Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domkapitlet ville, att E. derefter skulle öfvergifva de lärda studierna samt informeras i “räkne- och skrifvareklassen, för att framdeles i något civilt embete befordras“.
Då E. 1714 ville dimitteras till akademien, anmodades rektor vid skolan att alldeles afråda honom från att fortsätta studierna.
E. blef dock student, kom 1716 till ofvannämnde församling och dog derstädes 1734.
Emellertid är det nästan oförklarligt att en sådan paragraf, som den 1:sta i Missgerningsbalkens 2:dra kapitel (“Hvar som brukar truldom och skadar annan till kropp eller egendom, och varder med fulla skjäl thertill vunnen, miste lifvet.
Får någor död ther af, tå skal man steglas och kona halshuggas och i båle brännas.
Hafver man låtit trulkarl thet gjöra eller hulpit til at then gjerning fullkomna, vare lag samma“), fick plats i 1744 års lag och med så ovilkorlig straffbestämmelse, att det gällde lifvets förlust vid minsta skada, så mycket mer förvånande, som hvarken lands- eller stadslagen bestraffade trolldom i annat fall än om någon menniska derigenom dödades, då trollkarlen borde steglas och trollkonan brännas.
“Det förtjenar anmärkas“ – yttrar en författare – “att trolldomsfebern isynnerhet framgick i de aflägsna skogs- och bergstrakterna, der en hög och poetisk natur kraftigt talar till inbillningen.
Gammal folktro qvarlefver länge hos bergsboer, och ensliga vandringar i de öde skogarne bland bergens skuggor äro särdeles tjenliga att väcka dystra och hemska inbillningar.
Tron på det underbara befordras af sjelfva naturen och förvirrar de religiösa begreppen, helst hos dem, hvilkas andaktsöfningar uttrycka deras enda själsodling.
Men att vidskepelsen under vissa tider antager en mera fasaväckande gestalt och framträder mäktigare än annars, kan blott förklaras ur djupare fysiologiska grunder.
Den tidens naturvetenskap var icke mäktig af en sådan förklaring, och vår tids är det knappt.
Troligen skulle en närmare kännedom om den magnetiska kraftens inflytande på menniskan förklara mycket.
Hexprocesserna och Blåkullafärderna äro blott vissa tiders form för en gammal vantro, hvilken, underhållen af låga passioner och ett ondt samvete, smyger sig fram genom alla tider vid sidan af den sanna religionen och i strid med den.
En ytlig eller falsk bildning, stundom ock behofvet af en större själsodling än som finnes att ernå, förvirrade religionsbegrepp, ett svagt förstånd och begäret att vinna uppseende, äro mäktiga driffjedrar till sådana företeelser.
Själsförvillelsen lättas ej obetydligt af ett retligt nervsystem och sprider sig lätt från man till man.
Fullkomligt försvinner den troligen aldrig.“
Emellertid förekom omkring hundra år efter dessa upprörande hexprocesser, en efterdyning af desamma, och detta i samma provins, hvarest trolldomsraseriet förra gången tagit sin början, i Dalarne.
År 1757 den 11 Juni, då biskopen i Westerås Samuel Troilius höll biskopsvisitation i Åhs socken, framkom en viss yngling Erik Jansson med berättelser om en hop trollqvinnor, som påstodos ha farit till Blåkulla och öfvat annan trolldom.
Biskopen hade vid förhör funnit Erik Janssons uppgifter fullkomligt sanningslösa, men icke nöjd dermed tog han ock de anklagade qvinnorna i förhör.
På fråga af den vidskeplige biskopen förklarade de sig villiga att med biskopen bedja Gud, att de måtte blifva så “grå, mörka och stygga“ i synen, som gossen Erik Jansson sett dem i hexedansen.
Deremot ville de ej att gossen skulle vidare antastas för sina lögnaktiga anklagelser.
Detta prof på ett försonligt sinnelag uttydes af biskopen till de stackars dalkullornas nackdel eller såsom en fruktan för egen olycka, om åtal anställdes.
Han öfverlemnar saken till landshöfdingen, och vid det kort derefter hållna tinget förhöres de anklagade och anses ha bekänt en hel del af hvad som blifvit dem lagdt till last.
Landshöfdingen, en menniskovänlig och upplyst man, behandlade dem emellertid med mildhet och utsläppte dem på eget bevåg ur fängelset.
Biskopen föranstaltar i vredesmod ny undersökning, hvarvid gossen blir förvunnen att ha farit med lögn och qvinnorna anses ha af tvång bekänt de dem pådiktade “styggelser“.
