Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande sjelfva saken bekänner jag öppet, att jag icke kunnat finna de mål, som anmälas, från hvilken synpunkt de ock betraktas, innehållets eller behandlingens, vara i och för sig af den vigt och det intresse, eller hafva på ett sådant sätt blifvit afgjorda, att de, af någondera af nu uppgifna anledningar, förskyllt den tvetydiga uppmärksamhet, sorn blifvit dem egnad; fastmer synes det mig af en opartisk'granskare kunna både fordras och förväntas, att smärre möjliga misstag, eller förbiseenden, hvilka måste vara oundvikliga och än mer ursäktliga vid den mängd af ärenden och af den mångfald, som måste af Stats-rådets ledamöter handläggas, beredas och följas, icke särskildt framdragas och vigt på dem läggas, så att de bortskymma eller icke i den rätta dager framställa — troligen mot de granskandes egen afsigt och önskan — hvad som måste blifva total-intrycket. och omdömet, efter verkställd granskning, öfver sättet hvarpå Konungens Rådgifvare motsvarat och uppfyllt sitt ansvarsfulla och vigtiga kall.
Att härföre prisa höfves icke Utskottet och deraf göres icke heller behof, men deremot är, vid förhållande som nämndt är, att beklaga om en orättvisa begås för skipandet af, hvad möjligen anses, den högsta rättvisa, hvilken, må uttrycket ursäktas, i förevarande fall gerna kunnat uteblifva, utan skada både för saken och Utskottets egen värdighet och således måste anses opåkallad.
Derföre synes mig hafva varit både välgrundadt och bäst om Utskottet stadnat vid anmälan, att Utskottet fullgjort sitt gransknings-åliggande af de i Stats-rådet förda protokoller, och icke funnit något att anmärka vid de regerings-åtgärder, som deri omförmälas; och åberopar jag i detta hänseende och instämmer i den af Professor Lindgren afgifna reservationen.
Efter denna blick öfver frågan i allmänhet, torde det tillåtas mig öfvergå till ett närmare, men kort, skärskådande af hvarje anmälan särskildt. l:o.
Om det å ena sidan medgifves, att de af Regeringen meddelade, hvarandra motsatta, beslut af den 10 Januari 1857 och den 21 September 1858, så till vida beröra frågor af enahanda beskaffenhet, sorn de afse, huruvida en Civil Tjensteman, som vore medlem af Ridderskapet och Adeln, och som, i denna egenskap, önskade begagna sin representationsrätt, skulle för den tid, som lian utöfvade representant-kallet, få behålla sin lön oafkortad, eller af densamma afstå någon del åt den person, som tjensten bestridde, så torde å den andra sidan icke heller kunna förnekas, att de i nyssnämnde Regeringsbeslut förekommande frågor 14 Konstitutions-Utslcottets Memorial N:o 5. dock hade sina icke obetydliga differens-punkter och olikheter, hvilka nödvändigt påkalla cn pröfning för hvarje fall, hvilken, såsom mig synes,, ej blott förklarar håde do olika besluten, på tillstyrkan af olika föredragande, utan tillika förfarandet af de 3:nc Ledamöter af Stat s-rådet, hvilka biträdt biide det ena och andril af de ifrågavarande regeringsbesluten.
Då Stats-kontoret ingick med underdånigt tillstyrkande, att den inom samma embetsverk anställde Tjensteman måtte varda vid egande löneförmåner bibehållen, oaktadt han njöte tjenstledighet för utöfvandet af representant-kallet, var i afseende på honom hvarken att andraga, att någon hans vederlike åtnjutit dylik förmån eller att något förtroendeuppdrag af det Stånd, som han tillhörde, blifvit honom lemnadt, hvilket icke heller lät sig göra, då Stats-kontoret med sin hemställan ingick A7id riksdagens början, hvarföre ock med åberopande af Kongl. Brefvet till Krigs-kollegium af den 2 Mars 1840 afslag å hemställan måste af föredraganden tillstyrkas, hvilket ock följde.
Deremot och då Svea Hof-rätt ingick med underdånig hemställan att 2:ne dess ledamöter, hvilka begagnat den dem tillkommande representations-rätt, måtte för den tid, som de densamma utöfvat, derunder do ock varit såsom ledamöter af Utskott anställda, — en anställning, hvilken varit såsom
Offentligt uppdrag betraktad — tillerkännas befrielse från löno-afdrag, synes så mycket mera skäl för föredraganden hafva varit att tillstyrka bifall till Hof-rättens underdåniga hemställan, som denna grundade sig på hvad förut rörande Hofrätts-ledamöter öfligt varit, och Kongl.
