Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Men det är sant, han predikar ju i — skyr- kan i dag, det hörde jag af min värdinna, som också är rysligt förtjust i honom och springer efter honom öfverallt, där han predikar.
Och här ha vi ju kyrkan.
Vi ska gå in, » till- lade hon ifrigt, » och se efter, huru många af flickorna äro där. » » Jo, sådana äro motiven till kyrkobesöken, » utropade Sigrid i samma hånfulla ton.
» Men för att sitta och se på, huru några dumma flickor sitta och göra sig till, tar jag då inte ett steg i kyrklig riktning.
Och den gamla vanan • — för det var bara en vana » — be- tonade hon skarpt och ifrigt, liksom hon där- med velat nedtysta en inre röst — » att gå i kyrkan hvar söndag, har jag vuxit ifrån.
Jag har inte varit där på närmare tre år. » » Nå, då kan det vara tid på att gå nu, »
1893 sade Vina.
Och som hon själf var ifrig, dels att få tillfälle att höra och se den omtyckte predikanten och kristendomsläraren, dels att få utbyta blickar och leenden med kamrater, steg hon uppför trappan till ingången.
Hun- nen dit, vände hon sig till den ännu nedanför stående Sigrid och sade på en gång överta- lande och lugnande: » Vi gå in ett litet tag.
Det är ju i alla fall snart slut. » Därpå steg hon inom kyrkoporten.
Sigrid följde tvekande.
Nå, ja.
Det kunde ju vara intressant nog att se, hvad intryck kyrkan och en bedjande och sjungande församling nu skulle göra på henne, nu, sedan hon själf fått en » sundare och förnuftigare åskådning » och en » säker och själfständig ståndpunkt ».
De båda blifVande studentskorna voro inne i kyrkan, där de togo plat3 på en invid väg- gen stående bäok.
Genast vid inträdet hade de funnit, att predikanten ej var den unge in- tressante prästen, utan en äldre prästman, hvilken med djupt allvar och kraftig stämma läste bönen på nyårsdagen.
Vina, rom vid tanken på, huru » lurade » säväl hennes värdinna som flickorna blifvit, ej kunde återhålla ett uppsluppet leende, böjde ned ansiktet i muffen, under det hon i smyg lätt puffade kamraten i sidan.
Men Sigrid var för ärlig, som hon själf i sitt sinne benämnde det, att låtsa ett delta- gande i bönen, utan satt med tillbakakastadt hufvud och lätt rynkade ögonbryn, färdig till kritik.
Ja, hon skulle nog hafva kritiserat med van- lig logisk skärpa, hade bara icke den högreste, allvarlige mannen där på predikstolen såväl i tal som åthäfvor påminnt henne så mycket om hennes för flere år sedan aflidne fader.
Så där hade äfven han stått söndag efter söndag, predikande och bedjande för och med församlingen.
Och själf hade hon äfven som ett barn, fromt och kritiklöst, trott på den lära, han förkunnade och på bönens makt.
Det var ju märkvärdigt, att minnet af ho- nom, af modern och af hela hennes barndom, nu så med ens och så klart lefde upp inom henne!
Allt detta, som varit förbleknadt, ja, nästan dödt under dessa sista år!
Att så hade varit, det kunde hon så väl förklara, det låg i sakens natur.
Vid tretton år hade hon, efter de båda för- äldrarnes strax efter hvartannat timade död, kommit till siu rike farbroder i hufvudstaden, kommit ut midt i lefvande lifvet direkt från d e D trånga, inspärrade krets, hvari hon dittills lefvat och rört sig.
Och i denna nya värld hade hennes syn blifvit vidgad och skärpt, hade för hennes öron förkunnats andra läror, som med ' storm intagit hennes unga, efter om- vexling hungrande sinne; läror, som hade intet gemensamt med den hennes fader och moder bekände.
Ja, just däri låg det!
Hon hade intet vi- dare gemensamt med de döda, därför hade minnet af dem förbleknat!
