Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såväl det sagosinne, hvilket vi väl alla innerst bevara som en dyrbar kvarlefva från barndomens romantik, liksom örat få alltså vederbörligen sitt, men först och sist är det ögat, som firar fest vid åskådandet af &gt;Ljungby horn », tack vare den verkligt praktfulla uppsättning, di- rektionen slösat på densamma.
Till de mänga vexlande tablåerna har Carl Grabow målat char- manta dekorationer med äkta svensk medeltids- färg, och kostymerna äro rika och tidstrogna.
De inlagda baletterna och grupperingarna, troll- och elfdanser, riddargillen och skördefester — allt går med glans och lif och bidrager till det angenäma intrycket af det hela.
Bland rollinnehafvarne må nämnas fröknarna Hambcrg och Gottschalk, som gåfvo de båda bort- bytta jungfrurna med ypperlig färg; den förra den väna och blida adelsjungfrun, som fostras upp i trollkullen, men till sist återinsättes i alla sina mänskliga rättigheter, den senare den vilda bort- bytingen, trollens dotter.
Hr Hagman förtjänar älven särskildt en varm eloge för det präktiga sätt, på hvilket han gaf en af trollsönernas roll, af hvilken han gjorde en riktig liten karaktärsbit, som både roade och rörde.
I den långa rollistan företrädde föröfrigt de flesta med heder sina plat- ser, ehuru elt uppräknande här skulle ta allt för strängt på utrymmet.
Alla våra vänner i hufvudstaden och de många från skilda landsändar, som i dessa sommardagar glädja vårt vackra Stockholm med elt besök, upp- mana vi att ej försumma ett besök på Djurgårds- teatern.
De skola helt visst ej ångra sig.
TiåsföiMf.
J e Redigeras af Sophie IÅnge.
För Iduns läsarinnor jag här mig pre- senterar, Med önskan i mitt sinne, att jag dem konvenerar.
Jag mycket har att bjuda på, som nog att pröfva tål, Men säg mig, mina damer, han I ner- ver utaf stål?
Kanske att från er barndom ni ännu ha i minnet En mängd af dessa sagor, som satte skräck i sinnet, Om varsel, irrbloss, drakar och hufvud- lösa spöken, Som vettet skrämt af mången samt dun- stat bort som röken.
vårt upplysta tidehvarf man ingen rädsla har För spöken.
Vid seancer, man dem i handen tar.
Ja, mycket där man skåda får, och kommen I blott dit, Så hoppas jag helt säkert att visa fä mitt nit.
Skifva, så svarfvad och rund.
Hvad den blir som ej fått en blund.
v« v * * JKJV mm IN 1894 ljufvare tillfredsställelse än den en enkel kvinna erfar, d l hon från sin mans läppar får höra dessa eller liknande ord: » Hade du ej varit den du är, hade vi i denna stund stått på bar backe! » Och att rätt många bland dem, som äro satta mannenom till ena hjälp, undert.
inbegripen, måtte förr eller senare få erfara denna tillfredsställelse, det önskar och hoppas Albert.
Den sammanhållande kraften.
I lefnadsteckningen öfver fru Betty Linderoth född Cedergren i n ?r 23 af Idun, hvilken i sin helhet utgör en den vackraste predikan för kvin- nan inom hemmet, vare sig hon är maka eller dotter däri, fäste sig min uppmärksamhet isyn- nerhet vid dessa ord i densamma: » Ofta står bakom den arbetande mannen en trofast, hängif- ven kvinna, en maka eller moder, som varit den uppmuntrande, stödjande och sammanhållande kraften. » Hvilken hög, ädel uppgift ligger icke i dessa ord utstakad för hvarje kvinna, som här i lifvet blifvit ställd på sin rätta plats: den att vårda och öfvervaka det hem, som hennes makes arbete åt henne förvärfvatl Huru många är det månne ibland oss, som rätt på allvar fattat denna sin höga uppgift?
