Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stadgandet visar sålunda huru högt man uppskattade och belönade lekares konstfärdighet, och då lagstiftaren aflyser detta nämnda bruk, tillstädjer han dock sådan gåfva endast åt kyrkan, anseende det tillständigare, att brudklädningen såsom en högtidsskrud, använd vid en sakramenterlig akt, gafs åt den heliga kyrkan, än att den bortskänktes åt de förnämsta representanterna för verldslig fåfänga och verldsliga nöjen.
Vidare heter det i 8 Cap. 3 §.: ”Ængin ma ok senda lekare fran sik ok til annars æpter lönnum.” Menas dermed, att den, som begagnar lekaren, skall äfven aflöna honom och får ej i sådant ändamål hänvisa honom till andra, så synes detta stadgande vara åtminstone indirekt till förmån för lekaren.
Ännu märkligare är hvad om lekare förekommer i den, som man tror, under samma tidehvarf skrifna ”KunungaStyrilse ok Höfdingia.
Det heter deri visserligen, att konungen icke skall älska och föda ”löddare ok lekare,” och nordbons gamla förakt för pligtbrott, veklighet, gagnlöshet och smicker framlyser i förklaringen, att den har ”last ok synd,” som ”kronona ingiäld illo ok onyttelika förgiör, giver thet lekarom ok lyddarom, slikiarom ok smickrarom, fåfängom ok häggoma manom;” men i samma skrift säges ock:
”ty torve konunga ok höfdinga hava stundom lekare ok andra fröghdelika skemptan, thöm til glädhi ok hughnadh”175.
Då denna skrift just har för afsigt att uppställa mönsterbilden af en konung och vill visa, huru en sådan rätteligen bör vara, är det så mycket mera betecknande, att den som ett tidsfördrif anbefaller de nöjen, dem lekaren kan bereda, och endast lastar slöseriet med kronans medel till sådana och annat onyttigt folk.
Deraf synes tydligt, att lekarenas samhällsställning vid denna tid blifvit en annan.
Liksom annorstädes, när Trubadurer, Truverer och Minnesänger under Chevaleriets blomstring voro den ädla diktkonstens högt aktade utöfvare, äfven dessas underordnade biträden, musikanter, jonglörer och deras gelikar, åtnjöto ett visst anseende och just derigenom kände sig höjda i egen tanka och föranleddes att föra ett ärbarare lefnadssätt, så synes äfven hos oss lekareklassen hafva stigit i anseende med riddareväsendets blomstring under folkungakonungarnes regering.
Både sagan och historien vittna derom.
Wilkinna-sagan talar om en öfverloddare vid namn Isung, som kunde sjunga, slå på harpa, spela fidla och giga samt allsköns strängaspel och hade en läraktig björn, som dansade efter harposlagen.
Denne Isung skickades af Thidrik af Bern på spaning till konung
Attila, som undfägnade honom väl; han fick äfven af Thetleif, en af Thidriks kämpar, en guldring, som denne fått af sin moder, samt en ny klädning, gullsömmad och af purpur skuren, som var konungasonen Thidriks hedersdrägt, och detta allt till lön för det nöje han beredt gästerna vid ett af Thetleif anstäldt gästabud, hvarvid de andra närvarande loddare och lekare erhöllo hvardera en mark eller två.
I samma saga omtalas äfven, att en riddare tog på sig ”loddarekläder,” hvaraf synes framgå, att lekare haft en för dem egen drägt176.
— Då denna saga i sin närvarande gestalt anses vara från medlet af 14:de århundradet177, så är troligt, att den tagit färg af den tidens seder och bruk samt att sålunda den uppfattning af lekare, som deri förekommer, då var den allmänt rådande.
Men äfven rent historiska intyg bestyrker, att vid denna tid lekare varit väl anskrifna hos konungar och furstar samt vid fester och furstliga förmälningar genom sina sånger, musikaliska talanger och konster bidragit att förhöja festglädjen.
