Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 anseende härtill erfordrades en gemensam arbetsinrättning för hvarje Län, der ortens lösdrifvare kunde tvingas till sysselsättning; och för afhjelpande af denna brist hemställde motionären, att, intilldess en allmän plan för organisation af arbetsinrättningar inom orterna för dylika personers sysselsättande under nödig tillsyn kan blifva af Kongl. Maj:t framlagd och genomförd, Rikets Ständer måtte förnya sin vid sisthållne riksdag i afiåten underdånig skrifvelse gjorda anhållan om ändringar och tillägg såväl till 5 § 2 morn., som till 8 § i Kongl. Stadgan om försvarslöse personer den 29 Maj 1846, så att äfven sådan försvarslös person, som icke vore att hänföra under 6 § 1 mom. i nämnde nådiga Stadga skulle kunna dömas till allmänt arbete för en tid af ett år eller derunder; varande uti berörde underdåniga skrifvelse föreslaget, dels alt 2 mom. i 5 § skulle erhålla följande förändrade lydelse: ”Ofver försvarslös, sorn icke är att hänföra under § 6 mom. t, men visar lättja och liderlighet, ege Tillsyningsman enahanda husbonderätt, som i förra mom. sägs; och må en dylik person, derest han underlåter att af erbjudet arbetstillfälle sig begagna samt, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. 23 efter inför Socken-Nämnden frenne serskilda gånger erhållne varningar, sig ej rättar, anmälas hos Konungens Befallninghafvande, som ege att med honom förfara, på sätt i 8 S föreskrifves; dels ock att till 8 § i omförmälde Kongl. Stadga måtte fogas ett tillägg, hvarigenom samma § komrrie att lyda sålunda: ”Finnér Konungens Befallningshafvande ej skäl, att förlängdt anstånd enligt 7 § bevilja, eller har den, som äfven erhållit detta anstånd, föreläggandet ändock icke uppfyllt; och är ej tillfälle till personens sysselsättande under nödig tillsyn vid arbetsinrättning, som är urten serskildt tillhörig; varde den försvarslöse dömd att användas till allmänt arbete på viss tid, hvilken bestämmes sålunda: till fyra år för den, som undergått straff för tredje resan stöld eller ock blifvit för annat bro t dömd till lifstidsarbete å fästning eller tukthus, eller att mista lifvet, men i det straff af nåd erhållit mildring: till tre år för den, som undergått straff för andra resan stöld eller andra resan inbrott; till två år för andra i §
6 mom.
1 nämnde försvarslöse; samt till ett år eller derunder för sådane personer, snm uti § 5 inom. 2 omförmälas”.
Och är härförutan af Riksdagsfullmäktigeri Johan Lekberg från Orebro
Län yrkadt, att stadgande måtte meddelas al innehåll, ’’att sådane personer, som, oaktadt lämplige föreställningar af fattigvårds-styrelsen, icke kunna föimås att arbeta till sin eller de sinas bergning eller genom lastfull lefnad på ett eller annat sätt falla fattigvården till last, skola, sedan de tvänne gånger undergått varningar, af Konungens Befallningshafvande dömas till arbete på 3, (i å 12 månader, efter omständigheterna, å något Kronans korrektionshus.
Utskotten hafva tagit omförmälde anföranden i öfvervägande; och hvad först angår Herr Hedenstjernas framställning om behofvet af påminnelser till embetsmyndigheterne här i riket att noggrannt iakttaga gällande författningar angående utfärdande af pass för lösa personer, så finna Utskotten det mindre lämpligt, att Rikets Ständer skulle hos Kongl. Majit anhålla om vederbörandes förständigande att uppfylla skyldigheter, som dem redan åligga; hvarföre Utskotten tillstyrka, att förslaget i denna del icke må vinna afseende.
Vidkommande derefter bemälde motionärs hemställan, att Rikets Ständer skulle anhålla, det Kongl. Majit täcktes anbefalla de Norrska auktoriteterne att icke utan serdeles skäl meddela pass till Sverige åt lösa personer; så få Utskotten erinra, att Rikets Ständer genom bifall till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets utlåtande J\1 2 beslutat hos 24 Lag- narn t Allmänna liesvars- och III; otiomi-Utsi: ollens Betänkande, N;o 27.
