Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer derföre, att de uti detta Moment stadgade bestraffningar skola alldeles upphöra och hvarje sådant Tryckfrihetens missbruk hämmas genom qvarstad och confiscatiuii af skriften, på det sätt och i deu ordning, som jag vid 2 och 5 §§ ernar föreslå.
Om, ibland andra påminnelser emot detta förslag, äfven den kan göras, att ett sådant Tryckfrihetens missbruk, som kunnat hafva de elakaste afsigter och följder, derigenom förskonas ifrån böter, som åtfölja de mindre missbruken, så anser jag mig med skäl kunna svara, dels att Publiciteten, oskiljaktig från Domarens åtgärd, är i detta fall ett större ondt än eftergiften af böter, dels ock att man icke bör tilltro eller ålägga
Domaren att klart fatta och rätt tillämpa begreppen derom, huruvida författares yttranden och omdömen åsyfta eller kunna bidraga till osämja med främmande magter, då endast kännaren af Ministeriella förhållanden kan afgöra, om icke ett annars likgiltigt omdöme eller yttrande kan, i den stund då det tryckes, utaf en främmande magt blifva användt såsom bevis på osämja. 4 § 2 & 3 Mom.
Då jag således förutsätter möjligheten deraf, att genom Tryckfrihetens missbruk Statens lugn kan äfventyras, d. v. s. att författare och utgifvare skola af lätt-- sinnighet eller måhända af Statens hemliga fiender dertill förmådde kunna trycka sådane egna eller andras skrifter, som åsyfta osämja med främmande magter eller föranleda till inrikes orolighet; och då ej någon, med kännedom af sann Tryckfrihet, lärer uti sådana skrifter finna medel till allmän upplysning, så kan jag ej dölja min öfvertygelse derom, att dessa skrifter måste genom den redan existerande Lagen kunna återhållas af den magt, som skall bevara allmänna lugnet.
Då allmänna Lagen tillåter enskild man att låta i gerningen gripa, hindra Bilaga B till Mern.
N:o 7. 79 och för blotta tillbudet straffa den mordbrännare, som icke hunnit att göra skada, så kan ej heller genom Grundlagen den rättigheten vara högsta verkställande magten betagen att hindra fullbordandet af ett brott, som kan störta hela Samhällsbyggnaden.
Jag vet väl, att ingen
Stat ännu fallit för författares pennor; men jag vet ock att Regeringar manifesterat sine anfallskrig, såsom förut började i det angripna landets Dagblad; och jag tror, att hvarje Regering måste hafva magt att hindra en sådan krigsorsak, som kan till intet göra alla dess visa och fredliga bemödanden.
På denna öfvertygelse anser jag mig, utan öfverträdelse af Grundlagens Esprit, få grunda och framställa följande förslag till förklaringar: l:mo öfver 4 § 2 Morn.:
Till befrämjande af detta ändamål vare härmed till ovägerlig efterlefnad föreskrifvet, att i samma stund, ej senare, än en skrift till försäljning eller till utspridande på hvad annat sätt som hälst utgifves, och af
Dagblad samt veckoskrifter, tvänne timmar innan de vanligen utgifvas eller utspridas, skall ett exemplar etc. 2:do öfver 3 Morn.:
Anser Hof-Canzleren eller dess ombud någon skrift innebära tydlig förbrytelse emot 3, 4, 7, 9, 10 och 13 Mom. af denna Lag, ege han eller ombudet att hela den gjorda upplagan af ett Dagblad eller veckoskrift, genast före dess lifgifvande eller sist åtta dagar derefter, med qvarstad belägga låta; hörandes, af alla andra skrifter, qvarstad inom åtta dagar begäras och Hof-Canzleren en månad efter den dag, då i Landsort qvarstaden lagd blifvit, meddela ombudet etc.