Ligger icke mången gång i öppen dag att det är en alldeles motsatt sådan, som flere utaf oss sträfva att fylla?
Jo, tyvärr se vi ofta hem, där mannen, bokstafligen taladt, arbetar i sitt anletes svett, och där det likväl är som om ingenting förvärfvades: där felas den sammanhållande kraften!
Måtte vi då, alla som lifvet satt detta kraf uppå, hvar i sin ställning straffa efter att inom våra hem blifva denna sam- manhållande och där så behöfves äfven stödjande och uppmuntrande kraft!
Säkert skulle då mån- gsn man blifva, hvad nu kanhända icke alltid är förhållandet, den träget arbetande kraft som för ett hems bestånd är lika nödvändig som den förra.
Huru vi skola förhålla oss för att fylla detta vårt kall, det är måhända lättare tänkt än sagdt och lättare sagdt än gjordt.
Men jag hyser den fasta tro att om vi redligt och på fullt allvar föresätta oss att, så mycket i vår förmåga står, fylla denna vår uppgift, så skall hvars och ens särskilda väg därtill blifva henne utvisad af Den, som alla goda uppsåt hos oss uppväcker och som äfven förer dem alla till ett godt slut.
Och » äkert är att icke ens en professor, vare sig manlig eller kvinnlig, vid någon sin framgång kan känna en Hvad skridskon bäst glider på.
En kyrkohandbok också.
Snäckformigt vriden krökning.
Sockersmakande lösning.
Önskan att ej bli.
Ich bin, du bist, er.
För mången ett säkert förderf.
Hvad gubben sig tar — i sitt värf.
Hvad hade den mannen som vann?
Hur räfveh rönnbären fann.
Stockholm, Iduns N.r 48 (467) Prenumerationspris p r å r: Idun ensam kr.
» 5: Iduns Modet., månadsuppl.
» 3: Barngarderoben s 3: Fredagen den 27 november 1896.
Byrå: — K l a r a södra k y r k o g.
— — Prenumeration sker å alla post- — anstalter i riket.
FEITHIOF HELLBERG.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » Träffas säkrast kl. 2 — 3.
Lösnummerprls 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv (lösn:r endast för kompletteringar.)
70 öre pr nonp- rad Redaktionssekr.
Bedaktör osä utglfvare: Utglfnlngstld: hvarje helgfri fredag.
Doktor Maria Folkeson.
Sverigfes t r e d j e kvinnligfa, l ä k a r e.
Met är ej så synnerligen länge sedan talet om kvinnliga läkare äfven i vårt land hänfördes till de fantastiska drömmerier- nas område, och då det ännu gällde som en axiomatisk sats, att kvinnan, af naturen danad endast till maka och moder, är både fysiskt oeh andligt oduglig såväl till att förvärfva sig läkarebild- ning som att utöfva läkareyrket.
Men framåtskridandet går raskt i våra dagar inom alla områden.
Hvad som i går betraktades som en utopisk dröm, har i dag trädt inom de aktuela experimentens om- råde och är i morgon allmänt fastställd praxis.
Den stora sociala frågan, hvaraf kvinnofrågan utgör en så viktig del, har i vårt land ändtligen framryckt så långt att man tillerkänt kvinnan åt- minstone rått till arbete äfven inom flere verksamhetsgrenar på den lärda banan, en rätt som svenska kvinnor i ganska vidsträckt omfattning synas vilja begagna sig af.
Hvad särskildt vidkommer läkarebanan, så hafva, som be- kant, på de senare åren icke så få svenska kvinnor bör- jat förbereda sig för densam- ma.
A f dessa hafva redan tvänne aflagt vackra läkare- examina och börjat prakti- sera som läkare.
Härigenom har ådagalagts, att kvinnan är i stånd att med heder passera de svåraste lär- domsgrader, som förekomma inom det moderna vetenskap- liga bildningsväsendets områ- de, — ty att den svenska läkaregraden förutsätter en li- kaså allsidig och grundlig ve- tenskaplig bildning som någon annan lärdomsgrad vare sig i vårt land eller i utlandet, lär väl näppeligen kunna förnekas.
