Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o u var allt en hållningslös och hafsig liten varelse, den kära Mia, som plägade skrifva med ögonen i grannens bok, som lefde på hviskningar och hade lika lätt för att skratta som gråta.
De stora, bruna ögonen kunde bli svarta mot blåskiftande emalj, när den lilla mjuka munnen ljög och försäkrade, att den talade sanning.
Men nu fanns det blott en tanke i det mörka, vackra hufvudet: hur skulle skrifningen ta sig ut?
Catherine von Cirenstjärna kom så närmast.
Hon är blek och intetsägande; allt hos henne symboliseras af en greflig krona, tryckt på böckerna, tryckt på skolväskan, broderad på näsduken.
Den säger allt, är allt, för dens skull läser hon, för dens skull är det, som de bläcka ögonen nu ej släppa den blå bok- packen.
Så ha vi lilla Karin; ja, lilla Karin kal- lade de henne både hemma och i skolan.
I D U N 276 var en riktig liten skolråtta med en flätstump i nacken, en liten stump, som stod rakt ut, alltid tappade bandet och löste upp sig i ob- stinata, små okynniga hårkrusor.
Nu var hela Karins lilla själ koncentrerad på detta enda: » Tänk, om jag blefve under- känd!
» D å — d å.
Den tanken vågade hon ej tänka till slut.
D e stora, blå barna- ögonen voro i bäfvande ångest fästa på den hemska bokpacken.
Å h, hvad hon våndades, det var en riktigt otäck känsla under bröstet.
Att då aldrig lärarinnan kom!
Lilla Karin hade under väntan petat ett hål på armbågen.
När hon kommit till sko- lan i morse, så hade det bara varit en liten rispa på ärmen; men så fick hon den bizarra idéen, att om hon kunde få hålet så stort, att armbågen stack ut, så skulle hennes skrif- ning vara godkänd.
Det tog ett tag i dörren, och lärarinnan steg verkligen in, upp på katedern och satte sig på den gula pinnstolen.
Så drog hon skrifbokspacken närmare, vred den på sida och räknade bokryggarne.
Därpå vände hon packen åter rätt och skrapade ett tag med stolen, satte sig själf till rätta, började söka i klädningsvecken efter sin ficka, fick till slut rätt på den, drog ut en stor, hvit näsduk, tog af sig pincenezen, andades på glaset och började gnida det med näsduken, gång på gång, ihärdigt, ytterst långsamt, ytterst om- sorgsfullt.
Flickorna där nere på sina stolar följde andlöst hvarje hennes rörelse.
Lilla Karin knäppte samman de knubbiga små fingrarna under pulpeten och bad, bad med hela sin barnasjäls innerlighet: » Gode — gode G u d!
O, om j a g finge godkändt! » Fröken hade slagit upp Anna Anérs bok.
» Det här var en mycket viktig skrifning, det här. » Rösten var pinsamt högtidlig.
» D e, som i den hafva fått underkändt, kunna na- turligtvis ej heller vänta sig något annat än underkändt i franska på terminsbetyget. » Hvarför skulle hon hålla det där talet?
Hela raden af ängsliga flickor visste j u ändå allt det där förut!
» Några hafva ock fått underkändt, » fort- for lärarinnan.
Lilla Karin hoppade till.
Tänk bara, om hon vore bland dem!
Hon klämde de små fingrarna om hvarandra.
» Anna har skrifvit ordentligt och bra som vanligt. » Anna steg upp från sin plats, utan att en min förändrades i hennes släta ansikte, häm- tade boken, lade den ordentligt framför sig på pulpeten, utan att öppna den, fastän Mia Berini sträckte fram sitt mörka hufvud öfver Hanna och höll på att förgås af nyfikenhet.
» Nästa bok.
Johanna Andersson! » Lärarinnan kastade en blick öfver boken bort till det tjocka, runda ansiktet.
» J a, » sade hon långsamt, » märvärdigt nog så är Hanna, » hon höll upp en stund, » god- känd, » kom det ändtligen.
