Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det upptager och särskiljer nemligen med mera bestämdhet de olika förhållanden, för hvilkas lösning man hittills måst söka ledning i ofvannämnda §; och det är derföre, som Utskottet vördsamt tillstyrker, att Rikets Ständer måtte besluta, det skall 4 § i •/ Iiap.
Giftermå/s-Ralken erhålla följande förändrade lydelse:
Ar det tvifvelaktigt af hvem. giftomannarätt utöfvas må; pr öfve det Rätten, då anmälan derom sker.
Vill man jäfva giftoman, förty att han ej skicklig är, eller af annat skäl; varde ock det jäf hos Rätten anmäldt: gillas det, vare giftoman den, sorn närmast den jäfvade är, efter ty i 2 och 3 §§ skils: samma lag vare, der rätt giftoman ej är i tillstånd att giftomannarätten utöfva.
Lag-Vlsk.
Betänkande N:o 9.
5 N:o f>.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 Jan. 1857, kl. 1 e. m.
Belaukande, i anledning af vackt motion om förändring af 13 Kap. 4 § Giftermåls- B al ken.
Bland de orsaker, som enligt gällande lag föranleda till skillnad i äktenskap, är äfven den, att den ena makan af ondsko och motvilja öfvergifver och förlöper den andra, samt far utrikes i det uppsåt, att ej mera bygga och bo med den öfvergifna.
Detta förhållande afses i det lagrum, hvars förändring nu blifvit ifrågaställd, eller 4 § i Giftermåls-Balkens 13 Kap. Den lyder nemligen sålunda: »Öfvergifver och förlöper mannen af ondsko och motvilja sin hustru, »och får utrikes i det uppsåt, att ej mera blifva och bo med henne; håfve in»gen rätt sin lott i boet, eller fasta gods sitt, att råda.
Vill hustrun ifrån ho»nom skiljas; tage då stemning hos domaren.
Vet man ej hvar mannen sig »uppehåller; läte domaren å predikstolarne lysa efter honom öfver hela häradet »eller i staden, om han der boende varit, så ock i de närmaste socknar der in»till, och förelägge honom natt och år.
Kommer han ej inom föresattan tid; »döme då domaren till skillnad, och håfve mannen förverkat hela sin lott i boet.
»Samma lag vare, der hustru förlöper mannen.»
Nu har Hr Komminister Beckman, i en till Högv.
Preste-Ståndet ingifven och till Lag-Utskottet hänvisad motion, anmärkt, att ehuru, vid betraktande af de särskilda momenterna af berörda lagrum i ett sammanhang, uppenbart vore att, då skillnad af omförmälda anledning sökes, lysning å predikstolen, med åläggande för den, som förlupit, att inom natt och år sig till äktenskapets fortsättande infinna, städse måste ske, har likväl den åsigt börjat göra sig vid domsto - 6 Lag-Vlsk.
Betänkande iV.-o 0. larne gällande, att till skillnad må dömas, så snart den afvikna makan, efter erhållen stämning, låter från någon uppgifven utländsk ort inför domstolen förklara, att han eller hon ej ämnar återvända till den öfvergifna.
Visserligen syntes denna lagskipning påkalla åklagaremaktens mellankomst; men som ett och annat åtal ej vore tillfyllestgörande till häfvande af förenämnda åsigt eller förekommande af lagens misstydning, har motionären, för ändamålets vinnande, föreslagit, att ofvanberörde § måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Nu vill hustru äktenskapsskillnad söka, förty att mannen henne öfvergif»vit; då må hon det hos Rätten anmäla.
