Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och likväl var ju motivet lika ädelt bos dem, som då med sina ansträngningar sökte förvärfva sig ett namn och dermed jemna vägen till lycka och ryktbarhet för sina efterkommande, som deras, hvilka nu yrka, att den materiella vinsten af deras siräfvan också odelad måtte tillkomma föremålen för deras ömhet.
Fastän jag nogsamt inser, att alla slags intressen, i min tanka likväl missförstådda, nu skola motsätta sig denna mening, hyser jag likväl den fasta öfvertygelse och det hopp, att en tid kommer, då man äfven skall anse flit och arbetsamhet ensamt gifva rättighet till rikedom och bergning, då man genom lagar i denna anda skall söka jemna lifveLs goda efter hvars och ens förtjenst deråt, och då man med förundran skall finna en princip, så enkel och rättvis, i årtusenden hafva varit misskänd.” Hrr Eklenhjehn och af Schimdt reserverade sig emot beslutet om bevillning för CaractersfuHmaglen.
Af Prosten Nibelius a') Mot Utskottets förslag, att Rikets Ständer skola i förhand besluta, det personliga sky dds af giften minst nedsattes till 24 sk. för manspersonen och lill 11 sk. för qvinnan, om någon nedsättning å allmänna bevillningen kan ega rum, önskar också jag, att denna afgift företrädesvis må nedsättas och möjligen kan den nedsättas till det af Ut - B c vi lin ings-Utskotlcls Betänkande, N.-o 12, 33 skottet föreslagna beloppet; men jag anser beslutet derom nu vara för tidigt.
Be hofvén för Statsverket, för Riksgälds-Contoret, och för den så kallade extra Stats-regleringen åro ännu icke utredda, än mindre hafva Ständerne derom fattat beslut; man vet således ännu ej boloppet af den summa, sorn genom bevillning skall fyllas.
Vid den i Kongl Maj:ts Nådiga Proposition, angående Statsverkets tillstånd och behof, antydda möjliga nedsällningen af 700,000 R.dr å allmänna bevillningen, torde man ej eller kunna fästa sig, enär flera frågor inom Riks-Stånden blifvit väckta Lill exempel om Nummer-Lotteriets indragning, om Passevolancens öfverflyltande
J)å allmänna bevillningen m. m., hvilka frågor, oin de bifallas, härutinnan verka betydlig förändring.
Då så är, och då tillika Bevillnings-Utskottet ännu ieke är i tillfälle att föreslå beloppet af den bevillning, som genom dulien, jjränvinsbrännings-afgiften, Chartas-Sigillatae- och Postmedlen kan påräknas — då det ligger i sakens natur, att definitiva bestämmandet af allmänna bevillningen, hvars belopp, så väl efter ira som ara Artikeln, är lätt beräkneligt, bör sparas till sist, sedan den så kallade
Stats brist-s timman blifvit till fullo känd — och då, om behofvet derefter skulle kräfva det, det ej eller torde vara lämpligt att, till åstadkommande af den nu af Utskottet föreslagne nedsättningen å ira Artikeln, i stället betydligt öka afgiften efter ara Artikeln; så anser jag, med afseende på alla dessa förhållanden, att Utskottet, utan att nu binda nedsättningens belopp vid någon viss ziffra, endast bordt i allmänhet yLtru den åsigt, att, i händelse nedsättning å allmänna bevillningen kan verkställas, denna nedsättning 1 främsta rummet bör tillämpas å Skydds-afgiften. b~) Mot förslaget i Bevillnings-förordningens ira §, att ofvannämnda afgift ej skall debiteras förr, än vid fyllda 18 år.
Hittills har man ansett, att om icke vid i5, åtminstone vid 17 års ålder, ynglingens krafter borde vara så utvecklade, att han kunde skattskrifves.
Det nu föreslagne stadgandet skall, sorn jag fruktar, fördröja arbetskraftens utveckling och verka förslappande på den allmänna uppfostran.
