Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det äf icke af en slump, vi hafva lärt oss att se det skönas värld ge- nom kvinliga bilder och kvinliga begrepp.
Det ges härvidlag ett visst oupplösligt sam- band, som hela världen kände, ännu innan den erkände det; en prsedestination, som gör kvinnan mer än andra skicklig att gå in i konstens rike, taga det i besittning och där finna sitt bästa hem.
Att så länge vana och fördom hållit henne utom äfven här — kan det väl förvåna oss, en tid som fått ögonen — åtminstone till en del — öppnade för all den orätt, den veld och det mothåll, som på andra områden stängt hennes väg!
Visserligen har den medfödda smaken, det kännetecknande skönhetssinnet alltid gjort sig gällande, där det fått luft: i de små konsterna, i hemmets slöjd, i dräk- tens skapande, i bostadens smyckande.
Men till de verkligen bildande konsterna, till må- leri och skulptur, har hon från dilettantismen släppts fram först i de dagar vi kunna räkna som våra.
Och att hon nu redan hunnit därhän, där hon nu är, visar, med hvad för- utsättningarnes rätt hon tog ett område i be- sittning, som var som enkom afsedt för henne, med hvad orätt hon tidigare hållits tillbaka.
V i hade en gång tillfälle att i Idun för- tälja, huru och när på detta område här hem- ma den första segern vanns öfver fördomen, då vi tecknade ett kvinligt konstnärsporträtt: Lea Ahlborns.
Efter mycken strid mottog i henne Fria konsternas akademi för snart fyrtio år tillbaka sin första kvinliga elev.
I dag bär fru Ahlborn grånade hår, men på en allt jämnare banad väg ha efter henne generationer af kvinliga konstnärer sträfvat mot målet, och då Valandsutställningen i Göteborg helt nyligen öppnade sina portar, räknades bland de 200 utställarne ej färre än 60 svenska kvinliga artister, en tredjedel så när af hela summan.
Dock — det är j u ej kvantiteten, som gör det: det är sannt.
V i ha dock i detta sam- manhang ej kunnat undgå att göra några re- flexioner, som synts oss tidsmessiga och af in- tresse.
Hvad nittiotals svenska kvinnokonst mäktar gifva i kvalitativt utbyte, torde väl ej vara våra läsarinnor okändt.
Och vi bedja att ytterligare i deras sällskap under en has- tig vandring genom Valands salar få fastslå glädjande fakta.
Tätt invid den ståtliga Kungsportsavenyen, mellan hvars led af sommargröna lindar en brokig folkström och ett vimmel af glänsande ekipager rulla fram, reser sig det moderna Göteborgs moderna konsttempel, det ståtliga » Valand ».
Den monumentala byggnaden, som endast räknar några få år, är tillkom- men på initiativ af det kända sällskapet » Gni- stan », ett artistiskt-litterärt samfund närmast motsvarande Stockholms » Idun », och är af- sedd dels för detta sällskaps sammankomster, dels för konstutställningar af hvarjehanda art. Här har sommarens stora konstutställning sin plats.
V i vandra upp för den präktiga trappupp- gången, hvars skuggiga marmorsvalka behagligt kyler vår panna.
I en af ljus flödande file öppna sig de stora salarne för våra angenämt berörda blickar.
Taflor täcka de höga väggar- ne från golf till tak, skulpturerna teckna sina mjuka linier mot bakgrundens skugga, öfver- allt färger, glädje, harmoni.
Det vore frestande att dröja vid flere dukar, som vi dock måste gå förbi; vi hafva ju kommit hit i ett bestämdt syfte: att hålla en liten revye med det kvinliga arbetet.
Lilje- fors mästerliga djurtaflor, Ekströms poesimätta- de landskap, Zorns solglänsande flickor, Paulis stämningsfulla » legend » — om allt detta, kära läsarinnor, fån I inhemta underrättelser i de öfriga tidningarnes referat.