Men saken får ej stanna dervid, menar biskopen.
I en inlaga till Svea hofrätt förklarar han, att “förblefve det vid hvad genom landshöfdingen skedt var, skulle de visserligen gå förlorade och Satan få fritt spel med dem och flera“.
Och så började en ny ransakning.
Densamma öfverlemnades åt en vice häradshöfding P. E.
Ekman, en gudlös ung man, som öfverlemnade dem att behandlas af en, om möjligt, ännu gudlösare länsman vid namn Tillberg.
Dessas pinliga förhör omvexlade med presternas visserligen mera fogliga.
Det är sannt att ingen hexa numera dömdes till bålet; men flera af de för hexeri anklagade dömdes – likväl bredvid protokollet – till misshandlingar, som i sjelfva verket voro en långsam eldsdöd.
De fastsmiddes med handklofvar vid golfvet, så att blodet utpressades, de upphängdes vid väggarne i deras egna stugor och piskades, afkläddes nakna, både gifta och ogifta, och skymfades på allt sätt och vis.
Flera blefvo genom allt detta både till kropp och sinnen skadade för hela deras öfriga lifstid.
Nämnde länsman hotade vaktkarlarne, om de visade någon mildhet, med 6 par spö, samma straff, hvarmed han sjelf af domaren hotades för det han en söndag löst jernen från qvinnorna; presterna hotades med kappans förlust, för det de ej gjorde sin skyldighet så som den blifvit uppfattad af domaren.
Då de arma qvinnorna bådo det ringaste om förskoning, fingo de svar sådana som detta: jag skall hänga dig, om du ej bekänner, din trollpacka, du har trollögon, trollnäsa, trollmun o. s. v.
Underligt således icke, att de på den frågan, om de fruktade länsmannen mer än hin onde, svarade ett oförstäldt ja.
Men ömkligt är att se huru han pinar dem att bekänna om sig de på en gång vederstyggligaste och löjligaste upptåg, dem de sedermera, när de ställdes på fri fot, under samvetsqval återkallade.
Ännu sorgligare är att betrakta presterskapets handfallenhet vid alla dessa uppträden.
Sjelfva doktor Nordman, prost i Leksand, som fick sin biskops uppdrag att besöka, upplysa och till bekännelse förmå de anklagade, visade icke något verksammare deltagande för dem, ehuru det icke var den hedersmannens afsigt att tvinga dem emot deras öfvertygelse.
Ihrstadius, vice pastorn i Åhl, förhöll sig ock temligen passivt, säkerligen af fruktan att stöta sin högste förman.
Det är desto smärtsammare att nödgas om denne förman förnimma, att han icke allena gaf dem fria händer, som hade lust att rasa mot till stor del oskyldiga qvinnor, utan ock band händerna på dem, som gerna sett de förtryckta försatta i frihet.
Den prest, som mest utmärkte sig för bemödande till deras försvar, var komministern i Åhl, densamme, som uppsatt det hufvudsakliga af berättelserna om ransakningarnes gång.
Han råkade derför (enligt Muncktell) i stor ogunst hos Troilius, som var så nitisk i denna trollsak.
Då biskopen kom resande till orten och på vägen träffade Avelin, just när han besökt de fängslade menniskorna, frågade biskopen:
“hvilken är ni?“ Svar: “jag är en ringa Herrans tjenare“, då biskopen genmälte: “nej, en Satans tjenare är den, som kan försvara så uppenbara djefvulens gerningar.“
Nästan frestade vid slika kraftyttringar att utropa hui väder, som vi så ofta finna såsom en lösen på de föregifna hexornas läppar, tillägga vi några ord om slutet på det oväder, som sålunda för andra gången öfvergick Dalarne.
Det slog slutligen ned öfver de närmaste upphofsmännen, från hvilkas antal vi ej kunnat helt och hållet fritaga sjelfva biskopen.
Hans höga plats friade honom säkerligen från svårare följder.
Den på en gång hårde och vidskeplige extra domaren Ekman måste rymma ur landet.
Det var en ädel qvinna förbehållet att bringa de förtryckta qvinnornas sak till det bättre slut, den omsider fick.
Under en resa 1758 genom Dalarne hörde fru grefvinnan Cath. Charl.
De la Gardie, född Taube, omtalas deras nöd.
Det medlidande, hon dervid yttrade, kom snart till deras öron.
De uppsökte henne i Stockholm och anropade henne om hjelp och bemedling.