En af dessa tvänne kvinnliga läkare har som bekant redan prak- tiserat i omkring 8 år och därunder ådagalagt, att den sven- ska kvinnan förmår att som praktiserande läkare skapa sig ett aktadt namn.
Den andra i ordningen, hvilken jämförelsevis ny- ligen börjat sin praktik, åt- njuter likaledes godt anse- ende.
Den yngsta och tredje i ordningen, doktor Maria Fol- keson, hvilken i dagarne bör- jat utöfva läkareyrket här i huf- vudstaden, är född den 4 mars 1863 i Helgesta, Stora Mel- lösa socken af Örebro län.
Dotter till riksdagsmannen Folke Andersson, sedan nära tjugu år en framstående och aktad ledamot af riksdagens andra kammare, och hans ma- ka Charlotta Johansson, båda lika allmänt kända och akta- de för sin varma, oskrymtade gudsfruktan som för sin be- gåfning och duglighet, erhöll hon i föräldrahemmet en all- varlig och praktisk uppfost- ran.
Drifven af törst efter ve- tande började hon redan i hem- met att, med tillfälligt biträde af en i grannskapet boende guvervant, studera språk och andra elementära ämnen.
Slut- ligen gåfvo föräldrarna efter för hennes enträgna åstundan att beträda studiebanan.
Ar 1879 ingick hon i fröken Ek- lunds i Örebro » elementarskola för flickor », där hon studera- de i 2 år och genomgick de tvänne högsta klasserna.
Ef-
Själ, till dig, som sorgens vinter tvingar, Understundom ock en lärka svingar, Kommande från evighetens zon: ter att hafva studerat ytterligare två år (privat), aflade hon studentexamen i Örebro våren 1883.
På hösten samma år inskrefs hon vid Upsala universitet och aflade i no- vember 1884 medicinsk filosofisk examen.
På grund af familjeförhållanden måste hen- nes studier afbrytas under vintern 1886.
I november 1889 aflade hon i Upsala me- dicine kandidatexamen.
Hennes studier af- brötos ånyo år 1894 af en ytterst smärt- sam anledning.
Hennes broder, hofrätts- notarien Anders Folkeson, ådrog sig nämligen i början af 1894 en svår sjukdom, hvilken trots den ömmaste och omsorgsfullaste vård, som ägnades honom af hans syster, ända- de hans lif i medlet af april samma år.
* Detta svåra slag drabbade systern hårdt.
I februari 1896 aflade hon en vacker me- dicine licentiatexamen.
I 3 år åtnjöt hon » fröken von Kra5mers stipendium för kvinnliga studerande vid Up- sala universitet » och i 4 år » fröknarna Hiertas stipendium för kvinnliga medicine studerande i Stockholm ».
Efter aflagd medicine licentiatexamen er- höll hon ett större resestipendium (på 1,500 kr.)
från Fredrika Bremerförbundets stipen- diefonder, och i mars månad detta år före- tog hon en studieresa till utlandet.
Först prak- tiserade hon några månader under den världs- berömde professor Leopolds ledning vid » Die königliche Frauenklinik » i Dresden, där rikt tillfälle gafs till studier af kvinnosjuk- domar och förlossningar.
Med rekommen- dationer från professor Leopold reste hon sedan till Ziirich, där hon under professorerna Wyss och Wyders ledning studerade kvin- no- och barnsjukdomar.
Ufrustad med en stark fysik, en grund- lig teoretisk och praktisk läkarebildning, ett varmt och allvarligt intresse för sitt ansvars- fulla kall, synes doktor Maria Folkeson äga nödiga förutsättningar för en framgångsrik och välsignelsebringande verksamhet på den allt annat än lätta läkarebanan.
