Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du som från ditt barndomseden kommit ut på vilse leden, som i sorg och synd och skam går de mörka stigar fram, återvinn din tro på Gud, sök att fatta änglars bud, att förstå de ljufva orden: » Frid i himlen, frid på jorden. » O, ja, må vi alla, alla, höra änglastämmor kalla i den helga julenatt / Må vi söka lifvets skatt, finna vägen som oss lär, hvar den Gudasände är, må vi honom helt oss gifva och hos oss Han evigt blifva!
E. W. A.
* " En droppe evighet. "
Tankar på årets sista afton.
K vad seklen betyda för mänskligheten, det betyda åren för den enskilda män- niskan.
Så länge hon trälar härnere, bun- den vid stoftet, så länge skall ock världens historia i stort, om ett framåtskridande utan gränser, upprepas i smått i hvarje människas lif.
Äfven hon har tider af mör- ker och barbarism, äfven hennes mål är fullkorn ning.
De dagar, som ofta i tröttande enformig- het fylla vårt lif, glida oss så hastigt ur händerna, att vi först vid ett större tidsskifte bli varse den tillryggalagda sträckan.
Då begynna vi äfven se oss o m efter resulta- ten af våra sträfvanden, efter frukterna af den inre kampen — men vi finna dem säl- lan.
Det är eftervärlden förbehållet att be- döma oss och våra gärningar, den större eller mindre insats, vi gjort i mänsklighe- tens lifssaga.
Eggande tanke!
När tiden en gång upphört att finnas till för oss, då först skola våra efterkommande uppskatta eller döma oss efter vårt sanna värde.
Så går det ock med detta flydda år, från hvilket det nu blir oss svårt att skiljas.
Vi minnas ännu, huru vi vid dess början en- dast tveksamt öppnade våra dörrar för den objudne gästen, hvilken smög sig in likt en tjuf o m natten.
Nu möta vi dess efterträ- dare, det nya året, med samma känslor af oro.
Det är det okända, som skrämmer.
Nu först hade vi hunnit bli fullt förtrogna med det gamla året, nu då vi kände det i hela dess omfång.
För somliga af oss har det varit rikt på tilldragelser, inre och yttre, rikt på ämnen till sorg som glädje.
För andra har det måhända gått skenbart spårlöst förbi — skenbart, ty om dess verkningar än icke nu kunnat skönjas, så skall framtiden uppen- bara dem.
Ingalunda har det bringat oss idel rosor.
Kanske kan i de flesta fall hvad vi alla därunder erfarit sammanfattas i tvänne o r d: ungdomen har älskat och hoppats, medelåldern har arbetat och lidit, ålderdomen har saknat och resignerat.
Så har det varit från tidernas begynnelse, så skall det förblifva intill den dag, då: » solens gyllene rund springer sönder.
» » Tid, hvad är tid?
En droppe evighet » — säger skalden.
Och fullföljande samma tankegång, säger han åter en annan gång: » Tiden droppar som ett sandkorn bort I det oändliga. » I sanning en träffande bild af tidens ilande flykt.
Af intet låter den sig hejda eller påskynda — » utan hast, utan rast » går den stadigt, fast omärkligt sin gång, och hvarje urets knäppning för oss oemot- ståndligt fram på dess breda strömdrag.
I afton står tiden åter med handen på timglaset, däri sandkornen heta dagar och hvarur äfven det sista snart förrunnit.
När det timglaset vändes om, har ännu ett år fullbordat sitt lopp; 1896 hör till det för- flutna.
Då vända äfven vi helt sakta ett nytt blad i vår lifsbok.
Har detta hittills skett flere eller färre gånger, alltid är det en lika betydelsefull handling.
Det är ett nytt kapitel i vårt lif, som därmed begynnes, hvem vet, om vi någonsin skola fullborda det.
Det är en underlig bok, denna, som vi fått i uppdrag från högre ort att författa, och på hvilken vi arbeta dag efter dag, utan att alltid känna någon tillfredsstäl- lelse därvid.