Rörd af deras tårar, bemedlade hon det så, att rekonventionstalan blef lyckligen anställd mot den orättfärdige domaren.
Denne blef fälld att plikta till qvinnorna 6000 d:lr s:mt, men han var då redan ur riket och för öfrigt obemedlad.
Grefvinnans åtgärd ansågs med det välbehag af ridderskapet och adeln, att de läto öfver henne prägla en vacker skådepenning i guld.
En söndagsmorgon något år i början af detta århundrade tilldrog sig i Skara en händelse, som gaf anledning till mycket onödigt bråk.
Det hände sig nämligen, att då klockaren i denna stads församling sagda dag gick till kyrkan för att öppna dess dörr, fann han i nyckelhålet ett papper.
Detta var ett projekt till en off- och defensivtraktat med hin onde och borde af denne ratificeras samt utvexlas följande torsdagsafton.
Författaren hade förbundit sig till vissa vanliga vilkor, men deremot förbehållit sig att, bland andra förmåner, hvarje torsdagsqväll finna uti sin högra sko 50 rdr bko.
Klockaren, hvilken intogs af skräck vid åsynen af detta dokument, ilade med detsamma till biskopen, doktor Weijdeman, hvilken – äfven förskräckt – beslöt att hålla ett extra konsistorium samt befallde klockaren blifva qvar, för att inför ledamöterna ingifva formlig angifvelse och aflemna skriften.
Klockaren qvarstannade, konsistorium sammankallades, deliberationen blef allvarsam och långvarig, i anseende till ämnets vigt, så att den icke slutades förr än emot middagen.
Följden blef att kyrkan icke öppnades, emedan ingen mera än konsistoriales visste hvar klockaren fanns.
Och i Skara stads kyrka blef messfall för djefvulens skull
Efter så vigtiga öfverläggningar hade konsistorium beslutat att åt vederbörande öfverlemna reversantens uppsökande; fiskalsembetet i Skara fick befallning att härom anställa de mest noggranna och slugt utförda forskningar.
Dessa lyckades, en skomakaregesäll öfverbevisades att hafva skrifvit den funna förbindelsen.
Han arresterades, komparerade inför domkapitlet onsdagen och skulle lördagen få sin dom.
Klockaren påminde sig likväl, att djefvulen skulle, enligt skomakarens uppmaning, lemna svar på torsdagen; han öfverlade om icke detta kunde inträffa, befallde sig i vår
Herres beskyddande band, gick helt sent på aftonen till kyrkan och fann uti nyckelhålet hin ondes svar, hvilket lydde som följer:
“Man har tagit bort din handskrift, men i kraft af mitt dagliga umgänge med eder känner jag dess innehåll och din åstundan.
Ett allvarligt bemödande att tjena mig och stadgad öfvertygelse om fördelarne deraf äro mig en säkrare borgen för fullgörandet af hvad du å din sida utfästat dig, än alla handskrifter, som endast behöfvas mellan menniskor.
Jag är således utan skriftlig försäkran å din sida benägen att underhandla med dig.
“Dina postulater äro temligen svåra, isynnerhet punkten om 50 rdr bko i veckan; det är för mycket begärdt i dessa tryckande penningetider, helst då förmögenhetsafgiften nu medtager alla tillgångar.
Jag har derjemte utfästat mig att hålla biskop Weijdeman (hvilken länge egt mitt förtroende och varit min minister för detta stift), äfvensom flera hans medarbetare, icke allenast fria för allt hvad de efter ågången uppskattning komma att utgifva, utan äfven anskaffa dem medel till inköp af de egendomar, som de mindre bemedlade nu, uti den allmänna nöden, nödgats sälja till underpris, emedan endast några få bemedlade kunna köpa dem.
Jag gör mina vänner denna tjenst derför att de vid sista riksdagen verkade att förmögenhetsbeskattningen beviljades.
“Min vinst på detta ackord är betydlig, ty jag hinner nu knappt enrollera alla de själar, hvilka begått mened vid uppskattningarne.
Jag kan således ej försaka dessa för en lumpen skomakaresjäl.
“Så vida dessa vigtiga omständigheter medgifva, skall jag likväl söka att äfven uppfylla din åstundan.
“Skara helvete, torsdagen den – – –
Beelzebub.“
Denna mellankommande omständighet gjorde ett uppehåll vid skomakarens domfällande.
Flera brottsliga funnos tydligen; ty den sista skriften var tydligen af menniskohand.
Fiskalsembetet fick förtroende att söka upptäcka författaren.
