Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrätten rättvist Borgmästaren Lindeberg från Blombergs i denna del emot honom gjorde angifvelse befria; hvarförutan Blomberg blifvit förpligtad att gälda de genom undersökningen vållade kostnader.
Detta Kongl. Hofrättens utslag har icke blifvit öfverklagadt. jen z sept. i»40, jemte uet arnetsKarien itrik Ostlund, såsom förvunnen att hafva olofligen jtminuterat bränvin åt kronoarbetskarlar och kommit drucken inför Rådstufvurätten, fälldes itt böta för den förra öfverträdelsen 20 R:dr och för fylleribrottet 6 R:dr 32 sk., tillsammans jugusex R:dr 32 sk. banco, tillika föreskrifvit, att Ostlund skulle, vid saknad tillgång till v;;j ■ „ 4-" 11 „ i.
1 H t: i '•••
Emot Rådstufvurätten i Waxholm har af mig åtal blifvit förordnadt och af Advokat(iskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt utfördt derföre, att bemälte Rådstufvurätt genom utslag den 2 Sept. 1846, jemte det arbetskarlen Erik Ostlund, såsom förvunnen att hafva olofligen utminuterat ' ' °‘ att tjugusex ....
, — — evline, Viu sntwiau tillgång böterna, i stället undergå tjugu dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilket förvandlingsstraff jemväl sedermera gått i verkställighet; och har Kongl.
Hofrätten häröfver genom utslag den 21 Nov. 1850 sig utlåtit, att emedan Rådstufvurättens omförmälte beslut angående böternes förvandling vore origtigt och emot lag stridande i så måtto, att då de böter, af tio riksdaler fi>r oloflig bränvinsförsäljning och enahanda belopp för det samma försäljning skett till kronoarbetskarlar, hvartill Ostlund enligt 44 § af Kongl. Förordningen den 13 Juni 1845 och Kongl. Förordningen den 13
Maj 1846 varit förfallen, bordt med tillämpning af 63 § uti förstberörde författning förvandlas till enkelt fängelse af fjorton dagar, då endast böterne för fylleri inför rätta sex riksd. 32 sk. banco skolat, enligt Kongl. Förordningen den 16 November 1841, aftjenas med fängelse vid vatten och bröd i sju dagar, Rådstufvurätten förvandlat hela bötesbeloppet tjugusex riksd. 32 sk. lill fängelse vid vatten och bröd, hvarigenom händt, att Östlund fått undergå sistnämnde slags fängelse i tjugu dagar, ehuru hans bestraffning, vid nyssnämnde förhållande, rätteligen bordt stanna vid allenast sju dagars fängelse vid vatten och bröd jemte fjorton dagars enkelt fängelse; ty pröfvade Kongl. Hofrätten skäligt att, med anledning af Advokatfiskalens framställde ansvarspåstående, för i fråga varande felaktiga domslut lalla Rådslufvurättcns Ordförande och Ledamöter att jemlikt 1 kap.
12 § Rättegångsbalken böta sextio daler silfvermynt med tjugu riksdaler banco, deraf, enligt grunderna i 1 mom. af Kongl.
Brefvet den 2 Maj 1766, Ordföranden och 2:ne Ledamöter, som i beslutet deltagit, skulle hvardera utgifva en tredjedel med sex riksd. 32 sk. banco; men då Östlund uti honom affordradt skriftligt yttrande förklarat, det han af Rådstufvurätten redan blifvit godtgjord och förnöjd för det honom i förrberörde måtto obehörigen tillskyndade lidande, funne Kongl. Hofrätten vidare fråga om ersättning till Östlund i målet ej äga rum.
Underdåniga besvär öfver detta utslag äro icke anförda.