Cirkuläret af den 23 Februari 185S, samt det med anledning deraf, under den 15 Juni samma år, till Svea Hof-rätt aflåtna nådiga Bref, hvarigenom bestämmes att Hofrätts-ledamot, som njuter ledighet så länge, att annan person till hans tjenst» bestridande förordnas, måste vidkännas afdrag af sin lön, motsvarande {- af densamma, icke kunde eller borde tillerkännas någon retroaktiv kraft i afseende på de 2:ne Hofrätts-ledamöter ne; och behagade Kongl. Maj:t, på grund häraf, äfven till denna underdåniga hemställan lemna nådigt bifall.
Men framförallt och då Kongl. Cirkuläret af den 23 Februari 1858 mellankommit och förebyggt dylika kollisioner, om man så nödvändigt vill anse dem, sorn de förevarande, så synes mig, som hade all anmälan härom icke blott kunnat, utan bordt undvikas. 2:o.
Beträffande anställandet af 2:ne Norrmän i Konungens Kabinett för Utrikes Brefvcxlingen, den ene såsom Expeditions-Sekreterare och Chef för Kameral-Afdelningen och den andra såsom Andre Sekreterare, synes Utskotts-åtgärden icke öfverensstämma med andan af 28 § Regerings-formcn, men med en sådan uppfattning och åsigt af saken, och utan afseende derpå, huruvida nyssnämnde Tjenstemän äro med fullmagt försedda, eller endast konstituerade, måste den af Utskottet vidtagna åtgärd förekomma något oväntad, och det falla sig svårt nöjaktigt förklara, huruledes Utskottet då kunnat, mot Grundlagens tydliga bokstaf, underlåta att ''anmärka' förhållandet.
Bäst hade likväl varit om hela saken blifvit i all tysthet förbigången och lör min del ansåg jag mig dertill fullt berättigad, särdeles som jag finner det vara i sin ordning, godt och önskvärd! att Norrmännen anställas i Kabinettet, då diplomatien är gemensam för begge de förenade rikena och Konungen, sin höga rätt likmätigt, vid beskickningarne hos Utrikes magter, såsom Chefer använder Norrmän, af hvilka 2:ne för närvarande äro anställda hos Europas stormagter.
Troligen har ock enahanda åsigt varit rådande hos föregående Konstitutions-Utskott, helst förhållandet, som nu i nära 40 år fortgått, icke tillförene blifvit hos Rikets Ständer anmäldt.
Denna omständighet i förening Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5.
15 med den nu pågående beklagliga ”Brodertviston”, gaf ökadt stöd åt min mening, men den af Utskottet beslutade anmälan äfven åt mitt uppsåt att söka, i den ordning sorn vederbör, få ett förhållande legaliseradt, som länge och hittills opåtaldt blifvit praktiscradt. 3:o.
En mängd §§ af Regerings-formen åberopas icke blott, men anföras ordagrannt, och framträda såsom i slutna kolonner, ty anfallet gäller Departementschefen lör Landtförs varet, som skall erinras om och svara för den hos honom och inom hans
Departement anmärkta underlåtenhet, hvilken der ”utgör nästan en allmän regel”, att icke föredraga och till protokollet afgifva förslag för tillsättandet af de beställningar, hvilka i memorialet uppräknas.
Att exempel icke saknas på enahanda förhållande inom ett och annat
Departement medgifver Utskottet, men för att skipa full rättvisa hade ock varit nödigt tillse i hvad förhållande antalet af de tjenster, som falla under föredragningen genom Landtförsvars-departementet, står till dem af enahanda beskaffenhet, hvilka höra till andra Departementer, der den anmälda underlåtenheten kunnat ega rum, och likväl vara med förhållandet i verkligheten öfverensstämmande innan den, med hänsigt till Landtförsvars-departementet, billigtvis rubricerades som vana eller regel.
En blick på beskaffenheten af do befordringsmål, som Utskottet uppräknar, torde gifva vid handen, att Utskottet fordrar af föredraganden mera än hvad det alltid står i hans magt eller skön att fullgöra, utan att likväl i något hänseende brista i fullgörandet af sina konstitutionel» skyldigheter.
