Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En fogel tränger sig fram för att få plats på ett redan fullpackadt utsprång, ett par andra gräla om eganderätten till ett ägg, som blifvit lagdt på en klippkant af endast några få tums bredd, och som nu under dispyten störtas ned i afgrunden.
Redan de första dagarne af juli äro de flesta äggen förlegade.
Ungar af en rotges’ storlek har jag sett åtfölja modern i medlet af augusti.
Alkan häckar ännu på Walden-ön och Nordostlandets nordkust, således långt norr om 80°.
De största alkfjellen på Spetsbergen har jag funnit söder om Lommebay i Hinlopen Strait, vid södra inloppet till Van Mijen Bay i Belsound samt vid »Alkhornet» i Isfjorden.
I afseende å rikedom på foglar kan dock endast det förstnämnda af dessa täfla med alkfjellen på södra stranden af Besimannaja Bay (72° 54′ n. br.) och på den närmast söder om denna bugt belägna delen af Novaja Semlja.
Alkans ägg äro välsmakande, och fogelns kött är ganska godt, ehuru ej helt och hållet fritt från transmak.
I alla händelser är alkan vida smakligare än ejdern.
Lunnefogel.
(Mormon arcticus L.) Tejst (Uria grylle L.)
(Mormon arcticus L.)
Tejst (Uria grylle L.)
Jemte alka och rotges, ser man bland drifisen vid kusten tvenne andra närbeslägtade fogelarter: lunnefogeln (Mormon arcticus L.) och tejsten eller tobis-grisslan (Uria grylle L.).
Lunne-fjell känner jag ej från Spetsbergen.
Lunnefogeln tyckes häcka der endast i ringa antal, ehuru den träffas ännu på öns nordligaste del.
Äfven vid Novaja Semlja förekommer han temligen sparsamt.
Tejsten träffas deremot, ehuru aldrig samlad i stora skaror, öfverallt vid stränderna af Spetsbergen och Novaja Semlja, till och med ända upp till Parrys ö vid 80° 40′ n. br., der jag 1861 såg åtskilliga af dess bon.
Dessa läggas nära krönet af brant stupande strandklippor.
Ute på fjordarne simma tejstarna ofta parvis tillsammans.
Deras kött har ungefär samma smak som alkans, men är segare och sämre; äggen äro deremot goda.
Alkor, tejstar, lunnefoglar och alke-kungar förekomma aldrig inne i landet.
Aldrig slå de sig ned på en gräsmatta eller på en slät sandstrand.
Fogelbergens branta sidor, hafvet, grundisar, drif-isstycken och små ur vattnet uppskjutande stenar utgöra deras tillhåll.
De simma med stor skicklighet så väl på som under vattenytan.
Tejstar och alkekungar flyga snabbt och bra; alkorna deremot tungt och illa.
Dessa senare torde derför om vintern ej flytta längre från sina häckningsställen än till närmaste öppna vatten, och antagligt är, att alk-kolonier ej anläggas på ställen, der hafvet helt och hållet tillfryser äfven långt ut från kusten.
Härpå beror kanske alkornas sällsynthet i Kara-hafvet.
Under segling i polarhafven följas fartygen nästan alltid af två måsarter, den rofgiriga stormåsen eller borgmästaren67 (Larus glaucus Brünn.) och den smidigt formade, snabbt flygande kryckjan eller tretåiga måsen (Larus tridactylus L.), och lägger fångstmannen till vid ett isstycke för att derpå flensa en skjuten säl, så dröjer det ej länge, innan en mängd snöhvita foglar med svartblå näbb och svarta ben slå sig ned i granskapet för att få sin del af bytet.
Det är nordens tredje allmänna måsart, ismåsen (Larus eburneus Gmel.).
Häckningsplats för stormåsar.
Borgmästareporten på Beeren Eiland, efter en midnattssfotografi tagen af författaren d. 18–19 juni 1864.
Till lynne och lefnadssätt äro dessa måsarter ganska olika.