I Stora Rimkrönikan, der lekarena gemenligen förekomma under namnet ”de gärande,” omtalas de på flera ställen.
Då konung
Birger år 1298 firade sitt bröllop med danska prinsessan Märta,
”Bade man hörde ok man saa
Pipara, Bombare ok Trumpara.”
År 1302 vid Birgers kröning och hertig Waldemars förmälning i Söderköping heter det:
”Tha saa man för konungen fara
Pipara, Bombare ok Trumpara,
Swa lato the thera Pipara gaa
Langt för än man them saa.
The gärande fingo ther dyra hafvor
Örs ok gangare ok andra gåfvor,
Kläde ok Sölf ok alla handa
Swa at de foro gladi hem till landa.
I anledning af Birgers och danska konungens ankomst till Fagradal 1304 skrifves:
”The gärande gick ther wäl i hand,
Thera täckia ok rännevand
Var brunt ok halfft Baldakin
Ok dragit med ikorra skinn.”
Vid hertigarnas bröllop i Oslo 1312
”Var fröjd ok myckin glädie,
The gärande fingo godh kläde
Örs ok Gangare i goda lijt,
Rikare foro the tädan än tijt.”
Och då sedan hertigarna med sina brudar kommo till Lödöse i September s. å. heter det:
”Ther var af gärande myckit bang
Af Örs, rusk ok myckit trang.
Fidlare ok Pipare ok gärande heyt (person)
Voro tijt kompne aff mongom landom.
Man gaf them gods med bådom handom,
Kläder ok Örs gaff man them
Swa at the foro alla rijka hem.”
Vid samma tillfälle gaf marskalken sin staf af klart silfver åt en gärande man.
Likaledes voro vid konung Eriks af Pommern biläger i Lund 1406 ”pipare, basunare och allsköns leek.”
Detsamma berättas om Carl Knutssons bröllop i Stockholm 1438 och der tillägges:
”A Gaturna var tha myckit trang
Ok aff Lekara myckin bang”178.
Man ser af dessa utdrag, att ”de gärande” varit oumbärliga vid de stores fester, att de strömmat tillsammans från ”mångom landom” och sålunda väl till största delen varit utländningar, att de med en viss prakt uppträdt samt för sina tjenster blifvit belönade med penningar, silfver, hästar och dyrbara kläder, så att de glada och rika återvändt hem.
Företrädesvis synas de hafva idkat musik; också säger Westgöthalagen den vara en lekare, som far ikring med giga, fidla eller trumma; äfven pipa, basun, harpa och bomba (en slags puka) nämnas bland deras instrumenter.
Jemte musik hafva de äfven öfvat taskspelarkonster och sysselsatt sig med dresserandet af djur, såsom björnar och hundar.
Hvad angår arten af deras musikaliska föredrag, så vet man väl derom ingenting med bestämdhet, men då deras yrkesbröder i andra länder beledsagat sina sånger med mimiska åtbördspel och för sina berättelser användt ett halfdramatiskt föredragningssätt, så är väl att antaga, det förhållandet varit detsamma med lekarena i norden.
Och är ordet ”gärande” likbetydande med aktör, så tyckes redan detta utvisa, att dramatiska spel icke för dem varit främmande, och sannolikt hafva dessa, här som annorstädes, bestått i små improviserade farser.
Det synes emellertid, som hade ibland lekarena sjelfva någon rangåtskilnad egt rum.
Wilkinnasagan kallar Isung ”öfverloddare” och han belönades vida frikostigare än de andra loddare och lekare; i Lödöse gaf hertigarnes marskalk sin silfverstaf som en utmärkelse åt en af de gärande.
Den förmodan ligger väl närmast till hands, att ett dylikt visadt företräde var beroende af den sålunda utmärktes större färdighet i lekarekonsten.
