Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kan begå misstag, eller brista i uppfattning al det rätta eller ock rent af sakna förmåga att fullgöra alla med uppdraget förenade anspråk och likväl vinna sina hufvudmäns både erkännande och öfverseende; men visar det sig uppenbart, alt någonsin hans nit blifvit åsidosatt eller hans omtanka uraktlåten, då har han ock icke blott ådragit sig rättvist klander, utan jemväl gjort sig saker till ansvar.
För Banko-verkets förvaltning uuder nu ifrågavarande period har Banko-Utskottets tillfälliga pluralitet uti deri Rikets
Ständer ofvan tillstyrkta décharge icke ansett sig kunna tillerkänna Banko-fullmägtige att hafva ådagalagt nit och omtanka annorlunda, än »i allmänhet», således betecknat, om också på omväg, att tillfällen gifvits, dä dessa oeftergifliga pligter blifvit af dem försummade.
Emot denna beskyllning, iner än genomskinlig i framställningens form, får jag mig härmed vördsamt reservera.
Inom Utskottet har jag mer och mindre bilrädt de anmärkningar och yttranden, som enligt detta betänkande härflutit från Fullmägtiges beslut och åtgärder, och dervid funnit, att under högst ovanliga och högst bekymmersamma förhållanden, mot hvilka ingen föregående förvaltning har någonting jemförligt att uppvisa, Fullmägtige ömsom hållit sig nog strängt tili Banko-reglemeulets bokstaf och ömsom, fastän kanske icke alltid lyckligt, tolkat dess anda och mening; funnit utomordentliga mått och steg vidtague snart sagdt vid sidan af detta Reglemente, och hvilka, ehuru krönta med lysande framgång och alltid med Bankens gagn och bästa till syftemål, endast omständigheterna och den lika utomordentliga ställningen kunna rättfärdiga; men ingenstädes har för mig uppeubarat sig det ringaste spår till bristande nit och omtanka, och ej heller Utskottet har förmått att påpeka hvarest häruti de till uttrycket: »t allmänhet» förutsatta undantag äro till finnande.
Rikets Ständer och deras Utskott böra så afväga sina omdömen, rörande nöjaktigt fullgjorda förtroende-uppdrag, att icke deraf utan skäl kunna dragas tvetydiga slutsatser öfver hederns och anseendets fridlysta område, emedan annars de vigtigare bestyren, bland hvilka förvaltningen af Rikets Ständers Bank är ett af de främsta, löpa fara att komma i händerna på Ivcksökeriets och parti-andans koryféer.
I följd häraf tillåter jag mig föreslå, att Rikets Ständer behaga, med uteslutande af de anmärkta orden: »i allmänhet», i öfrigt antaga den af Banko-Utskottet för Banko-fullraägtige tillstyrkta décharge.
Häruti hafva instämt: vice Talmannen Ola Svensson från Malmöhus län samt Riksdags-fullmägtige Nils Svensson från Christianstads län och Per Östman från Wester-Norrlands län.
Banko-Utskottets Memorial N:o 7. 1 i\:o t.
Ank. till Exp.-Utsk. don 9 Jan. 1860, kl. 2 e. m.
Memorial, med hemställan att Bankens, Diskont-verkens och Tumba Bruks embets- och tjenstemän samt betjente måtte för år fSOO bibehållas vid dem beviljad tillfällig löneförhöjning.