Styrker hon med bevis af Kyrkoherden i församlingen, att mannen bortrest utan veterligt ärende och att han inom »år och dag ej låtit af sig höra, och är det ej förut kunnigt, eller varder vid »Rätten upptäckt, då offentlig efterfrågan derom göres, att han å viss ort inom »Riket sig uppehåller, late Rätten efter honom lysas å predikstolarne i kyrkorna »inom Länet; kungöre ock lysningen tre gånger i de allmänna tidningar, som »böra upptaga Kongl. Maj:ts och Embetsverks kungörelser; har år och dag först! utit efter lysning och kungörande, som sednast skett, och har ej heller under »den tid kunnigt blifvit, att mannen å viss ort inom Riket vistas, eller finnes »han utomlands, men visar ej giltigt skäl, hvarför han sig der uppehåller; döme »då Rätten till skillnad.
Samma lag vare, der hustrun öfvergifver mannen.»
Hvad sålunda blifvit anfördt, har Utskottet tagit i öfvervägande; och om än Utskottet ej kan i allo instämma med motionären beträffande tydningen af Giftermåls-Balkens åberopade §, har dock motionären, genom sin framställning, fästat Utskottets uppmärksamhet på ett förhållande, hvilket ej torde af lagstiftaren böra lemnäs å sido.
Berörde § omfattar två fall, det etta: att den förlupna makans vistelseort i fremmande land är bekant; och det andra: att man väl vet, att den ena makan öfvergifvit den andra och farit utrikes, men ej hvar den förra sig uppehåller.
Önskar nu den öfvergifna äktenskapsskillnad, då skall anmälan göras hos domaren, som i förra fallet meddelar stämning å den utrikes vistande, samt i det sednare låter lysa efter denne i häradets eller stadens kyrkor samt i de närmaste socknar derintill, med föreläggande att sig infinna inom natt och år.
Således afser stadgandet om lysning, och dermed förenade föreläggande, ej den händelse, då den afviknes vistelseort är känd.
Då är äfven uttagande af stämning och dess delgifvande nog för ändamålet.
Detta är nemligen allenast att gifva den, som öfvergifvit, del af den Öfvergifnas påstående och att kalla till detsammas besvarande å viss tid.
Men sådant måste dock ske på ett särskilt sätt då den, som kallas till svaromål, uppehåller sig på okänd ort; och lagen har här föreskrifvit ett offentligt delgifvande genom lysning.
Den åsigt, som motionären antydt, att nemligen tidsbestämmelsen af natt och år, då lysning sker, skulle innefatta ett allmänt förbud att i något af de Lag-Utsk.
Betänkande N:o 9. 7 fall, hvarom fråga är, döma till skillnad förr än nämnde tid förflutit, har emedlertid äfven yttrats från andra håll.
Man har dervid utgått från den uppfattning, att ordet »föresattan tid», som förekommer i följande mom. af oftanäinnda lagrum, syftar uteslutande på nyssberörde tidsbestämmelse, hvilken således, enär detta morn. angår båda fallen, skulle vara gemensam.
Men en sådan uppfattning strider ej allenast mot lagrummets ordalydelse i öfrigt, utan ock emot hvad lagen annorstädes stadgar.
Enligt 11 Kap. 4 § Rättegångs-Balken skall nemligen den, som stämmes utom Riket, hafva sex månaders tid från af stämningen erhållen del för inställelsen; och då uttryckligt undantag i förevarande fall ej är gjordt från denna allmänna regel, måste den ock här gälla.
Man torde jemväl böra taga i betraktande, att den period, uti hvilken de anmärkta orden förekomma, har till föremål ej att bestämma någon prsescriptionstid uti omförmälta hänseende, utan endast att angifva påföljden deraf, att den stämde eller efterlyste ej kommer inom i stämningen eller lysningen »föresattan dag»; och synes det häraf vara klart, att de domstolar ej handlat emot lag, hvilka, i det fall att den förlupnes vistelseort varit känd och stämning blifvit delgifven, dömt till skillnad utan lysning eller afvaktan af ett års förlopp.
Men ostridigt är dock, att hvad lagen nu stadgar i förevarande hänseende kan medföra betänkliga följder, särdeles då kändt är, hvarest den make, som öfvergifvit den andra och begifvit sig utrikes, der sig uppehåller.
