Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Högsta Domstolens ifrågavarande Ledamöter, som derför trodde ansvar för en sådan åtgärd ej böra få stanna vid böter, i annat fall än alt ej skada skett, hemställde på grund häraf, att' åt § måtte gifvas följande lydelse: ”Tillväller sig någon obehörigen utöfning af embete eller tjenst, dömes till straffarbete från och med sex månader till och med tre år.
Sker det af lättsinne och har ej skada timat, vare straffet böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler.” Vid 41 §.
Att, på sätt denna § innehåller, understicka eller förbyta barn och sålunda beröfva en värnlös familjemedlem en af dess dyrbaraste rättigheter, ansågs vara af den grofva beskaffenhet att det icke i något fall borde kunna försonas med sex månaders straffarbete, utan hemställdes att ansvaret derför borde bestämmas till sådant arbete från och med två till och med fyra år och i svårare fall ända till tio år; och blefve, i händelse denna hemställan godkändes, deraf en följd att i 42 §, i stället för der nu gjorda åberopande af 41 §, den i sistnämnda § nu utsatta straffbestämmelse borde införas, och att likaledes i 45 § 2 momentet borde iakttagas den rättelse att ansvaret för der omförmälda förbrytelse skulle ådörnas enligt 42 § i stället för den 41.
Justitie-Råden Schmidt, Hoffstedt och Gunther tilläde för sin del 22 Kongl.
Proposition N:o 59. vid 47 §:
Atl för den händelse ärans förlust ansågs såsom straffpåföljd böra i Lag bibehållas, syntes det vara af största vigt, att denna påföljd tillämpades med varsamhet och således endast för sådana brott, som i allmänhet och ovilkorligen ansåges utmärka högre grad af vanfrejd.
Till så beskaffade brott trodde dock bemälde Justitie-Råd ej alla de i 47 § uppräknade vara att hänföra.
De i 3 § omförmälda förfalskningsbrott, hvilka skett endast i afsigt att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig eller annan förskafla, förutsatte nemligen vida mindre ondska hos den brottslige än sådane förfalskningar, som af vinningslystnad eller skadebegär begingos och borde derför ej heller stämplas med samma vanärande påföljd som dessa.
Den, som sålt eller utbjudit veterligen förfalskade lifsmedel eller läkemedel, som för menniskors lif eller helsa äro farliga, vare, äfven om han icke egt kännedom om det förfalskades farliga egenskap, förfallen till ansvar enligt 31 eller 32 §, men icke borde han, i detta fall, anses mera vanfrejdad än om det vid förfalskningen begagnade ämnet icke varit farligt.
De i 41 och 42 §§ samt 2 och 3 momenten af 43 § omförmälda brott syntes äfven kunna begås under sådana omständigheter, att ärans förlust skulle för dem blifva en alltför sträng påföljd; och hemställde dessa Justitie-Råd på grund häraf, att af de i 47 § uppräknade lagrum måtte uteslutas 3, 51, 52, 41 och 42 §§ samt 45 § 2 och 3 momenten.
Justitie-Rådet Iggeström anförde: ”Vid stiftandet af lag angående förfalskningsbrott är det al nöden, att göra sig noga reda för brottets väsende och egenskaper.
Alla sammanstämma deri, att såsom vilkor för brottets tillvaro erfordras, det gerningen skett i afsigt att bereda sig eller annan vinning eller att skada göra.
Meningarne dela sig åter i fråga om hvad till brottets fullbordan hörer.
Sveriges nu gällande lagstiftning utgår från den grundsats, att så snart förfalskning i afsigt, sorn sagd är, bevisligen egt rum, måste gerningen anses som ett fullbordadt brott, änskönt afsigten dermed ej varit vunnen.
Genom sjelfva förfalskningen åstadkommes nemligen alltid något, hvilket kan missbrukas till skada för enskilda eller det allmänna.
Detta missbruk åter kan göras ej blott af förfalskaren sjelf, utan äfven i flera fall utaf andra.
Med afseende härå har lagstiftningen funnit den handling, hvarigenom ett dylikt skademedel af ondt uppsåt beredes oell hvars följder kunna äfven utan förfalskarens omedelbara tillgörande blifva störande för allmän säkerhet eller enskild välfärd, vara af den för samhället vådliga egenskap, att samma handling eller förfalskningen, ensam för sig och ändå att förfalskaren sjelf icke gjort bruk af det förfalskade, borde såsom ett fullbordadt brott anses och bestraffas.
