Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ansåge man nemligen sig böra, med stöd af ordalydelsen, och i saknad af annan föreskrift, antaga nyssberörde vidsträcktare tolkning af ifrågavarande lagrum, hade man i och med detsamma nödgats inrymma möjligheten af ett tillstånd, lika oförenligt med lagstiftningens anda och det sunda omdömets fordringar, som vådligt för eganderättens helgd, och det deraf beroende allmänna förtroendet medborgare emellan.
Man hade derigenom, å ena sidan, åt en egare af fastighet, som jemte annan blifvit för gemensam gäld intecknad, beredt ett frestande tillfälle att, medelst ytterligare skuldsättning af sin egendomsdel, befria densamma från förra gravationer och salunda, utan egen kostnad, öka dess värde, men å den andra deremot förklarat innehafvare af sådan fastighet pligtige att ansvara för främmande skuldförbindelser, tillkomne genom en af annan man vidtagen ensiåtgärd, hvilken oftast icke varit af dem känd och aldrig kunnat förekommas.
För alt upplysa detta förhållande genom ett lättfattligt exempel, ville Motionairen antaga, att 2:ne personer, A och B, utaf den tredje inköpa och sig emellan till hälften fördela en egendom, värd i det hela 12,000 R:dr, samt besvärad med en gemensam inteckning af 6000 R:dr,- hvarefter
A låter serskildt inteckna sin lott till säkerhet för 5ooo R:dr.
Då nu egaren af den odelade inteckningen återfordrar beloppet deraf, yrkar naturligtvis B, att A skall ansvara för halfva summan eller 3ooo R:dr, hvaremot Lag-Utskottets Bet.
N.-o 118.
7 A, under åberopande af 19 § Intecknings-Förordningen, påslår, att utaf hans med enskild inteckning graverade fastighet icke får uttagas större del af det gemensamma inteckningsbeloppet, än som brister efter försäljning af B:s lott.
Detta senare påstående funnes icke kunna afslås, emot bokstafven af nyssberörde §, och B nödgas af sin egendom betala 3ooo R:dr, hvilka aldrig kommit honom till godo, då A åter erhåller denna summa till ren skänk och, genom befrielse från ansvar för den gemensamma gravationen, sättes i tillstånd att förnöja egaren af inteckningen å 5ooo R:dr, hvilken vid dess beviljande aldrig bordt kunna påräkna sådan säkerhet för mera än 3ooo R:dr, eller skillnaden emellan värdet af A:s hälft af egendomen och den derå belöpande andel i den gemensamma- skulden.
Flere likartade exempel skulle, utan svårighet, kunna framdragas äfven ur erfarenheten , men det anförde borde vara tillräckligt-, att ådagalägga behofvet af den rättelse Motionairen yrkade uti en, efter hans förmenande, otydlig, ofullständig eller obillig lag.
En sådan rättelse kunde endast vinnas genom stadgande af en allmän grund, hvarefter samfäldt intecknade, men sedermera uti serskilda egares händer komme fastigheters ansvarsskyldighet för den gemensamma gälden i hvarje händelse borde mätas och bestämmas.
Nödvändigheten häraf hade länge varit insedd, jemväl för andra förhållanden, än det omtalade, och den hade utgjort föremål för öfverläggning både vid 1823 och 1829 årens Riksdagar; men svårigheten att utfinna en för ändamålet fullt lämplig bestämmelse hade, inom Stånden, vållat den skiljaktighet i åsigter, i följd hvaraf frågan kommit att förfalla.
Uti afgifne Utlåtanden N:s 58 och 1 o3 tillstyrkte LagUtskottet vid sista Riksdag hufvudsakligen, att Bevillnings-taxerings-värdet, i allmänhet, borde tjena till efterrättelse vid fördelningen å serskilda fastigheter af ansvarigheten för gemensamma inteckningar; men häremot anmärktes med skäl, att då erfarenheten visade, huruledes taxerings-värdet sällan öfverensstämde med egendomarnes verkliga, den af Utskottet angifna utväg kunde leda till förnärmande af så väl inteckningshafvares som serskilda egares rätt; och framställdes i stället de förslag, dels att de serskilda fastigheternes värde efter laga uppskattning, och dels att detta värde säkrast borde utfinnas genom fastigheternas utbjudande på offentlig auction.
