Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de många » Solness » - tolkningar, som fram- lagts, torde den, hvilken Anna Wahlenberg utveck lat i denna tidnings spalter, vara den sannolikaste och allmänast omfattade, och vi kunna, som äfven redaktionens egen uppfattning af dramats innebörd, återhänvisa till densamma.
August Lindbergs Halvard Solness hade flere goda moment, men som helhet kan prestationen icke anses tillfyllestgörande.
Det var något ogenom- fördt och osäkert öfver spelet, som föga bidrog alt ställa den i sig själf dunkla personligheten i klarare dager.
Fröken Borgström däremot öfver- raskade i Hilde Wangels oerhördt svåra parli med ett kanske föga djuptänkt, men hurtigt och korrekt grepp på rollen och rönte härför lifligt er- kännande.
De öfriga framställarne höjde sig i intet afseende öfver en blygsam medelmåtta.
Vasaleattrn har med fru Anna Pettersson-Norrie U P notisboken.
Svenska kvinnor på Chicagoutställnin- gen.
Kommissarien för damkomitén vid utställ- ningen i Chicago, friherinnan Thorborg Rappe, samt fröknarna Storkenfeldt och Gerda Nyström Det gick väl an, då mönster-summan Ej lägre än tolf kronor var.
Då lät det ännu: » Lilla gumman, Som den » erfarna » ej du spar. » Teater och musik.
afreste från Göteborg i onsdags till Chicago via Liverpool.
Kvinnoslöjd.
En väggbonad, som är bestämd för världsutställningen i Chicago, exponeras för närvarande i fröken Giöbels lokal vid Kungsträd- gården härstädes.
Den är broderad på skärt siden och utmärker sig för lika solidt som smakfullt ar- bete.
Ritningen till mönstret är utförd af fröken M. Adelborg, och broderiet är verksläldt af fröken A. Bundsen.
Det vackra arbetet är väl värdt ett besök af dem, hvilka inlressera sig för inhemska konstbroderier.
Ut till hedningarne.
Fröken Stinu Sahlin, enda dotter till prof. C.
Y. Sahlin i Upsala, som under flere år såsom föreståndarinna på ett ut- märkt sätt ledt Upsala högre elementarläroverk för flickor, lämnar med detta läsårs utgång sin befattning för att utgå som missionär, troligen till den indiska missionen.
Inga damer.
Svenska segelsällskapet har förkastat ett väckt förslag om att damer äfven skulle kunna vinna inträde i sällskapet.
Pragdamernas pris ät en svensk löjt- nant.
Grefve Clarence von Rosen, hvilken, som bekant, på sitt utmärkta halfblod Rigoletto vunnit en mängd pris på svenska banor, deltog den 7 d s i de stora kapplöpningarna vid Prag, där han eröfrade damernas pris.
En tjänstflicke-riksdag hölls den fi d:s i Wien.
Man såg där tjänarinnor af alla möjliga ställningar, som ofta under tårar berättade sina erfarenheter från kommissionskontoren.
Flere när- varande representanter för polisen gjorde flitiga anteckningar.
Förhandlingarna gingo mycket lugnt och ordentligt, äfven om en och annan af de upp- trädande hade ett lätt anfall af » rampfeber », då hon skulle tala.
i titelrollen återupptagit Offenbachs roliga opera- buffa » Storhertiginnan af Gerolstein », hvilkens parodiskt kvicka libretto och lekande musik visade sig äga oförminskad förmåga att fängsla publiken.
Den celebra gästens utsökta spel och sång i huf- vudpartiet bidrogo naturligtvis främst till reprisens lifliga framgång; något så fulländadt i sängväg som exempelvis^fru Petterson Norries föredrag af kärleksbikten i andra akten står på höjden af äkta konst.
Det ymnigaste bifall hyllade prestationen.
Fröken Ekström var en mycket täck Wanda, men hennes käre Fritz hade fått en föga martia- lik representant i hr Rönnblad.
