Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lyckligtvis har jag då er, mina herrar, annars såge det illa ut för mig, en något bortskämd främling.
» » Af damerna bortskämd, » gissade den natt- bleke och grinade artigt, såj att två halfätna framtänder framträdde.
» Ah, jag berl » afböjde, icke så litet smickrad, ingeniören.
» Men jag måste dock göra några visiter; komma mig in så smått i societeten.
å propos: finns här inga original?
Dem brukar man ännu kunna träffa på i småstä- der; och de kunna ibland vara intressanta nog! » » Där går ett! » upplyste plötsligt postmästarn vid en blick utåt gatan.
» Är inte hon origi- nel, så vete tusan hvem som är det. » Ingeniören sprang upp och tittade ut genom fönstret, förbi hvilket just passerade med en viss utmanande hållning och en skarpt skuren profil en 50-årig » skönhet » i en dräkt, som djärft trotsade dagens mod.
Hennes kappa — för resten af dyrbart tyg — var af gammal- modig snitt med » besparingskrage », och hat- ten omslöt ordentligt både nacke och fram- hufvud, i stället för att sitta uppflugen på toppen som en tornsvala.
Fötterna satte hon i mar- ken med en viss bestämdhet, och en-tou-cas ' n höll hon öfver axeln som en soldat sitt gevär.
Hon såg ut att » betydligt » kunna reda sig själf ... » Det var en märkvärdig en, » medgaf ingeniörn, som följde henne med ögonen så länge som möjligt och därefter återtog sin plats.
» Nu, mina herrar, i korta drag hennes historia, om ni vilja göra mig det nöjet!
Hon intresserar mig redan.
Hennes namn till en början? » » Bina Enebom, dotter af en för många år sedan añiden kommendant på den nu raserade lilla fästningen här ute i hafsbandet.
Förmö- gen, egenmäktig, litet skarp, icke så mycket om andra, som mera emot dem, alldeles obe- rörd af tvänne ting: opinionen och modet för dagen, samt med en outrotlig misstro till hela det manliga släktet. » » Med någon sorglig förhistoria således? » gis- sade ingeniörn och flyttade sig närmare post- mästarn, då ett par nya kunder inträdde.
» Nej — och däri ligger just det märkvär- diga.
Ingen enda af stadsborna vet något i den vägen, och de veta annars allt.
Och borta från staden har hon endast som en sexton, sjutton års flicka varit ett par månader hos en faster i Stockholm.
» » Det är tillräckligt, » afgjorde ingeniörn sak- kunnigt.
» Vid de åren är en flicka ej längre barn.
Hon kan då mottaga intryck för lifvet. » » Knappast.
Och om det äfven vore möjligt, skulle man spåra det i hela hennes väsen.
Men det har härvidlag ingen kunnat.
Lika 1895 frank, lika ogenerad, lika omöjlig är fröken Enebom i dag som för tretti år sedan. » » Men hennes motvilja mot männen, är det icke ett tydligt spår? » envisades ingeniörn.
» Abnormiteter finnas i hela universum, » erin- rade den nattbleke, » och hon är en sådan. » » Naturligtvis har en så förmögen flicka haft giftermålsanbud, » gissade ingeniörn vidare.
» Legio, » upplyste postmästarn med en blick på sina fyra kamrater, hos hvilka ingeniören nu först tyckte sig märka ett uttryck midt emellan förargelse och förlägenhet.
» Till hennes öfriga egenheter », fortfor berät- taren, » hör att hon aldrig dansat, aldrig korre- sponderar med någon och aldrig fotograferat sig. » » Nej men, mina herrar, den människan är ju ett originalfynd utan like!
Hon har redan genom er lagt beslag på hela mitt intresse.
Jag måste träffa henne. » » Det går lätt nog.
Hon tillhör ju » societe- ten ».
Tänker ni kanske vinna hennes hand och hennes 50,000, där tjogtals andra misslyc- kats.
