Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I tre timmars tid hade Mau- rice troget suttit på en träknubbe och sett på, hur Torsten arbetade, helt förtjust öfver att få stanna i hans närhet.
Torsten stod och njöt för sig af sitt påhitt att måla efter musik, det underlättade betydligt, och arbetet skred fortare framåt.
Hvarje gång han kom till » ö r n », satte han i med kläm och klatschade på kulissen en duktig klick.
Att d ' Orseauerna, som tillhörde en ovanligt mu- sikalisk familj — de hade alla ärft faderns vackra röst, utom Henriette, som i stället var en liten virtuos på piano — skulle erfara en obeskriflig konstnjutning vid dessa naturtoner, är lätt att förstå.
Henriette var oförmögen att längre hålla sig upprätt, hon sjönk ned i trappan med hufvudet gömdt i händerna, hon måste ha njutit oerhördt af sången, ty hon var alldeles förstummad och satt där hopkrupen som en igelkott, under det små vågor tycktes gå fram och åter öfver hennes rygg- Emil åter stod där, också ljudlös, och bara såg ut, som o m han af misstag sväljt en stor.
ofjällad abborre med utspärrade fenor o c h nu lifligt ön- skade att bli den kvitt, men i stället var nära att kväfvas.
Otto o c h Margareta besvärades af betänkliga muskelryckningar i ansiktet.
Annie, som också kommit ut från salongen en trappa upp, märkte den öppna dörren till vinden och såg Emils rutiga ben sticka ut — det hade af öfverraskning stannat i dörröppningen — hörde äfven dessa underbara toner tränga till sina öron.
» Herre Gud, har det kommit upp kattor, som slåss på vinden, det var ett ohyggligt väsen! » ut- brast hon.
Men då stacks Emils hand ut genom dörren o c h vinkade henne dit.
Just då inträffade något oerhördt: Torsten fram- slungade fyra toner alldeles rätt.
Det var för mycket för hans auditorium, det kunde d ' Orseau- erna inte bära, det brast löst.
Bestört vände han sig om, där döko de upp, den ena efter den andra genom trappöppningen, alla grinande huldt som solvargar.
» Jo, jag tror, ni blefvo öfverraskade, » sade han och skrattade själf så godt, att han måste slå sig ned på en gammal koffert.
B yrå: 8 Sturegatan 8 (ingång från Humlegårdsg.
endast Tidningen kostar 1 krona för qvartalet.
Ingen lösnmnmerförsäljning!
Sista numret i hvarje månad Träffas ä byrån kl. 9 — 10 och 4 — 5.
Minnet är h o p p e t s rot och hoppet är blomman af minnet.
R o t e n af tårar närs, b l o m m a n af sol och ljus.
Undertecknad, / duns månad redaktör bortrest.
af medarbetaren och utgifvare, De / apande i tidningen är under göromålen juni skötas hr Pehr J. Wallin.
Frithiofi Hellberg.
Idnns byrå och expedition hål / as under måndagar, sommarmånaderna torsdagar och fredagar öppna endast kl. 10 — /.
Vill du ha din trädgård fin?
^^Äär man gör sin trädgård fin, är det «S — Vt) naturligt, att man i första rummet tänker på blommor.
Men är man en arrangör med smak, så hopför man icke alla slag af sådana, kreti och pleti, utan gör ett passande urval, så att sällskapet ej blir allt för blandadt.
Hellre än att i trädgården ha en mängd olika, men alldagliga blomsterfysionomier, håller man sig till ett fåtal sorter och söker hos dessa sådana, som i ett eller annat afseende höja sig öfver den stora mängden.
B Blommornas drottning är ju rosen.
Men man måtte visst tro, att hon hör endast de stora herrgårdsträdgårdarna till, ty det är ej ofta man träffar henne annorstädes.
Och dock är hon mer än någon annan blomma lämplig för alla trädgårdar, dels derför att hon ej behöfver ordnas i några konstmessiga grupper för att taga sig bra ut och dels derför att hon en gång planterad pryder sin plats flere år utan att kräfva stort besvär.