Äfven detta lyckades.
En stackars gymnasist ansågs och anklagades som författare samt uppkallades för konsistorium.
Han inställde sig på utsatt dag.
Man började anklagelsepunkterna; han såg sig omkring och sade:
“Jag är anklagad som förfalskare, att hafva skrifvit i en annans namn, men innan jag ingår i svaromål inför detta forum (hvars behörighet jag icke förnekar, när frågan är att döma om djefvulen eller hvad med honom gemenskap eger), anser jag det höra till en laglig rättegångsordning att alla parterna äro tillstädes.
Jag saknar ännu den, som kan gifva ett vigtigt intyg rörande den större eller mindre graden af min brottslighet, nämligen djefvulen, hvars namn man påstår jag missbrukat.
Denne bör först förekallas och tillfrågas om han vidgår den ifrågavarande skriften eller icke.
I första fallet är jag saklös.
I det senare fallet åligger mig att ingå i svaromål.
Då ej allenast trovärdiga traditioner, utan äfven åtskilliga legender försäkra att andans män icke allenast ega den bekantskap med djefvulen, utan äfven makten att framkalla honom – hvilket fordom skall hafva händt många gånger – ja att tvinga den lede genom hålet efter en knappnål uti fönsterbly, så hoppas jag att detta så mycket hellre kan ske, som nu fädren för stiftets andliga äro församlade på detta ställe.
Öfver denna min hemställan begär jag preliminär utslag.“
Utslag afkunnades, som förvisade både skomakarens och gymnasistens brott till vederbörlig domstol, för att derstädes afdömas.
Den sistnämnde pliktfälldes likväl till 10 rdrs böter för vanvördigt och missfirmande skrifsätt.
Gymnasisten yttrade missnöje med utslaget och förklarade derjemte:
“Jag är icke, och skall aldrig blifva förvunnen att vara författare till den hånfulla skrift, i anledning af hvilken jag är anklagad, äfven äro mina vilkor icke knappare, än att jag ju skulle utan särdeles känning kunna utgifva de härstädes ådömda böterna; det är således hvarken af farhåga för dessas förvandling till kroppsligt lidande, ej heller af fruktan att blifva sakfälld vid domstolen, som jag protesterar, utan derför, att vid detta tillfälle få en anledning att inför thronen framdraga, det man uti vårt numera upplysta samt från vantro och vidskepelse så renade tidehvarf kunnat blifva allarmerade öfver en händelse af så ringa vigt och följd.
“Då den store Gustaf, hvilken afskaffade tortyren och träldomslagarne redan för omkring ett fjerdedels sekel sedan, endast skrattade åt en dylik, honom anmäld tilldragelse, samt befallde att alla spår till ransakningen öfver densamma skulle utplånas, skall nu, då trettio år spridt ett klarare sken öfver religion och förnuft, Gustaf den tredjes värdige ättling och thronföljare äfven befria mig från besväret att svara och kasta en leende, kanske föraktande blick på denna tillställning samt, ganska troligt, anbefalla den åt glömskan!“
Besvären fullföljdes, konungen gaf utslag, hvilket lydde, att det protokoll, som afhandlar detta mål, skulle uttagas från de öfriga och undangömmas.
Och dermed fick Fan i Skara en snöplig ända.
Ännu i våra upplysta dagar råder på åtskilliga ställen i vårt land den mest hedniska vidskepelse och den dummaste vantro.
Såsom prof härpå kan nämnas, att vid tinget i Kjeflinge i Juni 1868 förekom ett mål mellan bonden Nils Jeppsson i Höj, kärande, och Per Persson derstädes, svarande, rörande beskyllning för trolldom.
Parterna inställde sig åtföljda af ej mindre än 10 vittnen.
Efter stämningens uppläsande, som väckte mycket löje i tingssalen, tillfrågades svaranden, om han ansåge Nils Jeppsson verkligen besitta trolldomsförmåga, hvilket han medgaf.
“Hvad kan han då göra?“
“Jo, han kan sidda i si stua å se, hvad vi ta oss till i vår.“
“Äro husen så belägna, att fönstren äro midt emot hvarandra?“
“Nej bevars, men han kan liaväl se hvad vi ta oss till, och så kan han ställa folk.“
“Hvad menas med att ställa?“
“Jo, han kan ställa djefla på en och värk.“
Derpå omnämnde han, huru han i många år varit plågad af värk, som grannen ställt på honom.
Vittnena intygade enstämmigt att svaranden varit af den öfvertygelsen, att käranden verkligen stode i förbund med onda makter.