Maj:t i undthet begära, det enahanda föreskrifter, sorn äro för Svenska embetsmyndigheter gällande i fråga om meddelande af pass till Norrige, jemväl af Norrska auktoriteter vid utfärdande af pass till Sverige iakttagas, och att således den af Herr Hedenstjerna i delta afseende föreslagna åtgärd nu mera icke erfordras.
Beträffande vidare Herr Hedenstjernas förslag om inackorderande af Zigenares och andre dylika kringstrykande personers harn på Statens bekostnad, hvarmed åsyftas, att alla sådana harn skola, så snart de kunna undvara mödrarnes vård, dessa ovilkorligen fråntagas, för att på det allmännas bekostnad uppfostras, anse Utskotten sig böra fästa uppmärksamheten derpå, dels att för det fall, då dylikt barns moder hålles häktad, Kongl. Cirkulär-brefvet den 24 November 1S37 stadgar, det barnet skall från modren skiljas och på fattigvårdens eller statens bekostnad underhållas, dels ock att i annan händelse det åsyftade ändamålet uti ifrågavarande afseende synes kunna vinnas medelst tillämpning af 8 § 5 mom. i Kongl.
Stadgan angående folkundervisningen i riket d. 18 Juni 1842, hvarest föreskrifves, att barn, hvars föräldrar eller målsmän tredskas att efterkomma de i afseende pä barnens skolgång iemnade föreskrifter, kunna efter föregångne varningar till föräldrar eller målsmän från desse skiljas och till vårdande åt andre personer öfverlemnas mot ersättning, som, derest tillgång hos föräldrarne saknas, obestridligen lärer drabba fattigvården; och anse Utskotten i följd häraf någon föreskrift i den syftning, motionären i detta afseende tillstyrkt, icke vara erforderlig; hvarföre Utskotten, med afseende jemväl å den betydliga kostnad för Staten, som genom bifall till detta förslag skulle föranledas, tillstyrka, att detsamma icke må af Rikets Ständer bifallas. I anledning af Herr Hedenstjernas sistberörde framställning hafva Utskotten dock fästat uppmärksamhet derpå, att det af motionärerr öfverklagade oskick, att gifta icke bofaste personer med sina barn kringstryka och såmedelst undandraga barnen allt tillfälle till undervisning och uppfostran, i betydlig mån underlättas och befordras genom nu gällande stadgande uti 3 § i Kongl, kungörelsen angående utfärdande af pass åt lösdrifvare m. m., hvilken innehåller, att gifta personer, hvilka äro att anse såsom lösdrifvare, icke kunna förpassas utom länet, utan att de jemväl medtaga hustru och barn, eller, med Kyrkoråds-protokoll styrka, att hustru och barn under deras frånvaro hafva sin bergning utan att falla församlingen till last.
Enligt Utskottens omdöme borde det derföre aldrig tillåtas Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. 25 tillåtas dylike personer att vid andra tillfällen, än vid flyttning till annan ort, eller, då annat gilltigt skäl styrktes, på resa medtaga sina minderåriga barn, utan skulle desse alltid i hemmet qvarlemnas och fadren eller modren icke erhålla tillstånd att från orten sig begifva, förr än på omförmälde sätt blifvit styrkt, att barnen vore af annan godkänd person till vård emottagne och under föräldrarnes frånvaro hade sin bergniug, utan att falla församlingen till last.
Utskotten få i anledning häraf tillstyrka, att det anmärkte stadgandet i omförmälde Kongl, kungörelse må sålunda förändras: att gifte personer, hvilka icke hafva stadig bostad, utan äro att anse såsom lösdrifvare, icke må, utan gilltige skäl, medtaga sine minderårige barn på resa utom det län, der de vistas, eller kunna förpassas utom länet, utan att de med fugrkoräds-protokoll styrka, all barnen blifvit af annan godkänd person lill vård emottagne och hafva sin bergning utan att falla församlingen till last.
