Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det måste visserligen, i anledning af det åberopade förhållandet, att rätt giftoman skall begifvit sig bort lill okänd ort, medgifvas, att Lagen, då den i 2 och 3 §§. af Giftermåls-Balkens 1 Kapitel utstakar den allmänna ordning, hvari giftomannarätten utöfvas skall, ej förutsätter denna rätts öfvergång från fader till moder, förr än vid den förres död, pller från föräldrar till sambroder, förr än föräldrarne ej mera äro till, eller från giftoman i allmänhet, förr än vid hans frånfälle; men den har derföre icke gjort öfvergången helt och hållet beroende på den rätta giftomannens död eller förbisett det fall, då samma rätt ej kan af honom utöfvas, ty uti 4 §. af ifrågavarande Kapitel heter det: »Nu varder tvist om giftomannarält eller synes rätter giftoman ej vara dertill fallen eller välviljande; då förordne derom domaren, som han, efter bästa förstånd och samvete, skäligt pröfvar.»
Den anmärkning, som motionären synes biträda, har emedlertid blifvit gjord, ätt, då till tvist om giftomannarält ej kunde hänföras ett annat förhållande, än det, då fråga emellan särskilde personer uppstår om företräde till rättens utöfning, samt ordet fallen, efter öfligt språkbruk, endast hade afseende på själsegenskaper, hvilka för utöfningen erfordras, ..anförda lagbudet ej eller egde tillämplighet på det fall, att tvifvelaktigt är, hvem giftomannarätten utöfva skall, då rätt giftoman är frånvarande på okänd ort, så att bans bifall lill äktenskap ej kan erhållas; — men då oförnekligt är, att icke någon är fallen til! den befattning, för hvilken han ej är lämplig, äfvensom att den ej kan anses lämplig, sorn ej är i tillfälle att utöfva befattningen, eller kan derom anlitas af dem, soni hafva rätt att påkalla utöfningen, sä lärer förenämnde anmärkning förfalla och egentliga anledningen till påyrkade lagförbättringen i denna del vara undanröjd.
Att en eller annan domstol fattat ordet fallen i den antydda inskränktare betydelsen, är väl uppgifvet; men sådant lärer dock hört till undantagen; och domstolars misstag, som hafva sin grund, icke i någon lagens brist, utan i en felaktig uppfattning deraf, böra rättas på annan väg, än lagstiftningens.
Samma mening kan likväl på olika sätt uttryckas; men vid val emellan det i lagen begagnade och det af motionären föreslagna, synes det förra ega ett märkbart företräde.
Det inrymmer nemligen klarare åt domaren en, med afseende å förhållandena, nödig pröfningsrätt.
Honom är deri ålagdt att bedöma huruvida en giftomans bortovaro ögonblickligen krälVcr förordnande af en annan, eller huruvida han i följd af vistelsen på okänd ort icke kan anses lämplig alt giftomannarätten utöfva, ty hemmavarandes tillfälliga okunnighet om orten utgör lika litet tillfyllestgörande anledning till utseende af annan giftoman, som man från en faders tystnad under vistelsen i (rammande land får sluta dertill, att han öfvergifvil fädernesland och hem samt förthy icke vidare kan anses fallen eller lämplig att utöfva giftomannarält för sin här i landet cjvarlemnade dotter.
Ju ömtåligare ett förhållande är, desto varsammare måste det behandlas; och den pröfningsrätt af giftomans fallenhet eller lämplighet i denna del, sorn i lagen Lag-Utskottets Betänkande, N:o 10. 7 blifvit förvarad åt domaren, är så mycket mera af försigtigheten påkallad, som våra lagar ej innefatta fullständiga bestämmelser angående verkningarne af undersåtares utflyttning till andra länder i hänseende till de rättigheter, som de här i landet egt, eller om tid och sätt för upphörande af deras rätt såsom Svenska medborgare.