General Bom — hr Hagman — var egentligen mera bullersam än rolig, desslikes hr Lundahls Puck, men hr Salm- son som Grogg och hr Strandberg som prins Paul träffade bättre den offenbachska operett-to- nen, och den » klassiska » kvartetten i sin helhet förnekade icke sin sedvanliga groteska verkan.
Femte kammarmusiksoarén, den sista för säsongen af den Aulinska kvarlcttens med rätta så högt skattade musikaftnar, gafs i tisdags efter ett in- tressant program, hvilket inleddes med Beethovens stråkkvintett C-dur, i hvilken särskildt hr Zetter- qcist i första violinstämman hade det ypperligaste tillfälle att ådagalägga sitt gedigna konstnärskap.
Hr Aulin utförde andra violin- och hr Sjöberg andra altstämman.
Ensemblen var berömvärd.
Härpå följde Saint-Saens ' septett i Ess dur för piano, stråkkvartett, kontrabas och trumpet.
Syn- nerligast tilltalade det vemodiga andantet; utfö- randet präglades af smak och omsorg.
Fru /.
Aqoist skötte pianostämman med kraft och ele- gans.
Slutnumret utgjordes af Dvoräks C-dur-kvartelt, efter hvars mönstergilla framförande den tack- samma publiken i lifliga applåder och inropnin- ningar fick tillfälle utttrycka den verkliga förbin- delse, i hvilken hufvudstadens musikvänner stå till anordnarne af detta slags gedigna musikfe- ster.
E n lärarinnas En svensk roman.
kulturbild, tecknad pä verklighetens grund för Idun af Algot Sandberg.
(Forts.) Met låg öfver det lilla hemmet någonting behag- a t ligt och tilldragande, hvilket Kerstin icke hade tänkt sig med den kännedom hon hade om Karin Löfs personlighet.
Det enda som påminde henne om den var den ganska märkbara lukten af tobak.
(DUN 1893 som kändes i rummen, trots det att fönstren stodo öppna.
» Känner du någon tobaksdoft här? » frågade Karin Löf sin gäst.
» Det är inte så utan, » svarade Kerstin.
» Nå, då skall jag för din skull fasta de här dagarna, » sade Karin Löf skrattande.
» Jag tror nog jag står ut därmed. » Efter middagen tog Karin Löf fram sitt album för att visa sin gäst.
Det upptog idel manliga porträtt: präster, studenter militärer, akrobater.
Och om hvarl och ett hade Karin Löf något att berätta, något om en hastigt uppflammande kär- lekslåga och så om någonting, som helt hastigt gjort slut på hennes » enda kärlek ».
Hon anför- trodde också Kerstin, att hennes » enda kärlek » denna gång var en ung bokhållare på bruket, som låg en balf mil därifrån Om han anade det?
Nej, visst inte, men skulle han svika henne för en annans skull, då vore hon istånd att taga lif- vet af sig.
På det hela taget kom Kerstin bra öfverens med sin väninna, sedan hon allt mer lärde känna hennes svagheter för erotiskt svärmeri.
Egentligen tyckte Kerstin, att det var komiskt med denna stora, karlavuxna kvinnas känslosamma utgjutclser till solen och månen, i hvilka hon hade förmågan att skönja en älskads bild, men hon hade inte hjärta alt le åt dem, hon hörde tåligt på och där- igenom förvärfvade hon i ännu högre grad Karin Löfs vänskap och tillgifvenhet.
En dag gjorde de båda lärarinnorna ett besök på Adolfsbergs bruk.
Man hade fått en ny infor- mator där, som Karin Löf ovillkorligen måste formera bekantskap med.
Det gick också ganska lätt för sig, men Karin blef riktigt förargad, då hon fick syn på kandidaten.
När hon hörde ett nytt mansnamn nämnas, gjorde hon genast upp för sig en idealbild.
Men här hade denna ingen motsvarighet i verkligheten.
Kandidat Skog var en liten enögd och låghalt yngling med lingult, stubbadt hår, och han steg icke en tum i hennes aktning, fastän den unge bruksbokhållaren försäk rade henne, att kandidaten var ett professors- ämne.
Kandidat Skog följde de båda fruntimren ett stycke på hemvägen.