Genom bifall till Banko-Utskottets vid scdnaste riksdag i Memorialet N:o 42 gjorda framställningar medgåfvo Rikets då församlade Ständer, att följando löneförbättringar åt Bankens, Diskont-verkets i Stockholm, Lånc-kontorcns i Göteborg och Malmö samt Tumba Bruks embets- och tjenstemän samt betjente finge, från och med början af år 1857 till och med slutet af år 1859, utgå, nemligen: a) en tredjedels förhöjning å den en hvar af Bankens embets- och tjenstemän, konstidkarc, öfver-vaktmästare och vaktbetjening, enligt Banko-reglementet, tillkommande lön å lönestat; b) en förhöjning af 250 Rall- Rant å det i samina lönestat för hvardera af Bankens sex kassaskrifvare upptagna årliga arfvode, stort 900 R:dr nämnde mynt; c) en tillökning från 300 R:dr till 400 R:dr Rant i det, såsom ersättning för ökade hyreskostnader, åt Bankens Brand-chef pä supplementar-stat anvisade årliga anslag; hvaremot do å supplementar-stat utgående tjenstgörings-penningar, arfvoden och öfrige anslag skulle vid oförändrade belopp bibehållas; d) en tredjedels förhöjning ej mindre å den för hvar och en tjensteman, vaktbetjent och husdräng vid Banko-diskont-vcrket i Stockholm samt Låne-ltontoren i Göteborg och Malmö i Banlco-reglemcntet upptagne lön, än äfven å de för Banko-ombuden vid berörde två lånekontor bestämda arfvoden, dock under iakttagande deraf, att omförmälda löntillökning, hvad auginge Banko-diskont-verkets kansli, borde, intilldess detsamma kunde regleras till öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid 1853—1854 årens Riksdag fattade beslut, tillkomma T.e Ombudsmannen å en lön af R:mt 1,800. 2:a Ombudsmannen å en lön af „ 1,200. 2:ne Kanslister, å en lön af 750 R:dr för hvardera „ 1,500.
Brot. 1859 & 1860. 6 Sami. 1 Afd. 6 Haft. 1 2 Banko- Utskottets Memorial N:o 7. och beträffande Låne-kontoret i Göteborg, skulle beräknas för 3:dje Bokhållaren å Bunt 1,000, för 2:dre Registratom å „ 800, intilldess sistnämde tjensteman afgingc och en kontors-skrifvare i hans ställe blefve vid Låne-kontoret tillsatt, samt e) en tredjedels förhöjning i den kontanta lönen för Tumba Bruks tjenstemän, jemte den för besörjande af Brukets angelägenheter i Stockholm anställde vaktmästare.
Såsom af § 7 i Fullmäktiges till Utskottet afgifna berättelse inhemtas, hafva förbemälde ernbets- och tjenstemän samt betjente, uti särskilda ansökningar, inom den i § 39 af Banko-reglementet föreskrifna tid begärt att för framtiden varda bibehållne vid ifrågavarande löne- och arfvodes-förhöjning; till stöd hvarför blifvit hufvudsakligen andraget, att do orsaker, hvilka påkallade och föranledde förhöjningen och som förmodades vara öfvergående, ingalunda under den sedermera förflutna tiden upphört att vara gällande, utan ännu i oförminskad kraft qvarstodo; att prisen på lefnadsförnödeuhcter m. m. om ock nu i ett eller annat fall något lägre än vid den tid, då förhöjningen af Rikets Ständer beviljades, i andra fall likväl ganska betydligt stigit och således på det hela icke undergått någon nedsättning, som med skål och billighet borde eller kunde föranleda minskning i den nu utgående aflöningen; att någon antaglig anledning icke heller förefunnes till den förmodan att lefnadskostnaden i Stockholm, Göteborg eller Malmö, i hvad denna kostnad berodde af lifsförnödenheterues pris, skulle under den närmaste framtiden blifva mindre hög ån den för närvarande vore, att dessa pris, ehuru föga märkbart, dock under sednastc två å tre årtionden varit i ett fortsatt stigande, särdeles de sista åren, och att en oupphörligt tillvexandc folkmängd i förening med allt mera underlättade kommunikationer emellan nämnde orter och det öfriga landet samt utlandet, jemte åtskilliga andra förhållanden innebure grundade anledningar till det antagande, att denne fortsatta prisstegring, långt ifrån att vara på återgång, fasthellre ännu icke uppnått sin höjdpunkt.