Alla de uppräknade bcställningarne eller deremot svarande och högre charger inom arméen, hvilka höra till de så kallade ”förtroerule-sysslor", om hvilka 35 § Kcgerings-formcn handlar, och hvarifrån Konungen kan innehafvaren entlediga, när han pröfvar rikets tjenst det fordra, och om hvilket beslut Konungen kungör Stats-rådet, samma beställningar kunna ock omedelbarligen i Stats-rådet af Konungen tillsättas, utan att hvarken Föredraganden eller Stats-rådets öfrige Ledamöter derom hafva någon kännedom förr än utnämningen skett.
Dem är dock alltid, enligt 33 § Regerings-formeu, rättigheten förvarad att emot Konungens utnämningar göra underdåniga påminnelser, äfvensom, enligt 35 § Regerings-formen, mot entlediganden underdåniga föreställningar, om de finna sig dertill skäl ega.
Men skulle nu vid tillsättningen af de uppräknade förtroende-sysslorna verkligen hafva tillgått på sätt visadt är att det, utan att fela mot Grundlagen, kan tillgå, och för antagandet hvaraf protokollerne gifva vitsord, så förfaller ju med detsamma anledningen till anmälan af Föredraganden, och detta så mycket hellre, som han, enligt 9 § Regerings-formen ”då han ej särskild mening till Protokollet anfört, är för beslutet ansvarig, såsom hade han styrkt Konungen att det beslut fatta.” 4:o.
Då frågan bär gällde bedömandet af en mekanisk produkt, både till dess värde i och för sig, oller förtjensten deraf och nyttan, som af densamma kunde hämtas, kan det ej förefalla oväutadt om omdömena utfölle olika, synnerligast då man hvarken kan vänta eller fordra af vederbörande Embetsmyndighet, som i ämnet hördes, eller af Föredraganden, som skulle ärendet till afgörande bereda och anmäla, att de kunde ega de insigter i dithörande ämnen, som erfordrades för ett fullt säkert bedömande, utan att derföre på något sätt brista i aktning eller underskatta värdet och vigten af do andragna skälen.
General-Poststyrelsen betraktade den till salu erbjudna maskinen för tillverkning af porto-frimärken uteslutande från nyttans synpunkt, med tanken och blicken på Postverkets tillgångar, hvilka i så mångfaldiga hänseenden tagas i anspråk, och på hvilka, äfvensom på Styrelsen sjelf, fordringarne icke äro de minsta, ej alltid do billigaste, och det kan 16 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. således icke förefalla oväntadt, att en Embetsmyndighet, på samma sätt som den enskilde, söker att till bästa pris vinna den vara, hvaraf göres behof.
Men tillfällen kunna dock gifvas och produkter af det slag utbjudas, att från nyssnämnde allmänna regel ett undantag både kan och bör ega rum.
Och som ett undantagsfall förekommer mig det föreliggande.
Föredraganden fästade vid målets afgörande Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet cj blott på behofvet och gagnet för Postverket att få tillegna sig den ifrågavarande portofrimärkes-maskinen, men äfven, med fullt skäl, derpå, att densamma vore att betrakta som ett slags konstverk och detta det första, som frambragts i vårt land, och tillstyrkte således inköpet af densamma till det pris, som artisten åsatt, och med hvilket tillstyrkande Föredraganden troligen afsett ej blott ersättning för nedlagdt arbete och kostnad, men äfven uppmuntran, för att derigenom ej blott åt landet bevara konstnärens produkt, hvilken annars säkerligen lätt funnit både vägen till och afsättning i utlandet mot enahanda eller högre pris än det här begärda och erhållna, utan äfven att vid landet ytterligare fästa konstnären sjelf.
Från en sådan synpunkt har jag åtminstone sett och bedömt åtgörandet och är öfvertygad att den Föredragande, som med sina rådslag afser uppmuntran af vetenskap och konst, derigenom främjar och befordrar hvad som är hans högsta uppgift: ”Rikets sannskyldiga nytta.” Af Herr Prosten S. L.
Ljungdahl, som icke funnit något anmärkningsvärdt i de här ofvan omförinälda rådgifvare-åtgärder, utan ansett Utskottet hafva bort hos Rikets Ständer anmäla, att den nu fullbordade granskning af de i Stats-rådet förda protokoll hvarken föranledt tillämpning af 106 § Regerings-formen eller sådant tillkännagifvande, som i 107 § föreskrifves. Af Herr F. Rosenqvist: ”Hå Konstitutions-Utskottet den 17 Januari detta år till granskning förehade Stats-Rådets Protokoll N:o 24 af den 13 Oktober 1857, angående besvär öfver upprättadt förslag till Wallerstads och Järstads församlingars pastorat, beslöt Utskottet, med 14 röster mot 9, att anmärkning eller anmälan inför Riksens Ständer, rörande detta måls behandling, icke skulle ega rum.
