Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emot den möjliga invändningen, att på detta sätt domarens pröfning af bevisningens halt obehörigen kringskäres, har jag trott såsom svar kunna gälla, att denna pröfning bör hafva redan föregått, innan vittnet kunnat för vittnesgildt antagas*), men att när sådant skett, vittnets utsago också borde gälla för halft bevis och, enligt uttryckliga ordalydelsen af åberopade 29 §, den, som käres till, med ed sig värja, om han är af den fräjd, att eden kan honom betros; och slutligen har jag i underdånighet erinrat, att de ofullkomligheter, hvilka först efteråt i förklaringarna under åtalet blifvit af Kämnersrättens
Ledamöter anmärkta emot det i saken afgifna vittnesmål, och vid hvilka Hofrätten fästat afseende, alla synts mig vara af egenskap att hafva bordt tagas i närmare betraktande vid sjelfva vittnesförhöret, samt att då möjligen hafva kunnat föranleda till noggrannare undersökning och utredning af sjelfva saken, hvars obetydlighet ej heller för någon del kunde utgöra antaglig orsak till det sätt, hvarpå den blifvit behandlad, enär den i fråga ställda vådan af mened, långt ifrån att vara större, säkerligen tvertom måste vara mindre i ringare, än i vigtigare mål. **) i'å dessa och förut anförda grunder har jag hos Kongl. Majit i underdånighet fullföljt de påståenden, som i Hofrätten blifvit framställda; och alvaktar jag i målet Kongl. Majlis nådiga beslut. ***) Enligt fånglistorna från Westmanlands län hade dels en för 3:dje gången stöld till sex par ris, uppenbar kyrkoplikt och tre års tukthusarbete dömd qvinnsperson, hvilken af Kongl. Majit blifvit benådad med risstraffets förvandling till sju dagars fängelse vid vatten och bröd, derefter å lasarettet i Westerås framfödt barn och sedermera till länshäktet återkommit, men icke förr, än hennes barn fyllt ett år, blifvit till undergående af fängelsestraffet befordrad, dels en annan qvinna, för stöld första gången dömd att med penningar böta eller, i brist deraf, straffas med sju dagars fängelse vid vatten och bröd, samt af sådan anledning i länshäktet insatt, först efter mer än sju månaders förlopp, då hennes i häktet medförda barn uppnått ett års ålder, fått vid saknad bötestillgång börja det henne ådömda fängelsestraff, och dels en tredje qvinna, som för hustjufnad med inbrott skolat undergå sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, men framfödt ett barn å lasarettet, derifrån hon till länshäktet återkommit, icke förr än efter 3:ne månader, då hennes barn aflidit, blifvit till fängelsestraffets undergående befordrad; i anseende hvartill och då det af Landshöfdingeembetet, uti ett på min begäran afgifvet utlåtande, till stöd för dröjsmålet med verkställigheten af nämnde fängelsestraff åberopade stadgande i Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 om uppskof med bestraffning å lägrad qvinna för lägersmålsbrott, efter min tanka icke varit i förevarande fall tillämpligt, samt straffens verkställighet således, jemlikt 3 kap. 6 § Straffbalken, bordt för sig gå utan längre uppehåll, än sex veckor efter barnens födelse, jag funnit mig icke kunna undgå att låta lagligen åtala den inträffade afvikelsen från sistnämnde lagställe, samt derföre uppdragit *) Hvilket icke alltid kan ske, innan vittnet afhöres, men då i stället måste för sig gå i hufvudsakliga utslaget, innan verkan af vittnesmålet bestämmes. **) Yådan för mened i värjemålseden är ju mindre i den mån, som skäl kan vara att misstro det vittnesmål , mot hvilket den tilltalade skall med sin ed sig värja; och anmärkningarne drabbade ju här endast vittnets trovärdighet. ***) Före tryckningen häraf har Kongl. Majits nådiga Utslag kommit, dateradt den 4 Febr. innevarande år, af innehåll, att skäl funnits icke vara anfördt, som i Hofrättens öfverklagade utslag kunde verka ändring. _ 64 — åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att sådant åtal anställa emot Konungens Befallningshafvande i Westmanlands län; och sedan detta åtal blifvit utfdrdt samt vederbörande deröfver hörde; så har Kongl. Hofrätten den 21 Murs 1851 i malet meddelat utslag samt med anförande af omförmälte förhållande och som de i fråga varande