Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finns mycket godt hos honom, om det bara kunde komma fram riktigt, men det ar något så kantigt och styft i sjiilfva hans karakter och han skäms ordentligt öfver sina bättre sidor, därför far endast de diliga komma fram.
J a g hoppas på framtiden, och att ojamnlieterna skola satta sig nar lian blir mera utvecklad.
Hans första bok utkommer.
ungefär vid samma tid som DPengarD.
Den innehåller sin %berättelser samt en enaktspjes och heter » I gry- ningen~.
Den blef färdig samma dag som min, i fredags, och kom till Sch ' éele samma dag som min lunta.
Det var en lustig slnmp, ty vi kappades just att skrifva och ingen af oss visste precis linr långt den andre hunnit med sitt.
Pjesen ar verkligen af honom, fast jag kritiserat den, så att han filtt göra m h g a ändringar.
Xen p8 det sättet går han också å t.
mitt.
Det kalla r i ~atelierkritiku, och det ar den nyttigaste kritik som finns.
---- ---- Vet du, Mkrgrete, i förra veckan reste A.
N. till Korsika för att f % varmare klimat för sina lungor.
Nar jag tanker på alla som resa ut, så känner jag mig som en vingklippt flyttfligel.
Nar skall jag kunna komma ut!
D % jag fått betalt för boken, tanker jag att kassan skall val inte vara så dålig, och om jag sköter mig val, sb hoppas jag att benet blir väl bättre igen, s t att jag kan spatsera med mina kryckor.
Men så återstår det stora fragtecknet: ressällskap?
Tank, om allt skulle g i om intet bara af brist på det, sedan jag viil lyckats arbeta ihop pengarne!
- J a g fragar alla människor, men in- gen skall resa, och hvem sknlle för resten vilja fara i sällskap med en shdan fågelskrämma?
J a g tanker p i det hvarenda dag, ty jag tror att luftombytet skalle gora mig mycket godt, och dessutom ka.n man inte sitta stilla i ett hål och fia nya iimnen a t t skrifva öfver, man måste se, erfara och lefva.
Hvad det ak bedröfligt att vara ett friin- timmer!
ty man %r och blir ändå alltid en tjudrad höna, d e t går inte an, och det går inte an&gt;.
Hade man varit den eländigaste pjask till karl, så hade man opåtaldt fått ge sig åstad hvart man ville och med hvem man kunde.
Nu skall ' man bara fk se, att jag skall få sitta hemma, och hvarenda.
annan litteratörodaga skall ha en utländsk resa att skryta med.
Det grämer mig anda in i sjalen.
Ännu vet jag icke hvad jag får för be ng ar^, men bade SchBelle och Lundegård ha 1ofva.t att klamma å t förläggaren så mycket som möjligt .. Lnndegård reste i går .till Upsala för a t t med Schdele rad- göra om ett och annat, men om resultatet vet jag ännu ingenting.
Så fort han kommit tillbaka till Stockholni far jag bref.
Det ar fraga om att,; Pengar, skall öfversattas till danskan, d. v. s. Herman Bang sknlle ställa om det, om han vill.
Han kominer till Stockholm och Upsala om en fjorton daga.r .. Som du ser ar jag uppe i det litterära lifvet med båda benen, och nn kommer jag icke ur det, så länge vår Herre ger arbetsförmåga.
- - - - - - - - - - b ---------
Hiir komma nya författare och författarinnor som eii syndaflod; nu gäller det att arbeta sig fram, ' annars dränkes man däri.
' Hörby, 22 februari 1885 Kära syster! '
J o du, den kärleken,, som hvarken frågar efter hvad man fruktar eller önskar, blott man vill ' tiga med det,, den är sekunda vara, och inte mycket värd att lin.
J a g har en så olyckligt rik erfarenhet däraf, först den kärlek som genom att vägra mig friheten dref mig att i oförstånd utbyta de gamla outha5dliga banden emot nya - oförstånd?
J a, hvem vet!
Det var visst den enda vägen för att kornina dit jag skulle.