Den unga flickan hade varit så upptagen af sin egen tankegång, att hon ej vidare följde prästens ord, förrän hennes öra uppfångade orden: » För de barn, som, beredas att första gån- gen begå H.
H. nattvard bedja vi. » Och så följde bönen, framsagd med innerlig känsla och värme.
Sigrid lyssnade nästan omedvetet och för- undrade sig själf öfver, att hon erinrade sig hvarje ord, såväl det, som sades, som det, hvilket omedelbart skulle följa.
IDUN Men för fyra år sedan hade hon dock hört dem åtskilliga söndagar.
Det brukades ju, att skriftebarnen gingo i kyrkan.
Och då hade hon själf varit föremål för denna bön.
Men hade hennes bjärta blifvit » öppnadt och rördt » under denna tid?
Visserligen hade hon ju kommit i en viss känslostämning ibland.
Men denna stämning hade alltid lagt sig, då hon kommit hem i farbroderns hus och där sammanträffat med många af de » nya, frisinnade idéernas » bärare och målsmän, med unga män och kvinnor, hvilka med satirens pilar och hånets gissel nedgjorde allt, hvad hon fordom ansett » högt och heligt » — — » Och sedan allt intill ändan framhärda i sin kristliga tros bekännelse och uiöfning. » Det kon » något hårdt och trotsigt i hennes sinne.
Det var idel tomma ord I Hon själf och alla dessa hennes vänner och tros- förvanter utgjorde ju ett slående exempel här- på, för dem alla hade dock så bedits — och alla hade de dock brutit med denna bekän- nelse.
Huru skulle det väl hafva varit, om hennes far fått lefra?
Om han så fått bedja för henne?
Om det hade varit för honom, hon blifvit konfirmerad?
Hon märkte ej själf, hvilken djup suck vid denna fråga gick öfver hennes läppar och kom Vina att förundrad betrakta henne.
Hon var blott medveten om den oändliga trånad efter fader och moder, som på en gång intog hela hennes hjärta, hela hennes innersta väsen.
Hon kände sig så förfärande ensam.
Hon hade ingen, ingen att helt och innerligt sluta sig till.
Tillslutande ögonen, försökte hon tänka sig tillbaka till den tiden, då föräldrarne lefde och hon, omhuldad af deras kärlek, delade sin tid mellan studier för fadern i hans studer- kammare och små enkla, husliga sysselsättnin- gar under moderns uppsikt, framlefde sitt lif i den gamla, tysta prästgården, dit aldrig en fläkt af den nya tidens lärdomsväder hann, där allt var så lugnt och enformigt, men ack, där allt också varit så fridfullt och kärleksfullt.
Under dessa sina minnen och tankar väcktes hon af predikantens ord: » Låt oss nu bedja för de sjuka och lidande och i denna bön innesluta en mycket sjuk li- ten flicka, hvars föräldrar anhålla om försam- lingens innerliga och trogna förbön för detta sitt enda älskade barn. » Sigrid hade häftigt lutat sig fram och stir- rade mot predikstolen med vidgade pupiller och flämtande andedräkt, under det kinderna blefvo snöhvita.
Hon visste ej själf, om hon var vaken eller om hon drömde.
Var det icke henne detta gällde?
Var det icke hon, som var sina föräldrars enda älskade barn, hon, som nu låg sjuk och lidande och för hvilkens skull de anhöllo om församlingens trogna och innerliga förhön?
Och ett länge för- gätet minne reste sig med lefvande klarhet för hennes inre blick så, som hon själf till en del mindes det: Hon låg i den tysta prästgårdskammaren i svåra plågor — hsde legat så länge.
Och nu voro hennes krafter uttömda.
På lördagsaftonen hade läkarnn varit där och på föräldrarnes ångestfulla fråga, om det funnes något hopp, hade han sorgsen och ne- kande skakat på hufvudet.
Deras älskling hade nog icke många timmar kvar.