Dessa senare alternativ medförde äfven sina olägenheter; och ehuru
Motionairen ansåg laga värdering böra ega rum i alla händelser, då den af inteckningshafvaren eller fastighetsegaren äskades, ville Motionairen i öfrigt icke på förhand afgöra, hvilket af de anförde sätten för den uppgifna frågans besvarande må vara mest ändamålsenligt; utan yrkade han blott, att vederbörligt Utskott måtte anmodas 8- Lag-Utskottets
JY.-o 118. inkomma med förslag till en sådan förklaring af berörde ig §_, hvarigenom bestämdt uttryckes, att detta lagrum icke är lämpligt till fet fall, att de samfäldt intecknade fastigheterna kommit under olika personers ego, samt derjemte jöreskrijves en allmän grund för bestämmandet af sådane fastigheters ansvarighet för skuldj derföre de blifvit gemensamt intecknade ^ innan besittningen på flere händer delades.
Uti det memorial Riksdagsfullmägtigen Anders
Danielsson afgifvit har lian, efter upptagande af åtskillige olägenheter utaf bristfälligheterne i den äldre inteckningslagen, hvilkas afhjelpande skulle , på sätt af Lag-Comiteens motiv till 1818 års Intecknings-Förordning vore att inhemta, utgjort egentliga föremålet för samma Förordning, vidare förmält, att uttrycket i ig §.: ”senare inteckningshafvare till förfång” bestämdt antydde, att det var deras (inteckningshafvarnes) rätt lagstiftaren ville skydda, och att man dervid förbisett, att bestämd lag saknades, huru den gemensamma inteckningen borde delas, sedan de intecknade fastigheterne kommit i olika egares händer, ehuru behofvet deraf blef ännu större, sedan förste inteckningshafvarens rätt i afseende på inteckningens eftergifvande uti en del af panten , och fordringens utsökande utur en eller annan af de intecknade fastigheterne, blifvit inskränkt.
När nu sedermera tvister i detta afseende uppkommo , sökte
Domaren att finna någon lag att dertill lämpa, och i brist af någon annan fästade han sig vid 19 §. af Intecknings-Förordningen.
De der förekommande orden: ”ej njuta betalning för mera än som i de andra fastigheterna brister/’ tyckte man betyda, att hela köpeskillingen för den eller de fastigheter, som ej vore med inteckning besvärade, borde först användas till den gemensamma inteckningens gäldande.
Alt meningen ej kunnat vara sådan, insåges likväl lätt.
Om t. ex. fastigheten A blifvit ensam intecknad för 5ooo R:dr, derefter A och B gemensamt intecknade för 5ooo R:dr, och sedermera, då dessa fastigheter kommit i olika egares händer, B ytterligare serskildt för gäld intecknad, så skulle väl ingen sätta i fråga, att ju de i A först intecknade 5ooo R:dr borde derutur utgå, innan den för A och B gemensamma inteckningen kunde ur köpeskillingen för A uttagas.
Sådant skulle likväl blifva förhållandet, om meningen med ofvannämnde ord i 19 § vore, att hela köpeskillingen för A skulle till den gemensamma inteckningen användas, förr än B finge tillgripas.
Då nu meningen icke kunde vara sådan, så syntes den ej heller kunna vara annan än följande: ”Den, som har inteckning både uti A och qti B, hvilken senare blifvit med ytterligare inteckning besvärad, får ej eftergifva något af den rätt han eger uti A, och är skyldig att först der - Lag-Utskottels
N:o 118. 9 derutur taga allt hvad honom lagligen tillkommer, innan han får tillgripa fastigheten B.”
Men huru mycket på A lagligen belöper, det stod så mycket mindre uti den ofvannämnde §, som frågan om en gemensam intecknings fördelande kunde uppstå, äfven ulan alt senare inteckning i någondera fastigheten blifvit lemnad, och för detta fall kunde omöjligen någon ledning af ifrågavarande lagstadgande hemtas.
Denna åsigt af frågan, eller att 19 § icke innefattade i sjelfva verket någon föreskrift, huru en gemensamt meddelad inteckning bör på de olika fastigheterna fördelas, hade varit utan någon motsägelse vid sista Riksdag rådande, både hos Lag-Utskottet och uti alla fyra Riks-Stånden.
Äfvenså hade alla varit ense derom, att en lagförklaring i enlighet dermed borde ega rum.