H u r törnig, har jag förr, innan jag vågat träda i opposition, alltid varitr för stolt att låta vidgå.
Hur ofta jag statt inför sjalfrriordet och.tankt:, nu kan jag inte längre,; det ar inte lönt att omtala. '
I många år liar jag ständigt gått liksom med döden för ögonen, och - ser du - .då kommer mycket, som andra anse stort, att sy- nas en s % ringa och intresselöst.
Allt skall lämnas; det enda man lämnar efter sig är det arbete man utfört - allt det andra: förtalet, aktningen, lidandet, iigodelarne.
det är intet - borta som en rök!
Det.var inte mycket att lefva p&amp;, och att dö på är det ingenting alls.
du, jag .har sett det stora, tomma gapet på för nära håll, det, som skall uppsluka oss alla och ändå gapa efter mera: mitt åskåd- ningssätt kan inte gå i de smk snirklade fårorna, jag pinas af dessa små - hänsyn och små-lögner hvaraf nästan liela en kvinnas existens ar väfd.
J a, det är kanske skam att säga, men jag ar nära nog en kvinnohatare.
Af Stockholmsresan blir naturligtvis (eller åtniinstone troligen) alldeles intet.
Dels därför att jag blifvit dålig igen, dels därför att en litteratörs kassa icke kan racka till för två personer.
.Tacka Gud att man kan förtjäna tillräckligt för en!
Men nog behöfde jag det.
Ty ni7 ar jag så uttråkad och så, uttärd, af smhstadsluften, (hvilken aldrig passat mig särdeles val), att det skulle göra mig så lijärtinner; ligen godt att få räta upp iniii andliga varelse.
J a g har ett fasligt begär att träffa andra författare, nian har väl en massa saker att tala om, och under min tröja finns det etnt, förtraffligt kaniratamne.
J a g känner mig allt bra ensam och malplacerad ibland här i min orngifning, ty jag har knappt en tanke, som ej närmare eller aflags- nare står i beröring med litteraturen.
J a g har helt och hållet gatt upp däri.
, Du säger att det blefve ett, dyrt nöje, att ligga sjuk i Stock- holm.
Men det nöjet skulle man val kuuna undvika, ty kom ihhg att sjukdomen alltid annonserar sig en eller två dagar på förhand innan den bryter ut, ja, stundom en hel ' vecka, och snälltåget behöfver endast en enda natt att g % hit, ned.
Hur dyr en sofkupé är, så tog jag naturligtvis hellre deii, an utsatte mig för risken a t t ' -,
bli sjuk dar.
Du skall komma ihåg, a t t jag haft tid nog att lära kanna denna olycksaliga sjukdom.
88 fort rysningarne komma, vet jag att timman a r slagen, och kan följaktligen ratta mig därefter.
Samma, risk skulle förefinnas i ännu högre grad vid en utrikes resa.
Blen äfven då hade jag tänkt mig att vid ringaste symptom resa hem med kurirtåg.
Om man ar feg, d&amp; uträttar nian sannerligen ingen- ting liar i världen.
» Viga vinna, våga tappa,, heter det.
Man lef- ver inte mer än en gång; nia de som äro skapta till innrmeldjiir grafva sig ned i jorden för att få vara i lugn; men den som lidit, så att lugn icke finns, den t r i r ocli trängtar upp till ytan, upp till sol och luft.
Man ar som ett dödsskjutet djur, om det ocksa gällde den sista kraften sh vill inan resa sig för att draga ett djupt frigörande ande- tag innan allt är slut och det börjar rycka ocli slita i de domnande lederna.
För dig m8ste det jn kännas annorlunda: do har varit lycklig.
Jo, syster lilla, jag lioppas annu - jag skall ännu llnge hop- pas att du ocli jag en g %ng skola f % s l i oss till ro en kort tid, jag vet icke livar, men där det finns varmare, friare luft an liar.
O m jag.
blir så att jag kan arbeta, så # r det viil troligt att jag framdeles lrommer att fijrtjiina mera än nu.
, Frisk,, säger du!
