Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och inte var din far bracka när han byggde detta huset åt en sådan odåga som du!
Nå, man är inte enda sonen för ro skull!
Adjö med dig nu, annars får du dina bannor här, och det vill jag inte höra på!
Skynda nu!
Gubben kommer!
Då går jag ut den här vägen.
Det är då ett förbannadt drag här i huset -- riktigt korsdrag!
Ja, nog kunde svärföräldrarna lämna oss lite mera ro; och så det här med att vi ska gå och äta vid deras bord och inte få ha hushåll...
SONHUSTRUN. SONEN. MODERN. SONEN. MODERN (utan ondska).
-- 62 -- SONEN.
Alldeles som när man lägger ut mat åt sparfvarna på fönsterblecket -- för att man ska få nöjet se på hur de äta!...
Försök att muntra upp gubben, så att vi slipper morgongrälet!
Om jag bara kunde!
Och det är inte alltid han är upplagd heller för mitt fina skämt!
FADERN (in, klädd i hvit väst, svart sammetsjacka och med en ros i knapphålet).
KUSINEN (in, går omkring först, börjar sedan damma).
Det är kallt på morgonen!
Jag kan se det!
Hur kan du se det!
FADERN (utan alt lyfta af hatten).
FADERN. SONEN. SONEN. SONHUSTRUN (lyss utåt).
Jag ser att du fryser om hufvudet åtminstone! (Fadern föraktlig min.)
Så oförskämd du är, Knut!
FADERN.
En dåre gör sig själf sorg, och en dåres fader hafver ingen glädje.
-- 63 -- SONEN.
Hvar får du alla dina ordstäf ifrån?
Det är dammadt i dag, min lilla vän!
SONHUSTRUN (till kusinen).
Genom visa kvinnor varder huset byggdt, men en galen bryter det med sina åthäfvor!
Hör du det, Adèle! Jag?
KUSINEN. SONEN.
Hör du, hvar står det här ordspråket: »En dägelig kvinna utan tukt är liksom en so med ett gyllene spann på näsan»?
Knut, då!
FADERN. SONEN.
Ni fick främmande sent i går afton?
Tyckte du det var för sent?
Jag tycker ingenting!
Men -- nog kunde en ung man välja en mera passande tid för sina visiter.
Ja så, du tycker det ändå!
Hade ni bjudit honom förut?
-- 64 -- SONEN.
Hvad är det här för inkvisitioner?
Kanske du har tumskrufvarna med dig.
Nej, dem har du dragit försorg om!
För bara jag gör den minsta fråga, så hotar ni att resa er väg igen; och ändå vet ni att jag har byggt detta hus åt er för att få se er åtminstone om sommar'n.
Och när man är så gammal som jag, har man ett behof att lefva för andra.
Inte är du gammal, inte!
I dag skulle man tro att du var ute och friade med rosen i knapphålet.
Det finns en gräns, äfven för skämtet!
Eller hur tycker du, Kerstin?
Å, Knut är förfärlig, och om jag inte visste att han ingenting menar med hvad han säger...
Har han ingen mening med hvad han säger, då är han ju en idiot!
(Betraktar ett påbörjadt porträtt af vännen.)
Hvem ska det här föreställa?
Ser du inte att det är vännen -- -- -- i familjen.
Det var ett gement uttryck -- han ser ut som om han vore en dålig människa -- här på porträttet.
FADERN. SONEN. FADERN. SONHUSTRUN.
SONEN. FADERN.
-- 65 -- SONHUSTRUN.
Ja, men det är han fete!
En människa utan religion är en dålig människa, och en man som bryter sitt äktenskap är en dålig människa.
Men han har inte brutit sitt äktenskap, han har låtit domstolen upplösa det.
Det var en tid då Knut alltid talade illa om er vän; hur kommer det sig att han nu är så betagen i honom?
Därför att jag icke kände honom förr, och därför att jag nu lärt känna honom.
Har du nu laddat ur dig ditt morgongnat?
Har du hört det här ordspråket?
Jag har hört alla ordspråk och alla anekdoter!
Älska hafver sin tid -- hata hafver sin tid!
Go' morgon! (Går.)
DE FÖRRA, utom FADERN.
SONHUSTRUN (till kusinen, som vill vattna blommorna).
FADERN. SONEN. FADERN. SONEN.
FADERN. SONHUSTRUN.
Blommorna äro vattnade, min lilla vän!
