Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu, för att jämförelsen icke skall halta, borde dock den intellektuelt anlagda, fostrade och arbetande kvinnan kunna sköta sådant arbete, när hon måste det, likaväl som arbetskvinnan sitt.
Och det är det hon icke kan, säges det, hvilket väl ändå ej torde vara så lätt att bevisa.
För att nu börja med studier, så påstås kvinnan ej däruti kunna arbeta lika uthålligt som mannen.
Möjligt är att hon ännu icke kan det.
Och visserligen har ännu blott ett fåtal af dem, som ägnat sig åt studier, hunnit därtill att på ett mera i ögonen fal- lande sätt göra dessa fruktbärande.
Men tänker man först på de många, långa ti- der, som männen fått ägna sig åt studier, och sedan på de oräkneliga massor af män, som ägnat sig däråt, samt slutligen på dem, som bland dessa oräkneliga under dessa långa tider verkat och gjort sina studier fruktbä- rande i lifvet, så blir måhända procenten icke mycket högre än bland de få, som under några korta decennier åtnjutit samma förmå- ner — märk väl, utan samma omsorgsfulla förarbeten.
Men må så vara; låtom oss medgifva, att kvinnor i allmänhet icke så väl som männen arbetat med studierna, men det lär väl ej heller vara meningen att kvinnan annat än undantagsvis skall ägna sig däråt.
Och så mycket få väl våra belackare å sin sida med- gifva, att undantagsvis arbetar kvinnan lika uthålligt som mannen, undantagsvis har också hon » ryggrad ».
Gäller det uthållighet, torde sjuksköterskan lika mycket som läkaren vara i behof däraf.
Och om äfven här och där förekomma slarf- viga, ryggradslösa, nonchalanta individer bland sjuksköterskor, torde dock våra läkare själfva kunna intyga, att sådana ej äro mycket tal-
I DU N 60 rikare än individer af samma skaplynne bland männen — j a, kanske till och med inom själfva den aktade läkarekaren.
T y om ock med påminnelsen om » Läkareansvar » följde åt- skilliga för mycket omfattande domslut, kan väl ej nekas, att äfven inom gruppen af de ädlaste män då och då framträda ryggrads- lösa arbetare.
Men om vi nu antaga, att de anklagelser vi här söka bemöta träffa förnämligast de ytliga, fåfänga damer, som, bortskämda i ett godt hem, vana vid endast rättigheter utan plikter, vårdslösa sitt arbete och dock fordra lön som för fullgodt sådant — i detta fall kommer frågan in i ett annat skede.
Det blir då arbetsgifvårens plikt att afskeda dem och ersätta dem med dugliga kvinnor, ty — med hrr Lokes och konsorters till- låtelse — sådana finnas.
Här får ingen hän- syn gälla; bättre, vida bättre att afskeda de odugliga än att låta dem slarfva sig fram för en dålig lön för att i samma ordning gifva rum för andra af samma slag.
Veta kvinnorna, att det icke går för sig att komma med underhaltigt arbete, så rätta de sig där- efter och söka sig ej in annat än der de kunna utföra ett dugande arbete.
Och här ligger enda korrektivet med det » öfverklagade onda », där det verkligen förekommer *.
Häremot invändes kanhända, att kvinnorna » tränga sig in » öfverallt på alla områden, antingen de duga eller ej till de arbeten de fika efter.
Därpå svaras, att hvarken kvin- norna själfva eller någon annan ännu vet, hvar kvinnan passar, och hvilka arbeten hon har ryggrad till, när hon kommer utom det område, som civilisationen anvisat henne an- tingen af missriktad välvilja eller obefogad ringaktning af hennes krafter.
V i säga med flit civilisationen, ty hos de vilda folk«n är det oftast kvinnan, som är den arbetande, är familjeförsörjaren, medan mannen inskränker sig till att vara krigare eller jägare.
Inom civilisationens råmärken måste kvinnan emal- lertid försöksvis ägna sig åt en mängd ar- beten, innan hon finDer det, som mest ägnar sig för henne.
Och att hon, där hon förmår prestera lika godt arbete, icke skulle få dela mannens arbetsområde, det vore väl ändock en smula orättvist.
IIJPI En korsdragerska och hennes existensminimum.
Anteckningar meddelade genom Esseide.
* * å i höstas en viss gammal fru satt och och arbetade vid sin aftonlampa, an- mälde man, att ett välklädt fruntimmer ön- skade träffa » Fredrika-Bremer-Förbundets stif- tarinna ».