Tron på lapparnes och finnarnes trolldomskonst, fordom mycket allmän, fortlefver ännu på åtskilliga ställen i vårt land.
Så hålles följande historia af mången vidskeplig person ännu för sann:
“En ung svensk man hade under en vandring i Finland trolofvat sig med en vacker finsk flicka; men, när han återkommit till sin hembygd, glömde han snart sin kärlek och sitt löfte att komma åter till sin brud.
En dag kom till honom en trollkunnig lapp, och det föll den unge mannen in att bedja honom säga sig, huru det stod till med hans fästmö i Finland. “Det skall du sjelf få se“, svarade lappen, och efter det han under besvärjelser fyllt en så med vatten, bad han honom komma och se uti vattnet.
Då skall den unge mannen hafva sett den välkända vackra bygden kring sin fästmös hydda.
Hans hjerta slog högt, då han såg henne, blek och förgråten, träda ut ur hyddans dörr och, efter henne, hennes fader med bister uppsyn och en bössa i handen.
Nu trädde den gamle finnen till en så med vatten, såg utåt den väg, från hvilken fästmannen väntades, skakade på hufvudet och spände sin bössa; dottern vred sina händer.
“Nu skjuter han dig“, sade lappen, “om du icke förekommer det och skjuter honom.
Skynda och lägg an med din bössa!
– Fingubben lade till ögat och gick till sån.
“Skjut nu“, sade lappen, “eller är du sjelf dödsens!“
Då sköt han af sitt skott och såg, huru finnen föll liflös till jorden.
Samvetet förde den trolöse fästmannen derefter tillbaka till den öfvergifna fästmön, och skall han då hafva erfarit, att hennes far dött af slag, samma dag som lappen anställt den omtalade trolldomen.
Många sådana berättelser finnas äfven bland våra svenska finnar i Wermland och Finmarkerna.“
Lapparnes nästan kring hela verlden bekanta spåtrummor äro ej ännu komna ur bruk eller bortglömda, oaktadt de stränga förbud och efterspaningar, som göras från statens sida.
De som begagna nämnde trummor göra det i sådan tysthet, att knappast deras eget folk får veta derutaf, emedan de veta, att lagen stadgat lifsstraff derför och att de lätt kunna angifvas af andra, som icke begagna trummor.
Detta är orsaken, hvarför ingen dristar ordentligt beskrifva de ceremonier som dervid användas.
De begagna fogdetrummor till orakel, i det de, genom de figurer, som äro målade på dem, tro sig få veta hvad som händer på fjerran orter, om deras björn- och djurjagter skola väl lyckas, hvaraf vissa sjukdomar orsakats, och huru de kunna botas, på hvad sätt och med hvilka offer de kunna bäst behaga sina gudar o. s. v.; så t. ex. föll en lapp i en mycket svår sjukdom och rådfrågade sig fördenskull med sin trumma.
Då under operationen lotten föll på en af hans bästa renar, lät han straxt slagta den, förmenande att sålunda sjelf få behålla lifvet.
Det hjelpte dock ej, han dog sjelf straxt derefter.
De hafva på sina trummor tecken och märken för allt, och derigenom tro de sig få säkra underrättelser, sedan deras ringknippa, under vissa sånger och slag på trumman med en hammare af renhorn, stannat på ett visst märke eller figur.
Detta skulle man kunna anse för ett gyckelspel eller vidskepelse utan effekt och verkan, om icke lappens afsvimning, som genom så många säkra vittnen blifvit bestyrkt, hade något besynnerligt med sig; det säges nämligen, att han under sitt sjungande och slående faller ned såsom död och vid uppvaknandet vet berätta hvad som skett på fjerran orter och annat, som han begärt få veta.
Detta händer dock ej andra än dem som hafva namn för att vara trollkarlar; ty andra, som bruka dessa instrumenter, hafva dem blott såsom medel att få veta någonting hemligt.
Vid en uppbördsstämma i Luleå Lappmark hände sig i medlet af 1700-talet att en lapp en afton kom till lappfogden och beklagade sig öfver att en granne, som han namngaf, stulit från honom något silfver, men han hade icke något laga bevis.
Fogden lät fördenskull följande dagen sammankalla de lappar af bylaget, som voro vid marknadsplatsen; dessa voro 10 eller 12, med hvilka han anställde ransakning på följande sätt:
Fogden lät ställa ett bord ut på marken och lät lapparne sätta sig deromkring; derpå sade han, att han skulle ransaka om den angifna stölden, och satte en kompass midt på bordet; kompassen kallade han sin spåtrumma och gaf de närvarande tillkänna, att sedan han svängt kompass-skifvan omkring, skulle det derpå utsatta tecknet, som bestod af en fågelfjäder, stanna midt emot tjufven.
