Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En dag kallade Sif Od-Svipdag inför sig och sade honom, att som han nu var fullvuxen, borde han gå och uträtta något prisvärdt.
Svipdag svarade, att han tänkt gå söderut, för att kämpa mot Halfdan, därför att denne röfvade hans moder Groa från Egil; dock funne han det betänkligt, emedan han lefvat sina första år under Halfdans tak och alltid var af honom väl sedd.
Och under Halfdans tak hade han en halfbroder Gudhorm, som också var Groas son.
Sif sade, att hon delade Svipdags betänkligheter och ville råda honom till annat.
Han skulle begifva sig in i Jotunheim och därifrån återföra Fröj och Fröja.
Svipdag svarade icke nej; det blygdes han för.
Men företaget syntes honom vida öfverstiga hans krafter, och han misstänkte, att Sif, som var hans styfmoder, icke frågade mycket efter hans väl.
Han tyckte sig förut ha märkt, att Sif gynnade sin son Ull mer än honom.
Dock hade detta aldrig rubbat vänskapen mellan Svipdag och halfbrodern, ty Ull hade alltid underordnat sig Svipdag och sett upp till honom.
Efter nattens inbrott gick han till Groas kummelgrift på bärget.
Han hade hört, att de döda äro lättare att återkalla och lyssna mer till jordelifvet, när natten är inne.
Han ställde sig vid griftens dörr och sade högt: »vakna, Groa! vakna, moder!
Det är din son som väcker dig ur dödens sömn.
Minns du hvad du sade, att jag skulle gå till din graf, om svåra öden hotade mig?
Vakna, goda kvinna och hjälp din son!»
Groas till underjorden gångne ande hörde sonens röst och kom och lifvade stoftet i grafkammaren.
Där inifrån ljöd hennes röst:
»hvilket öde har drabbat mitt barn?
Till hvilken olycka är du född, då du kallar på din moder, som farit ur de lefvandes värld?» Svipdag svarade:
»Hon, som efter dig famnade min fader, har illslugt ålagt mig att söka ett oupphinneligt mål.»
Men rösten från grafven uppmanade honom att icke tveka.
»Bidar du själf en gynnsam utgång, skall nog nornan leda dig på rätt stråt.» »Sjung då», bad Svipdag, »goda galder öfver din son!» Och Groa sjöng, att
Urd skall upprätthålla honom, då han glädjelös vandrar sina stigar; att om underjordsälfvar svälla och hota hans lif med sina flöden, skola de sjunka och strömma ned till Hel; att om han råkar ut för fiender och slås i bojor, skall fiendtligt sinne vända sig till förlikning och bojorna lossna för hans andedrägt; att om han hotas af orkan på hafvet, skola i världskvarnen vind och böljor endrägtigt gånga samman och gifva honom trygg färd; att om hans väg går genom Nifelheim, han där må vandra trygg i nattligt mörker, samt om han kommer till Mimers rike och har att samtala med den vapenrike jätten, mannavett och vältalighet må vara honom rikligt gifna.
Groa gaf Svipdag sin välsignelse till afsked, och han gick tröstad därifrån.
Följande morgon fick han veta, att Ull ville följa honom, och att föräldrarne tillåtit det.
Egil gick med sina söner till en af sina skattegömmor och lät dem välja åt sig hjälmar, brynjor och svärd.
Dagligen förde han dem till lekvallen, lät dem där pröfva alla idrotter, hvari han själf var mästare, och lärde dem mången fint, hvarmed en snarrådig och spänstig kämpe kan öfvervinna starkare motståndare.
När de hunnit den fullkomlighet han önskat, bestämdes dagen för deras affärd.
Sköldar, sådana att de kunna göras till skidor och båtar, gaf han dem äfven.
Vid afskedsmåltiden hade Sif tillredt en visdomsrätt.
I Midgard tro många, att den rätten beredes genom kokning på ett visst slags ormar.
Hon kunde icke låta bli att ställa fatet så, att den starkare delen af visdomsfödan kom framför Ull.