Det var något som Kerstin så gärna skulle ha velat fråga honom om, men hon vågade icke på mycket länge.
Slutligen brände det henne riktigt på tungan.
Det måste fram.
» Känner kandidaten möjligen en studerande Filén? » sade hon hastigt, men så lugnt som möjligt.
» Axel Filén?
Ja, det gör jag visst; vi äro na- tionskamrater, värmländingar båda två.
Känner fröken honom? » » Ja, något.
Vi blefvo bekanta i höstas uppe i Grästop, där jag vikarierade då.
Han var predi- kobiträde där. » » Jag vet.
Jo, det är just den rätta att pre- dika. » » Hvad menar kandidaten? » frågade Kerstin sakta.
» Ah, kors, jag menar, att herrar teologer skulle stadga sig en smula först, innan de stiga upp i predikstolen och förkunna Guds ord. » » Stadga sig? » » Ja, det kanske inte fröken vet — och förresten låter det litet underligt, men teologerna äro ofta bland Upsalas värsta » festprissar ». » » Festprissar, » sade Karin Löf med sin djupa alt, » det vill säga att di super? » » Så ungefär ja — taga dagen lätt och sköta studierna så där till husbehof. » » Och ni menar, att kandidat Filén.
» frågade Kerstin.
» Ah, jag vill visst inte tala illa om » präst-Acke », som vi kalla honom, han är inte värre än andra.
Men inte har det gått undan för honom, det skall Gud veta.
Men nu skall han vara liksom lite för- lofvad, har jag hört, så att det kanske blir bättre nu ... » Kerstin frågade ej vidare.
Hvad den halte kan- didaten sagt hade gifvit henne nog att tänka på.
Hennes Axel en.
» festprisse » I Hu, det var ett styggt ord.
Ah, det var förresten inte sant!
Det var bara förtal ... afundsjuka från den där lin- hårige plugghästens sida.
Hon försökte slå bort det på detta sätt.
Men det lyckades dock icke helt och hållet.
Ett tvifvel hade väckts.
Hon var ond på sig själf, för att hon kunde ett ögonblick tvifla på honom.
D o c k.
det fanns där ändå innerst inne, detta tvifvel.
På oktoberstämman skulle det afgöras, om Ker- stins plats skulle blifva ordinarie.
Skolrådet hade inkommit med förslag härom och uppfört mot- svarande lönesummor i staten.
Man väntade dock en hård strid, ty utgifterna för skolväsendet hade år för år stigit med aktningsvärda summor, så att risnedsAttning å - * a„ P Spis- &amp; Hnäcicebröd Begär pri » kurant I 119 församlingen började draga öronen åt sig.
Spar- samhetspartiet i staden hade också mycket talrikt infunnit sig på stämman.
Diskussionen blef lång- varig, och ampra ord fälldes både af förslagets förespråkare och vedersakare.
Slutligen gick det till votering.
Skolrådspartiet var rikt försedt med fullmakter, men det hjälpte icke.
Förslaget om den nya ordinarie lärarinneplatsen föll på tre röster.
Kerstin fick alltså stanna kvar på sin knappare lön, men med lika mycket arbete som en ordi- narie lärarinna.
Viss ' kändes det bittert, men skolrådets ordförande tröstade henne med, att nästa år skulle det nog gå igenom, och han bad henne icke söka sig bort.
Man tyckte så mycket om henne.
Axel Filén hade på sommaren icke fått råd eller tid att besöka Kerstin.
Men till julen skulle han säkert komma.
Hur hon gladde sig däråt!
Men på samma gång kände hon sig orolig.
De voro ju ej ringförlofvade, hvilket naturligtvis måste göra, att de icke kunde så ogeneradt umgås de få dagar han skulle stanna i staden, såvida de ej ville gifva anledning till skvaller.
Och det var Kerstin så rädd för.
Annandag jul kom Axel.
Han följde troget Kerstins i bref gifna instruktioner.
Han uppvak- tade hennes värdinna, sade sig vara bekant med fröken Sangvin och bad att få personligen öfver- lämna till henne en del hälsningar från vänner och släklingar.