Stormåsen är tillräckligt stark för att kunna försvara sina ägg och ungar mot fjellräfvens anfall.
Han häckar derför vanligen på toppen af lätt tillgängliga mindre klippor, kullar eller stenrös, helst i närheten af alkfjell eller på fogelholmar, der grannarnes ungar lemna honom tillfälle till rof och jagt under den tid hans egna ungar matas.
Någon gång, t. ex. vid Brandewijne-bay på Spetsbergen, häckar stormåsen tillsammans i större skaror på utsprång af branta fjellsidor, midt ibland alkorna.
På Beeren Eiland har jag sett den häcka på sjelfva strandfjären, på ett ställe t. o. m. under bågen af ett från en tvärbrant klippa nedstörtande vattenfall.
Boen, som, att döma efter mängden af fogelspillning i deras granskap, begagnas en lång följd af år, läggas i en urgröpning på klippan eller marken samt fodras med litet strå och en eller annan fjäder.
Äggens antal är 3 till 4.
De visa efter kokning en geléartad, halft genomskinlig hvita och en rödaktig gula samt äro mycket välsmakande.
Ungfogeln har hvitt kött, snarlikt kyckling.
Borgmästaren är allmän öfverallt vid stränderna af Novaja Semlja och Spetsbergen.
Dock har jag ej sett bo af denna måsart på Nordostlandets nordkust eller på Sju-öarna.
Ännu allmännare än stormåsen är kryckjan i de högnordiska länderna.
Man möter henne långt ut på hafvet, der hon hela dagar följer fartyget, kretsande kring masttopparne och stundom – enligt fångstmännens utsago när storm är i annalkande – nappande efter vimpelns spets.
När man ligger i hamn, samla kryckjorna sig vanligen kring fartyget för att uppsnappa hvad ätbart som kan finnas bland det afskräde som utkastas.
De häcka i stora skaror på branta afsatser i någon afskild del af alkbergen, hvarvid man tydligen kan se, att kryckjorna alltid sökt välja den bästa, för räfven otillgängligaste och mot oväder mest skyddade delen af fjellet.
Bland de nordiska foglarne är kryckjan den bästa byggmästaren.
Hennes bo är nämligen muradt af strå och gytja samt ganska hållfast.
Det skjuter likt ett stort svalbo ut från det lilla utsprång, hvarvid det är fäst.
Utstickande stråändar äro merendels invikta, så att boet med sin regelbundna rundning får ett ganska städadt utseende.
Det inre deraf fodras ytterligare med ett mjukt, omsorgsfullt ordnadt lager af mossa, gräs och tång, på hvilket fogeln lägger 3 till 4 välsmakande ägg.
Det mjuka, varma underlaget har emellertid sin olägenhet.
Dr Stuxberg fann nämligen under 1875 års resa i ett dylikt bo ej mindre än 12 arter insekter, deribland Pulex vagabundus Bohem. i nio exemplar, en skalbagge, en fluga o. s. v.
a. Kryckja b.
Ismås.
(Larus tridactylus L.) (Larus eburneus Gmel.) Ismåsen, af Fr.
Martens kallad »Rathsherr», rådsherren, träffas, såsom det första namnet anger, hufvudsakligast ute i hafvet, bland drif-isen eller i drifisfylda fjordar.
Han är en verklig isfogel, och man kan nästan säga knappast en vattenfogel, ty sällan ses han simma på vattenytan, och dyka kan han lika litet som sina slägtingar stormåsen och kryckjan.
I glupskhet täflar ismåsen med stormfogeln.
När man bland drif-isen dödat något större djur, försummar han sällan att infinna sig för att med kött och späck stilla sin hunger.
Derjemte förtär han exkrementer efter säl och hvalross, hvarför man ofta ser tre till fem ismåsar långa stunder sitta kring ett sälhål, stilla och orörliga, i tålmodig förbidan på sälens ankomst (Malmgren).
Sällsynta nordiska måsarter. a.
Larus Sabinii Sabine. b.
Larus Rossii Richards.
