Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han kände slutet närma sig, lätt han sig bäras ut i solljuset och anbefalde sig i den Guds händer, som skapat solen.
Den första tanke, som uppstod hos nordbon -- han står icke ensam deri -- när han hörde läran om en ny gud, var den, huruvida den nye var starkare än de gamle.
Derpå berodde ofta den yttre öfvergången till christendomen.
En sådan erfarenhet låg ock till grund för de korståg, som företogos till hedningarnas omvändelse; desse blefvo, när de slogos, förvissade om sin vanmäktighet gent emot den nya guden och tvungos derigenom att foga sig i den nya ordningen.
När grunden på det viset var lagd, berodde fortsättningen af lärarnas arbete på själarna.
Den katholska gudstjensten med dess ceremonier och prydnader förfelade icke att göra intryck.
Detta allt fästade de oomvändas nyfikenhet; det berättas om många att besök i en kyrka bestämde deras öfvergång.
Så skedde t. ex. när biskop Fredrik år 981 hade följt Thorvald vidfarne till Island och der tagit in i hans fädernehem.
Thorvald predikade för sina fränder och någre blefvo verkligen omvände.
En gång var hans fader vitne till en högtidligt firad gudstjenst.
Klockornas klang, mess-sångerna, de hvita kläderna och prakten, de flammande vaxlågorna och annat dylikt fästade hans uppmärksamhet.
Han yppade för sonen sina tankar om de skiljaktiga religionsbruken och uttalade dervid den charakteristiska anmärkningen: “eder Gud synes fröjdas åt ljuset, hvilket våra gudar sky.“
Men han var ännu icke öfvertygad.
Han hade en skyddsande, hos hvilken han plägade hemta råd, och den anden bodde i en sten bredvid gården.
Biskop Fredrik förstörde stenen.
Nu läto Thorvalds föräldrar döpa sig och hela huset, utom brodren Orm, som först i en senare tid lät sig christnas.
De två missionärerne färdas omkring på Island och deras verk bar på sina ställen frukt, ibland annat hade en femårig gosse sjelfmant kommit och begärt dopet, men på allthinget rönte de bitter motsägelse och på Hägranäs vårthing synas de hafva blifvit förklarade för fredlöse.
Thorvald hade ännu icke hunnit tillräckligt tämja sitt sinne.
När han med biskopen lemnade ön år 986 hade han trenne mord på sitt samvete.
Han vände aldrig åter till Island, som Olof Tryggvasons saga säger, emedan han befarade, att hans tro ej skulle kunna öfvervinna hämndkänslan.
Han skall omsider hafva funnit en graf i det inre af Ryssland.
Den under sina ungdomsfärder christnade Olof Tryggvason arbetade med ifver, ehuru ej alltid visligt, på Norges fullständiga christnande och han förglömde dervid ej de Norska kolonierna.
Mången Isländare, som kom att gästa Norge, fick han med vänlighet eller trug att antaga den nya tron och försökte sedan att få denna med allvar predikad på sjelfva Island.
Der var tillståndet rätt förunderligt.
Biskop Fredrik och Thorvald hade fått lemna ön, men deras närvaro hade icke varit utan frukt.
Det herrskade i sinnena en allmän jäsning, en oro, som så ofta föregår en vigtig förändring, hvars annalkande man liksom känner, utan att förstå det.
Sagorna förtälja, den ena efter den andra, om betecknande drömmar, om andeuppenbarelser, hur skyddsandarne drogo bort, och omqvädet till allt, det som stämplade all oron i tiden, var detta: “en ny tro kommer, mäktigare än vår gamla.“
Mången eller de fleste torde icke hafva gjort detta klart för sig, men den som hade någon erfarenhet, kunde ej undgå att akta uppå tidens tecken.
Det berättas, att en gång föll talet i den visa Njåls närvaro på trosförändringen i Norge, man hade ock redan hört, att konung
Olof christnat öarna i vestern, och mången menade att det vore högst illa att öfvergifva sin gamla tro.
Då sade Njål: “mig synes, att den nya tron måtte vara mycket bättre och den säll, som håller henne väl, och kommer man hit att förkunna den nya läran, vill jag understödja dem.“
Ofta gick den vise mannen afsides från andra och man förnam, hur han mumlade för sig -- det var hos honom en öfvertygelsens kamp, som icke aflopp utan svårighet, ty hans själ var djup, hans tycke och tankar mäktiga, men som dock slutade så, att det goda kom till seger.
