Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- att det icke är någon förödmjukelse att hålla har samma känsla.
Och då beslöt jag, att jag
-- 182 -- skulle visa dig det, -- visa dig, att jag hade förstått dig, om det någon gång blef allvar.
RICHARD (stiger upprörd upp).
Elisa -- tyst!
ELISA. aktade du mig därför, och behandlade mig -- som om jag begått en låghet!
RICHARD. mig själf, som jag föraktade.
Det var mig, som jag föraktade, när jag kränkte dig, -- mig som jag föraktade, när jag kysste dig.
-- Du skulle Nej, Elisa, -- det var icke dig, -- det var Och så blef det allvar, -- och då -- miss-
icke låtit mig kyssa dig! -- Kan du inte glömma det alltsamman, mina kyssar, mina ord, -- som om det varit en dröm, -- eller som om du gifvit en gåfva åt en fattig usling, -- den var ren i din hand, -- icke kommer det dig vid, att den blef smutsig i hans.
-- Kan du icke glömma det, Elisa?
Jag vet icke!
RICHARD. glömma! -- Du är ju bara aderton år.
-- Visst kan du glömma. -- Jag skall hjälpa dig.
Jo, -- se på mig, Elisa, -- visst kan du
-- 183 -- FRU VINGE (inkommer). här?
Är det sant, Richard, -- har Torsten varit RICHARD.
FRU VINGE. intet att säga mig? henne.)
Och han frågade icke efter mig, -- hade (Elisa reser sig upp för att gå, Richard hejdar RICHARD. (kysser henne på pannan) -- det kan du minnas!
(Elisa går.)
Richard, -- hvad betyder detta?
Elisa och mig.
Det betyder, att det nu är slut mellan FRU VINGE. skulle aldrig ha blifvit lycklig med henne.
RICHARD (häftigt). hvad Torsten ville?
-- Han ville, att vi skulle komma och hälsa på honom.
Tala inte så, mamma!
Vet du, Åh, gud ske lof! -- Ja, Richard, för du Elisa, -- nu kysser jag dig för sista gången
-- 184 -- FRU VINGE (med ett utbrott af glädje).
Komma ut till Rudnäs, -- till honom -- RICHARD. till honom?
Inte sant, -- det gläder dig, -- du längtar FRU VINGE. mycket ondt, -- jag har så mycket att försona.
RICHARD. det är för min skull du har så mycket att försona mot honom.
FRU VINGE. -- icke sant, Richard, -- och jag behöfver icke dela längre, -- denna förfärliga delning!
RICHARD. nu få ägna dig helt åt honom, -- helt åt att försona, -- äfven för mig, om du kan det.
-- Följer du då icke med?
Nej, lilla mor, jag följer icke med.
Du skall icke behöfva dela längre.
Du skall Nej, nej, -- men nu äro ni försonade igen, Jag förebrår dig det icke, -- jag vet, att Åh, Richard, -- jag har gjort honom så
och Sten!
-- 185 -- FRU VINGE.
Då reser icke heller jag.
RICHARD. för min skull, mamma, -- res!
Jo, du skall resa, -- jag ber dig därom, FRU VINGE.
Och hvad skall du göra under tiden?
Detsamma som jag brukar, förmodar jag.
FRU VINGE (ser på honom). bort mig, -- för att under tiden -- Richard, du tänker lämna mig.
RICHARD. är så, -- vi måste skiljas.
Nå ja, -- jag vill icke bedraga dig, -- det FRU VINGE.
Känner du det icke själf, -- vi måste skiljas.
FRU VINGE. -- aldrig!
Jag skulle öfvergifva dig! -- Nej, Richard, RICHARD. tviflan! -- Jag ber dig, mamma, -- låt mig gå, Vill du då bringa mig alldeles till förRichard, -- du bedrar mig, -- du vill ha
-- 186 -- -- släpp mig af fri vilja. -- Annars rymmer som ligger bakom oss, -- låt oss ha minnet jag ifrån dig.
-- Låt oss icke förstöra allt det kvar åtminstone, -- minnet åtminstone obedig, -- icke med någon af dem som -- jag
sudladt.