Försåvidt I icke föredragen att å ort och ställe person- ligen bilda ert omdöme, hvilket ovilkorligen vore det allra förståndigaste.
V i hafva i dag prydt vår första sida med bilderna af trenne konstnärinnor, alla fram- stående i sin art, alla lyckligt representerade på Valands utställning, där de stå i det främ- sta ledet.
För dem, som med lifligare intresse följt de senaste årens företeelser på konstområdet, har Eva Bonniers namn allt mer trängt sig fram som typiskt för ung, frisk, natursann fransk konst.
Med hvarje ny utställning har konstvännen med glädje tyckt sig märka, hur hennes framställning vunnit i mognad och säkerhet, på samma gång som med denna säkerhet följt en viss djärfhet i valet af motiv.
Ett sådant djärft val har fröken Bonnier näm- ligen ovedersägligen gjort i sin stämningsfulla tafla » Musik », hvilken afgjordt utgör en af Göteborgsulställningens perlor.
Konstverket är icke obekant för Stockholmare, då det här varit exponeradt å Blanches salong.
Det har desslikes vederfarits äran af mention honorable å pariserutställningen år 1889.
Det är en ovanlig stämning i denna tafla, genomträngd af hemmets värme och den långa vinterkvällens svärmeri.
Dess djärfhet ligger enkannerligen i belysningseffekterna: den röda glöden från brasans kol, framför hvilken en ung kvinna lutar sig i drömmar; i bakgrun- den en man vid pianinot, belyst af ljusens gula sken; i den ljumma skymningen till höger, hälft i mörker, hälft i reflexerna från de två ljuskällorna, som verkningsfullt bryta mot hvarandra, en andra åhörare.
En musikstund vid skymnings brasan är det, som framställes, och hela taflan är som mättad af musik.
V i kallade Eva Bonniers konst fransk.
Den är det ock till sin teknik.
Men att hon genom denna som medel är mäktig att få fram ett äkta svenskt tycke, som verkar med trohjärtad sanning, bevisar hon på det bästa orätt.
} VlK .NER.
genom sina utställda porträtt.
Se denna bild af den duktiga hushållerskan, som, utan att ens ge sig tid att få köksförklädet af, midt emellan sina sysslor pustat för ett ögonblick öfver » bladet » för dagen — helt visst » Fäder- neslandet » —; eller den gamla damen med sin stickning sänkt i knäet, under det gamla minnen väckas och tankar tala genom de klara ögonen — ni känner igen dessa typer från er egen vrå, ert eget hem, d. ä.
— • de verka med den angenämaste realism.
Eva Fredrika Bonnier är född i Stock- holm d.
17 novbr.
1857 och dotter af den kände bokförläggaren Albert Bonnier.
Efter slutad skolgång erhöll hon undervisning i pro- fessor Aug.
Malmströms privata målareskola.
Efter att under fyra år ha tillgodonjutit denna samt efter en resa i Italien, son gjorde hen- nes lust att egna sig åt målarekonsten ännu mera brinnande, antogs hon 1878 som elev vid fria konsternas akademi.
Aren 1 8 8 3 — 1889 idkade hon studier i Paris.
Dessa skedde hufvudsakligen på egen hand och kräfde därför också längre tid för att bära frukt.
Under någon tid och uti några repri- ser arbetade hon dock under ledning af fram- stående franska målare, såsom Gourtois, Gol- lin och Dagnan-Bouveret.
En annan gren inom målarkonsten — akva- rellen — representeras på Valand ypperligt af fru Anna GardelUEricson, som inom denna bransch sedan länge innehaft ett berömdt namn.
Hennes » Afton » är en verklig liten läckerbit af poetisk fägring; insjön med dess glödande intensiva färgspel, stranden, den genomskinliga luften, allt är framställdt med en ovanlig schwung utan maner.
I » Ask- väder », motiv från Fiskebäckskil, har hon synnerligen lyckligt fått fram den hotande stämningen i molnen och atmosfären vid ett annalkande oväder.
