Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan i 2 § 15 Kap. Rättegångsbalken blifvit stadgadt: att de, som för andra tala och svara, skola vara oberyktade, ärlige, redlige och förståndige man; att ej någon bör dertill allmänneligen brukas, som af rätten, der saken drifves, ej godkänd är och lof dertill fått; samt att Konungens betjente, som kronones uppbörd ej hafva, må för deras vänner tala, när deras förmän det tillåta och de sin tjenst dermed ej försumma eller det emot deras embetes pligt ej strider; och Kongl. Majit, genom nådigt Bref den 27
Maj 1801 vidare förordnat att, vid fullmäktiges antagande och godkännande, nyssberörde lagrum skulle på det nogaste efterlefvas, och med undantag af de händelser, samma lagrum serskildt utstakar, ej någon, undantagande kronobetjent å landet, som icke uppbörd eger, samt Lands- och Stadsfiskaler, tili fullmäktig brukas, som ej, efter fullgjorda akademiska specimina, på sätt serskilda författningar innehålla, af rätten, der saken drifves, lof dertill fått; så och efter det Lag-Utskottets Betänkande, J\i 47.
Rikets Ständer i underdånighet anmält, att författningarnes stadgande i fråga om rättigheten att föra andras talan, vid åtskilliga domstolar blifvit på det sätt tillämpadt att, med hemtad anledning af 1801 års åberopade Kongl. Bref, endast Kronobeljente, Lands- och Stadsfiskaler samt de personer, hvilka aflagt akademiska specimina, ansetts berättigade att föra andras talan; blef under den 8 September 1829 af Kongl. Majrt förklaradt, att genom 1801 års oftanämnde
Bref någon ändring af 15 Kap. 2 § Rättegångsbalken eller någon inskränkning i de stadganden, som deri finnas, angående rättigheten att föra annans talan, icke blifvit gjord.
Ehuru, jemlikt denna förklaring, lagens stadgande i sista mom. af ofvananförde § blifvit oförändradt, skulle likväl, efter den uppgift, som Riksdagsfullmäktigen Nils Larsson från Jemtland, gjort uti ett till Hederv.
Bonde-Ståndet ingifvet memorial, en del domare, utan afseende å framställd anmärkning, godkänt Kronofogde såsom behörigt rättegångs-ombud.
Derföre kunde ej eller lagen lägga hinder.
Om kronans uppbördsman får förtroende, att för annan tala eller svara, och han bar lägligt att förtroendet emottaga, syntes hans rätt att uppfylla samma förtroende ej böra bero på annat förhållande, än det, huruvida sådant är förenligt med hans embetspligt; och det är på denna grund, som Nils Larsson föreslagit, att sista mom. i 2 § 15 Kap.
Rättegångsbalken måtte så förändras, att uppbördsman erhålla berörde rättighet; med hemställan derjemte, om icke den inskränkning, som genom Kongl. Resolutionen d. 21 Juli 1795 blifvit gjord i afseende pä Landtmätares rätt att föra andras talan, likaledes måtte uppbäfvas.
Denna motion bär blifvit till Lag-Utskottets utlåtande hänskjuten.
Utskottet har derföre tagit densamma under pröfning; men dervid har Utskottet funnit de inskränkningar, som uti ifrågaställde hänseende blifvit gjorda, ej sakna giltiga anledningar.
Vöre kronans uppbördsman helt och hållet förbudne att föra andras talan, kunde visserligen skäl till anmärkning finnas; men så är ej förhållandet.
Lagen tillåter dom nemligen att tala för sina vänner, om det ej strider emot deras embetspligt; och den förbjuder dem således endast att låta sig såsom fullmäktige allmänneligen begagnas.
Försigtigheten talar ock för detta förbud; ty genom det allmänna begagnandet skulle de tilläfventyrs komma i en mängd affärsförhållanden med enskilde, som lätteligen kunde leda till men för det allmänna, hvars vårdnad i första rummet dem åligger; och då, beträffande Landtmätare, hvilka, likmätigt åberopade Kongl.
Resolution d. 21 Juli 1793, ej få, såsom enskildes fullmäktige, drifva saker för rälta, utan sina förmäns tillstånd, detta vilkor för rättighetens utöfning blifvit föranledt af Bonde-Ståridets i underdånighet förda klagan deröfver, att Landtmätare, genom sakdrifvareyrkets utöfvande, försummade sina tjensteåligganden; får Utskottet, enär det är förmäns pligt att tillse det underordnade uppfylla deras 4 Lag-Vlskotlels Belänkande, M 48. skyldigheter, och således att afhålla dem från sådana utom tjensten liggande bestyr, hvilka derför kunna blifva hinderliga, vördsamt afstyrka bifall å ifrågavarande motion.
