Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
„ Bengt Johan Holmlin från Göteborgs och Bohus län, om anslag för fördjupning och utvidgning af hamnen vid Uddevalla.
„ Samuel Johnson från Jönköpings län, dels af förändring af vilkoren för det vid sist hållna riksdag, för utdikning och aftappning af sjöarne Tjurken och Näfvelsjön m. fl. vattendrag i Östra härad af nämnda län, beviljade lån, dels ock om ytterligare lånebidrag för enahanda ändamål.
„ Ola Bosson Olsson från Christianstads län, om indragning af krono fogdetjensterna och öfverflyttning af de med dessa tjenster förenade göromål på häradsskrifvare och länsmän, m. m. N:o 339.
„ Anders Pehrsson från Christianstads län, angående nedsättning af en komité för utredning af frågan om inrättande af sedelutgifvande provinsbanker, i ändamål att erhålla amorteringslån på billiga återbetalningsvilkor.
„ Anders Pehrsson från Christianstads län, att pröfning af fråga om tillstånd att på landet idka försäljning af öl eller s. k. bier måtte åt kommunalnämnd uppdragas.
„ Anders Jonsson från Wermlands län, dels om vissa ändringar uti vilkoren för det vid sistlidna riksdag lemnade statsbidrag för segelleds öppnande från Hattefura vid Wenern förbi Köpmannabro genom sjön Åkelången m. fl. vattendrag till sjön Stora Lee, m. ra., dels ock att det för sjöarne Östra och Vestra Siléns förening medelst kanal och slussar af Kongl. Maj:t i Dess nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof ifrågasatta anslag, måtte till hela sitt belopp få under år 1867 utgå.
Pehr Pehrsson från Stockholms län, om befrielse för skeppare å alla på inrikes orter gående fartyg och båtar från skyldigheten att vid inseglande genom någotdera af inloppen Furusund, Sandhamn eller Dalarön, der lägga till för undergående af tullvisitation.
„ Georg Nyqvist från Wermlands län, om anslag till löneförbättring åt tio ordinarie provincialläkare. 22 Förteckning å Motioner i Bonde-Ståndet.
Al Georg Nyqvist från Wermlands län, om utsträckning i vissa alseenden af rättigheten att tillverka bränvin.
„ Georg Nyqvist från Wermlands län, om låneuuderstöd för anlägg ning af en jernväg emellan Filipstad och lämplig punkt på nordvestra jernstambanan, i händelse denna sednare komme att gå öfver Norum, m. m. N:o 346.
„ Hans Hagermarck från Gefleborgs län, att för folkundervisningens befrämjande den s. k. personliga skyddsafgiften må till hela sitt belopp komma hvarje församling tillgodo, m. m. N:o 347.
„ Hans Hagermarck från Gefleborgs län, om anslag för fortsatt byg gande af norra jernstambanan från Upsala i rigtning åt Sala och Storviks station på Gefle—Dala-banan.
„ Erik Ersson från Gefleborgs län, om ytterligare anslag åt den af Doktor O. Sandahl i hufvudstaden anlagda s. k. medico-pneumatiska anstalt.
„ Carl Isak Bengtsson från Kronobergs län, om pension åt Provincial läkaren D. J.
Billengrens efterlemnade enka, Wilhelmina Billengren, född Dahlberg. N:o 350.
„ Per Persson från Wermlands län, om eftergift af den utaf Konun gens Befallningshafvande i nämnda län Kronolänsmannen L. G. Bengtzon ålagda skyldighet att utgifva 216 Riksdaler 34 öre
„ Erik Ersson från Gefleborgs län, om anslag af fem millioner Riks daler Riksmynt för fortsättning af norra jernstambanan från Upsala i rigtning åt Sala och Storviks station på Gefle—Dala jernväg.
Pehr Tjernlund från Wester-Norrlands län, om anslag för omlägg ning af landsvägen utmed kusten af nämnda län.
„ Anders Medin från Kronobergs län, att
Staten måtte öfvertaga den förre lokomotivföraren Riex genom domstols beslut ålagda skyldighet att till åtskilliga personer utgifva ersättning, i följd af den vid Sandsjö jernvägsstation den 23 December 1864 inträffade olyckshändelse.
„ Anders Medin från Kronobergs län, om nedsättning af belop pen i vissa delar af den för trafiken å Statens jernvägar gäl laude taxa, m m. N:o 355.