bestraffningarne icke, emot uttryckliga stadgandet i åberopade 3 kap. 6 § Straffbalken, hvilket stadgande, men ej Kongl. Förordningen den 10 April 1810, som endast hade afseende å kroppsstraff, ådömdt qvinna för lönskaläge, skolat i fiirevarande fall tillämpas, bordt, då annat hinder ej mött, anstå längre, än hvad de tvenne qvinnorna rörde, sex veckor för hvardera efter barnsbörden, samt i afseende på den tredje den tid, som erfordrats lör anskaffande af vård åt det af henne i häktet medförde barn, eller en vecka, men verkställigheten af bestraffningarna blifvit längre än lag medgifvit uppskjuten, för ena qvinnan tre hundra tjugunio dagar, för den andra tva hundra tjugutre dagar och för ilen tredje femtiosex dagar; Kongl. Hofrätten alitsa, utan alseende å hvad Herr Landshöfdingen Grefve F. Ridderstolpe och Landssekreteraren A. W. Ahlborg, hvilka det i egenskap af Konungens Befallningshafvande ålegat tillse,
det berörde bestraffningar blifvit i laga ordning verkställde, till sitt urskuldande anfört, pröfvade rättvist, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, fälla Herr Grefven och Landshöfdingen samt Landssekreteraren att för hvad de i ofvanberörde måtto felat, hvar för sig böta etthundra daler silfvermvnt med trettiotre R:dr 10 sk. banco; hvarförutan Herr Landshöfdingen och Landssekreteraren, hvilka icke visat, att, på sätt de i sin förklaring föregifvit, kostnaden för de häktade qvinnornas och deras barns underhåll i häktet under de anmärkta tiderna icke skulle uppgått till det belopp, som derest i fråga varande bestraffningar blifvit förr än nu skett verkställde och mödrarne skolat derunder från barnen skiljas, kommit att drabba Kongl. Maj:t och Kronan genom barnens utackordering till underhåll af främmande personer, förpligtades att, gemensamt eller hvilkendera gälda gitte, ersätta Kongl.
Majit och Kronan det belopp, hvartill de häktade qvinnornes och deras barns underhåll under de tider, desse längre än ske bordt varit i häktet qvarhållne, uppgått, med tillhopa etthundra fy ra tionio Ilidr 0 sk. 2;J rst. banco; men då den ena af dessa qvinnor imedlertid afiidit och en annan afsagt sig allt anspråk på ersättning för den tid, hon längre än vederbordt varit i häkte hållen, erfordrades icke vidare yttrande öfver Advokatfiskalens yrkande om godtgörelse för det lidande, som dem genom den åtalade förseelsen kunde blifvit tillskyndad; och enär den tredje qvinnan, oaktadt skedda efterforskningar, icke kunnat anträffas, för affordrande af hennes yttrande; ansåge Kongl. Hofrätten sig icke kunna i detta mål utlåta sig öfver Advokatfiskalens påstående om ersättning åt henne för det lidande, henne genom obehörigen fördröjda fängelsetiden kunde blifvit förorsakadt.
Å ingendera sidan är detta utslag öfverklagadt.
Enligt hvad jag under embetsresa år 1850 erfarit, hade f. d.
Kämnersrättens i Nyköping dombok för 1849 icke ännu i September månad 1850 varit fullständigt uppsatt, men den under år 1849 tjenstgörande Ordföranden i Kämnersrätten, Rådmannen vice Häradshöfdingen E. U.
Stenqvist åtagit sig att hafva samma arbete färdigt före ingången af nästföljande
November månad samt bevis derom till mig insända.
Då likväl detta åtagande icke blifvit fullgjordt; har jag till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt öfverlemnat att försummelsen åtala; och sedan sådant åtal för sig gått; så har under den 8 April 1851 Kongl. Hofrättens utslag blifvit meddeladt, af innehåll, att som, enligt hvad vice Häradsh.
Stenqvist medgifvit, Kämnersrättens i Nyköping i fråga varande dombok, oaktadt den bordt vara inom slutet af September månad 1850 till Kongl. Hofrätten insänd, ändock icke ännu i slutet af nästpåföljde (nästföljande) November varit fullständigt uppsatt, samt ostridigt vore, att det ålegat vice Häradshöfdingen, såsom Rättens Ordförande, att om samma domboks uppsättande besörja, Kongl.
Hofrätten alltså pröfvade, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma vice Häradsh.
Stenqvist att för den försummelse i embetet, han sålunda låtit komma komma sig till last, plikta sextio daler silfvermvnt med tjugu R:dr banco; hvarförutan honom förelädes att, inom en månad efter erhållen del af Kongl.