Stadgandet är dessutom af behofvet icke påkalladt; om en eller annan af ungdomen skulle vid 17 års ålder ännu icke vara arbetsför, kan en sådan vid skattskrifningen befrias, enligt 144 § 3 mom. af nu föreslagne Bevillnings-Stadga. c')
Mot borttagandet af afgiften enligt 2:a Artikeln för arbetsfolk, som ej äro i årstjenst.
Någon nedsättning i denna afgift torde vara behöflig; afgiftens totala afskaffande deremot skadligt.
Män klagar öfver arbetsklassens obenägenhet att antaga årstjenst — öfver dess håg att sätta sig för sig sjelfva och arbeta för dagspenning.- man klagar öfver den tilltagande 36 Bevillnings-Utskoltets Betänkande, N:0 12. mängden af backstugusittare och inhyseshjon.
Jag fruktar, att borttagandet af denna afgift skall i sin nion bidraga tili ökande af dessa missförhållanden, och, i och med detsamma, till iättigpersonalens tillväxt. cT) Mot det i 34 stadgade undantaget frän bevillningsafdrag för Fattig-Cassor och Sparbanker.
Genom ett slikt undantag efterskänker ej staten något af sin rätt; den gör blott en obehörig inskränkning i låntagarens rättighet, hvilken rättighet bör vara densamma, lånet må lemnäs af hvilken som helst. e) Mot det i senare mom. af 147 § bibehållna afdraget af 40 skillingar för torpare och inhyseshjon, som styrka, att de låtit vaccinera fjra barn; lindringen är för det åsyftade ändamålet nu mera ej behöflig och controllen deröfver omöjlig.” Herr Contracts-Prosten Hallbäck instämde i Prosten Nibelii reservation, så vidt den rörer Utskottets förslag att nedsätta skyddsafgiften, innan ännu är bekant, huruvida statsbristen, som genom bevillning bör fyllas, kan medgifva denna nedsättning.
Herr Prosten Sandberg förenade sig med Prosten Nibelius, i fråga om upphörande af bevillning för arbetsfolk.
Herr Prosten Osterman: ”Emot Utskottets beslut att, i anseende till de staden Borås öfvergångne eldsvådor, tillägga denne stad fortsatt eftergift och lindring i vissa bevillningsafgifter, men deremot utesluta Wenersborg från en sådan förmon, mäste jag vördsamt reservera mig.
Eldsvådorne i Borås inträffade 1822 och 1827, då större delar af staden afbrunno, sista gången äfven åtskillige af de hus, som efter första olyckstillfället blifvit uppbygde.
Staden erhöll först vid Riksdagen 1823, sedan vid 1829—1830 och sist vid 1834—1835 arens Riksdagar frihet från bevillning för tomter, hus och byggnader, samt lindring i bevillning för borgerlig rörelse m. m., hvilket allt ännu, efler 18 års förlopp, fortfar, och, så vida Utskottets beslut blifver faststälidt, ännu i 5 år kommer att fortfara.
Efter att nyss förut hafva lidit af Cholerans härjningar, träffades Wenersborg af eldsvåda 1834, då staden med undantag af Kyrkan och Landshöfdinge-residenset samt någre få i stadens yttersta delar belägna små trädhus eller kojor, totalt afbrann, och erhöll derefter staden vid 1834— 1835 årens Riksdag den eftergift och lindring, som nu gällande BevillningsStadga densamma tillerkänner, hvilken eftergift och lindring, börjad med 1836, följagtligen varat allenast i 5 år, inberäknadt år 1840.
Kär nu, efter så kort tidsförlopp, Wenerborg uteslutes från en förmon, som man ytterligare intill nästa Riksdag, således tillhopa 23 år, beviljat åt Borås, så Bevillnings-Utskottels Betänkandej Nio 12. 37 frågas naturligtvis, hvilka skäl förefinnas till en efter utseendet så arbiträr och partisk bestämmelse?