Hvad slutligen beträffar dels Herr Prosten Holms hemställan, att Rikets Ständer skulle hos Kongl. Maj:t anhålla, att förordnande måtte meddelas rörande de i 5 § 2 mom. af Kongl, stadgan den 29 Maj 1846 omförmälde försvarslöse personers hållande till arbete vid inrättning inom orten, dels Herr Doktor Säves förslag om förnyande af Rikets Ständers vid sisthållne riksdag aflåtna underdåniga skrifvelse, rörande dylika personers dömande till allmänt arbete samt dels Herr Hedensijernas och Johan Lekbergs förslag i ungefärligen enahénda syftning; så få Utskotten till en början upplysa, att Kongl. Majit, i anledning af Riket Ständers berörde skrifvelse, inhemtat Styrelsens öfver Fängelserne underdåniga utlåtande och genom nådig remiss den 10 Februari 1849 anbefallt Justitie-kansleren att sig i ämnet yttra, men hvilket yttrande ännu icke blifvit afgifvet.
I sjelfva saken få Utskotten anföra, att Utskotten, lika med motionärerne, anse nu befintli ge föreskrifter otillräckliga för att till ordning och verksamhet hålla sådane försvarslöse personer, som icke kunna hänföras under 6 § 1 mom. i Kongl, stadgan den 29 Maj 1846, men beträdas med kringstrykande, tiggeri, lättja eller liderlighet.
Utskotten instäm ma derjemte uti Rikets sednast församlade Ständers, i ofvanomförmälde underdåniga skrifvelse yttrade, åsigt, att dylike personers hållande till tvångsarbete är det både verksammaste och mest lämpliga medel såväl att förekomma, att de må falla församlingarnes fatBih. till B.
Prot. 1850—51. 7 Sami. 2 Afd. 8 Iluft. 4 26 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, Nio 27. tigvård till last, som att förhindra deras på sedligheten inom orterne menliga inflytande.
Men Utskotten anse tillika frågan derom, huruvida desse personer skola dömas tiil allmänt arbete, vid arbets-inrättning, som af staten bekostas, eller sysselsättas vid dylike inom deras hemort belägna och af kommunerne sjelfve föranstaltade inrättningar, vara beroende deraf, huruvida åt fattigvårds-sarnhällena kommer att tillerkännas rättighet att förhindra inflyttning från ett fattigvårds-samhälle till annat af personer, som äro kände för lättja samt oordentligt och liderligt lefnadssätt eller hvilka icke kunna visa sig ega utvägar till sjelfförsörjning och således kunna förväntas snart komma i den belägenhet, att de behöfva fattigvårdens understöd.
Om en sådan rättighet varder fattigvårds-samhällen med gifven, torde deraf ock böra följa, att om en person, som med kommunens begifvande inflyttat, derefter förr eller sednare faller i fattigdom eller beträdes med lättja och vanart, kommunen äfven måste besörja hans underhåll eller åt honom bereda tillfälle till sådan sysselsättning, dervid tvångsarbete kan användas; men om åter den fria inflyttningsrätten af lagstiftaren fortfarande bibehålles, anse Utskotten staten dymedelst iklädas åtminstone förbindelsen att bekosta de medel, som äro behöfliga för att från kommunernes gemenskap skilja sådana dess medlemmar, som genom lättja och vanart blifvit för kommunerne skadliga.
Då, såsom ofvan förmälts, Kongl.
Majit ännu icke till pröfning förehaft Rikets Ständers vid sisthållne
Riksdag gjorda underdåniga framställning i ämnet, och förnyad anhållan om pröfning af densamma skiljd från öfriga med fattigvården sammanhängande frågor, icke torde vara lämplig eller erforderlig, få Utskotten vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer, för den händelse, att Rikets Ständer godkänna de af Utskotten nu yttrade äsigter i ämnet, uti den underdåniga skrifvelse, hvars aflåtande Utskotten här föreslå, hos Kongl. Majit anhålla, att Kongl. Majit, i sammanhang med pröfnmgen af Rikets Ständers nyssberörde framställning, täcktes taga dessa åsigter i nådigt öfvervägande.
Emedan, på sätt Utskotten sålunda anse sig hafva ådagalagt, hvad Kongl. Förordningen, den 25 Maj 1847 innehåller, angående församlingarnes skyldighet att hvar för sig besörja vården om deras fattige, icke låter förena sig med den i samma förordning medgifna obegränsade rättighet för hvar och en att, genom inflyttning, af församling blifva medlem, utan att församlingen dervid eger att sig yttra; och då dels den i berörde Kongl.