Gumman blef förtjust och skyn- dade genast ut i köket för att sätta på kaffepan- nan, och de båda voro ensamma för några korta ögonblick.
Då Kerstin hvilade i hans starka famn, då kände hon sig säker på, att allt hvad den där andre hade sagt om honom, det var bara förtal.
Och hon hade för allt i världen icke velat göra honom en fråga.
Att låta honom veta, att hon ett enda ögonblick tviflat på honom.
Nej, aldrig i evighet.
Hur han talade om framtiden!
Med hvilken tillförsikt!
Han var den man, hon hade trott.
Hvad gjorde det, att han var fattig!
Samma dag han skulle resa, gjorde han Kerstin ett besök.
Värdinnan var borta, så att de hade en stund för sig själfva.
Axel var nervös och förströdd, och det gjorde Kerstin ängslig.
Hon frågade, hvad som felade honom.
» Ingenting, » svarade han.
Men det var så påtagligt, att hon icke nöjde sig med det svaret.
» Nå, jag måste väl säga det då, » sade han slut- ligen, i det han vände sig hälft ifrån henne, » ehuru jag allra sist hade velat inviga dig i det. » Kerstin blef ängslig.
» Nej, ingen oro, » sade han hälft leende, » jag lider af en mycket vanlig sjukdom, som kallas » kassafeber ». » » Och jag, som knappast har ett enda öre, » ut- brast Kerstin nästan gråtande.
Han kysste henne.
» Inte tänkte jag bedja dig, min älskling, om hjälp.
Men svårt nog är det.
Ingen känner jag här, och jag har icke ens respengar.
Det sista jag hade gick åt till denna lilla färd.
» Då var det orätt af mig att bedja dig komma, » sade Kerstin med sänkt hufvud.
» Nej och tusen gånger nej! » utropade han en- tusiastiskt.
» Jag ville ej ha del ogjordt för en månads svält.
Kunde jag bara komma till Upsala, redde det sig nog. » Kerstin funderade.
» Jag betalade min värdinna strax före helgen, » sade hon.
» Kanhända hon har pengar kvar, kunde jag låna af henne. » » Aldrig Kerstin, det förbjuder jag dig.
Det finns väl alltid en pantlånare här i staden.
Jag sätter bort min ytterrock.
Kavajen är tillräckligt varm i den här fattigmansvintern. » » Nu förbjuder jag dig! » sade Kerstin allvarligt.
» Någon annan utväg måste vi hitta på. » » Det lär vara svårt nog. » Kerstin syntes ett ögonblick strida med sig själf.
Så gick hon långsamt bort till byrån och tog sin lilla guldklocka, fadrens konfirmations- gåfva.
» Tag den, Axel, den behöfver jag inte.
Vi ha en gökklocka inne i andra rummet. » Axel Filén både bleknade och rodnade.
» Nej, nej, Kerstin, » sade han, » det är alldeles för mycket. » » Icke för din skull, » svarade hon och såg varmt på honom.
» Nå, tack då, min egen präktiga flicka.
Så snart jag kommer till Upsala, skickar jag dig pengar att lösa den för.
Du skall icke behöfva sakna den många dagar. » Kerstin kände sig så glad öfver, att hon hade kunnat hjälpa honom, och hans innerligt kärleks- fulla afsked från henne höll henne fullt ut ska- O.
_ — JL T deslös för den lilla sorg, hon ett ögonblick känt öfver att behöfva skiljas från den enda dyrbarhet hon ägde och som hade minnets värde för henne.
En eftermiddag kom en af Kerstins kamrater, Johanna Laven, rusande upp till henne.
» Herre Gud, Kerstin, » sade hon, » har du hört den sorgliga nyheten? » » Nej, hvad då? » » Jo, Karin Löf, du vet, din goda vän i Roskulla har gått och tagit lifvet af sig! » » Hu, hvad du pratar. » » Det är sant, Kerstin!
Se här, det står i tid ningen, som kom i kväll.