Svipdag svängde på fatet och tog hvad hon ämnat den egne sonen.
Efter måltiden vinkade Sif Svipdag afsides och bad honom icke se ned på Ull.
Svipdag svarade: »Den som ser ned på en trogen vän blir mindre än han.»
Bröderna sade hemmet farväl och vandrade norrut till Elivågor.
Där sågo de sin faders öfvergifna borg, där Tor så mången gång gästat honom.
De gingo öfver Elivågor och följde utefter Jotunheimskusten.
Där de funno jättegårdar, sökte de natthärbärge och emottogos väl, emedan de voro Valands brorsöner.
Bland alla jättar gällde
Valand den tiden som höfding.
Med ingen vågade de dock tala om Fröj och Fröja.
Det skulle väckt misstankar.
Men en ledtråd hade de för färden.
De visste, att Fröj och Fröja vistades bland jättarne af Beles stam och de letade ut, att denna stam, en af de styggaste i Jotunheim, bodde högt upp vid det nordliga hafsbandet i en labyrint af förvillande töckenhöljda skär.
Färden dit upp var lång och svår.
Bröderna hade att uthärda månget dygn sådant som det då Tor fann deras fader hjälplös i Elivågor.
Men Groa hade sjungit, att Urd skall upprätthålla Svipdag på glädjelösa stigar och föra honom på rätt stråt.
De hunno den skärgård, där Beles stam bygger.
Många gånger under dessa år hade Njord med andra gudar å Skidbladner kringirrat i dessa farvatten, gagnlöst sökande son och dotter, kämpande med hagelstormar, som förmörkade luften, med hafsvidunder, som klängde sig kring skeppets köl och ville draga det i djupet, med resar, som från strandklipporna kastade stenblock med sina slungor.
Valands brorsöner kunde här taga sig bättre fram än asagudarne.
Stormutsändarens fränder hade hitintills blifvit väl mottagne af Jotunheimsbebyggarne.
De blefvo det äfven här hos Beles stam, fast på sitt eget vis.
Jättarne däruppe hade ryktesvis hört, att bröderna voro att vänta, och afvaktade dem med ett sändeskap på stranden.
Sändeskapet, till hvilket hörde tre bröder Grepp, som bland de sina gällde som skalder, bar, för högtidlighetens skull, en nidstång med sig, hvarpå ett hästhufvud hängde.
Sedan gästerna hälsats, föreslog den älste Grepp Svipdag att förkorta vägen till borgen med en täflan i nidvisor och hemställde, om ej segraren borde taga den öfvervunnes hufvud som segerpris.
Den kvicke Svipdag gjorde jätten snart svarslös, och denne rusade förbittrad före dem till jättehöfdingens sal och skrek, att detta var gäster, som borde mista lifvet.
När Svipdag och Ull inträdde i salen – Svipdag främst, Ull bakom honom – hälsades de af de innevarande välkomna med hundskall och tjut, och mattan, hvarpå Svipdag trampade, drogs undan hans fötter, så att han skulle fallit baklänges, om icke Ull hindrat det.
Då sade Svipdag: »Bar är broderlös rygg, äfven om den är brynjeklädd».
Bland dessa tursar ansågs ett sådant mottagande som älskvärdt skämt, nidvisan som det rätta skaldskapet, fräckheten som kvickhet och sveket som bevis på utveckladt förstånd.
Det var så mycket mer öfverraskande att se höfdingen och hans syster, som suto i högsätena.
De voro båda unga, till utseendet så sköna och till later så ädla, att intet tvifvel kunde vara om att ynglingen var Fröj och systern Fröja.
Men det var också tydligt, att båda voro under trolldomsinflytande.
Fröj såg dyster och misstänksam ut.
Fröja var som frånvarande och försjunken i drömmar.
De behandlades af omgifningen som de förnämsta på stället, och om Fröj befallde något, åtlyddes det.
