Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ojemna beskattningssystemet i Sverige är en i långliga tider öfverkiagad sak, härllvtande från den urgamla despotism, som utan något egentligt system, utstakat gränsorna för folkets beskattning efter godtycket, och i mån af tillfälliga och vexande behof, de der gemenligen icke kunnat genomskådas utaf allmänheten och den stora mängden.
Denna ojemna beskattning, hvilken gynnar ett fåtal på samma gång den undergräfver den stora öfvervägande mängdens välmåga, och som undertrycker befolkningen, förhindrande de aldrabästa bemödanden till folkets framåtskridande i bildning och kultur, har öfv^r sig ett mer eller mindre doldt missnöje, som öfverklagadt, icke blifvit hördt af många skäl, men synnerligast derföre att det Svenska beskattningsväsendet är så inveckladt, att man förtviflar om möjlighet till en rätt lösning af den magtpåliggande frågan, på samma gång man nödgats ifrågasätta, huru vida uti den Svenska beskattningen någonsin förefunnits något egentligt system.
Dut är jordbruket, som sålunda stjufmoderligt behandladt, kommit vårt sköna och i sig sjelft med rik näringskraft och fetma begåfvade Iand, under den förnedrande benämning, till ett ordspråk blifvit, att »Sverige är ett fattigt land».
1 sanning, det är fattigt på kraft och tilltagsenhet att förändra de gamla förhållanden i systemer, lagar och författningar, som rent af bemästra det i sig sjelft så rika land vi bebo; ty icke fattas här bildning och kunskaper att göra sig den moderliga eljest ymnigt gifvande jordens alster sig till godo, då hos Svenskarne, i djupet af denna nation, ligger en bildning af högt ursprung, hvilken icke står efter någon enda af de mest bildade nationer i verlden.
Motioner hox Rid der skåpet och Adeln 1862.
N:o 242. 599 Jordbruket kallas med rätta menniskans modernäring; det är ock en näring, som är hvarje menniskas oafvisliga tillhörighet och såsom den naturligaste af alla näringsgrenar, och utan hvilken ingen annan kan ega bestånd, så är det för densamma ett vilkor att den får vara fri.
Att beskatta en näring såsom sådan, torde i allmänhet böra, ur naturrättsligt icke mindre än ur stats-ekonomisk synpunkt, kunna anses som ett fel, och hvad försvunna mörkare tider felat genom åläggande af så kallade grundskatter, jordeboks-räntan m. m. på den naturligaste af hufvudnäringen i vårt land, bör väi af nu varaade, mera upplysta, friare tider, kunna försonas genom en rättvis återgång till det sanna, det naturliga, att nemligen menniskari — personen — beviljar till det allmänna och till Statens bestånd efter hvad billigt är, på grund af fördrag från folkets delegerade, gällande under vissa kortare tidlängder, men att näringen må lemnäs fri.
För uppnående af detta mål, torde ifrån Statens sida böra önskas ett efterskänkande af allt hvad grundskatter heter, och låta Statens intrader utgå hufvudsakiigast genom bevillning.
Ty att söka kapitalisera grundräntan derigenom att egare af kronoskatte-hemman skola erlägga så stort belopp i penningar, som fordras för att af deras ränta kunna erhålla grundskatte-beloppet, vore icke rättvist då Irälsehemmansegare, redan förut skattefria, fortfarande skulle blifva det på de förras bekostnad.
Man säger: att då frälsejorden |emförolsevis är så mycket dyrare än kronoskatte-jorden, så är det billigt att den sednare på ofvannämnde sätt bidrager till grundräntans kapitalisering och lemnär frälsejorden i samma skattefrihet, som den från uråldriga tider åtnjutit, och således icke gör ingrepp i densammas vällörstådda rätt.
Men skall då skattejorden, af grundräntan från uråldriga tider utsugen, fortfarande blifva det till frälsejordens fördel?
Eller skall då frälsejorden aldrig återgälda skattejorden den orättmätiga fördel den i uråldriga tider ända intill nu åtnjutit på densammas bekostnad?
Och Staten är ju den, som uppburit denna skatt af kronoskalteinnehafvare, på samma gång den låtit frälse-innehafvare vara skattefria, skulle Staten då icke äfven kunna förändra förhållandena och genom ett efterskänkande bereda sig intrader på ett jemnare fördeladt sätt, och sålunda bereda lindring i utgifterna för enskilde, ordning i förvaltningen och allmän belåtenhet genom att inträda på en riv väg för beredande af sina finanser genom att börja ett verkligt system, grundadt på allmän rätt, hvilket alltid måste vara förenat med allmän säkerhet.