Det fans ock redan den tiden på Island christne, som voro den nya trons anhängare icke allenast till namnet, utan i lefnaden.
Så hände det, att en man kom för att stämma Thorvald christne för det han vägrat erlägga tempelskatten.
När stämningen var fullbordad, bad Thorvald ovännen och hans följe dröja qvar, emedan ett oväder nalkades, eller att de åtminstone, om vädret blef ondt, skulle vända åter.
De nödgades ock att göra detta och han undfägnade dem på det vänligaste under tvenne dagar.
Slutet blef, att hans ovän tog tillbaka stämningen och blef för all framtid hans vän.
Å andra sidan visade hedningarne i de allra flesta fall fördragsamhet, så snart man icke genom sin omvändelse störde de borgerliga förhållandena.
Hedningen vet med sig, att de gudar, han tillbeder, äro endast hans och finner derföre alls intet underligt deri, att andre hafva andra gudar, liksom han ej heller med någon nitälskan för sina gudars talan, för att öfvervinna en annan religion eller draga dess bekännare öfver till sin.
Svårigheterna för det verksammare uppträdandet, för att i en hast samla skördar för Christi kyrka, låg deri att man då icke kunde undgå att stöta hedningarnas intressen.
Det fordrades större vishet än de fleste hade.
Den förste, som konung
Olof sände öfver till ön, misslyckades i sitt förehafvande.
Deremot verkade Thångbrand, som år 997 landsteg på Island, afgörande för christendomens spridande, genom predikan och, om så behöfdes, med svärdet i hand.
Allt för ofta grep han tyvärr till det senare medlet, ty ehuru i grunden en bra karl, lät han sig af sin vredsinthet förledas till häftighet, hårdhet och trots.
Han dömdes fridlös för de dråp, han begått, och måste lemna ön år 999.
Vid detta års allthing blef med anledning af den nya läran rätt stor förvirring.
En af öns mest ansedda män, Hjalte Skäggeson, som antagit christendomen och på allthinget inför folket kallat Oden och Fröja för hundar, måste ock gå i landsflykt.
Emellertid närmade sig stridigheterna till sitt slut.
Islands lagar visste icke af någon annan religion än den gamla hedniska och så länge det så var, förblef christendom skydds- och rättlös.
Han måste under sitt utbredande allt tydligare framträda såsom fientlig mot det bestående statsskicket och kunde svårligen, om icke efter lång tid, blifva lagligen antagen till öns religion.
Att vidtaga dylika förändringar i öns författning tillkom naturligtvis allthinget och alltsedan Thord Gelles tid en särskild afdelning deraf den s. k. lagrättan, lagrättningsafdelningen.
I dess händer hvilade högsta ledningen af landets angelägenheter.
Här spelade godarne en ganska vigtig rol.
De tolf godarne från Nordfjerdingen och från hvar och en af de andra fjerdingarne de nio godarne och trenne af dem utsedda personer, tillsammans 48, bildade kärnan af Islands lagstiftande församling.
Hvar och en af dessa fyratioåtta hade att från sitt område välja tvenne bisittare; när lagrättan skred till verksamhet, voro på platsen uppstälda trenne rader af bänkar, som tillsammans bildade en halfcirkel.
På den midtersta raden hade de fyratioåtta sina platser; hvar och en af dem hade sin ena bisittare på bänken framför sig, den andra på bänken bakom.
Ordförande var den af lagrättan för tre år valde lagsagomannen.
Här skulle alla lagförslag framställas och antagas, så vida alla de fyratioåttas röster voro derför.
Bisittarne hade att råda, icke att besluta.
Här afgjordes alla förslag om benådning -- annars konungamaktens prerogativ -- men för beviljande af sådan fordrades äfven enstämmighet.
Här afgjordes, hur i stridiga och vid domstolarna oafgjorda rättegångsfall skulle dömas; då fordrades naturligtvis icke enstämmighet, ty det var i detta fall nödigt att få ett bestämdt resultat.
Pluralitet var nog och i händelse af paria vota hade lagsagomannen utslagsröst.
Denne hade utom att vara ordförande på och ledare af allthinget, skyldigheten att vid de tre allthingen under hans förvaltningstid uppläsa hela lagen, rättegångsbalken särskildt vid hvart thing.
Denne Islands förste embetsman fick återväljas -- en Skapte var lagsagoman i 27 år -- men man hade icke att befara något försök af honom mot öns frihet.
