Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men utom det att Frirlikriings-Dorr.stolar icke syntes tjenlige till rättegångars minskning, vore deras inrättande äfven fran en annan synpunkt ganska betänkligt.
I nu varande ställning , da lagkunskapen tillhör ett serskildt
Stånd i samhället , behöfde medborgarne i allmänhet högst ringa kännedom af Lagen.
Deraf hade den följd uppkommit, att nästan inga andra af allmogen bemödat sig om någon större insigt i lag och författningar, än de, sorn 3- syfta att i rättegångsväg åtkomma andra men» niskor
Men för dem , sorn hafva detta syftemål , vöre det likgiltigt hvad sorn är rätt, hvarföre de endast söka , huru de sjelfva och tleras vänner ina fä rätt.
Då nu dylika personer vore de, sorn troligen snarast blefve i Förliknings - Domstolarne invalde , måste mari frukta både dem och Domstolar» ne, hvaraf de blefve medlemmar, helst om man besinnade den liknöjdhet och lättsinnighet , som i allmänhet utmärker vår tid.
Om åter uti ifrågavarande
Domstolar invaldes personer, som , ehuru hederlige oell rättskaf» fens tänkande , icke kände något af Lagen } så påtrugades folket Domare, de der komma att döma om det de icke förstå, och således svårligen kunde undvika att blifva verktyg för de lagslugare.
På detta sätt skulle FörJiknings-Domstolarne blifva anstalter till befor* LagUnliniun Betänkande N:o 158. 11 drande af orättvisa , i stallet för rättvisa ; och dä något annat medel till förekommande deraf icke funnes, än att till Ordförande i dessa Domstolar sätta lagkunnige män, men detta äter endast vore att med en ny inStantie öka förut mer än lillräcklige
Domstolar, borde motionen destomindre bifallas , sorn de föreslagna medlemmarne i Förliknings
Domstolarne svårligen kunde anses be. laina med ett rum på rangordningen, O1'ämpligt vore dessutom att föreslå Söndagarne till rättegångsdagar.
Annorlunda hade forntidens
Lagstiftare tänkt , dl de till och med från de vanliga rättegångsdagarne undantagit så mycken tid, som erfordras för gudstjensts firande vid början af Domstolens sammanträden.
Och då det syntes beklagligt, att mången i allmänhet kornmit till den liknöjdhet, att han i sin enskilda lefnad gör Söndagen till en reservdag , å hvilken skall uträttas allt det , hvartill han icke ansett värdt att offra en söknedag ; så måste de , Botn fått sig uppdraget att vara Lagstiftare och väktare öfver ordning och skick, bemöda sig att återföra folket till ett alfvarsammare tänkesätt, och åtminstone icke stärka den lättsinniga mängden i den föreställningen , att hvad i äldre lider blifvit stadgadt om Söndagens helgd icke angår vår, sig så kallande, upplysta tid. 13 LagUtskolteU Betänkande N:o 158.
Lag-Utskottet , sill hvars behandling dessa motioner oell anföranden blifvit öfver— Ismnade , har tagit ämnet i öfvervägande, och får härmed vördsamt tillkännagifva, att Utskottet ej kan instämma i yrkandet om nödvändigheten eller nyttan af FörlikningsDomstolars inrättande.
Sjelfva den försonlig» hetsgrundsats, på hvilken en sådan inrättning skulle hvila, är långt ifrån att vara den yppersta i lagskipningsläran.
Förlikning är icke annat än en nödhjelp , som vanligen tillgripes i ögonblick antingen af tvifvel örn rättsenligheten af de anspråk, man å ena sidan förfäktar och ä andra sidan bestrider , eller af fruktan för det obehag, den kostnad och det besvär en långvarig rättegång medförer.
Missledd af den icke sällsporda fördom, sorn i utgången af tvistig» rättsfrågor tror sig skönja etc nyckfullt öde, uppoffrar mången gång en foglig part åt sin hårdnackade motståndare en välfången rättighet, och ordspråket, att en mager f örlikning är bättre än en fet process, gör då lagskipningen ingen heder.