Jaja, skall någon lyckas, vore det väl ni, med alla edra manliga företräden. » » Åh nej, » skrattade ingeniörn litet öfvermo digt, » så långt vill jag inte komma, äfven om jag kunde.
Men, » fortfor han, » det faller mig något in: Hvad vilja herrarne våga på att jag inom en månad, räknadt från i dag, skall få den omöjliga damen att låta porträttera sig och skänka mig sin fotografi? » Herrarne sågo ett ögonblick häpna ut.
Där- efter utbrusto de i ett klingande skratt och yttrade nästan samfäldt: » V i våga hvad som helst på att ni misslyckas — en hundralapp!
Vi veta ju, att människan är omöjlig. » » Inga penningar, när det gäller ett skönhets- vad! » skrattade den alltmera upprymde ingeniö- ren.
» Låt oss sätta upp en glad och lifvad middag i stället, med ostron och champagne och litet af hvarje.
Antaget? » » Antaget! » förklarade de öfriga.
» Men nu, mina herrar, » sade ingeniörn och såg på sin klocka, » måste jag bryta upp.
Kommen ihåg: på dagen en månad härefter och framför allt nu och för alltid samt hur saken än utfaller: den obrottsligaste tystnad! » Månaden hade gått, dagen för vadets åtgö- rande var inne och var så mycket högtidligare, som den bar vår ingeniörs namn: Reinhold.
Åter var det vanliga kotteriet församladt, nu hos ingeniörn, som såg hemlighetsfull, men segersäll ut.
Allt var ordnadt till spelparti: för- sta glaset dracks, första gifningen förbereddes, då postmästarn frågade i sin gemytliga ton: » Nå men, ingeniör du, hvad är det för kon- ster att först vid supén säga oss besked?
Har du eller har du inte det märkvärdiga konterfejet?
Tusan vete hvad du användt för trollkonster med originalet, men så pass till- gänglig har hon inte varit mot någon på åra- tal som nu mot dig.
Nå — har du det? » » Jag får det; jag har fått löfte.
» » Kuggad! » skrattade hela kotteriet.
» Hon drifver med dig. » » Med mig drifver ingen dam, mina herrar.
Jag är så säker på hennes löfte, som om jag hade kortet i fickan.
Hon vet dessutom, att det är min namnsdag i dag, och.
» En skarp knackning på dörren afbröt sam- talet.
Ingeniörn rusade dit, öppnade den och mottog ett lokalbref.
» Jag har det här — jag känner, att f otogra- fien ligger ini.
Hurrahl Bina Enebom är i alla fall en präktig antik flicka!
Jag riktigt darrar på manchetten.
Hitåt nu, mina herrar, och så nära som möjligt, att ni fullt kunna bevittna min triumf.
IDUN 1895 Alla packade sig samman kring värden, som med ifver slet sönder kuvertet.
Jo, det var ett fotografikort, och dock stodo herrarne ett ögonblick tveksamma som inför något obegrip- ligt.
Men småningom redde sig undret, och ett homeriskt skratt skakade alla närvarande — utom värden.
Kortet utvisade fröken Eneboms välkända kappa med besparingskra- gen, hennes flere tum från marken slutande klädningskant, den skyldrande en-tou-cas ' n och sist den vida, hedersamma hattkullen — » por- trättet » var taget från ryggsidan.
Under stod skrifvet med rask handstil: Hvilkendera parten har tappat?
Med vredegnistrande ögon kastade värden kortet långt utåt bordet och röt: » Hvem har kunnat skamligt förråda.
» » Sakta, saktal » varnade postmästarn.
» Eran oss utgår det icke.
Men — ja, nu har jag det: det kommer från skänkfröken, hvilken vi icke så noga kommo ihåg, då vi litet upprymda och högröstade ingingo vadet I » » Ja visst, det är hon, » förklarade fabrikören tvärsäkert.
» Mor hennes har ju tjänat hos Bina Enebom.
Att jag inte kom ihåg det, mitt sakramenskade nöt! » Nu utspann sig en lång och icke så litet hetsig diskussion bland kotteriet.
