Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men kunde man än ej med bästa vilja beundra fru Ingemanns taflor, så lyssnade man med dess större pietet till hvarje ord, som utgick ur vår älskade författares mun.
Man kunde knappast riktigt förstå, att han verkligen gick och var som andra människor, en stillsam, vänlig man, som gärna ville skämta litet på ett oskyldigt sätt.
Emellertid närmade sig den dag, då han skulle fylla 70 år, och den tanken slog oss, unga flickor, som en blixt: Hvarmed skola vi fira honom?
Hvad skola vi göra åt honom?
Hans romaner voro våra älsklingsböcker, och ve den, som drog på munnen åt dem eller åt Vi skulle ha velat bära honom på våra händer, oss och underrättade oss om, att vi snart skulle öfverhölja honom med rosor, bedja honom att inse, att de icke hade någon stor konstnärlig fordra något arbete, något offer af oss, som betydelse!
skulle kunna visa honom, hur stor vår tack- Ingemann bodde i Sorö, i den lilla tysta samhet mot honom var.
Skulle han ha en staden midt i Själlands skogar vid Sorö sjö.
gåfva, så måste det vara det vackraste, det Han lefde där ensam med sin hustru.
De hade dyrbaraste, det märkvärdigaste, som fanns att få.
inga barn.
Hans hus låg vid sjön, nära Sorö Det måste vara något, som kunde erinra om akademis härliga park, omgifvet af en gammal- hans diktning, om alla de danska hjältar och modig trädgård med stora träd och rosenbuskar hjältinnor, som vi älskade med honom; — en oeh med utsikt öfver sjön och dess skogkran- dryckesbägare, ett horn, — ja, helst ett guld- sade stränder.
horn, ett sådant, som de gamla danska kun- Alla vi unga, i synnerhet vi unga flickor, garne druckit ur.
önskade som en alldeles särskild lycka att en Då vi började tala om detta, var det en gång få aflägga ett besök i denna helgedom.
mycket ansedd man, som uttalade sig emot Liksom det för bokälskare är ett alldeles sär- det.
Han fann icke, att Ingemann var värd en skildt behag i den doft af ryssläder och instängdt sådan gåfva, och detta indignerade oss till den solsken, som kommer emot en i ett gammalt grad, att vi fattade det raska beslutet att ute- bibliotek, så var det för oss unga en alldeles sluta alla män ur deltagandet i denna insam- särskild atmosfer, som omgaf Ingemann.
Det ling.
Vi kvinnor, vi flickor, skulle nog själfva var, som om det hängde litet af medeltidens åtaga oss saken.
dam vid den svarta kaftan han alltid gick klädd Först gick uppmaningen muntligen man och i, och vi hade en oförklarlig känsla af, att han man — eller rättare flicka och flicka emellan ofta personligen sammanträffat och talat med alla — och den spridde sig sålunda ganska raskt, de stora män och kvinnor, som för länge sedan som man nog kan förstå.
voro döda, och som vi andra endast med åter- Därefter måste vi dock gripa till skrifna hållen andedräkt kunde läsa om.
inbjudningar, och, så vidt jag minns, blefvo Jag besökte honom en gång med min far, dessa slutligen tryckta, för att lättare kunna då jag var helt ung, knappt fjorton år.
Han gå land och rike omkring.
var redan då en gammal man, hade långt, hvitt Emellertid strömmade pengarne in som vatten.
hår, ett vänligt rundt ansikte, med ett barnsligt Man kunde af de många och rikliga gåfvorna uttryck, och en svart kalott på hufvudet.
Han bäst se, hur stor Ingemanns popularitet var följde oss själf ned i trädgården, där det låg bland kvinnorna.
Unga och gamla, rika och spillror af gamla pelare och andra arkitektoni- fattiga kommo lika ifrigt med sina gåfvor, och ska fragment i gräset bland rosenbuskarne; ja, guldhornets utförande öfverlemnades till en af han plockade till och med af en ros oeh gaf våra mest ansedda bildhuggare.
mig, lyckliga!