Hans myndighet räckte egentligen ej mer än tvenne veckor hvart år och han kunde afsättas.
Till lön för sin möda hade han om året 240 alnar vadmal och hälften af alla på allthinget ådömda böter.
Farligare var onekligen det inflytande godarne här hade tillfälle att utöfva.
Också föreslog Njål, som konseqvent vidhöll sina planer att motstå fåmannaväldets elände, att i stället för godarna borde andra, välkände och lagkunnige män kunna utväljas till medlemmar af lagrättan.
På Island fans icke som i Norge en man, som kunde genom sin makt, med lock eller öfvervåld, tvinga folket att antaga christendomen.
På Island voro tvenne utvägar möjliga -- antingen skulle lagförslaget om christendomens antagande i vederbörlig ordning framställas för och antagas af lagrättan -- det torde dock dröja innan man var säker om alla de fyratioåttas röster -- eller ock måste man gripa till utomordentliga åtgärder.
Man gjorde det senare, ehuru, så vidt möjligt var, med bibehållande af laga former.
Olof vredgades öfver den utgång, Thångbrands mission hade fått.
De hedniske Isländare, som kommo till Norge, fingo i rikt mått uppbära yttringarna af hans harm.
Han förmådde sin slägting, den nyssnämnda Hjalte och hans svärfader
Gissor hvite att trots den förras fredlöshet vända åter till Island och der fullborda omvändelseverket, och han qvarhöll hos sig trenne ansedde hedniska Isländare som gisslan för de afsända.
De kommo till Island den 20 Juni år 1000 och skyndade, så fort deras ovänners ogenhet gjorde det möjligt, till det redan församlade allthinget.
De sände bud till fränder och vänner att möta dem och ryckte sedan i stridsordning in på thingplatsen; det motstånd, man ämnat göra dem, blef om intet och de nykomne fingo rum i boden hos en af Njåls vänner.
Redan dagen derpå grepo Gissor och Hjalte verket an utan fruktan.
Till en början sjöng en prest messan och sedan vandrade de upp till lagberget, presterna i sina skrudar och med tvenne stora träkors.
Det talrikt församlade folket var tyst och den nyligen till landsflygt dömde Hjalte begynte tala, allvarligt och bevekande, att de skulle antaga den nya tron.
Så lätt gick det dock icke att få förändringen gjord.
Det blef nu det vildaste buller, bröder och fränder af olika tro förklarade sig skola för alltid vara skiljda och togo vitnen derpå -- man ser, hur medvetandet om lagen och dess former var starkt äfven i det ögonblick, då hela samhället hotades af undergång.
Midt under denna förvirring kommer en gosse springande och bland mängden spridde sig hastigt det bud, han medförde, att jordelden, en lavaflod, brutit ut och närmade sig med sina förödelser till en gård icke långt från thingplatsen.
Då började hedningarnas röster höras, att det ej var under, om gudarne läte förderf komma öfver ön, vredgade öfver de hädiska ord, som talats på thinget.
Då utropade Snorre gode, då ännu en hedning:
“på hvem tron I gudarna vredgades, när den lava flöt hvarpå vi nu stå?“
Allthinget hölls, som bekant, på en i urminnes tider fluten lavaflod.
Derpå upplöstes församlingen, hvar och en gick till sin bod.
Bitterheten försvann icke dermed.
Man var betänkt på att bilda tvenne stater på ön i stället för en.
De christne vände sig till Hall på Sida med begäran, att han ville skaffa dem lagar; då han sköt uppdraget ifrån sig, gingo de till den dåvarande lagsagomannen Thorgeir, då ännu hedning, med samma bön, framhållande derjemte de vilkor, på hvilka, enligt deras åsigt, en förlikning och statens räddning var möjlig.
Hedningarne åter beslöto att ifrigt anropa gudarna och för att än kraftigare beveka dem, offra två män från hvar fjerding, på det de måtte vända bort från Island den främmande läran.
Då ryktet härom kom till de christna och väckte deras afsky, sammankallade Gissor och Hjalte de sina och den senare14, som efter vanligheten förde ordet, föreslog dem:
“vi christne skola ock bland oss utvälja lika många att gifva och helga dem åt vår lefvande, sanna och saliga Gud, icke för att störta dem i döden, utan på det de, som blifva bestämde till detta segeroffer må i sig döda köttet och alla oordentliga begär, att de må fly verldens lustar och i stället lefva i denna verld mildeligen, i tukt och rättfärdighet, offrande sig vår herra Christus alltframgent till ett heligt offer, på det de i sin tid må med honom ärfva evigt lif uti himlarnas rike, att der blifva så mycket saligare, ju mer de här äro gudfruktiga.