Hofrättens utslag, vid vite af ett hundra daler silfvermynt, tili Kongl. Hofrätten inkomma med bevis af Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län eller Magistraten i Nyköping, att i fråga varande dombok blifvit uppsatt och afslutad.
I detta utslag har ändring icke blifvit hos Kongl. Majit sökt.
Sollefteå tingslags Häradsrätt hade genom beslut d. 6
Maj 1847 föreskrifvit, att Drängen Anders Nilsson i Rå, hvilken saknade tillgång till ådömda böter 20 Ridr banco för oloflig utminutering af starka drycker, skulle enligt 5 kap. 4 § Straffbalken, jemförd med Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, aftjena nämnde böter med sexton dygns fängelse vid vatten och bröd, hvilken bestraffning Anders Nilsson ock sedermera undergått; hvarföre och enär jag funnit detta beslut stridande emot Kongl.
Förordningen angående tillverkning och försäljning af bränvin den 13 Juni 1845, jag låtit inför Kongl. Svea Hofrätt tilltala Häradsrättens Ordförande, Häradshöfdingen 1*.
F. Arling; efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten genom utslag den 8 April 1851 sig utlåtit, att som Anders Nilsson, i händelse han saknat tillgång till de honom för oloflig försäljning af starka drycker ådömda böter 20 Ridr banco, bordt jemlikt 63 § i åberopade 1845 års Kongl. Förordning i stället för böterna undergå fjorton dagars fängelse, men Anders Nilsson, sedan Häradsrätten origtigt förordnat, att han skulle straffas med sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, enligt företedt betyg samma bestraffning undergått; Kongl.
Hofrätten alltså, enär Häradsh.
Ärling, som vid tillfället varit Ordförande i Häradsrätten, vore för det origtiga beslutet ansvarig, pröfvade rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, döma Häradsh.
Ärling att derföre böta sextio daler silfvermynt med tjugu
Ridr banco; och har detta utslag icke å någondera sidan blifvit öfverklagadt.
Hos mig har klagan blifvit förd af Löjtnanten Alfred af Klint, såväl för egen del som i egenskap af god man uti sin aflidne Faders Kapitenen Erik af Klints gäldbundna bo, öfver försummelse af Häradshöfdingen i Gottlands Södra härad Herr Garl Reinhold Kökeritz vid behandling af ett husesynemål å Wisborgs kungsladugård, samt af C. F. Gahne, Thomas Kyrkebys och J.
Hejdenberg, för Hejnums och Bohls församlingars socknemagasin samt kyrko- och magasinskassor, å egna och öfriga socknemäns vägnar, öfver behandlingen af en vid nämnde härads Tingsrätt anhängig afträdes- och förmånsrättstvist imellan Prosten m. m.
Jacob Broander och hans borgenärer; och sedan jag häröfver hört Häradshöfdingen Kökeritz, samt derefter funnit mig föranlåten att emot honom i dessa mål förordna laga åtal; så har, efter utförande af sådant åtal inför Kongl. Svea Hofrätt, utslag deröfver blifvit af Kongl.
Hofrätten meddeladt d. 8 April 1851, af innehåll, att emedan upplyst blifvit, att efter det Konungens Befallningshafvande i Gottlands län uti skrifvelse den 15 Nov. 1844 anmodat bemälte Häradshöfdinge att å Wisborgs kungsladugård, hvilken skulle den 14 Mars påföljande året, då Kapitenen af Klints arrende derå upphörde, utaf andra arrendatorer tillträdas, förrätta laga af- och tillträdessyn så nära af- och tillträdesdagen, som årstid och öfriga omständigheter tilläte; sådan syn blifvit företagen först den 14 Augusti 1845; att Häradshöfdingen Kökeritz, genom hvilkens försorg, enligt Synerättens den 20 Augusti meddelade beslut, protokollet öfver den då fulländade besigtningen skulle tillställas vederbörande, för beredande af tillfälle att närmare utvickla deras talan, icke förr än hösten 1846 gått i författning om uppsättande af samma protokoll, hvilket först den 19 Februari 1847 kommit arrendatorerna tillhanda; hvarefter och sedan målet hos Häradsrätten förevarit den 12 och 24 April 1847, vid hvilket sistnämnde tillfälle kronoombudet äfvensom arrendatorerne begärt råderum för afgifvande af påminnelser emot Kapitenen af Klints då inlemnade skriftliga förklaring, samt berörde påminnelser blifvit till Häradshöfdingen ingifna den 5 November samma år, målet it.