Läs själf. » Hon lade ett tidningsblad framför den bestörta Kerstin, som under rubriken » Landsbygdsbref » läste: » En sorglig händelse har i förgår timat härstä- des.
Då småskolebarnen i lördags morse i vanlig tid kommo till skolan, funno de dörren stängd och gardinen till lärarinnans sofrum ännu ned- rullad.
De väntade tåligt en halflimme, då de omtalade förhållandat för brukspatronen L. på Adolfsberg, hvilken händelsevis reste förbi.
Denne steg ur och bultade på fönstret.
Han anade då, att icke allt stod rätt till, hvarför han och drängen med förenade krafter bröto upp ytterdörrarne och såmedels banade sig väg in i huset.
Dörren till lärarinnans rum var endast tillsluten.
Då den öppnades, slog ett in- tensivt os brukspatron L. till mötes.
När han väl kommit in i rummet och fått upp gardinen, var- seblef han lärarinnan liggande orörlig i sin bädd.
Han såg genast att hon var död.
Till en början tänkte han, att en beklaglig olyckshändelse ägt rum, men vid närmare efterse- ende fann han på bordet ett halfark papper, hvarpå stod skrifvet: » Jag har själf sökt döden; lifvet blef mig en börda, sedan han svek mig för en annan.
Mitt blod komme öfver hans hufvud.
Karin Löf. » Alltså en kärlekshistoria.
Fröken Löf var en omtyckt lärarinna af gamla stammen, något ex- centrisk samt af den ålder, att man icke skulle hafva trott på en sådan orsak som den af henne själf angifna till den förtviflade handlingen. » Kerstin satt och stirrade på de suddigt tryckta raderna.
Stackars Karin!
» Ja, hon var betämdt inte riktigt klok, » sade Johanna Laven.
» Och de där kärleksgrillerna måtte just ha utgjort hennes galenskap.
En gång blef hon ju förälskad i själfva konungen, då han var nere på järnvägsinvigning i trakten.
Jag har hört, att hon till och med skref verser till honom. » (Forts.) Från Iduns läsekrets.
Pröfvadt och godt befunnet.
Ett litet bihang till den lilla sömmerskans bön i Idun om en stunds frihet på den långa arbets- dagen från en husmoder, som i många år pröfvat verkan af frihetsstunden: Det är bäst att börja med saken från början, ty ej är det jag, som af mig själf funnit upp, att det kunde behöfvas litet luft och frihet äfven för den, som hela dagen vecka ut och vecka in, det ena året efter det andra, sitter fjättrad vid nålen eller symaskinen.
Den tanken har jag insupit från barndomshemmet långt ner i en af Sveriges syd- ligaste provinser, och långt, långt innan det hvar- ken talades om eller snart sagdt vidare tänktes öfver den arbetande klassens behof af hvila och vederkvickelse.
I hemmet voro vi flere syskon, och i följd häraf behöfde allt som oftast en liten sömmerska från den närbelägna staden anlitas, ty som barn, » dresserade i frihet », hade vi en särskild förmåga att fort och behändigt både slita upp och växa ur kläder, så arbete var god till- gång på.
Aldrig kan jag glömma, med hvilken förnöjd min den lilla sömmerskan hoppade ur åkdonet, det måtte vara hvilken årstid som helst, och huru gladt hon hälsade sitt god dag.
Hon visste nog, att hon skulle få arbeta, men också andas ut en stund hvarje dag, ty alltid så fort middagen var öfver, så skulle hon ut med oss unga i skog och mark och vara fri oeh glad en stund, och säkert är alt ingen af oss njöt såsom hon: för oss var ju frihet dagligt bröd och för henne något mera än sällsynt.
Nöjd och hurtig gick hon sedan till sitt arbete, och nog fick min mor mera och ej mindre verkställdt än i de hem där sömmerskan är ett nödvändigt ondt, som pinas okristligt snart sagdt, för att man så fort S C H U M A C H E R Kong-l.
hofleverantör s &lt;&gt; r r 1 &lt;i i i «!
H K » T N N, N l o c k l i o l i n, U7 C alses &amp; S i s c u i t s FÄS hos de flesta Spccerluaiidlare.