-- 66 -- KUSINEN.
Du skall icke kalla mig vän, ty det är inte sant, då du hatar mig!
Jag hatar dig inte, fastän du ställer till allt split i familjen!
Se så, nu börjar ni på också!
Om jag kunde se någon vänlighet i Adèles omsorger om mitt hus, men det ligger alltid en förebråelse och en anmärkning i hennes sätt att göra mig en tjänst.
Du känner det sä, därför att du försummar ditt hus och ditt barn, men jag har bara ett uppsåt med allt mitt görande och låtande, och det är att vara nyttig, så att jag icke må känna att jag äter nådebröd.
SONEN (närmar sig kusinen och betraktar henne).
KUSINEN.
Har du humör, du?
Då har du passioner också!
Hvad har du med hennes passioner att göra?
Ja, den som är fattig, den får inte ha några tycken, inga åsikter, ingen vilja, inga passioner!
Men den som gifter sig rik och blir vigd, den får göra hvad den vill, gå till dukadt bord, krypa i
-- 67 -- bäddad säng och lefva som en vill, dag -- och natt!
Vet du skam?
Men akta dig för mig, du!
Jag har ögonen med mig och öronen också! (Går.)
DE FÖRRA, utom KUSINEN.
Jag tror att hin håle är lös i dag!
Inte än, men den kan bli!
Akta dig för den flickan, du!
Har du tänkt dig den möjligheten att din mor skulle kunna dö?
Nå, än sedan?
SONEN. SONHUSTRUN. SONEN. SONHUSTRUN. SONEN. SONHUSTRUN. SONEN.
Sedan kan din far gifta om sig!
Med Adèle?
Det måtte man väl kunna hindra för resten...
Det vill säga att hon skulle bli styfmor och hennes barn dela arfvet!
Det säges redan att svärfar har gjort testamente åt Adèle.
-- 68 -- SONEN.
Hvad tror du om deras förhållande?
Och ingenting!
Så mycket är visst, att han är kär i flickan!
Kär!
Men inte vidare!
Så betagen att han redan i fjor var svartsjuk på Axel!
Nå, kan man inte gifta ihop de unga två?
Axel är inte så lätt att binda!
Han som är så eldfängd, lik alla änklingar!
Ja, men det är synd om honom... han är för god åt en sådan där dämon.
Jag vet inte hur det är i år, men luften tycks mig ha blifvit tjock.
Det käns som det började dra' ihop till oväder, och jag får en sådan faslig längtan att resa ut.
Ja, men du kan ju inte sälja några taflor, och resa vi, dra'r svärfar in apanaget!
Vi ska tala vid Axel om allt detta, för han har en förmåga att reda ut för andra, fastän han inte kan sköta sig själf.
SONHUSTRUN. SONEN. SONHUSTRUN.
-- 69 -- SONEN.
Jag vet inte om det är förståndigt att inviga främmande i sitt familjejolm ..
Kallar du vår enda vän för främmande...
Ja, hur det är, men släkt skall väl vara närmare... för öfrigt... jag vet inte... gubben brukar säga: behandla alltid dina vänner som om ni skulle kunna bli ovänner...
Ja så, du citerar gubbens ordstäf nu.
Han har också ett annat afskyvärdt ordstäf: frukta den du älskar.
Ja, han är för svår, när han sätter till!
Nå, ändtligen!
(Går emot Axel.)
God morgon, sjusofvare!
VÄNNEN (ljust sommarklädd med blå halsduk och hvita Lawn-tennisskor).
God morgon på dig!
SONEN. SONHUSTRUN (utåt).
SONEN. SONHUSTRUN. SONEN. SONHUSTRUN.
God dag, god vänner!
Ni ha väl inte väntat på mig?
Jo, då!
VÄNNEN.
-- 70 -- SONEN.
Min hustru har varit alldeles förtviflad öfver att du inte fått sofva i natt!
VÄNNEN (brydd). SONEN (titt sin hustru).
Ser du, att han är blyg! (Sonhustrun fixerar vännen nyfiket.)
Det är en härlig morgon, och när man sofvit under två lyckliga människors tak, kan lifvet ännu le emot en!
Du tycker vi äro bra lyckliga?
Ja, och den som är dubbelt lycklig är din far, som har sina barn och barnbarn att lefva om ett angenämt lif med.
En sådan ålderdom har varit få människor beskärd.
Afundas ingen!
