Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inre vitnesbörd.
Citater och hänsyftningar på senare tidsförhållanden.
Randanteckningar.
Islands litteratur-historia ännu oskrifven på tillfredsställande sätt.
Den Isländska och den sydeuropeiska odlingens förberedelser.
Samtidighet icke alltid efter årtal.
Islands och Provençalernas poesi.
Niflungasången och Gudrun.
Isländska sagan objektiv.
Villehardouin och Joinville.
Resultat. -- Slutord.
(Dessa har rättats.)
Sid. 54, sp. 2, r. 13 står Viles, läs Viljes „ 55, r. 16 „ ungefär tio „ 112, „ 25, 27 „ Thorvald „ Thorleif „ 130, „ 21, } „ Asgrim „ Åsgrim „ 131, „ 1 och 7 }
Utflyttningen till Island.
Ett folk vet i allmänhet litet om de mer aflägsna skiftena af dess utveckling.
Det berättas nog mycket och har mycket skrifvits om dessa fjerran tider, ty man har alltid hyst en rätt innerlig åstundan att bortjaga de töcken, som hölja folkets liksom den enskildes barndomsdagar, men detta är dock till allra största delen alster af senare åldrars åsigter, vanor och inbillningar, och om det i dessa yngre berättelser verkligen finnes äkta forntida minnen, äro de vanligen missförstådda och vrängda.
Det är dock af vigt att komma till klarhet i denna fråga, det är af vigt likaväl att utforska, hvad vi verkligen veta om dessa tider, som att använda alla upptänkliga medel för att lära känna dem så grundligt som möjligt.
Det är ju i väsentlig mon just det gemensamma historiska medvetandet, som knyter oss, som här äro, och dem vi lemnat i hemmen och alla andra, som i våra bygder bo, de må vara af hvilka stånd, åldrar och anlag som helst, till en nationel enhet, hvars charakter vi finna utpräglad i våra häfder och hvilken vi äro skyldige att bevara åt kommande slägten.
Mot slutet af hedendomens tid i våra bygder drog sig en del af nordlandens, isynnerhet Norges yppersta män till en aflägsen ö i de trakter, der den Atlantiska oceanen och Ishafvet blanda tillsammans sina böljor.
Dit förde de med sig, dessa tidiga nybyggare, sin tro och sina minnen och dessa bevarades derborta under tidernas lopp, ty Island låg fjerran från den Europeiska bildningens brännpunkter; det upptog visserligen denna bildnings hufvudresultater, men beröringen var icke så nära, att det nationelt egendomliga kunde der omskapas i lika hög grad som annorstädes.
Af vida vattenmassor instängde, trots de första tidernas täta utflygter till andra länder, sammanslutne till ett helt för sig och derigenom drifne att fästa sina blickar på sig sjelfva och sina angelägenheter, började Isländarne tidigt att i sägen och skrift bevara minnet af tiden efter utvandringen från moderlandet, dess hugstora hjeltar och skiftande tilldragelser.
Af de så uppkomna Isländska sagorna äro rätt många intill våra dagar förvarade och med ledning af dem vill jag framställa det forntida lifvet på Island.
Hvad bringar icke ett århundrade med sig?
Hur fjerran synas icke de tider, då Gustaf III och Carlarne lefde! Gustaf Adolf börjar nästan förgätas af folket och hvem sätter sig rätt in i de tider, då Gustaf Vasa befriade Sverige?
Och likväl är det bortom dessa vår historias glansperioder, jag vill föra eder, ja bortom sjelfva medeltiden, till en tid, då det knappast fans på det rum, der vi nu äro församlade, mer än en ödslig klippa, kring hvilken österaltet slog sina februarikalla böljor.
Hvar tid trycker på dem, som henne tillhöra, sin prägel och den förråda vi alltjemt i våra känslor, tankar och verk.