Fogelns rätta häckningsställen tyckas knappast ännu vara kända.
Så allmän han än är så väl vid Spetsbergens kuster, från Sjuöarna till Sydkap, som vid Novaja Semljas och Amerikas nordkust, har dock hans bo endast två gånger blifvit träffadt, den ena gången 1853 af M’Clintock på Kap Krabbe i Norra Amerika vid 77° 25′ n. br., den andra af dr Malmgren i Murchison bay vid 80° 2′ n. br.
De tvenne reden, som
Malmgren fann, bestodo af 23–26 centimeter breda fördjupningar i löst grus, som samlat sig på ett utsprång från en brant stupande kalkstensvägg.
I hvartdera boet träffades endast ett ägg, hvilket den 30 juli redan innehöll en dunklädd unge.
För alla de ismåsar, som hafva sitt hemvist vid Spetsbergen, behöfdes helt säkert flere hundra sådana häckningsställen som det vid Murchison bay.
Då härtill kommer, att vi vid Spetsbergen aldrig om hösten sett några fullvuxna ungar af denna måsart68, så antager jag, att dess rätta häckuingsställe måtte finnas längre mot norden, vid kusterna af ett ännu okändt, kanske ständigt isomgifvet polarland.
Det förtjenar härvid anmärkas, att Murchison bay ännu var istäckt, då Malmgren fann de förut omnämnda redena.
Förutom de här anförda måsarterna har man, ehuru ytterst sällan, i polartrakterna träffat äfven tvenne andra arter, nämligen Larus Sabinii.
Sabine och Larus Rossii Richards.
Oaktadt jag sjelf endast sett den sistnämnda och det blott en enda gång (vid Tschuktscher-halfön), lemnar jag dock här, till tjenst för framtida ishafsfarare, afbildningar af dem båda.
De äro kanske, om de behörigen uppmärksammas, ej så sällsynta, som man vanligen antager.
Ofta hör man om sommaren i de arktiska trakterna ett genomträngande skri i luften.
När man söker efter orsaken härtill, finner man, att det utgår från en kryckja, mindre ofta från en stormås, som häftigt förföljes af en fogel, stor som en kråka, mörkbrun, med hvitt bröst och långa stjertfjädrar.
Det är labben (Lestris parasitica L.), af de norska fångstmännen känd under namnet tjufjo, härledt af fogelns läte i-o i-o och dess oförskämda tjufnatur.
Då tjufjon ser en kryckja eller stormås flyga bort med en räka, en fisk eller en späckbit, anfaller han genast.
Han flyger dervid ytterligt snabbt af och an omkring sitt offer och hugger det med näbben, ända tills den angripna fogeln antingen släpper sin fångst, som då genast uppsnappas af tjufjon, eller ock slår sig ned på vattenytan, der han är skyddad mot anfall.
Dessutom förtär tjufjon ägg af andra foglar, i synnerhet ejdrar och gäss.
Om äggen blott några ögonblick lemnas utan skydd i boet, är han genast framme och visar sig härvid så glupsk, att han icke skyr att anfalla bon, hvarur de häckande foglarne blifvit bortskrämda af menniskor, sysselsatta med äggplockning endast några alnar derifrån.
Med otrolig färdighet hugger han hål i äggen och uppsuger deras innehåll.
Om brådska är på färde, sker detta så hastigt och ur så många ägg efter hvarandra, att han under stundom blir stående orörlig, oförmögen att flyga vidare, innan han åter uppkastat hvad han slukat.
Vid hvarje plundring af en ejderholme tager tjufjon sålunda sin andel.
Fångstmännen äro, med anledning af detta intrång i deras näring, mycket förbittrade på fogeln och döda den när de kunna.
Hvalfångarne kallade den »struntjager», emedan de trodde, att han jagade måsarne för att tvinga dem att afge sina exkrementer, hvilka »struntjägaren» sades spisa som en läckerhet.
Labbar. a.
Lestris parasitica L. b.
Lestris Buffonii Boie c. Lestris pomarina Tem.