Den tid uti hvilken vi lefva kan med skäl kallas en dyr tid; icke såsom skulle Guds välsignelse vara mindre eller industrien underlåtit att begagna sig af de stora hjelpmedel, som vetenskaper och konster låtit ställa den till buds, utan den framskridna bildningen har högre fordringar på de materiela hjelpkällorna, i stort som smått; förfinade lefnadsvanor åtföljande en högre odling, medföra förökade lefnadsbehof och utgifterna stå i förhållande dertill, det vare sig uti den högsta samhällsställning, eller den lägsta.
Arbetet har följaktligen svingat sig upp till ett välförtjent anseende och erkännande, och på grund af den efterfrågan, som en stigande odling och en ökad folkmängd medför, har arbetet stigit mångdubbelt uti värde nu 600 Motioner hos Itidderskapet och Adeln 1862.
N:o 242 emot fordom.
Penningen och alla andra varor, som äro underkastade konkurrens, hafva icke samma pris som förr, och allt bådar att vi inträdt uti en ny tid, som kräfver stora förändringar från lagstiftningens och statsförvaltningens sida, om icke dessa styrelser skola befinnas motverkande för landets utveckling och framåtskridande.
För inga kännes denna nya tid mera betungande än för den del af landets befolkning, som besitter jord af kronoskatte-natur, deras belägenhet är i sanning beklagansvärd, och det är endast handläggande af arbetet, i förening med det torftigaste, att icke säga uslaste lefnadssätt för sig sjelfva inom hemmet, grundad på försakelser af det mesta utaf den nyare tidens komfort och beqvämlighet i förening med en oaflåtlig skuldsättning, som det är en möjlighet för kronoskatte-innehafvare att uppehålla sig och kunna utgöra Kronans tryckande fordringar.
Sällan skall man ock finna någon kronoskatte-innehafvare efterlemna något åt hustru och barn, såvida han icke genom gifte eller arf kommit till någon förmögenhet.
Kronan är den egentliga egaren af hans jord, och hans erlagda köpeskilling representerar egentligen endast hans besittningsrätt, och de årliga utskylderna hans arrende till denna Kronan.
Han är Kronans arrendator, men en hårdare oell dyrare principal gifves icke, tv den enskilde beräknar välvilligt möjligheten för arrendatorn att kunna lefva och hafva en billig förtjenst och kan dertill gifva mildring då nöd och omständigheter sådant kräfva, men Kronan tager ut intill sista skärfven.
Oell huru skulle hon annat kunnat göra för uppehållande af det invecklade och snart sagdt, outredbara förvaltningsmachineri, som sedan århundraden knappast undergått någon annan förändring än ökadt antal tjenstemän och dertill förhöjda löner.
Det är således af vigt att tillse hvarest bördan af samhällets uppehållande är som mest tryckande, för att med rättvist och billigt omdöme kunna behjertas.
Såsom redan nämndt och vidare skall visas, är det för öfrigt en allmän klagan att jordbruket är den industri och den tungt arbetade jorden det kapital hvarifrån Staten nästan uteslutande hemtar sina inkomster, och att på jordbrukarens axlar hvilar uteslutande tyngden af de mest oundgängliga vilkoren för samhällets bestånd.
Huru orättvist detta är, ligger uppenbart för hvar och en, som vill erkänna att det bör vara hvarje samhällsmedlem dyrbart att få deltaga i sin mån, efter bästa förmåga, råd och lägenhet till ett älskadt fosterlands uppehållelse och bestånd, då, såsom vilkor för detta bestånd och för den allmänna välmågan, sjelfva näringen såsom sådan, lemnäs fri.
Att egare af frälsejord icke hafva grundskatt eller jordeboksränta är kändt.
Att deremot den stora mängden af kronoskatte-hemmanen, utgörande största delen af Sveriges jord, från äldre tider fått sig pålagd både grundskatt, jordeboksränta, roteringsbesväret, m. m. m. m., såsom krigshjelp eller till understöd för långvariga krig, med dervid fästadt vilkor att denna beskattning skulle upphöra med krigets slut, är väi icke så alldeles bekant, ehuru det likväl är en historisk sanning.
Men hvad som är väl bekant och en tryckande verklighet, är att alla dessa kraf på krono - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
601 kronoskatte-jorden, findock blifvit behållna, emot skattedragareris vilja och medgifvande, och slutligen vunnit auktoritet af häfd.
