Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dä kyrkoherden, eller den hans ställe företräder, så väl i kyrkorådet sora skolstyrelsen är ordförande, och något hinder ej är lagdt deremot att samma personer må kunna till ledamöter i hvardera af dessa institutioner inväljas, skulle redan nu kyrkoråd och skolstyrelse kunna bestå af samma personer; ett förhållande, som tydligen visar att ifrågavarande befattningar väl kunna förenas, och då nu, elter hvad ofvan är utredt, högst väsendtliga delar af kyrkorådets och skolstyrelsens åligganden löpa in i hvarandra, och utan tvifvel på det för ändamålet lämpligaste sätt skulle kunna handhafvas, om äfven .personerna biefve desamma, hafva Committerade, efter öfvervägande af allt detta, funnit sig ega goda skäl för sitt nu framställda lih förslag, att kyrkoråd och skolstyrelse må till en enda institution förenas; varande i följd häraf under 24 § bland kyrko- och skolrådets åligganden upptaget äfven det, att utöfva den vård om och den befattning med folkskolan, som enligt gällande stadgar hittills varit särskild skolstyrelse uppdragna.
1 nära förening med detta förslag står den i § 14 jemnförd med § 24 kyrko- och skolrådet tillagda rätt, att uti alla inom dess befogenhet liggande ämnen till kyrkostämman göra framställningar och väcka förslag, och från samma grund utgår ytterligare det under 14 § upptagna förslag, alt ärenden, som röra kyrkliga angelägenheter eller kristendomsundervisningen, m. m. skola, innan de i kyrkostämma till afgörande före,tagas, vederbörligen dertill af kyrko- och skolstyrelsen beredas.
En sådan beredning kan ej annat, än i allmänhet anses vara af vigt till upplysning och ledning vid det slutliga afgörande!, och likasom en föreskrift derom uti de två föregående förslagen under sin der lämpliga form intagits, så har den ock nu här fått ett rum.
Verkställigheten af kyrkostämmans beslut skulle äfven tillhöra kyrko-och skolrådet, likväl med öppen rätt för församlingen, att efter omständigheterna dertill utse andra, I allt hvad som rörer folkundervisningen bör likväl verkställigheten ovilkorligen tillkomma kyrko- och skolrådet, till följd af de angående denna angelägenhet gifna allmänna Förordningar,, om hvilkas efterlefnad i alla dithörande ämnen en erinran under 52 §. äfven särskildt är intagen.
Antalet af de genom val tillsatta ledamöterna i kyrkorådet bestämmes i 1.843 års Förordning till minst fyra och högst åtta.
Om antalet af ledamöterna i skolstyrelsen s.äges deremot i 1842 års Förordning endast, att de skola vara ”någre”.
Under förutsättning att kyrkoråd och skolstyrelse blefve förenade, föreslås nu antalet af ledamöterna deruti till minst fem och högst elfva.
Hvad §§ 30 och 31 innehålla återgifver hvad nu i ämnet är stadgadt, och innehållet af 35 § torde, i likhet med hvad i samma afseende om kommunalnämnd är föreslaget, äfven här böra ingå, med hänsigt till de medel, kyrko- och skolrådet skulle komma att förvalta. lil.
/Ifijifter till kyrka och skola samt dithörande räkenskaper.
1 den händelse att förslaget om kyrkostämmans skiljande, från kommunalstämman blefve .godkändi, skulle särskild drätselförvaltning för kyrkoförsamlingen blifva nödig, och, såsom det synes Committerade, äfven kunna på kyrko-och skol - LIV rådet öfverflyttas, såsom ock nu flerestädes i staderna förhållandet är.
På landsbygden är det kyrkoherden och kyrkovärdarne, som nu förvalta de egentligen s. k. kyrkomedlen och till vederbörandes granskning öfver dem upprätta erforderliga räkenskaper, lill följd af hvad derom (innes förordnadt så väl i kyrkolag som andra stadgar, bland hvilka särskildt Kongl. Instruktionen den-12 April 1815 för en del provinser må anföras; och som kyrkovärdarne, enligt Committerades förslag, framdeles skulle blifva ledamöter af kyrko- och skolrådet, likasom de hittills varit ledamöter af kyrkorådet, samt kyrkoherden ordförande, vill det synas, -som skulle den ökade vård och tillsyn af kyrkomedlen, som sålunda af förslaget blefve en följd, icke kunna anses annorlunda än såsom en fördel.