Visserligen är det mig icke obekant, att i afseende å förfalskning af enskilda lundlin - Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 59. 25 gar, hvilka varit af mindre vigt, undantag från regeln uti tillämpningen esomoftast blifvit gjordt och straff således icke ådömdt, när förfalskaren ej begagnat den falska handlingen.
Men denna mildare lagtillämpning torde, efter mitt omdöme, mindre rättfärdigas af lagens grund och mening, än af behofvet att, såvidt möjligen kunnat ske, söka förekomma, det saknaden i lagen af erforderliga bestämmelser för de fall, der brottsligheten måste anses ringa eller mindre svår. ej måtte leda till alltför hårda bestraffningar.
Omförmälda, utaf 1754 års lagstiftare godkända grundsats upptogs och bibehölls i Lag-kommittéens förslag till Kriminal-lag; och samma grundsats var, efter hvad Kommittéen tillika upplyst, å den tiden, då dess arbete afslulades, i andra länders Lagstiftning gällande.
Den af Lag-beredningen sedermera föreslagna strafflag återgifver i grunden enahanda begrepp.
Ehuru i motiverna finnes antydt, att. hvad enskilda handlingar beträffar, brottet egentligen icke skulle vara att anse som fullbordadt, då ej bruk af den förfalskade handlingen blifvit gjordt; äro likväl ej mindre för detta än öfriga slag af förfalskningsbrott straffen bestämda för sjelfva förfalskningen och tillåtelse endast bernnad, att, när bruk icke blifvit gjordt af det förfalskade, nedsätta det straff, som för det fullbordade brottet blifvit bestämdt.
Skälet härtill anföres vara, att hvad som i allmänhet är ändamålet med förfalskningen, nemligen bruket af den förfalskade handlingen, syntes icke böra leda till försvårande af. utan fastmera det uteblifna bruket böra medföra mildring uti den bestraffning, som för det fullbordade brottet finnes stadgad.
En sådan straffmildring medgifves dock icke i Lag-beredningens förslag vid förfalskning af mynt eller penningesedel — efter hvad jag förmodar — på den grund, att der, såsom i nu gällande Lag, eftergörandet och utprånglingen betraktas såsom serskilda brott, af hvilka det sednare, då detsamma utaf förfalskaren sjelf begås, för honom blir en försvårande omständighet.
För öfrigt synes mig förslagets innehåll föranleda dertill, att frågan om straffmildringen i anmärkta fall är oberoende deraf, huruvida förfalskaren sjelf eller någon annan missbrukat det förfalskade.
I strid härmed har det nu till granskning öfverlemnade förslaget blifvit grun dadt å en för Sveriges lagstiftning hittills fremmande lära om förfalskningsbrott.
Hufvudsatsen deri torde, såvidt jag förmått sluta af förslagets bestämmelser, vara den, att i allmänhet brottet skall anses fulländadt först, när förfalskaren sjelf eller genom annans biträde begagnat det förfalskade i den brottsliga afsigt, som ofvan blifvit omförmäld och, jemväl efter detta förslag, utgör ett oeftergifligt vilkor för hrottet.
Denna grundsats finnes uttalad i 2, o, 4 och 5 §§, hvilka alse förfalskning af dels allmänna handlingar, som icke äro under domstols eller annan offentlig myndighets vård och förvar, dels sådana allmänna handlingar, då de äro af mindre vigt, del ock enskilda handlingar af större eller i ringare betydenhet.
Men i lika 24 Kongl.
Maj:ts Nåd- Proposition N:o 59. många fall grundsatsen blifvit tillämpad, i lika många, ja flera, halva undantag derifrån skelt.
Uti den 1 §, hvilken angår förfalskning af domstols eller annan offentlig myndighets egna urkunder, bibehålles sålunda nuvarande lags grund oförändrad.
Derpå hvila väl ock straffbestämmelserna i 10| § för bedrägligt förfarande med skilnadsmärken och i 15 § för mynts eftergörande af den, hvilken myntning betrodd är.
Men föreskrifterna åter uti 7, 9, 11, 12, 14 och 15 §§ synas hafva blifvit lämpade efter Lag-beredningens förslag om straffnedsätfning i de läll, der bruk af det förfalskade icke blifvit gjordt.