Derför — vill du ha din trädgård fin, rik- tigt afundsvärdt fin, skaffa dig då rosor!
Men inte dessa buskager af vanligtvis skära rotäkta rosor, som snart urarta till en miss- pryduad i stället för prydnad, utan välj dig en liten samling fina, förädlade rosor.
En grupp sådana kan inte öfverträflfas af något i skönhet.
Hvar du skall få dem ifrån?
Jo, från plantskolorna.
Det finnes ju många sådana i vårt land.
En af de förnämsta torde helt säkert Ramlösa plantskola vid Helsingborg vara.
Åtminstone hvad rosenodlingen angår.
Då jag i fjor sommar vistades i Helsingborg, var jag i tillfälle att bese denna storartade an- läggning.
Det var en fängslande syn — hela skogar af rosor • — högstammiga och lågförädlade — såsom man sade mig till ett antal af omkring 3 5 0 0 0 i mer än 2 5 0 olika sorter och färgnyan- ser.
Och hur glad jag vardt, när jag bland denna mängd igenkände åtskilliga af dem, jag egde der hemma i min anspråkslösa trädgård 4 0 mil från Helsingborg!
Det var mig, som när man bland främmande menniskor oförmodadt finner gamla, goda, kära vänner.
Från denna plantskola kan du således få hvad du önskar i rosväg.
Skrif under adress Direktör N.
P. Jensen, Helsingborg och begär katalog öfver » Törnrosor m. m. » Denna upp- tager rosornas namn och beskrifning öfver deras utseende m. m. jemte en förträfflig anvisning angående deras skötsel.
Sedan kan du sjelf göra ditt urval.
Men om du ej eger bekantskap med de olika sorternas beskaffenhet, gör du nog bäst i att vid reqvisitionen endast utsätta det antal du önskar i de olika färgerna — • hvita, svagt rosen- röda, starkt rosenröda, röda, mörkröda och gula — och du kan vara säker om att erhålla ett godt ech omvexlande urval af olika nyanser i hvarje färg.
Men priset?
Af lågförädlade fås 1 0 exemplar för 6 kro- nor.
Tagas 2 5 och flera erhållas de för 5 5 öre stycket.
Du är inte rosvän, om du tycker det.
Och till sommaren, när de stå der i sin färgfina skönhet, praktfulla, dof- tande, klädande din trädgård så utsökt fin, och, afskurna, smycka dina rum och pryda ditt skrif- bord — då åtminstone tycker du inte, att priset var dyrt.
Skötseln af rosor är ingalunda svår.
Då katalogen innehåller en utförlig anvisning härom, vill jag endast i korthet anföra följande om lågförädlade rosor: De planteras bäst på våren, men äfven om hösten i oktober.
Man sörjer för, att jorden är tillräckligt djup, omkring 1 aln.
Vanlig god, lerhaltig trädgårdsjord, blandad med löfjord och gammal gödsel efter nötkreatur, har jag användt för mina rosor, och resultatet har all- tid varit det bästa.
Man sätter rosen så djupt, att förädlingsstället kommer ett par tum under jordytan, trycker med handen jorden tätt till rötterna och vattnar så rikligt, att man är viss om, att jorden intill rötterna blifvit fullkomligt genomvåt.
Derefter täckes platseD kring plan- torna med lätt, lös jord t. ex. löfjord, så att den ej må skorpa sig och spricka sönder.
Efter verkstäld plantering afskäras alla gre- narne ett par eller tre tum ofvan jordytan.
Denna beskärning är af vigt och må ej för- summas.
Den första tiden bör man också medelst granris skydda dem för solen samt då och då bespruta dem med vatten.
Rosorna börja blomma i juli och fortfara dermed, ända tills frosten biter dem.
När de första nattfrosterna inträffa, bör man genast verkställa vintertäckningen.
Härtill kan använ- das jord, sand eller sågspån.