Sedan Lane Häradsrätt genom utslag den 26 Juli 1845 dömt en vid namn Andreas Svensson att böta för första gången stöld till värde af 6 Riksd. detta belopp tredubbelt med aderton R:dr, fiir fylleri inför rätta 6 R:dr 32 sk., för bruten tingsfred 13 R:dr 16 sk. och för fensters inslående likaledes 13 R:dr 16 sk., tillhopa femtioen riksd. 16 sk. banco, eller att i saknad af tillgång till böterna i stället hållas i fängelse vid vatten och bröd tjuguåtta dagar, hvilket kroppsstraff Andreas Svensson jemte honom tillika ådömd uppenbar kyrkoplikt undergått; så har i anledning häraf åtal efter Justitiä-Ombudsmannens den 28 Januari 1848 gifne förordnande blifvit inför Kongl.
Göta Hofrätt anstäldt emot Häradsrättens Ordförande Vice Häradshöfdingen J. A.
Cederfeldt, med anmärkning, att
Häradsrätten vid bestämmandet af kroppsstraff^ förfarit lagstridigt, då, hvad stölden anginge, icke bötesbeloppet utan det stulnas värde bordt tagas i beräkning och sammanläggas med de böter, hvartill Andreas Svensson för öfrige förbrytelserne gjort sig skyldig, eller 33 R;dr 16 sk., så att hela beloppet kommit att utgöra trettionio R:dr 16 sk. banco, motsvarande ett hundrade aderton daler silfvermynt, sorn eldigt Kongl.
Förordningen d. 10 Juni 1841 ansåges vara försonade med tjugusex dagars fängelse af förenämnde beskaffenhet; och har, efter det åtalet blifvit i enlighet härmed utfördt, Kongl.
Hofrätten genom utslag den 20 Nov. 1850, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken pröfvat rättvist döma Vice Häradshöfdingen Cederfeldt att för ofvannämnde origtiga föryandlingsbeslut och sålunda visad vårdslöshet vid domareembetets utöfning böta tretton R:dr 16 sk. till treskiftes, samt att ej mindre återgälda Kongl. Maj:ts och Kronans kostnad för Andreas Svenssons utspisning med vatten och bröd under de två dagar, han längre än vederbordt i fängelse qvarhållits, med 8 sk. 4 rst., än äfven till Andreas Svensson, såsom ersättning för det honom tillskyndade obehöriga lidande, utgifva fyra ll:dr, allt banco; varande öfver detta utslag någon underdånig klagan icke förd.
Vid granskning af fånglistorna för kronohäktet i Medelpad hade hos mig blifvit anmärkt, att förre Trumslagaren Hans Pettersson Moberg, häktad i Januari månad 1847, ej förr än den 10 nästföljande
Mars blifvit till ransakning vid domstol inställd; i anledning hvaraf Domhafvanden, Herr Lagmannen F. J. Forssius, efter erhållen del af anmärkningen, förklarat, att sedan han den 30 Januari 1847 emottagit skrifvelse från Länsmannen Öhlén med anmälan, att denne till häktet insändt Moberg och derom till Konungens Befallningshafvande aflåtit rapport, hvaruti Öhlén tillika anhållit, att preslbevis för Moberg genom Konungens Befallningshafvandes försorg måtte varda anskaffadt, samt Herr Lagmannen den 31 Januari erhållit Konungens Befallningshafvandes å denna rapport tecknade remiss till urtima tings förrättande, utan att remissen innehållit något yttrande om det i rapporten omtalfe prestbevis, Herr Lagmannen, i afbidan på detta bevis, ej företagit ransakning med Moberg förr, än vid lagtima vintertinget med Torps tingslag den 10 Mars, då likväl ransakningen, enär prestbeviset ditintills icke ankommit, ej kunnat afslutas, utan till framdeles utsättande urtima ting blifvit uppskjuten, hvarom Herr Lagmannen med posten den 13 Mars hos Konungens Befallningshafvande gjort anmälan; derefter och sedan nämnde bevis till erforderlig fullständighet först den 14 Maj Herr Lagmannen tillhandakommit, ransakningen, enär lagtima tinget med Ljustorps tingslag samma dag börjades, icke kunnat å nyo företagas förr än