Understundom, såsom nu i årets afton- skymning, * händer det att vi taga oss före gå igenom det redan skrifna.
Det är en mångenstädes svårfattlig bok, och vi ville så gärna söka få en klar uppfattning däraf, innan vi gå vidare.
Sida efter sida vända vi tillbaka, och vårt öga fäster sig än vid ett särdeles fullskrif- vet blad, än vid ett nästan tomt.
Med ett öfverseende smålöje genomögna vi de första sidorna, hvilka innehålla så litet, ehuru full- klottrade från öfverst till nederst med den kantiga, klumpiga barnastilen.
Följa så sidor, tätt skrifna med ungdomlig lust och glöd, med brinnande entusiasm för allt godt och skönt och ädelt under solen, fulla af hug- stora planer och djärfva förhoppningar.
Men dessa lämna plats för andra, sparsamt be- skrifna, hvilka endast gifva torra fakta, ofta en enda mening blott, eller ett enda fråge- tecken.
Här och där finna vi skriften svag och darrande, nästan oläslig, och så komma blad, fläckade af tårar, och ännu andra helt oskrifna.
Det är otvifvelaktigt vårt eget verk allt detta, som är så fullt af ohjälpliga svaghe- ter.
På några ställen spåra vi dock tydligt, hurusom en annan hand ledt vår pennas gång, och det är just där, som meningen ofta blir oss så oklar.
Gång på gång stafva vi för- gäfves igenom dessa dunkla ställen, de äro och förblifva lika obegripliga.
Hur är det väl med det sista bladet, det som i natt skall vändas?
Är äfven det oskrifvet, eller är det fylldt af det rikaste innehåll?
Kanske är det skrifvet med en hemlighetsfull chifferskrift, hvilken endast under vissa betingelser blir synlig?
Huru därmed än förhåller sig, ett är visst — det kan aldrig skrifvas o m!
Likt ett ouppodladt fält, rikt på möjlig- heter, ligger i morgon det nya året, den nya hvita sidan framför oss.
Det står i vår hand att fylla den på bästa sätt.
Gärna ville vi genast från början göra utkast till detta vårt nya lifskapitels hela innehåll, men den oändliga svårigheten ligger just i att väl inpassa det i det närvarandes trångt be- gränsande ram.
Dock, hvar vore arbets- glädjen, om ej svårigheter funnes, de där egga till bekämpande, och de där skola och kunna öfvervinnas!
Måtte vi alltså med nytt mod och ny samlad kraft, med hela vår förmåga spänd till det det yttersta, i det nya året gripa oss an med vårt gamla uppdrag, för att nu omsider skapa det i ungdomen drömda mä- sterverket eller åtminstone föra det ett godt stycke framåt.
Den andra handen tillkom- mer det, att efter dess afslutande, trycka fulländningens stämpel därpå!
» St. » — * — * t I juletid, _J — U ' nders hade » slaskat »; som man kunde A ^ vänta, så braskade julen.
» Da ' n före da ' n före da ' n före doppare-da ' " n » uppgick kölden till trettioåtta grader.
Fruntimren i den stora prostgården uppe i Ångermanland gingo beklämda och ängs- liga för rågdegarne, som ej ville ta värme och jäsa upp, fastän de voro ompackade med linne, kuddar och fällar och i sina stora tråg, i hvilka ett par tioårsbarn be- kvämt kunde rymmas, voro placerade midt för den högt flammande spiselelden.
Babba Kajsa, köksan, som var stark som en björn, tog allt emellanåt ett hastigt tag i trägen och vände dem, så att kallsidan kom inåt elden.
Prostinnan kom ut i köket; med handen trefvade hon försiktigt ner genom kuddar och fällar, nående degen.
Nedslagen drog hon upp handen.
» Kall som en ie, och i morgon är intäk- ten — vi få skämmas för alla socknarne. » Dala-Anna, ladugårdspigan, som skötte brygden nere i bryggstugan, kom in, hon
bar en drickesstånka fylld af skummande färsköl.