Tjufjon häckar på låga, kala, ofta vattendränkta uddar och holmar, der han lägger ett eller tvenne ägg på bara marken, oftast utan spår till rede.
Äggen äro så lika marken, att de endast med svårighet kunna upptäckas.
Hanen håller sig i boets granskap under häckningstiden.
Om en menniska eller ett djur, som fogeln anser farligt, nalkas äggen, söka makarna afleda uppmärksamheten från desamma genom att aflägsna sig derifrån, krypande på marken och släpande vingarne på det mest ynkliga sätt.
Fogeln spelar sålunda med stor skicklighet en verklig komedi, men passar dock noga på, att han ej sjelf blir fångad.
Man känner såsom bekant tvenne färgvarieteter af denna fogel, en enfärgadt brun, samt en brun på öfre delen af kroppen och hvit undertill.
Af dessa har jag blott en gång i de arktiska trakterna sett den enfärgade arten, nämligen 1858 i Belsound.
Alla de hundratals tjufjon, som jag för öfrigt sett, hafva haft strupen och undre delen af kroppen hvitfärgade.
Fogeln är på Spetsbergen och Novaja Semlja mycket allmän.
Dock torde den knappast häcka på nordliga delen af Nordostlandet.
Jemte den nu omtalade arten förekomma, ehuru sparsamt, tvenne andra: bredstjertade labben (Lestris pomarina Tem.) och fjellabben (Lestris Buffonii Boie).
Den sistnämnda är utmärkt genom spensligare kroppsbyggnad och tvenne mycket långa stjertpennor samt är vida allmännare längre öster ut än på Spetsbergen.
Rörande dessa arters lefnadssätt har jag ej varit i tillfälle att göra några iakttagelser.
Liksom tjufjon förföljer kryckjan och stormåsen, så förföljes han i sin tur med synnerlig förbittring af den lilla snabbflygande och modiga tärnan (Sterna macroura Naum.).
Denna vackra fogel är allmän öfverallt vid Spetsbergens kuster, men temligen sällsynt vid Novaja Semlja.
Den häckar i betydande skaror på låga, gräsfria näs och holmar, täckta med sand eller klappersten.
Äggen, som läggas på bara marken utan spår till rede, äro till färgen så lika lafbeklädda klapperstenar, att man endast med svårighet kan få ögonen på dem, och detta är i ännu högre grad fallet med den nyss utkläckta ungen, som, oaktadt sin tunna dundrägt, får ligga utan något underlag bland de kalla stenarne.
Till följd af sina korta ben och långa vingar kan tärnan endast med svårighet gå på marken.
Det är derför omöjligt för henne att försvara sitt bo på samma sätt som tjufjon.
I stället tvekar ej denna till kroppen minsta af polarländernas simfoglar att anfalla hvem det vara må, som vågar nalkas dess bo.
Fogeln kringkretsar fridstöraren med synbar förbittring och susar då och då med så ursinnig fart förbi hans hufvud, att han hvarje ögonblick måste befara att blifva sårad af dess skarpa näbb.
Jemte ofvan uppräknade simfoglar träffar man öfverallt längs kusterna tvenne ejderarter, den vanliga ejdern (Somateria mollissima L.) och praktejdern (Somateria spectabilis L.).
Den förra häckar företrädesvis på låga öar, hvilka redan vid äggläggningstidens början omgifvas af öppet vatten och derigenom blifvit oåtkomliga för de i land kringströfvande fjellräfvarne.
De rikaste ejderholmar jag sett på Spetsbergen äro Dunöarna vid Hornsund.
Då jag besökte stället 1858, var hela holmen så tätt belagd med bon, att man måste framgå på densamma med största försigtighet för att ej trampa på ägg.
Dessas antal är i hvarje bo 5–6, någon gång större, hvilket senare fångstmännen säga bero derpå, att ejderhonan, när hon kommer åt, stjäl ägg från sina grannar.
Sjelf har jag sett ägg af Anser bernicla i ett ejderbo.