Skiljaktighet hade åter uppstått deruti, att då Lag-Utskollet föreslog, att nya §§ uti Förordningen borde införas, innefattande inskränkning i rättigheten att meddela gemensam inteckning i flere fastigheter, utan att på hvardera fördela summan, hvilket förslag af Borgare- och Bonde-Stånden bifölls, beslöto deremot Ridderskapet och Adeln och Pieste-Slåndet, att 18 och 19 §§ borde förblifva oförändrade, men grunder stadgas för en gemensam intecknings fördelande, sedan fasligbeterne fått olika egare.
Hvilkendera åsigten man än måtte antaga, så vore det klart, att en ny Författning i ämnet vore nödvändig.
Denna mäste hvila på den grund, att då tvänne gemensamt intecknade fastigheter kommit i olika egares händer, hade i samma ögonblick ett rättsförhållande uppstått, i afseende på hvarderas ansvarighet, och en grund måste finnas för bestämmandet af denna ansvarighet, utan afseende på de omständigheter, som för den ene eller andre af egarne sedermera kunde inträffa.
Grundsatsen, att hvar borde sin sak ensam böta och ej annars lott förverka, gällde äfven här.
Egaren, af den ena fastigheten borde ej kunna, genom sin åtgärd att bevilja eller icke bevilja inteckning uti sin fastighet, öka eller förändra den ansvarighet, som vidlådade den andres egendom.
Vöre Lagen sådan, så blefve hvarje köpare af sådan fastighet nödsakad att, så skyndsamt som möjligt, taga en fingerad inteckning i sin egendom, och med intecknings-rätt skydda sin egande-rätt, hvilket stridde emot rätts-begrepp.
Frågorna tycktes nu egentligen vara följande: 1:0 Skall den nya Författningen meddelas såsom lagförklaring eller lagförändring? 2:0 Skall det stadgas, att gemensam inteckning ej vidare må meddelas, utan att fördelning af summan alltid vid inteckningens beviljande är utstakad?
Motionairen hade för sin del trott, att 18 och 19 §§, såsom han förstod dem, voro ganska rigtiga, och ingalunda borde borttagas, och att den lättaste utvägen tycktes vara, att meddela den Bih. till R.
St, Prot. i834j 7-de Sami. t.-sta A/d. lf:de Häftet. 2 IO La g-Utskottets Bet.
N:0 1l8. förklaring, som af Ridderskapet och Adeln och Preste-Ståndet vid sistlidne Riksdag antogs.
Hvad åter anginge frågan derom, huruvida intecknings-summans fördelning vid intecknings meddelande ovilkorligen borde föreskiifvås, så vore det visserligen sannt, alt i många fall förhållandena blefve enklare
Och lättare alt reda; men i betraktande torde ock böra lagas: 1:0 att derigenom icke förekom mes, att en fastighet, som blifvit för gäld intecknad, sedermera kunde blifva styckad, och att grunder för inteckningens fördelning således i allt fall måste finnas, hvadan ändamålet ej vunnes tillfyllest; oeh 2:0 att, derest långifvare och låntagare vore ense om fördelningen, behöfdes ingen Lag, som stadgade densamma; men om åter båda vore ense om alt inteckningen skulle vara gemensam och ostyckad, hvarföre då stifta en La«*, sum hindrade dem att ingå ett sådant aftal?
Då det alltid måste vara en fördel för den låntagande egendomsegaren, att hafva summan fördelad, emedan'försäljning och re laxa t ion derigenom lättades, måste man väl antaga, att gemensam inteckning icke meddelas, utan att långifvaren fordrar det.
Att denne således alltid måste anse sig äfventyra något på fördelningen , vore tydligt.
Kanske långifvaren blott derföre vägrade lånet, emedan panten vore långt aflägse och han omöjligen kunde conlrollera, om hvarje faslighet vore fullt vederhäftig för hvad derå, enligt taxerings-värdet, belöper.
I alla fall vöre det omöjligt att förutse, till hvad pris en fastighet å execuliv auction kunde gä.
Den ena fastigheten blifver af serskilde omständigheter mera begärlig och betalas högt; en annan råkar i vanpris, ehuru båda varit lika taxerade:
Med afseende på taxeringsvärdets mindre tillförlitlighet, i synner het då fastigheter lyda under olika Taxerings-Comile'er, kunde sådant lätt inträffa.
Detta skulle således blifva en ytterligare minskning i den säkerhet inteckning lemnar.
Och då en Lag, i alla fall, i händelse af pantens styckning, måste finnas för den gemensamma inteckningens fördelning, hvarföre icke lata denna för alla fall blifva gällande, då någon våda eller olägenhet för det allmänna icke derigenom uppstod?