Till domaren har, på sätt nämndt är, lagen derföre hänvisat, då tvifvelaktigt är, huruvida rätter giftomans frånvaro på obekant ort gör honom olämplig dertill, eller om icke giftomannarätten bör på annan öfvergå; och då Förmyndare, enligt 3 §.
1 Kap. Giftermåls-Balken, är giftoman när skyldeman ej finnes; då i lag är uttryckligen ålagdt domaren att tillse, att omyndige utan undantag varda med förmyndare lorsedde, och då, jemlikt 4 §. af Kongl.
Förordningen den 15 Maj 1805, den, hvilken upptager fattigt och faderlöst barn till uppfostran, må för detsamma utöfva giftomannarätt, synes någon lagstiftningsåtgärd ej eller vara erforderlig för det fall, motionären uppställt med anledning af förhållanden, som skola inträffat med oäkta barn och barnhusbarn.
På grund häraf får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till Herr Prosten Cnatlingii ifråguvarand» motion.
STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MARCUS, 1854. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 11. 1 N:o 11.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Febr. 1854, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motionet' angående bestämmelse af viss tid emellan lysning och vigsel.
Lag-Utskottets utlåtande har infordrats öfver dessa motioner, som blifvit väckta den ena, inom Högv.
Preste-ståndet, af hr Prosten Tranoeus, och den andra, inom Ilcderv.
Bonde-ståndet, af ltiksdags-fullmägtigen Tobias Lind från Bohus län, hvilka föreslagit: den förre att 7 kap.
Giftcrmåls-balken måtte ökas med en ny § af denna lydelse: »Äktenskap, till hvilket i laga ordning lyst är, utan jäf, bör inom ett år efter tredje lysningen med vigsel fullbordas.
Underlåtes detta, utan laga skäl. som af domaren godkännes, bote den af fästehjonen, som uppskofvet vållat, 20 daler till skifte emellan kyrkan och de fattige.
Vägra de ändock att sammanviga» inom förelagd tid, gånge som i Giftermåls-balkens 3 kap. 9 § och 13 kaj).
;j g sägs;» och Tobias Lind att i lag måtte införas ett stadgande af följande innehåll: »Dc sorn med hvarandra äro trolofvade skola, inom tre månader från det lysningen slutades, äktenskapet med vigsel fullborda.
Skor icke detta, må skälet derför hos Pastor i den församling, der fästeqvinnan bor, anmälas, hvilken då må ega att lemna dem ytterligare trcnne månaders anstånd, derest de sådant önska för vigselns verkställande.
K örn nm de ej eller inom denna tid, mi Pastor anmäla ärendet hos Konsistorium, som eger att bestämma tiden för Bih. till R.
7 Sami. 1 Afd. 6 Höft. 2 Lag- Utskottets Betänkande, N:o 11. giftermålets fullbordan.
Ar endera af fästehjonen orsaken dertill, att utan laga hinder vigseln blifvit uppehållen öfver sex månader, må den oskyldig*} ej vara tvungen att äktenskapet fullborda.
Sjukdom, resor i allmänna och enskilda värf må gälla som undantag ifrån de nu föreslagna bestämmelser.a
Genom förenämnde förslag
Irar man således på olika sätt sökt lösa en fråga, som vid de två sista Riksdagarne utgjort föremål för Ständernas öfverläggningar.
Det anmärktes nemligen dä såsom en brist i lagstiftningen, att den ej bestämmer någon tid, hvarinom äktenskap bör med vigsel fullbordas efter slutad lysning, än mindre någon påföljd för underlåtenhet deraf.
Deremot ér>- inrades dock att ett tvång i berörde hänseende ej vore förenligt med den frihet hos kontrahenterne, sorn bör grundlägga äktenskapet, äfvensom att den onda väg för ändamålets vinnande, sorn syntes lämplig, vore anvisad i Kyrkolagens 15 kap., som ålägger Presterskapet att varna folket mot i lång tid anstående trolofningar; och denna åsigt segrade jemväl hos Rikets Ständer.