De föreställningar, som Utskottet, till följd af obestyrkta uppgifter, gjort sig om den senare stadens iråkade förfall och den förras välstånd, torde i begge hänseenden vara öfverdrifna och i betydlig mon kunna modifieras, hvilket hvar och en, som känner och opartiskt bedömer rätta förhållandet, lärer medgifva.
Sanningen måste här, såsom i mycket annat af likartad beskaffenhet, uppsökas på medelvägen, hvilken sanning, efter milt förmenande, är att hvarken Borås är i sådant betryck eller Wenersborg i sådan välmagt, som Utskottet tyckes hafva tänkt sig den positiva ställningen inom och relativa ställningen emellan dessa städer nu för tiden vara.
Ostridigt är, att Wenersborg besitter, genom sitt goda geografiska läge, den fördel af lätta vattencominunicalioner, som Borås saknar, men detta företräde kan endast efterhand och hufvudsakligen i framtiden blifva af väsendtligt gagn tor stadens befolkning, men obetydligt deremot, om och så länge det genom 1834 års eldsvåda ansenligen nedsatta välståndet icke hunnit åter upphjelpas Såsom’ skäl för upphörandet af den åt Wenersborg hittills medgifna lindring i bevillningen, har man anfört de gåfvor, den välgörande svenska allmänheten skyndade att efter eldsvådan frivilligt meddela.
Men dessa gåfvor, ehuru ganska betydliga, voro likväl, relativt till vidden af olycksliändelserne ecb storheten af förlusterne, föga tillräckligare för Wenersborg, än hvardera gången efter eldsvådorne i Borås, de gåfvor, som liliflöto de brandskadade derstädes, hvilket torde kunna med aulhenlika handlingar bevisas.
Att Wéneisborgs invånare lemnat en del af gåfvo-capilalet för sin fattigvård och sine undervisningsanstalter — hvilket äfven blifvit an förd t såsom skäl för vägrandet af den begärda nedsättningen i bevillningsafgifteane— vittnar ju icke om annat, än en berömvärd medborgerlig anda och enighet inom detta samhälle, hvilken sinnesställning förmått stadens invånare alt afsäga sig full ersättning för sina lidna förluster, med. hänsigt till berörde vigtiga ändamål, —en uppoffring, som snarare borde lala för, än emot tn fortsatt befrielse eller lindring i bevillningen för Wenersborgs invånare, åtminstone till så stor del, som blifvit beviljad åt Borås, så. vida sistnämnde stad ännu skall fortfara att tillgodonjuta en sådan förmon.
Jag föranlåtes äfven reservera mig emot Utskottets genom votering fattade beslut, att mantals- och skattskrifningarne skola förrättas i närvaro 38 Sevill nings-Utskot tets Bctiinkamle, N',o 12. af tvänne vid sockenstämma utsedde Församlings-depulernde, hvilka, vid förefallande skiljagtighet i meningar, skola ega lika rösträttighet med Konungens Befallningshafvandes Ombud, Pastor och Hiiradsskrif\.aren.
Jag anser nemligen Utskottet hafva varit obefogad t att stadga en dylik föreskrift, rörande verkställandet af mantals- och skatlskrifniugarne, hvarjemte närvaron af de tvänne Soekne-ombuden och den åt dem medgifne rättighet att i besluten deltaga, är, enligt min åsigt, både öfverflödig och äfventyrlig; öfverflödig, enär, efter Bevillnings-Stadgans föreskrift, Länsmän, Fjerdingsman och Sexman eller Rotemästare skola vid förrätlningarne vara närvarande för att med nödige upplysningar tillhandagå; äfventyrlig, emedan en dylik rättighet kan möjligtvis föranleda lill ensidige och emot gällande författningar stridande beslul.” Herr Prosten Sundberg: ”Hvad Contracts-Prosten Örnberg och Lector Agrell föreslagit, att den, sorn upphör med bruket af bränvin och andra spritdrycker, må erhålla eftergift eller lindring i sine personliga utskylder, synes mig vara ett lämpligt medel att uppmuntra lill nykterhet, hvarföre jag för min del icke kan biträda Höglofl.