Men alldeles osannolikt är väl icke, att bland dessa lekare funnits de, som sjelfva diktade sånger, under det mängden blott föredrog dem, som de lärt af andra, och att äfven emellan våra lekare varit en skillnad, något liknande den, som förefanns emellan södrens diktande trubadurer och truverer å ena sidan samt de blott exequerande jonglörerna å den andra.
Trubadurerna voro inga musikidkare, ja, ansågo förnedrande att sjelfva accompagnera sig till sången, och deremot nämnes Isung, öfverloddaren, uttryckligen såsom den der spelade många instrumenter; men man vet ock, att gränsen emellan klasserna icke så noga iakttogs, och att mången jonglör äfven uppträdde som skald.
Det hade ju af gammalt varit ett älskadt nöje vid de nordiska hofven att höra skalderna besjunga fädernas bedrifter eller i sång prisa den furste, hvars gästfrihet de åtnjöto, och underrättelsen om isländska skalders resor i Sverige gå ända in på folkungatiden; det är då troligt, att man fortfarande bevarat kärleken för sången som ett medel till förherrligande af festens föremål, och att de, som kunnat dikta sånger, hafva också varit de, hvilka frikostigast belönats179.
Men icke blott vid hofvets fester hafva lekare uppträdt, de hafva äfven som deltagare gripit in uti de lustbarheter, genom hvilka folket uttryckte sin naiva glädje åt lifvet och naturen samt gaf luft åt den narraktighet, hvilken, för att tala med Pariserfakulteten, ”är oss naturlig och synes vara oss medfödd och som derföre åtminstone en gång om året måste utdunsta”180.
Det var företrädesvis under julen och fastan man rätt slog sig lös.
Vi hafva omnämnt de religiösa föreställningarna vid jultiden, vi hafva likaledes förtäljt, att folket i sina julstugor roade sig med lekar, hvilka i sig innehöllo icke ringa dramatiska elementer.
En sådan lek, som är inhemsk i norden och har karakteren af ett komiskt dramatiskt upptåg, är Julbocks-leken.
En person, klädd i en luden fäll och försedd med horn, föreställer bocken; tvenne andra föreställa fader och son.
En visa afsjunges, som förtäljer, att fader och son byggde på en båt i femton år, gingo sedan i vall och hittade en bock.
”Och fadren han ladda och sonen han sköt
Så hastigt den bocken åt jorden stöp.”
Då detta sjunges, afskjuter sonen en pistol eller utropar paff! bocken faller ned på golfvet och blir liggande under det att der sjunges om de kläder, hvilka kastas öfver den döda bocken och hvilka ansträngningar det kostade, innan bocken blef hemkörd och saltad.
Men han springer åter upp, då i sista versen sjunges:
”Och bocken han upp och raska sitt skägg,
Han slog sitt hufvud mot hvar femte vägg.
I en uppteckning från Bergens stift blir bocken ej skjuten, utan faller ned från ett fjäll och slår sig ihjäl181.
Äfven i denna lek framskymta hedniska hågkomster, och den skjutna samt åter lefvande blifne bocken påminner om Thors bockar, hvilka slagtades hvarje afton, men nästa dag åter voro på benen.
På sednare tider hafva julbocksleken och komedien om Kinkeljés smält samman, så att julbocken blifvit den, som delar ut julgåfvor åt barnen.
”Julabocken kommer och han går,
Barnen ömsom glädja sig och rysa.”182
Men då vi tala om folkförlustelser, må vi icke glömma en sedvänja, som, om än icke till sitt ursprung skandinavisk, dock på grund af naturförhållanden fått hos oss en djupare betydelse och vid hvilken vi ännu med seghet fasthänga: vi mena Majfestens firande.
Redan de gamle romarne firade med sånger, dansar och spel vårens ankomst (Florealia), och hos både germaniska och slaviska stammar firades det betydelsefulla årsskiftet med folkfester och pantomimiska spel.