Orsaken härtill var den, att Valand på detta vilkor utlämnat gudasyskonen och hotat med värsta hämd, om icke villkoret uppfylldes.
En enda gång hade det händt, att en af jättarne uppträdde fräckt mot den unge vanaguden.
Jätten var Bele (»skällaren»), stammens egentlige höfding.
Då ryckte Fröj från väggen ett hjorthorn och gaf honom ett dråpslag.
Fröja skulle alla tursarne velat ega; men ingen dristade att närma sig henne.
Den älste af Grepparne sökte göra sig behaglig för hennes ögon, men hon tycktes icke veta om hans närvaro.
Det smeknamn, hvarmed tursarne sins emellan benämde Fröja, var Syr (»grisen»), namnet på ett djur, som i deras tycke var det behagligaste af alla och mönstret af skönhet och prydlighet.
Om de dagar alfbröderna tillbragte i detta lag kan i korthet sägas, att de önskat dem vara färre.
Från morgon till afton vilda dryckeslag, ohöfviska sånger uppstämda af skällande och tjutande röster, öfverfall, slagsmål och dråp.
Jättarne hade tydligen föresatt sig, att Svipdag och Ull icke skulle komma lefvande därifrån.
Den älste Grepp, som tyckt sig finna, att den tysta Fröjas blick ofta hvilade på Svipdag, blef svartsjuk och sökte lönnmörda denne, men vardt i försöket nedhuggen af Ull, som sörjde mer för broderns än sin egen säkerhet.
Grepps bröder ropade på hämd; Fröj sade då, att Grepp var fallen på sina gärningar, och att de, som ville taga hans gästers lif, skulle göra det i ärlig strid.
Nu följde utmaning på utmaning och tvekamp på tvekamp.
Svipdag var uppfinningsrik i att välja gynnsamma vilkor för striden, och bröderna förstodo att ömsesidigt skydda hvarandra och på samma gång gemensamt angripa.
Det var som om Egil i dem tvefaldigats, och då härtill kom deras i Ivaldesönernas smedja hamrade vapens ofantliga öfverlägsenhet, så är det ej att undra, att de vunno ständig seger.
De trolöse jättarne kunde ej häller öfverraska dem i sömnen, ty den ene brodern höll vapenvakt öfver den andres slummer.
Under allt detta försummade Svipdag intet för sin plans bästa.
Att få ett hemligt samtal med
Fröja var svårt och skulle tjenat till intet, emedan hon knappt syntes fatta hvad man sade till henne.
Fröj åter undvek samtal eller afklippte dem, innan Svipdag kommit till sak.
Men en gång, när de blifvit ensamme, påminde denne om att han var son af Egil, som med Valand varit Fröjs fosterfader, och att de två fördenskull vore förenade med fosterbrödralagets band.
Fröj anmärkte, att Valand och Egil illa uppfyllt vårdares plikter.
Svipdag sade, att han och Ull kommit att försona detta och få den skuld häfd, som för brutna eder tyngde på Ivaldes slägt.
De hade också kommit för att frälsa världen och människoslägtet, som skulle tillintetgöras, om icke årsväxtens gud och fruktsamhetens gudinna återvände till Asgard.
Fröj genmälde, att hans långa fångenskap hos de uslaste af Ymers afkomma och hans oförmåga under denna tid att hjälpa människorna, som trott på hans makt och blotat till honom, hade höljt honom med så mycken skymf och vanära, att han fann det bättre att stanna där han var.
Svipdag frågade, om han glömt, att han hade en fader, som sörjde hans förlust, och oaflåtligt, under svåra faror, efterletade honom.
Då brast Fröj i gråt, men upprepade, att han icke skulle följa Svipdag.
Men han ville gifva bröderna ett tillfälle att fly med Fröja, och han skulle, om möjligt, fördröja och missleda förföljelse.
Härmed måste alfbröderna åtnöja sig.
En natt då jättarne hållit ett vildt dryckeslag och voro omtöcknade till sina sinnen eller försjunkna i tung sömn, lämnade bröderna jättegården och hade Fröja med sig.
