Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han log dock, när han lade sin arm under hennes.
Nyfikna blic- kar brände dem rundt om, och man pekade och hviskade åt hvarandra.
— Därute var det en rå decemberkväll.
När de gingo öfver Norrbro, under hvilken en tung, hvit dimma bolmade upp från de svarta brohvalfven, hostade han lätt.
Hon hade honom att slå upp den tjocka vinter- rockens krage.
» Du är väl icke sjuk, Fredrik, min kära, lilla gosse? » - frågade hon oroligt.
» Nej, men litet trött.
Och j a g längtar så hem. » Ack, det gjorde visserligen också hon.
Där hemma först skulle hon riktigt få rå om honom, ensam och helt; få betyga ho- nom, hur stolt, hur lycklig hon var i hans framgång.
En liten öfverraskning hade hon ock beredt — det skulle bli ett mottagande, värdigt den stora dagen!
— Inom ett ögonblick strålade det yttre rummet i den lilla dubletten af ljus.
Bägge deras lampor och fyra skrifbordsstakar tro- nade på matbordets bländande hvita duk.
Där var redan dukadt till supé — en rik- tig skalde-supé, m e d skinande röd hummer, den delikataste fågelpastej, en dammig flaska portvin och en stor skål, rågad med druf- vor.
Han hade alltid haft en smula anlag för gourmandise, Fredrik, fastän de tyvärr i hvardagslag hitintills icke fått allt för stor näring.
Men nu, nu låg j u ett helt annat, ett nytt, ett rikare lif framför dem.
» Nej, men Elly, hvad är nu detta?
Hvilka dårskaper!
Det är alldeles för mycket. » För mycket!
Hur han kunde prata!
Honi
1893 skrattade och sjöng upp i hvartannat, där hon lade den sista ordnande handen v i d bordet.
Den svarta, tråkiga fracken fick hon då prompt lof att dra af honom med detsamma; hans stackars hvita ansikte såg ju dubbelt så blekt ut m o t det svarta.
Så där — den varma nattrocken på och de mjuka tofflorna — » svep nu o m dig riktigt och hvila och bli varm.
» och hon sköt honom i länstolen tätt intill bordet.
En sådan fest var då verkligen ett hälft lif värd att få fira tillsammans!
Midt på bordet placerades den gyllene prispennin- gen i sitt uppslagna etui — hur den glän- ste och brann mot den purpurröda samme- ten.
Hon rågade de bästa bitarne på hans tallrik, och hennes öfverfulla gamla hjärta flödade i ett öfver hennes läppar i moder- liga smeknamn och muntrande skämt, me- dan hon ideligen uppmanade honom att äta.
Han rycktes själf alltmera med, hans ge- nomskinliga ansikte fick en varm skiftning, hans mörka ögon glänste, hans fåordighet löstes.
Till sist måste han dock lägga ned gaf- feln, sträckte bägge sina händer öfver bor- det och fattade hennes.
Minuterna flögo.
Länge hade de suttit och talat med hvarandra o m gångna dagar, om kära minnen, om framtiden, som i dag tycktes locka så ljus.
De glömde, hur nat- ten skred.
Plötsligt slog väggklockan in- ifrån hans rum ett.
Hon spratt u p p: nej, detta gick icke an!
Han var j u trött och måste till hvila.
Hur kunde hon ha varit så tanklös!
Ja, han var verkligen trött.
Han hade åter blifvit helt blek, där han slappt sjunkit tillbaka i den stora stolen, endast ett par små runda näckar flammade ännu på hans kinder som en reflex från vinet; under ögonen lågo mörka ringar.
Den torra en- visa hostan började omigen skaka hans kropp.
Nu genast till sängs, utan pardon!
Hon sköt honom med mildt våld in i hans rum I DU N och tände ljuset vid bädden.
Det var j u en dag i morgon ock.
Själf hade hon hela sin bunt temaböcker ogenomgångna, och de måste nödvändigt vara klara, tills hon skulle i skolan i mor- gon bittida.
H v e m hade haft tid m e d dy- likt förut i dag på eftermiddagen; det hade minsann gällt att passa på för att få en god plats vid den akademiska högtiden.