De aldra vackraste bemödanden från hushållnings-sällskaper och landtbruksmöten, hvilka i många år med flit, kostnader och ospard omtanka, verkat till jordbrukets bästa, hafva dock icke förmått lyfta Svenska jordbruket och boskapsskötseln ur den medelmåttiga vextlighet i förhållande till andra kultiverade länder, hvaruti det sig så länge befunnit.
Det är utan tvifvel att den tunga och tryckande beskattningen med dess ojemna fördelning samt dyra och otympliga förvaltning, är dertill den hufvudsakliga anledningen.
Visserligen gifves många andra anledningar äfven, till grund för detta obestånd, hvaruti den Svenska jordbrukaren och synnerligast den hårdast betungade, som är kronoskatte-innehafvaren, sig befinner.
Deribland må i förbigående nämnas det uti landtmannalifvet så djupt ingripande landtmäteriet, som öfvermåttan dyrt, dertill lemnar jordbrukaren så godt som utan skydd mot oförrätt och mannamån, då landtmäteriet är lemnadt helt och hållet i händerna och beroende af landtmätarens individualitet i förening med så kallade gode män, de der kunna vara utan ringaste kännedom, vare sig uti agrikultur-kerniskt hänseende, i landtmäteriets grunder, eller skogshushållningen.
Då härtill kommer att landtmätaren är lemnad under sina mätningar alldeles utan eftersyn och kontroll af vederbörande embetsverk, hvilket dock iakttages med den mest berömvärda noggrannhet vid mätning för kartor till krigsbruk; och andra instansen för klagomål består af Egodelnings-rätten med dess föga eller intet sakkunnige ledamöter, och i jordbruk föga kunnige yngre och äldre Häradshöfdingar och Gode män, med stora traktamenten, rese-ersättningar och papperslösen; så finnér man att en förut betungad kronoskatte-innehafvare efter ett landtmäteri, hvaraf han hoppas fördel af egornas sammandragande på ett ställe, kan tilläfventyrs få sin egendom nedsatt flere tusen Riksdaler i värde.
Att detta oaktadt grundskatt, jordeboksränta, rotering, tionde m. m. m. m., skall utgå oafkortadt och efter den gamla Orslandsberäkningen, — eller rättare utan någon beräkning från Statens sida — detta blir en ytterligare börda, som gör skatteinnehafvarens ställning ännu mera bekymmersam.
Att den beskattningsgrund, som oförändrad sedan århundraden, jemte roteringsbördan uteslutande på jordbruket såväl som presttionde m. m., är anledningen till det obestånd hvaruti skatteklassen i riket sig befinner, torde sålunda böra inses, samt att detta föråldrade och godtyckligt fördelade beskattningssätt måste äfven blifva en national-ekonomisk förlust i stort, lärer icke heller vara svårt att inse, samt icke mindre att förutse vid en möjligen framtida förestående fara framför fäderneslandets portar, då nationen, äfven med dess bästa vilja till motvärn, skall dertill, uti farans stund, nödgas se nationalfattigdomen öfver sig, som en väpnad man.
Sådant kan blifva följden af jordbruket utsugande skatter, de der oeftergilligen hafva med sig aila andra näringars ringa blomstring eller förfall.
Så länge författningarne rörande jordafsöndring och hemmansklyfning tillmäta lim. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 76 602 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 242. den rike möjligheten att förvärfva jord så mycket han vill, men den fattige eller mindre bemedlade förhindras att förvärfva så litet han kan, blott af fruktan för en rubbning uti det föråldrade och högst orättvist fördelade grundskatte-väsendet, så mäste ett svindlande affärs- och spekulationssystem utveckla sig till allmän, som enskild skada.
Det arbetsföra folket, som gerna ville besitta en jordtorfva och densamma bruka såsom sjelfständiga och besutna, men icke ega magt köpa i mantal satt jord, förnekas denna deras naturliga rätt, om de ock hafva samlat en köpeskilling motsvarande hvad de kunde åstunda, strömma till städerna och lemna den förut betungade jordbrukaren med den ytterligare bördan att stå ensam eller emot de drygaste löner skaffa sig folk till modernäringens vederbörliga häfdande, den näring som likväl ytterst är hela landets näring och bestånd.