Vid öfvervägande häraf kan det icke undgå uppmärksamheten, att då Lagberedningens förslag till straff-lag blifvit i likhet med nu gällande lag uppgjordt efter enkla för allmänna begreppet lätt fattliga grunder och dessa följdriktigt tillämpade på det sätt, .att uti de serskilda föreskrifterna angående hvarje art af förfalskning, brottets hufvuddrag och utmärkande kännetecken igenfinnas; så företer det nu framlagda förslaget ett flertal af hvarandra till en del motsägande grundsatser, hvilkas sammanförande på sätt, som skett, utan att deras olika betydelse eller användbarhet blifvit närmare utmärkt och begränsad, måste förvirra begreppet om hvad lill förfalsknings-brott, egentligen hörer och följaktligen göra tillämpningen af lagen, om den antages, ej sällan vacklande.
De betänkligheter, hvilka hos den, som är öfvertygad, att det rätta och sanna alltid är enkelt, ofrivilligt väckas af ett straffsystem, så inveckladt, som förslagets, minskas sannerligen icke deraf, att anledning kan vara att befara, det verkningarne af den föreslagna lagen kunde i viss mån blifva mindre helsosamma för rättstillståndet.
Några exempel huru lagen komme att verka lemna i detta hänseende bästa upplysningen.
Om någon i afsigt att bereda sig eller annan nytta eller att dermed skada göra förfalskat en Härads-rätts inneliggande dombok eller någon Kronans räkenskapsbok, som af annan offentlig myndighet innehafves till allmän nytta och efterrättelse, då skulle han efter i § dömas lill straffarbete från 4 till 8 år, utan afseende derå, om den förfalskade handlingen blifvit begagnad eller icke, eller ens derå, om någon synnerlig våda af förfalskningen varit att förvänta, eller densamma genast^ blifvit upptäckt.
I händelse åter samma person i enahanda brottsliga uppsåt företagit sig alt skrifva ett falskt Härads-rättens utslag eller ett falskt räkenskapsboks-utdrag af lika lydelse, hvartill han i förra fallet förändrat den inneliggande urkunden; och hade förfalskaren sjelf för det brottsliga ändamålet gjort bruk af det förfalskade; då finge han, ändå att betydlig skada skett, enligt 2 §, försona sitt brott med straffarbete allenast i 1 till 4 år; men skulle dertill så hafva inträffat, att den falska handlingen genom någon tillfällighet utan förfalskarens direkta åtgärd kommit utur hans värjo och sedermera honom ovetande blifvit af annan missbrukad, Klefve väl förfalskaren, likmätigt Kongl. Maj.is Nåd.
Proposition N:o 59. 25 likmätigt sistnämnde §, från allt ansvar fri.
Vidare — en person A., som innehar en till honom af B. utfärdad skuldsedel på 100
R:dr, ändrar densamma i brottsligt uppsåt till förskrifning å 10,000 R:dr och begifver sig åstad att derför, såsom hypothek, förskaffa sig sistnämnde belopp; men under vägen tappar A. förskrifningen, hvilken derefter upptages af en annan eller C. och af denne, som är okunnig om förfalskningen, pantsättes för hela det belopp, hvarå skuldsedeln efter förfalskningen lyder; då och ehuru det uppgifna förhållandet lagligen styrkes samt långifvaren fått lida betydlig förlust till följd af A:s brottsliga åtgärder, kunde hvarken A. dömas till ansvar, enär han icke begagnat den falska handlingen, eller C., hvilken ej bevisligen egt kännedom om dess beskaffenhet, fällas för förfalskningsbrott, utan allenast till ansvar för förtigande af hittadt gods, värdt 100 R:dr B:ko.
Flera liknande exempel kunde visserligen anföras, men de omförmälda torde vara tillräckligen bindande.
Att en lag, hvars straffsystem är så inveckladt och hvilken linnes leda till dylika missförhållanden i strafftillämpningen och jemväl medgifva straff-frihet för handlingar, som bevisligen skett i ondt uppsåt samt för allmänna rättstillståndet eller enskilda välfärden medfört våda, hvilar på sanna rättsgrunder och motsvarar det ostridiga behofvet af en god lagstiftning i ämnet; derom har jag under den lid, jag haft att egna åt detsammas begrundande, icke förmått mig öfvertyga.
Då förfalskning är ett brott af måhgfalidig och vexlande beskaffenhet, stundom af yttersta vådlighet för samhället i sin helhet eller för enskilda dess medlemmar, mången gång åter af så ringa betydenhet, att nära nog ingen menlig påföljd deraf må befaras, inser jag nogsamt så väl svårigheten, att för de olika slagen af brottet utfinna lämpliga straffgrunder, som äfven angelägenheten deraf att åt straffbestämningarne gifves ett noga begränsadt och ett så tillräckligt utrymme som möjligt, på det hvarken oskyldiga gerningar må förblandas med brottsliga eller mindre straffbara handlingar bedömas och bestraffas hårdare, än de verkligen förtjena.