Vid slutet af § tillägges denna mening:
Dock vare det författares och utgifvares rätt, sedan Dagblad eller veckoskrift blifvit före utgifvandet med qvarstad belagdt, att inom fjorton derefter sjelfve, eller genom Boktryckaren, låta hos Hof-Canzleren och Justitice-Canzleren, om skriften redan blifvit dit öfverlemnad, skriftligen anmäla, att de godkänna qvarstaden och medgifva confiscation af skriften, för hvilken sedermera något åtal icke eger rum, utom i det fall att den samma blifvit utspridd.
I sammanhang dermed borde uti 1 § 2 Mom. tillläggas:
Ej skall någon annan skrift än Dagblad, vecko - 80 Riksdagen 1810. skrifter eller andra samlingar och skrifter, som en gång i veckan eller oftare utkomma, kunna före dess utgifvande Boktryckare, utgifvare eller författare affordras etc.
Min enskilta öfvertygelse, att denna föreslagna Controll icke är något i förväg lagdt hinder, utan endast ett stadgande af ordningen ock den väg, som författaren skall gå till sitt mål att få sin skrift utgifven, måste likväl vika för Constitutions-Utskottets tanka, om den icke med min öfverensstämmer.
I sådant fall, men derest Utskottet ändock gillar sjelfva den grundsats, hvars tillämpning med de öfver 1 § 2 Morn., 4 § 2, 3 Mom. föreslagna förklaringar jag åsyftat, så anhåller jag, att Utskottet ville uppgifva den jemkning uti RegeringsFormens 86 §, som i afseende på den rätta Tryckfrihetens Definition blifver nödig.
Herr Assessoren Gahn uppläste ett Förslag till den Löftesskrift, Författare borde till Boktryckeri afgifva, då han vill iakttaga Anonymens frihet, så lydande:
Undertecknad förbinder „mig härmedelst, i händelse den hos Boktryckaren N. N. Ar ... . tryckte och utgifne skrift, (eller Ar ... först utgifne och sedan fortsatte periodiske skrift) under Tittel skulle blifva af Vederbörande förklarad brottslig, och Författaren dömd till Straff af Penninge-böter, att, i Författarens ställe, genast och utan minsta tids-utdrägt, till Boktryckaren N. N. (hvilken det alltid åligger att vid Domstolen företräda Författarens Person) affämna de ådömde Böterne jämte Rättegångskostnaden till deras fulla belopp.
Och om jag häruti skulle brista, och Boktryckaren N. N. emedlertid nödgas erlägga Böter och Rättegångskostnad, lämnar jag härmed honom, Boktryckaren N. N. full rättighet att för dessa båda sammanlagde Summor, hvilka jag härmed medgifver och erkänner vara emot mig af lika executif beskaffenhet, som ovillkorliga Skuldsedlar ställde till Sedelhafvaren, lagligen söka sin ersättning af hvilken hälst mig tillhörig Egendom.
Under förbehåll att denna min förskrifning intill dess förblifver förseglad och ouppbruten förvarad hos Boktryckaren N. N. — Stockholm den — — N. N. Caution kan härunder gifvas af en eller 2 personer, om det fordras.
N:o 7. 81 Utanskriften:
Innehåller min Förskrifning, att i fall Författaren till skriften N. N. — skulle kännas skyldig till Straff af Penningeböter då för Honom genast erlägga desse böter jämte ådömd Rättegångskostnad.
Förseglad med Undertecknades Sigill. N. N. N. N. Herr Advocatfiscalen Falkman föreslog, att en särskild Beredning bestående af 2:ne Ledamöter af hvarje
Stånd måtte upprättas för att granska och utreda alla frågor rörande Tryckfrihets-Lagen, hvilket Utskottet, uppå af Herr Grefven och Ordföranden gjord Proposition, biföll, och skulle så väl Herr Törneblads anmärkningar och Herr Assessor Gahns förslag till Revers som äfven de anmärkningar, som framdeles kunde till Utskottet rörande detta ämne inkomma, remitteras till denna Beredning.