Den främmande inträdde och, till- frågad hvad hon önskade, svarade hon med dof röst blott det enda ordet » arbete »!
och lade på bordet ett papper med prof på en ovanligt vacker handstil.
Då skriften beröm- des, svarade hon, under tyst, förtäckt gråt, att hon icke desto mindre var ur stånd att medels renskrifning eller på annat sätt er- hålla något arbete.
* Det torde emellertid icke saknas exempel på, att äfven män prestera underhaltigt arbete och dock fordra stor lön, om ock detta icke af män- nen » öfverklagas » och framhålles.
* * Detta lilla utdrag af en olycklig kvinnas berät- telse om sig själf har samtidigt lämnats till Dagny och Idun.
1894 Under vidare samtal berättade den främ- mande, att hon var dotter af en nu afliden sidenväfvare, ssmt att hon lefvat en sjuklings lif alltsedan två års ålder.
Hennes lidande kom af hvad läkare kallat » medfödda skrof- ler », som under olidliga plågor angripit huf- vud och ögon samt slutligen påkallat en ope- ration, som läkt det onda, men lämnat ett ärr, hvilket i någon mån vanställt hennes an- sikte och kommer människorna att misstroget afvisa henne, då hon söker arbete.
Häri ligger orsaken till hennes oförvållade bittra nöd.
I följd af hennes sjuklighet hade all den undervisning hon erhållit utgjorts af en tre års folkskola samt 6 månaders privat semi- nariekurs för småbarns undervisning.
Hon hade vackra betyg, men skulle fåfängt hafva sökt plats i skola.
Den gamla frun, som under många förny- ade samtal tagit del af hennes, sorgliga öde och omfattat henne med varmt deltagande, frågade henne slutligen, om hon kunde upp- sätta en enkel skriftlig redogörelse för, huru hon varit i stånd att uppehålla lifvet under sådana förhållanden.
» Med nöje, » svarade hon och såg glad ut öfver uppdraget och återkom efter ett par dagar med sin redogörelse, skrifven helt och hållet af hennes egen hand och här nedan meddelad utan den ringaste rättelse eller ändring.
* Virknålen * såsom medel till självför- sörjning- I en tid, då upplysningar samlas angående sven- ska kvinnans löne- och arbetsförhållanden, kan det kanske ej vara alldeles utan intresse att er- fara hvad ett fruntimmer i hufvudstaden, som un- der närmare ett års tid genom omständigheternas tvång ej haft annan inkomstkälla än spetsvirkning, knnnat förtjäna, och hur hon burit sig åt att kunna existera på denna inkomst.
Det är här icke fråga om några särdeles fina eller konstnärligt arbetade spetsar, utan vanliga enkla, lätt säljbara sådana till lakan, örngått m. m.
Jag har alltid sålt till återförsäljare (klädstånd och andra mindre butiker), emedan detta varit enda sättet tillförsäkra mig någorlunda jämnt ar bete.
Och då konkurrensen äfven på detta område af arbetsmarknaden är stor och återförsäljaren ju själf måste ha avance, har det högsta pris jag lyckats erhålla varit 35 öre för aln för cirka 10 à 12 ' centimeter breda spetsar (jag räknar här alnvis, emedan detta är mest brukligt i de små bodar, som varit mina afnämare).
En och annan gång har det händt, att om mönst- ret å spetsen af någon anledning ej behagat bod- ägaren eller ägarinnan, priset blifvit ytterligare nedprutadt till 25, ja, 20 öre aln.
En gång till och med, då det i min kassa var fullständig ebb, måste jag sälja en bred lakanspets på 3 och en half aln för 50 öre för att åtminstone återfå hvad jag gifvit ut för tråd.
För mer än en och en half dags flitigt arbete kunde jag den gången glädja mig åt en förtjänst af ungefär 18 öre.
Med stor flit under ungefär 10 timmars - arbets- dag kan jag medhinna 11 alnar i veckan, hvilket efter 30 öre alnen gör 3 kronor 85 öre.
Till dessa 11 alnar åtgå cirka 6 nystan Clarks ankartråd à 16 öre eller tillsammans 96 öre, som dragna från ofvanstående 3 kronor 85 öre lämna en nettobe hållning af 2 kronor 89 öre, som då skall räcka till hyra, mat m. m. för 8 dagars tid.
Eget rum kan naturligtvis ej ifrågakomma, så- som inneboende betalar jag 1 kr.
25 öre i vec- kan *.
Till lyse och för att koka mina tarfliga * Här några upplysningar om bostaden.