På del likväl ingen förblandning af kyrkans medel och folkskolemcdlen måtte ega rum, har det uttryckligen blifvit sagdt, att för hvartdera slaget inkomst- och utgiftsförslagen samt räkenskaperna deröfver särskildt skulle uppgöras.
Beträffande uppbörden, hafva Committerade ansett den lämpligast kunna anförtros åt samma personer, som verkställa en sådan för den kommun, der kyrkoförsamlingen sig befinner, dock med rätt för församlingen att om annat sätt för uppbördens verkställande besluta., I kommuner, som tillika bilda en enda kyrko församling, synes kommunalnämndens eller drätselkammarens öfvertagandé af denna uppbörd icke kunna blifva med någon svårighet förenadt, och i kommuner, der liera kyrkoförsamlingar finnas, bör uppbördens fördelning på hvarje församlings medlemmar lätt kunna ske.
För att slutligen den revision af kyrko- och skolräkenskaper, som enligt gällande föreskrifter tillkommer högre myndighet, ej må anses hafva upphört genom den af kyrkostämman anställda revision, har under § 42 en erinran derom blifvit intagen.
IV. Underställning och besvär.
Hvad under denna rubrik upptages, utgår till sina hufvudsakliga delar från samma synpunkter, som de, för hvilka redogörelse är afgifven i sammanhang med förslaget om kommunalstyrelse på landet.
Det som gäller om kommunen, betraktad såsom personlighet, gäller ock om kyrkoförsamlingen såsom sådan.
De olika vägarne för besvärs anförande, i de fäll, der sådana finge ega rum, förklaras genom ärendenas olika natur, och äro för öfrigt i alla alseenden desamma, som uti 1843 års Förordning om soknestämmor finnas bestämda; och då kyrko- och skolrådet LV genom § 52 anvisas att vid sin förvaltning i egenskap af skolstyrelse ställa sig till efterrättelse de angående folkundervisningen gifna stadgar, är derigenom äfven den besvärsrätt öppen hållen, som mot styrelsens beslut kunde ifrågakomma.
Förslag till Förordning om Iiandsting.
Till de af Eders Kongl. Majit, med anledning af Rikets Ständers skrifvelse af den 12 Febr. 1858, åt Committerade gifna uppdrag bör älvan utarbetande af Förslag till Förordning om landsting, eller en länen omfattande kommunalrepresentation, ocb Committerade hafva sökt fullgöra detta uppdrag på sätt bilagda Förslag närmare utvisar.
Ifrågavarande institution är i så måtto en nyhet, att den ur synpunkten af formel organisation icke har någon egentlig motsvarighet i vara äldre förvaltningsinrättningar; men önskningarne derom kunna icke sägas vara nya.
De hafva tvärtom under de sednast förflutna fyra tiotalen af år återkommit, än uttryckta i allmänna ordalag, än åtföljda af åtskilliga i sådant afseende utarbetade förslag.
Riksdagarnes historia från år 1825 till den sednast hållna bär derom vittnesbörd.
Det var i synnerhet under riksdagen åren 1834—1835, som sådana önskningar lifligt omfattades af Rikets Ständer.
Under denna riksdag framlades af Constilutions-Utskottet ett förslag om landskapsting, ur hvilkas medlemmars krets folkombud för riksdagarne äfven skulle utses.
Från Presteståndet utgick ett förslag om förändrad bestämmelse för länens hushållningssällskaper i den syftning, att de skulle i ekonomiska angelägenheter få afgifva rådslag och i sådana ega initiativ.
Från Rorgareståndet afgafs förslag om utvecklade kommunalstyrelser ej blott, lör de mindre kommunerna, utan ock för länen.
En frukt af dessa önskningar och förslag voro de i detta underdåniga betänkande redan omförmälda Förordningarne af år 1843; men sedan derigenom handhafvandet af soknarnes och i någon mån äfven städernas kommunala angelägenheter vunnit en i flera afseenden förbättrad ordning, vände sig önskningarne omkring frågan om ordnade förmer för kommunalstyrelser, omfattande dels länen dels häradena.
Förslag dertill afgåfvos under riksdagen 1847—1848 samt de derpå följande, och förenade sig slutligen önskningarne härom uti ofvannämnda, af Rikets Ständer under sednaste riksdag aflåtna, underdåniga skrifvelse rörande landsting m. m.