Preste-ståndet, ifrån hvilket anmärkningen utgått, gjorde sig emellertid en motsatt mening gällande.
Befogenheten att i lag föreskrifva en tid för vigsel och fastställa straffpåföljd för dem, som underlåta att iakttaga föreskriften, blef inom samma stånd försvarad; och nu antydda skiljaktiga »sigtor uppenbaras i de särskilda förslag i ämnet, som blifvit underställde nu församlade Ständers bedömande.
Dä nemligen hr Prosten Tranasus velat använda det verldslig» tvånget, synes Tobias Lind hufvudsakligen sätta tillit till Presterskapets andliga verksamhet.
Båda hafva likväl i sedlighetens och ordningens intresse sökt stöd för sina förslag.
Enligt den förres erfarenhet skall lättsinnighet i äsigter om äktenskapet ock märkbart tilltaga.
Man såge derför esomoftast hurusom fästehjon flytta tillhopa, så snart för dem blifvit lyst, utan att låta sig sammanviga*, samt åtskiljas då de ledsna, vid hvarandra, lemnande deras under tiden sammanafiade barn utan vård; och deremot skulle någon hjelp ej linnas förrän dem kan åläggas att inom någon tid fullborda äktenskapet med vigsel..
De åsigter, som i denna del hos föregående Ständer segrat, synes emellertid ej kunna jäfvas.
Visserligen utgör vigseln, efter gällande lag, en af de nödvändiga formerna för äktenskapets stiftande; — vid den binde*.begynnelsen af detsamma* borgerliga verkningar; och genom den gifve* ät makarnes förening ett offentligt uttryck om denna förenings djupt sedliga och religiösa betydelse; — men sedlighetens grund är frihet; och friheten utgör vilkoret för det förbund, som bör grundläggas af ömsesidig kärlek och böjelse.
Det heter derföre i 5 § af Giftermåls-balkens 1 kapitel, att ej. någon må till giftermål tvin - Lag- Utskottets Betänkande, N:o 11. 3 gas, utan att så qvinnans som mannens frivilliga ja och samtycke skall giftermålet lästa.
1 enlighet härmed har ock rättighet blifvit lemnad fästehjon att åtskiljas, då de så vilja, saint slutligen den, som i vigselstunden sig ångrar, att med sitt nej hindra fullbordan af den tilltänkta föreningen; och med denna frihet låter ej ett tvång af den art, som hr Prosten Tranums föreslagit sig förena.
Dä nemligen vigseln efter hvad ofvan är antydt, blott hörer till de yttre formerna för äktenskapets stiftande, men formerna böra vara uttryck af det inre väsendet, sä lärer lagstiftaren ej kunna stadga böter för underlåten vigsel, eller för underlåtenhet att fullborda en förening, hvars ingående och fullbordan han gjort beroende pä kontrahentérnes frihet.
Men med denna frihet vöre desto. oförenligare att, om fästehjon ej genom bötfällaride kunna förmås till vigsel, på dem tillämpa 9 g i 3 kap. af förenämnde Balk, på sätt lir Prosten yrkat, och således förklara dem för äkta makar.
Vid yrkandet om tillämpning af detta lagbud, synes det emellertid som om motionären haft för ögonen det af honom åberopade förhållande, att fästehjon flytta tillhopa och sammanafla barn; men i så fall erfordras ej vidare lagstiftning än den som innefattas i berörde §.
Dessutom afhjelptes dermed ingalunda det öfv erki a gade förhållandet, eller att vigsel upderlåtes, än mindre de olägenheter, som förmenas deraf vara en följd.
Deremot har derföre lagstiftaren. som nogsamt insett, att ett tvång i förevarande hänseende vore uppenbart stridande emot äktenskapets natur, sökt uppställa ett annat hinder, genom förbudet för fästehjon att före vigseln flytta i hus och bo samman.