Dörren till hans rum var stängd; hon tog tyst fram den digra bokpacken, och satte sig vid ett enda ljvis till korrigeringen.
— En half, kanske en hel timme hade gått — hon visste det ej så noga — då hon plöts- ligt rycktes ur arbetsifvern genom skarpa hostningar därinifrån.
Det var icke säll- synt, att han hostade om nätterna, men hon lyssnade alltid m e d oro därtill, och detta lät så skärande skarpt.
Hon reste sig hastigt, tog ljuset och skyn- dade in.
Fredrik satt upprätt och framåtlutad i sängen, och en rossling skakade hans magra axlar och bröst i krampaktiga ryckningar.
Hon kastade sig på knä vid hans bädd, fattade hans hufvud mellan båda sina hän- der.
En kall svett sipprade öfver hans panna.
» Fredrik, min kära, älskade gosse; hur är det, hur är det? » Hon smekte m e d nervös ömhet det tunna håret, som klibbade efter tinningarna, hon torkade hans panna m e d sin näsduk och tryckte den mot hans mun, medan hostan- fallet ristade de sargade lungorna med ett gällt, ihåligt ljud.
Så småningom fick han dock åter and- rum.
Den häftigaste attacken upphörde, och han sjönk maktlös tillbaka m o t kud- darne.
Endast en kort, hvinande andhämt- ning arbetade under hans tunna bröst.
» Tack — tack — det är bättre nu — bra nu — endast det vanliga — intet far- ligt.
» Tjll sist förmådde han henne att åter gå ut till sitt.
Hon slog sig ännu en gång 410 ned v i d sin halffärdiga kriapacke.
Men arbetet ville icke längre gå.
En underlig, beklämmande oro fyllde henne.
En aning, en hemsk, förfärande aning, som hon icke ens vågade ge den pre- ciserade tankens form, steg upp inom henne, omkring henne, insvepte som en svart skugga hela rummet.
Det blef kallt, isande kallt, och hon ryste.
Hela denna stora dags stora glädje, som nyss fyllt henne med ett sprän- gande jubel, var nu, som hade den aldrig varit.
Där på bordet bredvid henne brann Fre- driks gyllene hederspenning med en blek låga.
Hennes ögon stirrade m o t dess skim- mer, till dess de med ens skymdes af tårax.
Hon lyfte näsduken i sin hand.
Med ett skri sprang hon upp.
Hon hade icke kunnat återhålla det.
Så plötsligt, så bedöfvande hade det kommit.
På den hvita näsduken, som hon nyss hade tryckt mot broderns läppar, tecknade sig en stor rund, mörkröd fläck.
Hennes aning, den mörka skuggan, den isande fläkt af dödens kyla, som hon nyss känt draga ge- nom detta nattysta m m — allt var sant!
Andlös lyssnade hon ett ögonblick vid broderns dörr, om han skulle ha hört hen- nes rop.
Nej, han sof tydligen; hans korta andedrag hvisslade sakta.
Och hon sjönk tillsammans ned öfver sitt arbetsbord, m e d armarne öfver sina ofull- bordade temaböcker, med den hoprullade näsduken pressad emot sina ögon.
En ljud- lös invärtes gråt skalf genom hennes kropp, och en strid ström af brännande tårar blan- dades m e d dessa droppar blod ur broderns sönderslitna lunga.
(Illustratör: T).
I.jnmjiUihl.)
3 infattning.
E tt blekt decembersolsken föll sparsamt in i salongen genom de smala delar af fönsterytorna, som de dubbla gardinerna lämnade fria.
Det kastade några ljusa strimmor öfver den brokiga mattan, satte glans på den svängda, förgyllda foten till en antik taburett och retuscherade upp mönst- ret på en broderad kudde i den lilla hörn- soffan.
Men längre in i rummet nådde det inte.
Spiselafsatsen med sina koketta staty- etter, den stora japanska skärmen, de sväl- lande braskuddarna, fantasimöblerna, staffli- erna och alla vrårna fyllda med konst-
I DU N 420 föremål och lyxartiklar lågo försänkta i halfdager, väntande på, att kronor och lam- por skulle tändas, för att lefva upp och komma till sin rätt.