Motionen ingifven den 15 November, men af motionären återkallad den 18 i samma månad.
„ Carl Johan Kjellman från Jönköpings län, om framställning hos Kongl.
Maj:t i ändamål att Styrelsen öfver Statens jernvägsbyggnader måtte anbefallas, att när arbetet för jern vägsförbindelse emel - Förteckning å Motioner i Bonde-Ståndet, 23 lan Calmar och Warborg öfver Lamhult och Wernamo närmar sig jernstambanan, åt ifrågasatta enskilda företag lemna erforderlig hjelp i afseende å materiel, m. m. N:o 358.
Af Georg Nyqvist från Wermlands län, om ny undersökning för utrönande af lämpligaste sträckningen för en del af nordvestra jern stambanan, m. m. N:o 359.
„ Jöns Rundbäck från Göteborgs och Bohus län, om uppförande af ett representanthus samt om anvisande af dertill erforderliga medel. i STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866.
N:o 1. 1 \:o 1.
Af Johan Victor Lundqvist från Skaraborgs län, om förändrade grunder för kronobrefbäringens utgörande.
Den från längre tid tillbaka krono- och skattejorden åliggande skyldighet att fortskaffa de bref och skrifvelser, som i angelägna ärenden måste afsändas, men till hvilkas förande den vanliga posten ej kan afvaktas eller nyttjas, såsom emellan Konungens Befallningshafvande och kronobetjeningen samt presterskapet och domhafvande, är för Svenska Riksdagen en ingalunda främmande fråga.
De ständigt förnyade rop på förändring i utgörandet af detta kronoskattejorden hårdt tryckande onus bevisa ock förändringens rättmätighet och billighet.
Enligt nu gällande stadganden i detta hänseende drager kronoskattejorden dubbel börda mot frälsejorden, och kapitalisten samt yrkesidkaren m. fl. äro helt och hållet fritagne från utgörandet af detta betungande onus.
Medförde detta åliggande något större gagn för innehafvarne af skattejorden än för andra å landet boende innebyggare, skulle jag ingalunda påyrka någon förändring i detta afseende, men som nu alla icke blott fastighetsegare i allmänhet, utan äfven kapitalister och yrkesidkare lika och gemensamt tillgodoföras den nytta och det gagn, kronobrefbäringen i samhället afser, vågar jag härmed derför vördsamt föreslå: att kronobrefhäringen hädanefter måste komma att bestridas af en och hvar i mån af den bevillning, som han på landet blifvit påförd att till Staten erlägga.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott anhålles vördsamt.
Stockholm den 1 November 1865. J. V. Lundqvist, från Skaraborgs län.
Prot. 1865 £ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 1 2 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
H:o £. Af Johan Victor Lundqvist från Skaraborgs län, om åtgärders vidtagande för jordens befriande från densamma åliggande skyldighet att underhålla allmän landsväg.
Ibland den mångfald af bördor och utskylder, hvaraf nu jordbruket belastas, torde det neppeligen vara någon, som så tager i anspråk all den uppoffring af tid, kostnad och möda som landsvägarnes vidmagthållande.
Detta onus år i närvarande stund tillika så ojemnt fördeladt orter och lokaler emellan, att ali billighetskänsla förbjuder för framtiden en fortgående tillämpning af det gamla systemet.
Å vissa delar af riket, der sjelfva jordgrunden bibehåller sin fasthet och tjenligt grusfylle , finnes i närheten, medtaga de årligen anbefallda förbättringarna hvarken längre tid eller stor mennisko- eller djurkraft; men der åter, hvarest väglagningsämnen måste forslas milslångt innan de kunna användas och jordmånen är sådan, att den förblifver bottenlös, huru ock fyllningsarbetet må bedrifvas, der känner en väglottsegare sin börda tiodubbelt tyngre.