Likväl bjuder jag eder att för några korta stunder lemna dagens omsorger och nöjen, vanor och fördomar, för att gästa det aflägsnaste tidskifte inom Nordens historia, om hvilket vi ega fullgod kännedom.
Det är mig icke nog att framställa en berättelse om den tiden, som i dag förnimmes och i morgon förgätes, jag ville gerna föra eder midt in i dessa forntidens dagar, att I måtten andas deras luft och fatta personligt intresse för deras menniskor och sedan se till, uti hvad den tiden är vår lik eller olik, om den angår oss eller icke.
Tusen år vill jag plåna ut ur er hogkomst.
Vi firade för tvenne år sedan minnet af den dag, då Nordens förste apostel, den fromme Ansgarius, kallades från sin verksamhet härnere år 865 -- ett af de få årtal i vår äldre historia, som står utan gensägelse; det hör också egentligen icke till vår historia, utan till ett annat folks, hvilket då redan länge hade lefvat i historiens klara ljus.
Från detta årtal ungefär skola vi utgå.
Hur litet vete vi om tillståndet i Sverige den tiden!
Fyra år efter det nämnda året firades ett gästabud vid Dalfjärden, en vik i Norge något söder om Dofrefjälls vestligaste utsprång1.
Ingolf och Leif2, fränder och fosterbröder, begge unge och helt nyligen, genom fädernas död, husbönder, hade legat i viking tillsammans med jarl Atles söner.
Nyligen hade de gästat hos dessa och nu bjudit dem till sig.
Gästabudet var stort, Ingolfs syster Helga, enligt sagans vitsord, “vänast och finast bland qvinnor“, bar sjelf kring ölet till de firade gästerna.
Då det led fram med dryckeslaget, aflade den ene af Atlesönerna löfte att gifta sig med Helga eller ock med ingen, den andre, Halsten, att alltid fälla rättvis dom i den sak, som hänsköts till honom, Ingolf att aldrig dela arfvet efter fadren med någon annan än Leif, d. v. s. att gifva honom systern till hustru, Leif, att i intet blifva sämre än fadren.
Då utbrister Halsten:
“icke var det stort löfte, då din far fick för illgernings skull flykta hit.“
Nu var gästabudet slut.
Följande vår, då Leif far i härnad, anfalles han i skären af tvenne Atlesöner och är nära att duka under för öfvermakten, då han räddas af en frände, som seglar den vägen fram, och en af jarlens söner stupar.
En annan kommer följande vinter att hämnas sin broder, men Ingolf och Leif äro varnade, möta och fälla honom.
Nu hänskjuta de saken till den qvarlefvande brodren, Halsten, och bedja honom, när han fällde domen, icke förgäta den opartiskhet han lofvat.
Han dömer den förra af bröderna att ligga ogild, för den andra kräfver han i böter all den jordegendom, Ingolf och Leif egde, samt fordrar att de skola inom trenne vintrar hafva lemnat trakten.
Den tiden började det gå underliga rykten i Norge om en ö långt bort i Vesterhafvet, som nyligen påträffats af vikingen Naddodd, då han under segling till Färöarna drefs af storm och böljor mot nordligare trakter, och som kort derefter kringseglades af Svensken Gardar.
Allrasist hade Floke Vilgerdsson begifvit sig att söka Gardarsholmen och ändrat dess namn till Island, då han vistats der en vinter och funnit att der icke var brist på vinterkyla, snö och is.
Nu var han återkommen och han sade väl, att landet just icke var godt, men hans följeslagare Thorolf påstod, att der dröp hvart strå af smör, fjällbons käraste läckerhet.
Visst förmodade man, att detta var något öfverdrifvet, man hedrade sagesmannen med tillnamnet Smör-Thorolf, men äfventyrslusten var väckt.
Det kunde vara något att försöka.
På försök foro äfven Ingolf och Leif dit ut år 871 och landade i en vik på ostkusten.