-- Jag kan icke vara tillsamman med skulle kunna komma att afsky dig! -- Ser du då icke, -- jag blir en usling här, -- jag blir det kanske ändå, men jag vill åtminstone bli det
-- Jag längtar efter ensamheten -- jag jag gör!
måste vara ensam, -- annars vet jag icke, hvad FRU VINGE.
Åh, Richard, -- och jag som trodde -- RICHARD.
Torsten kanske?
-- Förstår du då inte, -- jag älskar Helena!
Jag anade det!
RICHARD. kalla det, -- jag är fjättrad vid henne, -- fastkedjad vid tanken på henne som en slaf vid sitt block.
Jag lefver ju, jag som andra, -- jag äter, dricker och sofver, -- herre gud, ja, -- jag ser ju, att solen skiner ibland, -- och så inJag älskar henne, -- eller hvad du vill Hvad då?
-- Att jag skulle återvända till
-- 187 -- billar jag mig, att jag är fri -- och tar några steg -- men så rycker kedjan, -- och jag vaknar upp till verkligheten igen, -- min verklighet, -- den enda som finnes för mig -- att jag älskar henne, -- hvad har allt det andra att
betyda för mig?
Du trodde kanske, du, att det var någon mening med allt, hvad jag här gått och skrutit om, -- om krossade illusioner, om människoförakt och tvifvel, -- ack, det var ju en ömklig komedi alltsamman, hvad bryr jag mig om det -- det var ju endast en roll, som
jag spelade för att bedraga er och mig själf. -- Jag kan icke en gång förakta mig själf, -- jag ljuger, då jag säger det, -- hela sanningen är den, att jag älskar henne!
Se så, -- nu nog om det, -- nu förstår du, att jag måste vara
ensam, -- och nu låter du mig gå, -- icke sant, du gör äfven det offret för min skull? -- Tack, lilla mor! -- Jag är en stackare, som endast begär offer, -- men jag skall nog bli dig tacksam för det, -- längre fram! -- Det går väl öfver, det här -- lilla mor! -- Tack, -- och
adjö!
(Kysser henne, går bortåt.)
Och så lofvar du mig att aldrig tala om mig, -- med dem -- därute! (Går.)
(Frn Vinge sitter hopsjunken kvar i soffan.) _______
På Rudnäs. Salongen.
Det är vinterafton, rummet upplyst af en brasa i spiseln; snölandskap utanför.
I närheten af spiseln sitter Helena och ser in i elden.
Det höres bjällerklang utanför.
HANNA (från fonden).
Nu kom patron. -- Skall jag ta in teet?
Nej, -- vänta så länge, -- jag skall säga dig till.
Var herr Grot med i släden?
Nej, patron var ensam.
(Hanna går.
Efter några ögonblick inkommer Torsten, också från fonden.)
-- 189 -- TORSTEN.
-- God afton.
(Går fram till spiseln och värmer sig.)
Du har inte mött Grot?
TORSTEN. Grot? -- Nej. -- Är Grot här?
HELENA. farit.
-- Han gick ut för en stund sedan för att se, om han skulle möta dig.
TORSTEN. han hit, -- hade han fått veta något?
HELENA. och telegraferade till honom i går.
Ja, han har lyckats få reda på hans adress TORSTEN. Nå, -- har han fått svar?
HELENA. så fort som möjligt.
-- Det var därför som Grot var så ifrig att råka dig, -- i fall han skulle komma redan i kväll.
Det kom svar i morse, -- att han kommer Jag for andra vägen hem. -- Hvarför kom Han kom i förmiddags, strax se'n du hade
-- 190 -- TORSTEN (vänder sig för första spändt på henne).
Nu i kväll?
HELENA. du ha något varmt, -- litet te kanske?
TORSTEN. Inte för min skull.
HELENA. gick och lade sig för en stund sedan.
TORSTEN. henne?
-- Och mamma, -- hur är det med HELENA.
Då sof hon, -- ganska lugnt.
-- Doktorn har för öfrigt varit här.
TORSTEN. Nå, hvad sade han?
Jag var inne hos henne för en stund sedan.
Sten bad mig hälsa och säga god natt.
Han Ja, det är ju en möjlighet.
gången emot henne och ser
-- 191 -- HELENA. farande aftaga på samma sätt, så kan hon icke ha många dagar kvar.
Har ni sagt henne, att Richard kommer?