Utskottets beslut att afstyrka detsamma.
En dylik skatlelindring för vissa ändamål hafva vi förut i vår lagstiftning.
Under den tid, kopporne härjade infördes vaccinen för att hämma denna epidemi, och man tillstadde alla mindre bemedlade en minskning i skatten för hvarje barn, de låtit vaccinera.
Bränvinet är en vara, sona utan tvifvel åstadkommit mera både physiskt och moraliskt ondt i vårt land, än kopporne: ja, kanske mera, än alla andra sjukdomar och landsplågor tillsammantagne.
Ingenting vore då billigare, än att staten genom någon eftergift på skatten, åtminstone för de mindre bemedlade, sökte uppmuntra alla att afstå från bruket af ett för dem sjellve skadligt öfverflöd.
— Staten har ett annat vigligt skäl dertill.
Det är ådagalagd t, att tre fjerdedelar af brott och fatligdomsnöd härleda sig från (hnna giftiga källa.
Så vida nu samhällets torftigare medlemmar kunde bevekas att afhålla sig från bruket af rusgifvande drycker, är det ju lemligen säkert, alt icke någon af dem skulle genom dryckenskapens inverkan utarma sig, ej eller, såsom vanligen sker, upphetsad af bränvin, begå missgerningar och brott.
En arbetsför mans nykterhet-är en åtminstone sannolik borgen, att han hvarken skall belasta fångstyrelsen eller fattigvården, hvarföre det icke vore någon förlust, utan en vinst, om staten, med en liten årlig uppoffring af hans personliga skyddsafgift, kunde uppmuntra honom att deruti fortfara.
Denna lindring kan väl ej blifva stor, men den må icke eller bestämmas så obetydlig, alt man anser den för ingenting.
— Efter Bevill/ungs-UtsAoltels Betänkande ^ N.-o 12.
39 soln jag föreställer mig saken, skulle, hvad här blifvit föreslaget, kunna tillämpas på ungefärligen följande säll: 1.
Hvarje mantalsskrifven mansperson, tillhörande den mindre bemedlade arbelsclassen, om hvilken det är kändt, alt han icke super bränvin, rham eller cognac, eller som vid mantalsskrifningen afsäger sig bruket deraf, antecknas lill att erhålla afkortning för åtminstone hälften af den person liga skydd sa fgi f te n. 2.
Den, som vid mantalsskrifningen afsagt sig bruket af dy like drycker, men om hvilken det sedermera'blir allmänt kändt, att han likväl begagnar dem, bör, efter min tanke, icke underkastas annat äfventyr, än att
Iian vid nästa mantalsskrifning antecknas till erläggande af full skyddsafgift. 3.
Till den mindre bemedlade arbelsclassen må i detta hänseende räknas gesäller, tjenstedräng;»’ och lärlingar samt allmogens hemmavarande söner, jemte alla de personer, som uppräknas uti 147 § af nya och 166 i gamla BeviIlnings-Förordningen.
Slutligen må tillåtas mig en anmärkning.
Man skall utan tvifvel finna, att detta förslag, liksom alla andia i samma syftning, liar mångå betänkligheter emot sig och kan obetydligt uträtta för ändamålet.
Men härvid må man besinna, att brän vinet är ett så djupt inrotad t och så allmänt utbred t ondt, att intet specifikt medel finnes, som ensamt kan hjelpa.
Det är, såsom mycket annat, en moralisk sjuklighet i lefnadssätlet, som endast står att bota genom flere förenade medel, hvilka gemensamt användas.
Fosterlandets vänner uträtta, hvad de kunna genom nykterhetsföreningar, genom tal och utspridandet af skrifter i detta ämne; men de behöfva understöd af lagstiftningen, örn de icke skola tröttna.