Nej, mor lilla, frisk blir jag aldrig iner.
Aldrig till kroppen, men kanske till sjalen, oin jag kan komma 11.5, ocli ruska på mig riktigt.
Hade jag varit en karl med daliga ben och långa kryckor, d i.
liade det ingenting gjort heller, ty d % Ilade jag och Lnndegkrd rest tillhopa.
Men nu ar det ' också en omöjlighet.
Hur bra det än för resten skulle passa, s % passade det sig inte,.
(Du ser att jag kan witza, fast jag ligger sjuk.)
J a g får emellertid inte uppge hoppet för det, slumpen kan Eraii- ske vara gunstigare an man tror.
Bara man hade nkgm litteriira bekantskaper!
Ty att resa med vanliga kameler det blefve förshack- ligt - en riktig ökenvandring.
Att resa pk sommaren Tore inte sa lämpligt, ty då äro alla teatrar stängda; nej, höst eller sbr skulle det vara, da naturen ar vacker och det andl finns lif i städerna.
Men allt det der ar säkert helt onödigt att bekymra sig öfver, ty jag blir val sjuk igen.
Det kliimmer som järnband kring bröstet, bara vid a t t tanka p % det.
SA långt jag rabblar ur mig.
Du ser att det icke l r lusten att meddela mig med dig, som fattas, nar du p i langa tider inte får bref frabn mig, utau det ä r då a t t jag arbetar s&amp; strängt, a t t jag icke orkar skrifva bref.
J a g undantar naturligtvis min kamrat, Axel L., ty nar vi arbeta som värst ha vi också mest att säga hvarandra.
Det blir roligt att se hans bok i tryck, och jag undrar hvad dii skall tycka on1 den.
J a g känner naturligtvis livarenda bit i den; vi byta ju alltid manuskript.
Det är en vana nu, och hvarken han eller jag skulle skrifva så bra, om icke den andres alla arnå elaklieter stode i rödt bliick och grinade mellan raderna.
J a, hans far dn se i kon- qeptet.
J a g har haft god nytta af dem.
Men för all del Iiit inte
manuskriptet ligga framine, ty koni ih %g att lian ocli jag äro lielt och hållet kamrater nu, ocli det faller icke den ene in att göra något af- zieende på att den andre lir a f olika kön.
» Författareveteiiskapenz,; ix allt, ocli det fiiiiis inga ämnen kring Iivilka vi beliöfva röra oss som katt kring Iiet gröt.
J a g liar i smyg läst både aiiatoini och en del digra franska arbeten i niedicin, så att livad mig beträffar.
finns det iiatnrligtvis intet af kvinlig sipphet, inte mer au det skulle finnas lios en läkark.
Det är siledes helt naturligt att jag i bref blir betraktad snarare soni en iiianlig kainrat än - en kviiilig; ocksi .kallas jag lielt enkelt Ernst.
N i i blir du väl lielt förskräckt, du lilla niainina, ineii jag ger dig lof att lielt lugnt granska saken i alla söininar, och du skall .se att det alldeles inte # r farligt.
Den där sipplieten ar ' bara förkoiist- liiig och onatur, och den uträttar alldeles ingenting godt, snarare tvärtom.
Det liar varit den erfarenhet jag fått af inin egen iiiigdoiii, ocli den liar varit dyrköpt nog ..
Det jag iiii säger liar szledes i iiihiga år va- rit iniii öfvertygelse, nie11 jag liar aldoig vågat mig frain nied den så länge jag var alldeles eiisain oin den, ty jag fruktade att bli missför- stådd.
J a g ar.
ingen osedliglieteiis apostel, lingt därifrån!
Jag stal- ler tvartoin sedlig renhet öfver allt annat, - verklig gedigen karak- tersstyrka, inenar jag, ineii ' pryderi och, forkl~desväsende äro inig en styggelse.
Man vigade ej släppa niig ut i världen, därför att jag s a r en flicka, och inin &gt;dygdighets skulle öfvervakas.
En förstörd, förkrympt varelse blef jag därigenoin.