Framme vid mellersta fönstret stod ett litet svart, aflångt bord af päronträ, ställdt med långsidan på sned inåt salongen.
På den blankpolerade skifvan lekte också ett knippe solstrålar, och midt i dem dansade dammkornen upp och ned.
Två personer, en ung man och en ung flicka, sutto på ömse sidor om bordet, skilda af den dallrande solstrimman, och skratt, artigheter, skämt, sarkasmer och tomma fraser flögo emellan dem m e d samma lif- lighet som de dansande dammkornen.
Häradshöfding Ohrstedt hade kommit för att tacka för supébjud- ningen i nästa vecka, till hvilken han redan fått kort.
Men både vär- den och värdinnan voro utgångna.
Det var i dag annandag jul, och den dagen gingo de alltid tillsammans i högmäs- san.
I väntan på deras återkomst, som tycktes ha blifvit fördröjd af en promenad, underhöll han sig därför m e d dottern i huset, fröken Hedvig, och det föreföll alls inte, som om denna tete å tete var honom någon missräkning.
Hon skyllde all # möjliga små älskvärda odygder på detta stackars hår.
Det var dettas fel, att hon alltid kom för sent, när hon skulle bort, därför att det var lockigt af naturen och motsträfvigt att ordna, och det var dettas fel, att hon låg så länge om morgnarna.
Bara tanken på, hvilket arbete hon skulle få med det, hindrade henne att stiga upp.
Naturligtvis svarade häradshöfdingen m e d en blick, full af romanesk glöd och ga lanteri: » Men så är det också någonting att göra sig besvär för. » » Ah, det är bara till förargelse.
Jag tror jag tar och klipper af det en vacker dag. » Både hon och han voro väl förfarna i den så moderna sporten » flir- tation ».
D e hade idkat den på både baler och middagar, på promena- der och skridskoturer, med hvarann och med dussintals andra.
Det var en gammal och gou- terad lek m e d kända finter.
Stöta till och parera!
Utmana och böja sig undan!
Isynnerhet det senare förstod Hedvig sig på.
Hon kände till hemlig- heten att få herrarne att säga sig nästan pre- cis hvilka artigheter hon ville och att sedan sitta där och se ut, som om hon vore förvånad, öfver att de kunde hitta på sådana tokerier.
Det var en liten glupsk dam.
Hon blef aldrig mätt pä smicker, och hon fick ingen ro, o m hon inte kände sig som medelpunk- ten i det sällskap, livari hon befann sig.
Där hon nu satt i den bekväma hvilsto- len med de utsträckta små fötterna i kors och lutade sig tillbaka i en retande, själfs- våldig ställning, hade hon en så småleende, belåten och segerviss min, att hon af bara välbefinnande fick två glänsande fläckar på den mest utstående delen af sina fylliga kinder.
Men så voro också hon och han inbe- gripna i ett särdeles intressant samtal.
De talade o m ingenting mer och ingen- ting mindre än om fröken Hedvigs krusiga, ljusbruna hår och dettas alla märkvärdiga egenskaper.
T » För Guds skull!
En så ' n vandal ä ni väl inte heller? » » Hvad ska jag ta mig till då V » Hon sträckte ut de korslagda små föt- terna ännu litet mera och lade hufvudet tillbaka mot ryggstödet, så att det luftiga hårburret på alla sidor sköt fram om an- siktet.
» Jo, jag vet. » » Nå, så säg då! » » Jag ger mig i perukmakarlära. » Ett klingande skratt blef svaret.
» Och se ' n.
? » » Se ' n kan jag hjälrja er. » » Hvar d a g?
En gång o m dagen.
T v å gånger o m dagen.
Efter behag.
— Ska j a g?
» 1893 Utan att lyfta på hufvudet, vände hon det åt sidan.
» Det är ju alltid bra att kunna ett yrke. » » Således ska j a g?
» Hon vände på hufvudet igen, nu åt an- dra hållet.
» Har ni verkligen kallelsen.
» Han böjde sig fram öfver bordet, men just som han skulle svara, stod jungfrun i dörren och anmälde ett besök.
Strax därefter kom den främmande in.