De styrde kosan öfver skärgårdens upprörda böljor till kustlandet.
Där utbredde sig vida skarsnöbetäckta slätter, öfver hvilka deras skidor struko fram nästan med pilens fart, och längre fram mötte djupa skogar, som i nödfall kunde gömma mot förföljelse.
De stannade icke, förrän de hunnit in i en skog.
Här beslöto de hvila och tillreda åt Fröja ett läger så godt det läte göra sig.
Medan Ull flätade ett skydd af barrträdets kvistar och gjorde därunder en bädd af mossa, satt Svipdag bredvid vanadisen.
Månen stod öfver trädtopparne och sken på hennes anlete.
Svipdag såg betagen in i det, och han talade glada, uppmuntrande ord.
Men Fröja stirrade på marken; hon lyfte icke en enda gång sin blick.
Han bad henne göra det och sade, att hans kärlek ej hoppades mer än det enda ögonkast, hvarom han bad.
Men ögonlockens fransar förblefvo orörliga.
Han förde henne då till hennes bädd, och bröderna bjödo henne god natt.
När de om morgonen sökte henne där, var hon försvunnen, och de efterletade henne länge och förgäfves.
De ropade, men fingo intet svar.
Flere dagar förledo med ängsligt sökande.
Det var den tid på året, då nätterna äro som längst.
Så kom aftonen af årets kortaste dag.
Pinglor hördes i skogen, en jättegård måtte finnas i grannskapet, och bröderna gingo, för att söka härbärge, åt det håll, hvarifrån pinglandet ljöd.
De kommo till ett glad (öppen plats i skogen), begränsadt på en sida af ett lodrätt bärg.
Mot en dörr i detta gick en skara getter med klingande skällor, och bakom dem två kvinnor, den ena en jättinna, den andra klädd som getpiga.
När hjorden drifvits in, öppnade jättinnan en annan dörr, och vinterkvällsolens röda sken föll in därigenom och belyste hennes sal.
Bröderna gingo fram och bådo om natthärbärge.
Hon mottog dem vänligt, när hon hört, att de voro Valands brorsöner.
»Han har nu länge varit den bäste af alla jättar», sade hon.
Bröderna sågo, att getpigan var Fröja.
Jättinnan hade funnit henne i skogen och gifvit henne tjänst.
Svipdag och Ull låtsade icke känna henne, och hon syntes ej häller känna dem.
Jättinnan var litet misstänksam i den punkten, men lugnade sig snart.
Vid aftonmåltiden betraktade hon sina gäster, och de syntes henne vara vackra ynglingar.
Mäst tyckte hon om Svipdag, som vid bordet var munter och infallsrik, och det föreföll henne, att hon ej kunde önska bättre än att han stannade och blefve hennes man.
Hon berömde sin gård, sina hjordar och egodelar och sporde, om det icke vore tröttsamt i längden att drifva omkring i världen på äfventyr.
Svipdag genmälde, att han redan, så ung han var, fått nog däraf och gärna ville bli bofast man med hustru och barn; och eftersom hans slägt hade brutit både med gudar och människor, före han nu med sin broder de villsamma stigarne i Jotunheim, för att där leta sig hustru.
Dock väntade han sig föga lycka på giljareväg därstädes, ty han hade icke en jättes växt och art.
Jättinnan svarade, att en liten karl vore också en karl, och ville Svipdag ha en kortare hustru, så förstod hon konsten att göra sig så kort som han behagade.
Svipdag sade, att hans ärende i Jotunheim vore lyckligt uträttadt, om han funne nåd för hennes ögon.
Hon lät veta, att det hade han funnit, och att det var henne en heder att befryndas med den ärorika och fräjdade Ivaldeslägten.
Dryckesskålarne bräddades med jättegårdens öl; det glammades lustigt under kvällen – endast getpigan teg –, och det vardt öfverenskommet, att brölloppet skulle hållas, så snart som brudens närmaste slägt hunnit underrättas och infinna sig till fästen.