Det lilla hålet, som Hanna hade till mun, vidgades af förvåning, och när Hanna åter satt på sin plats med boken tryckt intill sig, vaggade hon den fram och åter i salig hän- ryckning.
Hon hade fått godkänd, godkänd, hvilken outsäglig lycka!
Så kom turen till Mia Berini.
» Ja, Mia har slarfvat! » Nu visste Mia allt: underkändt alltså na- turligtvis 1 » Fel på fel, » ljöd åter lärarinnans röst.
» Jag kan inte förstå, hur man kan lämna fram en sådan skrifning; och så suddigt och plumpigt se ' n!
Usch! » Den trötta rösten 1893 hade riktigt arbetat upp sig till extas och ljöd helt gäll och olycksbådande.
Men Mia hade handlöst kastat sig öfver pulpeten och grät och snyftade.
» Catherine von Cirenstjärna! » Där låg boken med den grefliga kronan.
Kronan hade dock ej förmått hjälpa; visser- ligen var det godkändt, men också icke mer, således samma betyg som den bondska Hanna.
Catherine såg på sitt B, såg på sin krona, såg på Hanna med det gränslöst lyckliga an- siktet, och så lade hon in boken i pulpeten med hopknipta läppar.
Där kom nu lilla Karins bok, och nu skulle hon få höra sin dom.
» Jaha, » sade lärarinnan, » nu kommer lilla Karin. » Och så tog hon åter upp sin stora hvita näsduk och började att fila och gnida pincenezen.
Icke behöfde hon då förhala tiden med att säga, att det var Karins bok!
H o n, Karin, kände minsann väl igen den.
Namnet så där litet på sned — och en plump uppe i ena hörnet — och en fläck på bakpärmen.
(Forts.) — c 5 $ 3 &gt; — / duns " fosterlandstäfling. ' '
Då Idun i början af innevarande år ut- lyste sin bekanta » fosterlandstäflan », skedde det, såsom redan i det första tillkännagivan- det uppgafs, för att åstadkomma en täfling, i hvilken alla skulle kunna deltaga.
A t t redaktionen härvid stipulerade som villkor, att hvarje deltagare skulle vara prenumerant på Idun åtminstone under det halfår, hvar- under täflingen pågick, är ganska naturligt, alldenslund det j u skulle varit en orätt- visa mot Iduns abonnenter att låta andra deltaga.
Och att den pekuniära vinsten af täflingen för tidningens ägare ej kunde bli stor, därmed var undertecknad, tidningens an- svarige utgilvare, från början fullkomligt på det klara.
Resultatet blef i detta hänseende ock såsom jag väntat: medan under 1892 års förra halfår Iduns upplaga belöpte sig till 22,000 exemplar, uppgick den under inne- varande års förra hälft till 24,000.
Eller med andra ord: Iduns gamla prenumerant- krets stod kvar, och till densamma kommo ytterligare 2,000 prenumeranter, hvaraf en hel del tydligen för » fosterlandstäflingens » skull.
En hvar, som är i minsta mån hem- mastad i hvad som rör en tidnings ekonomi, inser emellertid, att, sedan kostnaderna för dessa två tusen halfva årgångar blifvit afdragna, de stora annonserna om täflingen i mer än ett 70-tal tidningar guldna och täf- lingspriset utbetaldt, behållningen ej kan varda stor.
Den vinsten hafva vi dock haft, på hvilken vi uteslutande räknat: namnet Idun kom i sammanhang med » fosterlandstäflingen » i allas mun, och tidningens tillvaro blef känd öfverallt.
Hvilket arbete och hvilka svårigheter den- na täfling vållat redaktionen och prisdomarne har förut framhållits.
Särskildt påpekades i n:r 33 af Idun (den 18 augusti), hurusom utdelandet af de återstående 400 kronorna stötte på de svåraste hinder, eller att man åtminstone ej med någon garanti för absolut rättvisa kunde framtaga fyra listor såsom de bästa, enär åsikterna, om det eller det ordet skall godkännas, ju äro fullkomligt indivi- duella.