» Förmiddagssol », » Träd- gårdsinteriör i Visby » m. fl.
enas om att ännu en gång fastslå, det vi i Anna Gardell- Ericson ega en akvarellist af mindre vanlig kraft, som särskildt gör sig gällande i be- handlingen af vattnet.
Anna Gardell är född i Visby den 10 oktober 1853, där fadern var landskamrer.
Efter några studieår i Stockholm för profes- sor Holm m. fl.
begaf hon sig till Paris, där hon fortsatte att öfva sin konst under ledning af Weilbuth och Leloir.
I Seinestaden ingick hon år 1882 äktenskap med landskapsmåla- ren Johan Eric Ericson.
Fru Gardell-Erieson har flere gånger ut- ställt alstren af sin flitiga pensel å pariser- salongen, på olika cercler i Paris, hos Goupil, Durand-Buel m.
fl., ständigt följd af konst- kännares bifall.
I Amerika ha hennes taflor funnit god marknad, sedan hon tvänne gånger utmärkts med prismedaljer, en i Philadelphia 1876 och år 1883 i Boston.
I Montreal, London, Mimenen, snart sagdt hvart vi vända oss inom den värld, som skattar och upp- muntrar konst, ha vi med glädje mött detta svenska namn.
I Hildegard Thorell eger vårt land en af sina erkändt yppersta porträttmålarinnor.
Hen- nes namn har sedan många år från olika större och mindre utställningar denna klang af fullödighet, som är blott den äkta metal- lens.
På Göteborgsutställningen är hon vis-
serligen icke synnerligen rikt representerad — endast tvänne dukar bära hennes signatur — men hon är dock med detta tillräckligt godt företrädd för att till fullo häfda sitt anse- ende.
» Porträttet af herr X » är utan all gensägelse ett duktigt arbete, fullt af kraft och karaktär, men i synnerhet tilltalar oss den porträttgenre, som fått namnet » Före balen ».
Tvänne unga damer i full baltoalett, redo att gifva sig utaf, väntande på vagnen måhända, som skall föra dem till festen.
Belysta af lampans rödt varma sken; den ena sitter, knäppande sin långa handske; den andra står bakom, lätt stödd mot systerns skuldra.
Detta det hela.
Men hvad som verkar så tilltalande ur denna bild är det ljufva, jungfruligt skära, drömmande, för- väntansfulla uttryck, konstnärinnan med deli- kat pensel lyckats breda öfver de unga an- siktena.
Det är inga strålande skönheter, men det är ungdom, lif, känsla.
En fullän- dad porträtt-teknik, som dock är så mycket mer än teknik, att den äfven lemnat rum för poesi.
Man dröjer länge fängslad framför denna tafla.
Hildegard Bergendal är född i Gammel- kroppa i Vermland 1850.
Hon studerade först vid akademien i Stockholm och begaf sig därpå till Dresden och Paris, där hon idkat studier för Marschall, Oérome och Bonnat samt för fröken Wegmann.
På 1880 års salong utställde hon ett litet särdeles fin- känsligt och elegant genomfördt damporträtt, en verklig liten perla, som nu hamnat i Göteborgs museum.
A r 1883 vann hon på parisersalongen ampra loford för sin förtju- sande porträttgrupp » Ljusalfverna » — tvänne flickor i grupp, där i synnerhet kläderna voro målade med djärf hand, men lyckade.
Samma år invaldes hon till agrée af Akademien för de fria konsterna.
Numera är hon i äkten- skap förenad med regementsauditören härads- höfding R.
Thorell och har inrättat sin atelier i den allbekanta vackra villa på Djurgården, som i sin tid uppbyggdes af professor Dietrich- son, men nu bär benämningen: Villa Thorell.
Hvarje dag som går, ser där hennes konstnär- skap mogna till innehåll och teknisk fulländning.
Fru Hanna Hirséh-Bauli är för Iduns lä- sarinnor en gammal kär bekant.