LVI Det förslag om landsting, Committerade nu i underdånighet Öfverlemna, består, såsom det ock ligger i sakens natur, till större delen af momenter, som afse Tingets formela organisation, förfaringssättet vid dess förhandlingar och sammanträden, samt hvad till dess räkenskapsväsende hörer.
De constitutiva delarne upptaga den mindre delen, men de torde dock innefatta allt hvad i sådant afseende är att bestämma.
Bland dessa förekommer först frågan om de elementer, af hvilka landstinget skulle sammansättas, och förslaget besvarar den sålunda, att ej allena häradena eller tingslagen, utan ock länets städer genom ombud deruti skulle ingå.
Yäl har det ej undgått Committerades uppmärksamhet, att den olika ställning, stad och land, till följd af den olika beskaffenheten af deras näringar och ekonomiska intressen, inom samhällét innehafva, visserligen kunde göra det betähkligt, att låta städerna inträda i landstinget, hvilket i alla fall fötnäriiligast skulle hafva att vårda landsbygdens ekonomiska angelägenheter; méh då hvad nyttigt lands tinget kunde lyckas tillvägabringa till höjande af landsbygdens förkofran och välstånd äfven måste anses välgörande inverka på de inom dess omkrets belägna städers näringslif, i följd hvaraf dessa å sin sida icke borde kunna annat, än anses ega ett verkligt intresse i landsbygdens ekonomiska utveckling, och då dessutom de intelligenta krafter, hvilka i städerna kunna vafa att finna, icke borde gå för landstinget förlorade, hafva Committerade ansett städerna äfven böra ingå i landstingets sammansättning och i följd deraf taga del i de skattebidrag, sorn landstingets verksamhet för sina ändamål kan påkalla.
Den verksamhet, som skulle landstinget, med hänsigt till beskaffenheten af de till dess befogenhet hörande ärenden, tillkomma, har i 2 § blifvit uti allmänna ordalag betecknad, och dessa ordalag hafva ett ganska rymligt omfång.
Det förstås af sig sjelft, att denna verksamhet alltid mäste vara begränsad så, ätt den allmänna lagstiftningens påbud och föreskrifter dervid icke må förbises, och medlen till förekommande deraf, alt landstinget, vid utöfriingen af sina uppdrag, icke må störande ingripa uti den af Regeringsmagten insatta länsstyrelsens göromål, åligganden och embetsrättigheter, hafva blifvit nedlagda uti de stadganden om nödvändigheten af landstingsbeslutens underställande till vederbörlig fastställelse; som finnas upptagna under §§ 58—60.
Att landstinget mäste ordnas på representativ grund, ligger i sakförhållandets natur; men en viss måtta vid bestämmandet af representanternas antal torde bär så mycket hellre vara pä sitt ställe, sorn i alla fall de debatterande personernas
LVU antal vida mindre än mångsidigheten af deras kännedom om länets särskilda delar och förhållanden här utgör den tillförlitligaste garantien för väl afvägda beslut.
Vid ordnandet af landstingsmannens antal i förhällande till länets folkmängd har derföre delta antfd här blifvit beräknadt efter folkmängden inom hvarje stad och härad eller tingslag, som till landstinget eger sända ombud, och på det den numeriska undervigt, hvari städernas ombud alltid komme att befinna sig i förhållande till antalet af häradenas ombud, i sin mån måtte få en motvigt, har det förhållande härvid blifvit iakttaget, att i städerna hälften af den folkmängd, som i häradena skulle berättiga till att utse ett ombud, ansetts böra för de förra grundlägga samma berättigande.
Hvad under <§ 3 angående landstingsmannens antal är föreslaget har emellertid egentligt afseende på först sammanträdande landsting, åt hvilket Committerade ansett det höra öfverlemnas att inom de uppstälda begränsningarne och efter i öfrigt bestämda grunder vidtaga den definitiva reglering af hithö rande förhållanden, som hvarje landsting för sig kunde finna lämpligast.
Ehuru uti förslagen till kommunalstyrelse på landet och i städerna tjenstgöringsliden för Omhuden blifvit föreslagen till fyra år, är den likväl i detta förslag bestämd till två år (§ 16).