Förordning förekommande tillämpning af nämnde grundsatser visat sig medföra så be - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. 27 tänkliga svårigheter och invecklade tvister emelian församlingarne, att författningen i denna del icke torde kunna utan väsendtliga modifikationer bibehållas, dels det i 5 mom. af författningens 6:te § intagna stadgande om församlingarnes skyldighet att söka bereda arbetsförtjenst äfven åt arbetsföra personer, kunde gifva anledning äfven för desse att göra anspråk på understöd, dels ock fattigvårds-styrelsen icke blifvit tillagd erforderlig myndighet öfver alla dem, som åtnjuta understöd; hvartill kommer, att omförmälde författning, enligt hvad Utskotten sökt visa, jemväl i vissa detaljer är mindre tillfredsställande; ty och som densamma icke eller står i nödig öfverensstämmelse med de serskilda förordningarne, angående behandlingen af försvarslöse eller förpassandet af icke bofaste personer, samt åtgärder jemväl erfordras för behandlingen af sådana lättjefulla eller lid,erliga personer, som sakna vilja, men icke förmåga, att sig sjelfva försörja, i afseende å hvilka personers sysselsättande vid arbetsinrättningar i otterne, föreskrifter väl finnas i 5 § 2 mom. af Kongl.
Förordningen den 29 Maj 1846, ehuru samma föreskrifter, i brist af dylika inrättningar, ej kunnat tillämpas, få Utskotten, enär en revision af ofvanberörde författningar, för afhjelpande af de nu antydda brister, följaktligen synes vara af behofvet påkallad, vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, under åberopande af hvad här ofvan blifvit anfördt, anhålla, det i ämnet erfarne och kunnige män måtte utses alt en sådan revision och omarbetning af berörde författningar verkställa.
Mleservationer: af Herr Doktor Björling: ”Emot de sammansatta Utskottens förslag, att pastor skall, i följd af sitt embete, hafva skyldigheten att vara ledamot af Fattigvårds-styrelsen i landsförsamlingarne, får jag reservera mig, af följande skäl.
Ifrån äldre tider hafva presterne haft vården om de fattiga sig anförtrodd, och det har ansetts för ett bland det presterliga embelets förnämsta åligganden, att med omsorg besörja de fattiges underhåll.
Detta förhållande finner ock sin grund uti prest-embetets vä - 28 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. sende.
Så visst som presteri bör visa menniskorna den väg, på hvilken de, ledde af Guds Anda, skola erhålla och i lefnaden förverkliga en sann kärlek till Gud och nästan, lika visst är ock, att prosten bör föregå andra på denna pligternas väg.
En bland de förnämsta af dessa pligter är att öfva barmhertighet emot lidande medmenniskor, hvartill naturligtvis hörer att taga vård om de fattige.
I delta hänseende bör presten, i följd af sitt embete, således vara den förste; han bör föra ordet för de fattige, och är derföre, såsom prest, sjelfskrifven ordförande i Fattigvården.
Härom torde väl ej heller något tvifvel kunna uppkomma, och så länge ett prestembete finnes, skall väl ock de fattiges vårdande i synnerhet åligga församlingarnes pastorer.
Då detta ej kan nekas, så förefaller det besynnerligt, att de sammansatta Utskotten i ofvanstående Betänkande uttryckt den åsigien, att pastor, i följd af sitt embete, skall vara endast ledamot af fattigvårdsstyrelsen, men att ordförande i denna styrelse skall väljas af församlingen.
Emedan vårdén om de fattige står i ett nödvändigt sammanhang med religionen och moralen, så måste pastor, enligt hvad här ofvan sagdt är, vara ordförande i fattigvärds-styreisen: och erkänner man ej detta sednare, då har man ock neddragit fattigvården från dess religiösa och moraliska ståndpunkt och betraktat den blott såsom en ekonomisk eller juridisk angelägenhet.
Så synas mig ock de sammansatta Utskotten hafva gjort.