J\ö 48.
Ank. till Exp.-Utsk. deh 13 Aug. ISSI, kl. 10 f. iö.
Betänkande, i anledning af vackt motion om ändring i lagens stadganden om tiden, då hemman å landet och hus i staden skola afträdas.
Enligt 5 och 10 §§ i Jordabalkens 16 Kap. är rätter fardag å landet den 14 dagen i Mars månad samt i staden, om våren den sista dagen i nämnde månad, och om hösten den sista September.
Den olikhet, som härutinnan således eger rum, skulle, efter hvad Herr Grefve Mörner, C. G, uti ett af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitteradt memorial, förmenat, medföra flera olägenheter.
”Gränsskillnaden emellan stad och land, emellan yrken och näringar” bortfölle nemligen allt mer och mer.
Der före skedde ock flyttningar från land till stad oftare än tillförene.
Den, som den 14 Mars lemnade sin bostad å landet, fick emellertid icke tillträda den han förskaffat sig i staden förr än den sista i samma månad; och deraf härflöte de antydda olägenheterna.
Våra klimatiska förhållanden voro dock icke af den beskaffenhet, att någon serdeles vigt ligger derpå, om fardag å landet inträffar den 14 Mars eller den sista i samma månad; och det är på grund häraf, som Herr Grefven föreslagit; ”att dagen för afflyttning från jord och hemman å landet bestämmes till den sista dagen i Mars månad eller ock till någon annan lämplig dag om våren, samt att, i sistnämnde händelse, flyttningsdagarne i stad förändras till samma dag örn våren, som för flyttningen på landet varder bestämd, samt till den dag om hösten, som sex månader derefter infaller.”
Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, har Utskottet tagit i öfvervägande.
Och ehuru ostridigt är, att en del of de yrken och näringar, som tillförene uteslut Lag-Utskottets Betänkande, Jt? 49. 5 tande bedrifvits i städerna, nu mera ofta utöfvas på landsbygden, ligger likväl, efter Utskottets omdöme, icke deruti någon grundad anledning att vidtaga den ifrågaställde lagförändringen.
Fardagstiderna å land och i stad må vara ordnade under andra förhållanden; men ordnandet har dock egt rum med hänsigt till hufvudnäringarne; och derutinnan förblifver alltid en olikhet emellan stad och land.
Då i städerna handel och slöjder måste anses såsom de hufvudsakligaste näringsmedlen, är deremot jordbruket iandtmannens förnämsta yrke; och med afseende derå har tiden för jords afträdande blifvit bestämd.
Möjligtvis skulle dock våra klimatiska förhållanden medgifva någon förändring af denna tidsbestämmelse; men då i betraktande tages: att omförmälde tid i allmänhet anses vara för ändamålet väl afpassad, samt att förhållandena å landet för närvarande äro derefter lämpade; så och enär man ej utan serdeles trängande anledning bör förändra lag, och de anmärkte olägenheterna, efter hvad Utskottet redan antydt, icke innefatta en dylik anledning, föranlåles Utskottet vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande motion ej måtte bifallas.
Stockholm d. 12 Augusti 1851.
M 49.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Aug. 18S1, kl. lo f. ra.
Betänkandei anledning af vackt motion om ändring i 21 Kap. 3 § Rätteg äng s-Balken.
Denna motion är, hos Höglo!!.
Ridderskapet och Adeln, väckt af herr Friherre Palmstjerna, C. O., hvilken föreslagit, att till 1 mom. af berörde §, hvilket är af denna lydelse: »Den saken tappar, gälde sin vederdeloman det allt åter, som han trängd varit derå kosta»; måtte göras följande tillägg: »Men gäldenär gifve ej borgenär mera än högst hvad den fordran är, sorn utsökes.»
Enligt hvad motionären tillkännagifva, är detta förslag föranledt af den mängd lagsökningar, som verkställas för auktionsinrop till obetydliga belopp.
De skulle nemligen ofta blott uppgå till få riksdaler, och understundom till endast några sk il— lingar.
Följden vore att lagsökningskostnaderna i dessa fall betydligen komma att 6 Lag-Utskottcls Betänkande, JYi 50. öfverstiga de utsökta beloppen, hvilket visserligen medförde fördel för sökanderne, men deremot helt och hållet utarmade de fattiga gäldenärerne och dymedelst skadade det allmänna.