Committerade hafva härvid tagit i betraktande så väl den olika beskaffenheten af en landstingsmans tjenstgöring, hvilken för de flesta förutsätter vistelse utom deras kommun, utan annan ersättning än för sjelfva resan, som ock isynnerhet vigten och följderna för hela länet af Tingets beslut, hvilka förty erfordra en stor omsorg och insigt och alltså göra det nödigt, alt, om i dessa hänseenden misstag vid valet af ombud skulle befinnas hafva egt rum, rättelser af misstaget genom nytt, inom kortare tid återkommande, val må kunna för sig gå.
Om ett verkligt lif hos landstingen skall kunna framkallas, måste deras sammankomster blifva periodiska, och perioderna icke ställas på för långa tidsafstånd.
Committerade hafva derföre i g 17 föreslagit, att landstingen en gång på bestämd dag hvarje år skola sammanträda.
På samma gång har det ansetts nödigt, att för sammanvaro!) bestämma viss tid, hvarutöfver den icke skulle få sträckas, och detta bland annat derföre, att landstingsmännen, som utan ersättning skulle komma att såsom sådana tjenstgöra (g 24), icke för uppfyllandet af sina pligter i detta hänseende måtte drabbas af alltför stora kostnader.
Men för den händelse likväl, att vigtiga frågor under den ordinarie sammanvaron icke kunnat afslutas, eller af en eller annan anledning icke kunde lill nästa ordinarie Ting uppskjutas, har förslaget 8 LVIII velat bereda tillfälle för sådana frågors upptagande vid urtima möte, hvarom fördenskull under §§ \9 och 20 erforderliga bestämmelser blifvit intagna.
Frågan om tillsättandet af ordförande för landstinget är i liera hänseenden en fråga af vigt.
Om ändamålet med landstingets inrättande endast vore det, att af detsamma bilda en rådgifvande församling, hvilken länets höfding egde sammankalla, för att med henne ingå i rådplägningar om medlen att befordra länets ekonomiska väl, skulle det vara naturligt, att ordförandeplatsen blefve honom tillerkänd.
Sådan är likväl icke den institution, Rikets Ständer, att sluta af deras i ämnet aflåtna underdåniga skrifvelse, med landstinget afsett; det är deremot en inom lagliga gränser beslutande församling, som de önskat att i denna institution se organiserad, och ur denna synpunkt har äfven nu ifrågavarande förslag blifvit utarbetadt.
Den beslutanderätt, landstinget skulle tillkomma, innefattar väl icke den följd, att i allmänhet dess beslut ovilkorligen skulle erhålla bindande kraft; men besluten skola dock uttrycka landstingets sjelfständiga mening och erhålla verkställighet, så vidt ej ett högre statsintresse eller allmän lag deremot lägger hinder.
Den pröfning och kontroll, som ur dessa synpunkter landstingets beslut torde böra underkastas, och som uti detta förslag under §§ 58—60 äfven är reglerad, utgör ett hufvudskål att icke i landstinget insätta landshöfdingen såsom ordförande.
Det vore att försätta honom i en falsk ställning, som lätt kan undvikas genom den i sjelfva verket högre ställning, honom, enligt förslaget, skulle tillkomma.
Han skulle försättas i en falsk ställning, om han, efter att i sin egenskap af landstingets ordförande hafva funnit sina der försvarade meningar och lörslag rörande länets angelägenheter underkända af Tingets pluralitet, skulle i sin egenskap af landshöfding, vidhållande samma sina åsigter, anse sig föranlåten att vägra fastställelse på pluralitetens beslut, äfven om goda skäl för en sådan vägran kunde anföras.
Missförstånd och misstydningar kunde så lätt derigenom framkallas och måhända leda till en splittring, som hvarken för saken eller i allmänhet för institutionen vore nyttig, och som alltså redan derföre bör afböjas; och då härtill kommer, alt det äfven vore stridande mot anden i vår lagstiftning, att låta samma ärende i två instanser af samma person handläggas och prölvas, hafva Commitlerade, efter öfvervägande af allt detta, låtit tanken på landshöfdingens insättande såsom ordförande i landstinget falla och endast förbehållit honom rättighet att deltaga i landstingets förhandlingar när han så finner för godt.