Orsaken hvarföre de ej velat att pastor skulle vara sjelfskrifven ordförande i fattigvårds-styrelsen har nemligen varit den, att med detta ordförandeskap nu mera så många ekonomiska bestyr, tvister och processer äro förenade, att pastor ej bör med allt detta betungas.
Men utom det att i landsförsamlingarne i allmänhet sällan finnes någon, som är skickligare än pastor att uppsätta fattigvårds-styrelsens protokoller och föra församlingens talan, så bör man framför allt besinna, att de ekonomiska angelägenheterna, tvisterna och processerna, som med fattigvården sammanhänga, ingalunda utgöra det hufvudsakliga deruti, utan att ömmandet för eller behjertandet af de fattiges behof, pröfvandet af detta behofs vidd, samt bestämmandet huru och i hvad mån detta behof bör fyllas, utgör det hufvudsakliga i fattigvården, och i dessa sednare ämnen måste pastor nödvändigt, i följd af sitt embete, hafva den förnämsta och mest afgörande rösten.
Skulle de ekonomiska angelägenheterne, tvisterne och processerne, som med fattigvården sammanhänga, blifva alltför många, så att pastor ej kan hinna sköta dem, eller anser församlingen pastor ej dertill skicklig, så kan en annan inom fattigvårds-styrelsen väljas, som i dessa ämnen handlar å församlingens vägnar; men deraf följer ingalunda, att det hufvudsakliga i fattigvården, hvarom jag nyss nämnde, skulle anförtros åt någon annan ordförande än åt pastor.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. 29 I följd af det nära sammanhang, som hufvudsaken i fattigvården slår lill religionen och moralen, anser jag derföre, med anledning af det ofvan sagda, att pastor, i följd af sitt embete, bör vara lika mycket sjelfskrifven ordförande i fattigvårds-styrelsen, som han är det i kyrkorådet: och således all det är en lika stor orimlighet, att låta det bero på församlingens omröstning, huruvida pastor skall vara ordförande i fattigvården, som det vore att låta en sådan omröstning afgöra, huruvida han skulle vara ordförande i kyrkorådet.
Vill man åter konseqvent fasthålla den åsigten af saken, att fattigvården blott är en ekonomisk och juridisk angelägenhet, som står antingen i ett alldeles intet eller ock ett ganska löst sammanhang med religionen och moralen, hvilken åsigt de sammansatta Utskotten synas hysa; då har sannerligen pastor ej någon embetspligt att vara ens ledamot af fattigvårds-styrelsen, utan måste då stadgandet i den nuvarande förordningen vara det rätta, hvilket säger, att pastor är helt och hållet fri från fattigvårds-styrelsen, i fall han ej sjelf finner sig uppmanad att deltaga uti densamma som ledamot.
Utom de skäl, som, hämtade från prest-embetels väsende, här ofvan blifvit anförda för den åsigten, att pastor bör vara ordförande i fattigvårds-styrelsen, finnas äfven andra skäl, som tala för denna sak.
Om pastor är sjelfskrifven ordförande i nämnde styrelse, så skall icke ordförandeskapet komma alt så ofta bytas om, som eljest måste blifva händelsen, då ordförande väljes, enär sällan någon torde blifva ordförande längre än de 2:ne år, han dertill är nödgad: och jag behöfver ej här med många ord omtala den stora skada, som genom dessa ofta skeende ombyten måste tillskyndas fattigvården.
Äfven skall pastor, som, i kraft af sitt embete, mäste snart komma i den närmaste beröring med större delen af församlingens medlemmar, inom kortare tid, än någon annan, lära känna dem och deras behof; och då denna hans kunskap årligen ökas, så mäste pastor vara den mest passande ordförande i fattigvårds-styrelsen.
Slutligen bör man ej förbise den omständigheten, att i fall pastor ålägges att, i följd af sitt embete, vara] ordförande i fattigvårds-styrelsen, redogörelsen öfver fattigvården kommer att årligen af Högvördige
Domkapitlen infordras och granskas, hvilket torde i många fall medföra stor nytta.
På alla dessa skäl får jag yrka afslag på de sammansatta Utskottens betänkande i denna sak, och, enligt de motioner, som vid denna riksdag blifvit gjorda, tillstyrka följande förändring af g 3, 2 mom. af Kongl, nådiga förordningen, angående fattigvården i riket, af den 25 Maj 1847. 30 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 27. 2 mom.