Om då den öfvergifna, genast efter öfvergifvandet, uttager stämning, så kan, i anseende till vår tids snabba kommunikationer, stämningen på kort tid delgifvas; och inom den korta tiden af något öfver sex månader kan äktenskapet vara upplöst.
Erfarenheten lärer emedlertid, att allför mycken lätthet att upplösa äktenskap leder till ett lättsinnigt ingående deraf.
Dessutom tillhör det lagstiftaren, om än han bör bereda en utväg för makar, hvilkas sammanlefnad blott är en källa till ömsesidig bitterhet och som omöjligen kunna förenas, att blifva hvarandra qvitt, att härvid gå till väga med den varsamhet, att icke nycken, den tillfälliga missämjan eller lättsinnets förvillelser gifvas för stort utrymme.
Ilan måste derföre låta tiden utöfva sitt inflytande på de tilläfventyrs blott tillfälligtvis uppbrusande passionerna och alltså städse kräfva en längre besinning, innan han går att bryta ett band af den vigt och betydelse, som det, hvilket förenar makar.
I denna del innefattar emedlertid gällande lag, hvad ifrågaställda fall angår, ej nog återhållande kraft.
Den medgifver nemligen den maka, som blifvit öfvergifven, att, genast efter öfvergifvandet, begära domarens stämning eller lysning å den andra; och den underlättar såmedelst tillställningar af makar, som blifvit oense.
Oenigheten kan dock möjligen hafva mindre djupa rötter; och någon tids besinning skulle tilläfventyrs mången gång vara nog för makarnes återförening, något som svårligen står att vänta, sedan deras förhållande, genom 8 Lag-Vtsk. betänkande N:o 9. stämning eller lysning blifvit allmängjordt samt elen ena offentligen uppträdt såsom den andras anklagare och dymedelst vidgat det svalg, som åtskiljer dem.
Så vidt motionärens förslag går ut på inläggande i vår lag af den återhållande kraft, som den i omförmälta hänseende nu saknar, förtjenar detsamma således uppmärksamhet.
Att utbyta 13 Kap. 4 § Giftermåls-Balken emot den föreslagna §:n låter dock svårligen sig göra.
Denna sednare, som är hemtad ur Lagberedningens förslag till Civillag, utgör en del af ett system, som af viker i väsendtlig mån från det gällande.
Men saken påkallar ej heller denna vidlyftiga lagförändring.
Utskottet tror det för ändamålet göra tillfyllest, om det stadgas, att hvarken stämning eller lysning må utfärdas förr, än sex månader efter öfvergifvandet; och det är i öfverensstämmelse med denna åsigt, som Utskottet tillstyrker, det måtte Rikets
Ständer besluta en författning af innehåll:
Då skillnad i äktenskap hos domaren sökes af den anledning, sorn i 13 Kap. 4 § Giftermåls-Balken sägs, må domaren ej ut färda stämning å eller lysning efter dea förlupna makan förr än utredt blifvit, att sex månader förflutit från det samma maka begaf sig till utrikes ort.
Reservationer af Hr Grefve Sparre, Hr Friherre IVrede samt Hrr Hasselroth, Kistner och JVetterberg, med anmälan af den förstnämnde, att han ej deltagit i behandlingen af den fråga, som utgör föremål för detta Betänkande.
N:o 10, I Lag-Utsk.
Betänkande N:o 10. 9 \:o fl O.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 24 Jan. 1S57, kl. 1 e. m.
Betänkande i anledning af väckt förslag om tillägg till 1 Kap. 12 § Rättegångs-Bolken och 9 Kap. 5 § U tsöknings-Balken.
Ifrågaställda förslag förekommer i Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans till nu församlade Ständer afgifna allmänna redogörelse.