N:o 7. Utdrag af ProtocoUet hållet i Riksens Högloft.
Ständers Constitutions- Utskott den 5 October 1810.
Härefter företogs den lista Beredningens Förslag till förändringar vid Tryckfrihets-Lagen.
Herr Grefven och Ordföranden hemställde, om icke Utskottets Ledamöter skulle, till lättnad af granskningen af detta Förslag, vilja öfverenskomma om de hufvudgrunder, hvaruppå detta Förslag egenteligen är uppfördt, och proponerade i följe häraf, att Utskottet täcktes bifalla: ho) Att Dagblad och Veckoskrifter skulle anses såsom ämne för en Police-uppsigt och derföre kunna komma i fråga till underkastande åt en förutgående Censur; 2:o)
Att straffet för förbrytelser i tryckta Skrifter mot Utländska Magter skulle skärpas; och 3-o) Att en Jury eller Nämnd bestående af Edssvurne Personer borde inrättas, till afgörande af Skriftens brottslighet.
Hvilka principer af Utskottets samtelige Ledamöter antogos. 82 Riksdagen 1810.
Utskottet upptog sedan till granskning de förändringar, Beredningen föreslagit i Tryckfrihets-Lagens 1, 2, B och 4 §§, till hvilka förändringar Utskottet lemnade sitt bifall och beslöt att till en Beredning, bestående af en Ledamot af hvarje Stånd, öfverlemna den slutliga granskningen af denna Grundlags 5 § och redactionen af detaillerne i Beredningens dervid gjorda förslag.
Bilaga D till Mern.
N:o 7. Utdrag af Protocollet hållet i Riksens Högloft.
Ständers Constitutions-Utskott den 10 October 1810.
Det af den den 5:te innevarande nedsatte
Beredning nu genomsedde förslag till ny redaction af 5 § i Tryckfrihets-Lagen upplästes och gillades; hvarefter Utskottet afhörde och gillade det af Secreteraren uppsatte förslag till Utskottets Memorial rörande de projecterade ändringarne i Tryckfrihets-Lagen.
Utskottet beslöt äfven, att den 65 § Riksdags-Ordningen, angående Justitiae-Ombudsmannens åligganden samt Justitiae-Ombudsmannens Instruction, skulle förändras i öfverensstämmelse med den förändring, som nu af Utskottet föreslås i 5 § af Tryckfrihets-Lagen.
Doctor Faxe yttrade härefter: 1 anledning af Höglofl.
Beslut att föreslå förändring uti Definitionen på Tryckfrihet, torde mig tilllåtas att föra Höglofl.
Utskottets uppmärksamhet på några af de anmärkningar, som Högvörd.
Preste-Ståndet vid sista Riksdag mot Tryckfrihets-Lagen anförde, och under hvilkas åberopande samma Lag af Ståndet antogs.
Ståndet yrkade någon slags inseende vid Theologiska Skrifter, innan de till allmänheten utgifvas, somlige Ledamöter med vilkor af den vanlige Theologiska Censurens bibehållande, somlige med förbehåll af någon annan lämpelig granskning, begge gemensamt med förklarande, att den i Regerings-Formens 86 § influtne Definition på Tryckfrihet icke kunde betaga Riksens Höglofl.
Ständer rättighet att vid sjelfva TryckfrihetsLagens bestämmande vidtaga nödige gränsor till vår - Bilaga D till Mern.
N:o 7. 83 dande af allmänt lugn i förening med sann upplysnings utspridande.
Deremot ansåg då Höglofl.
Utskottet det i oftanämde Beskrifning af Tryckfrihet intagne uttryck, att den vore en rättighet att, utan något af den offentliga Magten i förväg lagdt hinder, trycka och utgifva Skrifter, vara af den beskaffenhet, att det innefattade ett bestämdt förbud emot ali både censur och granskning af alla slags afhandlingar, men medgaf, att frågan, om Läroböcker och Religions-Tal skulle före utgifvandet granskas, kunde vid nästa Riksdag komma under närmare pröfning.