SONEN. VÄNNEN. VÄNNEN. SONEN. VÄNNEN.
Det gör jag inte, tvärtom; jag njuter af att se hur lifvet kan gestalta sig skönt för somliga... ty det ger mig hopp om att det skulle kunna visa sig vänligare mot mig framdeles.
Och i synnerhet när man betänker hvilket pinsamt lif din far har genomgått -- ekonomisk ruin, landsflykt, bannlysning ur sin familj...
-- 71 -- SONEN.
Och nu har han hus och ägodelar, sin son väl gift -- eller hur?
Ja, därom är intet tvifvel!
VÄNNEN. SONEN.
Hör du, du var allt kär i min hustru i fjor?
Nej, det vill jag inte påstå, fastän nog svärmade jag litet för henne... men det har gifvit sig nu!
Ni är visst mycket ombytlig, ni! VÄNNEN. SONEN.
SONHUSTRUN. VÄNNEN.
Ja, i mina svärmerier.
Lyckligt nog -- för mig.
Men hvarför reste du så hufvudstupa i fjor somras?
Var det för den där andra fruns skull; eller kanske för Adèles?
Du är så närgången i dina frågor.
SONEN. VÄNNEN (brydd).
Det var Adèle!
Ser du det, Kerstin!
Inte behöfde han bli så rädd för henne!
Jag är inte rädd för damerna, men för mina känslor för damerna!
VÄNNEN. SONHUSTRUN.
-- 72 -- SONEN.
Du har en ovanlig talang i att svänga dig, så dig får man då aldrig reda på.
Hvarför ska man ha reda på mig mer än på någon annan?
Vet du hvad min far sa' om ditt porträtt nyss?
Knut då!
SONEN. VÄNNEN.
Han sa' att det liknade en dålig människa.
Det händer ju att det är likt originalet, ty jag är verkligen mycket dålig för ögonblicket.
Ni går alltid omkring och skryter med er dålighet...
Det är kanske för att dölja den?
Nej, ni är en god människa, mycket bättre än ni vill vara.
Men ni ska inte skrämma edra vänner ifrån er...
SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONHUSTRUN. VÄNNEN.
Ja, ibland, när ni är oförklarlig! SONEN.
Du skall gifta om dig, det är alltsammans det.
-- 73 -- VÄNNEN. SONEN.
Alltsammans!
Och med hvem?
Med Adèle, till exempel!
Jag ber dig inte tala om den saken.
Se där ha vi den ömma strängen!
Ja så, det var Adèle ändå.
Hör nu, go' vänner, nu kanske jag skulle klä' på mig en svart rock...
Ni ska visst inte klä' om er, den där kostymen är alldeles charmant, och Adèle skall bli förtjust i er.
Hör du att min fru tycker du är charmant!
Är det så farligt att säga hur en kostym klä'r?
Det är lite ovanligt åtminstone, att ett fruntimmer säger artigheter åt en herre!
Men så äro vi också ovanliga människor.
Följer ni mig ut och ser efter rum sedan?
Ämnar ni inte bo hos oss?
SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONEN. SONHUSTRUN.
SONEN. SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONEN.
-- 74 -- VÄNNEN. SONEN.
Nej, det har aldrig varit min mening!
Se så där, ja!
Hvarför vill ni inte bo hos oss?
Jag vet inte... jag tycker att ni kan få vara i fred... och så händer det ju att vi ledsnar på hvarann'.
Har ni redan ledsnat på oss?
Hör nu, det går inte an, skall jag säga er, att ni bor ute i byn, då skulle folkets prat börja löpa...
Prat?
Det vet ni hur de sätta ihop historier...
Du stannar bara här, helt enkelt!
Låt dem prata!
Bor du här, så är du naturligtvis min hustrus älskare; och bor du i byn, så har ni brutit, naturligtvis, eller har jag kört ut dig!
Då tycker jag det är mer hedrande för dig att anses vara min hustrus älskare, eller hur?
Du uttrycker dig något tydligt, men jag ville härvidlag helst se på det hedrande för er.
Ni har bestämdt något hemligt skäl, som ni inte vill säga oss.
SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONEN.
-- 75 -- VÄNNEN.
Uppriktigt sagdt... jag törs inte!
Ja ja, ja ja!
Man vänjer sig så lätt in i andras lif; njuter af andras lycka, så att man till sist väfver in sina känslor med andras; och så får man så svårt att skiljas.