I norden, der naturens långa vintersömn gör sommarens ankomst så mycket kärkomnare, hälsades den fordom liksom ännu med festligt jubel.
Magni berättar, att svenskarna haft för bruk, att första maj överhetspersonerna i städerna samlade två afdelningar ryttare af starka unga män, alldeles som skulle man draga till en stor slagtning.
Den ena afdelningen hade en anförare, som under namn af vinterfursten (dux hiemalis) var klädd i många pelsar och fodrade kläder samt beväpnad med ett spjut; han red hofverande fram och åter och kastade snöbollar och isstycken, som ville han förlänga kölden.
Den andra afdelningen deremot hade en anförare, som kallades blomstergrefven (Comes Florialis) och var beklädd med gröna löf och blommor samt hade sommarkläder på sig och var icke fullt vapenför.
Båda tågade in i staden, dock en hvar på bestämd plats och i bestämd ordning, höllo derpå ett offentligt tornerande, i hvilket sommaren öfvervann vintren och sträckte honom till marken.
Vintern och hans sällskap kastade kring sig aska och gnistor, men motståndaren värjde sig med björkris och utslagna lindeqvistar.
Slutligen tillerkände det kringstående folket sommaren priset.
En sådan kamp emellan vinter och sommar brukades äfven i Schweiz och trakterna kring
Rhen, men firades der i Mars.
En annan sed förekommer i Skåne och Danmark samt har äfven varit bruklig i mellersta Sverige, att rida ”sommar i by” eller rida Maj i by, då en Majgrefve med stort följe drog genom gator och byar, hvarefter anställdes gästabud med dans.
Äfven i Nordtyskland brukades en sådan majridt och stod der i samband med afhämtandet eller rättare emottagandet af ”majvagnen,” en med grönt lastad vagn.
I England afsåg majridten att hämta majträdet till byn eller staden; och i Paris drog sällskapet Basoche till Bondy och hämtade derifrån ett majträd, som upprestes i justitiepalatsets gård; derpå hölls gästabud och farser speltes.
Så är detta bruk att fira sommarens ankomst lika uråldrigt som det varit allmänt utbredt; men ingenstädes torde det hafva längre bibehållit sig än i de nordiska landen, och i Sverige är ännu första
Maj en dag, hvilken öfver hela landet firas såsom en åt festglädjen företrädesvis egnad183.
Äfven midsommar firas ännu af folket med lekar, dans, majstänger och festeldar.
Huruvida de af kyrkan införda narr- och åsnefesterna äfven här blifvit firade, känner man väl icke; men sannolikt har väl icke Sverige kunnat hålla sig alldeles obesmittad af dessa i alla andra katolska länder så öfliga burleska upptåg.
Medeltidens smak att inhölja i sig sjelfva allvarliga akter uti löjliga och bizarra former fann äfven här ingång och yttrar sig bland annat i de länge bibehållna ceremonier, hvarmed unga studenter upptogos till akademiska medborgare eller den s. k.
Depositionen184.
Men den tid af året, som företrädesvis var egnad åt burleska nöjen, var dock Fastlagen, och vid de då anställda upptåg hafva säkert lekarena i icke obetydlig mån bidragit att inympa månget från utlandet lånadt drag på våra svenska folkförlustelser.
Med fastans försakelser och kött-späkningar i utsigt, svärmade folket om, gladt och uppsluppet, för att rätt njuta af lifvet under de få ögonblick, som återstodo innan kyrkans tvång i all dess stränghet pålades det.
Fastlagen var utan tvifvel från början detsamma som fettisdag eller tisdagen näst efter nuvarande fastlagssöndag, och med den derpå följande Askonsdag började fastan, såsom den ännu gör i katolska länder185.