Det blef ett stort horn af rent guld, prydt Hans hus, som var ett stort vackert stenhus med modellerade silfverfigurer, föreställande olika
personer från hans historiska romaner och buret på ryggen af tomtar, påminnande om Ingemanns saga: » De Underjordiske ».
V i sågo med glädje och stolthet, huruledes detta arbete framskred, och pengarne fortforo att strömma in.
Hornet började prydas med ädelstenar — alltjämt flere.
Till sist sattes en stor briljant i den yttersta spetsen däraf, — men nu förklarade konstnären, att han icke kunde få plats till flere diamanter.
Det skulle då bli allt för öfverfyldt.
V i stodo med ännu en hel mängd oanvända pengar, som vi icke visste, hvad vi skulle göra med, till dess en af oss hittade på, att vi för dessa pengar skulle köpa några af Ingemanns böcker och skänka dem till lånbiblioteket i Schleswig, så att folket där kunde få läsa hans böcker fritt.
Det visade sig också sedan, att den danska befolkningen i Schleswig ifrigt be- gagnade sig däraf.
Så kom den 28 maj 1859, en mild, stilla vårdag, då en skara unga flickor begåfvo sig från Köbenhavn till Sorö för att öfverlemna Ingemann den dyrbara gåfvan, som vägde tungt af guld, men ännu tyngre af alla de beun- drande, tacksamma känslor, som hade skapat den.
Enkedrottningen, Karolina Amalia, hade skänkt det bästa vinet i sin källare att fylla hornet med.
Beskyddade af en äldre dam reste alltså ett dussin unga, glada flickor i väg med skatten.
Vi voro icke i någon egentlig högtidlig fest- stämning på vägen dit.
V i voro snarare bång- styriga af glädje.
Jag tror icke, att den äldsta af oss ännu hade fyllt aderton år.
I Sorö åto vi frukost hos olika bekanta och klädde så om oss i ljusa dräkter, hvarpå vi barhufvade vandrade ned till Ingemanns hus.
Hela Sorö var på benen, tusentals människor voro ute, och öfverallt fladdrade och svajade otaliga dannebrogsflaggor.
Staketet kring Ingemanns trädgård var prydt med blomsterguirlander, och oaktadt skogen ännu icke var alldeles utslagen, var vädret full- komligt vårlikt.
Då vi närmade oss helgedomen, började all vår munterhet försvinna, och våra hjärtan slogo med en bäfvan, som nästan liknade förskräc- kelse.
Att uppträda så där fin för alla dessa åskå- dare, som trängdes för att få se en skymt af högtidligheten, att räcka fram hornet, utan att darra på handen, att på det hela taget bära oss någorlunda ordentligt åt i detta viktiga ögon- blick, föreföll oss plötsligt som en mycket öf- verväldigande uppgift.
Då det kom till stycket, ville ingen af oss hålla i hornet, och vi måste komma öfverens om, att vi skulle stå så tätt tillsammans som möjligt och på en gång taga i det, en tre, fyra stycken, sä att ingen sedan kunde tala om någon bestämd af oss som fram- lemnaren eller sätta oss i tidningen, för hvilket vi voro förskräckligt rädda.
Sakta skredo vi uppför den fint krattade trädgårdsgången.
Ingemann stod redan därute för att önska oss välkomna, omringad af talrika vänner.
En hel del sångare af eleverna vid Sorö akademi, anförda af komponisten P. Heise, väntade på vår ankomst för att börja högtids- sången, författad af Paludan Muller, en bror till den berömde skalden.
Vi helsade och ställde oss i en klunga.
Allting omkring oss var alldeles tyst — och så började sången: » Her sidder den gamle Sånger I Lunden og hviler ud.&gt; — — — Mera minns jag icke.
Vi hade nått detta ögonblick vi så länge drömt om och sträfvat efter.