I fjorton år liar hatet till det dar fång- vaktarsysteinet legat och gliinniat under askan.
Las nu » Pengar och du skall först5 hvarlör den lefver!
Iivarför den l r s&amp; stark ocli frisk, fast författaren ligger sjuk.
J a g llaï ännu iilycket att säga innan jag dör, inen - ser du - jag tror inte att jag liiiiner saga det själf ' i mina arbeten, därför vill jag draga de iiliga kainraterna till inig, darför vill jag bli bekant med dem.
Jag vet hvilken niakt en verklig,utvecklad persodigliet kaii äga, och liela denna makt vill jag lagga som liäf- s t h g för detta enda: att visa dein det förvanda i den kviriliga siiio- ralitetensn fångvakt~rsysteni.
Mitt gamla hat till det skall ligga i sjalfva luften omkring niig, de skola inslipa den oiniirkligt inen säkert, det skall gå igen i deras arbeten och nar jag själf icke längre orkar tala, då skola unga krafter taga fast.
dar jag slutade.
För mig ar det iner än jag själf, iner an allt annat, och när jag dör, då skall det fortlefva.
Försthr du mig iiil?
Nej, inte lielt, ty det ä r så nytt för dig, s i hårresande.
För inig ä r det s&amp; gainmalt, så rotadt, så visst som det, att jag lefver.
Vi kvinnor äro män~zislcor, so111 själfva liafva att 11ak.a öfver våra handlingar; vi äro icke en handelsvara, som inåste bevakas för den blifvande köparen eller iiuvarande ägaren.
Se dar livad jag nienar; och livarje arbete det blir mig för~iniindt att sfsluta, kaii endast bli en iiy sida af sainnia sak.
Darför måste jag få motstlindare, inen därför skall jag få anhängare ocksh.
Det skall bli intressant at.t höra livad du liar att säga om det,)),. '
.Det anade du inte.
J a g kan bra tiga.
J1en nu vet du också hvarför Axel L. och jag äro &gt;kamraters och skola så förbli till dess han är fullfjädrad.
Det är gry i den pojken, och det skall bli något af Iionom med tiden, om man inte fördärfvar honom för mig; men jag hoppas det bästa.
Nej, du, ni1 får jag sluta.
Gud vet om jag skrifvft ett så har låiigt plakat så på rak arm förr i världen.
Men nu har jag lärt mig, dels att någon gång vara oförskräckt och ärlig, dels att i en Imid- vändning rafsa ihop ett långt bref, om det är något som ligger mig om lijärtat.
Nu farväl, hjärtans lilla syster och svara snart.
Din tillgifna s: V. B. Hörby, 28 febr.
Kiira lilla syster!
Nu riktigt haglar det epistlar öfver dig, det kommer sig af att jag ännu ej fått mitt manuskript tillbaka från S-e och följaktligen för tillfället ä r jämförelsevis ledig.
Tack för ditt bref, hvilket i niina ögon icke hade något annat fel, an a t t vara mindre Iingt än jag skulle önskat.
J a, ar dn intresserad af ~kvinnofragan~, d&amp; tar det nog inte s i snart sliit med vårt resonemang, ty det a r för mig det brannande spörsmålet, och det ligger därför vikt på att jag får s i många syn- punkter som möjligt, och det kan vara mig till stor nytta att därom få byta tankar med en mogen och rättänkande kvinna som du.
Landegård och jag dryfta saken beständigt.
I de flesta fall äro vi ense, men beträffande sättet för utvecklingen äro vi af olika mening, ty han med sin-ungdomliga entusiasm vill gå bröstginges till väga, jag, ined min mera stadgade erfarenhet, menar a t t man bör allt låta det gå så småningom.
Han vill bryta ned endast, jag menar att man efter Iiand bör skjuta in något nytt i det förAldrades ställe.
att skrifva rent ut till mig?
Hvarför skall du d hesitera^ f ö ~ Hvarför skulle vi missförstå hvarandra, äfven om vi vore af olika åsikter?