Skiljande mig från pluralitetens åsigt tillåter jag mig vördsamt härmed afgifva min reservation mot berörde beslut.
Yid detta besvärsmål förekommer det märkliga och ovanliga förhållandet, att klaganden, Komminister Ignell, blifvit af Linköpings Domkapitel, öfver hvars åtgärder vid upprättandet af förslaget till ofvannämnda pastorat han besvärat sig, beskylld för irrlärighet, samt att till följd af denna hans irrlärighet hans kompetens blifvit, om icke bestämdt förnekad, åtminstone ifrågasatt.
Mig förekommer härvid först anmärkningsvärdt, att regeringen kunnat tillåta ett Konsistorium att frambära inför thronen en så grav beskyllning mot en sökande prestman, utan att hvarken detta Konsistorium, ej heller det Konsistorium, hvarunder han såsom tjenstgörande Komminister sorterar, blifvit ålagdt att ingå i någon laglig undersökning om denna svåra beskyllnings grund och befogenhet.
Redan denna uraktlåtenhet synes mig med skäl böra läggas regeringen och framför allt den föredragande Ecklesiastik-ministern
Doktor Anjou såsom en anmärknings-anledning till last, emedan den är ett förbiseende af den vård om kyrkan, som tillkommer Kongl. Maj:t, såsom Högste Biskop, och till hvilken vård äfven obestridligen måste höra, att hvarje församling må blifva försedd med Lärare, mot hvilkas lära och vandel ingen tillvitelse med fog må kunna göras.
Men Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5. 17
Men ville man nu äfven låta donna anmärkning falla, helst Regeringens förfarande i denna del mer kunde betraktas såsom stödjande sig på prejudikat — emedan samme prestman på grund af den irrlärighet, den man uti hans utgifno skrifter velat finna, redan år 1843 blcf af Stockholms stads Konsistorium utesluten ifrån förslag, utan att, vid af Ignell häröfver anförde besvär, Regeringen då såg sig föranlåten att anbefalla någon laga undersökning af beskyllningen, utan endast uppkäfde såsom olaglig och obefogad den konsistoriel åtgärden — så förekommer som ny anledning till anmärkning den förnärmelse mot klagandens rätt, som vid afdömandet af detta besvärsmål har egt rum.
Ty då Regeringen erkände hans kompetens, alltså medgaf, att å den honom påbördado obestyrkta irrlärigheten intet afseende kunde fästas, så hade hon äfven bort låta honom komma i oqvaldt åtnjutande af den rätt, som genom hans i flera utgifna skrifter ådagalagda lärdom tillkom honom.
Det lärer af ingen myndighet kunna jäfvas, och har ej heller af någon myndighet blifvit bestridt, att ju Ignell under en mångårig vetenskaplig skriftställare-verksamhet ådagalagt en lärdom, sorn vida öfverstiger den, som genom en i ungdomen aflagd examen, vore denna än af högre art än Theologie kandidat-examen och ett disputationsprof, kan ådagaläggas.
Domkapitel har sjelf ej dristat bestrida denna Ignells öfverlägsenhet, jemförd med den modsökandes, som af detsamma blef uppförd på förslaget.
— Tvärtom yttrar samma Domkapitel uttryckligen i sin förklaring öfver Ignells besvär: ”Med aktning vill ”Domkapitlet erkänna Ignells flit, kunskaper och vetenskapliga sträfvanden, och ”skulle med nöje räknat sådant honom till godo, om frukterna deraf visat sig vara ”af annan beskaffenhet Pröfvas deremot innehållet af Ignells skrifter, så ”befinncs . . . flora af dessa skrifter behäftade med irrlärighet.
Det bör väl vara ”klart, att irrlärighet icke utgör något befordrings-skäl, hvadan således dessa med ”irrläror behäftade skrifter icke kunna räknas klaganden till förtjenst, utan måste ”afräknas från hans meriter.
Det får likväl icke stadna vid blotta a/räknandet.
”Sådan skulle händelsen varit, om Ignell återkallat sina villor och återgått till kyrkans ”bekännelse.
Men då han nu på fjortonde året, oaktadt erhållen varning” . . . hvaruti denna kan bestått och huru denna kan hafva blifvit tilldelad en man, som aldrig varit oflicielt anklagad, långt mindre dömd, kan jag icke fatta . .