Bäst är att hölja hela gruppen med täckningsmaterialiet till en höjd af minst l / fot och att så ofvan på denna kulle lägga granris.
En sådan täckning bevarar dem helt säkert under den strängaste vinter, och om de öfversta grendelarne förfrysa betyder ingenting, ty de skola ändå bortskäras.
x 2
— Sista numret I Följande vår, när man ej längre behöfver befara starkare nattfrost, borttages täckningen ocli rosorna beskäras.
Vill du ha din trädgård fin, rigtigt afunds- värdt fin, skaifa dig då rosor I Fina, utsökta rosor — gula, mörkröda, skära och hvita.
Ingenting öfverträffar en grupp sådana i skönhet.
I P \ I U I I M U IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er- Qvinnor.
Vid Babylons elfvar.
Porträttstudier för Idun af Johan IV.
r / id Babylons elfoar vi bida, med grät vi fukta vårt bröd; Vi speja mot rymder vida; hoar fins det hjelp i vår nöd?
Förspilda äro dock böner, vår frihet för alltid såld: De dömda Jehovas söner ej frias från trål- doms våld.
Blott minnet ån bud oss bringar orn paradis, som blef lyckt, Det breder dödströtta vingar ut till den eviga Nordling.
e finnas, som födas, växa upp och dö på samma torfva, och hon trodde, att hon skulle varda en af dem.
Socknen var hen- nes verld, utom den hade hon aldrig varit; den lilla bondgården var hennes fosterland.
Hennes Litet men välment.
intressen sträckte sig icke utom dessa gränser; de voro trånga således, men de voro intensiva.
jpj|ila hysa vi en liflig önskan att kunna ut- Hon hade varit barn och ung och mera jä- rätta något godt under värt jordelif, att sande känslor hade rört sig inom henne.
Hade gagna menskligheten, men vi föreställa oss, att hon någonsin känt, hvad längtan är, någon endast de stora, af verlden beprisade gernin- flygt- åtrå att känna det obekanta och att förnimma garna ega ett verkligt och bestående värde, och Utöfver Babylons floder det styrer långt det hon ej förnummit?
Nu förgäta dervid, att ur det myckna lilla skall fjerran, hem, var emellertid den tiden sedan länge förbi.
det stora slutligen framgå, och att de små, i Mot dig, vår drottning, vår moder, du stolta Hon var nu så fastväxt vid roten, att intet, tysthet öfvade, goda handlingarna medföra den Jerusalem.
trodde hon, skulle kunna slita henne derifrån.
största tillfredsställelsen och skänka oss den Hennes likgiltighet för allt, hvad som rördes renaste glädjen.
Det bringar oss bud om en öde, en stad, som utom hennes krets, hade stadgats under långa Till denna obemärkta, men kärleksfulla verk- år, hade stegrats till ren motvilja, till för- besegrad är.
samhet äro vi qvinnor särskildt kallade, och Med konungaslågter döde och folk, som år skräckelse att pröfva något hittills opröfvadt.
ingen af oss kan klaga, att hon icke fått eller splittradt sår.
Gården hade egts af hennes slägt i manna- får tillfälle att utöfva den samma, ty äfven om Vid branta klippan vi stanna, karg som en minne, ja, i fars, farfars och farfarsfars tid.
det är få qvinnor beskärdt att lemna något be- Den var icke stor, men den födde sin man tigande sorg, tydligt understöd åt en i ekonomiskt betryck sträfsamhet och omtanke, och det fans Der Zion krönte sin panna med Davids gyl- med varande medmenniska, så kunna vi dock i all- många i den socknen, som hade det sämre än lene, borg.
mänhet, utan att ådraga oss eller hushållet Der Morias pelare ranke en gång sig lyfte bönderna på Kulla.
någon synnerlig förlust, gifva den af hunger Maja var den gamle Kullabondens enda barn mot sky och köld hemsökte en måltid eller ett af oss Som hymner af menskolanke, som vill till och det grämde denne djupt, att slägten med aflagdt klädesplagg oeh alltså hindra åtminstone honom skulle dö ut på plogsidan.