Hvarför skall man skiljas då?
Se så, nu bor du här: bjud min hustru armen, så gå vi ut och spatsera.
(Vännen bjuder sonhustrun armen något förlägen.)
Jag tror ni darrar på armen!
Han darrar du, Knut!
Se så bra ni går i par!
Men han darrar verkligen!
Stanna hemma, om du fryser!
Om ni tillåter, så ber jag få sitta här och läsa tidningarna.
Så hjärtans gärna, och jag skall skicka in Adèle att hålla er sällskap!
Vi gå bara ut och handla lite, Knut och jag.
(Vinkar utåt) Kom hit, Adèle, så skall du få något!
ADÈLE.
Vill ni hålla mig sällskap, fröken, medan makarna gå ut och handla?
VÄNNEN. SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONEN.
SONHUSTRUN. SONEN.
-- 76 -- KUSINEN. VÄNNEN. (Sonen och sonhustrun gå.)
VÄNNEN (ser efter att de äro ensamma).
Sällskap?
Är ni mörkrädd då?
Ja, mycket!
Jag vill icke lämna tillfället obegagnadt att tala ett förtroligt ord med er såsom släkting i huset!
Ni vet hur mycket jag håller af dessa unga människor...
Ni ler, och jag vet hvad ni menar.
Det är sant att fru Kerstin i sin egenskap af ung kvinna utöfvar en dragning därjämte, men jag försäkrar er, att jag därvidlag håller mina känslor så i tygeln, att jag endast ett ögonblick fruktat deras fria lopp.
Att ni är smått betagen i Kerstin, förvånar mig inte med den kännedom jag äger om hennes förmåga att fängsla, men att ni finner Knuts sällskap så tilldragande, förstår jag ej.
Han är ju en obetydlig man, er så långt underlägsen både i talang och erfarenheter ...
Ett fullkomligt barn, menar ni; men det är just i detta jag finner hvila efter en hel vinters umgänge med resonnörer...
-- 77 -- KUSINEN.
Att leka med barn är en hvila, som kan trötta, men ni tröttnar aldrig på Knut.
Jag har icke tänkt öfver det, men ni tycks ha tänkt öfver det.
Att ni, utan att veta det, är förälskad i Kerstin.
Det tror jag inte, ty jag älskar snarare båda makarna tillsammans, så att jag icke finner samma behag i enderas ensamma sällskap som i bådas, när de äro ihop.
Och att se dem isär skulle aflägsna båda ifrån mig!
Men antag, att det vore som ni säger, att jag skulle vara förälskad i Kerstin, hvad skulle det göra, så länge jag döljer mina känslor.
Känslor ha den egenskapen att meddelas, och eld sprider sig.
Må vara, men faran synes mig ändå ingen Ni kan vara alldeles säker på att jag, som nyss genomgått alla en skilsmässas lidanden, hvarken skulle ha lust att bevittna en dylik igen eller vara skulden till den.
Fru Kerstin är kär i sin man...
Det har hon aldrig varit, och deras kärlek är endast ett stilla äktenskapstycke.
Men KUSINEN. VÄNNEN. KUSINEN. VÄNNEN.
KUSINEN. VÄNNEN.
-- 78 -- Knut är en passionerad natur, som en gång kan komma att ledsna på smultron och mjölk...
Hör nu, ni har bestämdt varit förlofvad!
KUSINEN. VÄNNEN. VÄNNEN.
Ni låter så verserad på det här området!
Och därför skall jag gå djupare!
Det syns mig att här har förändrats mycket sedan i fjor!
Jag tycker det är en annan atmosfär, annat sätt att tala och tänka... det är något som oroar mig!
Ni märker det!
Ja, det är en underlig familj!
Fadern sysslolös räntetagare sedan tio år; sonen sysslolös, född rentier.
Man äter, man sofver och afvaktar sin hädangång, på angenämaste sätt fördrifvande tiden.
Intet lefnadsmål, ingen äregirighet, inga passioner, men mycket ur Salomos predikare.
Har ni lagt märke till att det förekommer ett ord hvarannan timme här i huset: »Det är en dålig människa!» serveras som bröd till allting.
Det var märkvärdigt hvad ni talar väl.
Och märker skarpt.
Som hatet!
KUSINEN. VÄNNEN. KUSINEN.
-- 79 -- VÄNNEN.
Den som hatar så som ni, måtte också kunna älska!