Endast då kan ett tankeutbyte vara lärorikt, då man utan tvekan kan säga allt.
Genom att lagga sitt åskidningssatt klart för en annan, nödgas man också lagga det klart för sig sjalf; det sker ej utan ändringar och rättelser, och just däri består gagnet.
Ingen får en lifsiskådnincy fri och fardig, man måste småningom arbeta sig till den, och många oegentligheter bortnötas därur genom det, att den kommer i nära beröring med och liksom gnides emot andras.
Den som aldrig vill tala utan med meningsfränder, den skall stelna i ohjälplig ensidighet.
Ja - mor lilla - jag har varit olycklig, men, jag upprepar Föraltira- det, jag tror att det var den enda väg jag hade att gå hemmet hade varit tusen gånger värre.
Det hade varit stillastående.
Om jag därför åter stode vid skiljevägen och saknade mod att trotsa
mig till friheten, eller rättare, om jag annu vore så bunden.af gamla föreställningar, att jag skulle ansett att en sådan själfstandighetsakt skulle följas af himmelens straffdomar, ja, då skulle jag otvif velaktigt liandlat som jag gjorde.
Det hade varit mindre smärtsamt att stanna kvar i de omgifningar, dar jag stod, inen det hade varit andlig för- soffning och andlig död.
Här tvangs jag slutligeii till kamp och strid, ofta ville kraften svika, och ofta sved det i djupa sår, men det var ändock lif, och det blef utveckling.
Vi äro mera ense i frlga om kvinnans ställning, än du tror.
Äfven jag anser att hennes rätta, lieiines lyckligaste och mest natur enliga verltsamhetsfält ligger inom familjen, som maka ' ch som mo- der.
Det gifves undantag, (och det ä r väl nntiuens ordning, efter det finiis större antal kvinnor än män, så att icke alla kvinnor kunna bli gifta, om ej månggifte skulle tillstiidjas) och dessa undaii- tag, dessa liksom könlösa arbetsbin, hvilka icke synas bestämda till hustrur och mödrar, icke till att vara blott en hjWp, en viktig ovar- derlig hjälp i en mans lifsviirf, dessa undantag - säger jag - nia- ste få full frihet att ägna sig åt ett sjiilfstiindigt arbete, ett sådant, som kan taga hela varelsen i anspråk och gifva dein eisättning för hvad de gå miste om genom att ej kunna sluta sig till n %gon med den varma, oförbehållsamina innerlighet, som är nedlagd i sjalfva kvinnonaturen.
Men d&amp; intet mänskligt öga I r skarpt nog att redan i barndo- men se livilka af de blifvaiide kvinnorna en gång komma att raknas till undantagen eller hvilka som enligt regeln gå helt upp i en annans existens, så tror jag, att det vore godt om flickors uppfostran blefve tainligen likstiilld med pojkars, ja, i en framtid tror jag att samskolor möjligen kunna vara af gagii.
Den fördel soiii vinnes af likstrllighet i uppfostran är: l: o a t t ogifta karlar kanske prutade af nagot p&amp; en viss hemlig ringaktning, som de i allmänhet äga för kvinnan, hon skulle genom att äga samma kiinskapsföi * r&amp;d betraktas inera som en like; 2: o skulle den iiitellek- tuella klyfta, som s&amp; ofta finnes mellan man och kvinna bli mindre, de skulle i äktenskapet bättre först % livarandra, det blefve lättare för en man ' att finna en niotsvarighet inom sdet täcka könets, en som stode på hans bildningsgrad och fullt kunde ' dela liaiis sträfvan, utan att han beliöfde sänka sig ned till henne med ett slags medlidande; 3: o sliiille de diix iindantagen redan firnån början och sk att säga gra- tis lia fatt den för deni nödiga skoltinderbyggnad, på livilken de se- ' dan kiinna bygga vidare, antingen j teoretisk eller praktisk riktning.