HELENA. snart skulle komma hem, var det bättre, att du fick säga henne det själf. -- Skall jag kanske gå in och se, om hon är vaken nu?
TORSTEN. först och se, om han kommer.
Nej, -- inte nu.
-- Det är bäst att vänta (Tystnad.
Helena reser sig upp.)
HELENA. nu ändå.
-- Det har snart brunnit ut.
TORSTEN. andra ändå.
Låt vara, Helena!
Vi kunna tala med hvarNej, -- det är väl bäst att tända lampan
Nej, -- jag tyckte, att då du i alla fall Detsamma som förut.
Om krafterna fort-
HELENA (stannar).
Tala med hvarandra, -- om hvad?
-- 192 -- TORSTEN. talat om -- och som dock varit det enda, som vi velat tala om.
Jag har icke velat tala med dig om något.
TORSTEN. jag också tegat, -- det erkännandet måste du kunna vi det icke längre, -- nu måste vi tala.
Helena, du är också glad?
Mycket sant, -- mycket sant!
Därför har
Om det som vi nu under dessa år aldrig
göra mig, -- jag har tegat.
Gud ske lof, -- nu -- Jag är glad, att han kommer! -- Icke sant, HELENA.
Det kunde väl icke undvikas.
TORSTEN. måste det bli klart mellan oss.
Nej, det kunde icke undvikas. -- Och nu HELENA (i trött ton). höfva vi tala med hvarandra, -- kan det icke få förbli, som det varit -- ändå?
TORSTEN. att lefva tillsamman med dig på detta sätt -- Du trodde, att jag skulle nöja mig med Jag trodde, det var klart.
-- Hvarför be-
-- 193 -- och veta dina tankar långt borta från mig, -- veta, att -- HELENA.
De ha icke varit långt borta.
Icke det, -- och hvar ha de varit då?
Hos Sten.
TORSTEN (ser på henne, häftigt). vet, jag talar icke om det.
-- Jag talar om de tankar, -- som icke varit hos Sten.
HELENA. skap för.
Dem är jag icke skyldig, dig någon räkenTORSTEN. kan det icke fortfara på detta sätt.
Ty icke
-- Men för bådas vår skull Sluta npp med denna förställning.
heller du kan nöja dig med detta.
Ett sådant ingen människa kan dela så mellan sitt inre och sitt yttre lif. HELENA.
Jag har icke delat.
halflif kan ingen människa lefva i längden, --
-- 194 -- TORSTEN. inför världen tillhöra en man och i dina tankar en annan?
-- Ja, förneka det icke, -- jag vet det, jag har vetat det nu i två år. -- Förstå Icke delat, -- kallar du det icke dela, att
mig rätt, -- jag beklagar mig icke, -- jag vill
icke hafva några rättigheter, -- icke några anglömma att jag är din man, -- eller, rättare är fader till ditt barn --
språk, -- jag vill, att du skall glömma allt detta, sagdt, att jag varit din man, -- glömma att jag HELENA.
Det hvarken vill eller kan jag glömma -- TORSTEN. det, -- jag vill icke hafva några rättigheter, Men jag, -- jag fordrar, att du glömmer
hör du, -- inga rättigheter, -- inga andra än HELENA.
Välja?
-- Mellan hvad?
TORSTEN. Mellan Richard och mig!
dem jag har som människa.
-- Se'n får du välja!
HELENA (efter någon tystnad).
Vill du inte tända lampan, -- det är mörkt.
-- 195 -- TORSTEN (tar i ett häftigt utbrott hennes hand).
HELENA (söker draga bort sin hand).
Släpp mig, Torsten!
TORSTEN (släpper henne, rätar upp sig).
Hur sa du, -- lampan, -- skulle jag tända HELENA.
TORSTEN (går till bordet och tänder lampan; hans händer darra, men så småningom själf.
Då lampan är tänd, står han kvar vid bordet; Jag nöjer mig icke med detta.
HELENA. menar.
-- Jag vill icke tillhöra någon annan vill jag tillhöra, -- men endast honom.
Jag har redan valt, -- fast icke som du Du måste återfår han väldet öfver sig
ett steg emot henne och griper
lampan?
hans röst är hård och kall). välja, -- och den du väljer måste du tillhöra helt!