De undersökte landet och vände följande våren om, för att rusta sig till utresa.
Besväret föll dock på Ingolf allena, ty Leif for till Irland, härjade der och tog trälar jemte annat byte.
Omsider år 874 lemnade de med tvenne skepp Norge.
På det ena for Ingolf med deras gemensamma egendom, på det andre Leif, som nu hade äktat Helga, med sitt Irländska byte.
Så blefvo Ingolf och Leif Islands förste nybyggare eller, såsom det på Island kallades, landnams-(landtagnings-)män.
När de kommo nära Island, drefvos skeppen åt olika håll.
Ingolf kastar ut sina högsätessuler i hafvet och lofvade att, der han fann dem ilandflutna, uppslå dessa sina bopålar.
Högsätessulerna3 voro tvenne stora stolpar, som omslöto husbondens högsäte och med de öfre, spetsiga, ofta utskurna ändarna höjde sig mycket öfver taket.
De voro af nordbon mycket vördade och mången säges hafva låtit dem eller rättare genom dem gudarna leda sig vid valet af boningsplats.
Ingolf steg i land vid första tjenliga ställe invid ett högt fjäll längst i öster på Islands sydkust, som efter honom kallades Ingolfshöfde.
Det bär än i dag samma namn; dess branter besökas ofta af fogeläggsjägare.
Tills vidare bosatte han sig der, men sände ut tvenne trälar att leta efter högsätessulerna.
Snart kommo trälarne åter, men med bud af ingalunda glädjande art.
De hade kommit till den ort på öns allra sydligaste del, der Leif stigit i land; honom hade de funnit död i närheten af husen, han hade uppfört, men alla andra voro försvunna.
Leif hade icke haft mer än en oxe med sig och då han således led brist på dragare, hade han spänt sina Irländska trälar för plogen.
Desse, häröfver vredgade, slogo Leif, togo hans hustru och de andra qvinnorna med sig och flyktade öfver till de i sydvest liggande, efter dem sedermera benämnda Vestmannaöarna, der de snart föllo för den hämnande Ingolf.
Våren 877 fann man dennes högsätesstolpar längst in i den sydligaste viken på Islands vestkust och trogen sitt löfte bosatte han sig der.
Landet är der temligen lågt, men stiger småningom mot de i det inre thronande fjällen.
I dalen flyta varma källor och af de från dessa uppstigande dunsterna fick bugten namnet Reykiavik, d. ä. rökarnas vik.
Det är der, som Islands hufvudstad nu ligger.
Redan i dessa den Isländska odlingens allraförsta tider var denna ort af vigt, ty de närmast utflyttande vände sig gerna till Ingolf, för att få goda råd och anvisningar.
Den förste landnamsmannens anseende ärfdes af hans efterkommande.
Hans son satte thing på det strax i norr om Reykiavik liggande Kölnäset (Kjalarnes), förrän lagväsendet på Island hade blifvit gemensam angelägenhet, hans sonson var lagsagoman, på vårt äldre lagspråk lagman, hans sonsons son Allshärjar- eller hela folkets gode4 vid den tid, då christendomen kom till Island.
Det var icke allenast jarlar och deras jemlikar i makt, som genom det öfvervåld, de utöfvade, gåfvo anledning till Islands bebyggande.
På gården Berdla, icke så långt i norr om Ingolfs hembygd i Norge, bodde en man, som hette Qväll-ulf.5 Till hälften härstammade han från trollslägt och derför var det alltid något eget med honom och hans fränder.
Han var, som det kallades, hamram, d. v. s. han var stark och hade förmåga att skifta skepnad.
Om qvällarna var han icke god att råka ut för och deraf hade han fått sitt tillnamn.
Det var nu oroliga tider i Norge.
Den unge Harald
Hårfager hade icke nöjt sig med sitt lilla fädernerike i det Söndenfjeldske Norge.
Med förvånande framgång hade han underlagt sig det ena småriket efter det andra och hotade de återstående.