Prostinnans min ljusnade, hon utstötte en suck af lättnad.
» Ölet blir bra, tror j a g?
» » Stor-bra! » Dala-Anna var alltid njugg på ord.
Lill-Brita, kammarpigan, kom springande utför barnkammartrappan med den tomma vedpåsen.
Hon gick fram och hjälpte prostin- nan att ur den väldiga stockelden fiska upp ett hvitglödgadt stryklod, som hon ändtli- gen hittade och med en skicklig manöver släppte ner i järnet, som prostinnan tog med sig in för att använda vid pressandet af de julklappar hon höll på med.
Ingeborg, husets äldsta dotter, stötte upp dörren med foten.
Hon bar en bricka lastad med höga stakar, kaffekannor och andra gamla silfverpjäser, som skulle såptvättas och skuras.
Med en duns så att det skramlade i det tunga silfret satte hon ner brickan, gick fram till degtråget och lyfte på fällarne.
» Ja, detta blir en vacker historia för fem socknar, hvad skall ungprästen säga? » Med en tung suck ställde hon sig att ösa upp kokande vatten ur den stora järngry- tan, som stod öfver elden; hon skulle ha vatten till silfret.
» Inte tror jag att han blir allra värst, » sade Babba-Kajsa skrattande.
Hon var i färd med att rifva ner koppar-kastruller och formar från hylla och vägg för att sedan skura dem till julen.
Hon slängde ned allt- sammans i en klädkorg, stötte upp dörren, som gnällde i kölden, och rusade i väg med alltsammans ner till bryggstugan — hon låtsade ej se att Ante, stordrängen själf, masade sig dit med ett fång långved.
Gården låg bländhvit, nyskottad, bildande en fyrkant mellan de höga vallarne af snö, hvilka fortlöpte som murar i vägen till kyr- kan, som låg i nära grannskap med prost- gården, och utåt kyrkvägarne, hvilka gingo i olika riktningar.
Bortom kryddgårdsplanket, som låg midt emot kyrkan, fans bagarstugan, där Magn- hild och Thora höllo på med småbrödsbaket.
Från bakugnens stora hvälfda öppning lyste eldskenet; en långvedsbrasa flammade och sprakade från den öppna spisen därinvid, medan rimfrosten, tumstjock och hvit, gni- strade från fönsterrutan midt emot elden.
Midt på den frusna rutan syntes ett par mörka fläckar.
Flickorna hade under kväl- lens lopp, när ugnen » slog sig », andats hål på isen för att få ett par tittgluggar att se ut igenom.
Dala-Anna kom in, trädde ner sina röda, af kölden svullna händer i sån, där lutfisken låg i vattnet, och tog upp den för att byta vatten på den.
» Nåå, har han fått något lif i sig ännu? » Magnhild, som stod och trillade kringlor, vände sig emot den inträdande.
» Int!
Han ligg som ett berg — rör sig int ur stället! » » Men det är då rakt för bedröfligt, det här, » inföll Thora.
» S o c k e n b ö n d e r n a — j a g törs inte se gummorna deras i ögonen på julmorgonen. » » Ja det, » af bröt Magnhild, » men tänk på Bernt, som kommer med gäster, hvilka hört talas om och vilja vara med på vår tionde- intäkt — den blir fin den med degkladdar till bröd, stackars Bernt! » &gt;Nu står jag inte ut med den jämmern längre, » sade Thora beslutsamt, » se efter ugnen Anna! » Hon gick raskt bort till sängen, på hvars linnetäckta dynor låg en rad af glänsande, mörkt bronsfärgade limpor, nästan nyss komna ur ugnen.
Hon grep ett hälft dus- sin af dem, svepte ömt o m dessa sin lilla ylleschal och gaf sig så af med dem i fån- get barhufvad upp till gården.
Det pep och gnällde lustigt under hennes skosulor, och kölden nöp kinder och öron högröda.