än mig själf.
-- Jo, äfven Sten, -- äfven Sten
-- 196 -- TORSTEN.
Det är icke fråga om honom, -- det är fråga
Låt oss lämna Sten ur räkningen nu. --
om Richard. -- Tror du icke, jag såg glädjen i din blick nyss, när du berättade, att han skulle komma?
-- Jo, jag såg det.
HELENA. han kommer.
-- Ty då skulle jag säga honom, Jag önskar, att jag kunde vara glad, att
-- hur nära jag kommit honom under dessa år, bättre jag förstår honom nu.
-- nära honom sådan han var då, -- hur mycket TORSTEN.
Ser du, -- där förrådde du dig!
HELENA. förråda mig.
-- Då vi nu skola tala, vill jag -- jag har lärt mig förstå, hur rätt han hade, -- jag menar nu icke i hvad han sade, för det minns jag icke, -- men i hvad han ville, hvad han trodde på. -- Tack vare Sten har jag lärt Jag vet icke, hvad du menar med att
säga dig det som det är. -- För det är så,
mig det.
-- Hos Sten har jag redan återfunnit blicken, -- i uttrycket, -- ja, jag kan icke
så mycket af det, som då fanns hos honom, -- i riktigt säga hur, -- i uppfattningen, tror jag --
-- 197 -- i synen på det hela.
-- Och det har gjort mig -- men nu kan jag det ju icke. så godt! -- Det ville jag så gärna säga honom, TORSTEN.
Och hvarför icke, -- låt icke mig hindra!
HELENA (häftigare). för mig att mottaga honom här?
-- Förstår det att dagligen se henne, -- hans mor -- Förstår du då icke, hvilken plåga det är
du icke, hvilken plåga det varit för mig, bara här, -- hon, som visste, -- med hvilken han
kanske talat om mig.
Brottslingarne
BROTTSLINGARNE, Dram i Fyra Acter AF
MAURITZ CRAMÆR.
BROTTSLINGARNE, DRAM I FYRA AKTER AF
Fritt bearbetad efter Fru Emelie Carléns roman:
"Rosen på Tistel-Ön."
HÖRBERGSKA BOKTRYCKERIET,
STOCKHOLM. 1843.
TILL LÄSAREN.
Korrt före den tid då murarna restes till Nya Theatern i Stockholm, emottog den läsande verlden en ny och färgrik skapelse från Fru sen på Tisfel-Ön".
Serdeles frapperad af de Emelie Carléns lockande penna, i romanen:
"Rolifligt tecknade karakterer som deruti förekomma, tyckte jag mig ej allenast i dem finna ett rikt fält för skickliga Skådespelare till utmärkelse,
utan äfven, att händelserna i denna roman med träffar, vore ett ypperligt ämne för en dramatisk produkt.
Till följe häraf, och med tanken
någon förändring, serdeles hvad upplösningen be-
riktad på det skydd som den inhemska DramatiTheaters organiserande, såsom fosterländsk till anda och syftning, beslöt jag att söka bearbeta förmåga till detta företag varit allt för ofull-
ken lofvade sig och lofvades genom ofvannämnde
denna roman till ett stycke för Scenen.
Att min komlig, erkänner ingen heldre än jag; -- men
huruvida jag alldeles misslyckats, torde bäst beken mitt arbete nu öfverlemnas, och serdeles af
dömmas af den gunstbenägne Allmänheten, åt hvildem, som möjligen hysa något intresse för saken.
Att stycket hos de respective Theater-Styrelserna icke vunnit burskap, hufvudsakligen på grund af den omständigheten, att dramatiserade romaner sällan gjort lycka på Scenen, torde måhända vara rättvist nog; men åsidosättande all fördom
härutinnan, skall man likväl finna flera undantag då förhållandet varit tvärtom, hvilket Mad.
Birsch-Pfeiffers bearbetningar troligen lära
komma att bevittna.
Man har äfven anmärkt, att uti sista akten förekomma för mycket skakande uppträden, hvars åsyn måste förorsaka ett vidrigt
intryck på känslan, och ingalunda vara öfverensstämmande med vårt tidehvarfs fina smak.