Men något helt annat är det tvifvelsutan, att uti lagen inlägga grunder, genom hvilka straflfrihet förkunnas för handlingar, som utaf det allmänna rättsmedvetandet ogillas och icke, utan äfventyr för rättstillståndet, kunna lemnäs utan beifran och näpst.
Det blir att lägga hyende under bedrägerier och såmedelst uppmuntra de onda begären till vinning eller skadegörelse.
Här möter det inkast, att lagstiftnings-grunder, liknande förslagets, på sednare tiden blifvit utrikes följda.
Till min kännedom har det väl äfven kommit, att i ett eller annat land, såsom i Baden och Österrike, ej längesedan införda strafflagar i mera eller mindre mån omfattat åsigten, att till förfalsknings!)rottets fullbordan erfordras bruk af det förfalskade.
Bih, till B.
Prof. 1856 fy 1857. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 5 Höft. 4 26 Kongl. Maj.ts Nåd.
Dervid är likväl, såvidt jag inliemtai, att märka: l:o att i dessa lagar förfalskning af enskilda handlingar, för hvilket brotts skull den anförda grundsatsen sannolikt tillkommit, icke anses såsom egentligt förfalskaings-brott, utan hänföres till bedrägerier; 2:o att då samma lagar innefatta, hvad i vår 1111 gällande saknas, allmänna bestämmelser i fråga om bestraffandet af försök lill brott, deri möjligen finnes en utväg, att med bestraffning åtkomma en del vådliga och brottsliga handlingar, hvilka, såsom ofvan blifvit anlydt, bär skulle i händelse förslaget antages såsom lag, blifva ostraffade; 5:o alt i allt fall flera undantag från grundsatsen måste äfven i nämnde lagar göras, såsom i fråga örn förfalskning af penn inge-sedlar och mynt, och 4:o att, till förekommande af de menliga följder grundsatsens upptagande i lagstiftningen skulle kunna medföra, uttolkare af sådan lag blifvit nödgade alt taga sin tillflykt lill den utsträcktaste tydning af begreppet, att af det förfalskade göra bruk, samt derunder medelst klyftiga ocli vågade slutledningar föra hvarjehanda åtgärder, som synas med samma begrepp mindre förenliga.
Huruvida dylika lagstiftnings-försök må lyckas all vinna bekräftelse al vetenskapen och mana till allmännare efterföljd, torde således bero af det vittnesbörd, som vidare forskning oell mera stadgad erfarenhet komma atl deråt meddela.
Under sådana förhållanden anser jag, för min del, icke tillrådligt, att nu frånträda de grunder, som Lag-beredningen i sitt strafflags-förslag antagit, Kongl. Majit genom samma förslags framställande till Rikets Ständers bilall vid två Riksdagar godkänt och deras Lag-Utskott år 111411 lenmat utan anmärkning.
Nämnda förslag synes mig för det närvarande anvisa lämpligaste sättet alt i lagstiftningen angående förfalskning förekomma så väl att handlingar, som för samhället medföra vådor, lemnäs utan bestraffning, sorn äfven att för sträng bestraffning icke må följa å mindre straffbara gerningar, deraf synnerlig skada hvarken kunnat förväntas eller inträffat.
Efter dessa betraktelser, hvilka grundlägga cn del erinringar vid förslagets särskilda föreskrifter, öfvergår jag till deras närmare skärskådande.
Uti I och 2 §§ göres i afseende å förfalskning af allmänna handlingar skillnad emellan de olika fall, att handlingen, som förfalskas, är en hos Domstol eller annan offentlig myndighet befintlig eller, såsom det heter, inneliggande urkund och att förfalskningen verkställes med en utgående expedition eller en sådan handling, sorn derifrån blifvit utgifven eller är ämnad att utgifvas.
Om det äfven medgifves alf urkundliga handlingar, som skola lända till allmän efterrättelse och följaktligen i dithörande ämnen utgöra hufvudsakliga och yttersta bevisnings-medlet, framför allt böra hållas i helgd och fridlysas från brottsligt antastande, hvadan ock förfalskning af sådana handlingar tvifvelsutan, med afseende endast derå, måste svårare bedömas än enahanda åtgärd med handlingar, hvilka icke ega denna egenskap; torde det lika litet kunna förnekas, det ju verk - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 59. 27 ningarne af förfalsknings-brottet mången gång blifva skyndsammare och skadligare i det sednare än uti det förra fallet.