Hon sparkade på köksdörren för att bli insläppt, ej vågande att med sina varma händer vidröra nyckeln af järn, rädd att skinnet på handen i så fall skulle lossna och fastna vid järnet.
Lill-Brita slängde upp dörren inifrån.
» Se så din truls, » sade Thora och täckte af degen, m u kan du ha tjurat nog, skäms på dig! » Hon slog några rappa smällande slag på degen med flata handen.
» Jag har lust att ge den ett rapp, jag med, » sade Ingeborg, hvars fingrar voro kritiga af silfverputsningen.
» A h stackarn, han har fått nog nu!
Nu skall du vara snäll, lilla deg, och göra oss alla heder och glädje!
Ungprästen skall älska oss! » Hon sneglade skälmaktigt på systern, täckte så linne öfver degen och lade på en varm limpa.
» Bernt skall vara stolt öfver oss! » Hon lade öfver den andra limpan.
» Hans gäster skola i oss beundra den sanna kvinnan! » Tredje limpan.
» Och sockenbönderna » — fjärde, femte, sjätte limpan, — » säga till gummor och döttrar: Ni ska bjuda till att få ert bröd så bra som de få det hos prostens.
Så skall dansen gå » — sjöng hon med ljudelig.
Hon sökte att rycka loss en våt handduk, som låg fastfrusen på bortersta hörnet af spisel- hällen.
» Det sitter hårdt åt det här.
Jag tänkte hjälpa dig att få handduken torr framför elden. » » Tack, tag den här också! » » Nu ha vi femhundra kringlor, men det blir nog morgon innan vi få skorporna tor- kade. » » Hu då, ' Thomenatten ' ', när alla spöken äro ute.
Jag vet ej huru jag skall våga gå ner till er i natt med kaffe.
Ni kunde ha börjat tidigare på dagen, så hade ni fått tidigare slut. » » Åh, var så god!
Både Magnhild och jag voro uppe klockan tre; då låg du, som en annan softuta, jag tror inte att du var uppe förrän fyra. » Ingeborg började skratta.
» Det finns mån- ga som anse att det är otta äfven vid den tiden. » Thora var redan i väg till bagarstugan.
Hon flög öfver gården, dels för kölden och så var det redan sent, nära midnatt.
In- geborg hade talat om Thomenatten; kyrko- gården låg j u alldeles bredvid, med vinter- grafven öppen.
» Bevare mig, jag tror du tar dörren med dig, så ramlar du, » sade Magnhild högljudt.
Hon var mer än glad att icke längre behöf- va stå ensam därnere i stugan, " där spisel- elden kastade så fantastiska skuggor öfver de släthuggna timmerväggarna, mellan hvil- kas fogningar frosten glittrade, och öfver den frosttäckta rutan, att hon känt sig riktigt kuslig till mods.
Dala-Anna kom nu äfven in ifrån ladu- gården, där hon gick och vaktade på en ko; hon » kärade » ut ur ugnen kol och eldbrän- der, hvilka lågo på tegelhällen nedanför, hettade och brände, kastade en näfve salt in öfver ugnshällen för att jämna ut vär- men, stängde till ugnsluckan och satte sig sedan på hällen af den öppna spisen hop- krupen med händerna under det grofva, mjöliga ylleförklädet och ryggen i farlig närhet till glöden efter den nyss nerbrunna långvedsbrasan.
» Det är otröjsamt [hemskt] att vara uppe den här nätta, » sade hon, i det hon drog ner den knutna halsduken öfver näsan, men flängde upp den igen öfver hufvudet, så att hon såg halfstrypt ut; » skrymta (spökena) äro ute sådana här nätter. » » Tyst Anna då!
Skall du tala om sådant på kvällen?
Tänker du bli sjuk midt i jul- brådskan som Kall ' Pers mor, när hon tala- de o m att hon sett lill ' barnet deras, som var dödt!
D u har bestämdt sett någonting eller hört kanske? » Thora kom och satte sig invid henne med mässingsmorteln i knäet, slamrande med stö- ten, med hvilken hon stötte kanel, så myc- ket hon förmådde.