Det vore således af vigt att förekomma omförmälta förhållanden; och i sådant afseende syntes lämpligaste utvägen vara den, att göra det till försäljares intresse, att icke på kredit lemna varor åt dem, hvilka befinnas i sådana omständigheter, att de ej, utan sin undergång, kunna gälda den skuld, hvari de råkat.
För sådant ändamål borde föreslagna tillägget vara af serdeles vigt.
Då auktionsförrättare icke hade någon vinst, utan snarare förlust genom lagsökning, måste de akta sig för att lemna kredit åt hvar och en, som gör inrop, hvilket icke sällan skedde utan behof, blott af obetänksamhet och utan hänsigt till råd och lägenhet.
Lag-Utskottet, hvars yttrande, i anledning af berörde motion, blifvit infordradt, medgifver äfven, att det skulle leda till serdeles nytta för det allmänna, derest man kunde hindra fattiga personer att skuldsätta sig på auktioner genom inrop af varor, hvilka ofta för dem äro obehöflige eller åtminstone mindre behöflige.
Det medel, som för sådant ändamål nu blifvit föreslaget, torde emellertid ej vara lämpligt.
Den, som nödsakas att lagsöka för utbekommande af sin fordran, kan ej, utan på rättvisans bekostnad, vägras ersättning för alla de kostnader, lagsökningen medför; och då behofvet att lagsöka inträder genom gäldenärens underlåtenhet att ordentligen betala, måste denne äfven godtgöra de kostnader, han genom underlåtenheten förorsakar.
Af sådan anledning får Utskottet vördsamligen afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
Stockholm den 12 Augusti 1851. jyt 50.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Aug. 1851, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om bestämmande af vissa dagar för lifgifvande af domar och utslag i Hofrätt och Rådstufvurätt.
Genom 24 Kap. 5 § Rättegångsbalken är stadgadt, att uti nämnde domstolar skola parter, genom anslag, vid middagstimman dagen förut, stämmas alt dom å tid Lag-Utskottets Betänkande, M SÖ. 7 föresattan emottaga.
Herr Grefve Mörner, C. G., anmärker emellertid, uti ifrågavarande motion, att berörde stadgande skall medföra flera olägenheter.
Först och främst vore det besvärligt för parter, att dagligen efterforska om icke anslag till doms utgifvande i dem rörande mål skett, och för det andra äfventyrade de lätt att förlora fatalier.
Dessa olägenheter syntes dock i någon mån kunna undvikas om vissa dagar i hvarje vecka eller månad bestämmas, då sådana domar och utslag, som efter anslag utgifvas, skola utlemnas; och som en sådan bestämmelse äfven skulle bereda en lättare kontroll deröfver, att vederbörande expeditionsbafvande ej dröja med utgifvande af färdige beslut, har motionären föreslagit, att till ofvanberörde lagrum måtte läggas ett stadgande, som innefattar en föreskrift i omförmälde syftning.
Men då ornständigheterne ofta kunna vara af den beskaffenhet, att ett dröjsmål med utgifvande af domar och utslag af ifrågavarande art, skulle medföra skada för rättsökande; — då ett dylikt dröjsmål dock ej kunde undvikas, derest utgifvandet blott fick ega rum på vissa dagar; — då några olägenheter ej eller, så vidt Utskottet kunnat erfara, varit en följd af saknad föreskrift i föreslagna syftningen; och då densamma, derest den skulle anses behöflig, icke bör meddelas i lag, utan i serskild arbetsordning; — får Utskottet vördsamligen afstyrka bifall å herr Grefve Mörners motion.
BECKMAN, 18S1. 7 \ Lag-Utskottets Utlåtande, N;o 51 1 ■Vo 51.
Auli. lill Exp.-Utsk. il. 13 Augusti 1851, kl. 5 b. m.
Utlåtande, i anledning af gjorde anmärkningar mot Utskott tele, i tredje punkten af dess under N;o 25 afgifna bettin kande, framställde förslag till förordning om vissa bestämmelser i afseende pä fullföljden och behandlingen af mål i Hofrätt.
Omförmälde anmärkningar, hvilka blifvit framställda hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Vällofliga Borgareståndet, äro riktade emot dels den af Utskottet begagnade form för de föreslagna föreskrifternes utfärdande; dels innehållet af vissa föreskrifter eller sjelfva saken, dels ock redaktionen af den tillstyrkta författningen i åtskilliga delar.