På söndagsmorgonen hade kyrkdheirden, hen- nes far, ej gått i kyrkan, utan fick kommi- 5 nistern ensam sköta tjänsten, och till honom hade blifvit uppdraget att anhålla om försam- lingens förböner för det lidande barnet.
Och vid den tiden, då alla i kyrkan närva- rande samfäldt och innerligt bådo för den vör- dade själasörjarens barn, lågo föräldrarne själfva knäböjande vid hennes säng, bedjande, om det så vore möjligt, att denna kalken ginge ifrån dem.
Och som fadern ödmjukt och stilla tillade » Ske dock icke min vilja, utan din », reste sig den förut nästan sanslösa flickan från bädden, sägande med visserligen svag, men dock liflig stämma: » O, så skönt det blåste på min panna!
Nu är hufvudvärken alldeles borta, mamma lilla! » Ja, Sigrid mindes själf dessa ord.
Hon mindes, huru fadern därvid med nästan för- klaradt ansikte lyft sina ögon och händer mot höjden, och huru hennes moder, tryckande de små, nu feberfria händerna intill sig, med darrande röst och strömmande tårar utropade: » O, mitt barn!
Så är du då för andra gången mig gifven! » För hvarje timme och dag gick sedan hen- nes tillfrisknande med snabba steg framåt.
Hon, som förnekat sina föräldrars tro, som nyss med trotsigt sinne förklarat bönen blott vara tomma ord, hon var dock själf ett lef- vande vittnesbörd om, hvilken makt det lig- ger i de troeades böner!
Allt högre och högre stormade en hittills okänd känslovärld inom henne — men allt djupare hade hennes hufvud härunder sänkt sig.
Hon hade ej märkt, att prästen gått ned från predikstolen, att en psalm sjungits, och att en annan präst nu stod framför altaret, och hon hade alldeles förgätit, hvar hon var, till dess Vina sakta stötte henne i sidan och otåligt hviskade: » Men Sigrid då, hvad går åt dig?
Sofver du? » Sigrid såg upp, visserligen med en dröm- mande och inåtvänd blick, men dock med nå- got förklaradt och inspireradt både i denna och i rösten, då hon sakta svarade: » Ja, jag har sofvit.
Men • — - men nu är stunden att stå upp af sömnen, ty • — » hon letade i sitt minne efter fortsättningen till dessa ord, som, hon visste icke huru, hade blifvit lagda på hennes läppar, men fast hon ej nu kunde erinra sig den, skulle hon nog dock snart lära sig såväl detta som alla andra ord, hon i sin barndom hört, och hvilka varit hennes föräldrars ljus och tröst i lif och död.
O, att de äfven måtte blifva hennes!
Då hon sedan efter gudstjänstens slut stod utanför kyrkan, såg hon med hänförda blickar omkring sig på den i vinterskrud, öfvergjuten af solens ljus, glänsande naturen.
» En sådan härlig, en sådan underbar nyårs- dag! » hviskade hon.
Men så var det också nyårsdagen till ett nytt lif.
Priset — 25 kronor — i » Iduns julklappsbasar &gt; har tillerkänts signaturen Ella.
Som ingen namn- sedel medföljde, torde vederbörande gifva sig till- känna för redaktionen i och för beloppets öfver- sändande.
I DU N (i den där kosteliga klädnaden!
Hur mycket nyttigt arbete, hur många lyckliga timmar in- om hemmet, tillbragta med verkliga vänner, En betraktelse i visittiden hur mången ljuflig stund af hvila och tanke- frihet och af stärkande, upplifvande promena- af der i solsken och friska vindar har ej dräng- Ivar Dal.
tjänsten kostat er!
Men man måste ju!
Då man bar ett um- » JTjLisiter?
Man är väl ingen dräng heller! » jMJföy utropar Georg Nordensvans glada Figge.
gänge, får man ej försumma det.
Ja, ett Jo, det är just hvad man är.