Fröken Adèle, nu när vi talat illa om våra vänner, måste vi vara vänner själfva, antingen vi vill eller inte -- Antingen vi vill eller inte!
Räck mig er hand på det!
Men lofva att ni inte hatar -- mig.
KUSINEN (tager hans händer, som han räcker henne).
Så kall ni är om händerna.
(Sonhustrun synes ett ögonblick i dörren.)
Men så är ni dess varmare!
Tyst, där är Kerstin!
Då få vi fortsätta detta samtal en annan gång...
VÄNNEN. KUSINEN. SONHUSTRUN.
(Det blir tyst på scenen.)
Kom jag och störde?
-- 80 -- KUSINEN.
Det är kanske jag som stör!
SONHUSTRUN (lämnar ett bref till vännen).
Här är ett bref till er!
Det är från ett fruntimmer, ser jag!
(Vännen betraktar brefvet och bleknar.)
Så blek ni blir!
Fryser ni ännu, så ska ni få låna min schal!
(Hon tager af sin schal och lägger öfver hans axlar.)
Den var varm åtminstone!
Kanske ni vill ha en kudde under fötterna!
Det vore bättre om du sa' till att man eldade oppe på rummet, ty det står hafsfukt härnere bara det har regnat några dagar.
Ja, det har du mycket rätt i!
KUSINEN. VÄNNEN. SONHUSTRUN.
Ska ni ha så mycket besvär för min skull!
För all del! Å, det är inte något besvär!
-- 81 --
VÄNNEN. SONHUSTRUN. (Tystnad.)
Så tyst det blef! VÄNNEN. SONHUSTRUN.
Alldeles som nyss!
Hvad hade ni för hemligheter för er?
Jag fick beklaga mig lite, och det växer man knappt ifrån.
Beklaga er lite för mig då!
Ni är olycklig...
Hufvudsakligen därför att jag inte kan arbeta.
Och ni kan inte arbeta därför... Därför?
VÄNNEN. SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONHUSTRUN.
Är ni fäst vid er hustru än?
Nej, inte vid henne, men vid hennes minne.
Upplifva minnena då!
Var det till henne ni flydde i fjol höstas?
-- 82 -- VÄNNEN.
Efter ni frågar.
Det var till andra!
Ja, när bromsarna sticks är det en lisa att få rulla sig i smutsen; det ger hård hud.
För öfrigt: det finns äkta smuts och -- oäkta.
Hvad menar ni för slag?
Ni är gift, och vi äro inga konfirmander -- alltså: jag menar, att i äktenskapet hvilar man som i vigd jord, men där utanför i ovigd.
Jord är det, likafullt!
Ni vill väl aldrig jämföra...
Jo, jag vill jämföra...
Hvad slags kvinna var ni gift med egentligen?
En ärbar flicka af bästa familj.
Och ni älskade henne?
-- 83 -- VÄNNEN.
Alldeles för mycket!
Hatade vi hvarandra.
Det är en af lifvets många obesvarade frågor!
Men det måste finnas en orsak!
Det trodde jag med, men så befanns det att orsakerna voro följderna af vårt hat.
Misshälligheterna vållade icke brytningen, utan när kärleken upphörde, började misshälligheterna.
Därför, ser ni, äro de så kallade kärlekslösa äktenskapen de lyckliga.
Ja, vi ha då aldrig haft några svåra ledsamheter, Knut och jag.
Nu var ni för uppriktig, fru Kerstin!
Hvad sa' jag då?
SONHUSTRUN. VÄNNEN. VÄNNEN. SONHUSTRUN (naivt).
Ni sa' att ni aldrig älskat er man!
Hvad är älska?
-- 84 -- VÄNNEN (reser sig).
Hvilken fråga, af en gift kvinna?
Ja, det är bland de saker som man gör, men som man icke kan säga.
Var er hustru vacker?
Ja, jag tyckte det.
Hon var lik er, för öfrigt.
Tycker ni jag är vacker då?
Ja! SONHUSTRUN.
Det ansåg inte min man förrän ni sa' honom det, och det är märkvärdigt hvad han är betagen i mig bara ni är här.
Det är som er närvaro eldade honom!
Och det är därför han så gärna ser mig här.
Och ni?
VÄNNEN. VÄNNEN.
Kanske vi ska sluta nu, innan vi gå för långt.
Ingenting ondt, fru Kerstin!
Förlåt mig om jag sårade er!
SONHUSTRUN (ond).