Rum- met äges af en mycket snäll och renlig gumma, tvätterska till yrket.
Tvätten går i liten skala, men försiggår och torkas i det lilla rummet, hvil- ket ej förbättrar luften.
När gumman stryker, behöfver hon det enda bordet och den inneboende måste, om hon är nog lycklig att ha fått något skrifarbete, utföra det stående vid en halfhög skänk.
Hennes bädd, som har sin plats vid en dragig dörr, består af två stolar och ett strykbräde med goda sängkläder, stoppade med små tyglappar.
anrättningar åtgå hvarje vecka en och en half liter rysk fotogen à 12 öre.
Uppvärmning af rum- met kommer naturligtvis på min värdinnas konto.
Kaffe har jag ej råd att begagna; mjölk, te, choklad o. d. lika litet.
Men för att åtminstone hafva någon slags ersättning för den kära kaffe tåren, har jag ändå funnit på råd.
Jag köper näm- ligen s. k. rysk cikoria, ett långt paket för 35 öre.
Ett sådant paket räcker till dryck 2 gånger dag- ligen i ungefär 2 månaders tid, hvilket gör en kost- nad af ej fullt 5 öre i veckan.
Jag kokar och dricker denna cikoriablandning som kaffe, men utan minsta tillsättning af kaffe.
Denna dryck föreföll mig väl att börja med något fadd, men tillsatt med några korn salt blef den bättre, och sedan jag nu blifvit van därvid, finner jag den till och med ganska smaklig.
Grädde har jag al- drig råd att köpa; men ett hektogram socker i veckan kan jag dock ej försaka.
Under sommar- månaderna brukade jag plocka ärenpris eller, som det på folkspråket kallas, » sjömanste », hvilket, kokadt som te med tillsättning af något socker, gaf en särdeles välsmakande dryck.
För hvarje dag köper jag en mjuk, grof rågkaka, hvilket slags bröd jag funnit vara det mest mättande af olika brödslag.
En half kaka ätes till frukost kl. 10 f. m., och den andra halfvan ätes till middagsbröd.
Smör och sofvel till brödet har jag ej råd att köpa.
3 liter potatis och en stor sill å 10 öre måste jag dela så, att däraf blir tillräckligt för fem roidda gar.
En gång i veckan, merendels på lördagen, blir festmåltid: då hämtas nämligen en helportion middagsmat från ångköket, eller folkköket, som det mera allmänt kallas, af hvilken portion dock hälften gömmes till söndagens middag och då uppvärmes.
Dessa tillfällen äro de enda, då fläsk eller kött och supanmat förekomma.
Sedan jag ätit middag kl. 1 eller något senare, dricker jag mitt cikoriakaffe kl. 5 utan dopp, och sedan äro matbestyren slut för dagen, ty någon aftonvard eller kvällsvard tillåta ej finanserna.
Se här en tablå öfver utgifterna under en vecka: En veckas hyra kr 1: 25 1 och ' / Î liter rysk fotogen à 12 öre —: 18 7 kakor rågbröd il 5 öre - —: 35 Rysk cikoria —: 5 1 hektogram socker —: 8 En folkköksmiddag, hel portion —: 20 3 liter potatis å •£ öre —: 12 En stor sill —: 10 En bundt tändstickor och en tvål à 5 öre —: 6 De löpande utgifterna f. veckan bli alltså kr.
2: 39 Återstå alltså _ kr.
—: 50 hvilka läggas till » reservfonden »; som skall be- strida tvätt, inköp af sytråd, salt och dylika små- artiklar.
De veckor, då jag genom för lågt arbetspris eller af någon annan orsak ej lyckats bringa full harmoni mellan debet och kredit, har jag genom försäljning eller pantsättning af någon af mina tillhörigheter dock lyckats återställa jämnvikten.
Det faller af sig själf, att det aldrig varit min tanke att i längden kunna existera på så ytterligt inskränkta villkor, utan att det endast kan gå under en mellantid, till dess något mera lönande arbete yppar sig; ty äfven om hälsa och krafter i längden skulle kunna stå bi med ofvan anförda knappa diet (hvilket jag dock redan tydligen mär- ker vara otänkbart), så skola dock aldrig några medel blifva öfver till inköp eller reparation af kläder och skodon och min ställning inom kort blifva i bokstafligaste mening ohållbar.
Att hvarje detalj i ofvanstående uppgifter är fullkomligt sanningsenlig, vore jag villig att om så fordrades med ed bekräfta.