Emb.-Bcrällelsc för år 1851. 9 _ 66 — blifvit afgjordt genom utslag den 17 Mars 1848; att sedan å inställelsedagen uti Prosten Broanders konkurs vid vintertinget år 1846 ena Sysslomannen i boet hemställt, att målet måtte få anstå till annat ting, på det borgenärerne kunde komma i tillfälle att anmärkningar vid de bevakade fordringarna afgifva, Häradsrätten uppskjutit målet till sommartinget, samt då en fordringsägare dervid anhållit om vittnesförhör, än vidare till höstetinget 1846; att så väl vid sommartinget nyssnämnde år, som ock vid det nästpåföljde (nästföljande) tinget, Häradsrätten förklarat, att dom i konkursmålet skulle efter kungörelse i länets tidning meddelas, samt att målet, som vid höstetinget 1846 varit af de tvistade slutligen utfördt, ännu den 18 Oktober 1848 hvilat hos Häradsrätten oafgjordt; ty och som Häradshöfdingen Kökeritz, hvilken det, jemlikt Kongl. Kungörelsen den 17 December 1799, ålegat att hålla syn å Wisborgs kungsladugård, så nära af- och tillträdesdagen, som årstid det medgifvit, icke visat, att laga hinder mött för synens företagande förr, än som skett, samt den af Häradshöfdingen anförda omständighet, att efter syneförrättningens slut öfverenskommelse blifvit mellan vederbörande träffad derom, att de å egendomen planterade löfträd skulle å dag, som framdeles blefve utsatt, af två Nämndemän öfverräknas och protokollet deröfver till Häradshöfdingen öfverlemnas, så mycket mindre bordt utgöra hinder för honom att genast gå i författning om uppsättande af protokollet öfver den hållna besigtningen, som utom det att målets beskaffenhet påfordrat, att detsamma skyndsamligen med slut afhjelptes, det vilkor varit vid den träffade öfverenskommelsen fästadt, att öfverräkningen af löfträden skulle ske, endast så vida syneförrättningen icke samma dag genom utslag afgjordes, och hvarmed således tydligen afsetts, att något uppehåll med synemålets afgörande icke skulle genom den öfverenskomna förrättningen förorsakas; alltså och då, jemlikt 86 § af Konkurslagen den 12 Mars 1830, i konkursmål vid Häradsrätt borgenärerne skola å det ting, då inställelsedagen inträffar, anföra allt, hvad de emot gäldenären eller hvarandra i rättegång eller hufvudsak hafva att anmärka, och gäldenären svara å de påståenden, som emot honom göras, så att saken må kunna då afslutas samt, om det ej kan ske, utan saken uppskjutes till nästa ting, dom då gifvas skall,
och följaktligen Häradsrätten, för hvars åtgärd vid handläggningen af konkursmålet imellan Prosten Broander och hans borgenärer Häradshöfd.
Kökeritz, såsom Ordförande i Häradsrätten vid de tillfällen, då målet der förevarit, vore ansvarig, origtigt förfarit så väl deruti, att vid vintertinget 1846, oaktadt icke samtlige närvarande borgenärerne eller gäldenären biträdt den utaf ena Sysslomannen framställde begäran om uppskof för afgifvande af anmärkningar emot de bevakade fordringarna, och utan att, så vidt protokollet utmärkte, Häradsrätten ens gjort någon framställning derom, huruvida icke omförmälte anmärkningar kunnat afgifvas vid samma ting, det der, i likhet med hvad de föregående åren ägt rum, först efter fulla tre månaders förlopp afslutats, Häradsrätten uppskjutit målet till påföljde (påföljande) ting, som ock synnerligast genom det vid sistnämnde ting, då, enligt Konkurslagens föreskrift, dom ovilkorligen skolat gifvas, ytterligare beviljade uppskof med målet, äfvensom Häradsrätten saknat stöd af lag för det vid två särskilda ting, dervid jemväl en gång innan målet ännu var beredt till slutligt afgörande, gjorda förklarande, att dom i målet skulle efter kungörelse i länets tidning meddelas, samt efter det målet sålunda blifvit lemnadt beroende på anmälan af Domhafvanden, Häradshöfdingen Kökeritz under tiden till den 18 Oktober 1848, då målet ännu icke varit afgjordt, sjelf förvaltat domsagan, med undantag af tiderna från den 16
Maj till den 28 Okt.