Fullmäktige, sorn vid öfverlemnande till Utskottet af ofvanberörde ansökningar, uppå anförda skäl tillstyrkt, att omförmåldc tillfälliga förhöjning i löner och arfvoden måtto å stat uppföras, hafva derjemte af anledning att nämnde förhöjning icke är vorden beviljad längro än till 1859 års slut, under det att Statens embets- och tjenstemän samt betjente vid sednaste riksdag beviljats lönetillökning äfven för året 1860, anhållit att, då billigheten syntes fordra, att Bankens, Diskont-verkens och Tumba Bruks löntagare komine i åtnjutande af enahanda förmån, som blifvit vederbörande i Statens verk beredd, Utskottet, före pröfningen af sjelfva hufvudfrågan, ville hos Rikets Ständer föreslå, att den vid förra riksdagen beviljade tillfälliga förhöjning i löner och arfvoden måtte jemväl för år 1860 få utgå i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, hvilket fortfarande egde full tillämplighet, enär Banko-diskont-verkcts kansli ännu ej kunnat organiseras enligt den af Rikets Ständer lemnade föreskrift och vid Låne-kontoret i Göteborg Andro Registratorn i tjensten qvarstodo.
Lika med Fullmäktige tinner
Utskottet det vara med billighet öfverensstämmande att, då Statens embets- och tjenstemän samt betjente vid sistförflutna riksdag undfått lönetillökning äfven för år 1860, enahanda förmån må tillgodokomma deras vederlikar i Banken och Diskont-verken samt vid Tumba Bruk.
Visserligen hafva dessa sednare åtnjutit en särskild fördel derutinnan, att hela den beviljade förhöjningen till dem utgått från och med år 1857 och sålunda ett år Banko-Utskottets Utlåtande N:o S. 3 tidigaro, än hvarunder Statens embets- och tjenstemän samt betjente tillerkänts deras lönotillökning, hvilken af Rikets Ständer anvisades för den tid nu gällande statsreglering omfattar, eller åren 1858, 1859 och 1860, men härvid bör dock erinras att sistnämnde löntagare vid förlidne riksdag jemväl för året 1857 i forin af gratifikation beviljades förbättring uti innehafvande aflöningsförmåner till ett belopp motsvarande 50 procent af den medgifna lönetillöleningen, hvarigenom alltså Statens embets- och tjenstemän samt betjente då erhöllo förbättrade aflöningsvilkor för en tid af tillsammans 4 år eller af ett år mera, än som tillkom de under Banko-verket lydande.
Med afseende härå har Utskottet, som framdeles kommer att taga i öfvervägande och till Rikets Ständer afgifva yttrande i anledning af Fullmäktiges framställning om uppförande å stat af do belopp, hvarmed vederbörandes löner och arfvodon vid sednaste riksdag blefvo tillfälligtvis förökade, ansett sig nu böra vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande af Rikets sednast församlade
Ständer beviljade tillfälliga förhöjning i löner och arfvoden åt Bankens, Diskont-verkets i Stockholm, Låne-kontorens i Göteborg och Malmö samt Tumba Bruks embets- oell tjenstemän samt betjente måtto äfven för år 1860, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers ofvanberörde beslut, få utgå.
Alik. till Exp.-Utsk. den 9 Jan. 1860, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga om belåning o/ gtdd och silfver i Rikets Ständers Bank och dess Lfine-kontor.
Sedan den belåning af arbetadt eller oarbetadt guld och silfver, som från längre tid tillbaka inom Riks-banken egt rum, i följd af Rikets Ständers beslut vid 1853—1854 årens riksdag, blifvit med sistnämnde års utgång afskaffad, så föranledde de under förlidne riksdag inträffade brydsamma förhållanden inom affärslifvet
Rikets då församlade Ständer att, uppå Banko-Utskottets förslag, medgifva, det omförmålda lånerörelse finge i Banken åter införas samt jemväl till Bankens Låne-kontor utsträckas i afsigt att dymedelst i någon mån för allmänheten underlätta den betryckta penningeställmngen; hvarvid uti 144 § af då utfärdade
Bankoreglemente för denna lånerörelse fastställdes hufvudsakligen följande grunder: att det lägsta bolopp, hvartill lån finge utgifvas, vore å panter, vägande 3 skålp., eller 4 Banko-Utskottets Utlåtande N:o 8. 300 ort silfver, och, hvad guld anginge, 20 dukater, med ett utlåningsvärdo af 50.