Skulle, det oaktadt, ett sådant förbud meddelas, så borde det ovilkorligen så styliseras, att ingen tvekan uppstår derom, att ju det ankommer på borgenären och gäldenären alt bestämma annan fördelning af summan, än den som, på grund af taxeringsvärdet, skulle ega rum, men för egen del afstyrkte Motionarrcn, att i personers fria rätt till aftal må göras en inskränkning, sorn icke syntes vara af något verkligt behof påkallad.
Motionairen -föreslog således, att den lagförklaring i ämnet mätte antagas, sorn, vid sistlidne Riksdag, af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet beslutades, af innehåll: att ir) § väl föreskrifter sältet för gemensam intecknings gäldande utur flere fastigheter, då » Lag-Vtskoltcts
11 desse äro i gäldenärens eller en egares hand, men icke utstakar den andel, serskilda egare af fastigheter, soni gemensamt äro för skuld intecknade, böra uti densammas gäldande taga; i hvilket afseende följande föreskrifter ansågos böra stadgas, nemligen: 1:0
Har fastighet, som, jemte annan eller flere fastigheter, blifvit för gäld intecknad, sedermera kommit i annan egares hand, då må val inteckniugshafvaren derur söka och erhålla betalning för hela sin fordran, men egaren eller senare inleckningshafvaren äro berättigade att yrka, clet den öfriga intecknade panten jemväl må genast utmätas och försäljas, till gäldande af den del utaf intecknade skulden, sora derå belöper; 2:0 Skola fastigheter, som för gäld gemensamt äro intecknade, på offentlig auction försäljas, och äro serskilda personer deraf egare, då skall hvarderas fastighet serskildUutbjudas, antingen hel eller styckad, på rätt lämpligast finnes.
Räcka de erbjudne köpeskillingarne sammanlagde icke till gäldande af hela skulden, och fordrar inteckningshafvaren, att fastigheterne skola gemensamt i ett slag utbjudas och försäljas; då bör sådant ske, och varde det^ senare budet gällande, derest detsamma är högre, än de föregående; i annat fall blifva desse beslående.
Hvad för hela panten samfält således högre bjudes, skall å hvarje egares del deraf, i mon af den serskildt derföre erbjudne köpeskilling, fördelas och dertill läggas; 3:o
Den således för hvarje del af panten erhållna köpeskilling utgör det belopp, i mon hvaraf densamma bör för den intecknade gemensamma gälden ansvara, och varde densamma, efter det förhållande summan af alla köpeskillingarne har till hvar och en af dem serskildt, till gäldande deraf fördelad; 4:o
Finnes uti endera fastigheten äldre inteckning än den gemensamma, då bör, densamma af köpeskillingen derföre först utgå, och endast återstoden tages i beräkning vid bestämmande af dess delaktighet uti gemensamma gälden; 5:o Fordrar egare af fastighet, som gemensamt med annan är intecknad för gäld, att €å dess andel deruti bestämd, utan att densamma må å offentlig auction försäljas, då bör lill grund derföre tagas det till allmän bevillnings erläggande åsätta värde för det år, då inteckningen söktes, eller, om sådan uppskattning å den tid ej egt rum, den bevilloings-uppskattning, som efter den tiden först hållen är.
Är någondera af fastigheterne eller inteckningshafvarne med värdet missnöjd, och kunna vederbörande ej sig derom förena, håfve våld att fordra den fastighetens utbjudande å offentlig auction, hvars' tillräcklighet till gäldande af den derå belöpande andelen af skulden sättes i fråga»
Detta vigliga ärende har Utskottet i noggrannt öfvervägande tagit; och dåbehofvet af sådane lagbestämmelser, hvarigenom ofvananmärkta olägenheter kunde i möjligaste måtto afhjelpas, redan är temligen allmänt insedt och erkändt, 12 Lag-Utskottets Bet.
N.o 118, tror Utskollet icke erfordras att derom något vidare anföra.
Utskottets omsorg blir således inskränkt till undersökningen om bästa sättet att vinna ifrågavarande ändamål.
I detta hänseende har Utskottet granskat ej mindre de£ utaf Lag-Utskottet vid nästlidne Riksdag afgifne och af Yällofl.
Borgare-Ståndet samt Hedervärda Bonde-Ståndet, med ett tillägg, då godkända förslag, än ock det serskilda förslag lill Författning 1 ämnet, som Ilöglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Högvördige Preste-Ståndet i stället antagit.