Att vi under sådana förhållanden togo vår tillflykt till den lösning, om hvilken vi i n:r 33 af Idun gjorde en hemställan till tidnin- gens läsarinnor, skulle ingalunda anses under- ligt af någon, som haft tillfälle att i ringaste mån taga del i ett dylikt granskningsarbete.
Och att det skedde — såsom en insändare i St. Dagbl.
gement insinuerat — för att ge- nom granskningsarbetets afbrytande inknappa arvodet för prisdomarne, lär väl ingen bland Iduns läsarinnor eller bland dem, som per- sonligen känna mig, ett ögonblick hafva trott.
Också är det, märkligt nog, ej så mycket till Iduns redaktion, som protester ingått mot den föreslagna lösningen; denna har tvärtom biträdts och gillats af en hel del prenume- ranter och deltagare i täflingen.
Värsta väsendet har förts af ett par in- sändare i St. Dagbl.
och Nya Dagl.
Alle- handa.
Jämte det att de framhållit såsom en orättvisa met deltagarne i pristäflingen, att de 4 0 0 kronorna undandroges dem, hafva de utfarit i en hel del personliga insinua- tioner, som verkligen ej kräfva något svar.
Emellertid har det aldrig kunnat falla mig in att bestrida, att det riktigaste vore, att den återstående summan fördelades mellan de fyra bästa af de kvarvarande täflingslistorna.
Därför skola ock de, som protesterat mot den i n:r 33 af Idun föreslagna lösningen af frågan, få sin vilja fram — dock med frisägande på förhand från redaktionens och prisdomarnes sida af någon som helst garanti för uppnå- ende af ett absolut rättvist resultat.
Detta öfvergår mänsklig förmåga.
Att vi skola döma med god vilja och efter bästa förstånd, därom kunna alla vara öfvertygade.
Det fortsatta granskningsarbetet kommer dock, så- som vi redan påpekat, att taga rundlig tid.
Då emellertid en hel del af Iduns läsarin- nor lifligt deltagit och fortfarande deltager i omröstningen angående utdelningen af 4 0 0 kr.
till något af de i n:r 33 af Idun utsatta ändamålen, må denna omröstning fortfarande äga gällande kraft, och anslås för detta än- damål ytterligare 400 kronor, hvilken summa utbetalas omedelbart efter den 20 september, inom hvilken tid alla de prenumeranter, som önska deltaga i omröstningen, torde hafva insändt sina vota.
Att Iduns redaktion — så som en insän- dare i St. Dagblad också insinuerat — nå- gonsin haft för afsikt att locka med fagra löften, utan tanke på att uppfylla dem, kan ej vinna tilltro hos en enda, som någorlunda uppmärksamt följt någon af Iduns redan ut- gifna fem årgångar.
Tvärtom vågar jag på- stå, att en opartisk granskning af tidningens verksamhet under dessa fem år skall gifva vid handen, att redaktionen i många hänse- enden gjort mera än hon lofvat.
Det är ock- så detta som gjort, att ett ständigt ökadt förtroende från allmänhetens sida kommit oss till del — ett förtroende, hvaraf jag hoppas, att vi allt framgent skola göra oss förtjänta.
För öfrigt — huru vår dom i fosterlands- täflingsfrågan än utfaller, och den må bli al- drig så rättvis, så kan man vara öfvertygad om, att det alltid finnes någon, som blir miss- nöjd och skriar på orättvisa.
Sist hemställes vördsamt, att de tidningar, som innehållit klander mot oss med anled- ning af den af oss föreslagna lösningen, be- näget ville införa denna förklaring.
IDUN 1893 Ur en ung flickas poesialbum.
linnes- och poesialbum äro numera kan- ske icke så vanliga bland unga flickor som förr, åtminstone frestas man att tro, att den rastlösa jäktande anda, som sätter sin stämpel på vår tids seder och bruk, sträckt sina verkningar ända ned till den undangömda vrå af hvardagslifvet, där poesialbumen frodas.