Det anförda kan ju vara intressant nog för att visa, under hvilka knappa och torftiga förhållanden en flitigt arbe- tande kvinnlig individ kan nödgas draga sig fram midt i vårt yppiga, moderna storstadssamhälle.
T En af många ».
* Så långt vår korsdragerska.
Ingen torde kunna stänga sitt hjärta för hennes nöd, äfven om man känner blott den teckning, hon här ofvan gifvit af sitt sätt att lefva lifvet; ännu mindre kan man göra sig hård eller liknöjd, när man fått en inblick i hela omfånget af hennes sorgliga öde.
I båda fallen frågar man sig: huru kunna vi hjälpa?
Hvar och en är nog redo att gifva sin
1894 IDU N akärf; men de spridda slantarna blifva ofta en hjälp blott för ögonblicket.
Det fordras att gifvarna hålla i någon mån tillsammans och att man handlar efter en gifven plan, syftande att bereda själf hjälp.
En sådan plan har man redan så smått börjat sätta i verket.
Den första åtgärden gällde att göra den olyckligas öde kändt; för detta ändamål vill man i tryck utgifva hen- nes egenhändigt nedskrifna historia för att genom dess försäljning afhjälpa den svåraste nöden och bereda den stackars kvinnan en människovärdig tillvaro.
Denna tryckning har Idun åtagit sig att bekosta.
Vidare har man ordnat listor föv anteck- ning dels af penninggåfvor till en framtida reservkassa, dels af anbud på arbete.
På listan n:r 1 står redan hennes majestät drott- ningen som en blid vägvisare för de gifmilda.
Här må blott tilläggas, att den lilla skriften under titel En korsdragerska och hennes exi- stens-minimum, så snart den hinner tryckas, skall hållas till salu à 50 öra hos hrr bok- handlare Samson &amp; Wallin Drottninggatan, Fritzes k. hofbokhandel, Gustaf Adolfs torg, samt H. Sandberg, 8 Sturegatau i Stockholm.
Inkomna gåfvomedel skola uppbäras och redovisas af fröken Martha Leijonhufvud Gref- turegatan 76 b, och brukspatronen hr Arved Nordensson, Fleroingsberg, Kungsh.
sande i trikolorens färger eller i blekrödt och guld sno sig smala och som det tyckes oänd- liga pappersremsor — dessa » serpentins », som för ögonblicket äro så på modet, från rad till rad, från loge till loge — snärjande garn, som man måste slita, om man ville tränga sig fram.
öfver detta gungande nät slungas ett myller af konfettis — lätta pappersflingor, som spela i alla färger och fästa sig likt brokiga moucher på en eller annan hals.
Striden har rasat ända ifrån midnatt, men ingen känner sig trött.
Man slåss i logerna, på scenen och ända ut i gallerierna.
Med ett fång af ser- pentins i famnen böjer sig en ung strålande dam \ — stjärnan vid en af Paris ' teatrar - omaskerad och klädd i sällskapstoalett — öfver barrièren till sin loge och står där ett ögon- blick och betraktar vimlet.
Så kastar hon med en snabb, kattlik plötslighet sitt brokiga pappersnystan på några beundrare därnere och glider därefter in i logens bakgrund, fort och lätt som en skugga.
Det är för att undgå bomben, som riktas emot henne, men ögon- blicket därpå är hon tillbaka, beväpnad med två konfettistrutar, och de fem sex herrar, som underdånigast omge henne, förse henne oupp- hörligt med nya anfallsvapen.
Hon visar, hur mjuk och hur spänstig och hur oberäknelig hon är, och man strider med samma häftighet, om också inte med samma grace, i avantsce- nen midt emot, där ett sällskap af herrar och damer — damerna i dyrbara svarta dominos med spetsmasker, som äro rena mästerverk af arrangement ooh bilda stora, genomskinliga sländvingar på båda sidor om hufvudet — P ö r s u m m e n ej det o v a n l i g a t i l l f ä l l e t a t t ömsesidigt öfverhölja hvarandra med en snö g r a t i s förskaffa E d e r en flossa-apparat af konfetti.
öfver allt stiger lideisan, man och d e l t a g a i v å r handarbetstäflan.
Se skrattar och jublar vid ett välriktadt slag, t i l l k ä n n a g i f v a n d e t p å f ö r s t a s i d a n i an- och ett hälft dussin förtjusande unga engelskor, nonsbilagan.
typer från Daily-News-julillustrationerna och så små, att man kunde taga dem för flickor om tio, elfva år, klappa till och med i hän- derna, där de böja sig öfver logekarmen i hvita Kate Kreenawaydräkter och med de små elfanletena försmalade af långa, mjuka, blonda Teckning för Idun af Jane Gernandt Claine.
lockperuker.