Det gifves likväl andra, lika verksamma och vida ändamålsenligare medel att förebygga olägenheterna af långvariga, kostsamma , obefogade rättegångar, och dessa medel förtjena således företrädesvis Lagstiftarens uppmärksamhet.
— Benägenheten för from eftergifvenhet är dessutom icke eller den egenskap i folklynnet; sorn för samhälls - LogUtsiottets Beiänhnnde N.o i58.
13 lifvets å'n<!amäl är fördelaktigast.
Det är en ädel drift hos menniskan , att för hvad hon anser sannt och rätt våga allt, och med alla krafter värja sig mot orättvisa och förtryck.
Men denna drift qväfves af det ängsliga nit , sorn , med skuggrädsla för all rättsstrid, sträfvar att stina förlikning på hvad sätt som helst , och derigenom ej allenast skakar tron pa rätt, utan till och med undergräfver dess tillvaro.
En förlikning medförer alltid ovisshet om hvad, efter Dag, i det gifna fallet är rätt, och befordrar således okunnighet om rätten.
Den lefvande idéen om rät.i visa, och interesset derföre, måste således hos folket aftaga i den nion man förekommer tvistiga rättsfrågors pröfning och afgörande af Domaren, hvilken är, eller åtminstone bör vara, Lagens tunga, tolken af de rättsgrunder
Staten hyllat och lofvat att hägna.
Men utom det att förlikningsnitet förlamar skyddandet af lagliga rättigheter, verkar det äfven mot sitt eget syftemål, rättagångars minskande, och äggar den strids-- lystnad, det vill hämma.
Ty da, vid för-] liknings ingående, den ena parten vanligen afstår något af sina ovissa rättsanspråk, och detta afstående ofta otillbörligen kommer den andra parten till godo, lockas derigenom den^ ne senare till nya försök att på lika sätt bereda sig lika vinning.
— Mängden af /Ör - 14 LagUtskottetS Betänkande Nio 158. likte mai vittnar således ingenting till fordel för rättstillståndet inom Staten; endast antalet af a/domde inål vitsordar rättsansfallernas kraft och ändamålsenlighet; och man må dä icke af uppgifter från främmande lander å numertalet af tvister, som der, genom Förliknings-Domstolars åtgärd, blifvit bilagde, draga den slutföljd , att rättvisan der blifvit i samma moa befordrad.
Besinnar nian nu tillika, att en rättvis förlikning icke kan ega rum , utan alt vara resultat af en sorgfällig undersökning och mogen pröfning af de tvisfige rättsförhållandenas beskaffenhet; att till denna undersökning och pröfning fordras insigter och erfarenhet, som icke egas af hvar och en, men som sannolikast kunna påräknas ho* dem , hvilka gjort lagskipningen till sitt yrke och blifvit af Staten satte att tyda dess rättsgrunder; samt ändtligen att , sedan undersökning och pröfning äro fulländade, det icke fordrar större omgång och besvär att tillämpa Lagens bud och utarbeta en dom , än att, efter godtyckets och sinnesrörelsernas vexlande infall, tillskapa en förlikning; så måste man ännu mera betvifla förlikningsaristalters gagnelighet för rättvisan.
Härmed nekas dock icke, att ju fall gif-, vaa , då rättsfrågors biläggande är att före» LagUiskottets Betänkande N;o l38. *5 draga framför deras slitande genom rättegång, såsom då parternes personliga förhållanden eller sakernas antingen mindre vigtig3 eller synnerligen invecklade beskaffenhet gora förlikning ön sk väld ; men undantaget bor icka uppställas till regel.