Fylkeskonungen i Firdir lät förleda sig att innan hans eget land angreps, angripa Harald.
Han förlorade rike och lif på försöket.
Qväll-ulf hade icke lydt hans kallelse till vapen, ty han var icke hugad att strida utom fylkets gränser, men han var lika ovillig att hörsamma sin nya herrskare, då denne, sannolikt för att hafva den genom sin makt misstänkta bonden under ögonen, kallade honom till sitt hof.
I fadrens stad, men mot hans vilja, gick sonen Thorolf att vistas hos konungen och blidka hans vrede.
Hans manliga väsende och hans stora idrotter tillvunno honom snart konungens välvilja, tills han efter slaget vid Hafrsfjord år 872, under hvilket han, svårt sårad, kämpade i konungsskeppets framstam, lemnade hofvet, för att öfvertaga sin i slaget stupade frändes och vapenbroders egendom och maka, den rika Sigrid.
Men ännu under det han bodde långt upp i det Nordenfjeldske Norge, fick han röna prof på sin konungs bevågenhet, då denne gaf honom i uppdrag att insamla den skatt, som Finnmarkens invånare årligen skulle afgifva.
Thorolf var en storsint man, som icke kunde göra något simpelt, men ej heller kunde försaka begäret att låta denna sinnets storhet uppenbara sig i det yttre -- farliga egenskaper i ett land, der en ung konung nyss vunnit ett envälde mot mångas vilja.
Andra hade farit efter Finnskatten med följe af 30 man, Thorolf for med 90 och lemnade derföre bättre och rikligare skatt än de, som före honom haft samma uppdrag.
Mindre än 100 fria män hade han aldrig på sin gård, men när konung
Harald kom med 300 man för att gästa honom, tog han emot honom med 500 och gaf vid skiljsmässan åt sin höga gäst ett drakskepp, väl utrustadt.
Konungens misstänksamhet var då redan väckt och Thorolfs ovänner underblåste den, isynnerhet Hilderids söner, som mente sig hafva arfsanspråk på en del af Thorolfs egendom.
Denne, som ej vet något ondt med sig, för med manlig frimodighet sin talan inför Harald, men mister en del af sina gårdar samt uppdraget att insamla
Finnskatten; båda delarne öfverlemnas åt Hilderidssönerna.
Men då desse ingalunda voro vuxne att lemna skatten så god, som den förut gifvits af Thorolf, skjuta de skulden derför på honom.
Det slutar så, att ett skepp, som från England förde till Thorolf en dyrbar last af hvete och honung, vin och kläde, öfverfölls i Norska skären och togs -- för kung Haralds räkning.
Förlusten var kännbar, men Thorolf var ej den, som genast fällde modet.
“Det är godt att vara kompanjon med konungen,“ sade han, och i stället för att sända ifrån sig några af sina många hemmamän, tog han flera till sig, i stället för att lefva mer indraget, bjöd han vänner och grannar oftare till gästning, fast han för att kunna göra allt detta måste pantsätta somt och sälja annat af sin jord.
Men när våren kom, for han i viking i österväg -- till Östersjöns östra stränder -- och vände ej om förrän mot hösten, så att han kom till Öresund, då de stora skeppsflottor, som legat der för handelns skull, börjat vända hem igen.
Snart upphann han ett skepp, som hörde konungen till, lastadt med malt, hvete och honung; det tog han, men satte styrman och troligen äfven besättning i land.
Så kom han till mynningen af Göta elf och landsteg på Hisingen och brände upp gården för bröderna, som förut hade för konungens räkning tagit hans skepp -- de voro konungens fränder -- dödar en af dem och tager rikt byte.
Utanför viken tog han ett stort köpskepp, lastadt med malt och mjöl, vid Lidandesnäs, vår tids Lindesnäs, gjorde han strandhugg.