Så snart skifvan stannade, och tecknet, efter fogdens tillställning, visade på den angifne lappen, begärde han sjelf få svänga om skifvan både en och två gånger; båda gångerna visade tecknet på samma person och det med den påföljd, att han icke allenast bekände brottet, utan äfven natten derpå infann sig hos fogden med begäran att få köpa hans trumma, som han förmärkt vara mycket säkrare än hans egen.
För kompassen bjöd han också en ansenlig betalning.
I somliga lappmarker tror man ock, att personer finnas, som besitta konsten att låta en annan “löpa varg“, såsom det heter.
En gång berättade en lapp för sin själasörjare, att då han skulle taga skinnet af en varg, fann han under huden ett tennbälte samt pung och knifslidor.
En annan berättade för häradshöfdingen i orten, att en man kommit och bedt honom om förlåtelse för det han året förut såsom varg dödat tre renar för honom; lappen påminde sig äfven ha förlorat tre renar föregående år.
Vi kunna till sist icke afhålla oss ifrån att här intaga en vidunderlig historia om lapparnes trolldom, som förekommer bland den tyska teaterdirektören Wallners memoirer och säges ha blifvit berättad af general X., en af Tysklands mest bildade militärer och intim vän till Alexander von Humboldt, i ett sällskap af tyska och ungerska landsflyktiga i London.
“Jag vill nu“, fortfor den aktade generalen, “berätta er en händelse, som jag hört af min konung (Fredrik Wilhelm IV?).
Jag förtäljer här hvad man meddelat mig, och detta utan några slags anmärkningar eller kommentarier, och vill blott fästa uppmärksamheten på, att de här uppträdandes personlighet gör antagandet, att alltsammans skulle ha varit ett skämt, till någonting högst osannolikt.
“Erkebiskopen i Upsala besökte under en resa i Tyskland äfven vårt kungliga hof och hade den äran att af H.
M. bli inbjuden till taffeln.
Innan kort föll samtalet på den gränslösa vidskepelse, som ännu herrskar inom Lappmarkerna, der tron på trollkarlar och i arf gående svartkonster ännu i dag är djupt inrotad hos många familjer.
Erkebiskopen sjelf hade för flera år sedan blifvit af regeringen ditsänd i spetsen för en komité, i ändamål att med allvar och stränghet undersöka och utrota detta hemska, gudlösa oväsen.
En läkare och en högre civil embetsmän medföljde komitén.
“Bristen på kommunikationsanstalter“, fortfor erkebiskopen, “gjorde vår resa lika långsam som besvärlig.
Resans ändamål var endast kändt af oss sjelfva, och under strängt iakttagande af hemligheten togo vi in hos en rik man, som hade det ryktet om sig, att trolldomsmedel stodo till hans förfogande.
Till vår förvåning antydde ingenting i hans yttre eller i hans hus, att detta rykte egde någon grund.
Med den inom Lappmarkerna sedvanliga gästfrihet inrymde husets värd, en man med ett öppet, välmående utseende, åt oss de bästa rummen samt uppbjöd allt hvad kök och källare förmådde, för att hedra sina gäster.
Men till vår förvåning gjorde hvarken vår värd eller någon menniska på stället en hemlighet af, att Petter Lärdal – så hette mannen – vore i besittning af öfvernaturliga krafter, ja rent af en trollkarl.
“Tredje dagen, då vi sutto förtroligt tillsammans vid frukostbordet, bragte jag, under förebärande af nyfikenhet, samtalet på förenämnde ämne, och frågade Lärdal om han ej fann det obehagligt att stå i sådant rykte.
Ett fint leende drog sig härvid öfver mannens drag och han svarade:
“Hvad skall det då tjena till, högvördigste herr erkebiskop, att ni vill för mig fördölja ändamålet med er fråga?
Ni och dessa herrar hafva ju ej kommit hit i annat ändamål, än att utgrunda sanningen af detta rykte och att ställa mig till ansvar.“
“Nå väl“, svarade jag med kraft, “eftersom ni redan vet det, vi äro hitkomna för att förstöra denna vidskepelse och göra en ända på detta vansinne.“
“Derom må ni tänka hvad ni vill och kan“, svarade Lärdal, skakande på hufvudet.