Den mindre bemedlade ungdomen med bildning och kunskaper, sträfvar så långt möjligt är att, till skada för jordbruket, befrias från dess mödosamma värf, emedan besittningen af en i mantal satt mindre gård, ger dem ingen möjlighet till utkomst för de tryckande skatterna, och besutenheten på en jordlott i tunnlandtal öfverensstämmande med ett obetydligt och mindre kapital på hvilket de gerna och med framgång kunde egna sig åt det egentliga arbetet, motverkas och hindras af lagarna.
Det mindre naturliga lifvet i städerna beröfvar sålunda modernäringen mycket af dess bästa krafter.
Sålunda eftersökas embetsmannavägarne af de sednare, och de förra, eller det egentliga arbetsfolket, uppsöka och närma sig penningemarknaden och de stora städerna, der stora arbetslöner på kortare tider stå dem till buds.
Det är naturligt att jordbruket, som sålunda jemte skatterna måste vidkännas de mest förhöjda arbetsvilkor, skall komma i stor förlägenhet, då, jemte dessa skatter, arbetslönerna äro förhöjda till mer än dubbla beloppet mot tillförene, så att arbetskrafteu måste inskrän-' kas till jordbrukets skada.
Afkastningen förminskas med arbetskrafterna, och en stor nationalförlust blir den närmaste följden, så att om hvarje tunnland jord lemnar i afkastning blott 2 tunnor mindre än den vanliga medelafkastningen eller till omkring 20 tunnor mindre per hemman, och hvilket på rikets 65 tusen mantal gör en million trehundratusen tunnor, så uppkommer en nationalförlust, beräknad till medelpris, af Tretton millioner Riksdaler årligen.
Kommer då härtill att dessa Tretton millioner i svaga år skola erläggas till utlänningen för spanmål och viktualier, och man hopsummerar all den förlust, som alla öfriga näringsgrenar deraf lida, så torde skadan af grund skatten kunna uppskattas till dubbelt belopp af nyssnämnda summa.
En bifogad uppgift öfver ungefärliga beloppet af inkomster och utgifter å medelstora skattehemman i goda år skall ådagalägga kronoskatte-innehafvarens föga af undsvärda ställning.
En öfverblick häraf i förening med en billig tanka på de nuvarande stegrade arbetslönerna, hvilka gemensamt bidraga att göra grundskattens börda för kronoskatte-innehafvaren mera betungande än fordom, kommer den frågan sjelf - Motioner hos Ridderskapet och Adein 1862.
603 mant att framstå:
Hvarföre har grundskatten hittills kunnat utgöras och hvarföre hafva åtminstone många skatteman kunnat behålla sina hemman, och erlagt den öfverklagade skatten?
Vid denna frågas besvarande måste man taga denna den nyare tidens lefnadsbehof i öfvervägande, och hvilka uppdrilvit arbetet till den höjd, att då man tillförene aflönade en dräng med värdet af högst 3 tunnor säd, så fordras nu värdet af tl eller 12 tunnor; och tjenstepigans lön i samma proportion, och hvilket i förening med grundskatten och mångfaldiga andra onera, måste utpressas ur den sedan långliga tider hårdt ansträngda och sugna kronoskatte-jorden innan någon möjlighet blir att tänka på föda åt dessa arbetare i förening med skatte-innehafvaren, dess hustru och barn.
Denna förhöjning sammanräknadt öfver hela landets kronoskattehemman skall säkerligen uppgå till ett vida större belopp än sjelfva grundskatten, och arbetarens fordringar lära icke nedsättas hvad de icke komma att stiga.
Då grundräntan upphör så blir detta ingen egentlig inkomst eller gåfva för nuvarande räntegifvare af kronoskatte-hemman, emedan samma valuta i alla fall mäste utgifvas såsom förhöjda löner åt nutidens arbetare, och hvilket förhöjda lönebelopp föregående äldre tiders skatte-egare fått behålla, och således lättare kunnat uthärda grundskattens albördande.
Det blifver så mycket mindre en gåfva eller inkomst på bekostnad af frälse-innehafvarens rätt, som kronoskatte-jorden sedan förflutna tider ända intill nu måst utsugas till det yttersta, för att kunna utgöra den tryckande grundskatten.
Frälsejorden har deremot sedan förflutna tider sin kraft och friska bördighet till godo, och dess innehafvare, fortfarande i sin goda rätt, kan väl icke missunna den förut hårdt tryckta skatte-innehafvaren, ifall Staten efterskänkte grundskatten och ställde skattejords-innehafvaren i samma fördelaktiga ställning, som han sjelf.