Ordet fastlagen betyder ursprungligen detsamma som tyskarnes Fastnacht (Ihre sammanställer det med det tyska fastelabend och det danska fastelavn), och betecknar sålunda sjelfva aftonen och natten före fastan, men blef sedan användt om hela karnavalstiden, hvilken, från att omfatta de tre sista dagarna före fastetiden, sedermera utsträcktes och stundom räknades ända från trettondedagen.
Om beskaffenheten af de upptåg, med hvilka fastlagen i Sverige firades, kan man få en föreställning deraf, att sjelfva ordet Fastlagen kring reformationstiden blifvit liktydigt med gäckeri och hån.
I Westerås Recess 1527 heter det, att konungen fruktade, att ”sliga fastelagen företoges med honom, som med mongom androm skedt är,” och på ett annat ställe, att konungen hellre ville lemna spiran, ”enn att man skall tagha sig nogon ny fastelagen för med honum.” Laurentius Petri kallar katolska messan ”en fåfäng och olempeligh Fastelaven,” och brodren Olaus klagar, att af gudstjensten blifvit ”fögho better än en fastelaghen,” samt berättar, huruledes Luther bestraffade det ofoget, att tiggaremunkar missbruka Mariebilderna och ”löpa om landet medh i fastelaghens wijs”186.
Lybeckaren Wullenweber yttrade till ett danskt riksråd, ”att innan nästa fastlagstid ville han besöka konung Gustaf i Stockholm och bringa honom en mummenskanz;” Strinnholm tillägger, att detta ord, som betecknar en maskerad, ofta förekommer i riksregistraturen från Gustaf I:s tid187.
Såsom bevisande, att
Fastlagen måhända äfven betecknat hufvudpersonen i ett maskeradupptåg, anför Rydquist Tegels skildring af Gustaf I:s gästbesök hos biskop Brask på biskopsgården i Linköping.
Biskopen hade beredt en ”prålachtig banket” och efter han var en ”treesk och förslagen man och wiste tämeligh wäl til at umgå med Hoffsaaker” gjorde han ”sigh sjelff til Fastelagen,” åstundande derigenom göra konungen glad, hvilket ock lyckades.
Rydqvist tillägger upplysningsvis, att utomlands prester ofta deltogo såsom spelande i gyckeltillställningar, hvilket synes deraf, att det mer än engång förböds dem att vara joculatorer188.
I det längsta betvifla vi dock, att den strängt hierarkiska biskop Brask, den gamla religionens förnämsta stöd i landet, skulle till den grad hafva glömt sin värdighet som en kyrkans furste, att han förnedrat sig till att för konungens nöje spela hufvudrollen i ett maskeradupptåg.
Vi tro den sluge biskopen vara för mycket menniskokännare för att icke inse, att han derigenom skulle bidragit att ytterligare nedsätta både sig sjelf och sitt stånd och så arbetat i händerna på den konung, som för att förlöjliga Sveriges erkebiskop året förut satt majgrefvekransen på dennes hufvud.
Ja, hade biskopen uppfört sig så opresterligt, skulle han långt ifrån att insöfva konungens misstankar, snarare hafva väckt dem.
Vi förmoda derföre att med de anförda orden endast menas, att biskopen gjort allt för att roa konungen och med en hofmans förslagenhet och finhet skämtat, glammat och ställt sig uppsluppen.
Tegel tillägger också omedelbart derpå, att ”konungen gaf sig med honom i allehanda skämt” och var ”lustig och glad.”
Ett annat ställe hos
Tegel sprider ytterligare ljus öfver de här öfliga fastlagsupptågen.
I sin berättelse om den skymfliga behandling, som Peder Sunnanväder, Peder Matthei och Mäster Knut underkastades, säger han, att de ”bleffue införde i Stockholm genom Norra port medh en Fastelagen, them till försmädelse, Hån och Spott, och wore klädde i gambla uthnötte och slarffvota Chorkåpor, åther affuoga satte på suultna Hästar, Her Peder Sunnanwädher medh en Halm Crona på Huffuudet och ett Träswärd widh Sijdhon, och Mester Knut medh en Biskopz Hatt aff Näffuer och fölgde them en stoor hoop i Larffua kläder (maskerade personer), som ropade til folcket.”