Till sist tillåta- vi oss uttrycka ett, enligt vårt förmenande, behjärtansvärdt önskemål, nämligen att kvinnliga läkare måtte anställas vid våra skolor och läroverk för flickor.
De härför talande skälen synas oss ligga för öppen dag, hvadan de förbigås, åtminstone denna gång.
J. Stadling.
# " Att be o m pengar ..
Bref från en gift man till hans dotter.
•^V^in kära dotter!
I går kväll sutto vi, din mor och jag, vid hennes arbetsbord, så som du vet, att vi bruka sitta, då vi slutat vårt dagsarbete och vänta på nattens hvila.
Då kom Anna * Hennes broder ägde en fenomenal begåf- ning.
Efter endast 5 terminers studier aflade han hofrättsexamen och var hofrättsnotarie, innan han fyllt 20 år.
Han hade redan 2 år varit kanslist i riksdagens andra kammare och dessutom under samma tid tjänstgjort i statskontoret, då hans löftesrika bana afbröts af döden.
» Lyft ditt hufvud upp, han kommer, våren, Af en evig sommar följd i spåren; Släpp i vinterdagen ej den tron! » A. Anderson.
in med ditt bref.
Min tidning fick falla på golfvet, jag bröt brefvet och läste högt.
Jag läste ditt jubel öfver det snart förestå- ende slutet på din studiekurs, dina glädje- utbrott öfver de växande krafterna i ditt inre, öfver att du nu ägde förmåga och kun- skap nog för att kunna uträtta något i värl- den, och jag kände mig likasom ung på nytt.
Vid en afdelning i ditt bref stannade jag, och din mors och mina blickar möttes för en stund.
Vi sade i n g e n t i D g, och jag vet icke heller, om vi tänkte någonting, men nog talade våra blickar ett språk, tillräck- ligt tydligt för att vi skulle förstå hvaran- dra.
Jag vill icke söka tolka det språket, blott detta ville jag säga, att det talade om seger, icke allenast för dig, utan äfven för oss.
Så fortsatte jag att läsa det sista, men när jag slutat, möttes icke våra blickar som förut.
Jag stirrade envist ut genom fönstret, och jag kände på mig, att din mor äfven undvek att se på mig.
— Du skrifver, att du nu ser dig i stånd att erhålla en sysselsättning, som inom kort skall inbringa dig en årlig inkomst af 1 5 — 1 8 0 0 kronor, och att, om du nu tills vidare återvänder hem till oss, det skulle kännas förnedrande för dig att mottaga af oss såsom en » nåde- gåfva », hvad du för egen person behöfver.
Och så föreslår du, att du skall få en viss årlig penningesumma, ungefärligen motsva- rande det belopp, vi skulle betala till en främmande kvinna, som hos oss fullgjorde det, du nu kommer att uträtta.
Du skulle då icke känna dig så beroende, utan vara mera » fri » än eljes.
Detta skulle ju så lätt kunna låta sig göra.
Många föräldrar låta ju sina barn redan från tidiga år få en bestämd vecko- penning att förvalta för att därigenom upp- fostra dem till ett förståndigt användande af penningarna.
Jag har för min del ansett ett sådant medel onödigt, men nu, då det ju icke är någon risk att öfverlämna en större summa i din vård, skulle det kunna ske, helst som din begäran låter så fullkom- ligt rättmätig.
Det smärtar mig, att du kunnat komma med en sådan begäran.
I ungdomsdagarna, då kärlekens rosen- skimmer ännu låg ungt och drömmande öf- ver våra sinnen, redde din mor och jag ett litet bo.
Vi hade kunnat kyssa hvarje liten vrå därinne, ty hvarhelst vi kommo, kände vi alltid fläkten af ljufva framtidstankar.
Icke för oss allenast reddes det boet, vi hoppades, att det icke skulle förintas genom vår död, utan att det skulle öfva inflytande på och lefva i kärt minne af kommande släktled.