Huru tryckande grundskatten är, kan äfven ses deraf att det gifves landsorter med en svagare natur, der hela sträckor fordom bördig odalåker befunnits så utsugen att den af skatteman blifvit öfvergifven, såsom icke mera lönande att besås.
Men skatten måste dock ut, och de återstående bättre delarne af skattehemmanet, ytterligare prässade, lemna intet öfrigt till innehafvarens aldra nödtorftigaste föda.
Att i allmänhet någon förtjenst eller ersättning för kronoskatte-innehafvarens och hans hustrus egna arbete och möda icke är att påräkna, är en beklaglig sanning, utan de få vara nöjda i sitt mer än torftiga lif, om de endast kunna utgöra sina kronoutskylder samt aflöna och föda tjenstefolket, på samma gång de sålunda nedlägga fruktlös, det dyrbara kapital, som ligger i deras eget arbete.
Någon ränta på köpeskillingen å skattehemmanet står under sådana förhållanden icke till att erhålla, och man må väl förundra sig öfver att så tryckande bördor blifvit lagda på en enskild del af Sveriges jordbrukare och att detta kunnat fortgå utan ändring visar huru litet man vårdat sig om rikets modernäring, icke besinnande att uti densammas sköte ligger landets hufvudsakligaste blomstring och välmåga.
Då vi sålunda sökt att i korthet framställa hvad som i vår tanke utgör anledningen till, hvarför Sverige är och med rätta kallas »ett*fattigt landa i trots af de 604 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 242. ofantliga resurser, som inom iletta land förefinnas, och hvilka icke kunna tillgodogöras af brist på möjligheten al samlade kapitaler i större eller mindre skala, hos en så stor del af landets innevånare, som kronoskatte-innehafvare, de der skola oaflåtligen nedlägga snart sagt hvarje samlad penning uti Kronans skattekista, så hafva vi trott oss böra uppkalla Rikets nu församlade Ständer, till kraftfull medverkan dertill, att grundskatten måtte upphöra och densamma efterskänkas kronoskattejords innehafvare, så att skatte- och frälsejord blifver lika nu och för everdeliga tider, på följande vilkor: att grundskatt upphör och Statens inkomster uppfyllas genom bevillning.
Stockholm den 30 November 1862. S. Creutz.
Bifogad räkning öfver Inkomster och Utgifter å vanliga kronoskatte-hemman i medelgoda år.
Utsådt \ tunna hvete, erhåller i medeltal, med afdrag af utsädet, 3 tun nor, å 18
R:dr tunnan dito 8 tunnor råg och får i medeltal, med afdrag af utsädet, beräknadt efter 6:te kornet och efter vanliga årspris, 14 R:dr tunnan .
. dito 1 tunna korn, får, med afdrag af utsädet, sällan 5 tunnor, å 11 R:dr vanligt pris dito 2 tunnor blandsäd får, med afdrag af utsädet högst 12 tunnor å 9 R:dr tunnan dito 16 kappar ärter, med afdrag af utsädet, 3 tunnor, å 16
R:dr dito 4 tunnor potates, som, då utsädet afdrages, lemnar i medeltal 24 tunnor, å 3 R:dr tunnan Afkastning af ladugården, då inköp af dragare beräknas, lemnar ingei behållning.
Förtjenst genom forsling, der sådan finnes Summa lii k oms te 1,050— Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
605 Årliya Utgifter:
Riksmjnt.
Blott en dräng, som efter nu högt uppdrifna arbetslöner, fordrar minst ore 50 öre per dag
En piga, som i mänga läll mäste göra lika mycket som drängen, for- 4 50 drar billigt och minst Husbondens arbete och omtanka jemte öfverdrifna bekymmer och an- 75 strängning kan icke heller uppskattas till mindre än hvad drängen fordrar 150 Likaledes hustrun bör ej få mindre än pigan ........