Det oefterrättliga i så väl fördelningen som i sjelfva principen, att på en enskild klass af medborgare kasta ett onus, hvari alla rikets innebyggare rättmätigt borde taga del, har visserligen framkallat flera förslag till aflyftande från jordbruket af denna mödosamma servitut; men som alla dylika bemödanden ej hittills ledt till någon lindring deri, anser jag tiden vara inne för återupptagandet af frågan i sin helhet och får alltså afgifva den motion: att hos Kongl. Maj:t måtte utverkas tillsättande af en komité af sakkunnige män, som afgifva betänkande och förslag, huruledes och på hvad vilkor allmänna landsvägarna må kunna genom Statens försorg och kostnad hållas vid magt, utan att jordbruket dervid direkt belastas genom pålagda naturaprestationer; och är jag enskilt af den öfvertygelse att, om dels vägafgift. upptagen af de resande å lämpliga uppbördsställen inom vissa distrikt, afsattes för ändamålet, dels, hvad derutöfver kunde erfordras, blefve fyldt genom allmän bevillning, vägarnes iståndsättande kommer att för framtiden verkställas med mera eftertryck och enhet till båtnad så väl för alla vägfarande som för jordbrukaren.
Stockholm den 1 November 1865. J.
V. Lundqvist, från Skaraborgs län.
N:o 3. 3 H o 8.
Af Sv. Rosenberg från Christianstads län, om förlängd betalningstid för på utmätningsauktion inköpt egendom.
Under den svåra penningekris, som på sednare åren hemsökt i synnerhet svenka jordbrukaren på det mest nedslående sätt, har i synnerhet lagens stadgande angående skyndsam inbetalning af köpeskilling för utmätt och på exsekutiv auktion försåldt gods, särdeles fastighet, medtört ganska sorgliga verkningar både för gäldenär och fordringsegare och vållat att mången egendom måst afyttras för ofta mindre än hälften af verkliga värdet, emedan köpare icke vågat sig att bjuda endast af det skäl, att han icke ansett sig kunna prestera köpeskillingen på den korta tiden af vanligen fjorton dagar från auktionsdagen.
Gäldenären gör härpå ofta oersättlig förlust derigenom att hans egendom bortsäljes för ett vanpris, som gör honom sjelf utfattig och sätter honom ur stånd att så som annars möjligen kunde ske betala sina skulder.
Fordringsegaren gör derigenom förlust, då han icke är i tillfälle att sjelf inropa egendomen, utan nödgas se den bortsäljas ej allenast under verkliga värdet, utan äfven så att hans till och med intecknade fordringar icke blifva godtgjorda.
Hugade spekulanter på egendomen göra dervid indirekt förlust, då de icke för den korta betalningstiden skulle våga göra anbud på en egendom, som de under andra förhållanden skulle vilja betala med låugt högre pris än det, hvartill den måste försäljas.
Det är visserligen icke i de af mig kända författningar i ämnet uttryckligen förbjudet att lemna längre betalningsanstånd, om vederbörande dertill samtycka; men det torde med visshet kunna antagas att i de aldra flesta fall någon bland vederbörande har något enskildt intresse, vare sig hämndens eller egennyttans, att icke bevilja längre anstånd med betalningen än hvartill han är nödd och tvungen.
Af dessa anledningar och då nuvarande lagstadgande i detta fall är allmänt öfverklagadt, då dess nödvändiga förändring medförer ingens skada, men mångas fördel, får jag till följd af flerfaldiga uppmaningar af både gäldenärer, fordringsegare och äfven exsekutorer, vördsamt föreslå, det Rikets Ständer ville för sin del besluta och hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om sådan förändring i detta afseende a) att betalning för på utmätningsauktion försåld lös egendom måtte erläggas inom en månad efter auktionsdagen, och b) att af betalning, för på sådan auktion försåld fast egendom, minst J bör erläggas inom fjorton dagar, ytterligare £ inom tre månader och återstoden inom sex månader från samma dag.
4 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Med anhållan om remiss häraf till Höglofliga Lag-Utskottet öfverlemnar jag till samma Utskott pröfningen af hvilka lagparagrafer må behöfva förändras för genomförande af mitt vördsamma förslag.
Stockholm den 1 November 1865. i Sv. Rosenberg, från Christianstads län. 4.
Af Sv.
Rosenberg från Christianstads län, om bestämmande af den undervisningstid, som må anses motsvara den folkskolelärare tillerkända minimilön.
Sedan Kongl. Maj:t, uppå Rikets Ständers vid 1859 och 1860 årens Riksdag gjorda hemställan, i nåder löreskrifvit, att den i 1842 års Stadga om Folkundervisningen i riket bestämda minimilön för folkskollärare borde anses motsvara åtta månaders årlig undervisningstid i skolan och att, lör hvarje månad undervisningen utsträcktes öfver donna tid borde till skolläraren erläggas en tillökning af två tunnor spannmål, har Kongl. Maj:t till följd af Rikets Ständers beslut vid 1862 och 1863 årens riksdag föreskrifvit, att folkskollärares minimilön skall, utom husrum, vedbrand, kofoder och, der så anvisas kan, lämpligt planteringsland, utgöra tillsammans Fyrahundra Riksdaler, utan att dervid blifvit bestämdt någon tid, som skulle anses motsvara denna lön.