Det var en liten spenslig flicka om sjut- ton år med ett par troskyldiga grå ögon, en frisk barnamun, cendréfärgadt, ofrise- radt hår och äfven i öfrigt ganska fri från konstgrepp i sin toalett.
Den enkla kläd- ningen var af mörkt ylle, och kappans täm- ligen snäfva ärmar förrådde, att den inte var köpt i år.
Någon presentation behöfde inte komma i fråga.
Häradshöfding Ohrstedt kände lilla Olga Strand, fröken Gärtruds kusin, förut.
Han hade träffat henne här i huset ett par gånger, och dessutom var han på sätt och vis kamrat med hennes far.
De voro an- ställda vid samma ämbetsverk med unge- fär samma underordnade ställning, ty Strand, ehuru gammal i tjänsten, hade aldrig ägt den erforderliga energien att arbeta sig upp.
Olga kom också för att tacka för bjud- ningen i nästa vecka, men tillika för att prata om, hur man haft det under juldagarne.
Hedvig bjöd henne att sitta ned vid det lilla svarta bordet och talade genast om, hur hon, hennes föräl- drar och hennes syskon tillbringat helgen, hvilka främmande de haft, hvad de gjort, och hvad de tänkte göra under de närmaste dagarne.
Där- efter frågade hon, hvad de haft för sig hemma hos Olga.
Den unga flickan bör- jade sin redogörelse, men hon hann inte säga mer än ett par ord, förrän Hedvig kom in i en annan tankogång och började tala om sina julklappar.
Hon hade fått en oändlighet med presen- ter.
Ä n sprang hon upp efter någonting att visa.
Ä n drog hon Olga med sig bort till någonting, som inte kunde flyttas.
Det var bara präktiga saker, den ena vackrare än den andra, och hon trött- nade inte att förklara deras förtjänster fram- för andra föremål af samma slag.
Olga gaf till utrop på utrop af förtjus- ning.
H o n hade aldrig sett så mycket vackra saker på en gång, och road af expo- sitionen, instämde hon i loforden på det mest barnsligt glädtiga och uppriktiga sätt.
» Nå hvad har du fått » — frågade Hed- vig slutligen.
Det hade varit oartigt att inte göra den frågan.
» Ja, jag har fått trefliga saker, jag med, » svarade kusinen, under det hela hennes an- sikte lystes upp af belåtanhet.
» Fastän inte så mycket som det här.
Men en sak.
IDUN 1893.
DE I VILDA SKOGAR G Å R L I N I E N.
R Ä K, TELEGRAFNÅLEN FINNAS I TRÅDARNE ~ V^^ \ C:^3NFLT^SFÄRE£AA- TING, ' s ' • ' ' /; ' &lt;.
' • ' %,, ' \ AN EMELLAN ' Z 6 N E R N * A.
^ - V ETT SORL BÅDE OCH LYSSNA D A G - O C H NÅTT, ' K A N SOLEN-OCH LYSSNA / / • ' / HA.TEN, V Ä X A, 4.
STJÄRNORNA.- ' O C H JORDEN MED 1 - - BRUS S I G ÅNGESTTONERNA.
HYÄLFVÉR I MYLLRANDE, ..
TRÖST: FÖRSONANDE: TRÅDÅRNES •, TALLT STARKARE - M Ä N G A, 7, • /.
RÖST FÖRTONANDE £.VÄRRDSAILFETS SKÖTE V \ \ X J C H • EN RANDANDE 1-YFTAD, DOFT \ - ^.
E T T S V Ä R,. "
S O M LÅTERLJUDÄR " Å BLANDA S I G GRÅT OCHR SKRATT *, TANKAR UR M Ä N N I S K O H J Ä R N O R N A.
DÄR.LJTFDER I ^DÉT^T^NXT-LIKNAR TELEFONERNA.
: PÅ- JORDENS TROTS V Ä D E R L E K S S K I J L N A V DÄR RUSA ~ R — - DIUPT-UADER-HV^LÄRBE,- GÖR TITNA JFYARTA-STING, " ~ - - " ' - ^ DET SURRAR - O C H P L N G L Ä R ÉJ GRÄNSER * - ----- 4; !sig:jnkfär^i .klagande ' dissonanserna; ' !L ' - ' flch- ' Edlson inäsferskalden .är,.