Man har dock anmärkt, att detta förbud ej är tillfyllestgörande, att det ej är tillräckligt att förekomma en osedlig sammanlefnad emellan fästehjon; men ännu har man ej endast genom lag förmått afhålla från osedlighet; och lagstiftaren torde i denna del hafva gjort nog, dä han angifvit ett sätt för »(brytande af en sammanlefnad, som sårar den allmänna sedlighetskänslan.
Den kan väl stödjas af lagen; men den hemtar icke derifrån väckelse och näring; och lagen kail ej göra mer än att i sina bud inlägga den aktning för äktenskapet, som tillkommer denna vagga för samhällets sedliga lif; men detta lif måste ingjutas, tänkesättet om äktenskapets helgd och betydelse uppehållas från annat håll, af andra krafter.
— Dessa äro anförtrodda Presterskpet.
Till detsamma har alltså lagstiftaren litat för det fall som nu är i fråga; och derföre har lian, på sätt nämndt är, i Kyrkolagens 15 kap. ålagt Presterskapet, att varna folket emot i lång tid anstående trolofningar.
I så måtto har Tobias Lind, efter Utskottets omdöme, riktigt uppfattat saken.
De medel han för ändamålets vinnande föreslagit, äro^ emel - 4 Lag-Utskotteta Betänkande, N:o 11. lertid redan tillgängliga.
Presterskapets skyldighet att mana till vigsel följer af Kyrkolagens nyssberörde stadgande; och från den skyldighet som åligger Biskoparne att
Upprätthålla kyrkotukten och det sedliga och religiösa lifvet inom församlingarna härledos Konsistoriernes befogenhet, att verka och vidtaga nödiga åtgärder för samma mål.
I denna riktning synes någon vidare lagstiftning följaktligen icke behöflig; hvadan Utskottet således vördsamt tillstyrker att ifrågavarande motioner icke mätte bifallas.
STOCKHOLM, f. d. Schultze’» Boktryckeri 1854.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12. 1 N:o 12.
Ank. till Exp-Utsk. d. 28 Febr. 1854, kl. 11 f. m.
Betänkande i anledning af väckt motion om upphörande af rättigheten att börda jord ä landel.
Henna motion, som är väckt af Riksdags-fullmägtigen Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län och af Hedervärda Bonde-Ståndet öfverlemnad till LagUtskottets behandling, är visserligen ej inskränkt till Mott bördsrätten å landet; men då denna rätt ej allenast till sin grund, utan ock till beskaffenheten är skiljaktig från den rätt, att i stad börda såld fastighet, sorn är medgifven i lag, om upphörande af hvilken rätt särskild framställning ock blifvit inom Välloflige Borgare-Ståndet gjord, har Utskottet ansett lämpligast, att till besvarande först upptaga frågan, huruvida rättigheten att börda å landet sald jord bör afskaffas. »Det är», yttrar sista Riksdagens Lag-Utskott, »bekant hurusom omförmälde rättighet leder sitt ursprung från den aflägsnaste forntid.
Då utgjorde
Staten icke en förening af särskilde medborgare, utan en sammansmältning af särskilda slägter, och jordeganderätten var följaktligen då mera fästad vid slägten, än personen.
Det låg följaktligen i sakeus natur, att den ene medlemmen af en slägt ej kunde minska den gemensamma odaljorden för den andra.
Blef någon föranlåten att sälja sin jord, så skulle han bjuda den åt fränderna, ty regeln var, att odaljord aldrig såldes utom slägten.
Från detta jordens utbjudande åt slägtingar, äro de ännu brukliga uppbuden vid lagfarter en lemning.
Att denna rätt således ingick såsom en nödvändig beståndsdel i den allmänna odalrätt, som från sjelfva samhällsförbundet var oskiljaktig, är ostridigt.
Men ehuru någon odalrätt i den gamla bemärkelsen nu ej finnes, ehuru
Statsförfattningen redan långt för detta förändrat sig; har likväl bördsrätten till Bih. till R.