Vi arbetade hvar och en på sitt håll och samlade in håfvor i vårt bo.
Nog gjorde vi det för eget bästa, men lika mycket för ditt och dina syskons, ja, hvarför icke med tanke på ett framtida släkte.
Och åren gingo och gingo.
V i kände, att vi icke längre vandrade in utan ut, bort från denna värld.
I samma mån blef vårt arbete en sträfvan för våra barn; våra egna fordringar minskades med åren, och edra be- hof blef vo på samma gång våra.
Då vi skaffat er något godt, kändes det, som om vi själf- va fått det.
Edra framgångar och vedermö- dor voro våra, edra felsteg sörjde vi, som om vi själfva begått dem.
— Och så känna vi det ännu, både för våra barn och våra barnbarn.
V i vilja vara ett med eder alla, och allt, som vill skilja oss åt, förorsakar därför smärta.
En sådan skiljemur synes mig ditt för- slag vara.
Du vill, att ditt arbete här skall tillskynda dig en materiell lön, och din sträfvan efter frihet är egentligen ett begär att lösgöra dig från det band, som förenar dig med oss.
Men o m det bandet börjar brista, blir du en främling i vårt hus, och att hafva främlingar i hemmet blir i läng- den en börda.
Vi hafva ännu icke slutat att bygga luftslott och staka ut framtids- planer, men för egen räkning göra vi det icke längre.
Det är vårt nöje att så i stort som smått tänka ut förslag för din och de andra barnens räkning.
Men om vi nu skulle vilja ge dig ett råd angående dina framtidsplaner eller dina kläder, dina nöjen o. s. v., så skulle vi alltid frukta, att du skulle anse det som ett obehörigt inblan- dande i det, som du själf vill bestämma öfver.
Och dock kan en sådan obetydlig sak som anskaffandet af ett klädesplagg bi- draga till samhörighetskänslans stärkande.
Om min hushållerska (ifall jag hade någon), sedan hon fått sin lön, går och köper sig en ny kappa, kan jag j u tycka, att det är trefligt se henne snygg, men inte bryr jag mig vidare därom; men då min hustru eller dotter ur den gemensamma familjekassan tager penningar för att skaffa sig en liknande klädespersedel, så blir detta en händelse, som tillskyndar hela familjekretsen en viss glädje.
Kappan blir en gemensam lön för ett gemensamt arbete.
För öfrigt, trots din ålder kunde det nog hända, att du ibland behöfde ett råd.
Den ställning i samhället, som du och vi intaga, hafva din mor och jag kämpat oss till, men du har kommit därtill utan kamp.
Nu är det så, att man aldrig är nöjd med det, man har, utan sträfvar efter något högre, och rätt är det.
Barnen vilja komma läng- re än sina föräldrar, men då ligger frestel- sen nära att vilja njuta segerlönen, innan striden är utkämpad, ja kanske ens börjad.
Man vill njuta de fördelar en samhällsställ- ning medför, innan man ännu vet, o m man kan arbeta sig till denna ställning, och un- der sådana omständigheter är det icke onyt- tigt att lyssna till ett par gamla föräldrars råd.
— Men viktigast är dock enheten, sam- hörighetskänslan inom familjen, att allt, hvad man gör, är gjordt i kärlek till de anhöriga.
Men om du skulle börja att tänka på det värde, ditt arbete har, kan det då ej hända, att det blir ett dagsverksarbete och icke ett kärleksarbete?
Kanhända invänder du, att jag fruktar för stora följder af någonting som är en småsak, men väntar du dig icke själf stora följder, då du påstår, att, om denna obe- tydlighet icke blir ordnad efter din önskan, du kan komma att känna dig » kränkt och förnedrad »?
Och mycket, mycket beror i verkligheten på småsaker.
Så en sak till!
Blif icke sårad, jag har
länge tvekat, o m jag skulle nedskrifva min tanke, men j a g kan icke motstå frestelsen att söka rifva bort den mantel af rättmätig- het, som höljer ditt förslag.