den 29 Maj, då ock målet å urtima ting afgjordes; och som jag häraf funnit vara uppenbart, att Herr Lagmannen Forssius, efter att hafva d. 30 Januari 1847 emottagit Konungens Befallningshafvandes remiss 54 — till ransakning med Moberg, uppskjutit denna runsaknings företagande till den 10 påföljande Mars, eller under en tid af mer än fem veckor, efter det Herr Lagmannen om ransakningen blifvit anmodad, men af stadgandet i Kongl. Förordningen den 10 April 1810 följde, dels att ransakning med häktad person borde, så vidt möjligt vore, företagas inom tre veckor efter det domaren om personens häktande erhållit kunskap, dels att annat hinder, än det af ordinarie
Domarens laga förfall och omöjligheten af annan domares anskaffande inom den stadgade tiden, icke lagligen finge föranleda uppskof med ransakningen utöfver nämnde tid, vid hvilket förhållande det af Herr Lagmannen föreburna, från saknaden af den anklagades prestbevis hämtade skäl till ransakningens fördröjande icke förtjente afseende, helst denna omständighet ej lagligen bordt hindra ransakningens början och fortgång, ehuru den ej förr fått afslutas, än prestbetyget blifvit företedt; sa liar jag ej kunnat undgå att föra Herr Lagmannen Forssius till last, att han utöfver den i lag stadgade tid utan giltigt skäl underlåtit att med bemälte Moberg efter hans häktande anställa ransakning; hvarföre jag emot Herr Lagmannen förordnat åtal, efter hvars utförande Kongl. Svea Hofrätt genom utslag d. 8 December 185(1 sig utlåtit, att emedan det, till följd af stadgandet i 1810 års åberopade Kongl.
Förordning, ålegat Herr Lagmannen Forssius, hvilken något laga hinder ej ens uppgifvit, att inom trenne veckor Irån det han erhöll Konungens Befallningshafvandes anmodan om ransaknings anställande, densamma ovilkorligen företaga, men Herr Lagmannen först den 10 Mars 1847 å då förrättade lagtima ting, och således utöfver två veckor senare än vederbordt, undersökningen i omförmälte mål börjat; ty och som, vid sådant förhållande, något afseende icke kunde halvas å den af Herr Lagmannen till sin ursäkt föreburna omständighet, att ransakningen, derest ock densamma i råttan tid blifvit anställd, likväl icke kunnat förr, än som sedermera skett, afslutas, utan ändock måst, likasom Häradsrätten den 10 Mars förordnat, i afbidan på det öfver Moberg infordrade prestbevis uppskjutas; Kongl.
Hofrätten alltså pröfvade jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken rättvist, det skulle Herr Lagmannen Forssius, för den försummelse, han sålunda i domareemhetets utöfning låtit komma sig till last. böta tjugufem daler sillyermynt med åtta R:dr 10 sk. banco; hvaremot beträffande Advokatfiskalsembetets yrkande, att Herr Lagmannen genom försummelse vållat obehörigt dröjsmål i ransakningen, Kongl.
Hofrätten, af anförda skäl, förklarat sådant dröjsmål icke kunna Herr Lagmannen tili last läggas, utan i denna del honom från åtalet befriat.
Uti detta utslag har å ingendera sidan ändring blifvit i underdånighet sökt.
Till förordnande om åtal, i följd af en hos min företrädare i embetet gjord angifvelse, har jag funnit anledning af ett sådant förhållande, att sedan Herr Landshöfdingen m.m. Grefve Florn hos Öfverståthållareembetet anmält, att Inspektoren vid den Herr Grefven tillhöriga egendomen Adamsberg i Stockholms län Gustaf Molin, hvilken ägde en betydligare redovisningsskyldighet, den 23 Maj 1847 olofligen afvikit hit till staden i sällskap med Handelsbokhållaren Björk, i anseende hvartill Herr Grefven yrkat, det måtte Molin å Herr Grefvens ansvar inmanas i.häkte, samt Polisgevaldigerne E. Jäderin och G.