Då delinquenterna stodo på schavotten, ”wordo monga
Rijm them til stoor Spott ther uppläsne aff them, som i Larffvakläderna wore.”
Man finner af detta, att någon slags karnaval varit under katolska tiden öflig här i landet, under namnet Fastelagen.
Så väl namnet som andra omständigheter antyda, att detta bruk kommit hit från Tyskland och varit af ungefär samma beskaffenhet som der.
Maskerade eller förklädda personer hafva dragit omkring från gård till gård (”löpa landet om i fastelaghens wijs”), afsjungit eller reciterat visor (rijm), fulla af satir och bittert skämt, samt förehaft allehanda löjliga upptåg.
Också berättar Olaus Magni, — en källa, som dock endast med varsamhet kan begagnas —, att under de sex sista dagarna före fastan anställdes maskerader med vederbörande myndighets tillstånd, när de bacchanaliska sällskaperna (förmodligen gillena) firade sina högtider.
Som man i anseende till handtverkarnes oförfarenhet ej kunde erhålla finare masker, plägade förnämare personer öfverhölja ansigtet med svart siden och på hvarjehanda sätt förkläda och förställa sig; men de lägre utstyrde sig med oxhorn och gethufvuden, härmade djurläten m. m.
Utländska målare voro vid dylika tillfällen de oblygaste att härma ohöfviska qvinnor och tilläto sig denna oskicklighet äfven på andra tider än den vanliga, till allmän förargelse189.
Att fastlagsupptågen och de dervid afsjungna visor, hvilka väl till större delen varit improviserade, hos oss antagit någon mer eller mindre dramatisk form, tyckes framgå ur hvad vi ofvan berättat om Gottländningarnas fastlagsupptåg 1361 till hånande af Waldemar Atterdag.
Men någon utbildning vann dock aldrig denna fastlagsdramatik, och med ett enda undantag hafva vi icke funnit några spår af skrifna fastlagsspel från medeltiden.
Det är också först i medlet af 15:de århundradet, som i Tyskland ur de improviserade fastlagsupptågen det egentliga fastlagsspelet utbildades.
Och det har utan tvifvel tarfvats någon tid, innan det letat sig vägen hit upp.
De få fastlagsspel vi känna inom vår litteratur, äro alla från 17:de seklet och hafva närmast likhet med den form, som Jacob Ayrer då gifvit denna konstart.
Då man besinnar, att man först i reformationstidens skrifter finner fastlagen oftare omnämnd, skulle man nästan vara böjd att antaga, att också först under denna tid fastlagsnöjena varit allmänna, men just den öfverflyttade betydelse, ordet redan då erhållit, visar att dessa nöjen måste vara äldre, hvilket dessutom styrkes af fastlagsupptågen på Gottland.
Emellertid har ingalunda fastlagsfirandet upphört med reformationen, om än det möjligen ändrat karakter.
Man var nu engång vand vid att låta denna tid på året upptagas af förlustelser.
I Tyskland uppfördes de älsta skolkomedier gemenligen under fastlagen, och de underrättelser, man har om skolkomediers uppförande i Danmark, visa att dessa under 16:de och ända in uti 17:de århundradet företrädesvis gåfvos under fastlagen190.
Dessa voro dock inga burleska farser, utan allvarsamma stycken.
Äfven i Sverige synes denna tid varit egnad åt nöjen.
År 1558 skref hertig Erik från Kalmar till sin far, gamle kung Gösta, med begäran att få harnesk och rustningar för uppförande af ”skouspil i fastelagen;” konungen svarade: ”vill du hafva Skouspil, kan du hålla vapensyn med våra ryttare”191.
Här kan ej vara fråga om vanliga fastlagsspel; ty hvartill skulle då harnesk och rustningar tjena?