D e, som ej varit i tillfälle att njuta af hennes konst, ha dock fått henne personligen föreställd af hennes genialiske konstnärskamrat den glade Carl Larsson, som i fjor tecknade hennes bild i Iduns spalter.
» Hon är den ' styfvaste ' jag känner, en målarinna såsom vi nu för tiden mena det: djup och sund i färgen samt käck i tekniken. » Det var den gången Lars- sons betyg, och det kan man säga heter duga.
På Valand häfdar Hanna Hirsch sitt anse- ende med tvänne ypperliga porträtt, af hvilka särskildt det af » fru Gerda B.
» väcker kän- nares entusiasm för sin själfullhet.
Genom en förträfflig karnation och charmant behand- ling af stofferna verkar en modellstudie, en liggande naken kvinna.
En solig vy öfver Stockholm från Söder återsågo vi med nöje.
Och efter vi nu äro inne på att tala om specielt våra gamla bekanta, stanna vi fram- för Emma Sparres stämningsfulla genre » Mod- lös ».
Det är samma duk, som under den franska etiketten » Decouragée » förra året väckte pariserkritikens erkännande, och hvil- ken vi då omnämnde för våra läsarinnor.
En ung kvinlig artist har, uppgifven, i för- tviflad modlöshet, sjunkit ned framfor staffliet med sin palett i hand.
I bakgrunden synes Venus Milo resa sig, en personifikation af idealet i lugn oupphinnelighet.
Emma Sparre utställer vidare en läsande italiensk flicka med den varma kolorit, man vant sig finna hos denna ovanliga färgvirtuos.
En ung porträttmålarinna, som på de sista åren gjort vackra framsteg och som bäst är i god färd med att stadga sitt namn, hafva vi i fröken Ava Lagerkrantz.
Hennes porträtt af fadern, amiral J. Lagerkrantz, bör känne- tecknas som ett af utställningens allra bästa.
Den gamle sjöofficeren, i full uniform vid sjökort och bestick, är högeligen väl träffad till likhet och karaktäristik.
Ett själfporträtt af samma konstnärinna är pikant nog och verkar med mycken nuturlig ledighet, ehuru smått poserande.
En porträttmålarinna, som ock lyckligt do- kumenterar sig, är fröken Elisabeth Keyser med ett porträtt af sin moder, författarinnan H.
Keyser, innerligt och själfullt.
Fröknarna Hilda Lindgren och Hildegard Norberg hafva målat hvarsitt rektorsporträtt, som ha det gemensamt att verka litet för uppskrufvadt och paradmessigt, där de värde gubbarne ståta i full ordensornat — men kanske är pedan- teriet ämnets fel.
Att fröken Lindgren kan måla enkelt och utan affektation, bevisar hon genom sitt intagande, täckt leende porträtt af fröken B.
— en riktig liten bit vår med doft och frisk fläkt!
På porträttområdet förtjäna ytterligare att nämnas fru Mina Bredberg med ett karaktä- ristiskt, ehuru föga smickradt själfporträtt, samt ett damporträtt i klara, nästan skrikande färger, hvilket mot sin gula bakgrund verkar nästan mycket å la japonaise, fröken Gardon med ett manligt och ett kvinligt porträtt samt grefvinnan Wrangel med porträtt af grefve W.
och friherrinnan von S., båda af god karaktär, men något för förnämt styfva.
Ida von Schulzenheim är ett namn, som allt mer tränger sig i förgrunden.
Efter fler- åriga, trägna studier, under hvilka hon då och då på våra utställningar satt oss i till- fälle följa beaktansvärda framsteg, träder hon nu fram som en djurframställarinna af verklig rang.
På Göteborgsutställningen väntar hon ännu sin stora duk » Vindthundar » från Sa- longen i Paris, men ett par mindre studier representera henne redan på det bästa.