Men finnas då ej något motstycke härtill i flera andra, till och med verldsberyktade, författares
arbeten, hvaribland exempelvis må nämnas:
Schillers "Maria Stuart?" -- der hvarje fiber hos åskådaren spännes till ytterlighet, under förväntan på ljudet af det hemska dödshugget, och hvarvid känslornas styrka tages i större anspråk än här: -- eller ock uti Victor Hugo's "Maria Tudor"? -- hvarest af rättningen tillkännagifves genom ett kanonskott, ingalunda beräknadt att sakta pulsslagen eller stilla det arbetande blodet, som unstarkare omlopp.
Säkert skall ingen medgifva skrifva skräckscener, än en nybörjare; -- och som genomgår slutet af detta stycke, ej skulle der föregående Scen, hos åskådarne kommit i ett dessa utmärkta författare större monopolium att månne dessutom den anda af frid och försoning kunna ersätta det öfverklagade, och återföra åskådarnas känslor till belåtenhet och lugn?
-- Att pjesen genom min behandling ej eger något inre Dramatiskt värde, må vara sannt; -- men att den är rik på effekt scener, torde der emot medstörsta afseendet.
Jag vill ej till eget besvaran-
gifvas, och det är likväl härvid som vår tid fäster de upptaga den frågan, huruvida icke, sämre stycken på våra Theatrar någonsin varit gifna; --
jag beklagar blott att min goda vilja misslyckats, och att derigenom den theaterälskande publiken gått miste om nöjet, att se karaktererna --
uti hvars teckning romanens älskliga författarinnan nedlagt hela sitt mästerskap -- representerade på scenen.
Det sannt moraliska som ut-
gör styckets tendens, skulle varit ett värdigt fö-
remål för en mera dramatisk penna än min; -- rer gifvit arbetet det omdöme: att det förtjente
likväl hafva flera här kända, ansedda Litteratöuppmuntran; att, med hufvudrollerna utförda af de utmärkta dramatiska artister, hvaröfver den Svenska Scenen i närvarande stund har alla na framgång; samt att det för sitt fosterskäl att vara stolt, det ej borde komma att sakländska ämne borde väcka någon nyfikenhet att åskådas.
Styrkt af dessa omdömen, har jag vågat utsända det från trycket, under den kanske mänheten njuta öfverseende för styckets fel och
förmätna förhoppningen, att af den välvilliga allen nybörjares bristande förmåga, hvars obekantskap på den dramatiska banan, torde vara det scenen. sannskyldiga hindret for arbetets upptagande på Stockholm i November 1843.
HÅKAN HARALDSON. BIRGER, ANTON, ERIKA.
hans Söner.
GABRIELLA, hans Dotter med sednare giftet.
ARVID ARNMAN, Kustbevakare i Skärgården.
FRU ARNMAN, hans Mor.
PEHR GABRIEL ASKENBERG, f. d.
Löjtnant vid ANNIKA, Arnmans Piga.
En Länsman.
En Fångvaktare.
Stadstjenare.
Folk.
Vakt. _______
Scenen är i Bohuslänska Skärgården.
Första och Andra Akten anses sex år vara förflutna.
Ett simpelt rum i Haraldsons stuga, möble-
radt med några trästolar och ett bord.
I fonden dörr.
Till venster om dörren ett fönster, och på högra sidan om denskillig sjöredskap, såsom: segel, tåg, m.
samme synes ett gammalmodigt skåp.
Åtm. kringströdde i rummet, tyckes ge tillkänna att innevånarne äro strandbor.
Vid ridåens uppgång sitter gubben Haraldson vid bordet sysselsatt med att rengöra en studsare, och
Birger vid andra sidan, skärper och probeter något längre åt fonden snoende taglet till en metref. rar några flintor till en lodbössa.
Anton sit-
FÖRSTA SCEN.
HARALDSON, BIRGER, ANTON. Haraldson (klädd i knäbyxor och stor sjömanströja).
duktig Satan som du säger, så lyster mig likväl se,
(Till Birger:)
Skulle han än vara en så öfver-
2 om han vågar sig ut i natt, i detta Herrans väder.
Men ingen känner dessa herrar bättre än jag; -- minsan behöfves det icke mindre våldsamhet för att jaga tullkrukorna i lä för höststormarnes raseri, än det just i afton tycks vara fallet.