Hon skulle följande morgon begifva sig ut och bjuda dem.
Vigseln skulle ske i all enkelhet, och endast de aderton närmaste jättefamiljerna inbjudas.
Långt innan följande morgons sol uppgått, hade gårdens egarinna färdats ut i bröllopsbjudnings-ärende.
Svipdag och Ull hade knappt sett henne fara in i skogen, förrän de påspände sina skidor och med
Fröja fortsatte sin flykt.
Mot aftonen hade de hunnit ned till kusten och satte öfver Elivågor.
Då kom bakom dem en rasande orkan, som öfver störtande tallar bröt sig väg genom skogen ned till stranden och öfver vattnet, så att Elivågors böljor reste sig skyhöga.
Bröderna gissade, att det var bruden och de aderton inbjudna jättefamiljerna, som beredde dem denna afskedshälsning.
Galdern, som Groa sjungit, lugnade hafvet.
Svipdag och Ull anlände lyckligt med Fröja till Egils och Sifs hem.
Svipdag var likväl mer sorgsen än glad.
Han omtalade för Sif, att han icke fått en enda blick, icke ett enda ord af henne, som han frälsat ur jättevåld.
Sif, som såg, att han var förälskad, bad honom icke tala till Fröja ett ord om kärlek.
Vore det så, att vanadisen gömde en känsla för honom, skulle Sif nog upptäcka det.
Annars måste han försöka glömma henne; men i hvarje fall vore det hans plikt och hans ära att sända henne ren och oskyldig tillbaka till Asgard.
Valands dotter
Skade vistades vid denna tid hos Egil.
Sif tillställde ett låtsadt bröllop mällan Svipdag och henne.
Fröja kläddes till brudtärna.
Fram mot natten följde hon Svipdag och Skade till brudgemaket.
Där stod hon tyst med fälld och tårad blick och såg icke, att facklans låga närmades hennes hand, och kände icke dess sveda.
Svipdag tog facklan och sade, att brölloppet var ett skämt.
Då klarnade hennes anlete, och hon såg på Svipdag.
Den kloka Sif anordnade då genast en värklig bröllopsfäst mällan Fröja och honom.
Men när hvilans stund kom, lade Svipdag, såsom
Sif tillsagt honom, ett bart svärd mällan sig och bruden.
Sif tog svaneham och flög mot söder, och när hon återkom, visste man i Asgard, att Fröja var genom Svipdag frälsad ur jättevåld.
Hon hämtades till den glänsande gudaborgen däruppe, och stor var asafaderns och alla gudars och gudinnors glädje öfver hennes återkomst.
Sif och Skade togo åter svaneham och flögo mot norr.
De kände nu genom Svipdag, hvar borgen låg, där Fröj var på samma gång höfding och fånge.
De flögo öfver de svarta holmarne i Bele-stammens skärgård och sågo, att jättarne där voro stadda på flyttning.
Sedan Fröja blifvit bortförd och deras tillhåll upptäckt, kände de sig icke säkra; de hade satt båtar i sjön och voro på väg med Fröj till än nordligare ängder.
Svanemöarna flögo vidare och späjade.
De funno Skidbladner, bemannadt med vaner, ligga förtöjdt i en vik.
På en klippa där bredvid satt Njord sorgsen och grubblande.
Trolldom och töcken gäckade städse hans letningar.
En gyllene ring föll nu i hans knä; han skådade upp och såg två svanar glänsa i rymden mot de mörka drifvande molnen.
På ringen såg han runor ristade, som sade honom, hvar Fröj vore att finna.
Skidbladner, städse gynnadt af medvind, styrdes dit; de flyttande jättarne öfverrumplades.
Njord nedlade med egen hand det vidunder, som under färden vaktade Fröj, och han återvände med sin son till Asgard.
Idun, Fröja och Fröj voro återvunna åt gudarne.
Växtlighetsdiserna visade sig åter som deras vänner.