Följden af denna brist på bestämmelse har blifvit många tvister och mycket obehag både emellan presten och församlingen, församlingen och skolläraren, samt skolläraren och presten, i det somliga tolkat den nådiga föreskriften sålunda att 400 R:drs lön blott afser åtta månaders undervisning och att för de öfverskjutande månaderna särskild ersättning borde gifvas och andra deremot så, att 400 R:drs lön motsvarar hela året och att skolrådet vore otörhindradt att sjelf bestämma undervisningstidens längd.
Till vinnande af visshet i denna fråga och förekommande af den mängd rättegångar och obehag, som måste uppstå innan något Kongl, prejudikat kan vinnas för frågans lösning, vågar jag derföre vördsamt föreslå, antingen: att det Utskott, som kommer att vid innevarande riksdag handlägga öfriga folkskoleärender, måtte i sitt betänkande derom tydligen utsätta huruvida den undervisning, som i folkskola meddelas utöfver 8 månader om året, skall särskilt ersättas, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 5. 5 eller ock: att Rikets Ständer ville i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla om bestämd och tydlig föreskrift i detta afseende, så att denna anledning till tvist emellan skollärare och församling må varda undanröjd.
Sv. Rosenberg, från Christianstads län. X o 5.
Rosenberg från Christianstads län, om förändrad röstberäkningsgrund vid prestval.
Yid en föregående riksdag har jag till Rikets
Ständers bepröfvande framlagt ett förslag till förändring i rösträtten vid prestval.
Min oerfarenhet i behandling af riksdagsärenden vållade då att jag hoppades för mycket och derföre begärde för mycket, för att under då och ännu varande förhållanden kunna vinna framgång.
De öfverklagade olägenheterna stå dock qvar och kännas med hvarje år alltmera tryckande.
Öfverallt höres den klagan att våra svenska prestval i allmänhet icke äro ett uttryck af majoritetens inom församlingen önskan, utan oftast blott en följd af några få förmögnare personers på förhand träffade öfverenskommelse, hvartill bevekelsegrunden ofta är en helt annan än omsorgen om församlingens andeliga bästa.
Gerna medgifves att i rent verldsliga angelägenheter rättigheter och skyldigheter böra, så vidt ske kan, ställas i ett rätt förhållande till hvarandra, och att således den, som i högre mått bidrager till prestens aflönande, bör hafva ett större inflytande på hans tillsättning; men dels är denna fråga icke en rent verldslig angelägenhet, dels är sjelfva omröstningen vid alla regala gäll intet annat än en opinionsyttring, på hvilken Kongl. Maj:t vid utnämningen kan fästa det större eller mindre afseende
Han i nåder behagar, och dels har grundsatsen om rättigheter i nu gällande prestvalsförordning blifvit utsträckt långt utöfver skyldigheterna.
Så t. ex. röstas vid prestval efter oförmedladt hemmantal, ehuru mig veterligen ingen prestman i Sverige aflönas efter sådant hemmantal, icke heller stå presternas löneinkomster af masugnar, stångjernshärdar, kniphamrar, spikhamrar, brännugnar, glaspottor och dylika inrättningar i något rätt afmätt förhållande till den rösträtt, som vid prestval blifvit sådana verk och inrättningar tillerkänd. 6 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Härtill kommer ock den stora orimligheten, som på intet sätt lärer kunna från christlig synpunkt försvaras, att de döda verken och inrättningarne utöfva ett inflytande på själasörjares tillsättande, som aldrig borde tillerkännas någon annan än lefvande, myndiga medlemmar af församlingen.
Presten är icke ämnad att vara masugnarnas och glaspottornas själasörjare, utan menniskornas och efter dessas önskan borde han väl derföre tillsättas, ehvad gället är regalt ejler konsistorielt.
Blott derigenom att hvarje fullmynchg medlem af församlingen tillexdiännes lika rösträtt vid prestval, kan valet antagas vara ett uttryck af majoritetens inom församlingen önskan.