— Kan då den åsigt, som uteslutande hyllar förlikningars företräde, icke gillas; så lärer ännu mindte bifall böra lemnäs till de från denna åsigt utgående förslag, som åsyfta inrättande af serskilda myndigheter till tvisters bemedlande, eller så kallade Förliknings-Domstolar; ty är syftemålet i sig sjelft icke allmängiltigt, utan fastmer i många afseenden skadligt; så kati ej medlet för dess tillvägabringanda vara gagneligt.
När nu härtill lägges, att skyldighet att vara Ledamot i Förliknings-Domstol, (en benämning, som inne"bär motsägelse, emedan begreppet om förlikning utesluter begreppet oni dorn) ej kan stadgas såsom ett allmänt medborgerligt åliggande; att man inom få orter i vårt land torde finna erforderligt antal medborgare, som vöre hugade och egde tillfälle, att åt ifrågavarande skiljes» rnannakall egna den tid och den moda , sorn dess uppfyllande kräfver ; att ännu sparsammare tillgång torde vara på män med sådana egenskaper, som kunna ingifva parterne det förtroende, utan hvilket ändamålet nödvändigt måste helt och hållet förfelas; samt att stiftaine af vår au gällande Lag sypas l6 LagUtskoitets hafva i förevarande afseende lämpligt oeli tillfyllest sörjt för befordrandet af frid och försonlighet menniskor emellan, då de ålagt
Domaren att rada parterne till förlikning; så lärer Utskottet hafva anfört tillräckliga grander för sitt tillstyrkande, att ofvanberörde, vid flere föregående Riksdagar väckta, men afslag-j na motioner äfven nu må af Ri-- kets Ständer utan afseende lemnäs.
Stockholm dea 5 Januarii i85o, wSässfaassssBössässsi^^ STOCKHOLMj Elmuns och Granbergs Tryckeri, i85oj &agVtikouiii Utlåtande N:p »5g, t N:o i55.
A »korn till Esptd.
Utskottet den sy Jan. 1-830» Utlåtande öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o lid, i anledning af Kongl. Muj:ts Kådiga Proposition, angående ansvar ä den, som bortförer andras minderåriga barn, •Lag-Utskottets, I anledning af Kongl. Majit* Nådiga Proposition, angående ansvar å den, som bortförer andras minderåriga harn , dea 17 sistlidne October, under N:o 116, afgifna Betänkande, hvilket Högvördige Preste-Ståndet samt Vallöf!, Borgare-Ståndet bifallit, men Hedervärda Bonde-Ståndet afslagit, ät ef Höglofl.
Ridderskapel och Adeln till Utskottet återförvisad!, i anledning af följande anmärkningar; 1:0 af Herr P. G.
Cederschjöld: att, som det hos flera bland verldens störste UagBiht till Riki-St.
IS28 — 1030, 7 Sami. 1 Afd. t 3 ,dje B.t. b.de H u « ZägUtsiottets Utlatandt N:o i5g. stiftare vaiit en grundsatts, att ej stifta Lagar för vissa ovanliga brott, på det man icke skulle fästa uppmärksamheten på (leras möjlighet , samt här i Sverige funnes blott ett exempel på barns bortförande; si vore den föreslagna Lagen så mycket mera öfverflödig , som , efter hvad en Ledamot af Utskottet i sin reservation uppgifvit, Lagbestämmelse för ifrågavarande händelse ej saknades; och 21o af Hans Excellence, Herr Grefve Adolph Göran Mörner samt Herr JVollralh Iliam: att det af Utskottet, med afvikelse från Kongl. Majus Nådiga Proposition, föreslagna straff af ett års fästningsarbete för den , som bortfört annans minderåriga barn , men detsamma inom ^4 timmar återlemnar, utan att något ondt eller våld blifvit barnet tilllogadt, vore alltför strängt och ej allenast motverkade ändamålet att förmå förbrytaren att barnet återställa , utan ock kunde hafva den följd, att barnet varder, till brottets döljande, afdagataget.
