommitléen ingifven skrift, innefattande besvär öfver honom af stadens Taxeringskommitté för berörde år 121 år påförd bevillning, ny t tjat så förklenligt! och förnärmande ordalag emot sistnämnde kommitté, att Pröfningskommitteen ansett sig icke kunna lemna sådant utan uppmärksamhet samt derföre beslutat, att öfverlemna besvärsskriften Lill den vidare åtgärd, sorn kunde äga rum.
Sedan jag, i anledning af denna anmälan, hvilken först den 7 Februari 1842 lill mig inkom, genom skrifvelse af den 28 i samma månad lill stadsliskalen assessoren Salomonsson, förordnat åtals anställande emot fabrikör! n Hirsch, och målet i följd deraf blifvit till Stockholms KämnersRätt instämdt, har aktor derstädes emot Hirsch anmärkt, huruledes han, uti sin ifrågavarande besvärsskrift, yttrat, dels i afseende på beloppet af de utskylder honom för år 1841 blifvit påförda, det lian ”önskade finna litet mera eftertanka hos de pröfvande, än alt kunna gilla väderspåmäns omdömen, det mästa grundande sig på illvilja, afundsjuka och inlolleiance”; dels att han, för att kunna ådagalägga, att påföringen vore för hög, ”ansett sig först böra kunna undanrödja de förenämnde obehagliga egenskaperna”, hvarvid han jemväl uttryckt den önskan, att ”den ed vederbörande aflagt, bunde deni till mensklighet”; dels ock slutligen, i afseende ä de utskylder, hvilka blifvit för Hirsclds broder, såsom fabriksbetjent, debiterade, förmält, att ”om oväld komme i beräkning, denna påföring just stämplade karakteren på det bela, i enlighet med hvad ofvan omförmäldt blifvit, i afseende på niotiverna.
” Hvaremot Hirsch, uti häröfver afgifven förklaring, sökt tyda dessa af honom begagnade ord och uttryck så, att de, om än obetänksamma och till någon del meningslösa, likväl icke kunde anses missfirmande eller smädliga; Och då aklor sedermera, uti sitt slutliga yttrande, anfört de skäl, med hvilka han ansett förklaringens innehåll vederlagdt, samt i följd deraf fullföjt åtalet och yrkat bestraffning å Hirsch, hvilken derefter inkommit med ytterligare förklaring, hvaruti han, jemte bemötande af slutpåståendet, anhållit, att han i all händelse måtte tillgodonjuta öfverseende, då han, som icke sjelf författat besvärsskrilten, ej skulle vara nog kunnig i svenska språket, för alt urskilja, om något anstötligt i samma skrift förekommit; har KämnersRätlen tagit målet under pröfning och, genom utslag den 30 nästderpåföljde April, sig yttrat, att, då Hirch, uti sin meranämnde besvärsskrift begagnat de af aktor anmärkta utlåtelser, och något afseende icke kunde hafvas på de förklaringar Hirsch åt berörde, synnerligen skymfliga och taxeringsmännen förklenande utlåtelser velat gifva, KämnersRätten, som vid jemförelse emellan de af aktor, till stöd för dess påstående, åberopade Författningar, 173 §.
Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt. för uren 18 42 och 1848■ 1 d 122 Bevillningsförordningen den 12 Maj 1835, på grund hvaraf Taxeringskommitteens ledamöter i oell för utöfningen af deras kall ägde tillgodonjuta enahanda skydd sorn riksdagsmän, och lil § Regerinsformen samt 77 § Riksdagsordningen, funne, vid det förhållande, att Taxeringskommittéen redan varit upplöst, då ifrågavarande skrift blifvit af Hirsch till Pröfningskommitteen ingifven, den af aktor yrkade straffbestämmelse icke vara på förevarande full tillämplig, deremot ansåge Hirsch, som, genom den åtalade skriftens inlemnande till Pröfningskommitteen, åt densamma boredt offentlighet och sålunda densamma utspridt, skvldig, att, med anledning af GO Kap. 5 § 2 mom.
Missgerningsbalken, böla ett hundra daler sillVermynt med tretiotre R:dr 16 sk. banko, samt derförutan göra offentlig afbön.