Var det eller var det icke ett porträtt, och hvem skulle vinna vadet?
Postmästarn ansåg, att till ett porträtt hörde ett ansikte.
Den nattbleke påstod, att kortet lika gärna kunde föreställa fröken Eneboms klädhängare; fabrikörn tyckte, att det hela i alla fall var » kvickt af bara hin », och kon- suln ansåg, att en-tou-cas ' n tydligen utpekade ingeniörn såsom den där vore skyldig att in- fria vadmiddagen.
» Men jag har ju lyckats i alla fall, » försva- rade sig i det längsta ingeniören.
» Hon, som aldrig skulle låta fotografera sig, har i alla fall gjort det, om också bakfram.
Skrifvit per post har hon ju också, och.
» » Ja, det fattas bara, att hon dansat hit med det själf, » skrattade postmästarn; » hon som al- drig skulle dansa.
Nej, bror ingeniör: en hattkulle är icke något ansikte och en för- smädlig fråga utan underskrift är icke något bref.
Högst kunna vi medgifva, att du lyckats till en bråkdel.
Jag föreslår därför en repar - titionsmiddag. » Och därvid blef det.
Men i sitt trefliga hem satt fröken Bina Enebom och betraktade tankfull ett gammalt urblekt mansporträtt.
» Sådant träd, sådan frukt », mumlade hon, i det hon med en suck lade kortet åsido.
&gt; Fadren vände en gång på allvar ryggen åt mig i min ålders vår.
Nu i min höst har jag på skämt vändt ryggen åt hans lättsinnige son.
Det förra vet ännu i dag ingen; det senare vet kanske i morgon hela staden.
Jag är ju bara ett gam- malt original, som föraktat att tigga medli- dande. » Lea.
(Illustratör: Jenny ' Nyström,.)
id hans fötter Yppigt hår blek hon med Höljer rutad Snöda smycken han men kan Ljungeld Sker eller Blott det utan hård han ett kärl Orättfångna af Ensam (Illustratör: D.
— denna ljufva, kallt Alabastern spröda, i tu.
likt de alla i tomma skärfvor kärlek, Vällukt, falla, lifvets Och från blomsterljuf, ödet spillra sänkta balsam nu.
Öfver Mästarns kvar.
döda, sig Då den lena salfvan öfverflödet Ljungdahl.)
Glädjeskålar, Vare Herrans alabaster blifvit sin hon lofvat köttet Hjärtats har.
ära, kos?
bestraffan laster ros.
frambära Blygselröd Må hon åt dem, som Allt förnekat ambra, kasta Krossa agg.
flydda: Borde den ej hellre Hej, drager tider hon våga att dager, lif af gyllne Magdalena Skänkte tala,.
krydda Den som offer till hans dagg ... synd i ljusets fulla ett en slöja hugsvala: Utan smärtfullt Från Är en doft från Skall blicken som välomslutna Myrrha, ingen när hennes Fram Denna silfversken, Ord, som lysa, Men silkesglitter förhöja Utaf tårar öfver Såsom sitter, sten, ej Hennes fägring, Gjuter 427 glider fot.
ögonhåren Droppar sakta ångertåren Mera kostbart Ingen blandad tagit sprider, — balsam mot.
Anna Knutson.
) m allt mellan him- mel och jord ån- olika meningar.
emel- lertid tankame o m — solen och brasan; åtmin- stone äro alla nordbor rätt- trogne sol- o c h eldsdyrkare.
På mån- ga sätt beröfvar man själf solen.
Och år från år utetränges brasan af bränslespa- rande uppfinningar, är icke mera den blossande julbra- san, som ger julaftonen dess ljusskimmer.
De väldiga stockeldarne flamma icke längre i de stora öppna spisarne på herregårdarne, ty spisarne hafva måst vika för kakelug- narne, som nu i sin ordning ofta stå kalla.