A dessa anmärkningar, dem Utskottet tagit i öfvervägande, får Utskottet kortligen svara, att, om än den cmförrnalda grunds»ttsen, att rj stifta Strafflagar mot brott, sorn äro okända eller ovanliga, är i vissa afseendea LngUtskoiuts Utlåtande N:o i5g. rigtig ; så rtiä den dock icke ega tillämpning längre, än till dess behofvet af Lag visat sig, hvilket inträffar så snarf en enda handling, den Lagstiftaren anser böra stämplas såsom brott, men hvarå straff ännu ej blifvit bestämdt, finnes vara utöfvad , emedan handlingen eljest måste antingen lemnäs ostraffad eller ock, hvad ännu sämre är, bestraffas efter godtycke; — att, ehuru i allmänna Lagen icke helt och hållet saknas grunder, hvarefter straff för ifrågavarande brott kan i nödfall bestämmas, något till händelsen egent. ligen lämpligt Lagsladgande likväl ej finnes, och således är behölligt, samt ändtfigen , alt Utskottet, med fästadt afseende på den straffbestämmelse, som senare momentet af 7 i 3o Capitlet Missgernings-Balken , jemfördt med Kongl. Förordningen den 20 Januari! 1779, innehåller, anser straffet af ett års fästningsarbete för den , som bortfört en annans barn, ändå att han inom s,j timmar detsamma återställer, ingalunda vara för strängt, då deremot det i Kongl.
Majus Nådiga Proposition föreslagna ansvaret i detta fall synes Utskottet hvarken nog afskräckande eller svarande emot den oro och fruktan, sorn saknaden af det bortförda barnet tillskyndar dess föräldrar, anhörige eller andra vårdare.
Utskottet finner sig derföre ej ega skäl att i någon måtto frångå sitt förra yttran - LagVcs&ottets Vtlätande N:o 169. de, hvilket alltså oförändradt till Högloft Ridderskapets och Adelns profning åter eif— verlemnas.
En Ledamots serskilda mening bifogas, Stockholm den 19 Januarii 1830.
Herr 'Arved Ribbing', som icke deltagit i Utskottets förra Utlåtande öfver detta ämne , har, på de af Herr Cederschjöld hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln anförda grunder, ansett serskild Strafflag för ifrågavarande förbrytelse ei vara af behofvet pålallad.
'LagUiskoltcts Vilulande Nip 160.'
5 N:o 160.
Utskottet den 19 Januari! 1830.
Utlåtande öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande, N:o 1*7, i anledning af väckta frågor om ändringar ock tillägg i allmänna Lagens ock serskilda Författningars stad~ gauden, angående bysättning. ■A-f Höglofl.
Ridderskapet och Xdeln ar nyssbercirde Betänkande, hvilket Hedervärda Bonde-Ståndet afslagit, men Högvördige PresteStåndet samt Vällofl. Borgare-Ståndet bifallit, till Utskottet äterremitteradt , i anledning af följande anmärkningar
J dem nedanbemälde Talare framställt: 1:0 Herr Friherre Ludvig Boije: att$ om man än, lika med Utskottet, betraktar bysättning icke såsom straff, utan såsom en bypotheks-anstalt; så måste man likväl medi gifva, att den, till ytterlighet drifven, öfvergår till lifstidsstraff.
En gräns derföre hade således blifvit med skäl äskad.
Då den, sora, efter att hafva afträdt sin egen-! dom till Borgenärer, och sedermera ett^Srj 6 Lagutskottets Utlåtande N:o 160. varit bysatt, kunde anses såsom till sin timliga välfärd alldeles förstörd , syntes frågan vara: om den ena samhällsmedlemmen skall, j hela sin lifstid, lemnäs till offer för den andras hämd.
Det vore således magtpåliggande, att iakttaga skillnaden emellan en säkerhetsansialt och en omoralisk , att icke säga , ochristlig hämdelag.
Icke borde den påföljd, hvarmed tjuf, som 5:dje gången stjäl med inbrott, varder bestraffad, nemligen lifstidsfängelse, kunna drabba jemväl den, som, unr der redlig afsigt att betala, lant 10 R.'dr, dem hart sedermera icke förmår gälda.