I anseende likväl lill den betydelse, landstinget, genom arten och omfånget af sin verksamhet, skulle inom administrationen komma att erhålla; i betraktande ytterligare af den nära för - LIX bindelse, sorn emellan statsförvaltningen och Tingets åtgärder och beslut, i följd af sakförhållandets natur, ovilkorligen eger rum, samt af den ansvarsfulla ställning, en Tingets ordförande redan derigenom intager, att det på hans upplysta och fasta pröfning i många fall måste ankomma att afgöra, huruvida ett ärende må kunna anses ligga inom Tingets befogenhet ur annan synpunkt, än allena såsom föremål för petition; och vid öfvervägande derjemte, att den tid af regelmässigt sex dagar, som för landstingets sammanvaro blifvit föreslagen, icke borde på bekostnad af den för de egentliga hufvudärendenas pröfning erforderliga tid kunna afkortas genom möjliga meningsstrider om hvilken person till ordförande borde utses, tvister, som genast vid Tingets början kunde alstra splittring, till skada för hufvudfrågornaS lugna behandling, hafva Committerade icke heller funnit lämpligt, att ordföranden skulle genom val af Tinget utses, och derföre föreslagit, att det må vara Kongl.
Maj: t förbehållet att till ordförande för hvarje ordinarie landsting utse någon bland dess ledamöter.
Hvad angående rättigheten, att i landstinget väcka frågor och förslag till dess pröfning, äfvensom om ärendenas behandling derstädes, under §§ 32—39 förekommer, hvilar på så enkla, från sakförhållandet hemtade grunder, att närmare redogörelse derför torde vara öfverilödig.
Rättigheten att inom länet upptaga erforderliga skattebidrag torde böra medgifvas vara ett nödvändigt vilkor för landstingets blifvande förmåga, att kunna verka för sina ändamål.
Committerade hafva föreslagit (§ 47) att till bestämmande grund för dessa bidrags uttaxering bevillningen till staten enligt 2:a artikeln skulle fastställas, utan att mantal eller fastighetsvärde härvid borde ifrågakomma, eller, beträffande skattskyldigheten, någon skilnad ega rum med afseende på det större eller mindre gagn, eller det olika intresse, olika delar af länet eller olika klasser af de skattskyldiga kunde af ett eller annat beslutadt företag anse sig hafva att förvänta.
Detta större eller mindre gagn af olika företag kunde vara vexlande.
Den ena gången kunde det i större mån tillfalla en del af länet och dess bebyggare; en annan gång någon annan.
Skiftningarne häruti kunde ej med tillräcklig noggrannhet beräknas; men af länets välstånd och framåtskridande i allmänhet borde alla delar deraf finna sig väl.
Likväl, och på det nya företag, som medföra kostnader, måtte till sin behöflighet och nytta hafva inom landstinget vunnit ett allmännare erkännande, hafva Committerade funnit skäligt föreslå (§ 40), att beslut om afgifters påläggande till uttaxering för längre tid än fem år, och i allmänhet LX rörande nya företag, skola erfordra en pluralitet, bestående af tvåtredjedelar af de afgifna rösterna.
För debiteringen och uppbörden af lands ting smed len äfvensom för upprättande af räkenskaperna och deras revision föreslås under §<§ 48—57 erforderliga, efter förhållandena lämpade, föreskrifter.
Vidkommande de under §§ 58—60 upptagna förslag, rörande den underställning till högre pröfning och fastställelse, som iandstingets beslut borde undergå för att kunna vinna bindande kraft, utgå de från samma principiela grunder, som redan i fråga om kommuners beslut i allmänhet blifvit bär ofvan utvecklade.
Hvad åter särskildt angår den omständigheten, att, utom de Kongl. Maj:ls omedelbara pröfning förbehållna frågor, äfven de flesta andra af landstingets beslut skulle, för sin giltighet, erfordra Kon:s Befallningshafvandes fastställelse, har den sin grund deruti, att ju mera omfattande och mångsidig landstingets verksamhet, i följd af sin egen natur, måste blifva, och ju lättare dess beslut alltså kunde komma i beröring och kollision med den gällande, allmänna ekonomiska lagstiftningen, desto angelägnare är det, att en till afböjande af en sådan kollision erforderlig pröfning måtte i tid varda anställd; och,detta särskildt äfven derföre, att, då gränserna för landstingets verksamhet icke torde lämpligen kunna uti bestämda ordalag uttryckas, eller genom uppräkning af ärendena punktvis uppdragas, den tänkbara våda för den allmänna förvaltningens obehindrade gång, som häraf möjligen vore att befara, genom den föreslagna ordningen på ett enkelt sätt aflägsnas.