En af staten beviljad lindring uti personlig skatt för dem, som icke förtära bränvin, rimm eller cognac, tillika med en consunrlions-afgift till socknens uppfostrings-cassa för fattige barn, ålagd dem, sorn hafva för sed att supa dylika varor — såväl lindring, som afgift, icke för höga, men ej eller så obetydliga, att de aktades för intet, samt utgående ulan allt äfventyr af angifvelse!' och böter — skulle vara tvänne lagstiftningsåtgärder, som icke störde några mägliga intressen, men kunde kraftigt understödja nykterhelsvännerna i deras bemödanden att åstadkomma en helsosam förändring uti allmänhetens tänkesätt och lefnadsvana!'.” 40 Bevillnings-Utskottets Betänkande> IV. o 12.
Vid 14-7 $ i nya Bevillning1;-För slaget. ”Då inom Ilöglofl.
Utskottet fråga uppstod om den personliga skyddsafgiftens upphörande och om borttagandet af bevillning för arbetsfolk, Var jag af en skil jagtig mening, af den orsak, alt det förra syntes mig en lindring, icke blott för den fattige, utan äfven för den förmögnare med många tjenare, och hvad det senare angår, hade jag mig bekant mången arbetskarl med konstfärdighet att timra, slöjda, smida, mura, måla, m. m., som lällare kan erlägga en afgift, än flere skuldsatta och små hemmansbrukare.
För Öfrigt har jag den öfverlygelsen, att den personliga arbetskraften i vårt land är af den vigt, och den arbetande folkmängden utgör en så tal-, rik och sjelfständig medborgareclass, att den för sin egen skull icke al lagstiftningen bör förklaras befriad ifrån allt direct bidrag till staten.
Denna afgift må nedsättas eller anväirdas till communala behof, men icke boril agas.
Deremot är det, efter min tanlta, af stor vigt, att, der fattigdom och mindre tillgångar förefinnas, staten icke uttager den yttersta skarfven, och derigenom påskyndar sådana personers och famillers försättande uti ett tillstånd af oförmåga att kunna sig försörja.
Det är fördenskull jag uti 147 § al nya och 166 § af gamla Bevillnings-Förord ningen, hvarest samhällets alla mindre bemedlade och fattigare folkclasser äro uppräknade, hade önskat en större och mera utsträckt lindring uti dessas utskylder, så snart de i gina hushåll hafva flera mindre arbetsföra personer, åt hvilka de skola förvärfva uppehälle och draga försorg.
Mina tankar härom äro följande:
Med mindre arbetsföra personer bör förslås icke blott barn under femton år, utan äfven dem, som äro äldre, men för klen växt eller sjuklighet icke kunnat mantalsskrifvas, samt orkeslösa föräldrar eller andra anhöriga, som hvarken hafva egendom eller kunna sig sjelfva försörja.
— Hvad som gör utkomsten mest bekymmersam för den torftigare folkdassens flitige, nyktre och sparsamme medlemmar, är barnens uppfödande och i allmänhet underhållandet i sitt luts af flere till arbete oförmögne personer.
Fördenskull är för dem en större lindring af behofvet påkallad, än den obetydliga, de hittills fått åtnjuta af 4 sk. för hvarje barn, som dessutom icke kommer dem tillgodo, så vida de icke hafva fyra barn, alla under 15 år.
Af sådan anledning anser jag 147 § i förslaget böra erhålla följande lydelse: ”De af allmogen, som ej ega eller bruka mer än \ hemman och derunder, så vida värdet deraf icke öfversliger 1,000 R:dr, torpare, gerningsmän, inhyses- och backstugu-folk, bruks- och fabriksarbetare, fiskare och ”ar - Bevillnings-Ulskottets Betänkande > N;o 12.