I Norra America egde alldeles icke något bysättningstvång rum, och i England vöre det inskränkt till 1 samt i Frankrike till 5 år.
Likväl kunde man ej påstå , att der ej finnes credit eller att allmänna säkerheten der icke är bevarad.
Af dessa skäl funne Herr Friherren sig uppmanad, alt i moralitetens och chrislendomens namn fortsätta yrkandet om ändring af nu gällande stadganden om bysättning; dock under bestridande af det gjorda förslaget till införande af Jury, hvars antagande inom Svenska brottmålslagstiftningen skulle, efter Herr Friherrns tanka, medföra osäkerhet till lif, ära och egendom. a:o Herr Carl Wilhelm Uggla: att, ehuru numera ingen torde förneka nödvändigheten af en , efter tiden» kraf lämpad LcgZJtskoiteis Utlåtande N:o 160, Lag om bysättning, på det medborgare matte varda fredade fran ett godtyckligt och ofta af hämdfulla bevekelsegrunder förorsakadt beröfvande af den personliga friheten , hvart värde endast kan med lifvet jemföra», hade
Utskottet likväl icke annorlunda gått de, såsom uttryck af den allmänna viljan, framställde önskningarne om ändring i den öfverklagade Lagen till mötes, än att ett rådrum af åtta dagar från bevisligen erhållen del af lagsökningen blifvit gäldenären lemnadt.
Förslaget härom vöre dessutom oredigt ; ty , ’’då lagsökning af en tvistig skuldfordran gerna flere månader kunnat förutgå ; så blelve ändå alltid följden, att bysättning genast på Utslaget vore verkställbar.”
Men vida eftertänkligare, än de brister i ärendets behandling, som läge klart i dagen , syntes de principer, som, uti Betänkandet, andades.
Att undvikande besvara hvad 99 hundradedelar af Nationen ansågo påkalla , vore icke tillständigt å en tid , då de flest® medborgare befinna sig skuldsatte, då det år 1815 vidtagna och sedan fortsatta restrictionssystemet i penningeväsendet betagit äfven de förmögnaste medborgare tillfälle att , emot hvad säkerhet sorn helst, erhålla erforderliga försträckningar af penningar., och då Banken , till följd af de senaste realisationsåtgärderne, efter hand komme att upphöra med gina lånebiträdeu.
Den af Talaren fö - g LegUlsiottelx Ulla tanda N.-o l6o»'
xeslagna Jury-inrättning , för bedömande, huruvida en gäldenär genom tredskande gjort sig till bysättning saker, vore, i hvad dess nytta 3ngår , lika litet vederlagd af Utskottets magtord "olämplig som af den indragna grunden , att det icke bör bero af enskildas godtycke att inskränka en fordringsegares ovilkorliga rättighet , att till sin säkerhet erhålla bysättning å gäldenären.
Enär bysättning endast borde ega rum för tredshande i g;ilds betalning, icke för oförmåga dertill, syntes det vara med municipala inrättningar mera öfverensstämmande, om beslutet derom fattades af flere opartiske medborgare, än af en enda , som, utom det att lian är part , tillika kan vara en fiende, den der tillhandlat sig gäldenärens förbindelse, i afsigt att å haris person hämnas enskilda oförrätter.
Och som den föreslagna Juryn icke skulle ega alt sig med brottmål befatta, utan dess functioner endast bestå i att medla emellan medborgare i rent civila mai och förebygga de missbruk, som, på Lagens bekostnad , skola föröfvas emot olyckliga galdenärer 5 inen bysäitningstvänget otvifvelaktig! komrne att, till fÖ jd af den hos de tillkallade
Domarne förutsatta rättskänslan , emot en verkligen tredskmule^galdenär i ali stränghet tillämpas; så förmodades verkan af en Jury, med sådan syftning, icke kunna lilli va annat än välgörande.