Deras barnsliga företeelse väcker sensation, och grupper af pariserhabituéer stanna och beundra denna späda krans af tusenskönor et var en gäng en kung, som skulle ställa fråp baletten eller något litet kringresande cir- till bröllop, och intet var honom ange- kussällskap.
Och de äro så lustiga och så lägnare än att bjuda alla feerna i riket.
Han lika hvaraodra med sina små späda armar, skickade sina tjänare till Ungdomen och Be- sina graciösa händer och sina stora ljusblå, haget och Kvickheten och Rikedomen, och traditionelt uttryckslösa engelska ögon, att man dessa damer tackade och svarade, att de skulle vore frestad att taga dem för en samling doc- infinna sig.
En enda glömde han att bjuda, kor, som kunna två eller tre gester, tre eller men denna enda, som blef förbigången, var fyra slags » O h!
Oh! » mäktigare än alla de andra och kunde vända svart till hvitt och rosor till törne, bara där- Klädd i en skär sidenburnos rör sig Sara för att hon icke kom.
Brown, den lilla för sin värld typiska parisi- Det är således icke klokt att utesluta feer.
skan med det engelska namnet, fram och till- De hade blifvit nog så mangrant ihågkonina baka i salongen.
Det är hon, som var drott- på operamaskeraden i Paris den tredje fe- ningen på den excentriska bal, hvilken för- bruari det nådens år 1894, ty man såg både orsakade studentoroligheterna i somras och där- Skönheten och Gracen, Kvickheten och Sma- ifrån man vet berätta, att hon uppträdde i en ken — endast Glädjen såg man icke, hvart kostym, som egentligen icke kunde ha ens de man än ville vända sig.
Man hade glömt svagaste anspråk på detta namn.
henne, helt enkelt glömt henne, den fjärils- Man ser icke till många masker.
Parisiskan vingade, som dansen lockar ooh som så gärna af värld klär sig aldrig i annat än domino, lyfter sina evigt unga armar till fiolernas ut- när hon af nyfikenhet besöker en operamaske- dragna ton.
Hon hämnades, denna förbigångna.
rad, och de, som utan att äga hennes samhälls Hon skapade ett dussin vrångbilder af sin ställning och henne värdighet likväl sträfva skugga och förklädde dem och skickade dem efter att bevara skenet, följa alltid hennes ex- på balen.
Och ingen kunde säga, hur det empel.
Det är således icke svårt att klassera gick till, men de blefvo insläppta allesammans: dessa incroyables i silkestrikåer och röda siden- den tomma munterheten, som maskerats som frackar utan ärmar, dessa bébéer i små spets- skallra, det fula skrattet, som helt enkelt var kjolar och några olyckliga, som förklädt sig en gubbe i lösperuk, och de platta påhitten, till lampskärmar och kväfvas inne i de siden- som alla kommo utklädda till grodungar.
klädda ståltrådskupor, som täcka deras an- Men om man roade sig eller icke, var ope- sikten, medan dé på sina vacklande hnfvuden ramaskeraden en bländande ögonens fest.
Ly- bära den enorma inrättning, som utgör en mo- Från operamaskeraden i Paris.
11 61 dern abat jour.
Evad man kallar karaktärs- masker äro alldeles bannlysta, ty dit får man väl icke räkna några indianer från Batignolles och en advokat i lockperuk, hvilken är betald, för att han skall dansa kadrilj.
Dessa dansöser förtjänade sitt särskilda ka pitel, om deras konst icke vore ett så botten- löst — och ett så fult — koreografiskt van- vett.
När man betraktar denna kadrilj, sä afskräckande i sin materialistiska platthet, frå- gar man sig, hvar den franska smaken, hvar det franska behaget, hvar den fina, gamla franska måttfullheten tagit vägen.
Om denna dans, hvilken alltid utföres af särskildt dres- serade och betalda artister, ändå kunde roa, men den roar icke!
Den dansas med utma- nande köld och åskådas ännu kallare, men mä det sägas till de ungas heder, att det till största delen är de gamla, som flocka sig om- kring dessa föreställningar, och som småle, när dansöserna, sjukligt bleka under kindernas smink och med döda blickar — blickar för hvilka ingenting har värde, för hvilka ingen- ting lyfter sig och strålar — göra ett af dessa språng, där det gäller att uppnå det omöjliga, det osannolika af lagen om jämvikt och dal- man framför allt uppnår att drifva det fula och det afskräckande till sin spets.