Just i vår tid, när man icke längre har ro att hålla skymning eller råd att elda m e d ved, har man börjat brodera härliga braskuddar, inbjudande till långa, stämnings- fulla pratstunder framför elden i skumra- sket, kuddar, hvilkas oföränderligt prydliga skick emellertid visar, att brasan snart är en myt.
Som andra gudomligheter före henne är hon förjagad af den prosaiska nyttan, denna gång i gestalt af patenterade kaminer och värmeledningar.
Men med brasan förlorar vårt folk mer poesi, än o m tre fjärdedelar af alla våra skalders verk gått upp i rök!
Finnes det något äkta nordens barn, som först började drömma under stirrandet in i den lekande, lockande elden, hvilken omöjligt kunde vara så stygg, som mamma sade?
Bar drömmaren äfven gryet till en .tviflare i sig, då blef en dag hågen att ' pröfva eldens egenskaper oemotståndlig: man brände under jubel den ena saken efter den andra, tills pappas tidning eller mormors stickstrumpa blifv.it underka- stade eldprofvet, eller de små händerna illa tilltygade under något försök att ta fatt den trolska elden.
Men hvar- ken bannor eller brännblåsor kunde min- ska kärleken till elden: den skälfvande \ vördnad, hvilken utgör en så stor del af barnets kärlek — liksom af all stor kärlek — blef endast ökad och med den \ tjusningen.
v Och när man blifvit några år äldre, äro de växlande bilder, glöden dana, barnens käraste tafvelbok, en där de själf va äro d e s k a p a n d e konst- närerna.
» Hvad ser g ?m? » frågar man hvar- » En jätte med ett glödande andra.
r 4 ser en prinsessa på knä i en du där, ett lejon, med eld- ja, och bakom en riddare med i syskonringen — ifall man har lyckan att vara flere syskon — väl- jer i glöden sitt palats.
Och många ramlade luftslott under senare år hafva framkallat mindre häftiga sorgeutbrott än det torn, som först instörtade, mången ståtlig villa mindre äkta glädje än det slott, som längst stod upprätt bland de falnande glöden.
Och huru många hemska och rörande sagor hafva icke fått sina belysningar af brasan, när barnjungfrun berättat, » mera », » bara mera », med barnaflocken lägrad om- kring barnkammareiden, som lyst i tårarne på deras, af harm eller hänförelse blos- sande, kinder!
När sedan sagorna tystna- de, emedan småsyskonen skulle i säng, då afhandlades det hörda vid en brasa i sa- len; jättehufvuden knäcktes och troll stek- tes i inbillningen, medan nötterna och äpp- lena undergingo detsamma i verkligheten.
Man täflade o m att visa sig duktig genom att — sedan man först brandförsäkrat fing- rarne i munnen — nappa de kol, som spra- kade ut, och kasta in dem igen.
Stundom lyckades det så väl, att en hel brand föll ned och måste manövreras in med hjälp af eldgaffel och en fyndighet, föga mindre än Tummelitens i alla dennes vanskliga lägen.
Skulle man ej själf genom lister och brag- der ha kunnat bortsnappa sjumilastöflarna, hämtat prinsessan ur jättens våld och åter- gifvit de förtrollade människohamn?
Allt detta afhandlades, medan falaskan föll öfver glöden, skuggorna djupnade i sa- lens hörn och den döende brasans röda strimmor blefvo så hemska, att man kröp tätt intill hvarandra i tjusad skräck öfver drömda faror.
När så den tiden kom, att man kunde läsa sagor själf, huru många förbud utfär- dades icke mot att läsa vid eldsken » för ögonens skull », förbud dem man gjorde väl i att öfverträda.
T y o m än ögonen ledo en smula — hvad vann icke fantasien af denna läsning framstupa vid brasan, hvars flammor lekte öfver Andersens Eventyr eller folksagorna eller Snorre, och hvars röda glöd manade fram syner af de blo- diga böljorna vid Svoldern och Hjörunga- våg!