Behofvet af stadganden i föreslagna syftningen har deremot icke blifvit bestridt; och som Utskottets förslag är vordet af Högvördiga Presteståndet samt Hedervärda Bondeståndet i sin helhet godkändt, följer deraf att samtlige Riksstånd äro i sistnämnde hänseende ense; hvadan det endast återstår att pröfva huruvida de gjorda anmärkningarne böra föranleda dermed åsyftade förändringar i förslaget.
Ordningen för denna pröfning har Utskottet angifvit vid redovisning för anmärkningarues riktning; och derföre upptages: l:o.
Frågan om formen för de föreslagna föreskrifternes utfärdande.
I denna del har man anmärkt, att då ifrågaställde förslag handlar dels om hvad man bör iakttaga vid måls fullföljd i Hofrätt, dels om hvad i vissa fall åligger klagande part, derest Hofrätt utställer af honom anförde besvär till kommunikation, dels ock om rättegången i Hofrätten efter slutad skriftvexling, samt således sönderfaller i tre serskilda delar, lämpligast varit, att göra stadgandena till föremål för lika många författningar, och icke, på sätt Utskottet Bih. till R.
Prof. 1850 $ 1851. 7 Sami 1 Afd. 31 Höft. 2 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 5t. föreslagit, upptaga desamma i en enda.
Fuljden kunde nu blifva att, om Kongl.
Maj:t skulle anse förslaget i en del ej kunna sanktioneras, Han nödsakades afslå alltsammans.
Denna omständighet har Utskottet ej eller förbisett vid förslagets uppgörande; men då de stadganden, hvarom fråga är, om de än kunde indelas under flera kategorier och således i serskilda författningar behandlas, likväl sins emellan hafva ett inre sammanhang samt hufvudsakligen afse rättegången i Hofrätt; och då det ostridigt leder till reda och tydlighet, att de ämnen, som sammanhänga, jemväl till det yttre sammanbindas; ansåg
Utskottet sig ej eller böra i serskilde författningar splittra stadgandena; och denna åsigt vidhåller äfven Utskottet.
Visserligen kan den förutsatta händelsen inträffa; men dels torde den vara mindre att befara, derest Ständerna gilla förslaget, och dels skulle författningens ändamål högst ofullständigt uppnås, om icke stadganden för alla de fall förslaget upptager, komme att meddelas; och enär man dessutom bör söka undvika att onödigtvis öka antalet af den mängd författningar, som redan finnas och som betydligen försvårar lagarnes rådfrågande och tillämpning, synes Utskottet ej utan giltiga skäl vidhålla sin åsigt. 2:o.
Hvad dernäst angår förslagets innehåll eller sjelfva saken; så har det blifvit anmärkt, att, då handlingar i konkurs-sak, deri vädjadt blifvit, skola af konkursdomaren till Hofrätten insändas, ett undantag för dessa mål bordt göras i 1 §, den der talar om skyldighet för part, att vid inlagan foga de handlingar, hvarpå han sig beropar, samt stadgar påföljd för underlåtenhet deraf; — att den i 3 § gifna föreskrift om underdomares skyldighet, att i besvärshänvisningar och vadebevis utsätta allt hvad som, enligt 1 och 2 §§, åligger part vid fullföljd af talan, borde inskränkas till meddelande af blott en erinran om klagandes skyldighet att iakttaga hvad Hofrätt föreskrifver, derest inkomne besvär utställas till förklaring eller utlåtande, enär de omständligare föreskrifterne lätteligen skulle kunna leda till oreda och skada för parter; — att något behof ej vore af annorlunda beskaffade berättelser, än för närvarande i Hofrätt utfärdas, och följaktligen ej eller af den föreskrift, som i 5 § blifvit meddelad i afseende på berättelses innehåll, så vidt nemligen samma föreskrift innefattade tillägg till det stadgande, som i denna del redan finnes gifvet i 2 § af Rättegångsbalkens 22 kapitel, hvadan föreskriften desto hellre syntes böra förändras, som densamma i betydlig mån komme att öka Hofrätts-ledamöteroes arbete; — samt att den i 6 § förekommande tidsbestämmelse af en månad, efter slutad skriftvexling, hvarinom part, som i Hofrätt vill Böra vittnen elier förete bevis, borde derom framställa begäran, Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 51. $ vöre olämplig, serdeles som rättigheten för parterne att, vid berättelsevis underskrifvande, göra förbehåll om mundtligt förhör, och att dervid söka vittnesförhör, blifvit bibehållen; hvarförutan omförroälde § jemväl borde göras tillämplig på tili Hofrätt instämda saker, och ej inskränkas tili allenast vadjade mål, hvilket dock skett i förslaget; — varande dessutom bemställdt huruvida det vore rätt att bibehålla den gamla skillnaden i behandlingssättet af vädjade och besvärs-mål i Hofrätt.