Och umgänge, det har man ju vanligtvis, om man man är mer än så — man är en slaf af de är något så när rangerad.
Men att ha ett små, de obetydligaste af samhällsplikter.
Det umgänge är ej alls detsamma som att ba vän- är med dem som med knappnål sstygnen, som ner, hvilket man ju ej alltid har, om man ofta äro pinsammare och oundvikligare än de också är burgen.
Det är något, som ej kan fås för pangar.
djupa svärdshuggen.
Men sitt umgänge kan man betala med De stora samhällsplikterna kan man helt enkelt blunda för.
Det är ju ingen, som frå- p ä D g a r — och visiter.
Det är de två slags gar efter, om man någonsin fått upp ögonen skiljemynt, som begagnas.
Och man måste väl vara ärlig och ge rätt för dem, eller i hvilket ljus man ser dem.
De små plikterna däremot — ja, så starrblind, igen.
Och när därför fru Andersson kommer att man ej ser dem, får ingen vara, som vill farande och önskar fru Petterson ett godt nytt anses ha sina sinnens fulla bruk och vara en år, fast det innerst gör henne detsamma, om hon skulle dö i influensan eller flytta ur ri- bildad och belefvad människa.
En bildad och belefvad människa!
Där är ket eller råka ut för något annat öde under årets lopp, då måste fru Petterson betala med knuten!
Hvem minns ej sagan om kejsarens nya samma mynt.
När sedan de värda fruarna kläder, som ej skulle kunna ses af dem, som ätit en bit lax med mayonnaise, en orrvinge voro för enfaldiga eller odugliga för sitt äm- och några skedar glace hos hvarandra, då bete.
Och hofmän och gemene låtsades se måste de inom åtta dagar betala den dyra och beundra den ståtliga dräkt, som den spritt- maten med en visit.
Och när fru Anderssou om våren pepprat in nakne kejsaren påstods bära.
Ty hvem ville väl anses enfaldig eller oduglig för sitt äm- och stufvat undan allt, som gör hennes vå- ning någorlunda hemtroflig, måste hon, innan bete!
hon lämnar sin man ensam i de tomma rum- Och hvem vill anses för obildad och obe- lefvad!
För den skull springa vi i dessa da- men och far till västkusten, dit doktorn ju gar ur hus och i hus och ställa oss så ifriga rent af tvingar henne — ja, innan dess måste att träffa personer, som gärna kunde få resa hon besöka fru Petterson för att önska henne till Kina, utan att vi skulle sakna dem.
Och en angenäm och hvilosam vistelse i ^lugnet på dessa i sin ordning spela den hejdlösaste glädje deras lilla sommarnöje », där barnen få roa sig att få etnottaga oss, som de måhända innerst med att segla ikull på den stormiga fjärden och frun med att fara in till staden och köpa önska — dit pepparn växer.
Alla löpa vi omkring och dupera hvarandra mat till alla hungriga gäster, som komma ut med ett slags » kejsarens nya kläder », en dräkt med middagsbäten.
Visiter.
som vi ock skulle kunna kalla » vår bildnings och belefvenhets mantel ».
Hur dyrt den dräkten står oss, ha vi nog ej ens räknat ut.
V i — eller snarare vi kvinnor (ty männen ha ju nästan gjort sig fria från slaftjänsten i detta fall och betala sin rätt att slippa drängskapet med en packe vi- sitkort om året, eller kanske hädanefter med en tidningsannons, en billig skatt i våra da- gar) — således vi kvinnor betala den dräkten först och främst med en liten bit af vår san- ningskärlek.
» Visst inte! » hör jag en massa principfasta damer ropa, » vi säga alltid till, att vi inte ta emot, då vi äro förhindrade, men ej att vi äro ute, då vi i själfva verket stå bakom sa- longsdörren och lyssna efter, hvem den besö- kande är. » Nå, det är ju för väl.
Edra jungfrur slippa således fara med osanning.