Ida Gisiko utställer ett » Trädgårdsmotiv », som dock är mera genre än landskap; vi skulle vilja kalla den » Sorg » eller något liknande, då den svartklädda, svårmodiga da- men på trädgårdsbänken verkar som taflans egentliga innehåll.
Fröken Boosval har målat en scen med tvätterskor från Nybroviken, kraftigt och bra, och fröken Warling har en mycket impressio- nistisk grupp af kortspående damer kring aftonlampan — här representerad af ett gren- ljus; friskt och uttrycksfullt.
I sin helhet sedt är dock genren på kvinnosidan hvarken så rikt eller förmånligt företrädd som por- trättet.
Delikata stilleben utställas af fru Norstedt, frukter och blommor, samt fröken Ellen Ny- blom.
Den förra fick ock genast sälja till utställningens lotteri.
Fröken Nybloms rosor äro af ypperlig färgverkan och hennes afdel- ningsskärm synnerligen artistisk.
Den unga konstnärinnan är för öfrigt ej någon främling för våra läsarinnor — eller borde åtminstone ej vara det, om de alltid kunde genomskåda signaturer och märken.
Bland akvarellisterna ha vi redan dröjt vid det namn, som särskildt å Valandsutställnin- gen måste betecknas som det främsta — Anna Gardells.
En namne eger hon i Anna Balm och en namne, som ej skämmer konst- närsepitetets klang.
Fröken Palm har under många år gjort till en specialitet att fästa Stockholmsvyer på papperet; flitig var alltid hennes pensel, och god marknad funno dess alster, särskildt bland turister i hufvudstaden, som gärna förde med ett varaktigare minne från någon af de många sidor, där Mälar- drottningen vändt sin fägring till.
Må vara att massproduktionen någon gång mindre gyn- samt inverkade på konstnärligheten; som total- omdöme måste kvarstå, att Anna Palm oftast lade in både konstnärlig delikatess och fint natursinne i sina saker.
I Göteborg repre- senteras hon af ett enda arbete, » Gotländskt fiskläge », med motiv från Ljugarn; af mindre vanliga dimensioner såsom akvarell förtjänar det ock allt erkännande för frisk enkelhet i uppfattning och återgifvande.
Hellevi Kullman tycks ha studerat Egron Lundgren med ej oäfvet resultat — se hennes » Singhalesiska »!
— och Elisabeth Keyser lå- ter äfven på denna afdelning företräda sig af ett delikat flickporträtt och en porträttgenre » Kalle », en frisk liten gynnare i skinnlufva och med vedknippa på ryggen.
Elisabeth Czapeks miniatyrporträtt utgöra vackra prof af en numera föga odlad genre — elfenbensmåleriet.
På skulpturafdelningen möta vi endast få kvinliga namn.
I katalogen kunna de räknas till fyra, men på själfva utställningen funno vi endast hälften.
Det är som om denna mera materiella konst ej skulle ligga så väl för kvinligt sentiment som pennans och penselns.
Ett visserligen ungt namn, som dock redan hunnit samla intresse omkring sig, återfinna vi dock.
Det lyder Agnes Kjell- berg.
Det var från början vår afsikt att i den porträttgrupp, som pryder dagens num- mer, äfven få meddela denna unga konst- närinnas liffulla bild.
En med konstnärsför- hållanden djupt förtrogen penna, som redan förut medverkat i Idun, har dock åt sig ut- verkat nöjet att inom kort framdeles få för våra läsarinnor verkställa denna presentation, hvilket vi så mycket hellre sett, som j u frö- ken Kjellberg redan därutinnan kan förtjäna ett utförligare omnämnande, att hon ägnat sig åt en bland kvinliga artister mindre van- lig konstgren.
Detta då oafsedt hennes förtjänta fram- gång.
Den knappast mer än tjuguåriga flic- kan rönte förlidet år äran af att medaljeras vid Konstakademien för sin skulptur » Synda- floden ».
Och det ena af hennes arbeten å Göteborgsutställningen, den täcka bysten » Prinsessan », fann redan de allra första da- garne köpare.