Ståndet förblef dock vid sin tanka och förklarade sin anmärkning, såsom vid förra Riksdagen väckt, för att vid nästa Lagtima Riksdag pröfvas och afgöras.
Nu har Höglofl.
Utskottet ansett nödigt att, till förekommande af de obehagliga följder, sorn kunna uppstå af ovarsamma och främmande Magter förnärmande uttryck i Dagblad och Veckoskrifter, föreslå förändring af Definitionen på Tryckfrihet.
Då således denna grund ändras i nyssnämde afseende, har jag i egenskap af Ledamot i det Stånd, som så ofta och så högtidligen yrkat en föregående granskning af Theologiska Skrifter, trott min skyldighet vara att till Höglofl.
Utskottets ompröfvande öfverlämna, om icke, så väl i likhet med nu antagne förslag om Dagblad, som i öfverensstämmelse med yttrandet om Läroböcker och Religions-Tal, kunde föreslås: att alla smärre Theologiska afhandlingar, till exempel under 6 ark, böra före deras utgifvande öfverlemnas någon bestämd tid från Boktryckerierne till DomCapitlet, om det fins i staden, och der Dom-Capitel icke är, till Hof-Canzlerens ombud.
Jag nämner smärre Theologiska Skrifter af den anledning, att Högvörd.
Preste-Ståndet anmärkt, att desse, som lättare kringspridas och för mindre kostnad anskaffas än de större arbeten, skulle hos den mindre upplyste allmänheten bereda tvifvelaktige, oroande och skadelige följder både för samvetslugn och sedernes renhet.
Om de innefatta verkeliga villomeningar, om de bestrida sanningen af sjelfva den Bibliska Christendomens hufvudsakeiiga Trosstycken eller ock af de moraliska grunder för sann dygd, som Jesu lära yrkar dem vara (och) för allmänheten påbudne läroböcker i sammandrag 84 Riksdagen 1810. innehålla, och hvilka af vår allmänhet läras, och måste läras, månne det vore rådeligt, nyttigt och vårt tidehvarf hedrande att tillstyrka deras utgifvande eller bereda obehindradt tillfälle för deras utspridande?
Jag öfverlämnar till hvarje ömsint, erfaren och redlig medborgares omdöme, om det står väl tillsammans med vårdandet af det Samhällslugn, som man af så många anledningar har orsak önska och befordra.
Utskottet har af fyra månaders erfarenhet funnit vådeliga följder för allmänna säkerheten af Tryckfrihetens missbruk vid Dagblads och Veckoskrifters obehindrade utgifvande, och det är naturligt, att verkningarne häraf snart förmärkas.
Däremot verka missledda begrepp i religieusa och moraliska ämnen icke så hastigt, men torde också vara så mycket svårare att hämma, om de icke i början förekommas, och blifva af oberäkneliga följder, om de lämnas utan uppmärksamhet.
Det är väl icke alla, som lika lätt komma i erfarenhet häraf, men för Lärare yppas de snarast, och torde i sådant fall dessas önskningar mötas af benägit biträde och deras vitsord vinna det afseende, som sakens vigt fordrar.
Må man härvid icke tro, ätt jag å Ståndets eller egne vägnar talar emot en nyttig upplysning.
Det vore lika mycket emot egen öfvertygelse, som det vore att misskänna det Ståndets afsigter, hvars högst vigtiga pligt är att till ett så stort ändamål nitiskt bidraga.
Men icke lärer det böra kallas upplysning, som kan förvilla och missleda begreppen hos den minst odlade del af Nationen, desse som icke kunna bedömma det sanna eller osanna i framställningen, men också lättare vilseföres, alltid till sin egen skada och ofta till Samhällets fördärf, i samma mån, som villfarelsen sprides och kan vara af farlig inflytelse på sedligheten.