Ljudet hade en så stor förmåga att afleda den uppstigande fasa, som blotta nämnandet af orden otröjsam, Thomenatt och skrymt ingåfvo dem.
» Har du sett något, » sade Magnhild med en röst, som hon sökte att göra stadig.
Hon vände sig ifrån fönstret — de två mörka fläckarne på den frosthvita rutan började ängsla henne på ett oemotståndligt sätt.
» Säg Anna, har du sett något?
D u kan tala o m det, vi kasta ut en eldbrand efteråt, så får du inte ondt af det. » » Det var tre svarta ena, — jag såg d o m i jons, när jag hade varit och sett efter Damros — dom kröp efter hvartannat hitåt från kyrkovägen och med eld i truten på en. » » Var det hundar?
Hu nej, vet ni — t a l a inte om något mer! » Med kinderna knott- riga af fasa kastade sig Magnhild ner på en mjölsäck, men stod alltför nära fönstret med de mörka fläckarne.
Hon sprang upp och makade sig emellan Dala-Anna och systern, som slamrade på med mortelstöten emot mässingsmortelen allt hvad hon för- mådde.
Magnhild kunde ej hålla sina ögon ifrån de där mörka fläckarne på den frostiga rutan Hålen hlefvo allt mörkare och mörkare!!
Hon satt som förhäxad och stirrade dit.
Thora hade gjort på samma sätt, men satt nu med ögonen i mortelen, besluten att icke af någon låta förmå sig att vända blicken mot de där » otäcka, dumma hålen! » Nu spratt hon upp och skrek till!
Magnhild nöp henne hårdt i handen, me- dan hon alltjämnt stirrande mot fönstret.
Dala-Anna såg äfven ditåt, såg hon som de andra, att de mörka fläck arne nu voro svarta, fuktiga som af värme, att det glimmade från dem, som om de varit ögon af eld.
» Herre jesstannes, » skrek Dala-Anna och slog ylleförklädet öfver hufvudet.
Thora och Magnhild voro hvitare ' i ansiktet än dukarne, som de hade öfver håret.
» Det är ögon, » hviskade Magnhild, » och en lång mun nedanför midt i isen på ru- tan.
» Thora satt tyst med händerna knäppta om mortelen.
» Tyst, jag läser en bön jag!
Och nu skall jag se efter, hvad det där skall föreställa.
Är det troll härute, så må de väl ska ' vika för elden!
Vi ta ' hvar sin eldbrand. » » Åhja, det är då alltid drägligare än att sitta så här och skrämma upp sig, » sade Magnhild, i det hon smått skamsen följde systerns exempel och äfven försåg sig med
en eldbrand.
Dala-Anna hade genast för- i sitt ställe till intäkten — och nästa år är sett sig med det vedträ, i hvilket fanns skön Ingeborg en liten kaplansgumma, » deklamerade Bernt.
mesta elden.
» Det slipper du allt, » sade Ingeborg och Thora öppnade dörren, som gick upp med det infernaliska oljud, som endast frosten sprang på dörren.
Men kommen ut på den lilla förstugubron, förmår meddela gångjärn.
Alla tre trängde sig ut på en gång genom dörren, ingen af stannade hon hänförd inför det stora skå- dem vågade vara en tum före eller efter de despel hon hade framför sig, skönare och andra.
Lika valkyrior, eggande till strid, praktfullare än hvad hon tyckte sig någon- rusade de ut med eldbränderna i höjden sin ha skådat det.
Bergtopparne aftecknade sig i underbara, framför sig.
» Hvad fira ni för en häxsabbat här midt djupa konturer emot horisonten.
Orions stjärnbild stod majestätisk högt uppe på natten? » På en gång slängdes eldbränderna ut i södra himlahvalfvet med Sirius i strålglans sjön.
» Var det folk! » sade Dala-Anna, som och blixtrande prakt invid sin stråt.
Bundtom den åldriga hvita kyrkan, inom skamsen gnodde i väg bort åt ladugården till.