^-J^nLslårrde: djupa,- nervösa - stanserna.
OCH 4FLP_aLf DALARNE;.
~ I HAFVET LÄGGS-KABELN I XÉft.ftoaesiéclé-släkte där ' S P Ä N N A JSITT NÄT Ö F V ^.
T O R N O C T T A K, - V i - DE KLÄTTRA P Å BERGEN NATT OCH - LJUS VÄNTANDE ... MINTONERNA.
Fredrik (Illustratör: Jenny Ngeander.
» Och ser du här! » sade Hedvig afbry- tande. '
Det var endast m e d ena örat, som hon lyssnat till Olga, o c h nu k o m hon plötsligt i håg, att hon ännu inte visat sin guldring med de två stora topaserna, som hon bar på lillfingret.
Och så blef det profning och föredrag igen.
Men Olgas beundran var icke längre fullt så liflig som förut, o c h hon vände ringen mellan sina fingrar m e d en förströdd min.
» Det var rysligt, hvad du fått mycket, » sade hon.
» I fjol fick vi också en hel mängd.
Och det ä n o g roligt att få så många paketer.
Men i år tyckte pappa och mamma, att det var bättre, att vi fick litet mindre saker, och i stället sådana som det var mera värde i.
» » Ja, inte är det någon glädje att få skräp inte.
Då vill jag bellre vara utan, » sade Hedvig o c h fortsatte sin förklaring öfver stenarnas utsökta egenskaper.
D e voro sli- pade på ett särskildt sätt, som gjorde d e m kostbarare, än de annars skulle ha varit, och man kunde få leta igenom alla stadens juvelerarebutiker, utan att lyckas uppspåra några dylika.
få ett ord m e d i laget o m sin egen person och det lilla hon hade att skryta med och inte alldeles låta begrafva sig under den vagnslast presenter och hyllningsgärder, som Hedvig så triumferande körde fram m e d.
Det var nu andra eller tredje gången hon försökte vinna gehör för att berätta o m den där julklappen, s o m h o n tycktes vara så stolt o c h förtjust öfver.
Men det ville inte lyckas.
H o n fick inte fram en half me- ning.
Hennes firade kusin var allt för upp- tagen af sig o c h sitt för att kunna ha något intresse öfver åt en annan.
» Naturligtvis.
Annars skulle j a g då ej vilja ha den. » » Får j a g se på den! » Hedvig, som aldrig var olifvad för att visa någonting, gick tit i tamburen och k o m in igen, klädd i den väldiga pälskragen, hvari hennes lilla hufvud nästan försvann.
Kusinen skyndade fram o c h undersökte den, strök den utmed håren, skilde dem åt, slätade till d e m igen o c h betraktade skinnet från sidan för att noga kunna iakt- taga färgskiftningen.
» Nej, vet du, Hedvig, » sade hon allvar- Han funderade på, o m han inte borde ligt, nästan högtidligt, » det är inte riktigt göra den stackars flickan den tjänsten att björnskinn. » direkt fråga efter den där undanskuffade » Jo, det kan du vara lugn för. » presenten.
Men dels var han rädd, att det » Ne-ej.
Björnskinn är m y c k e t mörkare. » skulle låta ogrannlaga, o c h dels lade verk- Kragens ägarinna brast ut i ett högt ligen H e d v i g så beslag på deras uppmärk- skratt.
samhet, att det icke var lätt att föra kon- » Kära Olga, » sade hon hälft leende, hälft versationen åt annat håll.
högdraget, » d u har visst aldrig sett äkta, » Ja, nu har j a g visst talat o m alltihop, » björn. » sade husets unga värdinna.
Men så knäppte » Jo, det har j a g.
» Olga blef allt rödare hon m e d fingrarna.
D e t var en sak till, och rödare.
» Jag har själf fått en björn- som hon så när hade glömt.
H o n hade skinnsmuff till julklapp. » också fått en stor björnskinnskrage.
Muff » Har du den m e d d i g?
» hade hon förut.