It:mt för hvarje skålp. silfver och 7
R:dr 78 öre nämnde mynt för en dukat i guld; att räntan skulle beräknas från den dag, lånet utgått, efter 5 procent årligen; att den belånade panten borde utlösas inom 3 månader, vid äfventyr att densamma eljest hemfölle till Banken, likväl med rättighet för vederbörande att bevilja omsättning af dylikt lån; samt slutligen, att alla sålunda meddelade försträckningar skulle vara återgäldade inom 1859 års slut.
Jemte redogörelse för de åtgärder, Fullmäktige vidtagit för att bringa ifrågavarande lånerörelse till verkställighet, samt huru densamma, efter dess sålunda beslutade återinförande, är vorden bedrifven, hafva 1859 års Revisorer af Bankoverket i 51 § af deras till Rikets Ständer afgifna berättelse uttalat den mening, att, då utlåningen mot pant af guld och silfver, enligt Revisorernes åsigt, bordo lånda både till Bankens och allmänhetens fördel, men nämnde lånerörelse, på nu stadgade vilkor, endast varit i ringa mån anlitad, berörde vilkor borde så förändras, att rörelsens begagnande derigenom komme att för allmänheten underlättas.
I enahanda syftning hafva jemväl vid innevarande riksdag motioner blifvit inom Riks-Stånden väckta och till Utskottet remitterade, nemligen: hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln af Friherre Greutz, Steffan, sorn ansett att, då lånerörelsen mot pant af silfver och guld alltifrån dess begynnelse åsyftat att afhjelpa tillfälliga behof, i synnerhet för dem, hvilka saknade fastighet, på hvilken de kunde erhålla större eller mindro stående lån, det vore hvarken billigt eller rättvist, att just nu, då dylika penningebekof kunde anses vara mera trängande än under flera föregående år varit händelsen, tilltäppa denna hjelpkälla, helst om man besinnade, att berörde låneanstalt icke medfört och ej heller kunde komma att medföra någon förlust för Banken, utan att denna fast hellre genom belåning af guld och silfver bereddes tillfälle att förstärka sin metalliska kassa, samt att det derföre borde vara för Rikets Ständer angeläget att, utan ringaste dröjsmål, förordna om utlåningens fortsättande, äfvensom att anställa en revision af de vid sistlidne riksdag i detta ämne meddelade föreskrifter, hvarvid, i motsats till hvad som då beslutades, minimum för låns erhållande borde bestämmas så lågt som möjligt, på det att de, hvilka allmännast voro i behof af lån, kunde komma i tillfälle att draga nytta af denna anstalt; varande af motionären särskildt anmärkt den för låntagare alltför stränga föreskrift, att då pant icke inlöses på bestämd dag, den skall hemfalla till Banken, hvilket stadgande, såsom till sjelfva sin princip oriktigt, enligt motionärens åsigt borde upphäfväs, och att inbetalningsterminen borde snarare utsträckas än inskränkas samt, der inbetalning icke skedde, det belånta silfret eller guldet på öppen och allmän auktion försäljas och det öfverskott som dervid kunde uppkomma, till pantegaren eller dess rättsinnehafvare återställas; samt hos Ilögvördiga Preste-Ståndet af Herr Doktor Sandberg, som, i betraktande af Riks-bankcns stora behof af utvägar att föröka sin metalliska valuta, och på det de, som hade guld- och silfverpanter i Banken, icke genom ett tvärt afbrytande af rörelsen vid 1859 års slut måtte göra förluster, föreslagit följande föreskrifter: l:o att mot pant af guld och silfver, hvars intrinscca värde är kändt, lån eidiållcs i Rikets Ständers Bank emot 5 procents ränta efter år räknadt; 2:o att den pant, som emottages, cj må understiga 100 ort eller 1 skålp. silfver oller 10 dukater i guld; Banko-Utskottets Utlåtande N:o 8. 3:o att lånetideu bestämmes till G månader med omsättningsrätt,
dock beroende af Fullmäktiges pröfning, och 4:o att lånebeloppets storlek icke öfverstiger pantens värde i händelse den förvandlas till mynt.