Han kunde gudomen fly — stundens nöd; men må vi vid vårt gifvande Der lifvet ses irashöljdt träla i kojor med aldrig helt förlåta sin hustru den saken, och städse erinra oss skaldens ord: det kom en kyla mellan föräldrarne, som icke krossadt mod, Och endast askliögar måla, hvar fordom alta- gjorde Majas yngre dagar gladare.
Så dog &gt; F ö r ö d m j u k a i c k e d e n du ger, A t t din h j e l p ej blir en b ö r d a m e r.
modern; det var strax vid julen, hon hade ret stod.
A l d r i g u t o m d i g du s ö k e l ö n e n, förkylt sig vid kyrkegång och lunginflammatio- V a n d r a tyst s o m kärleken o c h b ö n e n; nen tog henne i grafven, innan veckan var all.
D u uträttar blott d i n H e r r e s b u d: Vi sitta vid Babylons floder, och ingen kan Maja var då 11 år.
Den, s o m g e r d e n a r m e, lånar G u d.
» Nu var hon vid de åren, att hon fort rände Stå vi deremot sjelfva i det led, som strider Långt borta från dig, o moder, var bragd- upp.
Hon var ganska däjelig att skåda och stora kungastad.
i kampen för tillvaron, oeh således äro urstånd- tidigt mognad jungfru, redan innan hon gick dock vår tunga försmåkte, förnekade till skrift.
Hennes hud var hvit och mjäll satta att i ringaste mon räcka åt andra en Men vi vår Gud hjelp till deras lekamliga uppehälle, så sakna som björkens bark och hennes läppar röda vi likväl icke helt och hållet förmåga att skänka Bland detta vantrogna slågte, som verlden som rinnande blod.
Många af de unga kar- ger herskarebud.
de lidande och sorgsna, som vi möta på vår larne sågo kärligt åt henne och gjorde sig väg, ett sant deltagande, hvilket visar sig deri, Deras händer knytas emot dig, deras tunga stora tankar i sina sinnen.
bär hat och spott, att vi vänligt söka uppmuntra den själ, som Grannarne hade väntat, att Kullabonden slutat hoppas; i smärtornas hemvist, der sjuk- Fast en gång de lågo för fot dig, då du var skulle gå i nytt gifte, ty de hade ofta hört herre och drott.
dom och död herska, verkar oftast den kärleks- honom gnissla för slägtledens skull.
Men åren fulla medkänslan till välsignelse, ty » hjertat kan Men hoppet en tröst ån gaf oss: du ånnu gingo och det blef intet deraf; nu var han lägga läkedom uti ett enda ord ».
kan blifva stor, gammal och bräckt, men mången ung tös hade Så långe blott en utaf oss på din upprät- nog tagit honom ändock för egorna.
Mången gång komma vi i beröring med per- telse tror.
soner, som begått ett felsteg och i andligt af- De hade en dräng på gården vid namn Lars- seende sjunkit djupt, men låt oss icke betrakta son; han var utsocknes ifrån, men det var en dessa med fariseens ögon, ty vi känna icke Ditt nybygda tempel skall tjusa med prakt, driftig karl, som skötte det hela väl, när hus- vidden oeh djupet af de frestelser, för hvilka som du fordom haft, bonden började bli gammal.
Han var stor de fallit, eller de sjelfförebråelsernas qval, som, en jätte, envis och snar efter vreden, Och Davidspsalmerna brusa med domsbasu- som kanske i åratal, förnekat dem dagens ro och men han hade ett godmodigt hvardagssinne, nernas kraft, nattens hvila.
Om vi döma, så låt oss göra när ingen sade honom emot; och han bar ett Och folken ur tidens dvala, den dåsiga, vakna det med skonsamhet och icke undanhålla dem, friskt ansigte ofvan ett par breda skuldror, då, som farit vilse, den tröst, som äfven den bästa hvilket allt kunde godt täckas en qvinna.