Äggen rufvas af honan, men i hennes granskap vakar den praktfullt färgade hanen och ger tecken till flykt, när fara nalkas.
Redet bildas af en rik, mjuk dunbädd.
Det bästa dunet fås genom skattande af dunklädda bon, ett mindre godt genom plockning af dödade foglar.
När honan jagas bort från boet, söker hon att i hast skrapa dun öfver äggen, för att de ej skola synas.
Dessutom öfvergjuter hon dem med en ytterligt stinkande vätska, hvars vämjeliga lukt alltid vidhäftar de nyss insamlade äggen och dunet.
Det stinkande ämnet är dock så flyktigt eller lätt sönderdelbart i luften, att lukten inom några timmar fullständigt försvinner.
Ejdern, som för några år sedan var synnerligen talrik på Spetsbergen69, har under senare åren betydligt förminskats i antal, och snart torde han blifva nästan helt och hållet bortjagad derifrån, om ej något band lägges på det hejdlösa sätt, med hvilket ej allenast ejderholmarne nu utplundras, utan äfven fogeln dödas, ofta blott för nöjet att mörda.
Äfven på Novaja Semlja är ejdern allmän.
Den häckar t. ex. i ej obetydlig mängd på de höga holmarne i Karmakul bay.
Ejderns kött är visserligen föga tranigt, men groft och vida sämre än alkans.
I synnerhet är köttet af ligghonan nästan oätbart.
Hufvuden af a. ejder, b. praktejder, c. prutgås och d. hvitkindad gås.
Praktejdern förekommer sparsammare än den vanliga ejdern.
På Spetsbergen kallas han »Grönlandsejder», på Grönland »Spetsbergsejder», hvilket tyckes angifva, att han på intetdera stället är fullt hemmastadd.
På Novaja Semlja förekommer han deremot i större mängd.
Endast en enda gång har jag sett bon af denna fogel, nämligen 1873 på Axels öar i Belsound, hvarest den då häckade i ringa antal tillsammans med den vanliga ejdern.
Åren 1858 och 1864, då jag besökte samma ställe, häckade den ej derstädes.
Möjligen är dess rätta häckningsplats på Novaja Semlja vid insjöarne ett stycke från kusten.
Dess ägg påstå fångstmännen vara mer välsmakande än den vanliga ejderns.
De äro något mindre och hafva en mer höggrön färg.
På dunholmarne häcka, jemte ejdrarne, de långhalsade, på öfre delen af kroppen i svart och brungrått tecknade prutgässen (Anser bernicla L.).
De lägga 4–5 hvita ägg i konstlösa bon utan dun, spridda här och der bland ejderns dunrika reden.
I största mängd träffar man denna gåsart under ruggningstiden vid smärre insjöar nära kusten, t. ex. på kuststräckan mellan Belsound och Isfjorden samt på Gåslandet.
Fångstmännen benämna dem någon gång »rapphöns», ett vilseledande namn som 1873 föranledde mig att landstiga på den öppna kusten söder om Isfjorden, der »rapphöns» skulle finnas i stor mängd.
Vid framkomsten fann jag endast ruggande prutgäss.
Prutgässen hemta sin föda mer från landet och från insjöar än från hafvet.
Deras kött är till följd deraf tranfritt och välsmakande, utom ligghonans, som är magert och segt.
Äggen äro bättre än ejderns.
På Spetsbergen träffar man äfven den prutgåsen närstående arten Anser leucopsis Bechst.
Den är der temligen sällsynt, men allmännare på Novaja Semlja.
Ytterligare förekommer på sistnämnda ställe en tredje gåsart, vildgåsen, fångstmännens »grågås» eller »storgås» (Anser segetum Gmel.), hvilken på Spetsbergen ersättes af en närstående form, Anser brachyrhynchus Baillon.
Dessa gäss äro vida större än så väl ejdern som prutgåsen och tyckas vara tillräckligt starka till sjelfförsvar mot räfven.
De häcka vanligen högt upp på någon moss- och gräs-oas, bland kustbergens stenrammel eller på krönet af en brant strandafsats i det inre af fjordarne.