Kanske var det endast fråga om maskerad eller tornering eller andra ridderliga skådespel?
Erik älskade dylika förlustelser och höll i Kalmar ett lysande hof.
De älsta underrättelser om skådespel i Sverige äro från 1594 och 1595, och vid förra tillfället spelade man fastlagstisdag, vid det sednare fastlagsmåndag.
Ännu 1608 firades vid Carl IX:s hof sjelfva fastlagsöndag med en fest, enligt Abraham Brahes anteckning, hvilken i sin tidebok skrifver: ”d.
7 Febr. höll Konungen et stort Panket.
Dansade
Dråningen och alt hennes Fruntimmer Fastlagen.”
Det enda stycke från medeltiden, hvilket kan hänföras till fastlagsspelen, är ett helt litet poem kalladt: ”Samtal mellan Jul och Fasta.
Det förekommer blott i handskrift och finnes i Codex Verelianus från 1457.
Vi meddela det här efter en afskrift, oss benäget meddelad af Bibl. Klemming.
Her effter star huru jwll och fasta the trätte.
Fastan Jach är skyldug först at mälä konunga och biscopa sitin hele och sälä! jach är then som heter fasta, jach är wan wakta synder och lasta; then som sik wet wara brutlik, honum är radh at komma til mik.
Jwlen herre konung och biscop badhä jach bedhis aff idher hielp och nadhä. iach är hon som heter jwll, iach kryper ey for fasto i skiull. fasta wil mik wara mot, herra konung war min bot. mik hopär at iach liffver wäl, herra konung i warden min skäl. thet weth badhä fatik och rik äldre warder fasta slik.
Fastan iach skal kenna tik än fägrä sinna drikkä och ätä nokot swa minna, sith ey lenge wid thit bord, gak och stundom och hör gudz ordh.
Jwlen iach sigh tik fasta, hwat thu gör, gak til predican nu som för; lat mik sithiä widh min mat, fyll mit horn, wi skilioms ey at.
Fastan man warder ther aff litit böt, at man täffkär offmykit söt. thu föder medh krasom thin wanda buuk och siälden är medh syndhom siwk.
Jwlen mik tykker tik fasta wara skarp och blek och mio och mager och iarp, thet skal nu gud withä giörst, hwar som fanga himmerikit först.
Fastan iach förer os en tolkan tima, latum alle waar bak at lima, wi skulom warom scripta fader mötä och allä sma svnder ödmiuklik bötä.
Jwlen thet är thin syslä scriptamal hörä, sithiä i kiörkio och ey annat göra; komber iach thil thin langefre dax nat mik tykker thet wara offrit brat.
Fastan tha komber en som heter spak, han skal swepas om thin bak, thu gitir ey tha untflyt, thu gälder tha badhä gamalt och nyt.
Jwlen sannelik warder iach thäs war, han swepis ey om min bak bar.
Synnerligen innehållsrikt är väl icke detta stycke.
Fastan uppmanar julen att icke frossa, dricka och med kräsligheter fylla sin buk, utan fasthellre vårda sig om sin sjuka själ, höra Guds ord och gå till skrift; julen, som ej finner den bleka och magra fastans utseende synnerligen lockande, ber henne behålla predikan och skriftermål för sig sjelf; för sin del vill julen sitta i ro vid sin mat och ej skiljas vid sitt fyllda horn.
Fastan hotar slutligen med att ”spak skall svepas om julens bak,” men julen förklarar, att dermed har det ingen fara.
— Då man vet, att de älsta tyska fastlagsspel knappast kunna sägas hafva formen af skådespel, och att, som Gervinus säger, Rosenplüt begagnar benämningen fastlagsspel om några få otuktiga rim af blott en sidas längd eller om klagoutgjutelser af personer ur olika stånd; så synes man med allt skäl kunna kalla denna lilla dialog ett fastlagsspel.