41 ”arbetskarlar med deras vederlikar såväl på landet sorni städerne, samt förenämnde personers enkor, jemte krigsfolkets hustrur och enkor, skola, enär de ”hos sig underhålla orkeslösa föräldrar, eller harn eller andre anhörige, som ”hvarken hafva egendom eller sig sjelfve försörja kunna, och då anlalet af dyvika icke arbetsföra personer äro tvänne och derutöfver, njuta afdrag af 8 sk. ”för den första, 16 sk. för den andra, 32 sk. för den tredje, 1 R:dr 16 ”sk. för den fjerde o. s. v. Ett sådant afdrag sker på såväl mannens sorn ”hustruns skyddsafgift och mantalspenningar samt på Lagmans- och Häradshöfd inge-räntan och Öfrige krono-utskylder, som äro af bevillnings-natur.
”Häradsskrifvaren upptage sådane harn och andre personer i mantalslängd ”till namn och födelseår, hvarjemte för de äldre anmärkes brist på tillgång och förmåga att sig försörja, samt utföre i serskild column deras andal, för hvilka skattelindring åtnjules, då mantalslängden kommer att 1ig”ga lill grund för afkortningen.” Af Herr Prosten Sidner: ”Då Högloft.
Bevillnings-TJtskottet, emot första Afdelningens nästan enhälliga beslut, icke ansett det rådligt att åt Pröfnings-Comiteerne, såsom sisla instans uti taxeringsfrågor, öfverlemna pröfningsrätten af bevilInings-ulgifternas fördelning emellan de skattskyldige, så nödgas jag emot ett sådant beslut reservera mig.
Jag kan ej annat än högligen beklaga en åtgärd, hvilken, om den af Rikets Högloft.
Ständer gillas, ännu en tid kommer att hindra Svenska folket ifrån att förstå och utöfva den rätt, som i Regerings-Formens 57 § åt detsamma är förvarad.
Med ali vördnad för den höga auetoritet, åt hvilken denna pröfningsrätt äfven nu blifvit uppdragen, finnér jag likväl detta öfverlåtande håde oformligt och vådligt.
Oformligt: ty Konungen måste här döma efter föreskrifter, hvilka, då Bevillnings-Stadgan af Honom icke är sanctionerad och således icke har egenskapen af Svensk Lag, Han till äfven'tyrs icke gillar.
Vådligt: ty jag kan ej inse, huru samhällets äfven högste och visaste domare skall blifva i stånd att med säkerhet fälla en rättvis dom, då endast den ena parten, den skattskyldige, har rätt alt besvära sig, men icke en gång rättigheten att höras, är förvarad åt den andra.
Svenska folket torde ock härvid ihogkomma, att hela dess ekonomiska lagstiftning redan ligger i den andra slatsmagtens händer; beröfvar man detsamma äfven sista ordet vid skatternas, isynnerhet bevillningens, fördelning, så förmår jag ej inse, hvad det har öfrigt af sin vigtigaste rättighet.
För ett rältvist bedömande af taxeringsfrågor, fordras icke juridiska kunskaper, utan noggran kännedom af locala förhållanden och speciella omständigheter.
Det lärer Bih. till R, St, Brot, 18/j.o. 5 Sami, i Afd, G Haft, 0 42 Bevillnings-Utskottets Betänkande, N',o 12. således svårligen kunna bestridas, att inunicipal-auctoriteter, sammansatta af från alla håll inom Länen valda medlemmar, äro de ende fullt competente domare.” Härmed förenade sig Grefve Hamilton, Jacob, Grebst Hamilton, luigo, Friherre Klingsporr, Herr Edenhjelm, Herr Gripenstedt, Prosten Nibelius, Prosten Lindmark.
Af Herr Grapengiesser:
'Genom underkännandet al Afdelningens förslag, att, då numera feni procent äro alt anse såsom laglig ränta, fyra procent å denna ränta hädanefter borde utgöra bevillningsafdraget å utlånte capital, som lemnäs mot 5 procents ränta, har Utskottet frikallat capitalisterne från indirect bidrag till staten.
Denna omvårdnad att bereda capitalisterne fördelar på dc skattdragandes bekostnad, har Ulskottet gjort fullständig derigenom, att Utskottet uteslutit sista punkten af gällande Bevillniivgs-Förordningens 38 § och 1 moni., hvilket innehåller, att i io procents bevillning bör erläggas, då utdelningen af actie-bolag etc. öfversliger sex för hundrade.