» Fy Bernt!
Det är bara du, som har hvars skugga den gamla prostgården låg, varit på fönstret » — flickorna sökte att flammade norrskenet likt en gloria i pris- nypa honom och att ge honom välkomst- mans magiskt skiftande färger.
Den när- kyssar, men hade svårt att nå honom ge- belägna forsen brusade dämpadt och hög- tidligt.
nom den uppfällda pälskragen.
» Nej, hvad det är vackertl » Ingeborg » Hushålla med gudslånet, här finnas flere behöfvande i den vägen, » skrattade han.
lyfte sin fuktiga blick upp emot det stjärn- Och så presenterade han för systrarna sina gnistrande firmamentet.
» Hvad det är här- tvänne från universitetet medförda kamrater.
ligt att lefva i juletid! » Laura FHinghoff.
» Vi ha haft något till roligt åt er härutan- för, skall jag säga; som Salami och Zula- mith ha ni, kära flickor, från ert håll, och pojkarne från sin sida andats på rutan och byggt » bron » som förmedlat närmandet Till emellan er.
— Och » hvad människor i kär- lek byggt » — jag höll aldrig på att få dem från titthålen i fönstret — » detrifver.
» » Ah tyst pratmakare. » Den ene af kam- Då vi naturligtvis inse, att hufvudpriset i raterna slog honom förlägen på axeln.
den intressanta tids för drifstäfling, hvilken vi De voro nu alla samlade inne i bagarstu- förbereda till första nyårsnumret: » fri resa för gan.
Pälsarne voro af resenärerna i en hand- två personer till Stockholmsutställningen jämte vändning; stämningen den yppersta sedan logis och vivre under en vecka », icke innebår alla ömsesidiga mer och mindre antagliga den fördel, som med detsamma afsetts, för den förklaringar och dito ursäkter blifvit afgifna.
hände / se den vinnande skulle bli en i Stock- Bernt gjorde ett listigt uttänkt och skick- holm bosatt prenumerant, vilja vi härmed med- ligt utfördt anfall på de med läckert små dela, alt vi för delta fall komma att träffa bröd rågade krukor, som stodo på led un- särskilda anordningar, så att der det stora bakbordet.
I den lyckligaste annan, fullt motsvarande okunnighet om det hemska attentatet stodo någon flickorna och skuro skorpor till torkning, kommer vinnaren till del.
medan de nyanlände på ett mer o m god förmån vilja än öfning vittnande sätt lade dessa Våra talrika vänner i hufvudstaden komma skorpor i matematiskt ordnade rader på således att bli fullt jämställda med våra öfriga plåtarne.
prenumeranter öfver land och rike vid den En oklanderlig kanelring kom plötsligt trefliga och originella täflingen, för hvilken alla helt omotiveradt cirklande öfver golf vet, för- närmare bestämmelser meddelas i första janu- lorade balansen och föll som en kurir om arinumret.
onda tidender ner vid Magnhilds fötter.
1 detta nummer påbörjas ock den serie por- Hon vände sig förundrad, uppgaf ett skrik, trätt af våra ministerfruar, hvilken vi redan fick systern med sig och naturligtvis de bebådat, med bilden af regeringschefens maka, unga gästerna, hvilka visade sig vara säll- fru Lina Boström till Ösianå.
samt dåliga kamrater, då de på en gång Med hånsyn Ull de många angenäma ny- utan tvekan anföllo den, på hvars gästvän- heter, Idun på det nya året har nöjet kunna liga inbjudan de nyss kommit till huset.
bjuda sin läsekrets, och för öfrigt i allo stöd- Bataljen var i full gång — de kiknande jande oss vid och fullföljande vårt gamla, nu skratten från de anfallande under Bernts välkända program, våga vi alltså hoppas, att hopp öfver bord och bänkar och hans vilda vår vänkrets år 1897 skall ytterligare utvidgas, piruetter blefvo hans bundsförvanter.