Jag vågar också méd tillförsigt hoppas, att denna åsigt skall någon gång göra sig gällande så väl inom statskyrkans församlingar i allmänhet som den är gällande inom några få priviligierade församlingar för närvarande, utan att dessa deraf rönt några olägenheter.
För närvarande vågar jag dock icke påyrka ett så stort steg, men något måtte dock äfven under nuvarande förhållanden kunna göras för det öfverklagade ondas afhjelpande.
Jag vågar nemligen tro, att prestvalsförordningen, i enlighet med de grundsatser, som vid de sodnaste riksdagarne gjort sig gällande i all kommunallagstiftning, skulle redan nu kunna bringas i mera öfverensstämmelse med kyrko- och kommunalstämmoförordningarne, sålunda att, med bortkastande af nu gällande grund för rösträtt vid prestval, åtminstone fyrktalet med nödiga modifikationer komme att utgöra grunden.
Redan härigenom skulle många fördelar vinnas, rättigheter och skyldigheter — om man ändtligen i denna fråga vill hålla derpå — skulle komma i ett bättre förhållande till hvarandra, det gräsliga räknebesväret med bråk i billiondelar, som stundom upptager flera dagar efter valet och ändå föranleder rättegångar, skulle bortfalla, åhörarne skulle mera intressera sig för valförrättningen än som nu ofta sker och ganska många obehagligheter skulle genom denna röstförenkling undvikas.
Att dock endast lägga fyrktalslängden till grund för valet skulle blott till någon ringa del afhjelpa det öfverklagade onda.
Bolag, verk och inrättningar samt bruks- och större egendomsinnehafvare skulle ändå komma att utöfva ett för den mindre bemedlade alltför tryckande inflytande på valet.
För att komma närmare det önskade målet — lika rätt för alla — torde således blifva nödvändigt, dels att bestämma en graderad röstskala med t. ex. en röst för hvart tiotal fyrkar, dels stadga ett maximum af t. ex. 20 röster såsom det högsta antal, som af någon kunde få vid valet afgifvas.
Jag betviflar icke att ju Höglofliga Lag-Utskottet, till hvilket jag anhåller att denna motion må varda remitterad, om det allvarligt vill, skall utfinna något lämpligt sätt för frågans lösning, och skall derföre endast i allmänhet vördsamt hemställa, det Rikets
Ständer ville för sin del besluta en sådan förändring af 16 och 20 §§ i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om prestval af den 1 April 1843, att fyrktalet med nödiga modifikationer må utgöra grunden för rösträttighetens utöfvande.
N:o 6. 7 Vo O. Af Lars Ersson från Södermanlands län, angående förhöjning af de vid sistförflutna riksdag beviljade särskilda anslag till skarpskytteföreningarne i riket.
När en elektrisk gnista träffar en samling af menniskor, så verkar den med elektrisk kraft genom hela samhällskroppen.
En sådan gnista, som var en naturkraft och derföre praktisk, var idéen om en frivillig beväpnings införande till förstärkning af den krigsmagt, som ett folkfattigt land icke utan alltför stora kostnader, förlamande nationens ekonomiska välståndsutveckling, kan upprätthålla stående och rustad, då det hotas af grannars roflystnad.
Det lilla Schweiz har vågat trotsa mer än en af stormagterna, emedan det i öfvertygelsen om sina rättvisa anspråk har sitt stöd af hvarje Schweizerinans fullkomligt utbildade krigareförmåga.
Hvarje Schweizare bildas och öfvas från barndomen till soldat.
Folkets frihetssinne och tapperhet är en tradition från urminnes tider.
Hvarje Schweizare har för upprop till försvar sin på förhand bestämda samlingsplats och anser såsom en pligt mot sitt fosterland att skynda från vinstgifvande affärer i aflägsna länder på jorden, dit den Schweiziska företagsamhetsandau fört honom, för att återskynda till bergens och dalarnes försvar i hans hembygd.
Idéen att under fredens lugn hela den manliga befolkningen skulle egna några stunder till inhemtande af krigarebildning, manöverfärdighet och skarpskjutningsskicklighet fick äfven inom vårt frihetsälskande och tappra folk en så stor anklang, att de, som man trodde, mest sangviniska beräkningar icke allenast fullkomligt uppfylldes utan det i dubbelt mått.