» Ja. » Häradshöfding Ohrstedt satt o c h log för » Nej, » utbrast Olga m e d nyväckt liflig- Hon gick bort till en stol, där hon v i d sig själf.
Han hade följt m e d den frukt- het, s o m till och m e d var så stark, att hon inträdet lagt ifrån sig den omnämnda hand- lösa kamp, som Olga kämpat för att också rodnade.
» Ä det riktigt björnskinn? » skyddaren o c h bar fram den i dagern.
Det LAMPOR, Affären BOSÄTTNINGSARTIKLAR, etablerad 1 8 6 5.
NYSILFVER, GALANTERIVAROR.
K a n e r b j u d a d e s o l i d a s t e artiklar i r i k t u r v a l nya
I DU N 422 1893 » Ah.
» Hedvig svängde sig helt om med en harm och ett förakt, som voro för stora att uttryc- kas i ord.
» Ja, det kan ju hända, » fort- jij satte han, utan att låta impo- a på sig, » det vill jag inte cis förneka.
Men att det i ä ' ett äkta skinn, » han hurrade muffen rundt omkring, » det ä jag då alldeles säker på. » Det lyste till i de klara, grå ögonen, som nyss betraktat ho- nom så oroligt.
Flickebarnet tycktes växa, breda ut sig, stå stadigt på sina bägge fötter, och ett glädjeskimmer strålade ut öfver hela hennes lilla ge- stalt.
» Ser du det, » sade hon till Hedvig, i det hon stack händerna i muffen och vän- de sig emot henne.
» När pappa köper nå- gonting, så vill han alltid ha det som ii riktigt bra. » Hedvigs enda svar var ett nytt, kort och retsamt skratt.
Men det förmådde hvar- ken rubba Hedvigs nybefästade höga tanke om sin skatt eller jaga bort det förnöjda leendet från häradshöfdingens läppar.
- (m var en nästan svart, tämligen långhårig, si den fodra cl muff m e d nytt utseende.
Hedvig hade knappt kastat en blick pä den, förrän hon smålog helt öfverlägset.
» Tror du, det där ä äkta björn? » » Ja, det är det.
Pappa köper aldrig nå- got skräp. » Den lilla spensliga Hickan hade rätat upp sig.
Hennes kinder och ögon glödde.
Hon trodde fullt och fast, att ingenting under- haltigt kunde komma från hennes fars hand, och hon var beredd att försvara hans och sitt eget anseende till det yttersta.
Hon såg ut som en liten välkyria.
Men Hedvig höll upp muffen mot sin yfviga krage och gick fram till Öhrstedt.
» Kan ni säga, hvilket som ä äkta, och hvilket som ä oäkta björnskinn? » Den tillsatte domaren betraktade de stri- dande parterna.
Den ena stod där lugn och segerviss, endast väntande pä bekräftelsen af sin ut- sago.
Den andra stod där lika säker på sin sak, men inte så lugn.
Hennes upp- rörda ansikte talade om, att det var tusen gånger viktigare för henne att få rätt.
Det gällde ju att häfda betydelsen af hennes enda, stora julpresent, hennes stolthet, hen- nes julglädje, den enda elegans, som för- gyllde upp hennes enkla toalett och höjde henne en smula öfver hvardagslifvets tarf- lighet.
Och så gällde det ju att få konsta- teradt, det hennes far, till hvilken hon satte ett sådant blindt förtroende, var en man med omdöme och fin smak och inte » en person hvilken som helst », som kunde ned- låta sig till att köpa » skräp ».
Aldrig i sitt lif hade han ljugit med så / / godt samvete.
Det var hans verk, solskenet i det där lilla öppna barnansiktet.
Han satt och njöt af att se, hur fri hon med ens hade blifvit.
Den förstämning, som för en stund sedan le- gat öfver henne, var försvunnen.
Den lilla se- ger, hon vunnit, hade befriat henne frän trycket af den vagnslast troféer, som Hed- vig stjälpt Öfver henne, och hon hade blif- vit sig själf igen.
Hon pratade och skrat- tade med en naturlig uppsluppenhet och lät inte längre sin kusin klippa af allt hvad hon sade.
Då hon slutligen tagit afsked, och dörren slöts efter henne, föreföll det Öhrstedt, som om luften i rummet plötsligt blifvit instängd och kval '.