Under ruggningstiden samla grågässen sig i flockar vid de små sötvattenssjöar, som träffas vid kusten.
Köttet af denna gåsart är läckrare än den vanliga tamgåsens och har ej spår till någon transmak.
Bland de simfoglar, som bidraga att gifva sommarlifvet på Novaja Semlja dess prägel, må ytterligare anföras alfogeln och svanen.
Alfogeln eller allan (Fuligula glacialis L.) är sällsynt på Spetsbergen, men förekommer ganska allmänt vid Novaja Semlja samt i synnerhet i Kara-hafvet, vid hvars kuster den om sommaren ses samlad i stora flockar.
Mindre sångsvanen (Cygnus Bewickii Yarr.) är nordens ädlast formade och färgade fogel.
Jag har redan beskrifvit dess bon, som träffas i betydligt antal på Gåslandet.
Fogeln är bländande hvit, snarlik den vanliga svanen, men något mindre samt med betydligt afvikande byggnad af luftstrupen och bröstbenets köl.
Köttet lär vara groft och mindre välsmakande.
Mindre sångsvanen.
(Cygnus Bewickii Yarr. ) Bröstben af Cygnus Bewickii, utvisande luftstrupens egendomliga läge.
Efter Yarrell.
Landfoglarne äro i de högnordiska trakterna, så väl till arter som individer, mindre talrika än sjöfoglarne.
En del förekommer dock äfvenledes i stort antal.
Nästan hvar helst man lägger i land ser man på strandfjären några små gråbruna vadare ifrigt springa af och an, stundom parvis, stundom i flockar på tio till tjugu stycken.
Det är nordens allmännaste vadare, fångstmännens fjärplyt (Tringa maritima Brünn.).
Den lefver af flugor, mygg och andra landinsekter.
Den fylda kräfvan visar, huru väl fogeln förstår samla sin föda äfven i trakter, der entomologen endast med svårighet kan få reda på några få till hans forskningsområde hörande djurformer.
Sina fyra till fem ägg lägger fjärplyten i ett litet vackert bo af torrt strå på öppna gräs- eller mosslätter ett stycke från hafvet.
Äfven han söker skydda sina ägg genom en likadan komedi som tjufjon.
Köttet är läckert.
I fjärplytens sällskap ser man ofta en något större vadare eller rättare mellanting mellan vadare och simfogel.
Det är den vackra brednäbbade simsnäppan (Phalaropus fulicarius Bonap.).
Den är ej sällsynt på Spetsbergen och ytterligt allmän, kanske till och med den allmännaste fogeln vid Asiens nordkust.
Jag förmodar derför, att den ej heller saknas på Novaja Semlja, ehuru man hittills derstädes iakttagit endast den närstående smalnäbbade simsnäppan (Phalaropus hyperboreus Lath.).
Fogeln kunde väljas som sinnebild för äktenskaplig kärlek, så troget ses hanne och hona ständigt i hvarandras sällskap.
Under det de leta sin föda i vattendammarne vid kusten, följas de nästan alltid åt, simmande i zigzag, så att de allt emellanåt snudda tätt förbi hvarandra; skjutes den ena, så flyger den andra endast för en kort stund bort, tills den märker, att makan blifvit efter.
Den flyger då tillbaka, simmar med synbar oro kring den döda vännen och knuffar till den med sin näbb för att förmå den att resa sig.
Någon synnerlig omsorg om sitt bo och ungarnes trefnad visar den dock ej, åtminstone att döma efter det rede af denna fogel, som Dunér 1864 fann i Belsound.
Boets läge angafs af trenne ägg, lagda utan ringaste underlag på den kalla, af stenskärfvor bildade marken.
– Simsnäppans kött är ganska läckert, liksom åtskilliga andra vadares, som förekomma i de trakter, hvarom nu är fråga, men vid hvilka jag ej här kan närmare uppehålla mig.
Under ströftåg i det inre af kustlandet hör man ofta vid stenrös och sönderremnade klippor ett gladt qvitter.