Thomasson uti en den 27 berörde
Maj till Öfverståthållareembetet afgifven rapport tillkännagifvit, att vid Molins efterspanande de upplysningar vunnits, att han den 23
Maj på aftonen anländt till staden och varit boende senast i huset N:o 12 vid Storkyrkobrinken, men den 26 på förmiddagen derifrån aflägsnat sig, utan att sedermera hafva återkommit; att förre Handelsbokhållaren Erik August Björk, som varit Molin till staden följaktig och dagligen skulle utgjort hans handtlangare, icke destomindre på tillfrågan förmält sig sakna kännedom om Molins vistelseort, samt att oaktadt Molin, efter att vid ankomsten till staden först hafva tagit in i ett hus vid Skeppar Carls gränd, sedermera samma afton flyttat till förre Handelsbokhållaren Olof Abraham Hellichii bostad i huset N:o 17 vid Lilla Fiskaregränden och der legat två nätter, samt hos Hellichius funnits af Molin qvarlemnade kläder och andra persedlar af betydligt värde, Hellichius likväl skulle till en början hafva förnekat såväl all kännedom om Molin, som att denne hos Hellichius qvarlemnat några saker; så hade, vid hållet förhör med Björk och Hellichius inför Öfverståthållareembetet den 27 Maj, då Herr Landshöfdingen Grefve Horn låtit genom ombud anmäla, att ännu icke kunnat utredas, huru stor balance Molin sig åsamkat, men att den kunde antagas vara betydlig, Björk och Hellichius, efter hvad protokollet innehöll, förklarat, Björk, att han flera gånger besökt Molin på Adamsberg och den 23 Maj åtföljt honom hit till staden, der han förmält sig skola söka genom lån på medförda kläder och effekter anskaffa penningar för att kunna hos Herr Grefven redovisa; att Molin under nämnde färd i Norrtelje, såsom förskott på lefverants af bränvin, uppburit af flera personer omkring 800 Kalr Rgs, men Björk icke vetat, det Molin ämnat rymma, eller kännt, hvarest han sig uppehälle; och Hellichius, att han en längre tid varit bekant med Molin och jemväl flera gånger gjort besök hos honom på Adamsberg, men icke hade sig vidare bekant om Molins vistelseort och senare tillgöranden, än att Molin den 23 Maj erhållit Hellichii tillstånd att under sitt vistande i staden hafva qvarter hos Hellichius; hvarförutan, då Öfverståthållareembetet beslutat, att Molin skulle ytterligare efterspanas, Björk och Hellichius förklarat sig villiga att derutinnan vara behjelpliga, och af sådan orsak erhållit tillåtelse att tills vidare vistas pa fri fot; och har Öfverståthållareembetet derefter, uppå anmälan af ofvannämnde Polisgevaldiger, att Björk funnits innehafva 23 R:dr 16 sk. banco,
dem han förmält sig hafva bekommit af Molin, att Hellichius uppgifvit af honom innehalda 27 R:dr samma mynt likaledes vara erhållna af Molin, och att hos Hellichius ytterligare påträffats persedlar, hvilka ansåges vara Molin tillhöriga, låtit, enär Björk och Hellichius vid nyssberörde förhör sådant icke omtalat, den 27 Maj på eftermiddagen inmana dem i häkte; hvarefter Björk och Hellichius, hvilka vid förhör den 28 Maj, enligt protokollets lydelse, ej kunnat förneka, att de af Molin emottagit omförmälte penningar, ehuru de ej kunnat vara okunnige derom, att Molin icke på redligt sätt bekommit desamma, sedan någon spaning å Molins vistelseort icke erhållits och Öfverståthållareembetet förordnat, det han skulle allmänneligen efterlysas, samt målet blifvit så väl derföre, som för åtskilliga personers börande tid efter annan uppskjutet, imedlertid äro vordne i häkte qvarhållne; äfvensom, då Björk och Hellichius den 12 Juli, efter föregången protokollsjustering, dervid de begge lemnade protokollet utan vidare anmärkning, än att de förnekade sig hafva, med kännedom om Molins olofliga åtkomst till penningarna, dem emottagit, yrkat att komma på fri fot, Öfverståthållareembetet ansett samma yrkande då icke kunna bifallas.