Och sanningen högt skall tala och troende af oss så väl behöfver, nämligen hoppet, att Maja var vuxen och hennes gula hår och åter få.
— ångrens tårar icke falla förgäfves inför Honom, Till dess vi hjelp i vår nöd fått, vårt hufvud blå ögon voro all sträfvan värda, tyckte Lars- af hvilken son.
Så hade hon gården till arfs, och hon vi böje ned skötte sig oeh var så flink i kök och ladu- » m å n g e n h e l i g engel blifvit satt Och älska med större glöd blott dig för den att räkna helga tårars perleskatt.
J&gt; gård, att det var en lust att se.
Maja för- smälek, du led, nam, hur hans blickar brände, när de möttes Anna Lena.
Och bida vid Babylons floder, tills en gång till sysslor och mål; hon tyckte icke illa vara vi hinna hem och kände det varmt inom sig, när den unge Till dig, vår drottning, vår moder, du nya mannen var när.
Ibland såg hon upp, och Jerusalem.
deras ögon träffades.
Då logo de.
Men han sade icke något på lång tid.
Den gamle, som började se mot sina dagars ände, satt mest i spiselvrån, när vintern var
För hvarje 5-tal abon- nenter, som samlas, och for hvilka afgiften Insändes till Redaktionen af kall, o c h ordade m e d h v e m s o m hade håg höra.
D e t vore h ö g tid, att Skördar o c h konjunkturer att Maja såge sig för Idun, erhålles ett gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- I DU N var allt evigt enahanda.
vexlade, o c h dock B e k y m m e r i dag för närsanlag i n o m sin slägt.
af Wied hade för Åtskilliga prinsessor längre tid till baka med o c h der väder o c h vind, för plogning och sådd, bekym- framgång idkat verskonsten, en prins var rykt- voro många som hade budat sig och gått igen mer i morgon för vind o c h väder, för bergning bar med o c h skörd.
målare.
bland de unga karlarne, ogjordt ärende.
menade han, Men Maja bara tade, när gubben dref p å; det blefve m e d den affären, Nu tänkte var bäst att saken nog rätt Larsson dock medan och till sist, tid var.
rättframt, att det H a n tog som hans lynne och när det var skumt, möttes de af en händelse i ledet ner till brunnen.
Han ena gången strök gick det bättre o c h kakan b l e f rundare o c h trifsammare.
rågan Så k o m det hårda året ur EU ladugården.
logen var o c h tog tionde ur beständigt fullmålt — arbetet.
resande ett sin tufva, gammalt träd växte hon fast vid allt segare, allt mera orubbligt.
D e t fanns intet i all verlden mera s o m fäste hen- och Prinsessan kraftigt att naturforskare, Elisabeth, vid tre års en annan född och lifligt barn, redan 1843, var ett ålder, förnämligast derför, tillräck- Hennes fint bildade föräldrar jemte skick- liga lärare arbetade att utbilda denna med mycket förstånd ovanliga begåfning.
dröjde ej heller länge, innan Elisabeth utmärkte sig genom jern, drog henne åt sig o c h kysste henne hårdt.
henne kär, o c h för man o c h son.
håg för musik o c h poesi o c h sann kärlek Hon skrek sqvaller Men hennes henne snabbt o m lifvet icke och sade m e d sin arm af heller intet emot.
ansigte b l e f blossande skärt, o c h hon lade hufvudet upp mot hans breda bröst.
höger och honom han grinade illa, när de k o m m o o c h talade för sin sak.
han o c h sprang upp, eller vägg; nej vid De » Nej », » e n fattiglapp till skrek utan klut läto honom hållas oeh sade hvarken j a ord.