Glädjen, spän- ningen, högtidligheten, Ingemanns närvaro, hela den stora folkmassan omkring oss, — och nu musiken, som tonade hän öfver oss i den ljusa vårluften; — det var öfverväldigande!
Ingemann talade, flere andra talade också.
Jag var med bland dem, som mycket förläget och säkerligen mycket tafatt sköto guldhornet, fullt af drottningens vin, öfver i hans händer, — men jag erinrar mig inga detaljer mer.
Vi blefvo inbjudna till en festmåltid i Inge- manns hus, guldhornet gick rundt bland oss alla, och alla vi unga flickor hade en känsla af, att vi i detta ögonblick voro i något my- stiskt samband med alla dem och allt det, som Ingemann hade diktat och sjungit om.
— • Efter Ingemanns död skänktes guldhornet till Rosenborgs slott, där det förvaras bland alla andra skatter, som Kristian den fjärdes älsklingsslott innehåller till beskådande för de besökande.
Ingemann efterlemnade inga arfvingar och icke heller några arfvingar till sitt diktarskap.
Smaken för att reproducera förgångna tiders personer, seder och bruk har, kanske för alltid, försvunnit ur litteraturen.
Man kan utan tvifvel bestrida det bestående konstnärliga värdet i den samling historiska romaner, hvilka på sin tid gjorde Ingemann berömd, men ingen skall kunna bestrida det stora och goda inflytande han hade på tusen- den af de unga, de olärda och okritiska.
Det var goda, ädla och rena känslor han ingaf, ty han själf var en god och ädel per- sonlighet.
Han menade uppriktigt, hvad han diktade, och därför gjorde det också ett verk- ligt intryck på de naiva, som väl ofta icke kunna bedöma konstnärligt rätt, men som nästan alltid ha ett väderkorn på, hvad som är ärligt menadt.
Jag erkänner, att jag längesedan vuxit ifrån att kunna hänföras af Ingemanns romaner, men jag vet ingenting, som jag tycker mindre om, än när man förnekar hvad man en gång har älskat.
Hvarje människa utvecklar sig, och mycket få hålla fast vid det, som de tillbådo vid sexton års ålder, men jag inser icke, hvarför man skall skämmas för sin första kärlek, och i litteratu- ren var Ingemann för mig som för många tusen af min ungdoms samtida den förste skald vi älskade, den förste, som förmådde oss att glömma oss själfva för något högre och bättre, och därför skyller jag honom ett evigt tack.
Anspråkslöshet.
S e v ä r t man än kommer, hör man i våra ((pm dagar sä mycket talas om » anspråk », — * att det ju kunde vara skäl att en gång för några ögonblick sysselsätta sig med det där ordets motsats: » anspråkslöshet ».
Det klin- gar så vackert, blygt och tilldragande, det in- ger förtroende och mod, väl behöfliga i en värld, rik på felslagna beräkningar, där anspråken så ofta med bittra känslor fä krypa i skrinet.
Anspråk kunna blifva till en outtömlig källa af tårar, under det att anspråkslösheten är en frisk och härdad ros, som doftar lika ljuft i mulna som klara dagar.
J Det är sannt, att man numera sällan ser till den där lilla fagra blomman, åtminstone af det riktigt äkta slaget.
Den har måhända blifvit gammalmodig oeh det vore mycket illa.
Den är en härlig prydnad, isynnerhet för kvinnan; den förhöjer hennes skönhet, den inger henne en hemlig makt att bistå mannen i hans strid och bekymmer, den kläder henne bättre än dia- dem af kalla diamanter — och ändå finns det så många kvinnor, som tanklöst kasta den bort och i stället ikläda sig en kall, frånstötande skrud, som i världslifvet kallas » stora anspråk ».
Då Iduns vidsträckta och ärade läsarinne- krets helt säkert hvarken önskar eller begär, att deras tidning endast skall innehålla smicker och lofsånger, och då för öfrigt månget ärligt allvarsord här förut blifvit sagdt, så vågar jag också sägra några, utan fruktan att blifva miss- förstådd.