. ”såsom ”han sjelf säger, ingen bättring gjort och intet återkallar-, så måste de irrläriga skrifterna icke blott afräknas från hans förtjenster, utan ock derjemte läggas honom "till last, hvarigenom hans ställning till medsökande väsendtligen förändras.” Svårligen har Linköpings Domkapitel, då det dock ville utesluta Ignell från förslag, otvetydigare kunnat erkänna hans verkliga öfverlägsenhet i lärdom samt härigenom tillika förklara att det icke är på grund af hans underlägsenhet i detta hänseende, utan endast till följd af den honom påbördade irrlärigheten han blifvit eftersatt den på förslaget uppförde medsökanden.
Emellertid, på detta Domkapitlets bedömande, har Regeringen grundat sitt utslag, enär hon ordagrannt stödjer detsamma på ”jemförelsen mellan Ignells och Prosten Loenboms hvar för sig ådagalagda lärdom, såvidt den bli/uit af vederbörande — d. v. s. här af Linköpings Domkapitel — bedömd och vitsordad”.
Nu lemnäs till hvars och ens bedömande, hvarthän det skulle leda, om, under uppkommen olikhet i religiösa åsigter, Domkapitlen skulle ega att på grund af obestyrkta beskyllningar för irrlärighet utesluta någon ifrån förslag och derigenom beröfva honom hans honom lagligen tillförsäkrade befordrings-rättighoter, samt skulle för detta sitt förfarande finna ett stöd uti regeringsmakten, som dock bör vara upphöjd öfver alla partier. liih. till K.
Fröt. 1859 & 1860. 3 Sami. 4 Häft. 3 18 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 5.
I sanning, jag finner för min del prejudikatet så vådligt, att jag icke kan annat, än kraftigt protestera mot undertryckandet af den i denna sak mot den då föredragande Ecldesiastik-ministcrn samt öfriga i denna fråga deltagande konseljledamöter väckta anmärknings-anledningen.
Dock denna sak liar ännu en annan sida.
Vetenskaperna — oell detta icke ensamt naturvetenskaperna, utan äfven den historiska vetenskapen, språk- och fornforskningen — hafva under loppet af frenne århundraden gjort icke obetydliga framsteg.
Tänkesättet har härigenom icke litet förändrat sig.
Män, som följt med sin tid, som något tänkt och reflekterat, så högt de än värdera den kristna sanningen, kunna omöjligt tro på alla dogmer, som man uti den kristna troslärans namn har uppställt och ännu för frenne århundraden tillbaka uppställde.
De kunna äfvenledes lika omöjligt föreställa sig, att den religiösa kunskapen, härutinnan olik ali annan kunskap, skall vara af sådan art, att hon kan stå stilla, lika litet som de med den gudomliga sanningens natur kunna förlika, att denna såsom en evig sanning skall vara bunden vid en viss tidsform.
Till sjelfva protestantismens väsende hörer också obestridligen — och härutinnan skiljer den sig just från papismen -— att gå framåt i religiös odling och kunskap och vara en beständig protest mot all villfarelse och allt mörker.
Nu finnes beklagligen ett parti uti de flesta bland vår verldsdels protestantiska länder, och till detta synes ännu vårt lands herrskande kleresi höra, som, med åsidosättande af detta protestantismens väsende, vill förvandla vår protestantiska bekännelse till en ny papism, sorn vill föreviga all gammal villfarelse, blott hon har häfd för sig, som vill hämma sanningens lopp och forskningens frihet, som vill försoffa folket i stället att föra det framåt i kristlig odling och kunskap, som vill förbyta den lefvande och lifgifvande kristna sanningen till döda former, dom man hör blindt och slösinnadt antaga.
Ja, det ser verkligen så ut, som skulle många inbilla sig, det kunde på den Lutherska lärans grundval och bland vårt gamla fria protestantiska folk ett. nytt prestvälde upprättas.
Nu voro för alla dessa onekligen beqvämt, om, då de icke med skäl och bevis kunna möta en förhatlig motståndare, de kunde förkättra honom och, ”honom sjelf till straff och androm till varnagel”, såsom det heter i gammal lagstil, hindra hans fortkomst på befordringsbanan.
Uti katolska länder lärer detta också vara en öflig praxis mot hvarje prest, som icke blindt höjer sig under de kyrkliga myndigheterna.