Jlrågavarande förslag vtue så - Lae Utskottets Utlåtande N:0 160, g ledes väl grundad!
, och ej vederlagdt, dock J i händelse detsamma icke kunde i dess helhet antagas, borde Stminstone, i likhet med Herr Cederschjölds hemställan och Lag--Cotniténs förslag, stadgas: ”att gäldenär, som ”vederbörligen uppgifver sin egendom, och ”densamma för göhlen till sina borgenärer ’’afstdr, eller till så stort belopp , att shul*’den dermed kari liqvideras, md varda från ' 'by sä 11 ning fri.’ * o.o Herr P. G, Cederschjöld : att borgenär bör emot gäldenär hafva samma skyldighet i afseende på helsovården , som Kongl. Majtt och Kronan emot fånge , samt således förpligtas att, i händelse af gäldenärs sjukdom , honom med läkarevård förse. 4:0 Herr N. JV. af Grubbens : att skälet till hans yrkande om skyldighet för borgenär, som håller gäldenär bysatt, att till Staten erlägga 24 sk.
B:co om dagen i slilningspenningar m. m., vore det, att den, som har något att förvara , bör bekosta den plats, hvarest han vill hafva det förvaradt ; att Talaren icke föreslagit förhöjning af de kostnader, som drabba borgenären i och för gäldenärs bysättande, (ty rättegången hade icke att göra med underhållet) ; utan endast att den bysatte , på det han ej måtte behöfva svälta , borde undfå sk.
B:co oni jo LogUtsiottets Utlåtande N:o 160. dagen i underhallspenningar, hvilket ej kunde anses vara för mycket ; __ att Utskottet icke skall ratt lörstått och besvarat Talarens förslag, att den i Concurslacen stadgade tid al t v ii mänader, efter hvilkas forlopp bysatt gäldenär kan försattas i concurstillstånd, borde minskas till en månad ; hvilket förslag åsyftade, att den bysatte måtte så mycket snarare kunna nödgas att göra cession eller ock betala, samt mångens långvariga lidande sålunda minskas; — och att, enär Läkaren, hvilken ej borde vara medlare emellan borgenären oell gäldenären , ådrager sig den förres ovänskap, örn han tillstyrker tillåtelse för gäldenären att några timmar vistas utom häktet, och i motsatt fall den senares, detta förhållande måtte undanrötljas och, då Utskottet förbisett Talarens, pag. 12, punkten cl, härom framställda förslag , annan tjenlig förändring af Utskottet föreslås.
I anledning af hvad sålunda blifvit anmäikt och yrkadt, har Utskottet å nyo förehaft detta ärende, men icke funnit skäl att frånträda eller ändra sin i ämnet fattade öfvertygelse.
Och som anmärkningarne till det mesta bestå endast i upprepande eller närmare utveckling af en del af de motioner, Utskottet, på anförde och ej vederlagds LagVtskottets Utlåtande N’.o 160, 11 grunder, afstyrkt; sa torde återremissen kunna anses tillfyllest besvarad genom följande erinringar.
Af by sä t tn ingsån? t a! tens natur och ändamål (oljer det af sig pjeiff, ait någon gräns för dess användande ej kan, på förhand, annorlunda bestämmas, än så , att tvångsmedlet upphörer, så snart anledningen för dess tillämpning upphört.
Att fastställa er< annan godtycklig tidsgräns för bysättning vore att, åtminstone lill en del, upphäfva dess ändamål och omintetgöra dess åsyftade verkan.
Man komme då att, si tillsägandes , endast Jar syns skull meddela fordringsegaren rättighet att hålla sig till gälderiärens person , eller att gifva med ena handen hvad man med den andra tager tillbaka.
Utan att ovillkorligen förneka främmande rättsanstalters möjliga användbarhet i vårt land , håller Utskottet likväl före, att man i all lagstiftning, och serdeles i de ämnen, der lagstadganden ej kunna härledas från rena förn uftsgrunder, utan måste hemtas från hvarje lands och hvarje folks serskilda naturliga och oeconomiska förhållanden , bör ytterst varsamt begagna främmande Lagar till mönster för egna.