Deruti har nemligen Justitie-Ombudsmannen anmärkt, att ehuru i 12 § af Rättegångs-Balkens 1 Kap. endast stadgas ansvar för domare, som fäller orätt dom, och 5 § af UtsökningsBalkens 9 Kap. blott angår det fall, att Konungens Befallningshafvande upsåtligen af hat och afund eller för egen vinning eller androm till viljes gör orätt i lagsökningsärenden, i hvilket fall han skall dömas, enligt förstnämnde lagrum, har likväl, enär i lagen saknades föreskrifter för de fall, då domare eller Konungens Befallningshafvande gjort sig skyldig till försummelse i tjensten eller eljest till fel af annan beskaffenhet, än berörda lagrum afser, domare eller Konungens Befallningshafvande, då åtal för tjensteförsummelse eller för fel af nämnda art egt rum, ej annorlunda kunnat fällas till ansvar än under åberopande af oinförmälta lagrum.
Sådant hade dock ej kunnat ske, utan i brist af lag, som på förhållandet är verkligen lämplig.
Men då angeläget vore, att denna brist afhjelpes, samt det Kapitel i Lag-Beredningens förslag till Stralf-Balk, som handlar om brott af embctsmän i allmänhet, endast i sin helhet kunde antagas, har JuBih. till R.
1SS6 8j 1SS7. 7 Sami. 1 Afd. 3 Haft. 2 10 Lag-Ulsh.
Betänkande N:o 10. stitie-Ombudsmannen ansett sig, till undanrödjande af anmärkta bristen, böra föreslå följande tillägg till förenämnda lagrum, nemligen till 1 Kap, 12 § Rättegångs-Balken: »Gör domare sig skyldig till annat fel eller försummelse, vårdslöshet »eller obehörigt dröjsmål i det, som till hans embete hörer, stånde »äfven derföre till ansvar, efter hvad nu sagdt är, och gälde skadan.» samt till 9 Kap. 5 .§ Utsöknings-Balken: »Försummar Konungens Befallningshafvande sitt embete eller gör »sig deruti skyldig till vårdslöshet, obehörigt dröjsmål eller annat »fel; vare äfven derföre stäld till ansvar, såsom om domare Sagdt »är, och gälde skadan.»
I anledning af detta förslag, deröfver det tillhör Lag-Utskottet att meddela yttrande, får Utskottet till en början erinra, att enär 9 Kap. 5 § UtsökningsBalken innehåller, att Konungens Befallningshafvande, som gör orätt på det sätt samma lagrum förmäler, skall för sit brott dömas »som i Rättegångs-Balken om domare sägs», och således efter 12 § i 1 Kap. af sistnämnda Balk, denna § således för det närvarande utgör en gemensam ansvarighetslag för domare och Konungens Befallningshafvande.
Nu är visserligen sannt, att detta lagrum blott talar om domare, som fäller orätt dom; men någon tvekan om dess tillämplighet på fel, som domare begår i embetet vid andra tillfällen, än då han uppträder såsom dömande, har, såvidt Utskottet kunnat inhemta, aldrig egt rum.
En hundraårig lagskipning har gifvit lagbudet denna utsträckta betydelse; och derföre har ej heller, på sätt Justitie-Ombudsmannen äfven medgifvit, någon domare eller Konungens Befallningshafvande, i saknad af lag, undgått ansvar för i embetets utöfning begånget fel.
Dessutom får man ej förgäta, att lagstiftaren, under tidernas lopp, fullständigat ansvarighetslagen genom åtskilliga författningar, som bestämma ansvar för vissa försummelser af domare.
Så t. ex. är bland annat särskild påföljd stadgad för underdomares underlåtenhet att i rätt tid insända till vederbörande Hof-Rätt ransakning och utslag i Hof-Rättens pröfning understäldt brottmål samt renoveradt exemplar af vissa protokoller, till Justitie-Stats-Ministern förteckningar öfver civila och criminela ärenden, och till Justi ti e-KanslersEmbetet dagböcker öfver handlagda skiftesmål.