Det förstnämnde förslaget, hvilande hufvudsakligen på en sådan grundsats, att det beviilnings-värde, hvartill fastigheterna varit taxerade vid den tid, då den gemensamma inteckningen blifvit sökt, skulle, vid yppad collision emellan egares och inteckningshafvares anspråk, utgöra måttstocken för hvardera fastighetens delaktighet i gälden, och medförande den väsendtliga förändring uti nu gällande intecknings-lagar, att fordringsegaren, som hitintills egt full säkerhet för sin fordran, så snart alla fastigheterne uppginge till den gemensamma inteckningens belopp, skulle äfventyra förlust deruti, om någon af fastigheterne icke vid utmätnings-auctionen uppginge till den summa , som, i mon af taxeringsvärdet, derå borde belöpa, tror Utskottet icke vara lämpligt i afseende på redan tillkomna inteckningar, emedan lidande kunde derigenom tillskyndas både egare och inteckningshafvare, hvilka, vid uppgörandet af deras köpe- eller låne-afhandlingar, hittills ej haft anledning att fästa så stor vigt vid den ofta högst ojemna, och från rätta värdet betydd ligt afvikande uppskattningen till bevillning.
Dessutom synas, emot serskilda delar af samma förslag, åtskilliga anmärkningar förekomma.
Det andra förslaget åter anser Utskottet vara bygdt på så rigtiga grunder, att
Utskottet icke tvekar att sitt förslag i hufvudsaklig öfverensstämmelse dermed uppgöra.
Men som det egentligen endast afser en händelse, den nemligen då faslighet, som jenite annan fastighet blifvit för gäld intecknad, sedermera kommit i serskild egares hand, och icke heller för detta fall synes innehålla nog utvecklade stadganden, hvaremot ett annat förhållande, som icke sällan förekommer och som lika litet med det nyss omförmälde kan efter nuvarande föreskrifter med säkerhet bedömas, det nemligen, då 2:ne eller flere af de gemensamt intecknade fastigheterne blifvit, hvar för sig, å samma tid eller efteråt, med serskilda inteckningar besvärade, •— är alldeles förbigånget, tror Utskottet förslaget böra i så måtto utvidgas och förändras, att nämnde ofullständighet varder undanröjd.
Till följd häraf får Utskottet härmedelst vördsamt tillstyrka utfärdandet af en Författning, hvarigenom jörklaras: Ln«-Utskottets Bet.
Att ig § väl föreskrifver sättet för gemensam intecknings gäldande utur flere fastigheter, då dessa, utan alt vara med serskilda, å samma tid eller sedan tillkomne inteckningar, hvar för sig besvärade, finnas i gäldenärens eller en egares hand, men icke utstakar den andel serskilde egare af fastigheter, sorn gemensamt äro för skuld intecknade, böra uti densammas gäldande taga, eller hvad rätt de nyssnämnde serskilde inteckningarne sins emellan ega, i hvilka afseenden således stadgas som följer: 1 Mom.
Har fastighet, som jemte annan eller flere fastigheter blifvit för gäld intecknad, sedermera kommit i annan egares hand, eller hafva flere för gemensam gäld intecknade fastigheter, ä samma tid eller sedan, hvar för sig blifvit med serskilda inteckningar besvärade, då må väl innehafvar en af den gemensamma inteckningen utur hvardera fastigheten söka och erhålla betalning
Jör hela sin fordran, men den egare eller inteckningshafvare, hvars rätt härunder beror, är berättigad yrka, det den öfriga in tecknade panten jemväl må genast utmätas och försäljas, till gäldande af den del utaf intecknade skulden, som derå belöper. 2 Mom.
Skola fastigheter, som för gäld gemensamt äro intecknade, på offentlig auction försäljas till gähls betalning, och inträffa sådan e förhållanden, sorn i nästförestående moment omförmälas, dä skall, derest ej'alla vederbörande annorlunda åsämjas, hvardera egarens faslighet ochhvardera med serskild inteckning besvärade fastigheten serskildt utbjudas, antingen hel eller styckad, på sätt lämpligast finnes.
Räcka de erbjudne köpeskillingarne sammanlagde icke till gäldande af hela skulden, efter t hy i 3:dje mom. sägs, och fördrar inteckningshafvare, att fastigheterna skola gemensamt i ett slag utbjudas och försäljas, då bör sådant ske; och varde det senare hudet gällande, derest detsamma är högre un de föregående, i annat fall blifva desse bestående.