— Vi hafva ända hittills fått arbeta för dig och hjälpa dig, och den hjälp, du kunnat lämna oss, har varit ganska obetydlig.
(Jag ser nu saken endast från synpunkten af materiell skuld eller fordran.)
Då du får ett eget hem och egna barn, komma vi säkerligen, om vi få lefva, att efter förmåga ännu mera hjälpa och stödja dig.
Så är det med de flesta föräldrar i förhållande till deras barn, och jag tror, att då föräldrarna dö, så haf- va de alltid fordran och barnen skuld.
Men bort med de där tankarna, det kän- nes så torrt och ödsligt att hysa dem.
Kom till vårt nu så tysta hem!
K o m och blif vårt barn, vår solstråle som förr!
Vi vilja göra det så mjukt och varmt för dig, så att du får hvila ut efter allt ditt arbete.
Låtom oss lefva för hvarandra och söka be- reda hvarandra lycka och glädje!
Välkom- men till dina gamla föräldrar!
V. En önskvärd, reform ännu en gång.
H elt säkert känner mången med mig, att det var en rättvis sak, för hvilken jag nyligen i Iduns spalter tog till orda.
Men det var j u att förutse, att ett förslag till reform i åsyftad riktning skulle blifva mot- sagdt, liksom jag föreställer mig, att till- lämpningen i praktiken i många hem torde komma att möta ett mer eller mindre hård- nackadt motstånd.
Den, som sitter inne med penningarna, äger makt gent emot den, som inga har.
» Hinc robur et securitas. » Och när uppgafs väl godvilligt och utan strid en maktställning?
Jo, när i ersättning bjöds någon fördel, som uppvägde det som offrades.
Äfven i ifrågavarande fall erbjudas emellertid för- delar: lugn för en hel del småaktiga tvi- ster, hustruns erkänsla och tillfredsställelsen att ha handlat rättvist, men hvad väga väl dessa andliga förmåner i vågskålen, när guldet ligger i den motsatta?
Så må vi al- drig föreställa oss, att » en önskvärd reform » skall kunna genomdrifvas i ett slag, huru behjärtansvärd den än må vara och huru tydligt än den ena parten inser, att det rådande missförhållandet i omordade stycke, i likhet med orättvisor i allmänhet, föder agg och bitterhet samt vållar split och tvedräkt.
Onekligen äro » gift mans synpunkter » vackra och ideela.
» Vid äktenskapets ingå- ende har begreppet personliga behof upp- hört att för makarna finnas till.
Familje- medlemmarna böra handla liksom drifna af en gemensam familjevilja.
Penningarna böra finnas för båda parterna tillgängligas (sic!)
Ja, när vi en gång få denna ideal- familj, då behöfves sannerligen ej den re- form, jag förordat, mais — en attendant!
» Gift man » måste medgifva, att vi hafva lång väg till detta ideal, och man behöfver vara mycket stark optimist för att tro att vi någonsin hinna det.
Att reformera män- niskohjärtat ställer sig dock åtskilligt svå- rare än att genomföra en rent yttre prak- tisk ändring.
» Gift man » erkänner, » att någonting i förhållandet mellan man och hustru » — hvar- med här j u får förstås deras ömsesidiga förhållande till penningarna i hemmet — » må- ste ombildas till det bättre. » Men han ri- der upp på ordet lön och gör af bokstafven hufvudsak.
Nu förekommer visserligen detta ord på ett ställe i den bemötta artikeln, nämligen i uttrycket: » att arbetet i hemmet ej anses värdt någon l ö n », i betydelse er- sättning, men förslagets kläm är ej uttryckt sålunda: » hustrun skall hafva sin lön lika- som tjänarinnan sin » utan: » en reform med syfte att göra hustruns och dotterns ställ- ning i ekonomiskt afseende dräglig, därigenom att henne efter råd och lägenhet tilldelades en bestämd årlig summa penningar, öfver hvilka hon hade fri dispositionsrätt. » Alltså, den ge- mensamma egendomen delas.