Valand, den förfärlige, var dräpt och fimbulvinterns makt därmed bruten.
HALFDANS TÅG MOT NORDEN. EGILS DÖD.
Nu kommo öfver Midgard år som voro löftesrika för lif och blomstring.
Isfälten, som betäckte den stora nordiska ön, smälte under solens varma strålar.
Så tyst det förut varit på de ofantliga jökelslätterna, så lifligt var där nu, ty oräkneliga rännilar sorlade där och förenade sig till bäckar, som gräfde sig allt djupare bäddar och med samlad kraft vordo till åar och älfvar, hvilka mällan grönskimrande isväggar brusade hän till hafvet.
Mer och mer drogo sig isfälten tillbaka.
För hvarje år visade sig grönskan något tidigare i dalarne och räckte något längre.
Vintern började närma sig lagstadgade gränser och nöja sig med de månskiften, som ursprungligen blifvit tilldelade den.
Trädslag, som under fimbulvintern blifvit förkrympta till buskar eller till refvor, som kröpo under snön utefter marken, började resa sig med stam och krona, och de många, som dött ut, fingo efterträdare genom frön, som vind och bölja förde öfver till norden.
Denna förvandling gick först sakta, men vardt underbart påskyndad genom en tilldragelse i människovärlden.
Folkstammarne söder om hafvet i det stora rike Halfdan behärrskade, sammankallades af honom till tings, och han frågade dem, om de vore af hans tanke, att det heliga land, som hade i sitt sköte fädernas grafvar, borde återvinnas och nybyggas.
Folkets samlade stridsmän gåfvo sitt ja med rop och vapenklang.
Alla de utvandrade stammarne uppställde manstarka krigareskaror, anförda af män, som tillhörde deras yppersta ätter.
Budlungar, hildingar och lofdungar sällade sig med sina stridsmannaföljen under Halfdans fanor.
Dessa ätter och flere af dem, som äro fräjdade i Midgard, voro befryndade med Sköld-Borgars och härstammade från de män och kvinnor, som voro ypperst i Aurvangalandet, när Heimdall kom dit med sädeskärfven.
En flotta utrustades, och hären landsteg i nämda land.
Svearne och de med dem sammanboende alferna, som byggde där, ville icke ansluta sig till härfärden och draga norrut.
De bördiga fält de nu en tid innehaft, dem ville de behålla.
De vägrade utbyta dem mot sitt gamla land omkring den örika sjö, hvars vatten blandar sig med saltsjöns, ty där uppe härrskade ju ännu vintermakterna.
Svearnes höfdingar samlade sina stridskrafter, för att tillbakavisa Halfdans.
Främst bland desse höfdingar voro de af skilfingarnes (ynglingarnes) ätt, som, äfven den, var befryndad med Sköld-Borgars; och på svearnes sida, likasom på den andra, stredo hildingar och budlungar.
Kampen vardt hård, och vikande för öfvermakten, måste svearne öfvergifva Aurvangalandet och draga nordligare.
Med förvåning märkte de, att deras återtåg följdes af vår och blomster och flyttfågelskaror.
Isfälten veko allt efter som de tågade mot norr.
Framför dem i fjärran drogo moln, som sände ljungeldar ned mot de smältande isjöklarne.
Det var Tor, som åskade där och gjorde det obehagligt för därvarande invandrare från Jotunheim att kvarstanna i det längsta.
Man såg jättarne lämna sina nybyggen och med svarta boskapshjordar tåga bort öfver snöfälten, och allt efter som dessa smälte, ryckte svearne efter, och bakom svearne Halfdans härskaror, som trängde dem framför sig.
På Moins hedar gjorde svearne halt och sökte än en gång häjda sina fränder från södern.
Det kom till ett blodigt fältslag, hvari svearnes bragder väckte Halfdans beundran; men de kämpade ej blott mot människor, utan mot gudarne och ödet och måste vika.
Halfdans fylkingar redo i luften valkyrior, rustade med hjälmar, brynjor och gyllene spjut.