— Vid ett sådant förhållande måste ock den enskildes rättighet, att mot landstingets beslut anföra besvär, inskränkas till endast de fall, der han anser sin egen rätt vara genom beslutet kränkt.
Det i den sista eller 63 § intagna medgifvande, att, der i anseende till läge eller andra särskilda förhållanden inom olika delar af ett län det skulle befinnas, att ett landsting, gemensamt för hela länet, icke skulle vara ändamålsenligt, två landsting må kunna bildas, innefattar ej annat än ett erkännande, att vid administrativa regleringar olika yttre förhållanden kunna för samma ändamål fordra olika inrättningar.
Frågor af denna beskaffenhet skulle för öfrigt alltid ankomma på Kongl. Maj:ts slutliga pröfning och afgörande.
J/XI Till närmare belysning af föreskrifterna i §§ 60 och 65 af förslaget till Förordning om kommunalstyrelse på landet, äfvensom af föreskrifterna i § 3 af förslag till Förordning om landsting, hafva tabeller blifvit uppgjorda, att såsom bilagor åtfölja förslagen, och, om dessa i sin ordning vinna kraft af lag, tjena vederbörande till efterrättelse.
— De af en del ledamöter afgifna, från pluralitetens afvikande, meningar varda härjemte i underdånighet öfverlemnade.
Med djupaste vördnad, trohet och nit hafva Committerade
Nåden framlefva, Stormägtigste, Allernådigste Konung!
K ders Konglig
Majestäts underdånigste och tropligtigste tjenare och undersåter S.
VON TROIL. J. J.
NORDSTRÖM. C. J. STOLPE. G. W. GUMAELIUS.
C. H. EKSTRAND. NILS LARSSON. L. Möller.
Hörbergska Boktryckeriet, 1859.
Förslag - till Förordning om Kommunalstyrelse på landet. i.
Allmänna stadgande». § 1- Hvarje socken på landet utgör för sig ett särskildt kommunalsamhälle för vårdande af sina gemensamma ordnings- och hushållningsangelägenheter, efter hvad derom i denna Förordning närmare bestämmes.
Om handläggning af kyrkliga ärenden, är särkildt stadgadt. § 2.
Der två eller flera socknar redan äro under gemensam kommunalförvaltning förenade, må dervid förblifva, lill dess, efter gjord framställning och vederbörandes hörande, Konungens Befallningshafvande annorlunda förordnar. § 3- Der två eller flere socknar inom samma län tillböra ett pastorat, må ock de kunna om gemensam kommunalförvaltning sig förena.
Framställning om sådan förening ingifves till Konungens Befallningshafvande, som eger derom förordna.
Lands- och stadskommun må icke under gemensam kommunalförvaltning förenas. § 4.
Medlem af eli kommunalsamhälle på landet är en hvar, som der eger eller brukar jord eller annan fastighet, eller der idkar bergsbruk, handel, låbriksrörelse, handtverk eller annat allmän bevillning underkastadt näringsfång, eller eljest, till följd af gällande Förordningar, sitt laga bo och hemvist der häfver eller hafva bör. § 5.
Hvad kommunen tillhörer, antingen i fastighet, inkomstgifvande rättighet eller i rörligt kapital, såsom ock de medel, Staten kan hafva åt densamma beviljat, må, der ej annorledes stadgadt är, såsom tillgång lill betäckande af kommunens gemensamma utgifter anses, och skall förvaltas på sätt här nedan sägs.
Till bestridande af utgifter, som utöfver nu nämnda tillgångar kunna för kommunens gemensamma gagn, eller till fullgörande af någon densamma åliggande skyldighet, erfordras, ege kommunen, alt om upptagande inom sig af bidrag, antingen i penningar, persedlar eller Ijenslbarheter, besluta på sätt och enligt de grunder, denna Förordning stadgar. § filt om mun en på landel utöfvar sin beslutanderätt i kommunalstämma.
Beslutens verkställighet uppdrages åt en Kommunalnämnd, eller ål andra för särskilda verkställighetsålgärder utsedda styrelser eller personer; allt i enlighet med de i denna Förordning gifna föreskrifter.
Ej må kommunalmyndighet sig befatta med verkställighets— åtgärd, som till offentlig myndighet hörer. 3 II.
Olli koniiiiuuulstäiiiiiian § 7.
Alla de angelägenheter, deni kommunen såsom sådan eger atl vårda, skola till öfverläggning och beslut i kommunalstämma upptagas.