Men I själfva, principfasta, sanningsälskande små damer, hur mänga gånger han I lämnat edra visitkort vid en dörr och med högtidlig min sagt åt tjänste- anden: » Hälsa så mycket!
Det var tråkigt, att jag ej träffade frun hemma, » och sedan, så fort tamburdörren stängts, gjort en liten piruett af förnöjelse: » Nå, det var då lätt öf- verstökadt! » Hur många gånger han I gladt skyndat emot en besökande med ett hjärtligt: » Så snällt att titta till mig! » och följt henne till döi- ren med: » Det var bra roligt att få träffa dig! » Och stängt den med en lättnadens suck: » Den välsignade människan, hon kommer då alltid, då det är som olämpligast! » Och hur mycken tid han I ej betalat för Och fru Petterson strör naftalinkamfert om- kring sig med gifmilda händer och undrar, när i all världen hon skall hinna att återgälda fru Anderssons visit — ty återgäldas måste den.
Så kommer hösten, och fru Andersson åter- vänder till sitt land igen, och hennes man börjar smått undra, om han ej snart skall få upp gardinerna åtminstone i sitt rum.
Frun och döttrarna äro emellertid ännu fullt upp- tagna med att packa upp sina koffertar och pyssla om afnkedsbuketterna ech ägna en suck då och då åt den där löjtnanten, som for utan att.
Ja, med ett ord, när man kommit öfverens om, att världen är full af svikna för- hoppningar, och när pappa i all tysthet kom- mit till samma vemodiga öfvertygelse — då finner fru Andersson, att hon omöjligt kan vara i staden längire, utan att göra visiter hos um- gänget.
Det är nästan, som om hon vistades där i smyg, om hon dröjer l ä n g r e.
Och umgänget lämnar sina hösts&gt;sslor vind för våg, besvarar visiten och tackar.
Heders- skulder, som måste betalas!
Ja, är det inte en dyrbar förmån, man där- igenom tillförsäkiat sig?
Rättighet att vissa gånger om året sammanträffa med människor, som man i nio fall af tio ej längtar efter, och som ej ha annat att ge igen än det dyrbara, men tomt klingande skiljemynt, med hvilket man själf burit skatt.
Kanske skulle de dock kunna ha det, om ej ens beröring urartat till denna köpenskap, B o m blifvit ett tvång.
Och det växer föga godt upp ur tvångets steniga mark.
Ty när fru Petterson med hjärtat öfverfullt af oro, hur hon rätt skall kunna b a n d i * da 1893 sina unga söner, som börja växa henne öfver hufvudet, går till fru Andersson på skyldighets- visit talar hön nog om det sist gifna stycket på Dramatiskari, om sjukligheten i staden och om den senaste realisationen, där hon fick sa- ker så godt som till skänks, fast hon ännu ej vet, hvad hon skall använda dem till.
Men hon säger ej ett ord om det, som lig- ger henne närmast om hjärtat, till hvilket fru Andersson måhända skulle kunna gifva henne mer än ett vägledande ord som svar, dä hon ju själf är mor åt vuxna söner.
Men detta är saker, som man ej har att göra med på en formel visit.
Det är till de verkliga vännerna man går med sina bekym- mer och sin oro, det är från dem man kom- mer tillbaka, stärkt och tröstad, med dem man delar såväl glädje som sorg, och det är också med dem, man verkligen är sig själf — men ej med umgänget i gemen.
Nej, fru Andersson och fru Petterson dölja troget sina sorger och fröjder för hvarandra och gå år ut och år in, drifna af samma tvång på samma glädjelösa sätt, vissa tider på året, precisa som urverk, till hvarandra pä skyldig- hetsvisiter.
Ty man är dock en dräng — så länge man köper samvaron med hvarandra, hvilken köpesumman än må vara.
Och man sliter ut mycket i den drängtjän- sten, fast man måhända ej märker, att man nött ut något annat än några par skosulor.