I anledning af denna hemställan, får Utskottet till en början erinra, att något yrkande om boiltagando af berörde skillnad icke varit väckt.
Men ehuru redan häri ligger en tilI— fyllestgörande förklaringsgrund dertill, att Utskottet bibehållit skillnaden, anser sig likväl Utskottet böra tillkännagifva att, om än förslag i anmärkte syftningen varit fraaiställdt, Utskottet dock skulle tvekat att understödja samma förslag.
Tili det olika behandlingssätt af vädjade saker och besvärs-mål, som i vår Rättegångs-ordning är föreskrifvet, saknas icke anledningar.
Det liar derföre äfven blifvit så väl af Lagkommitléen, som af Lagberedningen bibehållet; och det kan ej eller förändras, utan en vidlyftigare rubbning i Rättegångsordningen.
Det är nemligen icke blott i Hofrätten, som omförmälde mål olika behandlas, utan afven i ^Högsta Bömstolem
Om således olikheten upphäfves i Hofrätt, lärer det ej gå an att bibehålla densamma i Högsta Domstolen; men derhän syftar icke hemställningen; och häraf torde vara klart, att Utskottet ej kan understödja någon förändring härutinnan för Hofi ätt; samt att Utskottet således anser ifrågavarande hemställning ej böra leda till någon följd.
Likaledes synes den mot föreskriften i 5 angående berättelses beskaffenhet, gjorda anmärkning ej vara af den vigt, att den påyrkade förändringen i denna del af förslaget bör vidtagas.
Föreskriften är hufvudsakligen öfverensstämmande med den, sorn innefattas i 3 § 22 kap.
Utskottet har endast tillökat denna sednare med stadgande derom, att i berättelse skall utmärkas å hvad ställe i handlingarne det finnes, som i berättelsen omtalas, samt slutligen bestämdt utsättas de frågor, som Hofrättens pröfning underkastade blifvit; och detta stadgande är af vigt, isynnerhet då man, på sätt föreslaget blifvit, vill afskaffa det tidsödande, oftast onyttiga bruket att, efter slutad föredragning af ett mål, uppläsa alla handlingarne i detsamma.
Utmärkandet af det ställe i handlingarne, hvarest det återfinnes, som i berättelsen omtalas, underlättar Öfrige ledamöters kontroll på föredragande ledamoten, och frågornas utsättande lernnar parter tillfälle att bedöma huruvida föredraganden rätt upplättat deras tvist.
Någon synnerlig tillökning .; arbetet förorsaka» 4 Lag-Utshotteh Utlåtande, .T:o 5L ej eller genom .berättelsens fullständigande på omförmälda sätt.
För att kunna författa en riktig berättelse måste man genomläsa handlingarne och fatta saken; och derföre klöfver det ringa möda att fullgöra, hvad i denna del är föreslaget.
Deremot erkänner Utskottet, att skäl icke saknas till öfriga anmärkningar.
Visserligen kunde dock en påpekning derom, att underdomare fortfarande böra insända handlingarne i vädjade konkursmål, anses mindre behöflig, enär man ej gerna, ifrån den i 1 § gifna föreskriften om parts skyldighet att vid inlaga foga de handlingar, hvarpå han sig beropar, kan sluta till något upphörande af underdomares åliggande i omförmälde hänseende.
Men allt, som leder till tydlighet och bestämdhet i lag är af vigt, och derföre torde böta utmärkas att föreslagne föreskriften ej har afseende på konkurs-mål.
Då handlingars bifogande vid fullföljd af vädjade saker, ej blifvit gjordt till ett preestandum, är det, på sätt anmärkt blifvit, äfven öfverflödigt, att en föreskrift om hvad den, som vill fullfölja talan i dylika mål, i nämnde hänseende har att iakttaga, meddelas i vadehänvisningen, enär den, efter antagen princip, endast bör innehålla hvad den vädjande har alt fullgöra för talans bevarande; och då de föreskrifter, som Hofrätt, vid kommunikation af anförde besvär, meddelar, i många fall måste lämpas efter serskilda förhållanden och omständigheter, delar jemväl Utskottet deras åsigt, som anse tillräckligt om i besvärshänvisning en erinran lemnäs den klagande, att ställa sig till efterrättelse, hvad Hofrätten föreskrifver i händelse hans besvär kommuniceras.