Denna bedröfliga skicklighet är det groteska resultatet af årslångt arbete.
Det finns till och med en skola — detta är verkligen ordet — där äldre stjärnor, hvilka den fruktlösa kam- pen mot åren och formernas alltför omfattande rundning tvungit att öfverge de forna trium- fernas fält, utöfva det allvarsamma kallet af lärarinnor, ett kall som åtminstone fordrar kroppskrafter.
Det gäller nämligen att, som termen lyder, » krossa » armar och ben på denna lofvande elevstat, och detta förfaringssätt är lika plågsamt för den ena parten som påko- stande för den andra.
En nyttig sysselsättning skulle kosta långt mindre tid, långt mindre ansträngning — att nu icke tala om smärtan — men dessa aspiranter, som fasa för hvarje tanke på arbete, besöka regelbundet, utan att förtröttas och utan att låta någon pina af- skräcka sig, sin skola i kvarter Pigalle.
Un- dervisningen är hvarje dag densamma.
Eleven slår sig ned på en stor getfäil, och den värda lärarinnan vrider och vänder på deras armar och ben för att bryta dem i alla leder, under det delinkventen mången gång skriker af kval.
Och allt detta för att under några år, medan ungdomens och fägringens illusion ännu varar, kunna förvåna publiken på de offentliga ba- lerna, ty hvad blir väl slutet på deras trista existens.
I bästa fall en förtidig död, ty de lefva fort, dessa olyckliga, eller också en mer än sorglig medelålder, delad mellan um- bäranden ock slö resignation, ty det är icke alla, som kunna haka sig fast vid den tvifvel- aktiga räddningsplankan att sluta som välbe- ställda lärarinnor vid skolan i kvarter Pigalle.
Men denna besynnerliga värld är föga intres- sant, och den publik, som dessa danser locka, består nästan ständigt af samma element — gråskäggiga gubbar, som längesedan förlorat förmågan att roa sig, och en del förvånade och — om någonsin med rätta — skandali- serade provinsbor.
Så såg man på senaste operamaskeraden en hederlig familj från lands- orten, bestående af mater familias och tre döttrar ängsligt gömma sig bakom de parisi- ska ryggar, som bildade en haie omkring ad- vokatens, indianernas och de alltför tunnklädda bébéernas kadrilj.
Familjen ville se och icke se — den var nyfiken och den var chokerad.
Mamma, som var landsortsindignation ända upp till hårfästet, kastade emellanåt en sned
02 blick bakom blommorna i sin spanska mantilj, medan silket i det alltför trånga sidenharnesk, som omslöt hennes mer än yppiga matrone- gestalt, knastrade på detta betecknande sätt, som endast ett sådant harnesk kan knastra.
Systrarna försökte utplåna sig bakom hvar- andra — tre långa och smala trådar, som ta- git sin blyga min, sin fyrkantiga urringning och sina höga nyckelben med sig från pro- vinsen.
De voro uppenbarligen högst besvikna på de mystiskt strålande förväntningar de gjort sig angående en operamaskerad i Paris, och deras tankar delades helt säkert af den unga fru, som lät sina stora, klara, sydfranska ögon glida öfver salongens brokiga virrvarr, medan hon, mycket lugn och mycket oberörd, stödde sig mot mannens arm.
Men då denne syd- fransman med rasens lätta företagsamhet ville draga henne med sig till den grupp, som bil- dats omkring kadriljen, stannade hon plötsligt omedgörlig.
» Mais non, Henri, » sade hon, » mais non, det är alltför dumt.
Voyons, mon ami, inte lönar det sig att resa från Marseille för att titta på det.
» Och med blicken alltjämt fäst på vimlet, som rörde sig omkring henne, sade hon med en oefterhärmlig skift- ning af öfverlägsenhet och ironi.
» Det kan vara något för parisarne.
det är ingenting för oss.
» Lång, blond och uttråkad, sällar sig en eller annan engelsman till dansösernas publik och vänder sig bort och lägger all sin blaserade trötthet, allt sitt engelska förakt för det, som är franskt, in i en gäspning, men han går likväl icke sin väg han stannar.
till sista man.
långt sedan de öfriga ny- fikna försvunnit.
De dominoklädda damerna försvinna en ef- ter en, och det blir allt rymligare och allt muntrare i salongen och i gallerierna.