1847, derunder Häradshöfdingen likväl först den 31
Maj blifvit från vintertingets afslutancle befriad, samt från den I Juli till den 1 Okt. 1848; och hvad Häradshöfdingen Kökeritz till sin ursäkt i fråga om dröjsmålet vid handläggningen af berörde mål föreburit derom, att andra embetsgöromål påkallat hans verksamhet, att erforderligt skrifvarebiträde saknats, samt att han varit af iråkad sjuklighet besvärad, icke förtjente afseende, helst hvad särskildt anginge sistnämnde omständighet, Häradshöfdingen åtnjutit den tjenstledighet, hvaraf lian hos Kongl. Hofrätten anmält sig vara i behof; pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, det skulle Häradshöfdingen Kökeritz, för det af honom i ofvan omförmälte hänseenden ådagalagda försumliga och felaktiga förhållande i utöfningen af sitt embete, böta tre hundra daler silfvermynt med ett hundra R:dr banco. — 67 — Härförutan har Kongl.
Hofrätten, uppå särskildt af Advokatfiskalen väckt fråga om ansvar för tings utsättande å andra, än de i lag och särskild författning stadgade tider, samt underlåtenhet att för tingen till Kongl.
Hofrätten insända de anteckningar, som enligt Kongl. Brefvet af den 27
Maj 1801 bordt föras, funnit Häradshöfdingen Kökeritz hafva härutinnan felat och dömt honom att böta, för tingsterminernes origtiga utsättande tjugu daler och för underlåtenheten att insända omförmälte anteckningar tio daler, tillhopa trettio daler silfvermynt med tio R:dr banco; varande bemälte Häradshöfdinge dessutom ålagdt att godtgöra Galine, Thomas Kyrkebys och Hejdenberg deras kostnader i målet med fordrade tretton R:dr 24 sk. banco; hvaremot någon annan kostnads- eller skade-ersättning, af anförda skäl, ansetts icke kunna Häradshöfdingen ådömas.
Öfver detta utslag har å ingendera sidan någon underdånig klagan blifvit förd.
I anledning af ett hos Kämnersrätten i Westerås förelupet så beskaffadt förfarande, att oaktadt Kämnersrätten den 13 Mars 1846, då en till värjemålsed dömd person var tillstädes för alt eden fullgöra, men målet i anseende till åklagarens hinder af sjukdom att sig inställa måste uppskjutas, bordt likmätigt 12 kap. 1 § samt 16 kap. 6 § Rättegångsbalken utsätta \iss dag för ärendets ytterligare behandling, Kämnersrätten likväl sådant uraktlåtit samt förklarat, att Åklagaren, i händelse han ville fullfölja vidare talan, ägde att anmäla sig hos Rättens Ordförande för utsättande af dag till målets ytterligare behandling; hvarefter Kämnersrätten den 14 Januari 1848, utan att höra någondera af parterna, eller ens underrätta dem om målets företagande, detsamma genom utslag på det sätt afgjort, att enär Åklagaren icke fullgjort det honom genom Kämnersrättens beslut gjorde föreläggande, samt derigenom visat, att han saknat befogenhet att sin talan fullfölja, den tilltalade vid sådant förhållande från ansvar befriades; har jag ansett mig icke kunna undgå att ett sådant förfarande lagligen åtala låta; och sedan i följd häraf åtal blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrätten, efter det Kämnersrättens
Ordförande och en af dess Ledamöter under aktionsrnålets behandling allidit, genom utslag den 14 April 1851 förklarat, att då Kämnersrättens berörde förfarande, särdeles den 14 Januari 1848, varit lagstridigt, Kongl. Hofrätten pröfvade, likmätigt 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, rättvist, det skulle tre Kämnersrättens Ledamöter, af hvilka den ene uti Rättens beslut den 13 Mars 1846, samt de 2:ne öfrige uti utslaget den 14 Januari 1848 deltagit, böta den förstnämnde tjugu daler silfvermynt med sex R:dr 32 sk., samt de andre två hvardera fyratio daler silfvermynt med tretton R:dr 16 sk. banco; och liar öfver detta utslag underdånig klagan icke å någondera sidan blifvit förd.
Det uti min berättelse till sista riksdag upptagne aktionsmål, hvilket efter angifvelse af förre Riksdagsfullmäktigen Erik Andersson i Nya Dahla blifvit uti Kongl. Göta Hofrätt anhängiggjordt emot vice Häradshöfdingen N. M. Stedt *) och af Kongl. Hofrätten afgjordt genom utslag den 3 Juni 1850, har, efter hvad i samma berättelse äfven förmäles, genom mina underdåniga besvär kommit under Kongl.