Prot. 1853 & 1854. 7 Sami. 1 Afd. 7 Häftet. 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12. arfvejord i lagstiftningen blifvit bibehållen, på grund af den hos jordbrukande klassen presurnerade kärlek till förfäders jord; Och i denna presumtion ligger således den nyare bördsrättens egentliga princip.» Motionären har emellertid påstått att denna rätt är ej allenast oförenlig med det lagbud, sorn stadgar att köp skall stånda och ej ätergånga, utan äfven, såsom orättvis och föranledande rättegångar och fiendskap emellan medborgare, förhatlig; men till en sådan åsigt synes skäl dcstomindre förefinnas, sorn den icke blifvit delad af en enda bland Hedervärda Bonde-Ståndets Ledamöter, utaf hvilka de
Heste sig yttrat i anledning af ifrågavarande motion före remissen till Utskottet.
Tvärtom har den åsigt enhälligt blifvit uttalad, att bördsrätten bör bibehållas, enär den nytta den medför i väsentlig målin öfverväger de olägenheter, sorn deraf en och annan gång orsakas; och till den opinion, som sålunda blifvit yttrad, kan lagstiftaren ej undgå att lyssna.
Uttalad af män från alla delar af landet, mäste den betraktas såsom ett uttryck af deras, hvilkas intressen de förre vid lagstiftningen hafva att bevaka; och det måste alltså antagas att Sveriges allmoge ännu icke vill undvara en rättighet, som närmast rörer den, och hvars fördelar och olägenheter den bäst är i tillfälle att bedömnia.
I bördsrätten ligger jemväl en motvigt mot så väl jordens öfverdrifna splittring, sorn densammas hopande i större klumpar, än som med jordbrukande klassens välstånd är förenligt; och det är jemväl ur sådan synpunkt, som den hufvudsakligen blifvit försvarad inom Hedervärda Bonde-Ståndet.
Den sammanhänger ock nära med lagstiftningen i öfrigt.
Dir har den, på sätt nämndt är, öfvergått, fastän under förändrad form, från vår äldsta sainfundsförfattning; Och om än en så beskaffad rätt, såsom en nyhet, ej skulle kunna försvaras, får man likväl icke förgäta, det annat är, att i lag införa förut ej erkända rättigheter, än att ur lagen utmönstra dem, sorn den i sekler skyddat och 0111 hvilkas rättsenlighet folket dymedelst blifvit öfvertygadt.
Försvinner denna öfvertygelse, visar sig rättigheten i sin tillämpning mera skada än gagna, kan den ej stå tillsammans med allmän säkerhet, då är tiden inne för lagstiftaren att handla; men ditintill skulle hans uppirädande ej vara välbetänkt.
Derföre får Utskottet vördsamt tillstyrka att Gustaf Rjerkanders yrkande om afskaffämle af rättigheten att borda jord å landet ej mätte vinna Rikets Ständers bifall.
Stockholm den 24 Febr. 1854. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 12.
3 Reservation: af Herr Asker: »Till stöd för min, från Utskottets beslut afvikande mening åberopas hufvudsakligen: att då de förändringar, som Statsförfattningen under tidernas lopp undergått, tillintetgjort första grunden för bördsrättens uppkomst, sjelfva institutionen derigenom blifvit föråldrad; att säkraste beviset i fråga om det rätta eller orätta i dess fortfarande ligger i erfarenheten, som hos de flesta domare och sakförare visat det resultat, att bördsrätten i sednare tider endast undantagsvis, om ens någonsin, begagnats, då icke egennyttan eller vinstbegäret derigenom befrämjats; att rättsprincipen fordrar oantastelighet af ett, på god tro förvärfvadt och andras rätt icke förnärmande laga fång; att osäkerheten i eganderätten under laga ståndstiden menligt motverkar de fördelar i odlingsväg och annan industri, som eljest till samhällets och den enskildes båtnad kunnat vinnas; att mångfaldiga köp varit åtföljde af bördemännens prejerier för att nedmuta deras lösningsanspråk; och att det vore lagstiftaren mindre värdigt att genom bibehållande af en föråldrad institution, deraf numera endast missbruken i vanligaste fall återstå, gifva näring åt en af de sämsta bland menskliga passionerna: begäret efter slem vinning. af Herr IVetterberg, som instämt i förestående särskilda mening. STOCKHOLM, tryckt hos Rudolf Wall, 1854. Lay-Utskottels Betänkande, S:o 13. 1 N:o 13.