Med ett ord, ina11 bör göra det lika lätt för en ung flicka soin för.
en iing man att taga sig fram .på egen liaiid, ty i saliima mån som fre- stelsen, att i ekonomiskt betryck för penningar ingi oegentliga och falska äktenskap, minskas, .så skola antalen af verkliga äktenskap tillväxa, ty valet skadl bli inera fritt, mera niedvetet.
Soin du ser är det alldeles icke emot iiktenskapen jag strider, iitaii endast emot karrikatyrerna diiiaf.
Det finns enligt min tanke ingen större iira, ingen högre lycka för en kvinna, än a t t vara en
bia karls hustru; on1 de två liålla af hvarandra s&amp; som två männi- skovarelser kiinna göra det.
Det ar ju klart, att hvad %n en kvin- nas stallning i samhället måtte vara, hon skulle Iiimna den, om den, rätte&gt; verkligen kom.
Hon agae kanske den fördelen, att vara ledig då han kom, just därigenoin, att hon ägde en själfstandig stallning.
Eller hvad 3 A t t jag, Boni jag vore karl, skulle föredraga en 20 i r s flicka, som .vore barnslig och obevandrad i allting?, Xej, för ingen del.
D$ skiille jag %tininstone anse inig böra underrätta henne om en hel del, innan jag gifter mig med henne.
, Jag skulle anse det rent af som en skyldighet att göra det.
Eller också kunde hon på goda grunder anklaga mig för att ha w s å l t katten i påse ii^.
Detta ämne liar jag för resten afhandlat i spengar,.
Det skall bli roligt att höra hvad dn säger daroin.
Hur det känns,, nar ingen med intresse följer ens företag, har jag en tiimligen rik erfarenhet af.
.Ja, blif icke mulen, lilla syster, jag set nog a t t du intresserat dig för inig, men du har rarit s i långt borta och vi lm sällan varit i tillfälle att göra gemensaiii sak.
Det gläder mig mycket, att du ej serverade mig en inoralkaka, för det jag sade svåga vinna, våga tappa,.
Vet du, halfhet och feghet före- falla mig så ytterligt liimpna - buli!
Det ar s i godt att veta, att de få, man håller af, se till motivet och den redliga viljan i ens handlingar, icke blott till resultatet, hrilket man icke alltid kan befalla öfver.
Och, vet du, aldrig hade jag kunnat göra min novell s % rask, som den ar, om jag ej kännt glädjen öfver att ha en kamrat, son1 skulle förstått mig och som skulle gillat mins bevekelsegrunder, afven om andra envisades att misstyda eller med klander kastade sig ' öft-er det hela för a t t sönderslita det.
Och sk tanken på, a t t kan inte den ene lyckas, sk skall val den andre!
Bara man h %ller ihop.
J a g undrar alls icke på, att du ar s&amp; förtjust i ditt hem, det skulle jag också vara, oin jag haft den lyckan att aga ett riktigt eget litet bo; liar har jag alltid kannt mig som en viil omhuldad in- ackordering, som nog värderar det han har, men ändå skiille tycka om ett hem, dar han kunnat inrätta allt efter sitt hufviid.
Jo, kunde man bara bli frisk!
D&amp; tycker jag lifvet matte vara så ljust och gladt nu, att slagskuggan af de förggngna h e n skulle sjunka ihop till en enda svart rand, mot hvilken allt annat bara skulle sticka dess ljusare af.
Uen det vore för mycket, det vore mer an en människa har ratt att aga för sin privata räkning, tror jag.
Men kunde jag blott bli en smula biittre, s % att jag obehin- dradt kunde stulta omkring med inina kryckor och hemta friska in- tryck för nya arbeten, så skulle jag vara fullkomligt nöjd.
Man känner sig så eländigt maktlös af att ligga, i en säng och icke kunna röra dsig, det inverkar på sinnet ocksh.
Efter detta år (1885) blifva brefven.til1 systern iner sparsamma .. Victoria Benedictssoii var af en alltför trofast natur för att kans- lorna för de gamla vänner, hoii en gång hållit af, skulle svalna, så mycket mindre da, nar.
det gäller den innerligt älskade äldre systern, men nya oingifningaï och intryck och författareintressena, som allt mer och mer togo hennes tid och tankar i anspråk, gjorde behofvet af skriftliga medd ' elaiiden med andra iiii de littertira vännerna mindre kännbart.
Och ju mer Iion förlorade andligt fotfäste, ju mer tyckes hon vilja lossa på de band, soni fastade lienne vid det förflutna.
Ocli så se vi lienne drifvas soni af en oemotståndlig inakt allt närmare och niirmare dett.a » ohyggliga %, som på en gång lockade och ' skrämde.
E t t år innan hon ' föll offer för den fixa idén att göra ett våldsamt slut p % ett lif, som tyckes heune så värdelöst, ssrifver Iion fö1ja.nde djupt sorgmodiga bref till sin syster.
Den svåra litterära motgång livarom Iion talar i ås om.
den bidragande orsaken till den med förfärande intensitet Iios henne åternppvackta lec !an,, vid lifvet, var en i den danska tidningen, Politikeii, förekoininande dra- paiide kritik öfver Iiennes roman,, Fru Marianne *.
Med denna kritik ansåg Iion.
sig litterärt sedt nedsatt till ' underklassen ', och miste all sin inödosamt tillkämpade sj iilf tillit.
Hon skrif ver: ' ' (Köpenhamn,) 12 juli (1887).
Kgra syster!
J a g kan endast svara ett par ord, och dn får ej taga den karga tonen för ovaiiligliet.
J a g ar för trött och för själssjuk till att kunna afgifva lhnga förklaringar.
J a g liar i min litterära verksamhet lidit en svår knack, jag har utstiitt en själskamp, som tagit alla mina krafter.
J a g tir blott en trasa.
J a g har stått vid randen af sjalfmord, och endast mina vän- ners omsorger ocli finkänsliga tillgifvenhet ha räddat mig från detta ohyggliga, för livilket jag sjalf ryser tillbaka.
Det värsta ar öfver, men jag ar svag som ett barn, ocli det tycks mig som om mitt inre.
blifvit krossadt af ett hårdt slag, det skälfver och blöder ocli jag lider oiipphörligt af en dof, hemlig smärta.
J a g ar långt ifrån åter- ställd och minsta tillfällighet slmlle nu tynga ned vågskålen och komma mig att göra slut på ett lif, som .syns mig .så toiiit -- s&amp; för- farande tomt.
J a g vet att dn har nog af sorg och bekymmer.
J a g v ' ill vara stark, jag vill trösta och uppmuntra, men jag a r .som en dödsskjuten hnnd, jag kan knappt ge ett tecken a t t jag håller af mina kara.
Om ni vill behhlla mig, om det kan vara en glädje att ibland se mitt sjuka ansikte, så glöm en tid bortåt att jag finpes i varlden ', jag ber för din cgen skull: du skall sakna mig så mycket.
Det ar inte tonima fraser .detta.
Det lir en varning.
Kan jag inte åter-
vinna sinnesro, s % kan jag icke lefva.
Det a r ett gammalt ondt detta.
J a g försthr hur egoistisk jag skall synas.
J a g försfh att detta är egoistiskt.
Men kara lilla syster, du har ju alltid hållit a t den yngsta stackaren, - hon, som fått gå s&amp; fattig genom lifvet, att hon aldrig vetat hvad lycka velat saga.
Och du har ju sett huru jag kunnat lida med tålamod utan att klaga.
S u kan jag icke; kraften sviker.
Unna mig ro; och jag skall kanske knnna lefva.
Du haller ju af mig; tank att det är för mig dn sträfvar och fördrager.
Tank att det.
a r mitt lif du återköper för livarje dag.
Hvad jag ar hird, tycker du - och hänsynslös.
Min kära lilla syster, jag kysser dina händer, inen jag har icke s % stor kraft att jag orkar lyfta en knappnål.
L å t mig slippa att berätta.
J a g skickar ett par bref och ett telegram.
Du kan se att det varit allvar.
Det ar mig icke möjligt att stanna i Hörby den första tiden.
Mjältsjukan skulle komma igen.