Medelst dessa tvänne beslut har Urskollet således befriat capitalisterne från allt bidrag till staten.
För min del anser jag delta desto mera orättvist, som, i händelse vårt land skulle vara i den mest lyckliga och fördelagliga ställning, capitalisterne framför andra borde bidraga till statens upprätthållande, än mera nu, då tillståndet i landet är långt ifrån att vara fördelaktigt, hvilket bevises af den öfverhandtagande fattigdomen och nu mera, än någonsin förut, oförmågan att erlägga krono-utskylderne.
Att vid en sådan tidpunkt befria deni från ail skatt till staten, hvilka i främsta rummet både kunna och böra utgöra den och hvälfva densamma på dera, som förut digna under skattebördans tyngd, anser jag vara i högsta grad stridande mot begreppet af billighet och rättvisa.
Äfven får jag reservera mig mot Utskottets förslag, alt endast den skattskyldige må berättigas att öfverklaga Pröfnings-Comitéens heslut.
Jag anser det ej vara förenligt med vanligt rättsbegrepp, att blott lemna den ena parten rättighet till besvärs anförande, men ej den andra.
Rättast synes mig vara, att Pröfnings-Comitéen blir sisla instansen för båda parterne.” Af Herr Billberg: ”Mot Utskottets beslut, att 2:ne Sockne-Ombud skola uti mantalsskrifningen deltaga, får jag vördsamt nedlägga min reservation.
Såsom stöd derföre, kunde jag visserligen uppräkna flera talande skäl, men tror mig här endast behöfva anföra, det jag anser Bevillnings-Utskottet alldeles obefogadt, att, på sätt som skett, sig med ett slikt stadgande befatta.” Häruti instämde Herr Lindström.
Bevillnings-Utskollets Betänkande j IV.-o 12. 43 Åf Herr Rf din: ”Delande den allmänna tillfredsställelsen, att man ändtligen kommit derhän, att Rikets
Ständer se sig kunna göra nedsättning uti de till statens behof erforderlige utskylder, anser jag mig dock höra anmäla min reservation emot Bevillnings-Utskottels beslut att nedsätta personliga skyddsafgiflen från 44 sk. till 24 sk. för mansperson, samt från 22 till 12 sk. för qvinna, enligt de föreskrifter, Be v i 11 n i n gs-Fö ro r d n i n ge ns 1 Artikel sladda.
Skälen hvarpå jag stöder denna reservation äro följande: l:o Att definitivt besluta någon nedsättning uti beviilningen af det betydliga omfång, som den här åberopade, måste vara allt för tidigt, då Stats-regleringen ännu icke är af Stals-Utskoltet utarbetad, och ännu mindre af Rikets Ständer pröfvad och godkänd; hvarefter det först blifver en möjlighet att med någorlunda visshet kunna bestämma, hvad som i bevillningsväg kommer att erfordras.
Innan detta blifver afgjordt, kan det icke vara öfverensstämmande med sanna beskattningsgrunder att endast på slump besluta, hvad som af denna första artikel bör utgå.
Det torde således vara rättast af Bevillnings-U-tskoltet att endast uppgöra grunderna för bevillningen, för att af Ständerne få godkända och alt ziffran af bevillningsbeloppet icke fastställes förr, än Rikets Ständer bestämt statens alla utgifter. 2:o
Det bör väl få anses sora gifvet, alt allmänna bidrag måste innefatta det dubbla ändamålet, dels att freda och skydda samhället mot yttre och inre våld och bibehålla allmän ordning, dels att medelst de allmänna ulskylderne vidtaga sådana åtgärder, som för landet kunna befordra och öka allmänt välstånd, trefnad och belåtenhet.
Uti Sverige har hittills nästan endast det förra åtnjutit statens uppmärksamhet och omhägnad; hvaremot det senare ändamålet blifvit hittills ganska mycket försummadt.