Och det är just detta, som kunde förvilla och missleda, hvilket jag önskade icke skulle genom desse smärre Skrifter utströs bland vårt christeliga, vår dyra Religion tillgifna folk.
Då vi i detta afseende hafva lugn och frid, hvarföre skola vi sjelfve öppna fältet för stormarne och striderna?
Det är väl sant, att det förslag, jag gifvit mig friheten uppgifva, kan illuderas, men hvad är väl fritt från illusion?
Den kan icke i allo förekommas.
Skulle man i farhåga för den icke vidtaga, hvad vidtagas kan och hvarigenom likväl mycket godt kan beredas, skulle våra Bilaga D till Msm.
N:o 7. 85 meste bemödanden förfalla.
Jag tror äfven i detta fall vara nödigt att icke låta allt ankomma på en slump.
Visserligen skyddar
Gud sin kyrka och församling — men det sker genom medel.
Dess omedelbara verkningar äro icke vår tids, men vår tids skyldighet är, åtminstone i min tanka, att nyttja de medel, som Han lagt i vår frihet att efter bästa vett och uppsåt välja och använda.
Slutligen bör jag ock nämna, att jag trott mig så mycket mer föranledd till desse anmärkningar, som man redan i följd af tryckfriheten har i Svensk öfversättning en Theologisk afhandling, som är stäld emot hufvudsanningarna af vår christeliga Lära.
Anser man för närvarande allmänheten dermed tjent, är det den upplysning i religieusa ämnen, som för vårt uppväxande slägte och för de mindre odlade folkclasser är nyttig, eller är saken af så liten vigt, att det kan vara likgiltigt att derå vara upmärksam, blir det säkert framtiden, som både känner verkan häraf och skall fälla deröfver opartiskt utslag.
Ytterst anhåller jag, att detta mitt yttrande må åtfölja det Betänkande, som till Riksens Höglofl.
Ständer ifrån Utskottet kommer att i detta ämne afgå.
Härmed förenade sig Doctor Falk.
Herr Professoren Doctor Wijkman upplyste, att Herr Biskoppeu Doctor Rosensteins yrkande vid förra Riksdagen om Censur af smärre Theologiska Skrifter endast hade afseende på Cathecheser, Predikningar och sådane Theologiska Skrifter, som oftare komma i den mindre upplyste allmänhetens händer, men att Biskoppen hade ej dermed åsyftat någon Censur af Theologiska Skrifter, då de äro egenteligen vetenskapligen behandlade; hvilken Censur Herr
Doctorn äfven för sin del ej kunde medgifva.
Herr Öfver Hof-Predikanten Doctor Lilljenwalldh yttrade:
Jag misskänner alldeles icke det aktningsvärda nit för religionen, som förmått Herr Professoren
Doctor Faxe till sitt nu afgifna yttrande, och hoppas att ej heller af honom blifva misskänd, då jag måste förklara mig af en helt stridig tanka.
Det är endast tidens befallande omständigheter, som nu påbjuda en inskränkning af tryckfriheten i afseende på de ämnen, som röra Sveriges relationer till främmande Magter, men, om jag ej misstager 86 Riksdagen 1810. mig, fordra just samma omständigheter, att i religieusa ämnen ingen sådan inskränkning må äga rum.
Det är ett ändamål med tryckfriheten, att en fri undersökning i vetenskaperne må leda till dessas tilltagande förkofran; den theologiska vetenskapen bör lika litet som några af de öfrige beröfvas en sådan förmån, och det skulle ge anledning till de ohehagligaste misstydningar, om vi för den hegärde något undantag, hvarpå den visserligen icke heller skulle vinna.
Jag är ock för innerligen öfvertygad om kraften och värdet af Jesu lära, att jag genom den frihet, jag här yrkar, skulle befara något för dess bestånd.