Emot Ignell försöktes detta redan 1843, då han af Stockholms stads Konsistorium hlef förklarad inkompetent och utesluten ifrån förslag, ehuru den tidens Ecklesiastilr-minister, hvilken vid föredragningen af detta mål innehade Ecklesiastik-portföljen, icke lånade sig till verktyg åt försöket.
I förevarande fall gick det icke an, ehuru, såsom af hela förslags-proceduren visar'sig, Domkapitlet härtill gerna skulle hafva velat drifva saken, att upprifva den förut afgifna Kongl, resolutionen, emedan detta skulle gjort saken alltför uppenbart orättvis och förhatlig; här var följaktligen för den då föredragande presterlige
Ecklesiastik-ministern ingen annan utväg att tillgripa, än att, med upptagande af irrhtrighets-beskyllningen, underkänna Ignells lärdom allt afseende i befordringsväg, För hvarje vän af en upplyst och sund gudaktighet, af forskningens frihet och protestantismens dyra sak bör det fördenskull, som jäg håller före, vara en helig pligt att inlägga en allvarlig protest mot det förfarande, som uti hela detta förslagsmål, så vidt det rörer Ignell, har egt rum, på det att det aldrig hädanefter måtte förnyas”.
Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 5. 19 Uti denna reservation hafva Herr A. Blanche, f. d. vice Talmannen Per Eriksson och Riksdags-fullmägtigen Carl Nettelbladt instämt.
Riksdags-fullmägtigen F.
Mengel har önskat, att antecknas skulle det han icke öfvervarit memorialets justering.
Herr Professoren Lindgren anförde:
'Med anledning af 2:ne detta memorial åtföljande reservationer, hvilka äro riktade icke mot några af Utskottets majoritet beslutade anmälanden, utan endast afse att fästa Representationens uppmärksamhet på sådana regerings-åtgärder, hvilka synts minoriteten inom Utskottet i något hänseende klandervärda, meu af majoriteten icke pröfvats vara af beskaffenhet att böra göras till föremål för någon grundlagsenlig anmälan inför Rikets Ständer, nödgas jag mot behörigheten af ett sådant användande af den dyrbara reservations-rätten nu uttala enahanda protest, hvartill jag af ett likartadt förhållande i sistförlidne riksdags så kallade décharge-betänkande fann mig föranlåten, l:o) emedan det saknar allt stöd i vår Regerings-form och Riksdags-ordning; 2:o) emedan det kan leda till det eftertänkligastc kränkande af hvad Tryckfrihets-förordningen stadgar i 4:de momentet af 2 § rörande allmängörandet af Stats-rådets protokoller; 3:o) emedan det är så till vida fullkomligt ändamålslöst, som någon Rikets Ständers åtgärd af så beskaffade andraganden aldrig kan föranledas oller ens ifrågasättas, och slutligen 4:o) emedan deremot med skäl kan invändas, att det åtminstone i den meningen upphöjer till och med den fåtaligaste minoritet öfver den talrikaste majoritet, som det, på samma gång det gifver den förra rättigheten att, huru vidlyftigt och grundlöst som helst, framhålla sina privatmeningar, tillika betager den sednare allt tillfälle att anföra sina motskäl, och således alltid vid sista ordet bibehåller den eller dem, som ej af skyldig grannlagenhet afkållas ifrån att sig ett sådant missbruk tillåta.”
Uti hvad Professoren Lindgren sålunda anfört instämde Herr Keuterskjöld, Hofpredikanten Wensioe, Professoren Selander, Kontrakts-prosten Tegnér och Prosten Ljungdahl.
Konstilutions-Utskollets Memorial N:o 6. t N:o 6.
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Mars 1860, kl. 10 f. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till ändring uti 17 § 2 mom.
Riksdags-orda ingen, angående bestämmande af arfvode för Bonde Ståndets Riksdagsfullmägtige.
Ofvanstående lagrum stadgar, att innan val sker till Riksdagsman i Preste- och Borgare Stånden skall det besiämmas hvad Riksdags-fullmägtigen bör erhålla till underhåll och resekostnad; men i fråga om Bonde Ståndet finnes i detta hänseende icke någon föreskrift.
Då, enligt hvad till Konsliiutions-Utskotteis kunskap kommit, sådant vid flera tillfällen gifvit anledning tili tvister emellan Bonde-Ståndets valman och deras fulImägtige, angående beloppet af riksdagsmanna-arfvodet, har Utskottet ansett sig böra, för att undanrödja vidare anledning till dylika stridigheter, föreslå, att det stadgande, som 17 § 2 morn.