Af de utlåtanden, som Fullmäktige, i anledning af Revisorernas ofvanberörda yttrande, från ej mindre
Direktionerna öfver Låne-kontoren i Göteborg, Malmö och Wisby, än Bankens Understyrelse infordrat och till Utskottet öfverlemnat, har Utskottet inliemtat, att den ifrågavarande lånerörelsen icke varit anlitad hvarken i Göteborg eller Malmö samt i Wisby endast af frenne personer; att
Lånekontors-direktionerna i do 2:ne förstnämnde städerna derföre ansett rörelsen icke vara för allmänheten inom orten behöflig, och i fall den likväl skulle blifva anlitad, ej heller fördelaktig för Banken, enär densammas besörjande tvifvelsutan leonline att medföra större omkostnader, än som af inkomsterna kunde bctäckas; att Direktionen öfver Lånc-kontorct i Wisby uttryckt den förmodan, att om minimi-beloppct nedsattes till 100 ort silfver och G1 dukater i guld, ett betydligt hinder för rörelsens begagnande skulle blifva hafvet, samt att understyrelsen, med vidblifvande af sin förut till Fullmäktige uttalade åsigt örn denna låneanstalts olämplighet, föreslagit åtskilliga förändrade bestämmelser för densamma i händelse den skulle anses fortfarande böra bibehållas; och hafva Fullmäktige, under åberopande af de skäl, som blifvit anförda så väl för indragning sorn mot återinförande af merberörde utlåning hos Utskottet tillstyrkt, att
Revisorernas framställning ej måtto till vidare åtgärd föranleda.
Då såsom förut är nämndt, Rikets sednast församlade Ständer förordnat att utlåningen mot pant af guld och silfver i så väl Banken som Låne-kontoren skulle upphöra vid 1859 års slut, men förslag nu blifvit väckt om utlåningens fortfarande efter nämnde tid, har Utskottet ansett sig destohellre böra denna fråga särskildt behandla oberoende af det förslag till reglering af Bankens låne- och krcditivrörelse, hvilket det åligger Utskottet att afgifva, som någon viss fond för guldoch silfverbelåning icke är vorden af Bankens medel afsatt, utan, enligt Rikets Ständers föreskrift densamma får ske till hvilket belopp som helst, under iakttagande deraf, att panterne till det värde, hvartill de blifvit belånade, inboräknas i Bankens metalliska kassa; hvaraf följer att för ifrågavarande lånerörelse, i händelse den komme att fortsättas på samma sätt som hittills, större eller mindre del af Bankens för andra föremål afsedda tillgångar icke behöfde tagas i beräkning.