Här upptages endast brödföda för dessa personer, som följer: 2 marker till rägbröd och öfriga födoämnen om dagen, hvilket gör för dessa 4 personer för året, å 42 Ltt mjöl per tunna, minst 75 12 tunnor och efter ofvanstående rågpris 468 3 h 4 barn tarfva åtminstone hälften 84 Kronotionde löses efter medelpris 34 Krono-utskylder efter debetsedel Kyrkoherden:
Tertif*Isäd, matskott, helgonskyld, altarlega, påskpennin- gar, och för vigning, barndop, kyrkotagning, skriftermål och jordfäst- ning, och för små-tionde, hampa, lin, kål, rötter, rofvor, humla, kalf, 204 föl, lam, killing, gås och grisar, cirka . 28 Kapellanen: Hö, spanmål, matskott 10 Klockare, orgelnist, orgeltrampare och kyrkovaktare Fjerdingsman, kronoskogvaktare, barnmorska, djurfångstmedel, ljuspen- 5 ningar till julottan m. m 6 Till fördelshjon: 3 tunnor säd, potates, såfvel och mjölk, ved . 400 Underhåll af allmänna byggnader och broar 10 Ränta å köpeskdling, blott efter nya taxeringsvärdet 500 Virke och materialier till gårdens underhåll 35
Inköp af minst famn ved i månaden i skoglös ort 50 Till hägnadernas vidmagthållande köpes för 35 — Jern och smideskol till redskapens underhåll 25 Smed, skräddare, skomakare, på gårdens kost Legda dagsverken, då blott en dräng är å lön antagen, i slåning, skörd 15 — och trösk 40 Till knekten, enligt kontrakt, sammanräknadt 80 Sockens fattige
Säd för småkreatur och boskapens underhåll, beräknad blott en kappe 15 säd om dagen, för allesammans 72 — Summa Utgifter | 1,966 - 606 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
Vi få sålunda med fullt, förtroende öfverlemna detta anförande till Kapitenen, Högvälborne Herr Baron S.
Creutz, med ödmjuk anhållan, att Baron, såsom i vår ort boende, behagade vid innevarande riksdag inför Rikets
Ständer detta i behörig ordning framföra såsom egen motion.
Vi uttrycka ytterligare den önskan, att Herr Baron vid samma tillfälle behagade begära »Rikets Ständers allmänna sammanträde» rörande denna vigtiga och magtpåliggande fråga.
Tuhundra Härad i Westmanland den 20 November 1862. C. A.
Carlsson i Nyby. Anders Johanson i Frendesta.
Daniel Andersson i Fölmesta. C. E. Sundberg i Tuna. P. E. Ericson i Tibble, Rusthållare.
Carl Ericsson i Skogsta, Rusthållare.
Carl Wilhelm Carlsson i Törnda, Frälse-egare. .4. G. Svan i Husta.
J. P. thilgren i Näsby.
Pehr Johan Pettersson i Fölmesta.
A. Halén i Tibble.
Rusthållare. C. W. Carlsson i Wändle. J. O. Forsman i Löpdahl, Sniifrinqe härad. mo 243.
Af Grefve THllbfj Henning Adolfj angående anslag till uppförande af en byggnad i Stockholm för ett i likhet med nya elementarskolan inrättadt läroverk.
När för 34 år sedan en läroanstalt, nya elementarskolan, i hufvudstaden anlades, med syfte att pröfva nya grundsatser inom skolväsendet, var det naturligt att den ej anlades uti någon större skala; allt var då endast ett försök att tillämpa de — af mången varmt förordade men och af flera betviflade — nya grundsatsernas gagn för undervisningens utveckling.
Antalet lärjungar bestämdes derföre först till endast 100.
Men då läroanstalten sedan mer och mer tillvunnit sig förtroende, har lärjungarnes antal blifvit ökadt först till 200 och nu sednast till 300; att skolan, oaktadt Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
607 denna betydliga utvidgning, ej motsvarar behofvet, synes tydligt derutaf att för det närvarande utgör de inträdessökandes antal öfver 250, och detta ehuruväl många föräldrar och målsmän, inseende att inträde i skolan först efter många år kan vinnas, afstått från anmälning.
Det har således visat sig att de grundsatser, som vid skolans anläggning antogos, uti så hög grad tillvunnit sig föräldrars och målsmäns förtroende och erkännande, att skolan ej kan emottaga alla, som söka inträde; men att vidare utvidga nuvarande skolan kan och bör ej, af lätt begripliga skäl, ifrågakomma, hvadan enda sättet att afhjelpa det stora påtagliga behofvet är att en ny skola anlägges efter samma system, som nya elementarskolans.
Ett ytterligare skäl härför finnes äfven deruti att då 1859 års Skolstadga föreskrifver att rikets elementarläroverk skola vara antingen högre, med 7 klasser, eller lägre, med 5 till 2 klasser, så finnes det uti rikets hufvudstad endast ett enda fullständigt högre, eller sjuklassigt läroverk, nemligen nya elementarskolan; att detta är otillräckligt för hufvudstaden med dess redan betydliga och för hvarje år sig ökande befolkning inses nogsamt.