Det större arbete, som där- nere skall representera henne, har ännu ej anländt från den parisiska salongen.
* * * Och härmed afsluta vi vår korta vandring genom Valands konstnärligt smyckade salar.
Mycket härtill kunde vi vara frestade att tillägga, men vi frukta att redan öfver höf- van ha pröfvat våra vänliga läsarinnors tåla- mod.
Ehvad de nu med varmare eller ljum- mare intresse varit oss följaktiga: i en punkt påräkna vi med visshet deras fulla och stolta instämmande, då vi som ett slutomdöme från dessa öfversikter af kvinligt inlägg i somma- rens utställningar med glädje uttala som vårt innerligt öfvertygade ord — en heder för den svenska kvinnan, en heder för hennes foster- land!
J. N — g.
^De stackars rosor blekna, och vindar bita, S o m m a r k v ä l l.
[Men aldrig blekna stygncn dem kärlek sömmar.
Qyn sångtrast ännu, spelar långt hort Iland tallar, [Må nattens mörka ande sin runa rita, ^En engels hvita vinge mig fläktar drömmar!
Jiögt of ver dimmig äng beckasinen gnäggar; fjag vet ej fågelns namn, som på makan Rudolf Svensén.
kallar därborta ibland vass under bäckens kaggar.
Jiär trådde, J u s t är den gamla - Och.
samma höga " Och alla vackra stigen, granar jag fordom och sjön blommor, där nedan.
dem vårsol sådde, 2&amp;g [Men tror de blifvit vackrare — längesedan.
hvar är gråa stugan, som stol om våren ^Därborta uppå kullen, och hon därinne?
— ' Skall hjärtat åter vakna till sist med åren, " Och detta för ett enda, ett gammalt minne!
iHan gick just här vid stranden väl många nu.
Ett ord i sommarvärmen till mödrar och döttrar.
|1 hafva fått oss en ovanligt varm som- • mar.
Efter en tid af kyliga dagar och frostkalla nätter bröt sommarvärmen in den 21 juni, just lagom till midsommaren, som också detta år varit herrligare än på länge.
Men vårt oförnöjsamma släkte klagar nu öfver värmen lika förtvifladt, som det förut jämrade sig öfver frosten.
Hur skall man kunna stå ut i denna odrägliga hetta, ljuder det öfverallt, hvart man kommer.
Man dric- ker sig förderfvad på bilinervatten, och i bas- sängerna uti våra badhus krälar det som i en myrstack.
Ja, så är förhållandet i Stock- holm, och vi antaga, att det för närvarande är ungefär likadant öfverallt i vårt land, där civilisationen infört kolsyrade läskedrycker och byggt badhus.
Men, mina damer, om ni skulle, i stället gånger, för att klaga öfver sommarhettan, söka vända den till er nytta och ert nöje!
Då nu vatt- " Mans öga var så öppet, han-i sinne vaket, net ej blott i våra insjöar, utan äfven vid " öch samma fåglar sjöngo de samma sånger, våra kuster, håller en värme af 19° ända [Men efteråt kom lifvet så kallt och naket.
till sent på kvällen och af 23° midt på dagen, kan man ju utan obehag vistas i det våta elementet 7 &lt; i — h timme.
Om ni då skulle begagna detta sällsynt gynsamma till- fälle att — lära er simma!
Jaså, var det Jion gick den samma vägen att honom möta bara det, utropar nu en mängd af Iduns lä- Med själen ren och klar och med ljus i sarinnor i korus.
Äsch, hvad är det för ro- ligt?
Jag för min del, säger en, törs visst hågen, icke, jag är så fasligt rädd i vattnet.
Och i) ch foten var så villig att stigen nöta, hvartill, ropar en annan, tjänar det att kunna X v.
den var spårlös än som den Hanka vågen.
simma?
Det berättas ju så ofta i tidnin- garna, att äfven skickliga simmare drunknat, genom att de fått kramp under badet.