Hedningarne utvälja sina sämsta att på skamligt sätt bringa dem om lifvet; vi vilja bland oss utvälja de bästa till värdiga offer.“ Hjalte och Gissro erbjödo sig för sydlandet, Hall på Sida och den förut omnämnde Thorleif christne för ostlandet, en Lenne och en Thorvard för nordlandet, men för vestlandet, der hedendomen ännu var mycket stark, blott en, Gest Uddleifsson.
På förnyad fråga, om ingen annan från de bygderna vore villig till det äskade offret, framträdde Orm, Thorvald Vidfarnes broder, som vid fadrens dop ej velat antaga christendomen, och erbjöd sig, “ehuru“, sade han, “det kan synas öfvermodigt, då jag ännu ej är mer än korstecknad.“
Lagsagomannen
Thorgeir hade icke skjutit ifrån sig förslaget att bringa ordning och lag under de ändrade förhållandena.
Han gick till sin bod, lade sig der och drog täcket öfver hufvudet.
I tvenne dygn låg han der, utan att yttra ett ord, försänkt i djupa, forskande, oroliga tankar.
Man ser hur han kände sakens vigt och kämpade sig till en öfvertygelse.
När han omsider var färdig sammankallade han alla de thingbesökande till lagberget och sedan det ånyo utbrytande tumultet stillat sig, framstälde han, under åberopande af förhållandena i Danmark och Norge, vådorna af laglösheten och erbjöd sig att framställa en lag, i hvilken man skulle göra eftergifter å ömse sidor.
Allt folket gaf på förhand sitt bifall tillkänna och då redogjorde Thorgeir för sitt förslag.
En hvar Isländing, gammal och ung, skulle blifva christen och döpas; alla tempel och gudabilder skulle förklaras oheliga och nedbrytas; den som i vitnens närvaro tillbeder beläten förvisas.
Men å andra sidan skulle det stå enhvar fritt att äta hästkött, utsätta sina barn och offra, blott detta sista skedde i sådan hemlighet, att ingen blef det varse.
Stadgandena voro väl något egna, men så afgjordt till de christnas förmon att man kan med fullkomlig rätt säga, att Island blef christet år 1000.
Den nya provins, som så vunnits för den katholska kyrkan ordnades snart.
Gissor hvite, till sist bosatt på Skålholt, var alltframgent en vän af den nya läran.
Sin son Isleif sände han till Erfurt att undervisas i bokliga konster och denne betraktades för lärdomens skull med sådan vördnad af sina landsmän, att de år 1056 öfvertalade honom att låta viga sig till biskop öfver Island.
Han lefde sedan ända till år 1080; vid hans graf stod som tolfårig yngling
Are vise, den förste som upptecknade Islands historia.
En annan i den Isländska litteraturhistorien välbekant prest Sämund vise lefde ock i de dagarna och kallas han i Kristnisaga för den bästa klerk, som funnits på Island.
Med hans och lagman Marcus Skäggesons tillhjelp förmådde Isleifs son och efterträdare i biskopsembetet, Gissor, allt folket att värdera sin egendom och bestyrka det uppgifna värdet med ed och sedan erlägga tionde derför.
Om den folkräkning han företog, har jag redan talat.
Gissor fredade landet så väl, att på hans tid var det inga stortvister mellan höfdingarna och seden att öfverallt bära vapen med sig aflades ganska allmänt.
Flere af öns mest högättade män voro lärde och vigde till prester, såsom Are och Sämund.
År 1119 var allthinget ytterst talrikt besökt, men af alla der församlade fans det ej mer än en, som hade stålhufva på hufvudet.
Då hade Biskop Gissor varit död ett år.
Det var för öfrigt denne Gissor, som gjorde sin fädernegård
Skålholt till biskopssäte, men derjemte gaf efter för Nordländingarnas böner, att deras område skulle blifva ett stift för sig med Holar till medelpunkt.
Detta senare stift, upprättadt år 1105, upphäfdes år 1800, samma år som allthinget försvann.
Det är naturligt, att christendomen skulle medföra genomgripande förändringar.
Från början inverkade christendomen på lagstiftningen.
Grågåsen är en christen lagbok.
Biskoparne hade säte bland godarna på allthinget och dessa godar hade ej mer några religiösa förrättningar.