Och så mycket kan man ju offra på belefven- hetens och bildningens konto.
Ja visst, man bör ej tveka att där lägga ner mer än så, men det skulle ju kunna hända, att den offergärden kunde bestå i något ree- lare, angenämare och billigare — än visiter.
I årsskiftet.
årsskiftet vill jag rekommendera Iduns alla läsarinnor att lägga sig till med en bok, som ej borde få saknas i något hem.
Det är en dyrbar bok, som nästan icke kan betalas med pänningar — den jag åsyftar — och likväl har den endast kostat några få öre o c h innehåller ingen- ting annat än några ark hvitt papper, som jag småningom fullskrifvit, utan att lägga just vidare vikt på prydlighet o c h vacker stil.
Häftet är ingen dagbok, som man brukar bestå sig med i ungdo- men för att uppteckna sina omogna tankar och intryck, det är intet minnesalbum att inskrifva verser och sentenser i — nej, bevars!
Jag har häftat tillsammans de där arken endast för att skrifva upp mina inkomster och utgifter på dem.
Jag ser i andanom många, s o m le- åt detta språk, ty jag är j u ingen köpman eller industriidkare, hvilkens inkomster belöpa sig till tusentals kronor, och då kunna ej heller utgifterna vara så betyd- liga; men ändock bokför jag hvarje öre och hvarje krona.
Och som jag gör, gör äfven min hustru.
Man tycker kanske, att detta är småaktigt, att det endast passar för köpmannen eller personer, som icke i hufvudet kunna taga en öfversikt af sin affärsställning.
Men just för små, ja, de minsta hushåll är en dylik utgiftsbok af största nytta.
Man tror knappt, hvad allt en sådan där liten bok lär och predikar, och huru den ibland är vår bäste vän och rådgifvare.
Inkomsterna äro snart upptecknade o c h lätta att öfverse.
Men när må- naden är slut o c h man helt oförväntadt märker ett litet deficit och frågar sig själf: » hvart i all världen ha penningarna tagi vägen? » — då läm- nar denna bok oss besked o c h håller en spegel framför oss, bättre än någon vän kan göra.
Och blir man äfven till en början förargad öfver, att man icke vågar tillåta sig » ett oskyldigt nöje » utan men för kassan, finner man dock snart, o m man endast samvetsgrannt fortsätter att bokföra den minsta utgift, att man i grund o c h botten dock hade föga nöje o c h verklig nytta af den eller den saken, som man köpte.
Man tror sannerligen ej, till hvilka summor pr år den där tjugufemöringen eller femtioöringen, onödigt utgifven litet emellan, går,
IDUN 1893 och huru man, utan att vara girig, dock mycket väl kan undvara en mängd saker.
För Dlott en sådan där bok och börja räkna efter, så finner du snart, att du kunnat undvara mycket, som du tanklöst gifvit ut penningar för.
Man kan ej tro, hvad en sådan inkomsts- och utgiftsbok lär oss allt, och huru välgörande verkan den har, om man blott ej tröttnar att föra den.
» Den som ej sätter värde på öret, får aldrig kronan! » är en gammal vishetsregel.
Man inbespare utgiften för ett tvifvelaktigt nöje för att skaffa sig något, som äger verkligt värde.
Och finnes vid månadens slut en liten sparpenning — hvilken glädje att lägga den i kassan eller att för barnens räkning placera den i ett räntebärande papper.
Allt detta lär och predikar min bok.
Och just därför är den så dyrbar.
Icke för köpmannen, som ur stats- och rättssynpunkt måste hålla sina böcker i ordning, nej, för de små hushållen är min lilla bok af oskattbart värde.
Det kostar j u endast några få öre, värdet af några ark papper.
Boken är en outtröttlig månare o c h håller tillbaka från att lättsinnigt göra skulder.
Men sluta ej upp att föra den redan efter en eller några veckor.
25 år.