Vår tid är praktisk, och man har ju bekvä- mare metoder att tillgå än att gå omkring till vänner och väninnor för att bedja dem uttrycka sig på vers; man har ju till exem- pel den lilla födelsedagsboken, där det på förhand finnes utportioneradt ett stycke god poesi för hvar och en — och det till på köpet på ens födelsedag.
Våra bekanta, som kanske hvarken ha tid eller förmåga att fa- bricera vers, böra ju med allt skäl känna sig tacksamma att på det sättet slippa myror i hufvudet.
Jag har framför mig ett litet poesialbum från en tid, då som jag tror, ännu inga födel- sedagsböcker funnos, nämligen för en 60 å 70 år sedan.
Ägarinnan var då en femton- årig flicka, som i sin omgifning hade en vid krets af snillrika skalder och författare att vända sig till för att få de hvita bladen i sitt album fyllda, om också de icke på dem slösade sin poesis rikaste skatter.
D e utdrag ur detta album, som här nedan anföras, äga kanske, såsom nyss antydts, icke alla det värde man af författarnamnens rang skulle vänta, men de erbjudas Iduns läsarinnor så- som eu litterär primeur.
Så vidt jag vet, äro de nämligen icke förut publicerade.
Albumet — en i rödt och guld inbunden bok — inledes med en af Franzéns mest omtyckta psalmverser, skrifven » Stockholm den 3 Maji 1 8 2 6 » af ägarinnans fader, en på sin tid ryktbar andlig vältalare.
På nästa sida skrifver Frans Michael Franzén: Lik denna bok ditt hjärta är ännu: En sida endast i det hvita, rena är tecknad, men hur skönt!
Där finner du en huldrik fars välsignelse förena allt hvad dig lycklig gör på jordens bryn, allt hvad dig salig lyfter upp till skyn.
Men då han själf ett tempel här inviger för vänners namn och minnen af de år, de glada, sköna du till mötes går, i det allt högre upp din vårsol stiger: Hur rörd din faders vän där träder in och med hans bön för dig förenar sin!
Franzéns maka skrifver: Euphrosyne!
ej .ditt namn förgät.
Glädjens gratie betyder det; och hon lånar sitt behag allena åt de goda och de rena.
Längre fram i albumet ha Franzéns dotter, Helene, och hennes blifvande man, skalden A.
A, Grafström skrifvit.
Den förra: Glöm mig e j!
I alla lifvets öden vill jag minn i s dig, en trogen vän.
Döden skiljer andra; men i döden mötas vänner än.
Och Grafström: Låt med din barndomsvän, på samma blad, mig äfven teckna få en rad; och i ditt minne se förenas • — som här — mitt namn med min Helenas!
Johan Olof Wallin ger Euphrosyne — så hette ägarinnan till albumet — följande nätta lilla råd: Flicka!
vackrare är ingen vana än att alltid vara glad o c h god.
Tryggare ej vandras någon bana än i oskuld, flit o c h tålamod.
277 Följ den vanan!
Gå den banan!
Bättre råd jag ej förstod.
Näst efter författaren till » Dödens engel » skrifver den bland annat ur Blanches berät- telser bekante » döddoktorn », Chr.
Carlander, med kärfva, buttra penndrag, som väl passa till den bild m a n gjort sig af mannen: » Lycka till att alltid uppfylla betydelsen af Ditt n a m n!
» Religionsfilosofen Schartau skrif- ver några rader på engelska och Erik Gustaf Geijer: » Qu ' il n ' y ait jamais qu ' un seul triomphe sur la terre, et qu ' il soit réservé ä 1 ' homme de paix! » Atterbom är företrädd af ett citat ur » Lyck- salighetens ö » och Tegnér af följande rader, som nog icke kostat Frithiofs store skald allt för mycket hufvudbry: Dina barndomsminnen, Euphrosina blekna alla efterhand.
Ack men låt dock mig, låt dock de mina sist förblekna däribland.
Carl Wilh.