Det kommer från en gammal bekant från hemlandet, den för hvarje nordbo välkända snösparfven eller snölärkan (Emberiza nivalis L.).
Namnet är väl valdt, ty vintertiden uppehåller sig denna täcka fogel så långt mot söder som snön går på den Skandinaviska halfön, och sommartiden söker den sig norr ut till Lapplands snögräns, norra Sibiriens tundra eller till Spetsbergens och Novaja Semljas kuster.
Den bygger derstädes sitt af gräs, fjäder och dun omsorgsfullt förfärdigade bo, djupt in i ett helst af en grässlätt omgifvet stenrös.
Luften ljuder af den lilla glada fogelns qvitter, hvilket här gör ett så mycket djupare intryck, som det är den enda verkliga fogelsång man hör i den högsta norden.70
På Spetsbergen i det inre landet möter man någon gång vid bergsluttningarna en hönsfogel, spetsbergsripan (Lagopus hyperboreus Sund.).
En närstående form förekommer på Tajmurlandet och längs hela Asiens nordkust.
Det torde derför knappast vara tvifvel underkastadt, det den äfven finnes på Novaja Semlja, om vi ock hittills ej sett den derstädes.
På Spetsbergen hade man före 1872 endast träffat enstaka exemplar af denna fogel, men nämnda år upptäckte vi till vår glada öfverraskning ett verkligt ripfjell i granskapet af vår vinterkoloni, strax söder om 80:de breddgraden.
Det utgjorde förmodligen tillhåll för ett tusental foglar, åtminstone skötos på detta ställe under vinterns lopp ett par hundra stycken.
Troligen häcka de derstädes under stenar om sommaren, och der tillbringa de vintern, vissa tider helt säkert i en sorts dvala, inkrupna bland stenarne.
Spetsbergsripans lefnadssätt är således vidt skildt från de skandinaviska ripornas, och köttets smak är äfven olika.
Fogeln är nämligen ytterst fet, och dess kött står i smak midt emellan orrfogel och fet gås.71
Man kan häraf inse, att det bör vara mycket läckert.
Ripfjell.
Mosselbay på Spetsbergen, efter fotografi tagen af A.
Envall den 21 juni 1873.
När jag under hösten 1872 återkom från en längre utflygt längs stranden af Wijdebay, mötte jag en af våra skyttar, som hade i handen en hvit, med svarta fläckar tecknad fogel, hvilken han visade mig såsom »en mycket stor ripa».
Han begick dock härvid ett svårt ornitologiskt misstag, ty det var ej en ripa, utan en annan, om vintern med den lika tecknad fogelart, nämligen fjellugglan, fångstmännens isörn (Strix nyctea L.).
Den häckar och öfvervintrar tydligen vid Ripfjellet, hvilket den tyckes betrakta som sin hönsgård.
I sjelfva verket är roffogelns teckning så förvillande lik bytets, att detta knappast torde veta att akta sig.
På Spetsbergen är fjellugglan dock mycket sällsynt, men på Novaja Semlja och Asiens nordkust – der lem-
meln, som saknas på Spetsbergen, förekommer i stora skaror – är den allmän.
Hon sitter vanligen orörlig på en öppen bergsluttning, synlig från långt håll genom sin mot den grågröna marken bjert afstickande hvita färg.
Äfven i skarpaste solsken ser hon, i motsats till andra ugglor, ganska bra.
Hon är ytterst skygg samt derför svår att skjuta.
– Snöripan och fjellugglan äro de enda foglar, om hvilka man med säkerhet vet, att de öfvervintra på Spetsber- Fjelluggla.
(Strix nyctea L.)
gen, och båda äro enligt Hedenström inhemska på de Nysibiriska öarna (Otrywki o Sibiri, s. 112).
I Europas odlade trakter äro de större däggdjuren så sällsynta, att de flesta menniskor under hela sin lefnad aldrig sett ett vildt däggdjur ens så stort som en hund.
Så är ej förhållandet i den höga norden.