Sedan for han hem till sin gård och sin maka upp i Halogaland och var der i stillhet öfver vintern.
Så hämnades den tiden en undersåte på sin konung.
Men de rykande ruinerna på Hisingen ropade på hämnd.
Harald bröt sjelf upp för att bryta den öfvermäktigas stolta mod.
Han kommer fram en afton, just som solen gick ned.
Vid stranden låg ett skepp, färdigt att segla, men ingen menniska syntes derute; alla voro inne för att dricka färdölet, ty Thorolf ämnar för alltid lemna Norge.
Då blåser konungsluren till strids och huset är omringadt.
På Haralds bud träda qvinnor och barn, gamla och trälar ut i det fria.
Sigrid utverkar åt mannen löfte om lifvet, men hans män skulle straffas efter förtjenst.
Thorolf vill ej gå in härpå och då hans bön att få komma ut, för att låta svärdet afgöra saken, blir afslagen och huset antändes, bryter han ut med de sina.
Och nu rasar striden vildt under vårnattens timmar, belyst af det brinnande huset.
Till sist hinner Thorolf fram till konungens sköldborg och fäller märkesmannen, men faller derpå sjelf för konungens svärd.
Då var Harald Hårfager, den af så många segrars glans omstrålade konungen, ej mer än 27 år gammal.
Hilderidssönerna, som vållat allt detta, fingo ej länge öfverlefva striden vid Sandnäs.
Kettil Häng, en frände och trogen vän till Thorolf, dräper dem och far med deras egendom och de sina till Island, der han sätter sig ned ej långt från Ingolf, på öns sydkust.
Qväll-ulf sjuknar af sorg öfver sonens död.
Hans andre son Skallegrim begifver sig till den gård, der konungen då gästade, för att kräfva böter för brodren.
Harald böd honom träda i sin tjenst och lofvade att, om han tjenade honom till lags, gifva honom som böter samma heder, som Thorolf haft.
Men Skallegrim svarar, att då det ej lyckats för Thorolf, som var honom vida öfverlägsen, att göra konungen till viljes, torde det ännu mindre lyckas honom.
Vred öfver afslaget, befaller Harald, att den trotsige skulle förföljas, men han var då redan långt borta med de sina och på hvarenda af konungens farkoster var hål hugget i botten.
Nu var det ej rådligt för Thorolfs fränder att dröja i Norge.
Deras jord vågade ingen köpa, sin lösegendom lastade de på tvenne skepp och seglade af.
Men ännu hade de något ogjordt.
De stannade vid de hamnrika Solundar-öarna, i Norges skär, tills de varseblifva ett skepp, stort och rikt måladt, med seglet randadt i rödt och i blått -- Thorolfs skepp, som konungen hade tillegnat sig, nu fördt af de båda, som fullgjort våldet och på köpet medförande tvenne konungens kusiner.
Qväll-ulf och Skallegrim anfalla skeppet och afrödja det; endast två eller tre sändas lefvande bort att bringa konungen deras afskedshelsning.
Och Thorolfs skepp fick följa hans fränder till Island.
Dit kom likväl aldrig Qväll-ulf.
Själsspänningen under den sista tiden och nu senast ansträngningen under striden hade varit för mycket för den åldriga mannen.
Berserkastyrkan var borta och döden nalkades.
Han bad då de sina lägga hans lik i en kista och kasta den i sjön samt att de skulle bedja Skallegrim, som seglade på det andra skeppet, att bygga sig bo der han fann kistan vid land.
Qväll-ulfs skepp for nu sin väg fram i vester om Islands sydvestliga näs och in i den stora Faxefjärden, i hvars mellersta vik besättningen stiger i land, der de ock finna kistan, som de föra ut på en udde och hölja med ett stenrör.
Skallegrim kom i land litet längre åt norr, men fann snart de sina och byggde sin gård Borg i närheten af fadrens graf.
Så hade Ingolf fått nybyggare å ömse sidor.