-- 85 -- SONHUSTRUN.
Ni sårade mig förfärligt!
Men jag vet hur lågt ni tänker om kvinnorna.
Icke om alla!
Ni är för mig...
Min väns hustru, och därför ...
Och om jag icke vore det?
Ska vi sluta nu igen?
Fru Kerstin, ni förefaller mig som om ni icke vore van att bli fjäsad af herrar -- Det är jag inte, och därför sätter jag värde på att vara omtyckt!
Lite bara!
Bara lite!
Ni har verkligen anlag att vara en lycklig människa, som har så små fordringar på lifvet.
Hvad vet ni om mina fordringar?
Är ni äregirig?
Skulle ni möjligen sträfva utåt, uppåt, bli något?
Nej! Icke sådant!
Men detta monotona lifvet, utan arbete, utan sinnesrörelser, utan att det händer SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONHUSTRUN.
-- 86 -- något!
Vet ni, jag är så grym ibland, så att jag önskar mig en stor sorg; att det kom en farsot, en eldsvåda, (hviskar) att mitt barn dog! -- Att jag dog själf!
Det är sysslolöshet, öfvermått af jordisk sällhet, kanske något annat.
Liderlighet!
Hur sa' ni?
VÄNNEN. SONHUSTRUN. VÄNNEN. VÄNNEN.
Jag vill ogärna upprepa ordet, i synnerhet som jag tror att ni hörde det; men som jag inte inlägger någon ful betydelse i det, anser jag mig ej ha sårat er!
Ni är då olik alla andra människor, och ni slår edra vänner i ansiktet utan att man egentligen känner det!
Och så lär det finnas kvinnor som älska att bli slagna.
Nu blir jag rädd för er!
Var det!
SONHUSTRUN. VÄNNEN. SONHUSTRUN.
Hvad är edra afsikter?
-- 87 -- VÄNNEN.
Var icke nyfiken på mig, fru Kerstin!
Än en oförskämdhet.
Ett vänligt råd!
Har ni märkt att vi alltid gräla då er man är frånvarande.
En långvarig vänskap!
Det antyder nämligen behofvet af en afledare.
Jag känner det ibland som om jag skulle kunna hata er.
Det är goda tecken!
Men har ni aldrig känt det så som om ni skulle kunna älska mig?
Jo, ibland.
Säg när!
Jag har verkligen lust att besvara er öppenhet... jo, när ni talar med Adèle!
Det erinrar påfallande om er mans låga, som alltid flammar upp för er när jag är närvarande.
Adèle och jag tyckas med ett ord ha till uppgift att vara braständare.
-- 88 -- SONHUSTRUN (skrattar).
Det lät så roligt det ni sa', att jag inte får tid att bli ond.
Ni bör aldrig bli ond, ty det missklä'r er mer än andra i...
Men för att tala om något annat.
Hvar är mannen?
(Reser sig och ser ut genom fönstret) (Sonhustrun ser också ut genom fönstret.)
Det var inte min afsikt att fästa er uppmärksamhet på hvad som passerar där nere i parken...
Liksom jag inte sett det förut att Knut kysser Adèle.
Men att inte fröken Adèle kan tända på er man åt er, det oroar mig.
Det är så mycket här i huset som oroar mig i år!
Det är bestämdt något som ruttnar här under trossbottnarna!
Inte märker jag det!
Det är bara lek för resten.
Ja, det leks med tändstickor, jaktknifvar och dynamitpatroner!
Jag tycker det är hemskt.
FADERN (med hatten på hufvudet).
Är Knut här?
FADERN. VÄNNEN.
-- 89 -- SONHUSTRUN.
Nej, han gick ut och handlade lite!
Vill du honom något?
Ja, efter som jag frågar efter honom!
Har du sett Adèle, då?
Nej, inte på en lång stund.
FADERN (märker vännen).
Förlåt, jag såg inte er!
Jag tackar, hur mår grosshandlarn själf?
Är det något jag kan uträtta?
Ja, om du ville vara så god!
Men kanske jag stör, så ska jag komma igen.
Skulle du störa...
Ser du, saken är den, att jag har fått mygg nere i min sängkammare, så att jag tänkte be er att få sofva på ert vindsrum.
Så förargligt, vi ha just gifvit bort rummet åt herr Axel!
Ja så, han ska bo här!
Hade jag vetat det, skulle jag naturligtvis aldrig proponerat...