Hvad för hela panten samfäldt således högre b judes, skall å hvarje del deraf, i mon af den serskildt derföre erbjudna köpeskilling, fördelas och dertill läggas. 3 Morn.
Den således för hvarje del af panten erhållne köpeskilling utgör det belopp, i mon hvaraf densamma bör för den intecknade gemensamma gälden ansvara, och varde densamma, efter det förhållande, summan af adla köpeskillingarne har till hvar och en af deni serskildt, till gäldande deraf fördelad.
Finnes uti endera fastigheten äldre inteckning än den gemensamma, då bör densamma “f *4 Lag-Utskottets
IV.o t/8. köpeskillingen derföre först utgå och endast återstoden tagas i beräkning vid bestämmande af dess delaktighet uti gemensamma galdea.
År åter uti endera fastigheten serslcild intecknings liktidig med den gemensammas då bör, genom fördelning af den för samma fastighet erhållne köpeskillings i förhållande till hvardera inteckningens oafkortade belopp, utrönas, hvad tillgång denna del af panten för den gemensamma inteckningen lemnar, och samma tillgång anses ( såsom den delens värde, vid bestämmande af den öfriga pantens delaktighet uti gemensamma gälden.
Brister för endera eller flere af de i serskilde delar af panten tagne inteckningar, och lemnar annan deribland öfverskott; då bör, derest fastigheserne är o uti en egares hand, bristen med öfverskottet fyllas, så långt ske kan, samt, när fördelning deraf mäste ske emellan flere in teckning skaf vare, hvilka ej kunna få sitt fullt ät, hvardera njuta lott häri, i nion af dess återstående fordran; dock med den inskränkning, att ej någon serskildt tagen inteckning medför betalning utöfver köpeskillingen för den egendom, hvari inteckningen blifvit f astställd.
Fordrar egare af fastighet, som gemensamt med annan är intecknad för gäld, att få dess andel deruti bestämd, så vidt det verkar på förhållandet egarne emellan, då skall ock, så vida ej dessa om gä/dens fördelning efter fastigheternes bevillningsvärden eller annan grund åsämjas, den fastighet, om hvårs värde stridighet eger rum, å offentlig auction utbjudas.
Stockholm den 36 Augusti 1834* Reservationer af 1:0.
Herr Friherre Stael von Holstein: ”Jag reserverar mig emot Utskottets Betänkande i hvad derigenom afstyrkes bifall å Herr Hessles motion.
Det lärer svårligen kunna motsägas, att Lagen, sådan den nu i det ifrågavarande hänseendet befinnes, i hög grad gynnar bedrägeriet.
Sådant skulle förqkommas genom antagande af den Lag Herr Hessle föreslagit.
Den, som genom lagfart af inköpt fastighet, inför
Domstol visat sig vara egare till fastigheten, torde rätteligen böra af samma
Domstol antagas såsom fastighetens egare så länge, till dess någon annan inför
Domstolen, medelst ansöknjng om lagfart och åtkomst-fiandlingars företeende, tillkännagifver och ådagalägger, det Lag-Utskottets
N.-o 118. i5 han till fastigheten undfått eganderält.
Således måtte del vara vigtig t, att inteckning, sorn för säljarens skuld sökes innan köparen begär lagfart, bör beviljas; men som inteckning ej kan meddelas i annan egendom än den gäldenär eger den stund inteckning sökes, är ock rigtigt, att, då inteckning och lagfart sökes på samma gång, fordringsegaren bör vika för köparen.
Då jag af dessa skäl tillstyrker bifall å Herr Hessles motion, anser jag ock att, lill collisions undvikande, så väl Kongl.
Förordningen den i3 Junii 1800 sorn 4 Cap. 4 § Jordabalken böra i öfverensstämmelse härmed i de af Utskottet uppgifne omständigheter rättas och ändras.” 2:0 Herr Strussenfelt:" ”Utskottet har föreslagit, att den, som eger gemensam inteckning uti flera fastigheter, må utur hvardera söka betalning för hela sin fordran; men att den egare, eller inteckningshafvare, hvars rätt är derunder beroende, må begära de öfriga fastigheternes försäljning, utur hvilka han således finge ersättning för den brist, som för honom kan uppslå, då den gemensamma inteckningens hela belopp uttages ur en enda fastighet; men enär detta stadgande, enligt min tanka, icke allenast är olämpligt utan äfven orättvist, så föranlåtes jag emot detsamma framställa följande anmärkningar: 1:0.