Derefter har Öfverståthållareembetet den 15 Juli, då enligt Polisgevaldigernes anmälan något vidare till upplysning i saken icke förekommit, hänskjutit målet till vederbörlig domstol samt Björk och Hellichius blifvit till Stockholms länshäkte förflyttade; och sedan vid Sjuhundra Häradsrätt, der målet den 16 Augusti förevar lill handläggning, allmänna åklagaren förklarat sig icke, innan Molin anträffades, äga tillgång till vidare bevisning emot Björk och Hellichius om delaktighet i Molins förbrytelse; så har Häradsrätten genom beslut samma dag, jemte det åtalet emot Björk och Hellichius ansågs böra, så vidt ske kunde, pröfvas i sammanhang med det åtal, som emot Molin, i händelse han anträffades, komme att anställas, samt ransakningens fullföljd förthy lemnades på anstånd till den tid, som framdeles blefve utsatt, förklarat, att imedlertid och då emot Björk och Hellichius några så besvärande omständigheter icke förekommit, som lagligen borde föranleda till deras qvarhållande i häkte, de genast skulle försättas på fri fot.
Sedan det af mig, i följd af hvad sålunda förelupit samt af Björk och Hellichius var uti ingifven klagoskrift anmält, förordnade åtal inför Kongl. Svea Hofrätt af Advokatfiskalsembetet derstädes blifvit utfördt emot då varande Polismästaren, nu mera Landshöfdingen, Riddaren af Kongl.
Maj:ts Nordstjerne- och Wasa-Orden, Herr Bengt Carl Bergman, såsom den der å Öfverståthållareembetets för Polisärenden vägnar om det anmärkta häktandet förordnat, samt bemälte Herr Landshöfdinge sig förklarat och de klagande jemväl blifvit hörde; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 9 December 1850 sig utlåtit, att emedan hvad enligt handlingarnes föranledande emot Björk och Hellichius förekommit, innan de, pa sätt öfvan är nämdt, den 27 Maj 1847 till följd af Öfverståthållareembetets beslut blefvo i häkte inmanade, såsom misstänkte för delaktighet i brott, som skulle föröfvats af Inspektoren Molin, — 5G — så mycket mindre utgjort giltig anledning för Öfverståthållareembetet att örn Björks oell fiellichii häktande förordna, som icke ens det bos Öfverståthållareembetet emot Molin angifna förfarande, att hafva, efter det han under sin förvaltning såsom inspektor af ofvannämnde egendom åsamkat sig en betydlig balance, ololligen afvikit från egendomen, var af den grofva art, att å nämnde förfarande, om detsamma blefve lagligen styrkt, skulle ovilkorligen följa urbota bestraffning; ty och som närmare utredning angående beskaffenheten af berörde förbrytelse icke sedermera blifvit hos Öfverståthållareembetet åstadkommen, och hvarken under de förhör, som hos Öfverståthållareembetet i målet ägt rum, eller eljest, så vidt handlingarne utmärkte, bindande skäl och liknelser emot Björk och Hellichius inlupit om sådant förhållande, att de på grund deraf lagligen kunnat i häkte hållas, men Öfverståthållareembetet icke dess mindre låtit dem fortfarande förblifva i (ängsligt förvar ej mindre under hela den tid. ransakningen hos