Man kalkylerade vid sistlidna riksdag, att skarpskytterörelsen skulle under tiden till denna riksdag till de folkliga fanorna kalla omkring 20,000 frivilliga skarpskyttar och derefter beräknades det understöd man från det allmännas sida bestämde åt detta mägtiga häftyg för den nationella sjelfständighetens upprätthållande.
Men hvad visade verkligheten?
Oaktadt den hjelp, som af det allmänna beviljades åt det frivilliga inträdet i folkhären, var beräknad blott för 20,000 man, har dock nu under skarpskyttefanorna inställt sig öfver 40,000.
En sådan appell från den svenska ungdomens fosterlandskärlek och sjelfständighetshåg kräfver ett tacksamt gensvar af nationen, som genom skarpskytteidéens vidare utbildning och tillämpning skall stå stark och säker inom de gränser, som naturen genom berg och vattendrag utstakat.
Måhända tror någon att, i enlighet med hvad den faktiska verkligheten visat vara förhållandet under tiden från förra riksdagen, skarpskyttekorpsernas tillökning af manskap under de närmaste tre åren skall fortsätta att stiga i samma progression, som hittills eller till 80,000 man.
Men detta vore sannolikt alltför sangviniskt!
Man kan dock med någorlunda säkerhet förmoda att en lika tillväxt eller med nära 20,000 på tre år skall under de närmaste åren ske i skarpskyttarnes 8 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 6. antal, så att det skall ökas åtminstone till nära 60,000 man, ifall staten ock folket mod de medel, som kunna anskaffas till detta fosterländska behof, vilja understödja det frivilliga i folkets skarpskyttekorps, i sådan utsträckning att understödet motsvarar korpsernas tillväxt.
Hvad som beräknades vara tillräckligt för 20,000 man måste anses alldeles otillräckligt för dubbel så stor folkhär af frivilliga skarpskyttar, och jag föreslår derföre att Rikets Höglofliga Ständer måtte: l:o till uppköp af fullt ändamålsenliga målskjutningsgevär med bajonetter af bästa modell bevilja 150,000 R:dr R:mt; 2:o anslå 10,000 „ „ att för dem tillhandahålla skarpskyttekorpserna kostnadsfri ammunition till de obemedlade skarpskyttarnes skjutöfningar; 3:o öka anslaget för målskjutningspremier till 10,000 R:dr R:mt; 4:o äfven öka anslaget för instruktörer till 50,000 „ „ , dervid de, som af vederbörande myndigheter kunde anses fullt kompetenta att äfven instruera i bajonettfäktning lämpligen tyckas böra hafva ett något förhöjdt arfvode mot dem, som blott instruera i manöverfärdighet och skarpskjutning.
Behoivet af de skarpa vapnens användande är vid manligt försvar af fosterlandets jord lika angeläget, som konsten att på afstånd slunga sin skarpskyttekula mot den framrusande fienden.
I sammanhang med denna militäriska lagstiftningsåtgärd står, efter mitt förmenande, ett tillbörligt underlättande af pligten att under fredstid göra beväringstjenst, och anser jag billigt att den aktiva skarpskytt, som på vanligt sätt styrker att han innehar den färdighet i målskjutning och manöverskicklighet, som erfordras för rekryts insättande i de approberade soldaternes leder, icke allenast må befrias från det första beväringsårets möte, utan fri tagas från all vidare beväringsexercis mot skyldighet att under de fem år, han är beväringsskyldig, såsom aktiv skarpskytt deltaga i de frivilliga korpsernas militäröfningar och vid inträffande krigställa sig i beväringens leder, der iian kan blifva en nyttig ledare vid sidan af de mindre öfvade beväringssoldaterne.
Ett sådant beslut kommer troligen att föranleda nästan hela vår manliga ungdom att ingå i skarpskyttarnes leder och dervid förvärfva vida större krigsduglighet än vid två års beväringsmöten under ett befäl, som aldrig kan hafva den fördelen att ega beväringens fullkomliga tillit och förtroende, under det att skarpskyttarnes af dem sjelfve valda befäl nödvändigt måste vara det, som bland den frivillis-a korpsen åtnjuter största förtroendet till dess militäriska skicklighet och fosterländska tapperhet.
Om remiss af detta förslag till vederbörligt Utskott anhålles.
Lars Ersson, från Södermanlands län.
Häruti instämmer: A.
Söderholtz, från Södermanlands län.