Svea HofRält, till hvars vidare skärskådan KämnersRätten hemställt sitt beslut, som äfven blifvit af parterne å ömse sidor öfvei klagadt, har, genom utslag den 28 Oktober 1842, förklarat, att som Hirsch uti sina lill Pröfningskommitteen ingifna, ofvanomförmälda besvär, skrifvit vanvördligt och missfirmande emot Taxeringskommilléens ledamöter; till hvilken händelse dock de af åklagaren åberopade lagrum och stadganden ej voro lämplige, pröfvade HofRätten rättvist, det skulle Hirsch, med anledning af 9 Kap. 4 § Utsökningsbalken och 14 Kap. 7 § Rättegångsbalken, böta femtio daler silfvermynt, med sexton R:dr 32 sk. banko, och sin förgripelse inför KämnersRätten offentligen afbedja; Och skulle Hirsch, vid bristande tillgång till dessa böter, i stället hållas i tre veckors fängelse; hvilket HofRätteus utslag, såsom af Hirsch i underdånighet öfverkiagadt, ännu är på Kongl. Majlis nådiga pröfning beroende.
Hvad angår tillsynen å domare och öfrige offentliga myndigheter, bör vid detta tillfälle, likasom i förra berättelserna skett, äfven nämnas, att, utom de anmärkningsvärda förhållanden i detta hänseende, för hvilka i det föregående är redovisadt, förvaltningen af ej mindre judieiela, än administrativa embeten föra nied t till flera anmärkningar och åtal, om hvilkas beskaffenhet och utgång jag likaledes bort inhämta nödiga underrättelser.
Enligt hvad dessa gifva vid handen, kunna alla sådana af Rikets HofRätler åren 1812 och 1843 upptagna och pröfvade ärenden, dertill äfven räknade de här ofvan omförmälda under samma tidrymd afgjord», sammanfattas och indelas på följande sätt: 123 Antalet af mål, hvilka, emot domare eller andra em- belsmyndighéter åtalade, slutat sig med ansvar eller annan rät- Af Kongl. Svea Hof—Rätt.
Af Kongl. Gö- tha HofRätt.
Af Kongl. Hof- Rätten öfver Skåne och Ble- kinge.
Summa. telse, har utgjort: 1842. 1843. 1842. 1843. 1842.
För olaga dom eller!beslut i tvistemål eller brottmål . . . 11 12 11 9 — 10 53 För försummelse med hand- lingars eller domböckers insän- dande, eller förseelser mot ex- peditionstaxan 36 28 6 Fi- 2 1 86
För andra fel eller försum- melser i embetsutöfniugen . . . 8 4 16 lt) 1 4 43 Summa 55 44 33 32 3 15 182 Härtill komma de mål, uti h vilka de angifne blifvit frikän- de, dels genom utslag: .... 5 1 8 7 4 5 30 dels derigenom, att målen af- sk rifvi Is, eller utan pröfning fått förfalla 1 7 3 7 3 3 24 Summa 6 8 11 14 7 8 54 Summa Summarum 61 52 44 j 46 10 23 236 Antalet af de tilltalade har deremot, enär vid flera tillfällen samma domare eller embetsmyndighet varit för särskilda förseelser anklagad, icke stigit till högre, än 158, hvaraf i Kongl. Svea HofRätts jurisdiktion 82, i Kongl. Götha HofRätts 57 och i Kongl. HofRättens öfver Skåne och Blekinge 124 19.
Till upplysning om det märkbart större antalet åtal och tilltalade hos Kongl. Svea HofRätt, jemförelsevis emot det hos de begge andra HufRätterna, gäller äfven för ifrågavarande tvenne år den i sednasle Berättelsen af samma anledning gjorda erinran, alt detta förhållande egentligen inträffar i afseende å försummelse med domböckers insändande, hvarför åtal hos sistnämnda TlofRäller i allmänhet icke äger rum förr, än efter föregången anmaning till en hvar vederbörande, att sin åsidosatta skyldighet fullgöra, men hos den förstnämnda åter omedelbart börjas emot alla, som på sådant sätt sig försummat och nu äfven, till ett antal af 18 hvartdera året, eller för begge tillsammans 36, i beräkningen ingått.