-- 90 -- VÄNNEN.
Jag skulle aldrig antagit förslaget att bo här, om jag vetat att grosshandlarn ...
För all del, jag ska inte gå i vägen, och mellan barken och trädet är inte godt att vara!
Har Knut börjat måla ännu?
Nej, han är inte disponerad!
FADERN. FADERN.
Han har aldrig varit disponerad att arbeta, och är det nu mindre än förr.
Å nej!
Det är just detsamma!
Jo, du kan ju låta bli att nämna något till Knut om det här med kammaren.
Det skall jag med största nöje underlåta!
Förstår du, det är inte alls roligt att ställa till bråk -- förgäfves.
En annan sak hade varit om kammaren varit ledig, och jag verkligen hade kunnat få den, men då den nu är upptagen...
Ja, adjö så länge! (Går.)
-- 91 --
Elfte scenen.
Förlåt, fru Kerstin, att jag lämnar er på en liten stund!
Hvart ska ni gå, så hastigt?
Det -- kan jag inte säga!
Ni ska ut och hyra rum!
SONHUSTRUN. VÄNNEN. VÄNNEN.
Det får ni inte!
Tror ni att jag vill stanna i ert hus efter en sådan utvisning!
VÄNNEN (har tagit sin hatt).
Nej, ni får inte gå!
Det är inte vi som ha visat ut er.
Tolfte scenen.
SONHUSTRUN (vill taga hans hatt).
Hvad nu!
Slåss ni?
Eller är det en kärleksförklaring !
Det är bara kärleksgnabb, men kan du tänka dig, Knut, att den oroliga människan ville gå ut igen och skaffa rum, därför att pappa var inne och ville ha vindskammaren.
-- 92 -- SONEN.
Ville han ha vindskammaren?
Han ville se hvad ni ta'r er för, naturligtvis!
Och därför tänker du gå din väg.
Fall på knä för frun och be henne om ursäkt!
(Vännen på knä.)
Kyss hennes fot!
Hon har vackra fötter, må du tro.
VÄNNEN (markerar en kyss på foten, reser sig).
Ja, nu har jag bedt om ursäkt för att jag går ut och ta'r rum!
(Ut hastigt.)
Herr Axel!
SONHUSTRUN (retad).
Trettonde scenen.
Jag tycker verkligen det är oanständigt af gubben att ingripa på det här viset och störa husfriden!
Nu ska man aldrig få ha en stunds ro, natt eller dag.
Det får man finna sig i!
Men nog kunde du försöka dölja dina känslor, liten smula!
Hvad för känslor?
Är du kanske -- svartsjuk?
-- 93 -- SONEN.
Nu vet jag inte hvar jag är hemma!
Jag talar om dina ovilliga känslor gent emot far!
Nu talar vi inte alls om några känslor mer!
Ta' på dig den här halsduken, så ser du ut som en människa.
(Hon tager upp ett paket ur fickan.)
Ska jag ha ny halsduk, nu igen?
Och en blå till!
SONHUSTRUN (knyter på Knut en blå halsduk).
SONEN. SONHUSTRUN (turnerar).
Ja, du skall väl icke gå med smutsiga kläder heller!
Och så skall du dra' ut mustascherna...
Nu är du alldeles för tydlig!
Kanske jag skall skaffa mig ljusa kläder också, och Lawn-tennisskor.
Ja, det skulle verkligen passa dig, för du börjar bli så tjock och fet.
Och så skulle jag magra lite!
Och bli lite söndersliten.
Fattas bara att jag skilde mig också!
Ja, men Knut, nu är du svartsjuk!
-- 94 -- SONEN.
Kanske att gränsen är öfverskriden?
Men så underligt!
Jag är jaloux utan afund och utan ondska.
Denna man håller jag så mycket af, att jag icke skulle kunna neka honom någonting!
Det är mycket sagdt!
Det är galet, brottsligt, lågt, men om han bad att få sofva hos dig, skulle han få!
Nu är du alldeles förfärlig.
Mycket har jag hört från din mun, och mycket har jag tålt...
Inte kan jag hjälpa att så är!
Vet du, jag förföljs ibland af en syn, både då jag är vaken och då jag sofver: jag tycker mig se er tillsammans; och jag lider inte af det, jag snarare njuter, såsom vid åsynen af något mycket skönt!
Men det är ju gränslöst!
SONHUSTRUN. SONEN. SONEN. SONHUSTRUN.