Den förfalskning, hvarom 1 § handlar, är både svårare alt verkställa och lättare att upptäcka, än den, sorn i 2 § omtalas.
Den förra, om den försökes, bör icke gerna undgå att snart upptäckas; den sednare ater låter sig mera obemärkt företagas och leder väl också mera ofta lil! vinnandet al det brottsliga ändamålet.
Behofvet af bestämdt olika bestraffningar för dessa särskilda läll förekommer mig således åtminstone tvifvelaktigt.
Men om äfven särskilda straff-bestämmelser äro oundvikliga i en lag, som äflas alt för hvarje brott utsätta ett särskildt stral!'; faller behofvet häraf bort, så snart lagen, såsom här skett, uti straff-bestämmelserna lenmar domaren utrymme att såväl efter förfalskningens beskaffenhet, som storleken af den åsyftade eller inträffade skadan, afmäta straffet i särskilda fäll.
Häri ligger, efter mitt omdöme, tillräcklig grund för sammanförandet af de två första §§ till en enda.
Det krälves dock äfven af andra omständigheter.
Gränsen emellan hvardera §:s straff-område synes mig sväfvande och blir troligen svår att noggrannt uppdraga.
Afser nemligen 1 § jemväl de afskrifter af inneliggande rätts- eller räkenskaps-handlingar, som i vissa fall skola från lägre till högre myndighet insändas och kunna lika, som originalen, anses ega urkundlig egenskap?
Afser samma § likaledes diarier angående och koncepter, om sådana linnas, till de handlingar af mindre vigt, hvilkas förfalskande i 3 § beläggas med lägre straff?
Och skalf 1 § tillämpas å förfalskning af der afsedda handlingar, som fiitnas under vård af särskild embets- eller tjensteman eller utaf de flera andra offentliga myndigheter, hvilka i 2 § hvar efter annan uppräknas, men icke blifvit i den 1 § särskildt utmärkta?
Utan uppmärksamhet kan det ej heller lemnäs att 1 § icke upptager del fall, att någon falskeligen skrifver der omförmälda handlingar och sätter dessa i de äktas ställe, men att deremot åtgärden, alt i förutsatta brottsliga afsigter förstöra dylika handlingar utan att understicka andra, blifvit hänförd lill egenskap af förfalskning.
Det förra förfarandet, hvilket innebär förfalskning i högsta grad, bör icke gerna med tystnad förbigås i en straff-lag rörande sådana brott; det sednare åter får icke dermed sammanblandas.
Huru straffbart sistnämnde förfarande än må anses, saknar det likväl egenskapen af förfalskning och hörer rätteligen till bedrägeri.
Behöfves derå särskildt straff bestämmas, bör det väl utsättas i den afdelning af förslaget, som om dylikt brott handlar och i hvars 24 § 2 mom. stadgande i sådan syftning finnes intaget.
I öfrigt och så vida det mäste antagas, att uti strafflags-förslaget tidsbestämmelserna för straffen blifvit, med afseende å brottens mer eller mindre grofva beskaffenhet, systematiskt gjorda, förefaller dét mig både orådligt och ändamålsvidrigt, att då, såsom här skett, vissa delar af samma förslag blifvit öfverförda i 28 Kongl.
Proposition N:o 59. den nya Författningen, utan tvingande omständigheter förlänga eller förkorta de straff-tider, som uti förslaget äro utsatta.
Sådana förändringar borde, efter mitt förmenande, ifrågasättas allenast i det fall, att derförutan det nya komme i uppenbar strid med det gamla, som får tillsvidare förblifva oförändradt.
På grund af hvad jag här ofvan andragit, anser jag mig ega anledning hemställa, att föreskrifterna uti förslagets 1 och 2 §§ må sammandragas i en enda §, så affattad, att den icke allenast egde tillämplighet å der afsedda allmänna handlingar, ehvad de äro inneliggande urkunder eller utgående expeditioner, utan äfven stadgade straff för sjelfva förfalskningen, under tillåtelse att, i händelse bruk ej vore gjordt af den förfalskade handlingen, straffet finge nedsättas.