Ank. (ill Exp.-Ulsk. d. 7 Mars 7854, kl. 2 c. ni.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående upphörande af bördsrätten i stad. lii nästföfegående betänkande, innefattande Lag-Utskottets yttrande öfver en af Riksdagsfullmäktige!) Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län gjord framställning om afskaffände af rättigheten au börda arfvejord å landet, bär Utskottet (illkännagifvit, att den af bemälde motionär i sammanhang dermed väckta, samt. inom Vällofl.
BorgareStåndet af Herr si sker. jemväl upptagna frågan om upphörande af bördsrätten i stad komme att blifva föremål för Utskottets, särskilda besvarande; och det är i sådant afseende, som Utskottet nu (ager Rikets Stähders uppmärksamhet i anspråk.
I)å Utskottet, efter hvad sålunda nämndt är, gjorde berörde fråga till föremål för särskild behandling, antydde äfven Utskottet, att skälet dertill låg uti den väsendtliga olikhet, som förefinnes emellan bördsrätten ä landet och denna rätt sådan den i stad förekommer.
Då nemligen å landet endast såld arfvejord är underkastad börd, göres i stad ej någon skillnad emellan arfve- eller aflingefastighet, utan må bördeman, efter 1 § af Jorda-Balkens 5 Kapitel, lösa jord, hus och tomt i staden, ehvad def är arf eller aflinge; och redan i den större utsträckning samma rätt alltså gifvits i städernes lagstiftning ligger en antydning derom, att den der hvilar på annan grund, än å landet.
Rättigheten att börda arfvejord grundades ock på förhållanden, hvilka ej inträffade i stad.
På sätt Utskottet i sitt förenämnde betänkande anmärkt, har densamma sitt ursprung från en tid, då slaten utgjorde en förening af särskilda slägler, hvilkas betydelse och inflytande i staten hufvudsakligen utgick från deras jordegendom, hvadan ingen slägtmedlem egde att sälja sin del i slägiens odal- eller ärfdajord, utan att förut bjuda den åt fränderne.
En sådan odalrätt har deremot icke funnits i stad; och der har således bördsrätten icke varit behöflig för samma ändamål, som å landet.
Om man emedlertid går tillbaka i städernes lagstiftning, spårar man dock de orsaker, sorn kommit denna yngre lagstiftning att från den aldre odalrätten upptaga omförmälda rättighet. lith. till H. St.
Brot. 1853 & 1854. 7 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 2 Lag-Utskottels Betänkande•, N:o 13.
Alt (len var en genklang derifrån torde nemligen kunna antagas; inen för att få iiksoni fast fot inom städerna, måste den funnits användbar äfven för der afsedda ändamål.
I städernas barndom begagnade de alla medel att befordra sin uppkomst.
Det var derföre naturligt, att de inom sig ville fästa oberoende folk, bibehålla ansedda slägter, men deremot utestänga dem, som kunde blifva till skada och mehn för samhället.
Och härvid
Synes som bördsrätten kommit till hjelp.