Vår tid är just icke den allra bästa och icke vår tids uppfostran heller.
Egoismen en- dast fordrar; kärleken, som gifver och själf är nöjd med så litet, den ser man allt mindre till.
Uppfostran går mindre ut på att dana själen, att i den inympa rena, ideella åskådnin- gar, att göra den stark och förnöjsam, då mot- gången möter.
Nej, det gäller nu mera att, om också ytligt, inplugga en mängd kunskaper och » talanger », som sedan stegra fordringarna på en » ställning i lifvet » och redan hos bar- net väcka en känsla af att vara för mer än andra och att ha större rätt.
Det är anspråks- lösheten, som på sådant sätt motarbetas hos den unga flickan redan i hemmet och skolan, och då jungfrun står färdig, så är sinnet redan fullt af » anspråk ».
Hon kan vara god, ren- hjärtad, sanningsälskande, läsa sina böner, an- däktigt lyssna till predikanten i kyrkan, men under all denna stränga, konventionella dygd hvilar dock ett bredt underlag af fordringar, på hvilka hon icke kan och vill pruta.
Stac- kars barn, hon har som oftast insupit dem med modersmjölken, och de ha blifvit allt mera rot- fästa med de kokett utstyraa barndräkterna, på barnbalerna, där man icke lekte som barn, utan öfvade sig i » chic » och salongsvana; och då hon såg sin skönhet slå ut från knopp till blomma, då kände hon sig ha » anspråk » på beundran.
Så växa fordringarna på lifvet, och hon kan icke tänka sig några missräkningar.
Den framtidsbild hennes fantasi målar är ljus och lekfull, » interiören » dyrbar och elegant, en infattning i gyllene ram.
Lilla kära anspråkslöshet — kom åter!
Lek som ett yrt barn, dansa med fröjdfullt hjärta i din enkla, hvita klädning, nicka gladt mot spegeln, som återger din vackra, ungdomsfriska bild, och låt försynen och ditt hjärta skapa din ställning i lifvet.
Då är du, täcka lilla anspråkslöshet, så stark, att du ej känner dig bankrutt, äfven om ramen kring den tafla, din fantasi målat, skulle ramla isär.
Du har icke stora » anspråk » — jo ett: du vill vara lyck- lig och älskad, du vill känna denna inre har- moni, detta inre solsken, som bevarar hjärtat frän kall egoism och skänker kraft att stå upp- rätt äfven under sorg och motgångar.
» Anspråk » ha förstört mången kärlekslycka.
Hur mången förbindelse har ej gått om intet, därför att hon ej kunde nöja sig med det lilla hem, lian mäktade åstadkomma, och det enkla lefnadssätt, som måste följa af hans små in- komster.
Hon älskade nog — ja bevars — men hon kunde icke tänka sig mindre än fem, sex rum med mattor och kronor, möbler i äkta valnöt och damast, det ena efter det andra.
Med få ord, så som hon uppställt det för sig bland sina fordringar på lifvet och så — som hennes väninnor hade det.
Och pruta kan hon icke och icke heller nöjas med litet i början.
Allt måste vara färdigt på en gång!
Hon tän- ker icke på, att hela grannlåten sedan kan
ramla öfver ända, att hon genom sina » anspråk » kanske blir skulden till olyckan, och att hon icke eger det mod, som då fordras för att bära pröfningen och vara sin makes bästa hjälp — ty sådan var ej hennes kärlek.
Anspråkslösheten nöjer sig med litet, men hoppas gladt på framtiden, under det hon ser lyckan i det närvarande.
Hon jämför icke och afundas icke dem, som ha det bättre.
Hon glades lika mycket åt en bukett af ängens fri- ska blomster, ja, mer än åt drifhusens prakt- blommor.
Hon kan älska nöjet, då det bjudes, men hon åtrår det icke.
Hon är ärelysten för dem hon älskar, men aldrig för sig själf.
Hon begär ingen beundran, ty hon får den.