Den tredje tillägger: För resten är vår dräkt med sina snäfva ärmar och sina tunga kjortlar af [Men nattens mörka vättar de sänkte handen den beskaffenhet, att den omöjliggör all sim- i3ch skrefvo svarta runor i kvällens tim- ning, i händelse vi skulle falla i sjön.
Och så stämmer hela kören in: Nej, det där är ma, — ingenting för oss fruntimmer.
l jtivem ser de onda runor i hvita sanden, Ja, jag väntade mig alla dessa invändnin- gar.
Men sedan nu damerna talat ut, ber jag få göra några blygsamma anmärkningar.
Först och främst kan man ej veta, om man är så fasligt rädd, förr än man försökt saken.
" öch nattens ljusa elfvor de lyfte handen Härvid beror mycket på den undervisande, i3ch stänkte klara perlor som dagg på ifall en sådan är att tillgå, men mest beror på er sjelf.
Föresätter ni er att ej vara hvad kinden man i Stockholm kallar » pjåkig », utan en- nAtt vattna, helsans rosor på blomsterlanden, vist och med friskt mod upprepa edra små försök i simkonsten, så skola de snart krÖDas tAtt gifva kraft och balsam mot heta vinden.
med framgång.
Det behöfs blott ihärdighet och courage.
Har ni en simkunnig person med er, kan ni ju ej löpa någon fara.
Detta ifall ni är en fullvuxen dam.
Men ännu [Men onda runeslingan låg kvar i gruset, bättre går det, om man börjar såsom barn.
Flickor på 8 — 9 år befinna sig, enligt er- ' Och röda rosor bleknade bort som skyar, farna simlärarinnors mening, uti den i detta " Och tyst bleffågelsången, och sommarsuset afseende gynsammaste perioden.
De ha då ^Blef bytt i frostkall nordan och hagelbyar ... fått tillräckliga krafter att kunna hålla ut JZär tusen klara stjärnor där ofvanglimma!
något med öfningarna, men de äro ännu nog barnsliga att ej reflektera så mycket öfver de faror, som en äldre spekulerar ut.
Vidare: om det emellanåt händer, att en simkunnig drunknar, så händer det på samma tid, att 100 drunkna, därför att de ej äro simkunniga.
Och härmed komma vi in på den allvarsamma sidan af saken.
Simkonsten är ej en vanlig sport, d. v. s. en nöjsam kroppsöfning såsom t. ex. velociped- och skridskoåkning, ridt och rodd.
Dess yttersta och högsta uppgift är att sätta en person i stånd att vid sjönöd rädda såväl en medmän- niskas som sitt eget lif.
Har ni någonsin sett en ieke-simkunnig falla i vattnet och där plumsa omkring under skärande jämmerrop samt kanske sjunka för sista gången, innan hjälp hinner anlända?
Ni har nödgats åse detta fasansfulla kämpande för lifvet och höra dessa dödsskrän, utan att kunna göra något för den olyckliges räddning, ty ni är lika okunnig som han i den konst, som här ensam kunde hjälpa.
D å kommer med blix- tens fart en man eller en kvinna, som utan besinnande hoppar i vattnet, tar några kraf- tiga simtag, griper så fatt i den sjunkande och simmar med honom mot land.
Har ni en gång upplefvat en sådan scen, så glöm- mer ni den aldrig; men ni glömmer då ej heller att vid första tillfälle lära er den ädla konst, som kan bespara er skammen och smär- tan att stå som en overksam åskådare vid en medmenniskas, kanske en af edra närmastes dödskamp.
Men kan då verkligen äfven en kvinna, klädd i våra fruntimmers vanliga dräkt, göra något för sin egen eller andras räddning ur sjönöd?
Ja, det kan hon.
Därpå får man se prof vid alla våra kvinliga simuppvisnin- gar, ifall ni skulle vilja besöka en sådan; och härtill gifves tillfälle — åtminstone i Stockholm — flere gånger hvarje sommar.