Sedan Hedvig tröttnat att pika honom för hans ringa kännedom om pälsverk, satte hon sig åter till rätta i sin bekväma stol, sträckte ut sina korslagda fötter, lade sitt krusiga hufvud tillbaka mot den förgyllda karmen och kastade åt honom en tvåtydig fras som inbjudning till fortsättandet af deras af brutna flirtation.
Men han lycka- des icke komma i. stämning igen.
Allt det pikanta hos den unga eleganta, damen fram- för honom och den koketta lyxen omkring henne hade fläktats bort af den friska luft- ström, som kommit in i rummet på samma gång som den naiva lilla flickan med det falska björnskinnet och de troskyldiga ögo- nen, och som försvunnit med henne, då hon gick.
Han smålog och började granska de båda omtvistade tingestarna.
» O m det här är äkta björnskinn,, sade han och tog i kragsnibben, » det kan jag inte riktigt säga.
» Finaste iulklapp!
K ö p från fr. 15, Hvart han vände sin blick föll den på någon af de nyss exponerade presenterna, och de irriterade honom.
Det tycktes ho- nom, som o m de och allt annat rundt om- kring endast var till såsom infattning åt henne, den lilla vackra, krushåriga juvelen med de glänsande belåtenhetsfläckarna på de fylliga kinderna.
Allt, som kom henne nära, arrangerades genast att bilda effekt mot henne.
Så slog honom hastigt en tanke.
Hvar- för satt hon här och lockade honom att lägga en hyllningsgärd af artigheter och halfförälskadt smicker vid sina fötter?
Georg LTJ, Hallstedt, 17, 18 o.
2 0 k r.
; Prima Var inte det också bara för infattnin- gens skull, för att låta juvelen briljera så mycket präktigare?
Hedvig kunde alls inte förstå, hvad som kommit åt häradshöfdingen.
Hvilka an- strängningar hon än gjorde, ville inte deras konversation flyta in i samma lätta, ange- näma ton som förut, och han begick till och m e d den ogrannlagenheten att inom loppet af fem minuter två gånger se pä klockan.
» Era föräldrar dröja väl länge, » sade han.
Han berättade, att han hade ännu en visit att göra innan middagen och bad om ursäkt, att han inte kunde vänta ut de promenerande.
Men Hedvig stod häpen och stirrade mot dörren, sedan han gått.
Hon kunde alls inte begripa, hvarför han i en hast fått så brådtom.
(ILLUSTRATÖR: David Qva långström fcffvsj Guldfeber.
A u g u s t i s o l e n g a s s a d e på k ö k s f ö n s t r e n, h v i l k a vett * åt s ö d e r, o c h från b a k u g n e n samt en t ä m l i g e n s t o r j ä r n s p i s u t s t r ö m m a d e en i n t e n s i v hetta, b e m ä n g d m e d doften af nybakadt hvetebröd, brynt socker o c h pommeransskal.
I n n a n f ö r k ö k e t l i g g e r ett r u m, s o m f ö r r v a r l ä g e n h e t e n s matsal, m e n nu är i n r e d d till s o f r u m; d o c k v i t t n a r ett d ä r v a r a h d e m a t b o r d o c h s k ä n k o m, att l ä g e n h e t e n s i n n e h a f v a r e ä f v e n i n t a g a sina mål- t i d e r här.
Å t gatan tinnas två r u m, h v a r a f d e t ena, s o m har e g e n i n g å n g i p o r t e n, är u t b y r d t till en o g i f t s k o l l ä r a r e; d e t a n d r a, s o m förr u t g j o r t ett f ö r m a k, är nu i n r e d t till b r ö d b o d, m e d d i s k o c h h y l l o r.
E n t ä m l i g e n r y m l i g f ö r s t u g a m e d ett par g a r d e r o b e r a n t y d e r, att d o n n a lilla b o t t e n v å n i n g, b e l ä g e n v i d en s i d o g a t a, a l d r i g varit ä m n a d till annat än en r e n t p r i v a t b o s t a d f ö r n å g o n familj m e d måttliga tillgångar o c h anspråk.