Man finnér således, blaud annat, hurusom Wisby Stadslag, jemte det den förklarar, alt ingen egde bortsälja fastighet åt den, af hvilken staden kunde vara besvarad, stadgar alt staden framför oskyld hade rätt att köpa gård och tomt, sorn utbjöds till salu; och denna omständighet, i förening med det allmänna påbudet, att hvar och en, sorn i stad blef egare af faslighet, skulle der bygga oell bo, utgjorde synbarligen orsaken till bördsrätlens utsträckning till så väl ärfd som aflat! faslighet.
/ Andra grundsatser för städernas förkofran gjorde sig emedlertid småningom gällande; likasom odalrättcn å landet i den gamla bemärkelsen upphörde.
Ilen då på landet bördsrätlens bibehållande det oansedt ännu har stöd och försvar i jordbrukande klassens intressen; då i den presumerade kärleken lill förfädrens jord, i behofvet afen motvigt emot jordegendomars öfverdrifna splittring, eller hopande i större klumpar, ligger såväl en grund, sorn ett mål för samma rätt, söker man förgäfves något så beskaffadt skäl för bördsrätten i stad.
Dess fordna, ofvan antydda, betydelse har den längesedan förlorat, utan att, under förändrad fornt, kunna gagna.
Tvärtom har deli, efter hvad erfarenheten ädagaiagt, öfvergått lill ett förkastligt medel för vinningslystnaden; och derföre har man länge från staden)e deröfver förnummit en klagan, hvars sanning bekräftats genom det af städernas ombud vid sisla Riksmöte fattade beslut om upphörande af ifrågaställde institution.
Häri ligger följaktligen för Utskottet ett ytterligare skäl alt förorda upphörande af denna rättighet, eller slägtbörden i stad, sådan deri förekommer i gällande lagstiftning.
Den uppenbaras, elter hvad bekant är, i vissa skyldemäns rätt att lösa åter en till fjermare skyldeman eller oskyld såld, bortskiftad, pantsatt eller i testamente gifven, fastighet; men ehuru denna lösningsrätt i lagen erhållit företräde framför den, sorn i 7 kap. i § och 9 kap. 3 § Jorda-Balken är medgifven viderboende och nabo, inverkar icke den förres borttagande ur lagun på den senares bestånd.
Den är nyttig, såsom ett medel att, genom styckade och närbelägna egendomars förening i en hand, bereda sjelfständighet och befrielse från servituter å hus och tomt i stad; men då, med afseende å samma rätts ordnande under börden, tiden för dess begagnande för närvarande skall räknas från den dag, då skyldemäns rätt alt anställa bördesklander är ute, följer att annan tid att göra omförmälde lösningsrätt gällande för de fall sådan! må ske, måste bestämmas; och om viderboende och nabo få begagna den tid, som bördeman nu eger, torde deras rätt blifva behörigen bevarad.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamligen: att Rikets Ständer mätte besluta: ilct skall rättigheten att i börd lösa sald, bortskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven Lag-U/skottels Betänkande•, N:o 13. fastighet i stad, ehvad den är ärfd eller aflinge, upphöra, samt nedannämnde lagens rum således förundras, sorn följer: Arfda-Balken. 17 Kapitlet. 5 § Det i denna § förekommande stadgande: “Vilja barn och inländske arfvingar till sig lösa hus, tomt, gård eller jord; stånde det dem fritt inom natt och år.
Samma rätt äge utländske arfvingar, om de i landet inflytta och der bygga och bo;“ — kommer alt utgå.
3 Kapitlet.
Öfyerskriften till detta kap. erhåller följande lydelse:
Om skifte och huru jord ä landet skiftas må. 1 §.
3:dje punkten i denna §, lydande sålunda: “Skiftar man hus, tomt elier gård i staden emot hus, tomt eller gård i samma stad, eller annor; håfve ej eller bördeman rätt att derå klandra, utan behålle deremot bördemännen å begge sidor, hvardera sin rätt, till det tillskifta,* — äfvensom sista punkten i 2 §, eller orden: “om skifte i staden vare lagsamma,* — utgå. 5 Kapitlet.
Öfverskriflen lill delta kap. ändras sålunda: