Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ami hade då uppfyllt hans bön.
Nu nekade hon tvärt att möda sig med så- dant och beklagade sig för mig öfver man- nens själfviskhet, som kunde fordra, att hon, som stod färdig att resa bort och fira julen
hos gamla vänner, skulle kanske få gå och stöka en half natt för att koka och steka åt honom.
Jag bad henne att ej försumma något af sin dyrbara tid genom att dröja i mitt hem; fången skulle i alla fall bekomma julkost.
Detta besked lugnade hennes upprörda sinne; med ett tjusande småleende tog hon afsked och ilade hem.
Jag kan ej erinra mig, att hon senare besökte sin man.
Hennes oför- siktigt visade behagsjuka och njutningslyst- nad började nu beröfva den sköna martyren en del af helgonglorian, synnerligast som en yngre man nu mera syntes i den trupp, som jämt omgaf henne.
En gång kommo Amis mor och äldste bror för att besöka fången.
Han bad då svärmodern, att hustrun måtte laga hans fina linne, hvilket han hade tillåtelse att bära.
Med harm afvisade fru Blom denna bön, oeh då fången lemnat rummet, kom hon med sin vädjan till mig, om jag ej fann detta anspråk på A m i rent af oförsynt.
Hade inte hon och de alla lidit nog för denna persons vanhederliga handlingar?
Amis bror instämde; båda voro de ense om, att en karl i Wer- mérs samhällsställning, som varit nog eländig att ej, före upptäckten af brottet, » sätta en kula genom pannan », ej vore värd bättre än att slita straffångens grofva buldansskjorta.
Jag kunde ej hjälpa, att jag då, medels några ord ur fru Bloms och hennes mans historia, stäfjade det fina herrskapets dygdiga harm.
A m i kom ej mer, och Wer- mér kunde nu själf använda sin arbetsför- tjänst; men inom fängelset bildade sig nu om honom den meningen, att han helst umgicks med de sämre bland olyckskamraterna.
San- ning var, att han nu ej mera hade kraft att hålla sig uppe öfver den flod af moraliskt elände, hvilken i ett gemensamhetsfängelse drager de viljesvaga och slappa ned i en bottenlös dy.
En och annan människa ute i världen, som något kände till Wermérs dåvarande dagliga umgängeskrets — på fängelset fanns - en stor rangskilnad — undrade nu ej längre, att hans hustru drog sig undan för » en sådan simpel natur », man beundrade henne, att hon i det hela någonsin kunnat lefva tillsammans med honom.
Ändtligen hade så mycket af strafftiden förflutit, att han, med hopp om framgång, kunde inlemna en nådeansökan.
Men för att förstärka verkan af en sådan ansökan om strafftidens afkortning borde hans hustru förena sina underdåniga böner med fångens, oeh Ami hade ju afbrutit all förbindelse med honom och kunde ej förmås till att nu göra honom ett besök.
Fångens kval låta tänka sig, då han vid samma tid fick veta, att hon tänkte på att söka laglig skilsmässa från ho- nom.
Man fraktade för hans förstånd, och j a g erhöll uppdrag att be henne vänta att söka skilsmässa och först medverka till Wer- mérs möjliga frigifvande.
Både hon och hennes mor vägrade på det bestämdaste att villfara fångens önskan.
Skä- let var mig klart: de hade nu funnit en annan man, som tycktes vara redo att bära skön Ami på sina händer genom lifvet.
Wermér insjuknade svårt, låg länge på fängelsets sjukhus, och man trodde, att han skulle dö, men en skicklig läkare jämte god behandling bringade honom åter på fötterna.
Hans nådeansökan blef afslagen, och då han ändtligen slapp ur fängelset, hade han ingen annan tillflykt än hos ett af samhäl- lets kvinliga olycksbarn.
Snart gifte han sig med henne och dog i fattigdom och elände.
Ami kunde j u vädja till » hela världens » rättskänsla, om hon ej gjort fullkomligt rätt uti att skilja sig från en så usel karaktär och undandraga barnen faderns fördärfliga in- flytande.
Huru hennes lif slutade hör j u egentligen ej hit, men för dem, hvilka tanklöst förfäkta satsen, att egennytta och själfviskhet stå sig bäst och längst här i världen, vill jag blott nämna, att hennes andra äktenskap blef hen- nes straff.
Mannen, som under sinnesruset varit Amis slaf, blef hennes tyrann, när han vaknade ur detta rus.
D å han gifte sig med Ami, hade han framför sig en lofvande bana, men snart slappades hos honom det andliga intresse, hvilket hittills varit drifijädern i hans sträfvan, och han blef en hård egoist med en oböjlig järnvilja, som dock numera sam- lades kring uppgiften att kufva Amis dolska hersklystnad.
Man beklagade henne, att hon blifvit af ödet tilldömd två män, hvilka båda, hvar på sitt sätt, gjort och gjorde henne så olycklig.
Iduns Mode- och Mönstertidning har slagit så an och blifvit så väl mottagen, att första kvartalets alla nummer af den mer än 10,000 exemplar starlca upplagan äro to- talt utgångna och ej vidare kunna anskaffas.
För att tillmötesgå från många håll utta- lade önskningar vilja vi beträffande Mode- och Mönstertidningen göra följande medgifvande: De af Iduns prenumeranter, som for längre tid än årets första kvartal prenumererat på Idun ensam (utan Modetidningen), men hvilka från och med aprilkvartalet äfven önska få Iduns Mode- och Mönstertidning, utan att be- höfva för densamma erlägga den högre afgif- ten (kr.
år 2: 50, / år 1: 25) samt insänden prenumerations- kvittot till Iduns Redaktion, så återsända vi med omgående till Eder halfva afgiflen (med af drag af postportot).
Detta är det enda sätt, hvarpå de, som prenumererat på Idun ensam, kunna erhålla Modetidningen till det för Iduns abonnenter af sedda lägre priset.
Posttjänstemännen måste nämligen hålla sig till den utfärdade posttaxan, och där står före- skrifvet, att prenumeration skall ske på en gång å båda tidningarna, för att Modetidnin- gens lägre pris skall erhållas.
3 4 1 4 Därför böra ock de, hvilkas prenumeration utgår med innevarande kvartal, skyndsamt för- nya densamma samt då på en gång prenume- rera å båda tidningarna, på det de må komma i åtnjutande af Modetidningens lägre pris (65 öre pr kvartal, 1: 25 för / år, 1: 00 för / är).
1 2 3 4 Märken val: Ofvanstående medgifvande gäller endast för dem, som verkställa prenu- merationen före innevarande månads utgång.
Sena prenu- meranter riskera alltid att gå miste om ett eller annat nummer, alldensiund upplagan är begränsad.
Profnummer af Modetidningen kanna er- hållas, om ett 4-öres frimärke insändes jämte namn och adress.
Det är af vigt att skyndsamt prenumerationen.
" " ^8 (j| Iduns förnya Redaktion.
.Moder och smak.
ina damer!
Jag skulle önska att med er diskutera en särdeles viktig fråga!
Skulle man döma mängden af de tankar och omsorger, som dagligen användas därpå af millioner kvinnor, skulle man frestas att an- taga denna fråga som en af lifvets viktigaste; — det är nämligen frågan om, hur vi damer kläda oss.
Det är naturligtvis till er, och endast till er, jag talar.
Männen förstå blott litet eller intet af denna sak.
De se kanske resultatet, men endast få af dem uppfatta de detaljer, som åvägabringa det.
Om än valspråket har rätt, som säger: » Det är icke kläderna, som göra mannen », (och alltså icke häller kvinnan), så kan det icke nekas, att en dams yttre är liksom ett slags titel på innehållet, ett synligt tecken på hennes smak, hennes tycken, ja, till en viss grad på hennes karaktär.
Visserligen fordras i detta, liksom i allt annat världsligt, både talang och pengar, men dock är icke detta, i synnerhet icke pengarne, det afgö- rande.
En hvar af oss skall säkert kunna påminna sig en och annan ung flicka eller fru med högst begränsade medel, som dock förstår att kläda sig så, att man genast får intryck af en ordningsälskande och fin per- sonlighet, under det andra, som icke behöfva se på, hvad någonting kostar, uppträda på ett sådant sätt, att man blott får intryck af en smaklös toalett; personen får man knappt tid att se på.
Det är ingen lätt sak att kläda sig så, att det öfverensstämmer med ens utseende, ålder, stånd och penningpung.
F å ha verk- ligt stor talang därtill, men frågan sysselsät- ter och är tvungen att sysselsätta så godt som alla världens kvinnor.
Medan alla andra vexlingar i åsikter och tankar, ja också i smak, måste ha en viss tid att slå rot och vinna erkännande, behöf- ver modet så godt som ingen tid därtill.
I går var modet ett, i dag är det plötsligt ett annat.
Och samma fanatiska undersåtar, som i går dyrkade det gamla modet, ropa i dag hö gre än alla andra: » Det gamla modet är dödt!
Lefve det nya! » D e som hade tänkt lefva och dö i snäfva ärmar, rusa i väg för att få puffar på dem.
D e som hade svurit tur- nyren evig trohet, anställa en autodafé på denna parasit, så snart modet har förklarat den lifdömd.
Öfver mänskligheten flyger modet som en stor, brokig, fladdrande fjäril, vexlande i färg och rörelse hvarje ögonblick.
Ingen har ännu lyckats fånga den och sätta en knappnål ge- nom lifvet på den.
När man bläddrar i de illustrerade verk, som framställa de europeiska folkens sätt att kläda sig i den historiska tidsåldern, måste
man i sanning häpna öfver modets outtrött- liga fantasi att hitta på allt upptänkligt oeh genast kasta det igen för att taga något nytt.
— Alla medel äro försökta för att göra fi- guren längre, större eller smalare, för att om- vexlande skyla eller visa den så mycket som möjligt.
Det har funnits tider, då hufvudet har varit det viktigaste, och det har sett ut, som om damerna hade samlat alla sina jor- diska skatter ofvanpå sin hjässa för att, om möjligt, lägga en aln till sin längd.
Det har funnits tider, då ingen kunde få sin figur att upptaga nog rum, som om hvar enda dam hade till uppgift att så mycket som möj- ligt chikanera sin nästa, och på andra tider ha damerna glidit genom mänskligheten, smala och åtsnörpta som skuggor.
Under renässansen belastade sig damerna till ytterlig grad med smycken, som i före- ning med de höga sammetslifven och de enorma, hjulformade kragarne måtte ha utgjort en daglig pröfning att bära.
I direktoriets tid var det en period, då damerna satte en ära i att bära så litet som möjligt af allt, både kläder och smycken.
En afton, då en stor skönhet ur den för- näma världen uppträdde i ett sällskap, en- dast inhöljd i en tunn florsklädning och med en kamé om halsen, föreslog värdinnan, att damerna skulle gå in i hennes sofrum för att se efter, hvad den fabelaktiga dräkten kunde väga.
Man fann, att dess hela vikt belöpte sig till ett par skålpund, och från den aftonen blef det ett slags sport i fina världen, att damerna öfverbjödo hvarandra i lätta dräkter, som man jämförde genom att väga dem i värdinnans privata rum.
Det är icke så länge sedan, som kejsarin- nan Eugenie i sin makts och skönhets glans beherskade moderna från cirkeln af sin kri- nolin, och icke många år därefter hörde jag en ung dam säga, i det hon med en medlid- sam blick betraktade en tafla, som föreställde en revy af alla det franska hofvets damer: » Stackars varelser! » — det lät så beklagande, som om hon hade sett dem föras till guillo- tinen.
Det är alldeles otroligt, till hvilka narrar modet kan göra de förståndigaste människor.
Man skulle tro, att det var en formlig troll- makt, som med en enda blick hypnotiserade oss allesamman, så att vi blindt följde dess minsta vink.
En och annan har försökt emaneipera sig, att samla omkring sig modiga och själfstän- diga människor, som funnit det för galet att så där dansa efter modets pipa, men försö- ken ha hittills aldrig lyckats, annat än i myc- ket trånga kretsar, och alltid, efter en kortare eller en längre tid dött hän.
Saken är den, att de reformerande damerna så godt som all- tid ha velat införa ett slags uniform, en dräkt passande för alla, och det finns icke någon dräkt, som passar för alla.
I vår tid, då man mer än någonsin sträfvar efter person- lighetens rättigheter inom alla områden, är det en underlig motsägelse att vilja tvinga alla damer, att bära samma dräkt.
Att vissa förändringar för sundhetens skull både skulle vara önskliga och möjliga, därom är alldeles icke fråga, men det finns häller ingen grund att föreskrifva en uniform, och som oftast en mycket smaklös uniform, för att däri intvinga unga och gamla, vackra och fula.
Hvad än en ung och mycket vacker kvinna tar på eller ej, kan nästan vara det samma, men ungdomen varar icke länge, och mycket vackra äro mycket få.
Så godt som alla behöfva i sin klädsel få någon hjälp till att visa sin personlighet i ett fördelaktigt ljus, och jag påstår, att denna lust att visa sig så litet frånstötande som möjligt — för att använda ett mildt uttryck — alldeles icke är fåfänga.
När man annars i allt annat bör försöka att vara sina medmänniskor till behag, hvarför skulle man då icke också glädja dem genom att visa dem en ordentlig, nätt och smakfull toalett eller åtminstone icke genera dem med det motsatta?
Ja, herrarne skratta åt oss, men vi bry oss icke en smula därom, För att börja med början, erkänna säkert alla, att ordning och renlighet äro lika nöd- vändiga för ens person som för allt, hvad man sysselsätter sig med.
En dam, som icke vår- dar sina händer och sitt hår, som fäster ihop sina kläder med knappnålar o. s. v., kan icke göra anspråk på att räknas med till ordentligt sällskap.
Så mycket veta sä- kert alla, och blott genom att erkänna nöd- vändigheten af denna förutsättning erkänner man, att toaletten har sin stora betydelse.
När vi då skola tala om själfva kläde- dräkten, se vi, att Frankrike, d. v. s.
Paris, är och förblir upphofsorten för alla nya mo- der.
Den största smak och den största om- vexling finnas i Frankrikes hufvudstad.
Vis- serligen har.
t. ex. Berlin sedan fransk-tyska kriget börjat högtidligt förklara, att för fram- tiden är det Berlin, som kommer att bestäm- ma moderna.
Men sådant afgöres icke genom militärdespotism, och ingen tror på, att Ber- lin eller Tyskland har det minsta att säga i modesaker.
I Paris kläda sig damerna bäst, och där finns den största variation på dagens moder.
Hemligheten ligger just egentligen i detta: där finns så mycket att välja på.
Det är icke ett slags hattar, ett slags koftor eller kappor, som bestämma modet; där finns så godt om allting, och en hvar kan kläda sig efter sin smak och sin person.
Naturligtvis har modet många paradoxa infall, många nycker för dagen, som visa sig i tusen små öfverdrifter af alla slag; men ingen må tro, att damerna i Paris, de verkliga damerna, äro ifriga efter att genast uppsnappa och pryda sig med den sortens modespratt.
De äro för det slags damer, som blott önska vinna en alltför stor uppmärksamhet, eller for främlingar, som taga allt i Paris för goda varor och sätta en helig plikt i att genast upptaga de sista fem minuternas modeinfall.
Skillnaden på Paris oeh Stockholm är huf- vudsakligen den, att medan man i Paris kan se hela skaror af moderna damer med t. ex. hvar sin mycket olika kappa, ser man i Stockholm trehundra damer med samma kappa.
En kappa har kommit från Paris med tre knappar på fickuppslaget och en kordong öfver bröstet, och genast bära tre- hundra damer kappor med tre knappar på fickan och en kordong öfver bröstet.
Det är icke så få, som skulle anse det vara en djärf och oförsvarlig själfständighet att blott sätta två knappar på fickan, om den invigda kappan från Paris har tre.
(Forts.) Kvinnorna fylla konversationens och lifvets mellanrum likt den halm, som instoppas i porslinslårar; halmen räknas för intet, men utan den skulle allt gå sönder.
Fru Neoker.
Agathe Hithier.
Af Pontonnié Pierre.
len muntraste varelse under Guds klara sol var Agathe Hithier.
Intet skratt var så friskt, intet öga så strålande som hennes.
Hvem var då Agathe Hithier?
En gammal jungfru, tvätterska, strykerska!
Skulle du, kära läsarinna, för att anlita hennes hjälp någonsin uppsöka hennes lilla bo- stad i provinsstaden, sä vänd icke om på tröskeln i tro, att du gått orätt.
Jag vill på förhand säga dig, hvilken syn här väntar dig.
Först ser du ett hastigt virrvarr, hvars en- skilda detaljer först så småningom träda tyd- ligt fram för din blick.
Borta vid spiseln sitter antagligen en ung flicka, sysselsatt med att skala potatis.
I ett hörn af rummet står en stor strykugn, där en annan ung flicka sysslar med att värma järnen.
På bordet lig- ger tvätt, som stänkes, och vid ett strykbräde står en flicka, hvilkens flinka händer ge plag- gen glans oeh form.
Innan man hinner fram till detta bord, passerar man förbi flere smala, hvita sängar, som stå rundt omkring längs väggen, den ena vid sidan af den andra, hälft dolda bakom tarfliga omhängen.
Du blir naturligtvis förvånad och dina ögon söka ovilkorligen den gamla Agathes.
Hon småler skälmskt, — hon småler alltid på ett så förunderligt sätt.
» Ni önskar veta, hvem som sofver i dessa sängar?
— Min familj! » » Er familj? » » Ja visst, mina döttrar.
Här se ni fyra af dem, men jag har många flere. » Flickorna se ut att vara mer än lofligt unga för en så gammal moder.
» Jag håller af dem, » fortsätter hon, » men för att föda dem alla, om också bara under några dagar medan de vänta, måste vi arbeta. » » Medan de vänta? » » Ja just det.
Mina flickor kunna inte alla stryka, och arbete finns inte alltid tillräckligt för att kunna hålla det stora hushållet vid makt.
Därför sprida vi oss öfver hela staden, den ena arbetar här, den andra där.
Då vi finna en ordentlig plats för en flicka, släppa vi henne ifrån oss där. » Och hon blef mer och mer vältalig.
» Hvad tror ni väl, det skulle bli af de stackars barnen, om jag inte toge mig af dem?
Många skulle gå till botten.
Jag öppnar mitt hus för alla, som inte ha någon plats och ej kunna få arbete.
Jag säger till dem: » Kom ni bara, det reder sig nog alltsammans, vi hälla litet mera vatten i soppan och taga litet mindre smör.
Det märker man inte.
V i äta bröd och potatis, men en säng åt er står all- tid till reds, oeh det är ju hufvudsaken. » Så talade gamla Agathe, då jag, för att lära känna henne, hade med mig till henne några saker till tvättning och strykning.
» Ser ni, » berättade hon, » inte alla mina döttrar äro väluppfostrade och älskvärda.
Här har jag t. ex. en, som arbetade - hos en söm- merska, som gaf henne afsked.
Men hon har lofvafr att hädanefter vara flitig och ordentlig.
Inte sannt, Francis? » Francis, en liten blondin på aderton, nitton år, hade blifvit mycket röd och tycktes ha största lust att låta tårarne rinna.
» Ah, nonsens, man hvarken gråter eller är förtviflad hos mor Agathe.
Du vill ju nu bli snäll och duktig! » Hon förde mig afsides och hviskade till mig: » Stackars barn, man bör inte vara ond på dem.
De ha ofta hvarken kännt far eller
mor och ha växt upp ungefär som det kunde falla sig.
(Francis har inga föräldrar, sömmer- skan, som hon var anställd hos, ville att hon skulle arbeta dag och natt oöh har gjort henne alldeles modstulen, det föratår ni nog.
Jag måste hitta på någon plats åt henne, där man behandlar ' henne bättre. » » Ni tager er således an alla flickor i sta- den, som äro utan arbete *? » utbrast jag.
» Ja, det vill hvad jag kan, » dande skratt.
mycket arbete.
taga mig fram, skor, Constance ur händerna. » säga, jag söker göra för dem, svarade hon med ett vällju- » Ser ni, de rika gifva mig De veta, att jag har svårt att men vi äro två raska arbeter- och jag, för oss går det undan » Hvem är Constance? » » Constance? » — Hon smålog åter.
— • » Con- stance är en stackars flicka, som kom till mig från fängelset, men nu är hon en ängel — en ängel, säger jag er, » upprepade hon helt entusiastiskt.
» Hon hade stulit, utan att i grun- den veta, hvad det är att stjäla. » » Ni taga således emot alla, utan skillnad? » » Ja, det är jag tvungen till.
Kunna de stackars öfvergifna väl alltid skilja mellan godt och ondt?
Man bör lära dem, det och det söker jag att göra, så länge de äro hos mig.
De veta ju så väl, att jag inte är rik, och att jag tager emot dem, bara för att de äro fatti- gare och olyekligare än jag.
Och det gör dem rörda. » » Men ni blir säkert ofta bedragen? » » Ja, ja men, det kan nog hända, att det inte alltid lyckas mig, men på det hela taget har jag ändå stor tur. » Vid dessa ord strå- lade hennes ögon, och en tår tillrade ned öf- ver den skrynkliga kinden, men leendet åter- vände snart.
» De äro ej elaka, det får ni inte tro.
När de inte arta sig, sedan jag skaffat dem plats, få de bära följderna däraf och äro att beklaga.
I alla fall ha de då i några dagar haft ett godt och anständigt tillhåll.
Många af dem ha djupt bedröfvade kommit tillbaka, emedan de ej kunnat behålla den goda plats, jag skaf- fat dem — jag finner nämligen alltid sådana platser, ty man hjälper mig att hålla stae- krarna fria från nöd och elände.
Nå, hvad skall jag då göra, jag sluter dem till mitt hjärta och tager åter emot dem.
De ha ju ingen annan än mig, och jag kan ju inte låta dem dö af svält. » Agathe Hithier berättade allt detta så en- kelt!
Jag lade nu märke till, att alla de unga flickorna hade vändt sig möt oss och andäk- tigt lyssnade till hennes ord, och det förekom mig, som om jag såg hoppet blomstra i alla dessa ansikten och en god, fast föresats stråla i allas ögon.
» Men pengarne?
Hur kan ni anskaffa d e m?
» » Du gode Cud!
Då vi någon gång äro för många här, äta vi vårt bröd utan sofvel, men därför äro vi lika förnöjda och om nat- ten sofva vi de rättfärdigas sömn.
Men det är bara under mycket dåliga dagar, sådant sker.
Constance och jag arbeta flitigt, och då ha vi för det mesta så mycket, att vi kunna koka en god soppa och få litet stekt fläsk och po- tatis.
» Jag lemnade henne mitt lilla paket med tvättkläder och sade ingenting mera; jag erfor en djup blygsel oeh kände mig så ringa.
Hur mycket glad, verksam människokärlek, hur mycken sann rättsinnighet och barmhärtig- het, hur mycken oskrymtad godhet hade jag icke funnit hos denna fattiga, obildade stry- kerska i provinsstaden.
är mycket frikostig och sörjde för henne på det omtänksammaste samt gaf henne en mottagning, värdig en regerande drottning.
En skara heders- gäster inbjödos att den 25 jan.
på förmiddagen på extratåg resa henne till mötes till Filadelfia, och bland skaran af tidningsmän fanns äfven ett ombud för staden Newyorks borgmästare, s o m skulle å hans vägnar helsa den resande välkom- men hem.
Nellie var helt ogenerad o c h ganska kry, trots resans mödor o c h ehuru hon på tåget dikterat sina reseminnen åt en stenograf till långt in på natten.
Hon öfveröstes med blommor o c h tal; hon log, svarade kort o c h godt på oratoriska grannlåter o c h tycktes alls icke löpa någon fara att blifva hufvudyr öfver hyllningsgärden.
En liten blek gumma, svartklädd, med glasögon på näsan, «att helt tyst i salongsvagnen, som for Nellie till mötes till Filadelfia.
Och då det efter- längtade tåget från Vestern anlände, flaggprydt och festligt, o c h den sorlande folkmassan vid statio- nen stormade tåget o c h hurrade med fulla strupar åt en flickaktig skepnad i rutig ulster o c h en jockey- mössa på det vågiga håret, gick känslans våg högt i den tysta, svartklädda gummans bröst, o c h det hade h o n i sanning större skäl till än någon an- nan, ty hon var Nellie Blys mor.
Den högtidliga tystnad, s o m uppstod i salongs- vagnen bland journalisternas muntra skara, då mor o c h dotter möttes i det inre lilla förmaket och firade sitt återseende, visar kanske bättre än något annat hyllningsdrag, hvilken aktning Nellie åtnjuter, o c h huru finkänsliga amerikanska män äro i sitt bemötande af kvinnan i allmänhet.
Borgmästaren i Jersey City var på perrongen midt i en folkmassa af öfver 10,000 personer, då tåget stannade o c h Nellie steg ut under de vilda- nyligen legat på hvar mans — och, vi förmoda, ste hurrarop o c h hviftningar med näsdukar.
Hon åhörde borgmästarens tal o c h mottog ett vagns- ej minst hvar kvinnas — läppar, sedan hon efter lass doftande blommor, s o m följde henne från en resa jorden rundt på endast 72 dagar, 6 tim- tåget till ångfärjan, där h o n satt bredvid sin mor mar o c h 11 minuter frisk, glad o c h välbehållen i en täckvagn.
Folkmassan rusade efter henne återkommit till sin utgångspunkt, Newyork!
Hvem är denna Nellie Bly, o c h huru kom h o n om bord; de ville se henne o c h gallskreko: » Ned med vagnskuren!
Ned med kuren! » Vagnstaket till att resa jorden rundt?
nedfälldes sålunda, och Nellie gjorde folket till Hon är en ung medborgarinna af den stora transatlantiska republiken, begåfvad med en järn- viljes o c h stod under färden öfver Hudson, vif- helsa och en järnvilja, en högst aktningsvärd flicka tande med sin lilla mössa i handen, kry och obe- svärad s o m en pojke o c h grundligt solbränd midt för öfrigt, s o m försörjer sig o c h sin gamla m o r med tidningsarbete för den bekanta, vidt spridda i vintern.
Solbrännan var ett af hennes heders- morgontidningen - » World ».
Den lilla kvinliga re- betyg.