Och sorn flera af de omständigheter, hvilka inverka på Engelska och Franska Bysättriingslagarnes anda och beskaffenhet , såsom rikare oeeonotniska källor och 12 LagZJtskottets Utlåtande N:o lGo.' ett, deraf beroende, val befästadt creditsystem , icke äro för banden i Sverige; så kunna ej nämnde Lagar, derföre att de äro lämplige i England och Frankrike, anses tjenlige för Sverige , der svagare tillgångar och ett deraf följande vacklande penningeväsende göra ett strängare bysättningstvång nödvän* digt för underhållande af förtroendet i penningeförhållanden.
Någon jemförelse emellan bysättning och fängelsestraff kan lika litet anställas, som storheter af olika slag kunna med hvarandra mätas.
— Man bör dessutom icke förbise , att bysättningstvangel är begränsadt genom det allmänna stadgandet i 8 Cap- 2 §.
Ulsöknings-Balken , att den ej md för gäld bysättas, som gods i Riket eger, deraf han gälda och rätt göra kan , eller gitter sätta pant eller borgen , samt att undantag från denna regel , eller den strängare exsecutionsrätt, sorn medförer ovilkorlig bysättning, egentligen eger rum endast i fråga om löpande skuldsedlar.
Gäl denär kan för öfrigt rädda sig från äfventyr af bysättning, derigenom att lian , innan bysättningen gatt i fullbordan, afträder sin ependorn till borgenärers förnöjande, hvartill han ej kan sakna nödigt rådrum, helst om, såsom Utskottet föreslagit, bysättningsutslag, på grund af löpande skuldebref, som är ställdt att betalas vid anfordran , eller hvari viss förfallotid ej är utsatt, icke får gå i verkställ LagVlskoltets lTtlätarnle N.o iGo, ligliet förr, än åtta dagarjefter Jen Jag, dl gäldenären bevisligen erhållit del af lagsökningen , så att lian ej kan af bysättningsutslaget oförmodadt öfverrumplas.
Någon för personliga friheten vådlig olägenhet kan således, efter Utskottets omdöme , icke härflyta från öfrige om bysältning nu gällande stadganden , till hvilkas förbättrande Utskottet funnit de till dess granskning hänvisade fÖr: slag ej skola bidraga.
Hvad angår den föreslagna Juryn eller Nämnden, samt yrkandet om skyldighet för borgenär att förse den bysatte gäldenären med Läkarevård, i händelse af sjukdom, att bestå honom ett större underhåll , och att betala slitningspenningar m. rn. till Staten ; så får Utskottet till hvad i dessa hänseenden blifvit i Betänkandet yttradt endast lägga: att, då ingen annan, än gäldenären sjelf, kan anses ega tillförlitlig kännedom om hans tillgångar och oeconomiska ställning, eller bedöma , huruvida hans underlåtenhet att betala härflyter af oförmögenhet eller tredskande, ett opinionsyttrande derom måste sakna all grund och blifva helt och hållet godtyckligt ; — att, enär borgenärer böra nju-i ta lika rätt , och den enas icke mer än den andras må bero af gäldenär» helsotillstånd.
Utskottet ej finner billigt , att den ene, mer äa den andre, skulla vidkännas omkostnadff l4 LagUtskoltets Utlåtande N;o 160. för sjuk gäldenär* vardande ; att, då by sättning är en allmän rättsanstalt , den äfven bär , såsom andra allmänna rätisanstalter , af Staten bekostas , med undantag af hvad som erfordras till den bysattes nödtorftiga uppehälle, hvilket borgenären bör bestå, pa det att anstalten ej må missbrukas; samt att det underhåll , bysatt gäldenär nu njuter, är tillräckligt för hans lifsbergning, dertill han dessutom kan genom arbete sjelf bidraga.