Intet landtbarn glömmer väl någonsin den stora dag, då man första g å n g e n.
fick elda i barnkammaren: huru man sprang till själfva vedbacken efter veden; huru man tiggde de torraste » spingstickor »; huru man tillgrep en hel bunt svafvelstickor, njutande af syskonens häpnad, de som ännu strängt förmanades att icke » leka med el- den »!
Ingen statsminister har med mera oro motsett voteringen om en ka- / \ C Ä f e J I " % ..) M &amp;
IDUN 1895 m o r g o n n dag mig den bröt ljöd Om nu äfven morgonglöd, med flyende Det är i n i lockade vinning röd sekunden.
en du maning: våga, plockar dagen vinn!
stunden, din!
429 Arroti.
o c h Men glansen den sköna och min bort i rymden stunden blef Hur den men klanglöst som tidens jag icke förgått, bröt, dagen.
jag föllo tomhet flöt, ej vet ej rätt, slagen, mätt.
Rvad vållar åter strcickes bäf vande mot vinning, dubbelt Det manar åter: kan dagen stor del af året ersätter solens värme och ljus.
Spåren af denna religiösa dyrkan lefva ännu i månget folkord, mången folksed ända från de tider, när vikingar, under af stockelden sotad ås, samlades till sagoförtäljande dryckeslag.
Hvad brasan dag ut och dag in är för fattig- man på svenska landsbygden, det anar den, som en höstafton farit förbi bygdens små stugor och i brasans fladdrande ljus sett barnen samlade kring mor, som kokar gröten eller spinner på sin rock, medan barnen med hög röst läsa sin » lax » i eldskenet, hvilket breder en stunds glans och skönhet öfver den tarfligaste omgifning.
Och far ökar farten af sina nyss så trötta steg, när han ser det vänliga eldskenet lysa ur de små rutorna.
Det är en ännu återstående rikedom för lands- bygdens fattiga, att huru stora deras umbäranden annars äro, de mera sällan än sina likar i staden behöfva sakna eldens lifgifvande inflytande.
I fattig mans stuga ersätter den från spiselhällen sprakande tallvedsbrasan både varma kläder och närande rätter, både lampor och ljus, både taflor och musik och lyrik — som den franske diktare visste, hvilken svarade sin dotter, som sporde om de båda glimmande punkterna vid synranden: Det är två världar, mitt barn, två världar, Fattigmans eld är en, den andra en stjärna ...
Men också i fråga om de burgna hemmen finnas de, som tro att hemkärleken står i så oupplösligt samband med eldstaden, att den af- tager med denna och alldeles upphör, där elden endast brukas att koka vid!
Så mycket san- ning ligger väl i denna paradox, att arten af hemkänslan helt visst blir en annan hos de folk, där inga brasor behöfvas.
Men dessa folk äga då en ersättning i rikare solflöden och allt det myckna, som därmed sam- brand, min hand fager?
våga, 1 aftonrodnans vinn!
dager än bli (Illustratör: D.
Ljungdahl.)
binettsfråga, än en dylik sexåring af vaktat, om den nytända brasan skulle » ta sig »!
Och när sedan den ålder kommit, då man icke längre är liten, men ännu ung, huru drömmas ej just vid brasan de finaste, skäraste drömmar om lyckan vid egen härd!
Och huru ofta hafva ej under alla åldrar tårar torkats i brasans sken; huru klart har man icke vid dess ljus blickat in i de dolda gömslena af sin egen eller en annans själ!
Huru många rika minnen hafva ej genom brasans trollmakt blifvit frambesvurna!
Man vet icke riktigt, hvad en brasa är, om man ej firat skymning invid en dylik, som flammat ur spiseln i någon gammal herregårds- salong, en brasa, hvars sken fladdrande lekt öfver de boiserade väggarne, belyst de mörknade familjeporträtten, glindrat i ljuskronornas pris- mer, kallat fram ur halfskymningen alla röda färg- stänk i de gamla broderierna, all förgyllning på de antika stolarne och uppfört fantastiska dansar i det höga taket.