Hon har genomgått vådligare och våldsammare skakningar än de, som härigenom kunna hota henne, och har framträngt segrande genom dem alla.
Deremot kunde jag dessutom anföra att genom tvång, hvarmed theologiska censuren hittills sökt qväfva hvarje fri undersökning i andeliga ämnen, har en ljumhet för religionen uppkommit, farligare utan tvifvel än de bittraste anfall.
Hvad Herr Professoren
Doctor Faxe nämner om en nyligen utkommen skrift, som skall vara ställd emot hufvudsanningarna af vår christeliga lära, så vill jag blott nämna, utan att derföre ovilkorligt försvara dess innehåll, att den anses vara författad af en bland våra yppersta protestantiska theologer, som derigenom icke bland sina landsmän förlorat sin välförtjenta reputation.
Uppå Herr Professoren
Doctor Faxes förnyade begäran bifölls, att dess yttrande skulle medfölja Utskottets Betänkande rörande Tryckfrihets-Lagen.
Bilaga^E till Mern.
N:o 7. Bland Constitutions-Utskottets handlingar förvaras äfven följande, i protokollen ej omnämnda skrift:
Friheten att i tryckta skrifter yttra sina tankar, är väl en af menniskans vackraste rättigheter; men det har varit så svårt att bestämma rätta gränsen för denna Bilaga E till Mern.
N:o 7. 87 frihet, att den i de flesta länder antingen öfvergått till sjelfsvåld och derföre snart upphört, eller ock har den varit så inskränkt, att Nationernes bildning och upplysning derigenom ej kunnat befordras.
Till rättesnöre vid uppsökandet af en sådan gräns, torde höra antagas: att som alla Nationer äro sammansatte af goda och elaka medborgare, höra de sednare genom lagen afhållas att i tryckta skrifter yttra sådant, hvarifrån de förre afhållas af dygd, hederskänsla och kärlek för Fäderneslandet.
Huruvida den nu gällande Tryckfrihets-Förordningen uppfyller detta ändamål, huruvida för Samhällsordningen och lugnet skadliga eller åtminstone vådliga missbruk deraf uppstått, anser jag som en skyldighet, tillhörande det Embete, hvars förvaltning Eders Majestät i nåder täckts mig anförtro, att i djupaste underdånighet hemställa.
Följande förbrytelser äro enligt Tryckfrihets-Förordningen med böter belagde: 3 § 3:o Klart uttryckt gäckeri af den allmänna Qudstjensten, Gtuds ord och sacramenterna. 5:o Smädeliga uttryck emot de öfrige Personer af det regerande Konungahuset (Konungen, Drottningen och Tronföljaren äro förut nämnde), hvilka Konglig eller Furste!,ig värdighet inom Piket åtnjuta. 6:o Smädelige uttryck om Riksens Ständer eller någon af deras fördelningar. 9:o Smädeliga, förklenliga och osämja med främmande makter tydeligen åsyftande omdömen och yttranden om samtida nationer och Stater, med hvilka Riket är i fredligt förhållande m. m. 10:o
Oberättigadt kungörande i tryck af hvad i anseende till Statens åfärdevarande underhandlingar med främmande makter eller eljest af Konungens i sammanhang med dem tillärnade beslut och afsigter samt Dess Ministrars, Råds och Sändebuds värf utrönt är eller förmodadt vara kan. 12:o
Lögnaktige uppgifter och vrängda framställningar till Allmänhetens förvillande och förledande. 13:o Sedernas fräcka vanhelgd, vare sig genom offentliga läror till någon grof last.m. m. 14:o Sedernas lättsinniga vanhelgd.
Allt sådant kan: l:o redan genom trycket till stor del bland Allmänheten vara utspridt, innan Hof-Canzleren (till hvilken, i samma stund som en skritt utgifves, ett exemplar bör aflemnas) kan hinna läsa skriften, jemföra dess innehåll med en vidlyftigt sammansatt författning, hos Öfver - 88 Riksdagen 1810.