Han gormade en hel v e c k a; drängen skulle han köra på dörren, svor han, för hvarje b l e f dock ny dag som k o m.
af hans stora from far var s o m ett lam.
sedan men tålig och A l l t tycktes till en början gå g o d t af stapeln.
len, på K u l l a till hösten.
m ö r k i synen, M e n på kalaset vigseln stått, fick bränvin till lifs o c h vardt åter karsk Han samlade några gamla grannar i hågen.
kring sig i Men blef tålamodet tröt.
det dock skandalen för stor och V r e d e n steg honom åt hufvu- och hans ådror svällde.
sade han fram, din fördömda » Tig g u b b e » ru- käft. » kert vacklade han M e n innan slaget föll, och störtade till golfvet.
Ruset fingo tungt.
honom i säng o c h han syntes sofva Morgonen derpå var han d ö d.
* * Sedan långa de år.
dagarne Mor Maja på var nu sjelf gammal vorden, ty man åldras fort under arbe- tets jernok.
och brynt förlorat växt, Den af hvita hyn var och säfligt pannans fram, håret hade få drift.
de upp saltsjöfjärden, många lade till vid Holmsundsbryggan, trafiken var stor oeh dit sockenvägarne Hon såg deras hvita segel lysa mot skogens hjessan; men Hon år — icke mer.
dagarne I frågade hon sig sjelf, hvarifrån de foro att hän; öfver De men aldrig de k o m m o o c h hörde buskarne till landskapet och träden, dem hon hade blifvit månader och år, långt m ö d o s a m t lif.
om vintern, mörka och då när qvällarne o c h natten tunga skymtade öfver fältet vid o c h öfver horizonten bortom skogsgränsen ett skimmer af ljus s o m från hade födt norrsken.
H o n såg det, punktlighet likt ett ur- D e t torde icke vara så många som ens i så späd ålder ett när hon gick uppställa en gång få undervisa i — folkskolan!
Men vid hennes inte etiketten nes far, faders lilla heller så sträng.
ända att h o f var just Prinsen, hen- var sjuklig o c h lungsigtig, modren var yngste från broder, sängliggande o c h prins Otto, kämpade födelsen m e d lidanden, så grufliga, när ändtligen döden, efter elfva års plågor, gjorde slut derpå, modren kastade sig öfver det lilla liket oeh under strömmande tårar ut- ropade: nattrefnad » G u d vare evinnerligen tack o c h l o f!
» Allt detta förblef icke utan inverkan på välvilja dande, pet var reflexen strålande från ljus, den hennes verld.
liksom deråt.
den stora stora Derför egnade hon ej D e t hörde till drifvorna, landska- skogen o c h viken, dem grundlades ofvan (Slut i nästa nummer.)
den mera vigtigt karaktärsstyrka än till dess drottning.
det måtte vara för denna funtliga 1 8 5 0 till B o n n, för att o c h framför allt den stackars lät vid deras sommarbo- anlägga en liten mönsterfarm, som sköttes de plöjde furstliga barnen, hvilka der gräfde o c h i jorden, sådde o c h skördade, mjölkade korna o c h skötte hönsgården.
C * - ' är Carmen S y l v a?
» vetat, att Nu har man länge det är en drottning, som gifvit detta åt man drottning, » Hvem sin kärlek för vet också, att som roar » skog o c h s å n g ».
det icke blott är en sig med att skrifva o c h lille läkarevård.
af fans en tid, då man frågade: sjuk- Otto, skulle k o m m a i åtnjutande af bästa Detta b l e f isyn- nerhet helsosamt för den unga prinsessan |pl«) et fa- familjen Prinsessan-modren Sylva ».
Under flyttade stad (F o r t s, från n:r 2 0.)
den få lefva ett lugnt o c h stilla lif; ock » å Efter f r ä m m a n d e källor t e c k n a d e af Langlet.
och den sjelfuppoffrande ömhet, milj att prins » Carmen då antydda förhållanden inser man lätt, huru lingarne Europeiska furstinnor.