För sådant ändamål kunde såsom 1 § här intagas den 1 § uti i 4 kap. af Straff lags-förslaget; dock så att, i stället för det derstädes utsatta fängelse, straffet blefve bestämdt till straffarbete uti 1 morn. af § från och med 4 till och med 8 år samt i 2 mom. från och med 2 till och med 4 år; äfvensom att, i saknad af allmänna bestämmelser för brott, som embetsman i sin embets-utöfning begår, ett tillägg gjordes, enligt hvilket den embets- eller tjensteman, som beträdes med förfalskning af dylika handlingar, hvilka han under sin vård har, skulle dömas till straff-arbete från och med 6 till och med 10 år.
Under förutsättning af bifall härtill skulle deraf följa, att förslagets 3 8 uppflyttas till den 2:dra i ordningen och att samma § på nyss sagde sätt bringas till likhet med 2 § uti Stralflags-förslagets åberopade kapitel, dervid straffet, hvars sättande så lågt som möjligt här af behofvet påkallas, torde utan hinder deraf, att kortaste straff-tiden för stöld blifvit antagen till 2 månader, böra bestämmas till straff-arbete uti det förra momentet från och med 1 månad till och med 2 år, samt uti det sednare från och med 1 till och med 6 månader; men något tillägg angående embetsman, på sätt i 1 § egt rum, synes icke här vara erforderligt.
Erhålla 1 och 2 §§ den lydelse, sorn nu blifvit tillstyrkt; så måste näst elter deni införas 3 § i 14 kap.
Straff-lagen, till förklarande af hvad med allmän handling förstås.
Likaså och af enahanda grund blir det nödigt att förslagets 4 § förändras till sitt innehåll, så att det varder lika lydande med 4 §:s uti Stralflagsförslagets 14 kap.
Här skulle, bestraffningen utsättas i §:s förra moment till straff - Kongl. Majis Nåd.
29 arbete från och med 2 till och med 6 år, samt i det sednare momentet till dylikt arbete från och med 6 månader till och med 2 år.
Mot 5 § utbytes den § i Strafflags-förslaget, som der har samma nummer, hvarvid straffarbetstiden i §:s 1 moment bestämmes från och med 1 till och med 6 månader.
Andra momentet kan antingen införas oförändradt, eller, om det finnes lämpligare, ändras derhän:
Är ej bruk gjordt af den förfalskade handlingen; då må straff-arbets tiden till högst 4 månader sättas.
Vid jemförelse af förslagets i 7 och 8 §8 med samma §8 uti den tillförene föreslagha strall-lagen, företer sig en märkligare skillnad.
Denna sednare stadgar straff, i 7 § för eftergörande eller annorledes i ondt uppsåt verkställd förfalskning af Statens eller andra allmänna stämplar eller märken, hvarmed nödig ansedd kontroll-stämpling eller märkning förrättas, samt i 8 § för bedrägligt begagnande af dylik falsk redskap eller af ralskeligen gjord stämpling eller märkning, äfvensom för svekfullt bruk af rätteligen gjord stämpling eller märkning.
Den nu föreslagna författningen bestämmer deremot straff i 7 § för den, som falskeligen anbringar omlörmälda kontroll-stämplar eller märken å ting, som skola dermed förses, eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, sorn rätteligen gjord är, eller ock förfalskar det i behörig ordning stämplade eller märkta tinget, samt i 8 § för den, som med vetskap om sådan förfalskning, som i 7 § omförmäles, i bedräglig afsigt det förfalskade begagnat; hvarefter först uti 19 § utsättes straff för den, som i afsigt att begå något af de i 7 § uppgifna brott, förfärdigat eller anskaffat derför erforderlig redskap och den icke förr, än brottet till fullbordan kommit, sjelfvilligt förstört eller gjort obrukbar.
— En dylik omkastning af begreppen och sammanblandning af föreskrifter, som angå skilda ämnen, måste, efter mitt omdöme, endast inveckla förhållandena samt göra lagen oklar och svårfattlig.
Här saknas sålunda hitintills nödiga befunna förbud emot eftergörande eller förfalskande af allmänna kontroll-stämplar och märken.
Denna brist ersättes föga af hvad 19 § i syftning ditåt innehåller.
Derföre leder Författningens lydelse äfven till tvifvelsmål, om 7 § endast afser det falska begagnandet eller bruket af äkta kontroll-stämplar eller märken, men icke enahanda förfarande med stämplar eller märken, som äro lälska, samt huruvida 19 § eger tillämplighet, ehvad den anskaffade redskapen, hvarmed åsyftades verkställighet af förfalskningen, 30 Kongl.