Öfverståthållareembetet pågick, än ock då målet remitterades till domstol; alltså och då Herr Landshöfdingen Bergman, hvilken å Öfverståthåilareembetets vägnar handlagt berörde ärende, följaktligen vore för de deruti vidtagne åtgärder ansvarig, pröfvade Kongl. Hofrätten, som ansåge den af Herr Landshöfdingen anmärkte omständighet, att rörande Björk och Hellichius ännu icke blifvit slutligen dömdt, ej hindra afgörandet af förevarande mål, rättvist med tillämpning af 9 kap. ä § Utsökningsbalken och t kap. 12 § Rättegångsbalken döma Herr Landshöfdingen Bergman att för omförmälte förfarande, till följd hvaraf Björk och Hellichius hållits olagligen häktade under åttatiotvå dagar, böta två hundra daler silfvermynt eller sextiosex R:dr 32 sk. samt utgifva ersättning så väl till Björk och Hellichius för det lidande, som härigenom blifvit dem förorsakadt, med ett hundra nio R:dr 16 sk. tili hvardera,
hvartill det af dem i sådant afseende fordrade belopp skäligen nedsattes, som äfven till Kongl. Maj:t och Kronan lör Björks och Hellichii underhåll i Stockholms länsfängelse lindér trettiotvå dagar med åtta R:dr 42 sk. 8 rst. samt till Stockholms stad för deras underhåll i stadens häkte under femtio dagar med femton R:dr 2 sk., allt banco; och har detta utslag icke blifvit i underdånighet öfverklagadt.
Efter skedd angifvelse har jag funnit mig föranlåten att förordna laga åtal, i följd af ett sådant förhållande, att sedan Konungens Befallningshafvande i Wester-Norrlands län, i anledning af ej mindre Ertriks bvemäns ansökning att varda befriade från reserveskjuts vid Holmstrands gästgifvaregård och att få Gagnets byemän förpligtade att samma skjuts öfvertaga, än äfven Ödens bvemäns enahanda ansökning i afseende å skjutsen vid Gransjö gästgifvaregård och skjutsskyldighetens öfverflyttande på Fanby byemän, medelst särskilda beslut öfverlemnat dessa ärenden till Domhafvande!! i orten, för att i stadgad ordning anställa undersökning och betänkande deri meddela; och Kongl. Svea Hofrätt, uppå Domhafvandens i Ramsele tingslag anhållan, att, i anseende till hans hinder af andra embetsgöromål, särskild domare kunde konstitueras alt handlägga omförmälte ärenden, förordnat Häradshöfdingen P. F.
Arling att desamma till behandling företaga; hvarefter bemälte
Häradsliöfdinge utsatt sammanträde med tingslagets Nämnd d. 8 Okt.
1847 i Ertriks by och d. 9 i sagde månad å Gransjö gästgifvaregård; så har Häradsrätten, jemte afgifvande af betänkanden om skjutsskyldigheten, förklarat, att kostnaden för sammanträdet i Ertriks by, utgörande för Domhafvande!! trettiofem R:dr 4 sk. och för Nämnden åtta lV.dr banco, skulle af Ertriks och Gagnets byemän samfäldt efter skatt gäldas, men borde af Ertriks byemän såsom sökande förskjutas, samt att kostnaden för sammanträdet i Gransjö borde med tjugusex R:dr 32 sk. till Domhafvande!! och åtta R:dr allt banco till Nämnden, af Ödens byemän, hvilka vore att anse såsom tappande, utgifvas; och hafva derefter Ertriks och Ödens byemän hos Kongl.