Bottiger skrifver med sin fina eleganta stil och tätt återkommande under- strykningar: Det blir höst därute.
Lönnen gulnar; bleknad är naturens sommarkrans: Det blir höst — o c h himlens panna mulnar, mera stark blir stjärnans aftonglans.
Till vår barndoms glada, gyllne slätter vinkas vi i ljusa stjärnenätter.
Snart Din lefnads morgonfält stå tomma; hör då nu en bön af sångens röst!
» G ö m till hösten icke vårens blomma, Ol men vårens himmel i Ditt bröst. » Där, igenom molnens skumma slöja, vännerna s o m aftonstjärnor dröja.
Bottiger vistades den tiden som informator i en familj med två unga döttrar, som voro hans disciplar.
Man har sagt mig, att den ena af dem var den lättrörlige skaldens flamma långt innan Disa blef det, och att det var informatorn, s o m höll i pennan, då discipeln skref nedanstående verser.
Säkert är åtmin- stone, att den unga flickan själf icke kunde skrifva vers: Se, tiden kör sin vagn med lösa tömmar, dess hjul utöfver berg och dalar fly, och barndomen med sina sköna drömmar förbi oss far som österns purpursky.
Men hos den goda, anspråkslösa, fromma en evig barndom bor i hjärtat kvar: En vår af oskuld där står än i blomma, då årens vinter hjässan silfrat har.
Göm därför troget skatterna du äger.
Blif hvad Du är, så blygsam, god o c h ö m!
Snart skymmer lifvets kväll.
— På dödens läger Du drömmer än en gång Din barndomsdröm.
H. Mellin citerar sin » Snabba äro lif- vets stunder ».
Elias W. Ruda följande verser: Som en dröm vårt lif försvinner, och vår ungdoms gyllne dagar flykta bort s o m vindens sus.
Men när lifvets vårsol brinner, O!
hvad båtar att du klagar?
Gläd Dig i dess milda ljus!
i ljusa morgonstunden lärkan högt i rymden svingar, lefver blott i ljus o c h fröjd.
Men i dunkelgröna lunden blomman knoppas, har ej vingar, blomstrar glad o c h vissnar nöjd.
Sköna minnets månskenstimmar väl må vara; minnet talar ljuft o m glädjens korta dröm.
Men när Hoppets morgon glimmar öfver lifvets rosendalar, lifvets dunkla afton g l ö m!
Lappmarksmissionären Petrus Leestadius skrifver: » Tron, Kärleken och Hoppet utgöra, såsom äfven jag erfarit, lifvets sällhet: bibe- håll alltid det första, förlora aldrig det sista, var lycklig i det mellersta. » Den på sin tid högt uppburna tecknarinnan, Maria Röhl, har i albumet ritat en synnerligen vacker och väl utförd bild af en ung flicka och en pilgrim, båda knäböjande framför ett kors.
Som text står där: En pilgrims färd är detta lifvet.
Vi vandra till ett bättre land.
Och hoppets mål för oss står skrifvet i ödets bok vid himlens rand.
En annan teckning finnes i boken, före- ställande Gustaf Wasa på dödsbädden, om- gifven af sina söner.
Denna teckning för- skrifver sig från den med Wasa-tiden väl för- trogne artisten Johan Hobnbergsscn, som så gick upp i sina studier af forntiden, att han klädde sig och uttryckte sig på samma sätt som man gjorde på Wasakonungarnes tid.
Den text han skrifvit till taflan bär äfven vittne därom.
Johan Nybom Tro som det re ' n skrifver: ej hoppet!
O det är en hägring, utur sitt fjärran ler så grann; blott sviker Dig; dess fägring i går bedrog en ann '.
Tro blott minnet!
— Som en nordens lyser det i stormarne sin vän.
Och på grafven det, en blåhvit tärna, dröjer kvar i tårar än.
stjärna Sångens pilgrim i Din barndoms dalar fann ej någon ros, nog värdig Dig; men är nöjd, om den han fann blott talar någongång ibland o m sig Fredr.