Birger (klädd uti hvita segelduksbyxor).
den, om det gick som jag hörde.
Emedlertid tror jag far inte skulle rosa marknaHaraldson.
-- men i alla fall är det tid nu att ta upp packorna.
(till Anton.)
Gå du, Anton, ned till yttre kälsta packorna, som jag visade dig i förmiddags;... hör du inte pojke!... rulla fram dem till trapnär de ska' lastas i båten. pan säger jag, så att de ligga närmare till hands Anton (tar nyckeln). laren, här är nyckeln, och rulla fram de tio öfver-
Pah!... en gammal räf är inte så lätt lurad;
med på den färd, som J i natt tänka företa' Er?...
Haraldson (häftigt).
Är det nödvändigt, min far, att jag måste följa
nar du med din fråga?...
Slokar du med öronen, hund!... eller hvad meAnton.
ständigt med undergifvenhet fogar mig, både efter edra och Birgers önskningar.
Jag ville likväl gerna
Ni är alltid hård och orättvis, far, ehuru jag be-
3 slippa att vara er följeslagare, på de der nattliga färderna.
Haraldson. jag sagt, men försigtigt hör du!... och olycklig
Hvad pratar du om vilja!... gå och gör som
du, om du inte om en halftimme är tillreds att
följa mig och bror din, in till Götheborg.
(Anton går.)
ANDRA SCEN.
De förre utom ANTON. Birger. ken.
Ni vet, att han är nära halffånig förut, och Haraldson. står han.
Dessutom äro väl inte sex armar för Ah prat!... så mycket bättre!... mindre förFör fan, ni mäste vara litet försigtigare med poj-
på dylika resor är han ingen passande medhjelpare.
mycket skulle jag tro, sådan sjön isynnerhet är i
natt?.. och någon af drängarna våga vi inte medgan ur halsen på dem, och det der lär väl svårligen låta sig göra.
Birger (ironiskt).
ta oss, såvida vi inte först skulle kunna skära tun-
Ja, Anton, han har styfva och kraftfulla armar, Haraldson.
Om inte han har, så ha vi. -- -- -- Men du
4 nämnde inte ord om resten, Birger.
Hvad sa Instö-packet?
Birger.
Amundsson:
"Om J haft någonting obytt med den nye Tull-löjtnanten, Birger, så bör J akta er; -- Han är en duktig och driftig karl, och har skarpaJo, eftersom far vill veta det, så sa just Nils
re ögon än fans mormor, som man säger; -- Dessutom har han svurit på, att inte ligga ur sjön, förrän han fiskat upp hvalfiskarne från Tistel-ön.
Jo, jo, drar han först upp dem, så få de nog tacka Gud, om de slippa med bara huden."
Haraldson (spottskt).
skall akta sig, för hvalfiskarne från Tistel-ön; de
Den krabban pöser af pur afundsjuka! -- Han
kunna lätt svälja honom i en munsbit.
Jag förstår nanten; -- men vänta, vänta, mina gossar! -- J
nog, att det är den krukan som eggat upp Jaktlöjtha'n ännu inte så riktigt lärt känna Håkan Haraldson; i alla tider, ha små fiskar blifvit slukade af de stora.
Medan i läggen ut nätet, leker han med er, men hoppar ut när han behagar.
Birger (uttrycksfullt).
kan han fastna.
En, två,... tre gånger, ja;... men den fjerde Haraldson.
i nära trettio år: -- jag förstår den; -- eller trot
Nej! nej! säger jag!... jag har idkat rörelsen
du, att jag, under den tid jag varit Lurendrejare
här i skärgården, inte inhämtat tillräcklig erfaren-
5 het i yrket?... jo, jo, lita på det!...
jag blir gammal och orklös, och inte förmår annat än gå hemma och stötta, -- då Birger, står ju du för kulan?...
Birger. åt sidodörren)
Men tyst jag tror....
Vi få väl se;... kan ingen veta.
(med en blick Haraldson.
Det är flickungen som väsnas derinne.
Nej, det är Erika, som kanske kommer hit.
Ja, hon är nog fan till hands, när ingen behöfHaraldson (förargad).
ver henne.
Gud förlåte mig! jag visste hvad, hu-
stru min, salig! -- skulle släpa hem det der qvinner, som blott göra mig rasande.