Då Utskottet uppgjorde sitt förslag, tog Utskottet ledning af hvad 1807 års Kongl. Förklaring härutinnan stadgar.
Utskottet förutsåg emellertid, att flera olägenheter kunde härflyta af de omständligare föresKritterne; ecb, efter hvad Utskottet numera inhemtat, hafva dylika olägenheter flera gånger inträffat med anledning af stadgandet i berörde författning.
Deraf göres ej elier behof; ty genom en sådan erinran, som nyss är nämnd, erhåller den klagande all, för sin rätts bevarande, nödig underrättelse.
Enär 6 § har afseende på så väl instämde, som vädjade mål, Sr det sannt, att sådant måste i §:n utmärkas; och då den part, som fullföljer talan i Hofrätt, bör, derest han för bestyrkande deraf vill förete bevis, hvarpå han eger tillgång, framställa begäran derom under skriftvexlingen, helst han eljest blir i tillfälle att onödigt uppehålla målet; torde den tid af en månad efter skriftväxlingens slut, som i omförmälda § bestämmes, för framställning af en dylik begäran, ej helier böra medgifvas.
Någon inskränkning sker härigenom Lagutskottet* Utlåtande, N:o 51.
H icke i parlens rätt; ty rättigheten att få förete den bevisning, som under skriftvexlingen ej varit kunnig eller att tillgå, eller till hvars företeende anledning först derefter yppats, hetages dem icke.
Endast ett medel att onödigt uppehålla mål och såmedelst skada vederparten, undanrödjes; och derföre erkänner
Utskottet riktigheten af anmärkningen emot ifrågaställde tidsbestämmelse, till hvars utstakande Utskottet haft stöd i Lagberedningens förslag. 3;o Slutligen har Utskottet tagit de emot redaktionen i Utskottets förslag framställda anmärkningar i öfvervägande.
Någon annan redogörelse derför torde emellertid ej er fordras, än att Utskottet å dessa anmärkningar fästat behörigt afseende vid uppgörande af det förändrade förslag, hvilket Utskottet nu går att till pröfning öfverlemna.
Utskottet får således vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte besluta en så lydande Förordning, t afseende på fullföljden och behandlingen af mål l Hofrätt. 8 i Den, som i Hofrätt fullföljer talan emot Underrätts, Konungens Refallningshafvandos eller annan Embetsmyndighets beslut, bör, inom den tid, som för fullföljd af sådan talan är vorden i lag och författ ningar stadgad, till Hofrätt ingifva det öfverklagade beslutet, äfvensom, derest vädjad t blifvit, vadebevis, så ock olla protokoll, som i målet förde äro, tillika med andra handlingar, hvarå han sig beropar.
Gitter han det, bör Hofrätten, genom beslut, som må, efter anslag, meddelas, förelägga klaganden att, inom viss lämplig tid och vid den påföljd, nyss sagd är, inlemna de saknade handlingarne.
Börande inlagan och dertill hörande bevis i alla mål tväfaldl ingifvas på säl t i 27 kap. 6 § Rättegångs-balken i afseende på lagvadda eller instämda saker redan stadgadt finnes. Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 51.
1 fråga om handlingarnes, insändande i konkurs-sak, deruti vädjad! blifvit, lände hvad serskildt fdreskrifvet är till efterrättelse.
Filmer Hofrätten nödigt att öfver inkomna besvär infordra förklaring eller utlåtande, vare klaganden i alla do lall, der offentlig myndighets—åtgärd för sådant ändamål icke af Hofrätten anlitas , pligtig att besvärshandlingarne uttaga, dem vederbörande tillställa och bevis derom till Hofrätten ingifva, inom den tid, som af Hofrätten förelägges.
Försummas det, bafve klaganden sin talan i målet förlorat; dock bör erinran härom lemnäs i de hänvisningar, som, för fullföljd af talan i Hofrätt, meddelas parter.
Förklarande!) vaie ock skyldig att med förklaring inkomma inom den tid, som uf Hofrätten bestämmes, vid äfventyr att eljest icke varda i saken hörd. 8 3- Sedan, efter slutad skriftvexling i instämd eller vädjad sak, densamma blifvit, i den ordning ö § 27 kap.