Skallegrim kom ut år 878, Kettil Häng ett år tidigare.
Under dessa ärofulla tider, då det friska ungdomsblodet svallade rätt lifligt hos våra fäder och deras fränder, svärmade Nordmän omkring i de vestra farvattnen.
De härjade England, Skotland och Irland, de lågo med sina flottor bland de otaliga öarna vid Norra Brittanniens kuster, de trädde än i fientligt, än i vänligt förhållande till infödingarna der och bekämpade för ombytes skull rätt ofta hvarandra.
Mången slog sig för alltid ned i dessa trakter, gifte sig der och så kom det sig, att man här fann mången Norrman, som aldrig satt sin fot på Norges jord.
Dock voro desse, som drefvo kring i vesterviking, ingalunda likgiltige för moderlandets väl.
Det sista motståndet, som Harald hade att bekämpa i Norge, hvilket han ock lyckades krossa i Hafrsfjordslaget, reste sig just i landets sydvestra fylken, desamma, som voro hemort för de flesta af dessa vikingar.
Flere af dem deltogo ock i slaget.
Att mot detta motstånd rikta dödsstöten, sände konung Harald en ansedd Norrman Kettil Plattnäsa, stamfader för de allraflesta af Islands mest lysande ätter, att lägga Vesterhafvets öar under Norge.
Kettil intog ock Söderöarna, de nuvarande Hebriderna, men -- för egen räkning.
Då drog Harald in hans egendomar i Norge.
Kettils son Björn6 hade uppfostrats hos Kjallak jarl i Jämtland.
Han får höra om fadrens bortfärd och egendomarnas indragning.
Han far till dessa senare -- de lågo i Sogn, fylket närmast i söder om Ingolfs hembygd -- och fördrifver de personer, som å konungens vägnar förvaltade dem.
Dömd till landsflygt och med möda undkommen de förföljare, konungen sände efter honom, håller han sig dold öfver vintern hos Thorolf på Mostr, en ö ej långt i norr från Stavangerfjords mynning.
Då visades äfven Thorolf bort ur landet, så vida han ej föredrog att underkasta sig konungen på nåd eller onåd.
Thorolf tvekade.
Han ställde till ett stort blot (offer) och frågade Thor, hvars ifrige dyrkare och offerprest han var, om råd.
Han visades till Island.
Då skaffade han sig ett stort hafsskepp och rustade ut det, tog med sig alla dem, som voro skyldiga att följa honom -- den s. k. skuldaliden -- och många vänner dessutom samt sitt bohag samt större delen af Thors tempel jemte jorden, som fans under den ställning, på hvilken gudens bild hade sutit.
Färden gick lyckligt.
Han seglade förbi den Isländska vestkustens sydligaste näs, förbi Faxefjärdens mynning och det andra näset, som ytterst prydes af den 6000 fot höga, snöhöljda och af skyar omkransade Snöfjällsjökeln, kring hvilken så många underliga sägner gå, och styrde sedan in i viken i norr derom.
Han såg att hon var bred och omgifven af bergiga kuster och kallade henne Bredefjärd, såsom hon heter än i dag.
Högsätessulerna, som stått i det gamla templet i Norge -- den ena var öfverst utskuren till en bild af Thor -- kastade han ut och på näset, der de flöto upp, ungefär midt på södra kusten, uppförde han sin boning och det nya templet, som småningom blef en helgedom för hela trakten deromkring, när han blef bebyggd, och derinvid tog man sig för att afgöra de mångahanda tvister, som ingalunda uteblefvo.
När lagväsendet sedermera ordnades på ön och denna delades i fjerdingar, fick Thornästhinget rang af fjerdingsthing.
Det skedde vid pass 80 år efter Thorolfs utkomst år 884.
Bredefjärdens sydkust blef snart befolkad.