De hufvudsakligaste skäl, sorn lågo till grund för Rikets Ständers vid 1853—1854 årens riksdag fattade beslut om afskaflande af den dittills i Banken besörjda belåning mot pant af guld och silfver, och hvilka skäl äfven efter den förändring i grunderne för denna rörelse, som vid sednaste riksdag fastställdes, qvarstå i oförminskad kraft, voro: att nämnde belåning ingalunda lämpar sig för en Riks-banks verksamhet utan rätteligen utgör föremål för s. k. assistans-inrättningar och särdeles om den skulle i Banken få verkställas till så lågt minimum, som nu blifvit ifrågasatt, vore att betrakta egentligen såsom en undsättnings- eller välgörenhets-anstalt för de mindre bemedlade folk-klasserne inom liufvudstaden och i dess granskap, men att Stockholms stad eger en dylik inrättning, hvarest personer af alla klasser kunna mot pant af guld och silfver erhålla lån; att i Göteborg, efter hvad Låne-kontorcts
Direktion upplyst, dylika lån meddelas i så väl Spar-banken som en allmän dervarande pantlåne-inrättning, och att jemväl i flera andra städer inom riket Spar-banker lära utgifva lån mot pant af guld och silfver; hvarförutom ifrågavarande lånerörelse för Riks-bankeu medför jemförelsevis G Banko-Utskottets Utlåtande N:o 8. betydliga förvaltningskostnader.
Äfven Banko-Utskottet vid scdnaste riksdag, då det framställde sitt af Rikets Ständer gillade förslag om guld- och silfver-belåningens återinförande, uttalade öppet den åsigt, att denna belåning icke borde i Banken permanent bibehållas, ehuru densamma, betraktad såsom ett tillfälligt medel att för en kortare tid i rörelsen framkalla tillgångar, som eljest skulle förblifva ofruktbara, syntes icke böra blifva utan gagn för det allmänna.
Under åberopande häraf, och då de särskilda förhållanden, hvilka vid sistförflutna riksdag föranledde Rikets Ständers omförmälda beslut sedermera förändrats, och samma skäl som då lågo till grund för åtgärden att återinföra en vid föregående riksmöte såsom olämplig afsk aflad lånerörelse, icke vidare förefinnas, har Utskottet ansett sig så mycket mindre cga anledning att tillstyrka denna rörelses fortsättande, som, efter livad Utskottet inhemtat, vid nästlidet års slut i Banken återstod såsom oinlösta endast 11 panter till det jemförelsevis obetydliga värdet af tillsammans 3,022 R:dr 28 öre Runt; och hemställer
Utskottet alltså vördsamt att hvad så väl af Revisorerna som i ofvanbcrörde motioner blifvit föreslagit ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
RESERVATIONER: af Herr af Wirsen, Th. af Herr Doctor Sandberg: ”Emot Banko-Utskottets beslut, som fattades med 15 röster emot 14, att all belåning af silfver och guld skulle i Banken upphöra med detta årets slut får jag inlägga en vördsam reservation.
Denna rörelse är gammal.
En lång tid meddelades lån ända ned till 2 R:dr B:co.
Yid 1844—1845 årens riksdag fann man med skäl detta minimum för lågt, och höjde det till 10 R:dr B:co.
Sådant förblef det till 1853—1854 årens riksdag, då en tilltagande penningerikedom vidgade åsigterna och Riks-bankcns tillgångar började tagas i anspråk till förlag för godt köp åt enskildas aktiebanker, hvilka derigenom kunde gifva sina delegare en vida större vinst på Riks-bankens bekostnad.
Då fann man belåningen af guld och silfver icke vara bankmessig — för småaktig för en Riks-bank — och i stället för att bestämma det minsta lånebeloppet något högre, hvartill kunnat vara skäl, skulle rörelsen alldeles upphäfvas.
— Den var dock icke, äfven med sina mindre lån, ofördelaktig för Banken, ty under sista året af sin tillvaro, 1854, då blott 4 procents ränta erlades, inbragte Banko-Utslcottets Utlåtande N:o 8. 7 (lexi cn räntovinst af 13,209 R:dr 34 sk. 7 r:st
Banko oell liela förvaltningskostnaden uppgick till 4,270 R:dr samina mynt.
Kom så penningekrisen vid 1857 års slut med cn förfärlig omstörtning i alla affärsförhållanden.
Då i nödens stund väcktes åter ett sådant förslag, för att utur tillfällig penningcförlägenhet rädda mången eljest välbehållen man, genom utväg att hl belåna sitt silfver i Banken.