ö m m a deltagande för allt li- som senare gjorde henne till rumäniska folkets — allt.
det omtanke för andra, älskling det var och som alltid utmärkt henne, o c h kanske hon alla kände så väl, s o m hon kände sig sjelf, Men m e d oafbruten sjelf nyss lärt.
stadens uttryck sysslor andra samla dem staden som det hem och fanns H o n hade skött sina hon icke lekte m e d de det hennes glädje att att man en son, han hade vuxit upp i föräldrarnes der ännu.
när var den lilla yrhättan och utvecklade den hjertliga Mathilda sin och barnen, V i d sex, sju års blifva folkskollära- o c h busesyn m o t brand o c h eld, o c h hon visste under af de många åren Hon o c h tumlade om m e d dem hennes hade dagarne sig under fem år nästan ständigt allt.
henne likt våg af luft till parken o m - på det mest obesvärade sätt.
det var fjerran behöfde hon obemärkt säga, midt i skogen — samlade så byns omkring alla kände så väl, som hon kände sig sjelf, — sitt fyrtionde efter våg, den ena den andra lik; barn än mindre kände hon någon följa.
liksom stenarne, fjärden, hon icke kring slottet M o n r e p o s — ett jagtslott, beläget, såsom sitt ideal att mot den blåa himmelen, enformig oändlig följd hade vältrat sig fram lifsandar kunde k o m m a utom grindarna strimmor s o m i ungdomens dagar, vän- hade dock nyss passerat öfversvallande och ofta nog lagade hon så, att prinsessor, rynkor blickade ännu ett par blåa ögon lika klara Hennes grönska, såg röken bolma oeh draga sig i långa Oeh att hade tid öfrig för lekar o c h rörelse i det fria.
omkring sig o c h meddela dem något, som hon veko ned.
ligt lysande af förnöjsamhet o c h sinnesro.
ett plats.
förlorat sin glans, slätt struket öfver lära sig sköta synålen lika o c h kokslefven lika väl som rinna, der att Den M e n m e d allt detta var hon icke så de smidiga liniernas ungdomlighet, för- gula fick som pennan håll.
af lektioner o c h arbete, förkrympt under hvardagssysslornas släp.
Det väl staden; skrumpnad väder o c h vind, gestalten unga prinsessan leddes icke så, åt detta ålder svärmade hon för att låg utom Kulla uppfostran utvecklades gingo ångare oeh fartyg till o c h från den stora heller en tanke voro gångna många o c h hennes ensidigt upptagen länge vattnet g i c k öppet, k o m m o o c h otaliga * Men så att så till ritstiftet.
lemna sin brusade utomordentlig- säd eller O c h så gåfvo kyrkslätten språkkunskap, Likgiltig- ibland o c h tubbade att till sina sena sysslor för kreaturens b l e f h o n o m öfvermägtigt, sade man.
De henne Nedanför lågo o c h lyfte sin arm.
med med.
försöken.
» eller jag kastar dig ut m e d D e n gamle b l e f hvit som snö, reste sig osä- afyttring, hon var omöjlig.
längtan slut emellan ditin henne med sig, hälft på allvar, hälft på svärsonen.
Till till litet tidiga dagar hade växt till aversion, lockade hvart ej höra ditåt.
foro stor skön konst.
hon och hon kunde ej förmås att ett hörn oeh skrek sig hes m e d onda ord m o t Denne låtsade intet.
M o r Maja k o m aldrig heten från på qväl- han för m y c k e t sonen produkter och Larsson b l e f qvar, der han var, och det b l e f Gamle till venster, var en sällsynt l y x; utom eller slagt.
Intet tal.
både lysning o c h bröllop med De djefvulen! » eller nej till alla hans b e k y m m e r för grannen D e hade endast två mil till S t o c k h o l m, o c h mannen svarade hon.
Detta var nu ej alls, som bonden hade tänkt sig, och litet och b o r t o m detta fanns » Då blir du min », sade han.
» J a, som du v i l l », och Litet soeken- på Det nes tankar utom omsorgen för gården, som var fick var som fick lära sig läsa man icke kunde sysselsätta henne ligt.