Dessa författningar hafva emedlertid blott haft sin grund i nödvändigheten att påskynda insändandet, men de höra likväl till den lag, som nu är i fråga; och de fylla en förut befintlig brist i lagstiftningen.
Om man nu gjorde de tillägg till ifrågaställda lagrum, som Justitie-Ombudsmannen föreslagit, kunde emedlertid tvifvel lätt uppstå, huruvida omförmälda särskilda författningar qvarstå.
För ny lag måste dock gammal alltid Lag-Vtsk.
Betänkande N:o 10. 11 vika, men då skulle de föreslagna tilläggen medföra verkliga olägenheter; och som de, på sätt Utskottet redan anmärkt, ingalunda för ändamålet äro behöfliga, anser sig
Utskottet eg a tillfyllestgörande anledning för sitt vördsamma tillstyrkande, att Rikets Ständer måtte förklara, att ifrågavarande förslag ej kunna bifallas.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1857. Lag-Utskottets Betänkande N:o 41. 1 W:0 11 Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Febr. 1857, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion, angående förklaring af i6 Kapitlet i § Arjda Balken. 1 fråga huruvida qvinna må antagas såsom giltigt vittne, angående testamente, hafva olika meningar sökt göra sig gällande.
Således har man, å ena sidan, med anledning af det i 1 § 16 Kap. Ärfda Balken, som bestämmer de formela vilkoren för ett testamentes laglighet, innefattade stadgande: att vid testamentes upprättande "två gode män" böra vittna, att samma testamente är gjordt med sundt och fullt förstånd och af fri vilja, förmenat att blott män kunna begagnas såsom vittnen, angående testamentens behöriga tillkomst och att följaktligen hvad qvinna i egenskap af vittne derom bekräftar ej må gälla; hvaremot, å den andra, blifvit invändt: att en sådan tolkning, som den nyssnämnda, ej kan förenas med lagens i 10 § af Rältegångs-Balkens 17 Kap. gjorda förklarande, att qvinna må ej mindre än man vittne bära, samt att lagstiftaren, som i berörde Kap. angifvit de allmänna grunderna för bevisning, destomindre kunnat hafva för afsigt att genom det först åberopade stadgandet göra någon inskränkning, som han tillagt qvinnas vittnesmål lika bevisnings-kraft som mans, och hans fordran i omförmälda hänseende blott är fullständig bevisning om verkligheten af ett för hvarje vittnesgild person uppfaltligt förhållande.
Denna sednare mening synes äfven vara den rätta.
Vid ali lagtolkning bör nemligen uppmärksamheten företrädesvis fästas vid de allmänna grundsatser, som i lagen uttalas.
De särskilda buden måste derföre så tydas, att de icke komma i strid emot berörde grundsatser, så framt icke sådan uttrycklig afvikelse derifrån blifvit gjord, att den allmänna regeln dermed ej kan stå tillsammans.
Detta är dock i förevarande fall ej händelsen ; och derföre har, efter hvad kändt är, Konungens Högste Domstol, åtminstone på sednare tider, ansett qvinna kunna begagnas såsom giltigt vittne om testamente.
Då emedlertid de åberopade orden hafva föranledt olika meningar och beslut inom lagskipningen, torde till förekommande deraf, samt för undanrödjande af den bokstafs-tolkning, som understundom gjort sig gällande, lagstiftarens mellankomst vara behöflig.
Den har äfven blifvit påkallad uti en af Riksdags-fullmäktigen Erik Chi'istensson från Götheborgs och Bohus län till Hedervärda Bonde-ståndet ingifven och till Lag-Utskottet remitterad motion; i följd hvaraf Utskottet alltså vördsamt tillstyrker:
I Afd. 4 Käft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. det måtte Rikets Ständer besluta en författning, hvarigenom förklaras, att del i 16 h’ap.
1 § Arfda Balken, sådant detta lag rum lyder i Kongl. Förordningen den 27 April 1810, förekommande stadgande, alt testamente blir bevittnas af ”två gode män”, icke innefattar någon, med afseende å bevisning om testamente, gjord inskränkning i lagens allmänna bud att qvinna må ej mindre un man vittne bära.