An- språkslösheten, hvar helst hon uppträder i sin äkta skepelse, sprider kring sig ett utsökt be- hag.
I salongerna, när hon uppenbarar sig midt bland lyx och » stora anspråk », tilldrager hon sig allas beundrande blickar, och när hon för sin milda spira i hemmet, så är det helt säkert i ett gladt och lyckligt hem, öfver hvil- ket lifvets missräkningar icke förmå sänka allt för tunga moln.
I mödrar, läggen den fagra rosen redan i vaggan vid edra barns hjärtan; och I unga, som träden ut i världen, tagen den med som er skönaste prydnad!
Dess doft kan omsväfva eder ännu på er ålderdom.
RESTE TILL V Ä R L D E N E S Ä N D A.
» " yfwjaris i sommardagar, Paris i sol och lycka, j k ^ Paris med avenyers folkvimmel och dof- •AjK tände parkers svalka — hvem önskar sig % ej då dit bort, hvem vill ej förbli där, så länge glädjen varar?
Men vintern kommer, och det blir främlin- gen dubbelt kallt i den stora världen.
Han känner sig mer ensam, ju tätare vimlet rör sig omkring honom, och han längtar till vänliga sinnen.
c * För några arbetens fullbordande hade jag ansett mig nödsakad att tillbringa julen därute.
Klockan i Saint-Francois-Xavier skulle med Angelus ringa julen in för mig liksom för den stora faubourgen omkring mig, och jag skulle resignera för att slutligen — tillsammans med madame och monsieur — vid midnattsmessan i Madeleine lefva in i en helt ny och under- lig julstämning.
Men tiden gick, och tanken på att den da- gen vara skild från hemmet blef mig allt mera bitter.
Kom så den 2 1 december.
På mor- gonen såg jag de yttre boulevarderna liksom den annars så distinguerade Théåtre-Francais- platsen belamras af marknads-baracker för han- delsmän och gycklare *, på förmiddagen upp- fångade jag skymten af en arbre de Noel, en af de i Paris sällsynta » julgranarna », och på kvällen var det jag, som satte mig på ett tåg vid Gare du Nord (det var i sista stunden, ty det behöfves ju tre dagar till Stockholm!)
Och så bar det af mot norr — mot hem- met, mot julenl * Då jag vaknade den 2 3 på morgonen, värkte det i alla leder: jag hade kastats som en boll i hytten.
» Ni är i Korsar! » ropades det.
» A f n å d.
ännu en halftimme! » » Omöjligt!
Om en kvart går tåget till K0- benhavn! » Jag reflekterade: det går nog snart ett nytt tåg, och jag hinner till dess både kläda mig ordentligt och stärka min uthungrade mage med en frukost.
Jag stack därför ut hufvudet ge- nom dörren: » Halloh!
Ett annat tåg går väl senare på morgonen, eller hur? » » Tåg, tåg? » svarade en säflig ganymedstämma.
» Javisst, ett tåg? » » Jo,.
nej,.
jo, klockan 9. » Godt!
Jag klädde mig i ro oeh åt min fru- kost, och klockan - | 9 presenterade jag mig för stationsföreståndaren: » När hinner jag fram med det tåg, som går kl. 9?
» » Ett tåg klockan 9?
Aldrig i världen, herre! » genmälte stationsföreståndaren med samma för- smädliga säflighet som ganymeden — för Kor- S0r måtte det vara en specialitet!
» Men klockan 4 på eftermiddagen går det ett. » Klockan 4!
Ganymeden hade alltså lurat mig!
Det kokade inom mig, och hade » damb- skibet » ej lagt sig ute i hamnen, skulle jag ha gett den munsjörn ett duktigt kok stryk.
Jag hade alltså låtit mig kastas som en express- försändelse från det ena tåget till det andra — öfver Frankrike, Belgien, Tyskland, öfver Bäl- ten —, jag hade tålmodigt låtit mig framslun- gas som ett rekommenderadt bref, nej, som ett iltelegram, och nu.