Från deras hästars manar och betsel droppade äringsgifvande dagg öfver fält, som i åratal ej burit annat än frostblommor.
Bland svearnes kämpar var hildingen Hildeger en af de ypperste.
Han var Halfdans halfbroder och son af Drott, som varit gift med en sveahöfding, hildingarnes stamfader, innan hon blef Sköld-Borgars maka.
Halfdan hade på svearnes sida iakttagit en ståtlig kämpe, som stred bland de främste och åstadkom stort manfall.
Denne var Hildeger.
När härarne en gång stodo uppställde mot hvarandra, gick Halfdan fram och utmanade honom utan att veta, att det var hans halfbroder.
Hildeger hade för brodersbandets skull länge undvikit att sammanträffa med Halfdan i drabbningarna.
Nu efter den offentliga utmaningen kunde han icke undvika det längre, såvida han icke ville uppenbara, att han var Halfdans broder.
Men det ville han icke för Halfdans skull; ty, tänkte han, omtalar jag, att jag är hans broder och Halfdan likväl påyrkar tvekamp, så gör han sig skyldig till nidingsdåd; men afstår han från tvekampen, kunna onda tungor få ett skenskäl att säga, att han en gång varit rädd.
Fördenskull gick nu Hildeger fram ur svearnes led.
Tvekampen mällan dem fördes med svärd, och hafva våra fäder sagt, att Valands uppfinning, svärdet, åtminstone i dess första tider, sällan drogs utan att vålla frändedråp.
Hildeger föll, efter skiftade hugg, dödligt sårad.
Då lät han Halfdan veta hvem han var.
»Mig födde Drott i Svitiod; dig bland danerna.
Förlåt, att jag icke sade dig, hvem jag är.
Vi ha hvilat vid samma modersbarm.
Låt nu brodern varda svept i sin broders mantel!»
Halfdan grät och lade sin mantel kring hans lik.
Svearne hade slutligen måst rygga så långt upp som till Svarins hög, samma ställe, där vid fimbulvinterns början deras höfdingar och alferna hade samlat sig och beslutat den utvandring, till följd af hvilken Sköld-Borgar med sitt folk och så många andra drog söderut och hans son Halfdan grundlade sitt stora rike på andra sidan hafvet.
Det fanns för svearne intet skäl mer att fortsätta kriget.
De vackra ängder de förut bebyggt kring den örika och fjärdrika sjön, stodo åter gröna med speglande skogar utefter stränderna, och med andakt hade de återsett sina fäders kummelgrifter och ättehögar.
Här var deras odalland, och här bjöd dem Halfdan att stanna.
Det ämnade de också göra, men ansågo det lända dem till mindre heder att emottaga fred från hans hand än nödga honom med vapen att vika tillbaka.
Egil och Svipdag kommo norrifrån, slöto sig till dem och eggade dem att tillbakavisa fredsanbudet.
Egils hopp var att vid Svarins hög nedlägga Groas röfvare.
Till Halfdan och hans här kom bud, att Egil med de alltid träffande pilarne anländt till fiendens läger.
Detta var ingen god nyhet, och ansåg sig Halfdan själf kårad att dö för ett skott från hans båge, om Egil uppträdde på valplatsen.
Kvällen före slaget kommo Halfdans späjare och sade, att de visste, hvar Egil tagit natthärbärge.
Följd af Hamal och andra valda kämpar, bland hvilka hildingen Hildebrand, smög
Halfdan mällan svearnes utposter till det hus, där Egil och Svipdag suto i dryckesgille med sveakämpar.
Huset stormades så oförmodadt och häftigt, att Egil ej hunnit lägga pil till bågsträng, innan han föll under Halfdans klubba.
Svipdag och andra där inne räddade sig med flykten.
Följande dag stod slaget vid Svarins hög.
Här föllo många å ömse sidor, och bland de fallne voro alfkämpar, som en gång hängde med Tjalve vid Tors starkhetsbälte, då han vadade genom Elivågor.