Förslaget omfattades genast med särdeles bevågenhet.
Men sedan första förskräckelsen var förbi, vidgades åter blicken; man började ångra sin svaghet för så lumpna intressen och fästade derföre vid denna belåning så hårda vilkor att den föga kunnat begagnas.
Vid sista Bankorevisionen tillstyrkte Revisorerna cn sådan förändring i vilkoren att låneutvägen måtte kunna anlitas.
I dess ställe bar Utskottet äfven på det skäl att den blifvit föga begagnad, med 1 rösts majoritet tillstyrkt dess fullkomliga uppbäfvandc och lemnat utan afseende do motioner som yrkat dess bibehållande eller rättare sagdt dess införande under nuvarande stora penningebchof, på mora billiga och antagliga vilkor.
I detta beslut bar jag för min del icke kunnat instämma af följande skäl:
Man belånar i Banken jern, koppar och alla andra metaller; men de ädla metallerna, guld och silfver, få icke belånas.
— Man talar mycket om företrädet af lån på realsäkerhet framför lån på namn; och jag vet icke någon redare pant än guld oell silfver, särdeles för en bank, som med silfver skall inlösa sina sedlar.
— Man säger att Banken icke skall förvandlas till en pantlånc-inrättning.
Men den meddelar ju dagligen och stundligen lån mot pant af inteckningar, obligationer, löpande förskrifningar, aktier, med flere andra hypoteker, oell jag kan icke finna att guld och silfver äro några sämre hypoteker.
— Man hänvisar till assistans-inrättningar.
Till följe af sin natur kunna dessa anstalter blott lemna små lån och på ytterst betungande vilkor till 10 å 12 procent.
Och bär är icke fråga om att i Riksbanken återgå till det förra låga lånebeloppet af 15 R:dr, ännu mindre till 3 R:dr, utan till belåning af 1 skålp. oller 100 ort silfver oell 10 dukater i guld, såsom den minsta pant, som emottages.
— Man säger att sparbankerna böra sköta en sådan lånerörelse.
Ja, dessa välgörande inrättningar äro do onda privat-banker i vårt land, som någonsin bort oktrojeras och uppmuntras, ty deras rörelse är byggd på ilen rigtiga grunden, en sammansatt upp- och utlåning, och medföra cn väsendtlig nytta.
Men de skötas utaf sina principaler utan lön och utan vinst, och man kan icke af dem fordra en större uppoffring.
De gifva på de insatta penningarne, hvarmed de röra sig, den högsta möjliga ränta och Riks-bankcn disponerar räntefritt sina egentliga utlåningsfonder.
På samma gång man förmodat att denna låncgreu skulle i alla händelser föga anlitas, bar man talat om det stora utrymme som för de många panterna skulle erfordras.
Kunde den otaliga mängden af småpantcr fordom bär inrymmas, så måtto mindre rum fordras, då endast större panter få inlemnas.
Bankohuset är ju nu icke mindre än förr, och dess förvaringsrum äro sannerligen icke öfverfyllda af ädla metaller; men rum saknas alltid för den gäst man icke vill herbergera.
Den stora vådan för Bankens realisationsförmåga, som skulle uppstå af dessa guld- och silfver-panters inräkning uti metalliska fonden, kan jag omöjligen begripa.
När en guld- eller silfverpant inlemnas i Banken, så utlcmnas sedlar på densamma såsom lån på 6 månader.
Denna pant kan aldrig uttagas, utan att samma sedelbelopp, tillökadt med upplupen ränta, åter i Banken inlemnas.
Efter G månader kan lånet indragas eller omsättas efter vederbörandes pröfning.
Skulle pan - 8 Banko-Utskottets Utlåtande N:o 8. ten icke utlösas, utan hemfalla till Banken, så liar panten, förvandlad till mynt, ett värde som fullt motsvarar lånet, för hvilket Bankon dessutom under tiden åtnjutit 5 procents ränta.