Under tiden måste en kvinnlig familjemedlem af en föregående generation be- rätta, på det äkta konstnärliga, stilla, episka sätt, där berättaren själf försvinner, för att göra alla de romantiska släkt- och ortkrönikorna samtida, lef- vande, förfärande och förförande.
Och medan man, under stirrandet på eldens lekande tungor, lyssnade till den lugna, lidelsefria stämman, då vaknade kanske för första gången aningen om lifvets tragik, om lidelser, förtärande som elds- lågor, om känslor, hvilka icke af stora vattu- strömmar kunna utsläckas.
Brasan glöder aldrig så gyllenröd som i sådana skymningsstunder, utom när två människor blicka in i den, under drömmen att bli lyckliga genom hvarandra, och när den flammar som glädjebloss från härden i ett nytt hem.
Den religiösa kult, fäderna ägnade härden lika väl som altaret, har egentligen aldrig upp- hört i våra nordliga bygder, där elden under en pulsens hvi din- ' Tor Hedberg.
manhänger.
De nordbor åter, hvilka ej bland sina käraste barndomsintryck hafva brasan — och dessa stackars människor blifva i kaminer nas dagar allt flera — dessa nordbor hafva ingen ersättning.
De blifva, om icke sämre, så doek alldeles afgjordt fattigare än de, hvilka äga denna heliga eld bland sina minnen.
Under dessa funderingar öfver brasan hade jag glömt min egen, hvilken föranledt dem.
Skörnade lågo träden i kakelugnen, färdiga att vid den lättaste beröring falla i sär som röd- glödande kol, hvilka snart skulle kallna till en handfull aska, enda återstoden af hvad som en gång var den fina resningen af en glänsande hvit björk, som speglat sin mjälla vårgrönska i en insjös yta; öfver hvars vajande grenar som- marmånens ljusa floder runnit; som på ängens höstdäfna tufvor strött skurar af gyllengula löf; på hvars fina, af rimfrostens silfver omspunna kvistar vinternattens stjärnor hängt som blåblixt- rande juveler.
Stackars björk!
All din fägring, all din kraft, all din rikedom, hindrade icke, att yxan sattes till din rot, och att sågen gjorde dig till ved!
Du blef » värderad » och du blef » samhällsnyt- tig ».
Men det kostade ditt l i f.
Den sista glöden mörknade.
Under falaskans gråhvita flagor blänkte dock ännu några kol, ett par heta, glimmande ögon, hvilka sporde: » Är väl människornas öde annorlunda? » Ellen (Illustratör: Jenny Nyström).
I D U N 430 tfn ii s I.
1 ou bodde med sin familj i en villa vid Djursholm, och hon hade nyss genom (Mi gudfaders död fått ett litet arf.
Hon hade talat med en äldre släkting inne i staden om hur hon skulle placera de pengar, hon sä oväntadt hade erhållit, och när jungfrun just " nu lämnade henne posten, tidningar och två bref, såg hon, att det ena af dessa var från denne släkting.
» Som jag gärna vill hjälpa dig att få din lilla affär rangerad, » skref han, » så skickar jag i morgon ut en person, som är den lämpligaste man gärna kan tänka sig att ordna sådana saker.
Han är kamrer i en bank och har för öfrigt bekantskaper och resurser i alla möjliga ekonomiska och in- dustriella bolag och inrättningar, en person som bokstafligen består af bara siffror.
D u kan emellertid fullkomligt lita på hans råd, och jag hoppas, att ni skola bli ömsesidigt nöjda med hvarandra.
Hjärtliga hälsningar till din man och dina gossar etc. » » Nå, det var då bra snällt af farbror Hans att så genast ställa om m e d det där, » sade hon för sig själf, under det hon be- redde sig att bryta det andra brefvet.
» Det var riktigt vänligt af honom. » Och så läste h o n: » Kära Maria!
Jag måste uppfylla en smärtsam plikt, då j a g nu nödgas under- rätta dig om, att min Gärtrud häftigt in- sjuknat i lunginflammation.