Slutligen är att märka, dels att, med undantag af de tvenne här ofvan omförmälda mål, det ena angående borgmästaren Unger, som blifvit på viss tid från embetets utöfning skiljd, och det andra angående häradshöfdingen Bergqvist, som förklarats ovärdig att domare-embetet bekläda, för de öfriga sakfällde icke i något mål ifrågakommit svårare ansvar, än böter, med eller utan ersättningsskyldighet, dids ock all i tre mål, der de anklagade äro frikända ifrån enskilde klagandes emot dem gjorda angifvelse!-, de obefogade angifvarne blifvit dömda till böter och i två af dessa fall tillika att göra offentlig afbön, af hvilka fall det lindrigare bedömda förekommit hos Kongl.
Svea HofRätt, och de sistnämnde svårare hos de tvenne andra HofRätterna, ett hos hvardera.
Med anledning af 13 § i JustilieOmbudsmannens instruktion, och sedan jag tillförne under min embetstid, åren 1835 och 1836, anställt resor i Rikets vestra och södra landskap, företog jag sistlidna år en embetsresa till norra delen af Riket; och besöktes först Westmanlands län, samt vidare Stora Kopparbergs, WesterNorrlands, Gefleborgs och Upsala län.
Hos Konungens Befallningshafvande i dessa län granskades, ej mindre i Landskanslterna än i Landskontoren, diarier, resolutions- och protokollsböcker samt öfriga handlingar för året, äfvensom för del näslförulgångna, hvarvid inhämtades, att de länsstyrelserna tillhörande mål och ärenden i allmänhet blifvit med ordning och tillbörlig skyndsamhet handlagda; ett förhållande, hvarifrån undantag likväl ägde rum hvad angår Landskontoren i Westmanlands och WesterNorrlands län, der, å förra stället under ordinarie landskainererarens sjuklighet och å det sednare, i anseende till de liera 125 under förut varande landskamererarens tjenstetid förefallna oordningar och underslef, åtskilliga ärenden dels längre och dels kortare lid befunnits efterliggande till dess de, genom andra till nämnde beställningar förordnade tjenstemän efter hand innevarande året redan blifvit och, så vidt de ännu återstodo, snart kunde blifva företagna och lill slut befordrade, deråt Hrr Landshöfdingar i dessa län egna t och fortfarande ville egna sina omsorger, särdeles nödiga samt med utmärkt nit och urskiljning äfven iakttagna i WesterNorrlands län, der, vid förre landskamererarens och landträntmästarens afgång, utom andra oordningar, en betydligare balans å de under deras förvaltning och vård stålblå allmänna och enskilda medel yppats.
Härförulan anmärktes beträffande landskontoret i Upsala län, att det derstädes förda
Diarium icke meddelade upplysning om handläggningen af inkomna mål och ärenden; hvarföre och då sådan upplysning hufvudsakligen måste hämtas af anteckningar å inkommande akter, jemförda med protokoll och expeditionsböcker, det ej heller 1111 kunde med säkerhet bestämmas, 0111 dröjsmål med ärendenas afgörande och expedition förefanns.
Vederbörande, som icke beslridde anmärkningens befogenhet, förklarade tillika, alt ändring häri för framtiden kunde och borde äga rum.
För öfrigl voro landskansliernas och landskontorens handlingar öfver allt i väl ordnade arkiv förvarade, på de flesta ställen likväl blott de, som angingo den sednare tiden och längst för hundrade år tillbaka; hvaremot de, som tillhörde en äldre tid, i anseende till bristande utrymme, icke allestädes kunnat på samma sätt bibehållas, utan funnos å mera aflägsna förvaringsrum sammanlagda.
Under vistandet i städerna Westerås, Hernösand och Upsala, hade jag tillfälle att taga kännedom om dervarande Konsistoriers förhandlingar, hvilka, efter hvad de lill granskning aflemnade diai ier, protokoll och registratur för innevarande året och det nästförutgångna gåfvo vid handen, syntes ådagalägga den ordning och det nit i embetsutöfningen, som af dessa myndigheters upplysning och erfarenhet roed skäl kunde förväntas.
I afseende å sättet att hålla diarium öfver inkommande mål och ärenden inhämtades, hvad stiftskonsistorierna angår, alt Hr Biskopen i Wesleiås stift, såsom i längre tid der varit öfligl, sjelf ombesörjde diarii förande; hvaremot vid Konsistorierna i Hernösand och Upsala diarium, på sätt vanligtvis sker, fördes af Konsistorii notarien.