Till Maria Nilsson öfverlämnades vid tillfället Patriotiska sällskapets medalj i silfver af andra storleken, hvarjämle tal höllos för så väl henne som matmodern.
Kvinnliga stadsbud hade nu fått i Varschau.
Annars tycker man väl att det legat närmare till hands, att vi fått det, som sett vår största och bästa statsbudsexpedition, Expressbyrån, just or- ganiseras af en kvinna, grefvinnan Björkenstam.
En svensk tecknad på verklighetens grund for Idun af Algot FÖBSTA Ett i allo godt nytt år önskar Idun hjärtligen alla sina läsarinnor, då i dag den nya årgångens första nummer kommer dem till hända.
För egen del kan hon för det in- gångna året ej något högre önska sig än glädjen att få behålla alla sina gamla vänner och om möjligt för- värfva några nya.
Hon skall oajlåtligt sträfva att göra sig förtjänt häraf.
Vasateatern har som nyårsprogram bjudit på ett » skämt i fyra akter » af signaturen Hothar, benämndt » En stormig nyårsnatt ».
En ganska lustig idé, som utan allt tvifvel för en talangfullare behandlare skulle ha gifvit en tacksam lustspelsintrig, ligger till grund för stycket, men den kan dess sämre icke sägas vara tillgodogjord med någon synnerlig kvickhet eller saroir faire.
D e fyra akterna verka ganska uttöjdt, och de inlagda kupletterna, som alludera på ämnen för dagen, lida brist på uddighet.
Spelet är nog på de flesta händer ärligt genomfördt, men saknar sam- manhang.
Det rätta greppet har hr Strömberg träffat, som ger sin älskarroll rent burleskt, parodiskt på » den högre stilen », och uppnår ock därmed den bästa effekten och de välförtjänta applåderna.
D e öfriga lägga för den lösa rätten med seriös pretention, som kunde anstå komedien, men här ej alls passar i ra- men.
Emellertid bereder aktualiteten i stycket det- samma ett tillfälligt erkännande, som torde kunna betrygga dess lif, så länge hälgoset varar, då hufvud- stadspubliken förvänts att för den tunga matens smältning påräkna slik kolsyrebubblande dramatik.
Och mer är helt visst ej heller afsedt.
Dramatiska teatern gaf den 3 d:s ett nytt pro- gram, ett s. k.
» plockprogram », omfattande följande fyra småpjäser: » Vid Breitenfeld », dramatisk episod på vers i 1 akt af K. A. Melin; » Ungdomsdrömmar », komedi i 1 akt af Alphonse de Laimay; öfversättning från franskan; » Filosofi och kärlek », lustspel i 1 akt af Friedrich Boebcr; i originalets versmått öfversätt- ning af N.
P.; samt » Ingen utmätning », skämt i 1 akt af Don Mariano.
Pind Dominguez; öfvers.
från spanskan.
Som veckans n:r på grund af trettondagens infal- lande på fredag måst gå en dag tidigare än vanligt i press, hinna vi ej förrän härnäst yttra oss om utförandet.
— «S$SB — Ur notisboken.
Sista dagen för 15-åringarna inföll i lör- dags.
Svensk m ö, som fyllt femton år, hade ännu dä rätt att gifta sig, men från och med nyårsdagen är hennes äktenskapsålder minst 17 år.
Så ha re- gering och riksdag beslutit, Hedrad trotjänarinna, På juldagen gaf fru Sophi Melander, Brahegatan 26 härstädes, en enkel fest för sin tjänarinna Maria Nilsson med anledning däraf, att denna varit i hennes tjänst i kulturbild, Sandberg.
nne i tredje klassens väntsal var det fullt med folk.
Där var en kväfvaude lukt af våta kläder och skodon, ty det regnade starkt ute i höstkvällen.
Mörkret låg tjockt öfver stationsplatsen.
På perrongen blänkte då o c h då ett skarpt sken, då någon banvakt gick förbi med sin lanterna.