Sjukdomen har uppträdt så våldsamt, att vi frukta det värsta.
Doktorn hoppas visserligen ännu på, en kris, men hon är ytterst svag och har svåra plågor.
Hon hälsar dig innerligt.
Här uppe äro vi totalt insnöade.
Jag inser därför, att du icke kan komma hit, men jag ville ändå låta dig veta, hur vi ha det.
Om någon förändring inträffar i morgon, så telegraferar jag.
Gärtrud talar mycket om dig.
Men hon yrar mest.
D u förstår, hur jag skall känna detta förfärliga slag.
Din tillgifne svåger. » Det var hennes enda syster, som låg döds- sjuk, och hon visste, att hon icke kunde komina till henne nu genast.
Hon var van att lägga band på sig, hon hade länge gått i E _ * „ - Q Y TpQ W U X UL lin XXXX själfbehärskningens sko- la, men slaget kom så häftigt, så öfverväldi- gande.
Efter några minuters bedöfning, då all tanke- förmåga liksom sam- manslöt sig kring en enda punkt, återkom äSniåningom medvetan- det om hvad som ålåg Jienne för ögonblicket.
Hon fick icke tänka på sig själf.
Hennes man rskulle ha några herrar Irran staden med sig till ' middagen, och det var mycket att ordna.
H o n sköt med skälfvande sin- r ne undan häpnaden, för- skräckelsen och sorgen i sitt hjärtas lönkammare och gick att duka bordet och lägga upp salladerna.
När middagståget kom med alla herrarne, mötte hon dem, som en vänlig hustru och en artig värdinna ägriar.
Icke blef sorgen lättare att bära, om hon visade den.
Icke hade hon rättighet att för sin oro förstöra de andras middagstrefnad.
Det vara bara till sin man hon efter maten hviskade några hastiga ord om saken.
Men när ändtligen kvällen kom och hon blef ensam, då kommo också alla dessa tankar, som åtfölja ett plötsligt sorgebud.
Hur var det möjligt att sofva, hur var det möjligt att vidare lefva?
Om Gärtrud dör — denna enda syster, denna enda verkliga vän.
Ingen mer att anförtro stort och smått, ingen att lita på så där fullkomligt, intet hem att fara till och mottagas med öppna armar, ingen mer med gemensamma barndomsminnen, ingen att vänta, då vå- ren kommer.
— — — Aldrig mer någon liten ask med julgåf- vor, aldrig mer dessa deltagande, kärleks- fulla bref, dessa råd och uppmuntringar, dessa milda tillrättavisningar, aldrig mer dessa förtroliga stunder, då gemensam upp- fattning af komiska saker framkallat så myc- ken munterhet — slut — slut — alltsam- mans.
Hon vred sig timme efter timme i den där ödslighetens ångest, som följer m e d de stora förlusterna.
» O, » utbrast hon slutligen högt, » jag kan icke mista henne — jag älskar henne så högt, hon har varit så mycket för mig, mer än någon annan människa. » Hon tystnade, och omkring henne svepte sig också nattens tystnad och mörker ogenomträngligt och hemskt.
Hon greps af en föreställning.
Hon tyckte, att hon såg i världen ingenting mer än sitt eget hjärta.
Men det låg blottadt, bart och skälfvande framför henne.
Och hvad såg hon väl bakom dessa dörrar, som med ens öppnat sig, och som hon aldrig förr vetat om.
Var det verkligen ett hjärta, som älskade?
» Jag säger, att jag älskar, » sade hon sig, » men hvad är det att älska?
Här ligger jag och tänker på allt hvad j a g förlorar.
Jag tänker på mig — och m i g — och mig i det och det fallet af min förlust.
H v e m har j a g verkligen älskat i henne?
Ä r det bara mig själf?
Har jag älskat bara de förde- lar, de vinster jag haft genom henne? » » Och hur älskar j a g alla andra?
Ä r det bara för den glädje de skänka mig, det _l«.