IDUN 120 1893 Kvinnas pröfning till apot^ ' ske kan skall blifva af med henne.
Många år äro förflutna sedan den tiden och mina systrar och jag bosatta långt bort från det gamla hemmet, men ännu händer det mången gång, att en vänlig hälsning eller ett litet bref skrifvet med darrande händer hittar vägen till någon af oss, däri den gamla arbetsmyran talar om, huru lycklig hon var, när hon var ute på » lannet och sprang hök och dufva med fröknarna »; det är som vore det en ljusglimt i hennes tillvaro och ett minne, som hon nu på äldre dagar lefver om och om igen, och det var ju dock så litet emot allt hvad vi själfva som unga fingo njuta af.
Sedan i våra egna hem har den traditionen följt oss, att så snart en sömmer- ska användes i hemmet, skall hon hafva en fri- stund på maten, antingen att gå ut, (hvilket jag anser lämpligast) eller att läsa en tidning, men att arbeta genast tillätes på inga villkor.
— Första gången jag bad den lilla sömmerskan, hvars hjälp jag anlitar här i Stockholm, taga sig en fristund, såg hon hälft förskräckt på mig: därtill hade hon visst ej tid, jag måste göra klart för henne, att det var min bestämda önskan, som måste efter- kommas, såvida hon ville, att jag flere gånger skulle anlita henne, och nu finner hon det alldeles naturligt, att hon här skall hafva » litet matro ».
Använder jag henne flere dagar å rad, då vill hon ogärna sista dagen blifva fri någon stund, på nästa ställe blir hon det ej.
Hon säger, att hon då blir så sömnig och olustig, när tiden nalkas, då hon brukar hafva sin fristund hos mig, och det kan jag nog förstå, ty ej kan en människa, huru stark hon än är, härda ut att arbeta med samma intresse och utan andrum från nio på morgonen till åtta på aftonen.
Den, som nu ej af medkänsla för sin like vill gifva en fristund, kan gärna göra det af egennytta, ty mera och bättre arbete blir hos den, som äfven ger hvila.
Låten nu ej, kära systrar, den lilla sömmerskans bön förklinga ohörd; försöken att villfara den och I skolen känna eder tillfredsställda och ångra, att ni ej tänkt på den saken långt före detta, försäk- rar en icke sömmerska och således alldeles opar- tisk bedömerska af deras tillvaro.
Outredda Nedsatt pris på Modetidningen ensam!
seiév.
PUNKTER.
Från en af vårt lands läroverksrektorer har redaktionen mottagit följande skrifvelse: I n:r 6 (269) af Idun för detta år finnes i ar- tikeln: » En landvinning — som ingen tager i be- sittning » bland annat följande uppgift: » För att antagas till apotekselev fordras kanskaper, mot- svarande dem, som kräfvas för inträde i 6:te klassens öfre afdelning på latinlinien af ett högre allm.
läroverk.
För att styrka sig innehafva detta kunskapsmått är kvinna berättigad att vid sådant läroverk, efter anmälan hos rektor, un- dergå pröfning. » Denna uppgift är nog riktig — den är hämtad nr n:r 31 af Sv.
Författningssam ling för 1891 — men någon skrifvelse från vare sig den ena eller andra myndigheten, huru denna examen skall anställas m. m., har icke till veder- börande rektorer utfärdats.
I dylika fall plägar chefen för vederbörande departement utfärda särskildt cirkulär till läroverken med närmare be- stämmelser.
Hvad som i detta fall kan intressera Iduns läsarinnor är, om examen är kostnadsfri eller icke, samt i senare fallet huru stor afgift för densamma skall afläggas.
Insänden därför, ärade läsarinnor, oförtöfvadt edra bidrag till Redaktionen af Idun, Stockholm, i} ostanvis- ning eller postsparmärken (ej frimärken).
Ett namn jag ofta sett på Iduns första sida.
En romersk kejsare, hvars fröjd var fasa sprida.
Ett djur, dess boning och det fett det ger.
Hvad som på hvarje väg, fast små, du alltid ser?