Hvilket väder, hvilket samhälle!
Schopen- hauer, Hartmann och alla epigoner i yrkespessi- mism, I måtten bestämdt ha skrifvit edra böc- ker från Kors0rs horisont!
A f människor såg jag i Kors0r för resten ingen enda — de hade allesammans influensa, påstods det.
I Kobenhavn var det mera folk, men också mer influensa, och i Malmö mycket influensa, mycket bönder och mycket skånsk dialekt.
Jag drog en suck, dä jag från rådhuset hörde hu- sarernas musik.
Det var julen, de blåste in!
* Så.
Ändtligen — tåget satte sig i gång.
Min kupé var proppfull: folk, som skulle och fira julen; alla skulle hem och fira julen — alla utom jag.
Tågets stampande upphörde då och då, det blef tyst för en stund, dörren slogs upp.
ett stationsnamn och en klockringning.
nå- gon resande klifver ut, dörren smälles igen, och tåget sätter sig ånyo långsamt i, rörelse — * Själfva julfirandet, sådant det sker hemma hos oss, har ingen motsvarighet i Seinestaden.
Julen där kan egentligen betraktas som en barnfest, — ty ger man då gåfvor, så är det till barnen — eller ännu rättare såsom en slags inledning till Nyårs- dagen, som firas med pomp och ståt, och på hvil- ken man vexlar presenter (étrennes).
dunk, dunk, dunk, — samma eviga, marterande enahanda!
Oeh ändå var det julafton!
Slutligen finnes i kupén, utom jag, blott ett par barn, som klarögda och tysta ha krupit tillsammans i ett hörn.
De äro från Amerika och ha ensamma gjort den långa färden.
Vid en station uppe i Småland hoppa de ned och omhändertagas af en gammal kvinna, antagligen deras mormoder.
Jag vänder mig bort för att slippa bevittna den scen, som följer.
— — Det hade mörknat.
En nyfallen snö, som täckte vägar och hustak och lade skogssluttningarna i half- ljus, ökade jultidsstämningen.
Här och där tändas granar bakom fönstren.
små barna- händer sträckas upp mot röda äpplen.
jag var stundom så nära, att jag tyckte mig kunna hoppa in ibland skaran.
Utanför stationshusen stodo grupper af all- moge, som pekade åt tåget till, betraktade hvar- andra sedan och nickade menande och medlid- samt.
De pekade på den ensamme, och den ensamme var jag.
Vid midnattstid underrät- tade mig konduktören - — • äfven han ej utan ett visst, genant medlidande —, att jag var tågets siste passagerare.
Jag hörde t. o. m. bland personalen röster, som hviskade om » herrn, som ska ' till Stockholm ».
» Herrn, som ska ' till Stockholm, » — jag hade alltså blifvit en kuriositet!
Huru fördrifva enfor- migheten?
Jag svepte filten omkring mig och mätte kupégången med nervösa steg.
Jag ra- sade, jag var förtvinad.
Allt finge nu hända; snöhinder, en järnvägsolycka — ja, gärna för mig!
Åh, denne ganymed i Kors0r!
Min Gud, om jag ändå stannat i Paris med marknadsba- rackerna, boulevardslamret, krämarne, charla- tanerna oeh midnattsmessan i Madeleine!
Här på tåget, ensam på hela snälltåget!
Och ändå var det julafton!
Så slog jag mig åter ned i soffhörnet, grep med bitter resignation min tidningspacke — jag hade redan läst den frän början till slut, jag hade slukat både väderleksbulletiner, min- neslistor, anmälde resande och giftermålsannonr ser!
— — ah!
det fanns verkligen en oläst artikel!
» JULEN Ä R FRIDENS OCH FAMIL- JENS HÖGTID » ...
Drömde jag sedan?
Men jag vet, att jag i tankarne skref en julaftons- stämning, en liten scen, en lever de rideau, — hvad ni vill kalla det, mellan henne och honom.