Herr Grefve Sparre har anmält alt han ej deltagit i behandlingen af föreslående ärende. lfc. Ank. till Exp.-Utsk. d. 6 Febr. 1857, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning aj väckta förslag till dels upphäfvande eller inskränkning af börds-rätten, dels annan förändring af lagarne angående börd, dels ock upphörande af nabos och frälserälts-egares lösningsrä/t.
De ämnen, som, efter hvad här ofvan är anlydt, utgöra föremål för Lag-Utskottets förevarande Betänkande, hafva sins emellan det inre sammanhang, att de icke lämpligen kunna särskildt behandlas.
De väckta och till Utskottet remitterade förslagen sluta sig ock till hvarandra såsom delar af ett helt; och del är derföre, som Utskottet nu går att i ett sammanhang yttra sig öfver samma förslag, hvilka blifvit framställda dels uti en af Kongl.
Majit den 28 sisllidne Oktober aflåten Nådig Proposition, dels ock uti särskilda till Högloft.
Ridderskapet och Ådeln samt Hedervärda Bonde-ståndet ingifna motioner af Herrar Dalman, IV. F. A. och Roos, Axel, samt Riksdags-lullmäklige A. M. Andersson från Calmar län, Lars Magnus Knutsson, C. G.
Cederskog och Jonas Andersson från Östergöthland, Samuel Ödman, Johan Pe?'sson och P. F. Mengel från Upsala län, Herman Öbom från Norrbottens län, Anders Jansson irån Wermland, Anders Eriksson från Södermanland och Johannes Andersson (rån Elfsborgs län.
En närmare redogörelse för omförmälda förslag är emellertid af nöden.
Således anmärkes, hurusom det blifvit föreslaget: af Kongl. Majit i förenämnda Nådiga Proposition: att Rikets Ständer måtte antaga en författning af följande innehåll:
"allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla, angående rättighet att i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom le"stamente gifven fastighet i stad, varder härigenom tili all kraft "och verkan upphäfdt; kommande dock lösningsrätt till försåld la - Lag-Utskottets Betänkande N.-o 12. 3 ”stighet för viderboende eller nabo ej att ega ram i de fall, då ”säljare och köpare äro nied hvarandra i det skyldskapsförbållan”de, som uti 6 Kap. 1 § Jorda-Balken förmäles;och blifva de i ”7 Kap. 1 § och 9 Kap. 3 § nyssnämnda
Balk meddelade bestämmelser i afseende å tiden, inom hvilken viderboende och ”nabo ega att såld eller pantsatt fastighet i stad lösa, sålunda ”ändrade, att viderboende eller nabo, i de fall, då han till lösen ”är berättigad, åligger att sin talan derom i laga ordning insläm'ma, då iösnings-anspråket angår hus eller tomt, derom köp egt "rum, sist inom fjorton dagar från den, då tredje uppbudet å köpet ”meddelades, och, då fråga är om inlösande af pantsatt hus eller ”tomt, sist inom lika tid ifrån det egarens rätt alt det pantsatta ”återlösa tilländagått.” af Herr Dalman samt Riksdags-fullmäktige A. M.
Andersson, Lars Magnus Knutsson, C. G.