Äfven om icke alla de drag från det förflutna, som göra taflan mörk, äro utplånade -- särskildt äro berättelserna om den gröfsta osedlighet sorgligt allmänna -- förnimmer man dock en stor skiljnad.
Det inträder en viss mattighet, som man lätt spårar i sagorna, icke sällan ett sentimentalt pjunk, som kan vara ytterst obehagligt.
Den på lysande, fastän ofta hemska bragder rika tiden tager snart slut och en hvilotid inträder, om hvars tilldragelser icke mycket är att säga.
Detta var dock ingen dödsslumrens tid.
Ett nytt fält hade öppnat sig för det rastlösa verksamhetsbegäret.
De litterära idrotterna drefvos med förkärlek, hvilkas frukter jag ofta åberopat och om hvilka jag i det följande får tala mera.
Icke litet af hednatron bevarades likväl.
På Island likasom hos oss hafva minnena af gudar och gudinnor gömt sig i dunkla sägner och mystiska bruk.
Man anknöt gerna, så ofta det kunde ske, det gamla vid det nya.
Så trodde man t. ex. att hvar menniska, hvar slägt hade sina skyddsandar, som under lifvets vexlande förhållande gåfvo skydd och hjelp.
Helgonen, i synnerhet de qvinliga, fingo för Isländarna helt enkelt betydelsen af dylika följe-andar.
Man eger från öfvergångstiden från det hedniska tänkesättet till det christna ett litterärt minnesmärke af ganska stor betydelse, den s. k.
Solsången, af hvilken jag vill meddela några visor.
Det är en död fader, som gifver sin son lärdomar.
Derom vill jag tala, huru säll jag var uti verldens boning och än om det andra huru nödde menskors söner gå till skuggorna.
Jag lutad satt länge och nedåt vägde, mycket lysten var jag dock att lefva.
Men Han rådde, Han som mäktig var, fram skynda den dödsdömdes vägar.
Hels kedjor hårdeliga slutna kommo mig kring mina sidor.
Dem slita jag ville, men de starka voro.
Lätt är fri att gånga.
Ensam jag visste, hur i alla lemmar smärtan i mig svälde.
Hels mör hemskt mig bödo hem till sig hvar afton.
Solen såg jag sanna dagens stjerna, sorgligt uti molnen sjunka, men Hels port på ett annat håll tungt jag hörde tjuta.
Solen såg jag af blodrunor sluten mycket, då jag var ur verlden dragen; mäktig syntes han, mångalunda, mer än han var fordom.
Solen såg jag.
Så mig tycktes som jag skådat herrlig Gud.
Sista gången uti tidens verld jag för honom ned mig böjde.
Solen såg jag skälfvande på vågen, rädslofull och nedböjd, ty hjertat mitt ganska mycket var uti vanmakt sönderbrustet.
Solen såg jag sällan mera dyster, mycket då jag var från verlden dragen.
Min tunga var som vänd i trä, som kallnad alltomkring.
Solen såg jag aldrig sedan efter den dystra dagen.
Ty skyarna lycktes för mig samman, jag gick bort från qvalen kallad.
Längre än alla var mig den natten, då jag stelnad låg å bädden.
Då besannades detta gudaord: menskan är af mull.
Det ser och dömer danande Gud, som jord och himmel gjort, huru enslige månge fara, fast från slägt de skiljas.
Sina verk hvar menska njuter, säll är den det goda öfvar.
Af rikedom mig var beskärd af sand en bäddad säng.
Han vandrar som Dante genom underverldens hemska boningar och kommer från dem till ljusets.
Män såg jag då, som hade mycket gifvit efter Herrans lagar, rena ljus vordo klarliga öfver deras hufvud brända.
Män såg jag då, som med mycken flit främjat andras bästa.
Englar läste helga böcker öfver deras hufvud.
Män såg jag då, som hade mycket tärt sin kropp med fasta.
Sig Guds englar för dem alla nederböjde; det var högsta hugnad.
Män såg jag då, som sin moder mättat hade.
Deras hvilorum uti himlens strålar herrligt stälda voro.
Höga vagnar såg jag öfver himlen fara och till Gud de hade vägen; dem styrde de, som utan sak mördade voro.
Mäktige Fader, höge Son, helige himlens Ande! jag beder dig, som allting skapat, oss alla ifrån synder skilja.
Detta qväde, som jag lär dig, skall för lefvande du sjunga, solens sång, som i mycket minst månd’ diktad synas.