Björn Kettilsson hade kommit till Söderöarna, der han fann sin fader död, men blef af bröder och systrar, som voro derute, väl mottagen.
Dock trifdes han icke ibland dem, ty de hade öfvergifvit fädernas tro och bekände sig i stället till christendomen.
Han for ut till Island och nedsatte sig der vid sidan af Thorolf.
Dit följdes han snart af den ena fränden efter den andra.
Vi hafva hunnit till den rikaste utflyttningstiden, mellan åren 890 och 900.
Ryktet om de redan gjorda landtagningarna -- det är endast de märkligaste, jag omnämnt -- spridde sig hastigt och lockade mången, som tillbragt sina bästa år bland vesterhafvets öar, att styra sin kosa hit upp mot norden.
Island började utöfva ett fosterlands dragningskraft på de oroliga vikingarna.
Utflyttning följde på utflyttning.
Sagorna nämna en Svensk bland de många utflyttarna och han var en af öns ryktbaraste män, Helge magre, som satte sig ned i Öfjärden (Eyafiördr), den vigtigaste orten på Islands nordkust.
Hans farfarsfar Björn Rolfsson bodde i Götaland och var gift med en ättling af en konung Frode.
Björn kom i strid med en frände till Götakonungen eller jarlen
Sölvar -- sagan tillägger honom begge hedersnamnen -- och måste vika för öfvermakten.
Han lemnar sina gods åt sin maka och sonen Övind, lastar silfver på tolf hästar och lemnar Sverige, sedan han innebränt sin motpart.
En tid uppehåller han sig i Norge, begifver sig sedan i vesterviking och uppsökes der af sonen, som, när fadren åldras, träder i hans ställe.
Han kallades der för sin Svenska härkomst Östmannen.
Han äktade derute Irlandskonungen Kjarvals dotter Raforta.
Den Svenska vikingens och den Irländska konungadotterns son var den nyssnämnde Helge.
Are vise kallar honom i sin Islänningabok för Norrman.
För så vidt jag vet, rann ej en droppe Norskt blod i hans ådror.
Men han gifte sig med en norska, en af Kettil Plattnäsas döttrar.7
En af de många vikingar, som deltogo i Hafrsfjordslaget, var Anund, då nyss hemkommen från en treårig vesterfärd8.
Han var med sitt skepp i hetaste striden och stod länge i sin framstam, der han manligt afvärjde folket på konungens skepp, detsamma, på hvilket Thorolf Qväll-ulfsson befann sig.
Till sist fick han ett hugg, som tog af honom ena benet och han fördes sanslös ur striden.
Sedan gick han med träben och kallades Anund träfot.
Han och andre vikingar med honom foro nu åt vestern och uppsökte der Geirmund Heljarskinn, den ryktbaraste af alla vikingarna, och fråga, om han icke ville återtaga sitt rike i Hördaland; de ville då vara honom behjelpliga.
Men Geirmund var klokare än de.
Han sade, att de knappast skulle få heder af färden och att han icke hade lust att blifva konungsträl och tacka för det, hvartill han hade rätt.
Han for sedan till Island; han var den ende konung, som der bosatte sig9.
Anund fortsatte sina ströftåg, under stora faror.
En gång hade han farit rätt illa med Irlandskonungen Kjarval och var nära att blifva allvarsamt näpst derför af Helge magre, som åtagit sig det svåra värfvet att freda och bevara svärfadrens rike.
Till sist blef Anund nästan ensam, ty den ene efter den andra af hans följeslagare drog öfver till Island.
Sedan han uppehållit sig en tid i Norge, for äfven han dit till sist.
Hans öfverresa var stormig.
Vid Islands nordostliga udde skiljdes han från sin följeslagares skepp och drefs sedan flera dygn omkring på det nordliga hafvet.
När vädret stillnade och skeppet kom närmare land, funno de, som förr varit på Island, att de drifvits längs med hela nordkusten, till mynningen af dess vestligaste fjärd.