Carlson skrifver: Minnen i mängd, när från ungdom och hem mig dagarna skilja, glänsande stå för min syn, vinka tillbaka igen; ljufvast känner jag dock dem barndomens morgon har fostrat fängsla den dröjande blick, svalka den brännande håg.
Och till sist ärkebiskop Reuterdahl: Namn betydelse ha.
Hvad Euphrosyne vill säga lärer det grekiska språk; låt mig förklara det här.
När åt en mänsklig själ frikostiga Gudar förunnat härliga gåfvor i mängd, tanke och känsla o c h vett, när åt gåfvorna se ' n en stor harmoni är för- värfvad, när de ej tränga hvarann, när de få verka i fred, visar på anletet sig en klarhet, den grekerna kalla Euphrosyne; vi ha intet, som svarar därmot.
Glädtighet icke är n o g; ej munterhet säger det- samma; Huldhet liknar det mest; också med frid det kan ges.
Älskliga namn på en älskelig ting!
O att många det bure lika behörigt som den, hvilken dess tydning här fått.
Dessa den gamle ärkebiskopens galanta verser äro skrifna så sent som 1 8 4 1, och det är med dem jag afslutar denna lilla axplockning ur en ung flickas poesialbum, därvid förbi- gående en mängd » dii minores&gt; och släktin- gar, hvilkas poetiska utgjutelser troligen min- dre skulle intressera Iduns läsarinnor.
Karl August Hagberg.
Hvilken är, enligt eder åsikt, den märkligaste kvinnan i er provins?
Glömmen ej, kära läsarinnor, att ifylla for- muläret i n:r 32 och insända det till Redaktionen af Idun.
i D U N 278 mig, men det blef aldrig af — troligen föror- sakade postportot henne bryderi.
Året därpå fingo vi underrättelse om hennes död.
Och Fortsättning på en gammal flickas denna hustru hade haft med sig den efter våra förhällanden rätt vackra hemgiften af nittio- funderingar.
tusen kronor.
A f S.
Att sålunda sätta hustrun pä förknappning (Forts. o.
kan medföra flere olägenheter.
Det kan locka jåTf ofvan anförda exempel framgår väl, vill henne att för sina önskningars realiserande jag hoppas, rätt tydligt, att det är till taga till af de penningar, hon för tillfället dis- förmån för de enkla, förståndiga kvinnor, ponerar för hushållets räkning, och det lär hvilka, så långt min erfarenhet sträcker sig, henne aldrig att blifva rätt sparsam — ty där- ändock utgöra den öfvervägande procenten hos för fordras, att hon har en bestämd summa, hon får indela på - ett förståndigt uträk- vårt svenska folk, som jag vill säga ett sannin- som nadt sätt — för att icke nämna andra flere.
gens ord.
På intet vis vill jag föra fjanteriets Då, det gäller att söka förmå edra män gå talan eller plädera för dessa docksjälar, hvilkas lyxbegär, ohämmadt, blifver ändlöst.
Läs för in på eder billiga begäran om nålpenningar, roskull beskrifningarna på Paris ' milliondrott- duger af lätt begripliga skäl ej samma tillväga- ningar!
Sådana finnas nog i - mindre skala gående, som jag dristade mig tillråda på tal Men vädjen till deras och till ett försvinnande fåtal äfven bland oss, om hushållspenningar.
sunda omdöme!
De veta ju, att allt » insyl- och de behöfva nog vara under förmyndare, tande » i affärer på andra områden förr eller liksom det finnes män, som behöfva det.
senare leder till obehag och kollisioner.
Hvar- I åtskilliga hem, där jag fått blicka in, bär för skulle icke samma lag gälla på detta om- det förefallit, som om allting vaiit viktigare råde?
De måste ju äfven själfva f å mycket än det frun skulle ha.
Hon har varit den trefligare, när I slippen besvära dem med än sista i huset, som det tänkts på.
Nog har en begäran, än en annan.