Majits nådiga pröfning, och är nu mera genom nådigt Utslag den 10 April 1851 på det sätt afgjordt, att som i fråga varande på Erik Andersson uttagna stämning till 1847 års sommarting med Gudhems härad innehållit, att tinget började den 10 Maj, men å denna dag, då Erik Andersson, efter hvad obestridt vore, på tingsstället sig infunnit, någon rättegång vid Gudhems Häradsrätt icke förevarit, utan Häradsrättens ransakningssammanträden redan upphört, vid hvilket förhållande Erik
Åndersson icke haft anledning att den emottagne stämningen vidare åtlyda; alltså och då Häradsrätten vid målets handläggning den 8 Maj och den 18 Juni 1847 felat deruti, att på grund af blott en persons intygande Häradsrätten ansett Erik Andersson hafva varit behörigen stämd, och derföre, enär Erik Andersson icke tillstädeskommit, genom utslag nyssnämnde den 18 Juni fällt *) Angående domstolsåtgurder grundade på ogiltig stämning (se sid. 165). — 68 — honom till böter 32 sk. oell förelagt honom att å nästa ting, dertill saken uppsköts, sig inställa vid tre R:dr 16 sk. vite; men vice Häradshöfdingen Stedt, hvilken vid sistnämnde ting icke varit ordförande i Häradsrätten, ej stöde i ansvar för Häradsrättens då gifna beslut i vidsträcktare mån, än detsamma genom Erik
Anderssons fällande till sagde vite innefattade tillämpning af ofvan omförmälte utslag, pröfvade Kongl. Majit rättvist, med ändring af Hofrättens utslag och jemlikt 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, döma vice Häradshöfdingen Stedt att böta tjugufem daler silfvermynt med åtta R:dr 16 sk. och att med fyra R:dr, allt banco, ersätta Erik Andersson den, till följd af Häradsrättens ogillade åtgärd, honom medelst böternes och vitets uttagande vållade förlust.
Af den grund, hvarpå detta nådiga Utslag hvilar, har jag ansett följa, att förre Riksdagsfullmäktige!] Erik Andersson, hvilken icke haft anledning att den emottagna stämningen vidare åtlyda, efter att hafva å tingsstället infunnit sig den 10 Maj, då någon rättegång vid Häradsrätten icke förevarit, lika oförskyldt blifvit, efter Häradsrättens vid höstetinget 1847 gifna föreläggande, fälld å påföljande ting till förnyadt vite 10 R:dr, som han å nämnde hösteting fälldes (ill det å nästföregående ting stadgade vite, samt att han alltså måste vara lika berättigad till godtgörelse för det ena, som fiir det andra af dessa hos honom uttagna vitén, ehuru Kongl. Majit i nåder funnit vice Häradshöfdingen Stedt, som ej förrättat det ting, då det förnyade högre vitet blifvit förelagdt, icke stå i ansvar för detta föreläggande, och han således ej heller blifvit förpligtad att för detsamma gifva skadestånd.
Men då Stedt var härifrån befriad, har jag funnit någon annan icke kunna vara dertill skyldig, än den person, som i egenskap af Häradsrättens ordförande stod i ansvar för det vid höstetinget fattade beslut, hvarigenom förnyadt och förhöjdt vite blifvit förelagdt.
Häremot fann jag väl kunna göras det inkast, att detta beslut var en icke mindre oundviklig följd af målets föregående behandling, än fällandet till det vid sommartinget redan stadgade vite, helst det vid höstetinget hvarken ålåg eller tillkom Häradsrätten att företaga ny pröfning af den vid föregående ting redan afgjorda frågan om stämningens giltighet.
Men till undanrödjande af ett sådant inkast, hvars grundlöshet förutsättes uti skälen för Kongl. Majits nådiga Utslag, ansåg jag mig dessutom kunna åberopa den redan under åtalet mot Tit.
Stedt af mig gjorda anmärkning, att vid föreläggande af vitén, på grund af den för giltig antagna stämningen, åtminstone bordt föreskrifvas, att uppskofvet och vitet skulle svaranden kungöras, för att kunna emot honom äga verkan; och att äfven underlåta denna högst nödiga föreskrift ansåg jag
Häradsrätten hafva vid höstetinget varit hvarken skyldig eller berättigad genom de beslut, sorn blifvit vid sommartinget fattade.
Behofvet af en sådan föreskrift hade tvertom blifvit desto mera synbart, ju flera gånger som uteblifvandet inträffat.