Ceder skot) och Jonas Andersson: att bördsrätten ej allenast i stad utan äfven å landet måtte helt och hållet upphöra samt således allt hvad lag och författningar rörande samma ämne innehålla, varda kraftlöst förklaradt; och bar Herr Dalman i förening dermed yrkat, att så beskaffade förändringar mätte ske i 6 Kap. ] § Jorda-Balken, 4 Kap. 5 § samina Balk samt Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835, som, då bördsrätten borttages, kunna blifva behöfliga i afseende på utöfningen af viderboendes och nabos samt egares af frälse-ränta och frälse-skattejord, genom berörda lagrum och författning medgifna, lösningsrätter, hvilka, efter motionärens åsigt, böra bibehållas; af Herr Boos: att nabos rätt att lösa såld fastighet i stad deremot måtte upphöra; af Riksdags-fullmäktige Samuel Odman, Joha?i Persson och P. F. Mengel: att den lösningsrätt af frälse-skattejord, som är medgifven den, som räntan eger, i det fall att jorden säljes utom börd, jemväl måtte upphäfvas; af Herman Öbom: att skyldemans rätt till börd af jord å landet måtte inskränkas till sådan jord, som omedelbart fallit i säljarens hand, och hvad 3 § 5 Kap. Jorda-Balken innehåller om bördköpt jord följaktligen upphöra att gälla; äfvensom att 11 § i samma Kap. måtte så ändras, att den, som bördar, må blifva skyldig gälda säljaren ej allenast den nödiga, utan äfven den nyttiga kostnad, han å jorden och för dess skull gjort; af Anders Jonsson: att rätt till börd af såld jord å landel ej mätte få ega rum efter det fem år förflutit från den dag, köpet afslutades och köpebrefvet utfärdades; af Anders Eriksson: att det, med ändring af 5 Kap, 6 § Jorda-Balken, måtte stadgas, alt bondeman skall med ed vita, alt han ”utan list eller vinningslystnad, samt med fullt uppsåt att egendomen behålla, densamma bördar”; och slutligen af Johannes Andersson: att till stadgandet i 5 Kap. 1 § Jorda-Balken, att börde-skilling 4 Lag- Utskottets Betänkande N.o 12. skall i Rätten nedsättas i det mynt, som i köpebrefvet står, malte göras ett tillägg af denna lydelse: ”eller sådant mynt, som i all män uppbörd och handel är gällande.” Derjemte har Utskottet utaf det utdrag af Ridderskapet och Adelns protokoll,
som åtföljt Herr Dalmans motion, inhemtat, hurusom Herr Cederschiöld, R. T., för den händelse att bördsrälten å landet komme alt bibehållas, hemställt, om det ej åt minstone stadgas bör: att rätt till börd endast tillkommer den, som är i rätt ned- eller uppstigande ied skyld med säljaren: att börd dock ej må ega rum af jord, som blifvit såld å offentlig auktion: att bördetalan bör anställas minst en månad efter det bördeman om försäljningen fått kunskap; samt att den, som bördar, ej må sälja den bördade jorden, förr än viss tid förflutit efter det han derå erhållit fasta.
Af de frågor, som genom förenämnda förslag blifvit framställda, har den, som angår bördsrättens upphäfvande eller inskränkning, i första rummet påkallat Utskottets uppmärksamhet.
De öfriga äro densamma underordnade.
Men denna fråga sönderfaller emellertid i två delar, med hänseende till de väsentliga olikheter, som förefinnas emellan bördsrälten å landet och bördsrätten i stad.
Då man nemligen å landet endast kan börda såld och pantsatt arfvejord, som från bördemans slägt kommit, eger man deremot i stad att i börd lösa såväl ärfd som allad fastighet, ej allenast då den blifvit såld och pantsatt, ulan äfven dä den blifvit borttestamenterad.
Också har man städse ansett stads- och larids-börden kunna oberoende af hvarandra behandlas.
Derom vittnar äfven Kongl.
Maj-.ts ofvanberörda Nådiga Proposition, hvilken i bufvudsaken öfverensstämmer med sist församlade Ständers beslut; och om olämpligheten af bördsrälten i stad torde delade meningar numera ej förefinnas.
Den synes hafva blifvit införd under en tid då man begagnade alla medel för att gifva styrka åt städerna.
Derföre sökte man, å ena sidan, att der fästa oberoende och ansedda slägter och, å den andra, att utestänga dem, hvilka man fruktade kunna blifva till något mehn; och dervid blef bördsrätten ett medel.