Och hjälper ej det, hon fått arbeta, sträfva, ja, nära nog släpa ut vet iag ingen annan råd, än att I försöken sig med ett stort hushåll och en skara barn, förtjäna edra nålpenningar själfva, ehuru jag men den uppehållande kraft, som ligger i att visst ej uppställer detta som något mönster- äga litet penningar, den har ej varit henne förhållande.
Bättre är det emellertid än att förunnad.
Så besynnerligt!
Allt annat arbete ständigt behöfva förödmjuka sig och tigga o m måste betalas, men af en hustru fordras så hvad man behöfver, att försaka alltför strängt ofta, a t t hon skall arbeta gratis.
Nej, jag höll eller att aldrig hafva sin fria vilja.
På ett på att glömma, att hon har tak öfver hufvu- eller annat sätt skall det nog lyckas er, och det och ju får med af den där maten, för därmed skall d å följa en angenäm känsla af hvilkens dyrhet hon allt emellanåt får upp- oberoende och en viss grad af själfständighet, bära snubbor.
När det händt, att hon blifvit som skola uppväga besväret.
Och underlåte lagd i en förtidig graf, har en stolt » värdin- ej de föräldrar, hvilkas döttrar stå i begrepp na » med förnäma låter hållit sitt intåg i hem- att gifta sig, att rent affärsmässigt behandla met och gjort anspråk på mycket tjänare och denna angelägenhet med den blifvande magen!
en stor lön.
Dä först för sent har husets herre Skulle de befinna sig i en mer anspråkslös vaknat till besinning och måhända ångrat, att ställning och ej anse sig kunna föreskrifva ho- han ej gaf hei.ne någon ersättning, för det hon nom lagar, bör den unga frun själf, ju förr år ut och år in drog lasset.
» Tjänaren är dess hellre, komma öfverens med sin man värd sin lön », och pä ett sätt kan man kalla härutinnan.
Därigenom spar hon sig en hel frun för hemmets första tjänarinna.
del tårar, förödmjukelser och obehag i fram- Som halfvuxen flicka fick jag en sommar tiden.
Må hon ej tro, att han alltid skall resa till en med mina föräldrar bekant familj komma att vilja skänka henne himmel och jord, på landet, för att andas landtluft.
Stockholms- o m han kunde, såsom nu under smekmånaden!
barn som jag V a r, och görande jämförelser Det har möjligen förefallit en och annan, mellan de fruar, jag var van att se, och patro- som o m uttrycket nälpenningar innebure något nessan, fann jag denna skäligen enkel, ja, tarf- lig i sin gredelina bomullsklädning af ungefär oväsentligt, som det ej är värdt att stylta upp samma snitt som bondkvinnornas.
Redan vid sä förskräckligt.
Nåja, ordet har jag användt, första hälsningen kände likväl barnet af in- därför att det är i bruk — själf skulle jag stinkt, att under den tarfliga klädningen visst föredragit ordet handkassa — men m å ingen ej doldes någon tarflig person.
Och sedan tänka, att det representerar något oviktigt.
under vistelsen i hennes hem lärde jag mig Penningen är makt — bristen därpå vanmakt.
man, som lämnar sin hustru utan pen- värdera och beundra henne.
Uppe klockan Den fyra om morgnarne, hela dagen träget som en ningar, håller henne, medvetet eller omedvetet, myra sysselsatt med de tunga sysslorna i ett i ett slags förtryck; det är en vingklippning, gör henne tam och oförmögen att äfven stort landthushåll, var hon en föresyn för sitt som i minsti \ småsak följa egna impulser.
husfolk.
Och därtill ägde hon både hufvud Nålpenningar.
1893 En förgäten svensk hjältinna.
1 och hjärta.
Med verklig saknad skildes jag om hösten från denna nyförvärfvade moderliga vän.
Men hvad jag egentligen här ville omtala var det, att hon aldrig ägde en smula penningar att själf råda öfver.
När västgötarne kommo och bjödo ut sina varor, handlade hennes tjä- nare, men aldrig såg j a g henne köpa en sak.