Här vi skiljas, men månde åter råkas på menskors högtidsdag.
Herre min, gif de döda ro, tröst åt dem som lefva.
Underlig visdom var dig i drömmen sjungen, men du såg det sanna.
Ingen man så vis är skapad vorden, att af solens sång han förr hört orden.
Njål.
Det har kanske synts mången, att jag tecknat den gamla Isländarens lif med väl mörka färger.
Flerfaldiga gånger har jag framhållit som ett betecknande drag en vildhet af onekligen svårare art.
Men vi äro ingalunda deraf berättigade att utan betänklighet uttala öfver det forna lifvet och dess företeelser förkastelsens dom utan förskoning.
Vildheten kan vara af olika slag.
Vild är kannibalen, som frossar af sin fiende, sedan han förut grymt misshandlat honom.
Det finnes folk, som för det närvarande stå så lågt, att man spårar hos dem till en början föga mer än djurisk vildhet och djurisk medvetslöshet.
Hos dem har vildheten öfvergått till en andra natur, undertryckt deras öfriga charaktersdrag och till sist som en kräfta frätt deras inre, så att de icke kunna stå med någon sjelfständighet inför de ibland dem uppträdande Europeerna, det går dem, såsom en Ny-Zeländare klagade:
“våra husdjur dö ut och vi sjelfve försvinna.“
Likväl stå Ny-Zeländarne, såsom deras sägner bevisa, ingalunda bland de lägsta folken.
Våra fäder togo ej med sjukligt och försvagadt sinne emot den nya lära, som för dem förkunnades.
De dogo ej bort för beröringen med den Europeiska bildningen, sådan denna vid pass år 1000 befann sig.
Våra fäder voro icke vildar, men ej heller de halfgudar, som mången så gerna trott.
De voro menniskor med en vidunderlig kraft, som i brist på harmonisk utbildning af charakteren ofta gjorde sig gällande framför allt annat.
Vi få, vid tanken på denna deras vildhet, som understundom öfvergick till verklig råhet och upprörande grymhet, icke förgäta, att de derjemte egde en yttre odling, som ingalunda är att förakta, ej heller glömma den förtrolighet, med hvilken de umgingos med sina gudar, de höga tankar, de heliga sångerna förvara, den djupa psychologiska blick och det fina doft, som tjusar oss i Gudruns klagan, den vemodiga, innerligt varma, men manligt undergifna sorgen i den vilda Egils qväde öfver sonens död.
Dessa drag tillhöra icke ett i barbariets gräsligheter försjunket folk, utan ett, som kan räddas, kan öfvervinna de onda yttringarna och låta det goda komma till utveckling.
Sådant är för öfrigt sambandet mellan allt här i verlden, att vilja vi rätt bedöma en tid, få vi icke hålla henne isolerad för oss, utan vi måste framkalla till vitnen de tidigare skiftena med deras löften, de efterföljande med de frukter, de burit.
Hvad vitnar Nordens historia, hvad vitnar vår?
Folket, som sörjande gick vid Magnus Ladulås’ bår, som efter mångårigt förtryck reste sig under Engelbrekt och lät sig ledas af Gustaf Vasas herrskarevilja, det folk, som frimodigt offrade sig för sanningens sak under Gustaf Adolf och som trofast älskade Carl XII i trots af de olyckor, han vållade sitt land -- det folket var icke för åttahundra år sedan endast vildar.
Dess forntid måste kunna för oss uppvisa herrliga ting, om vi blott våga skjuta undan de blodfärgade vapnen och gå männen närmare in på lifvet och lyssna till slagen af deras manliga hjertan, följa gången af deras dolda tankar.
Med christendomen kom försoningen.
De skilda krafterna bragtes närmare hvarandra och under ömsesidig inverkan antogo de alltmer billiga proportioner.
Vildheten bröts och storheten kunde uppenbara sig utan afskräckande skepnad.
Dock icke genast, ty det är blott den svage, som i ett ögonblick skiftar natur.
Särskildt på Island hann icke öfvergångens tid att vika för ett stillare och mer harmoniskt tillstånd, ty republikens upplösning närmar sig alltmera och är ungefär 260 år efter christendomens antagande fullbordad.
Innan vi lemna den bragdrika tid, med hvilken vi hitintills hufvudsakligen sysselsatt oss, den tid, som skildras i den egentliga sagolitteraturen och hvars slut inträffar ungefärligen med år 1030, vilja vi än en gång kasta en blick på de förhållanden, vi lärt känna.