Han och påminna alla, som ännu ej verkställt pre- ansåg sig som segervinnare.
numeration, att nu ofördröjligen besörja den- Nu flög dörren upp.
Ingeborg syntes med samma.
Därvid kan man bekvämast begagna den stora trebenta kaffekokaren och öfrigt sig af de prenumerationsblanketter, som med- tillbehör.
Hon var genast inne med i stäm- följa detta nummer, och vilja vi särskildt fram- ningen, glad och upplifvad redan förut, med- hålla, alt dessa blanketter äfven kunna använ- förande idel ljusa underrättelser: » Mamma das af våra hufvudstadsprenumeranler.
satt och skref julklappsversar med de lusti- Då den första fredagen för år 1897 inträf- gaste orlofsedlar öfver hvar och en af dem, far på själfva nyårsdagen, utgifves Iduns n:r både för barn och tjänare; silfret var blank- 1 för året först fredagen den 8 januari, en skuradt — gardinerna uppsatta. » åtgärd, som vi så mycket hellre ansett oss » Och degen? » frågade flickorna med en kunna vidtaga, som årgången härigenom än- dock kommer att omfatta det fulla antalet af mun.
» Jäser i högan sky, ölet går också i höj- 52 nummer.
den — allting går som en dans. » I den vissa förhoppningen att vid del laget » Och farbror Östgren skickar ungprästen mangrant återfinna alla våra trogna och * kära vänner begagna vi så slutligen tillfället att tillönska dem samtliga ett hjärtligt menadt: angenämt slut på det gamla året och ett godt nytt år!
* En brefväxling.
Under veckorna närmast före jul har mellan Iduns redaktion och den öfver hela vårt land kända och uppburna fru Lovisa Petterkvist i Jockmoek försiggått en liten brefväxling, hvilken, som vi anta, bör in- tressera våra läsarinnor, då den har afse- ende på ett arrangemenir, hvilket till det nya året kommer att bringa dem alla många glada stunder.
Lovisa Petterkvists båda böcker: den äldre » I Stockholm » och den i somras utgifna » Hemma i Jockmoek », ha bland vår bildade allmänhet rönt en ovan- lig framgång och i flere upplagor blifvit lästa och värderade i otaliga svenska hem.
Deras författarinna torde därför vara en gammal och kär bekant för alla, som träf- alla våra läsarinnor!
fas af dessa rader.
redaktionens och Vi framlägga nu såväl skrifvelse som det karaktäristiska lämnat å svar, densamma, fru älskvärda Petterkvist öfvertygade, att de tillfylles tala för sig själfva.
Högädla Fru Louisa Petterkvist, Jockmoek.
Ar 1897, det stora utställningsåret, står nu snart för dörren, och hela vårt land rustar sig med ifver att då värdigt deltaga i den stundande Stockholmsutställningen.
Naturligtvis ha vi huf- vudstadsbor därvid de största omsorgerna för att i tid göra oss redo att med skyldig heder mottaga och välkomna de kära gäster från ri- kels alla ändar, som då i hundratusental komma att strömma hit till den stora nationella hög- tiden.
Att intresset för en fosterländsk sak af denna betydelse äfven nått edert vakna samhälle, taga vi för gifvet, liksom vi äro öfvertygade om- alt det dar ingenstädes kunnat röna en lifli- gare resonnans ån just hos Eder, som städse visat Eder äga ett sinne så öppet och varmt deltagande för allmänna angelägenheter.
Många år äro nu gångna, sedan vår hufvudstad hade äran oeh glädjen af edert personliga besök och sedan Ni i edra klassiska vordna skildringar: i&gt;I Stockholm » denna resa.
framlade edra intryck från Mycket har här sedan dess för- ändrat och utvecklat sig.
Säkerligen torde där- för också redan att till nästa ningens egna öppnande förnya ögon på om, för hos Eder ha väckts tanken år och till den stora utställ- besöket för att med ort och ställe öfvertyga eder i hvad mån dessa gångna utveekUngsår vår kära hufvudstad godo.
varit till ondo eller