Han kom långa vägar ifrån, från den stora, kalla värld, där lifvets vågor gå höga, där det kämpas hvarje dag, och där det ej skänkes nå- gon pardon.
Och hon, hon har tändt brasan och flyttat den stora fåtöljen därintill; i det lumra skenet från slocknande kol sitter hon nu med hufvudet tillbakalutadt och ögonen slutna och undrar, undrar om vännen ej ändå skall komma.
hennes tankar taga formen af en gammal folkmelodi, och dämpadt sjunger hon för sig själf: » Och om jag än reste till världenes ända,.
» Men dörren har öppnats så sakta, och vän- nen smyger sig fram bakom stolen, böjer sig ned och trycker med lidelse intill sig det huf- vud, som är honom kärast, medan han halfsjun- gande hviskar: » så ropar mitt hjärta till dig!
» * * *
Allt det där finner ni rysligt sentimentalt — inte sannt?
Ja, nog är det så.
Men sen- timental blir man alltid på julkvällen.
när man sitter ensam.
på ett järnvägståg.
Måtte det aldrig hända er, min läsarinna!
Därför: akta er vid jultiden för ängbåtar, isynnerhet om de gå till Korsar, o c h akta er framför allt för danska ganymeder med säfliga stämmor!
Alvar Arfwidsson.
Charlotte Seuerling.
ämnet Seuerling är bekant i Sveriges teater- historia.
Det bars af ledaren för det första mera betydliga landsortssällskapet i vårt land.
Karl Gottfrid Seuerling — f. i Sachsen 1728, d. i Öre- bro 1794 — var ej blott en energisk teaterledare, han säges ock varit en bildad och redbar man, och i Örebro församlings dödsbok har vederb.
pastor till den gamle tysksvenske » comedie-directeurens » håg- komst inskrifvit: » Han höll god disciplin vid sin troupp, var själf ordentlig och styrd af religionen ».
Ännu ett bevis på hans respektabilitet är, att samt- liga hans barn — han var gift med Margaretha Lindahl, en dotter till en af frihetstidens förnäm- ste teaterförfattare, Peter Lindahl — blefvo aktade samhällsmedlemmar: äldsta do] ttern, hvilken varit primadonna vid faderns sällskap, blef vid 20 års ålder gift med d. v. rektorn i Örebro, Höijer, och dog 1821 som prostinna i Eker, Södermanland.
Yngsta dottern kom som guvernant öfver till Fin- land, blef där väl gift och lefde ända till 1803.
De båda äldste sönerna blefvo landtmätare i Nerike och den yngste lärare vid Karlstads lärdomsskola samt domkyrkosyssloman i samma stad.
Den mellersta dottern Charlotte Antoinette har emellertid blifvit mest bekant och detta i förening med en af de märkligaste och mest välsignelserika rörelserna i vårt land: Per Aron Borgs ädla lifsverksamhet.
Direktör Seuerling hade vid sin död efterlemnat en rätt vacker förmögenhet, men huru enkan hus- hållade med sin andel, fick hon efter några år göra cession.
Hon bildade då en teatertrupp och begaf sig därmed till Finland, där hon i flere år for om- kring och gaf representationer.
V i d afresan kvar- lemnade hon i en familj i Stockholm sin blinda dotter Charlotte, och i denna familj kom mamsell Seuerling, då redan några och tjugo år gammal, att göra bekantskap med Borg, som då förberedde an- läggandet af sitt institut för blinda.
Öfverraskad af den unga blinda kvinnans intelligens och lysande naturanlag, beslöt han att göra henne till sin allra första elev och lät henne därför ock flytta hem till sig och blifva en medlem af hans familj.
Bland de många bref, som i kungl.
bibliotekets handskriftsamling förvaras från gamle kungl.
biblio- tekarien Gjörwell till hans begåfvade och vittra dot- ter fru Gustava Eleonora Lindahl i Norrköping, finns ett, hvari han beskrifver ett sitt besök 1809 i Borgs ofvan nämnda institut.