Inom hvarje fattigvårds-samhälle skall finnas en fattig vårds-styrelse.
A landet utgöres denna styrelse af sockneriämnden, uti hvilken, då den sammanträder såsom fattigvårds-styrelse, kyrkoherden, eller den hans embete förvaltar, är sjelfskrifven ordförande.
För stad . . .
Jag inser visserligen det betungande ansvar, som jag genom den föreslagna förändringen har laggt på kyrkoherdarne; men jag anser dem dock, i följd af sitt embete, vara skyldige att hafva detta ansvar, dess tyngd må blifva så kännbar som helst.
I denna reservation instämma:
Professor Carlson, Prosten Lagergren, Prosten Arrhenius, Prosten Melander och Lektor Söderberg.
Norström reserverade sig ock emot Utskottens beslut i denna punkt. af Herr Kontrakts-Prosten J. C. Söderberg: ”Jag skulle önskat, att tiden hade medgifvit en utförligare behandling inom Utskotten af detta vigtiga betänkande, hvilket vidrörer vårt civiliserade samhälles ömtåligaste angelägenhet.
Utan att bestrida det fördelaktiga i många hänseenden, af att kommunen förvaltar fattigvården genom Sockne-nämnden, på sätt Kongl.
Fattigvårds-stadgan föreskrifver, tror jag dock en stor svårighet föranledas deraf, att ledamöterne i en Sockne-nämnd ofta ombytas, helst ingen gerna vill qvarstå längre tid än 2:ne år, och att dessa bestyr , anligen sakna all aflöning och anses för ett besvär, som måste öfvertagas i tur af kommunens medlemmar, hvilket gör att skickliga personer ej kunna för en längre tid dervid fästas, och att den kontinuitet ej bibehålies, som genom vissa dertill företrädesvis egnade funktionärers qvarstående kunde åstadkommas.
Enhet och fasthet i grundsatserna för förvaltningen af fattigvårds-ärendena, är nemligen med dylika ombyten mellan mer eller mindre skickliga personer, helst de skicklige, serdeles inom landtförsamlingar, ej alltid torde vara så lätta att finna, svåra att bibehålla, ehuru sådant måste vara af högsta vigt, i förening med en noggrann tillsyn öfver de fattiges sedlighet och arbetsamhet, samt i synnerhet öfver de fattige barnens kristliga uppfostran, genom nitiske vårdare, till gagneliga medborgare.
Då kommunen allönar sitt presterskap, och presten är både såsom rolijrionsvårdare och ständigvarande embetsman bäst i tillfälle att utöfva den ledande tillsyn, som allestädes är så högt af nöden, för att söka motverka fattigpersonalens förökande och afskära det onda i dess rot, hvartill både religionens medel och kommunens ansträngningar Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 37. 31 behöfva samfälldt användas, anser jag presten, som ej bör kunna sig sådant undandraga, åtminstone allestädes, der serskild prest inom församlingen finnes, böra vara sjelfskrifven ordförare i fattigvårds-mål, ehuru Sockne-nämnden föröfrigt må fungera såsom ledamöter i styrelsen; hvarjemte, då på detta sätt presten får sig ålagdt, att vara ständig ordförande, styrelsen må ega att på eget ansvar antaga tjenlig person att vara uppbördsman och redovisande för fattigkassans medel, hvarigenom de ekonomiska detaljer, som åligga styrelsen, ej behöfva vara ovilkorlig! förenade med ordförandeskapet.
Det är denna åsigt jag sökt i motionsväg göra gällande, och hvilken öfverensstämmer med den i Doktor Björlinys reservation föreslagna förändring i 3 § 2 mom. i Kongl.
Fattigvårds-stadgan; reserverande jag mig alltså mot de båda afstyrkanden, som, i afseende på dessa punkter, uti betänkandet förekomma. i STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1851.
Besvärs- och Ekon.-Wik.
Utlåtande, IV: o 28. 1 HJ:o 28.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 19 Augusti 1851, kl. 9 f. w.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om ändring af 32 § i 24 kap.