Hvad djur, såväl som barnen väl be- höfva?
Hvad arkitekten må-ite flitigt öfva?
Ett träd, som är för nordbor alltid kärt.
En gammal kung, som du i skolan lärt.
En dryck, så rar i sommans heta tider, och en, som helst jag ta ' r när det till vintern lider.
Hvad tror du fattig löjtnant önskar mest?
En fågel, som du gärna ser som gäst.
Ett bördigt betesland för stora hjordar.
En läckerhet hvarom mång ' herre or- dar.
En ädelsten; en stenart oss till nytta.
Ett sista rum, hvartill vi alla flytta.
En flod jag vet inunder himmel blå.
Och så ett berg, där du kan lava få.
Två yttringar af vinterns starKa kyla.
Hvad flickan på sin kind vill gärna skyla.
Hvad gjorde pilten när han bannor fått?
Fem namn, som kommit uppå män- nens lott.
Hvad lysten ulf i vinternatten söker.
Och följden af en kakelugD, som röker.
Hvad är, som trädet gärna ej vill mista?
Hvem är bland höstens blommor väl den sista?
TiåsfBtärif.
g) a Bidrag mottagas med tacksamhet.
Jag är ej ny i världen, fast mången tycker så, jag fanns i fordomtima, hos lärde män- nen då, se ' n lefde jag i klostren i många, långa år, nu flyger jag kring världen, med vin- dens fart det går.
N:R 81 ONSDAGEN (656).
P R E N U M E R A T I O N S P R I S PR Å R: IDUN - KR.
&gt; 3: - DEN REDAKTÖR CTGIFNINGSDAGAR: HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
11 OCH FRITHIOF OKTOBER 1899.
UTGIFVARE: BYRÅ HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
- LÖSNUMMERPRIS: 8 ÖRE; REDAKTIONSSEKR.
EOMMISSIONARER OCH EXPEDITION: ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÄ ALL- KLARA S.
STOCKHOLM, IDDNS KCNGL.
RIKS 1 6 4 6 4 ANNA W A H L E N B E R G I HVARDAGSLAG.
EN T I L L D E T Y T T R E o c h i n r e b r i l j a n t d a m s a d e, d å h o n blifvit utsatt för det förhastade o c h ofördelaktiga o m d ö m e t af e n f r ä m m a n d e u n g f l i c k a: se » Hon sanningen. » har n o g rätt!
D e t är i c k e v ä n n e r n a s ögon, som Om förlåtelse, där m i s s t o g h o n sig d o c k.
L i k a litet, s o m ett h e l t f o l k k a n f å sitt r ä t t v i s a b e t y g a f d e n t u r i s t, h v i l k e n h a s t i g t re- s e r g e n o m d e s s l a n d, l i k a litet k a n e n m ä n n i s k a f a t t a s o c h u p p - s k a t t a s a n n a t ä n a f d e n, s o m k ä n n e r h e n n e n ä r a, o c h ett f l a c k t be- r ö m v ä c k e r åtminstone h o s m i g v i d a m i n d r e lockelse än ett glö- dande tadel.
O m j a g i n t e f ö r r ä n p å s e n a r e t i d e r h a f t tillfälle a t t u m g å s m e d A n n a W a h l e n b e r g, k a n j a g t r o v ä r d i g t f ö r s ä k r a, att h v a d m i g a n g å r, hela bekantskapen blifvit ogjord.
T y det allmänna omdömet o m h e n n e är o c h f ö r b l i r i alla m ö j l i g a r ö s t a r t e r, från f r y n t l i g a s t e g u b b - b a s ä n d a u p p till allra g ä l l a s t e u n g - f l i c k - d i s k a n t: » H v a d h o n är s ö t!
S å v a c k r a ö g o n h o n h a r!
v a r a!
G u d, h v a d h o n ser m i l d u t!
» Så ung hon måtte O c h offret f ö r d e s s a e n a h a n d a fraser g å r p å g r u n d a f s i n n ä r s y n t - het verkligen ganska troskyldigt kring, både på gator o c h i salonger, utan en aning o m den förtjusning h o n väcker.