Ståthållare-Embetet begära qvarstad, samt innan samma Embete kan binna utfärda ordres och verkställigheten deraf följa; hvarigenom det onda, som sådana förbrytelser kunna åstadkomma, redan till största delen är gjordt, innan det binner förekommas; 2:o kan det straff af böter, som för de ofvananförda ocb flere förbrytelser i Förordningen utsatt är, aldrig blifva verkstäldt, emedan personen, som skall böta, i kraft af samma förordning aldrig kan blifva känd.
Orden äro tydliga i § b:
Derefter döme Hof-Rätten, som, hvad den sistnämnda omständigheten beträffar, har att iakttaga, det uppgiften af författarens namn, hvilken ej annorstädes än hos Hof-Rätten fordras må, skall vid intet annat tillfälle kunna anbefallas, än då Hof-Rätten, efter målets utredande, finner det vara af urbota beskaffenhet, eller Boktryckaren pröfvas äga den ringa förmögenhet, att böterne, då de öfverstiga Sexton Riksdaler 32 sk. måste i fängelsestraff förvandlas.
Men att denna sista omständigheten ej kan äga rum, ses af 1 § 7:o så lydande:
För en skrifts innehåll eller skrifart skall ingen Boktryckare kunna till ansvar ställas, undantagande i de fall då han uraktlåtit att med en sådan namnsedel, som i 5 Momentet föreskrifven är, sig förse, nemligen förseglad och med påskrifvit betyg om uppgiftens riktighet af tvänne utaf Boktryckaren väl kände män.
Af allt detta, jemfördt ocb sammanlagdt följer tydeligen, att i alla de fall, då böter äro utsatte, kunna böterne ej utkräfvas, emedan personen, som skall böta, enligt Förordningen ej får i sådana fall blifva känd; ocb att således alla de ofvananförda grofva ocb till en del äfven för Rikets säkerhet vådliga förbrytelser, af hvem som det behagar, utan minsta olägenhet kunna begås.
Detta torde vara det första exemplet, allt sedan borgerliga Samhällen inrättades, att en Lag tillintetgör de straff, som af samma
Lag utsättas. 3 § 7:o stadgar att .tydlig uppmaning till myteri och uppror skall straffas efter 6 Cap.
Missgernings-Balken och skriften confisqueras.
Ordet tydlig gör bär den verkan, att om uppmaningen aldrig så litet öfverhöljs, ehuru den likväl kan vara begriplig, förfaller all laglig åtgärd, ocb uppmanaren får vara okänd.
Efter allmänna Lagen straffas uppmaning (den som upphissar eller styr - Bilaga E till Mern.
N:o 7. 89 ker) till myteri och uppror, utan tillägg af ordet tydlig, med lifvets förlust.
Det är således farligare att göra en sådan uppmaning mundteligen än genom trycket.
Missgernings-Balken stadgar: att hvar som i ondt uppsåt diktar eller sprider kring landet ut lögner och falska rykten, the ther röra Rikets säkerhet m. m., straffas med Landsflykt, spö eller fängelse.
Men enligt Tryckfrihets-Förordningen straffas lögnaktiga uppgifter och vrängda framställningar till allmänhetens förvillande och förledande med böter: det är — med ingenting, hvilket förut är i underdånighet bevist.
Tryckfrihets-Förordningen kunde visserligen mycket förkortas ocb derigenom förbättras, om i stället för de detailler, som utesluta allt, hvad ej är uppräknadt, der toges till grund denna enkla princip: att edit hvad enligt allmänna Lagen är straffbart att tala eller skrifva, belägges med samma eller till viss utsatt grad större straff än det vanliga, då detsamma genom tryck allmängöres; samt att i alla fall då Hof-Rätten förklarar en skrift brottslig, skall namnet af Boktryckaren uppgifvas; på det straffet icke måtte blifva illusoriskt ocb författningen derom — ord utan betydelse.