Mannen tar, hvad han behöfver, samt lämnar hustrun, hvad hon behöfver — hvilket hon själf bäst förstår bedöma, — liksom en bestämd summa går till den gemensamma bostaden och en annan till det gemensamma hushål- let, en annan till barnen o. s. v. Och icke blir han fattigare för att en dylik reel upp- görelse träffas, liksom han ej blir rikare för att det gnatas om hvarje krona.
Kläder måste det dock i ett civiliseradt samhälle vara, och, som » gift man » mycket riktigt an- märker, o m den ena parten är illa klädd, är det den andras skam.
Och det är nog godt och väl, att frun har ett hem, » med mattor och gardiner, » men icke kan hon väl, för att få sina kängor halfsulade, sälja en luft gardiner eller till vinterkappa förvandla förmaksmattan.
Men för att återkomma till det » krassa och vidriga » begreppet lön, så vågar jag påstå, att det i alla fall är ett steg framåt att uppbära lön mot att tjäna för fritt vivre och vänligt bemötande, för att icke säga, att det är ett stort steg framåt att blifva löntagare från att vara almosetagare.
Det skall nu förstås aktas för mer att vara kapitalist än löntagare, men löntagaren har det dock obestridligen mycket bra.
Innan vi komma så långt, att hustrun känner att hon äger, kunna vi j u med glädje hälsa detta steg framåt i hennes ställning.
Med Brands » in- tet eller allt » till lösen vinnes oftast intet.
Och hvad en totalt oaflönad kärleksverksam- het beträffar, kan blott den däråt ägna hela sin tid och alla sina krafter, som på något sätt har det sörjdt för sina » personliga be- hof », hvilka visserligen kunna reduceras till ett minimum, men aldrig » upphöra att finnas till ».
» Det finns dock kvinnor, som äro oför- ståndiga och tänka allt för mycket på sina kläder och på detta att vara m e d », utbri- ster » gift m a n ».
Ja, tyvärr, finnas sådana, ehuru erfarenheten mer och mer lärt mig, att dessa utgöra en försvinnande procent i jämfö- relse med det stora antalet arbetande, sträf- vande, själfförsakande familjemödrar.
Men det är ej denna procent fåfänga, själfviska, obetydliga kvinnor, som egentligen tryckas af det förhållande som nu är på tal.
Dem generar det ingalunda att tigga, gräla, grå- ta och smeka sig till hvad de önska, och dé äga en särskild talang att kräfva ut, ofta mer än skäligt, af sin äkta hälft.
Nej, det är just de bästa, flärdfriaste och med själf- känsla begåfvade, som lida, som känna det motbjudande att gripa till dylika utvägar för att få, hvad dem med rätta tillkommer, som såras af att se, att, huru mycket de än bjuda till i sitt kall.
de dock aldrig aktas värdiga förvalta ett pund för egen del, som känna sig kränkta af att liksom smått missunnas hvarje klädesplagg de behöfva.
Att under förhållanden, där inga tillgån- gar finnas, där så beklagligt är t. ex. att familjen befinner sig under konkurs eller el- jes råkat i fattigdom, hustrun skulle vara den, som tänkte på sitt i första rummet och sökte att af den af ekonomiska bekymmer redan förut nedtryckte maken utpressa sitt årliga — hur skall jag säga?
— apanage, är en förutsättning så orimlig, att den ej tarfvar vederläggning.
När nöden verk- ligen står för dörren, hvem har då visat sig kunna till ytterlighet försaka och glömma sig själf?
Nej, vi räkna endast med de vanliga, normala existensvillkoren, med hem, där tillgångar — större eller mindre — finnas, men af en, om det ej - är njugghet eller ett begär att vara herre, oförklarlig bevekelse- grund undanhållas makan.