Birger. skulle det väl bli af den arma varelsen, om inte
nostycket i huset, för, -- med sina högdragna ma-
Inser ni då inte hennes värde för flickan? hvad
Erika med moderlig hand omslöt och vårdade denna späda, men likväl hoppgifvande telning? -- då den isynnerhet (hälft för sig sjelf.) är ett skott, utaf, långt ifrån den ädlaste trä-sorten.
Haraldson. för flickstackarn, så skulle hon långt för detta fått Ja, ja, det kan så vara det;.. · vore det inte
lemna huset, denna stolta qvinna, som, jag börjar,
6 frukta, endast skämmer bort flickan, huru godt och välsignadt barn det än må vara.
Birger. set; -- hon har gjort mer för oss alla, sedan min fatta och värdera.
Nej, Far! -- Ni skall inte skilja Erika från hu-
arma styfmoder dog, än både ni och jag kan uppHaraldson. modig, både i ord och tankar; ... men det är Ja hon har kanske lärt dig äfven, att vara stor-
som ordspråket lyder, att:
"Makt ger mod."
stämde likväl inte pipan så högt, när Mor kom hem med henne, och hon hvarken hade hus eller hem att hålla sig till, -- sedan Konsulns i Götheborg, så godt som kört bort henne.
Birger (ond). skulle varit mycket belåtna, om de kunnat qvarhålla henne,.. men hon gick sjelf derifrån, sedan hon blifvit på det ovärdigaste behandlad af en elak och gemen Fru, den hon hade till matmor. tas i staden; och ni, Far, borde vara mera tackhvad hon gör.....
Men jag hör, hon kommer.
(Erika inträder.)
Jag har af trovärdiga personer, sjelf hört det berätsam, för det hon sjelfvilligt stannar qvar, och gör Det är lögn!... en nedrig lögn!...
Konsulns
TREDJE SCEN.
De förra, ERIKA.
Tacksam, ja, ha, ha, ha!... hon är väl så glad Haraldson (för sig sjelf).
7 att hon får vara qvar, och borde sjelf vara tacksam.
Erika (i förebrående ton).
Haraldson (tvärt).
J ska' åter ut i natt, hör jag?
rättas.
Ja, jag har göromål, som ännu i natt måste utErika.
ra, så borden J båda, uti den upproriska väderleken, som i afton är våldsammare än vanligt, finna en ta' er. högre makts misshag, med hvad J nu ämna föreHaraldson.
Af hvilken beskaffenhet edra göromål än må va-
Erika; ... jag tänker inte ställa mina göromål under er en dag, kan bli far sin, både till glädje och nytta, ord och åthäfvor.
Bry er inte om väderleken eller våra företag, mamsell
granskning....
Sköt ni hushållet och flickan, så att hon och skäm inte bort henne, med några högmodiga Birger. öfver mamsell
Erikas sätt att behandla vår Gabriela.
Jag är öfvertygad, att hon rätt uppfyller den pligt, hon, i afseende på flickan, åtagit sig.
Håll far!...
Ni har ingenting att beklaga er
Otaliga gånger före, och i, eder hustrus dödsstund,
Edra ord, Haraldson, kunna inte såra mig.
Erika (med värdighet till Haraldson).
8 lofvade jag, att, utan afseende å ert uppförande, blifva en mor för hennes dotter;.. och detta löfte, tänker jag äfven, med himlens bistånd, samvets-
grant uppfylla.
Gifve Gud! att ni sjelf, en dag, som jag för mina!... då skulle ni undvika, att lefnad.
lika så väl kunde ansvara för edra egna gerningar, kanske en gång, bäfva för följderna, af eder egen Haraldson (afsides).
jag på engång hatar och fruktar.
(högt, inställsamt.)
Ni är alltid så sträng i edra yttranden, Mamsell Erika, ... och det gör mig ibland het och häftig.
-- Men vi talade om Gabriela ... det är en tio år gammal; .... jag tviflar på att maken så
Det finns någonting hos den der qvinnan, som
rar flicka, skulle jag tro, för att inte vara mer än lätt står att finna.
Jag ville önska att min hustru
fått lefva.
Det skulle gjort henne godt i själen, att se det der barnet växa upp, och tröstat henne för många ledsamheter.
Erika.