Hofrätten öfver dessa Häradsrättens beslut anfört besvär, hvilka dock, såsom icke inom laga tid inkomna, ej blifvit till pröfning upptagna, samt slutligen hos mig, med förmälan, att de i fråga varande ersättningsbeloppen blifvit hos dem utmätningsvis uttagna, anhållit om åtals anställande emot Domhafvande!! och beredande af ersättning för de kostnader, byemäunen, i följd af Häradsrättens förfarande, fått vidkännas. , . , - — 57 — I anledning häraf har jag (ill Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt atlåtit skrifvelse den 11 December 1818 med anmärkning, dels att Häradshöfdingen Ärling syntes hafva om Hofrättens förordnande gjort sig det origtiga begrepp, som skulle honom derigenom varit uppdraget att i berörde ärenden hålla urtima ling eller extra förrättning på stället, ehuru en sådan mening hvarken blifvit i förordnandet uttryckt eller kunde förenas med hvad lag i detta afseende föreskrefve, helst skjutsreglering, såsom ett civilt ärende, icke annorledes kunde komma att vid urtima ting behandlas, än efter begäran af sökande, i enlighet med 4 kap. 2 § Rättegångsbalken, och dertill af Hofrätten lemnadt särskildt bifall, samt att domstolen först efter målets företagande och inhämtande af dess beskaffenhet ägde pröfva, huruvida undersökning på stället kunde i dylikt ärende vara nödig; och då ingendera af parterna begärt urtima ting eller Hofrättens bifall dertill blifvit lemnadt, samt ej heller, efter målens handläggning å lagtima ting, behörigt beslut varit fattadt om undersöknings förrättande på stället; ansåg jag Häradshöfdingen Arling hafva ostridigt felat deruti, att han till de i fråga varande ärendenas företagande utsatt urtima ting eller extra sammanträden af Häradsrätten; hvilket fel dessutom försvårades deraf, att särskilda kostnader för sammanträdena blifvit sakägarna affordrade; dels ock, att ehuru
Häradsrätten hvarken ägt eller utöfvat domsrätt i de förevarande ärendena, och frågorne om den ena eller andra partens skyldighet att gälda sanunanträdeskostnaderna påtagligen vore beroende af målens utgång, Häradsrätten ändock beiattat sig med nämnde frågors afgörande; i anseende till hvilket allt jag om laga åtal emot Häradshöfdingen Ärling inför Hofrätten förordnat.
Under detta åtals utförande har förklaring blifvit af Häradshöfdingen Ärling ingifven, af innehåll: att då det af Kongl. Hofrätten för honom utfärdade förordnande tillkommit i anledning af ordinarie
Domhafvandens anmälan, att han af andra embetsförrättningar vore hindrad att med i fråga varande ärenden taga befattning, deraf icke borde kunna dragas annan slutsats, än att dessa ärenden fordrade skyndsam behandling och ej tålde anstånd intilldess ordinarie
Domhafvandens omförmälte hinder upphört; att ärendena varit af sådan beskaffenhet, att de påkallade undersökning på stället för utrönande deraf, huruvida den ena eller andra byn, i afseende på afstånd och läge, vore mer eller mindre lämplig för reserveskjutsens utgörande; att om Häradshöfdingen åter, med antagande deraf, att sådan undersökning icke vore behöllig, låtit ärendenas behandling anstå till nästa lagtima ting, det formvidriga förhållande inträffat, att fastän ordinarie Domhafvande!! varit på stället, annan domare uppträdt för att handlägga ärenden, dermed den förre, i anseende till hinder af andra embetsgöromål, icke kunde taga befattning; att antingen undersökningen för sig gatt vid särskilda sammanträden eller å lagtima ting, Häradshöfdingen Ärling i sin egenskap al tillförordnad domhafvande varit berättigad att åtnjuta arfvode enligt expeditionstaxan, samt att Häradsrättens utlåtande så väl i sjelfva saken, som i fråga om godtgörelse för sammanträdeskostnaderne, ej kunde anses sträcka sig utöfver egenskapen af betänkande, hvilket vore underkastadt vidare pröfning af Konungens Befallningshafvande, på grund hvaraf Häradshöfdingen Ärling påstått, att det emot honom anställde åtal måtte lemnäs utan afseende och Häradshöfdingen tilläggas ersättning lör dess utgifter i målet.
Hofrättens utslag i målet är gifvet den 20