Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gasverket vid Tumba. 86 olja under de 2:ne nästföregående åren i medeltal kostat, sålunda skulle genom en mera utsträckt gasförbrukning komma att ytterligare förminskas, hafva Fullmäktige den 11 nästlidne September, uppå derom af Bruksförvaltaren gjord framställning, medgifvit, att det må tillåtas dem bland brukspersonalen, hvilka bo i bus, dit gasledning vore utsträckt eller med ringa kostnad kunde föras, att, om de så önska, erhålla gaslysning, emot serskild ersättning, hvilken, efter beräkning af gaspriset till 5 R:dr per 1,000 kubikfot, som tillverkningskostnaden vid bruket ej öfverstege, blifvit tills vidare bestämd till 10 R:dr för en mindre gaslåga, inskränkt till vissa timmar af dygnet under den tid af året, då gas för brukets behof tillverkas. § 84.
Magasin för Det af Chefen för Statens jernvägsbyggnader gjorda erbju hruket vid dande af magasinsrum vid bangården i Stockholm eller byggnads^tttZkZbT plats till uppförande derstädes af ett för bruket erforderligt magasinshus, har ännu icke blifvit annorlunda begagnadt, än att bruket fått uti allmänna godsmagasinet kostnadsfritt inlägga och förvara detsamma tillhöriga effekter och varor. § 85.
Vid offentlig auktion, som inför Fullmäktige anställdes den December nästlidet år, har det Tumba Bruk tillhöriga, i qvargasinshm. teret Skinnarviksbei'get mindre inom Maria Magdalena församlinghär i staden belägna magasinshus med tomt blifvit försåldt för en köpeskilling af 21,100 R:dr, i afräkning hvarå genast erlades 3,000
R:dr och återstoden vid tillträdet af egendomen i början af.
April månad detta år; varande dock af berörde köpeskilling godtgjordt ett belopp af 360 R:dr, som Fullmäktige utbetalt för å tomten uppförda, vid auktionstillfället derstädes befintliga, Tumba
Bruk icke tillhöriga byggnader. § 86. verificering af 1 skrifvelse till Fullmäktige hafva Revisorerne fastat Full upphandimgar mäktiges uppmärksamhet å det med god ordning mindre öfverensräkning. stämmande sätt att fö)- vissa upphandlingar för brukets räkning 87 annan verifikation ej finnes, än qvitto af en i brukets tjenst anställd Vaktmästare. § 87.
Revisorerne kafva väl i den, angående revision af Stats- Ändring % verket afgifna berättelse, ansett sig böra understödja den af '1860 föreskrifterna års
Revisorer gjorda framställning, så vidt densamma afser förän- till Revisorerne dring af resereglemente!; men då Revisorerne tillika hysa den fSr ™‘jkoat~ åsigt, att vid resor i allmänna värf, för hvilka resekostnads-ersättningar af allmänna medel utgå, den resande, såvida serskilda förhållanden ej kunna föranleda till undantag från en sådan föreskrift, skall vara skyldig att, i stället för skjuts, alltid begagna ångbåts- eller jernviigs-lägenhet, der sådan finnes att tillgå, hafva Revisorerne hemställt, det Rikets Ständer i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att förändringar i gällande resereglemente varda i öfverensstämmelse med berörda hemställan vidtagna, under förutsättning att, i händelse samma framställning vinner Nådigt bifall, Kongl.
Majk i sammanhang härmed tager i Nådigt öfvervägande om och i hvilka fall förhöjning af det för resande i Kronans ärenden bestämda dagtraktamente må vara af behofvet påkallad.
Af sådan anledning och då rese-ersättningen till Rikets Ständers Revisorer synes böra härefter lämpas, hafva Revisorerne, under åberopande för öfrigt af det förslag 81 § i 1860 års Revisionsberättelse, angående Banko-Verket, innefattar, skolat tillstyrka att ett stadgande i ofvanomförmälda syftning må inflyta i 8 § af den i Kongl.
Kungörelsen af den 17 December 1835 intagna och genom Kongl. Kungörelsen af den 29 Augusti 1851 ändrade instruktion för Rikets Ständers Revisorer öfver Banko-Verk et. § 88.
Af denna berättelse äro två exemplar utskrifna, af Reviso- xerätteinn* rerne undertecknade och öfverlemnade, det ena, under försegling, tTvekmn<Jtill Riddarhus-arkivet och det andra till Banko-Fullmäktige, som blifvit anmodade att berättelsen till trycket befordra och, så fort sig göra låter, till allmänhetens kännedom med officiella tidningarne utdela. 88 § 89.
Ansvarigheten för de i berättelsen upptagna sifferuppgif for sifferupp- ters öfverensstämmelse med räkenskaperna ocb de till Revisorerne giftema. aflemna(je räkenskaps-sammandrag åligger Banko-Sekreteraren.
Då Banko-Fullmäktige, vid styrelsen och förvaltningen af Rikets Ständers Bank, med sorgfällig omtänksamhet och synnerligt nit befrämjat nämnde Banks säkerhet och förkofran, under fästadt behörigt afseende å myntvärdets orubbliga bibehållande, få Revisorerne hos Rikets Ständer tillstyrka, att Fullmäktige måtte meddelas full decharge för Bankens förvaltning till och med 1801 års utgång, äfvensom för de beslut och åtgärder, Fullmäktige intill den 16 Augusti detta år vidtagit och hvarför redovisning innefattas i Fullmäktiges protokoll.
Knut Posse. G. J. v. Schloer in. R. G. G.
Patrik Reutersvärd. G. O.
Th. af Wirsén.
Preste-ståndets vägnar: A. Sjöding. W.
Lidberg.
Fr. E. Fagerström.
J. Lundberg. J. P. I.
Tellbom. A. Lundholm.
Boi'gare-ståndets vägnar:
Åbom.
Julius Lindström. W. Fåhreeus.
M. Ahlgren.
Knut Tersmeden.
På Hederv. Bonde-ståndets vägnar: Georg Nyqvist. L.
Rasmuson. J. M. Lundahl.
Nils Svensson. A.
Eriksson. C. 0. Ossbahr. 89 Anföranden och Reservationer; Anförande till protokollet vid öfverläggning till det i 48 § af berättelsen upptagna beslut, att föreslå återinförande i Banken af guld- och silfver-belåning, af Herr Kabinetts-Kammarherren m. m. af Wirsén.
Den fråga, som nu är under öfverläggning, har, enligt min uppfattning, en djupare betydelse än det törhända för mången vid ytlig betraktelse vill synas.
— Det gäller nemligen besvarandet af den vigtiga principfråga, huruvida det icke tillkommer en Riks-Bank att sträcka sin verksamhet till alla samkällsklasser, förutsatt att detta låter sig göra utan att Bankens hufvudbeståmmelse, myntvärdets upprätthållande, derigenom äfventyras, eller landets stora penningeintressen derigenom försummas.
Må det derföre tillåtas mig att ingå i en närmare granskning, huruvida det af Andra Afdelningen nu väckta förslag kan i någon mån medföra gagn och nytta, utan att derföre hafva ett menligt inflytande på Bankens säkerhet och större affärsverksamhet.
Den gren af lånerörelsen, hvarom nu är fråga, är icke ny.
Redan vid Bankens stiftelse ingick i dess åligganden att lemna penningeförsträckningar till hillig ränta, emot pant af guld och silfver.
Utan att hvarken våda eller olägenhet derigenom tillskyndats Banken, har denna lånerörelse, utan afbrott, blifvit bedrifven alltintill 1853 års Riksdag, då beslut fattades att densamma skulle upphöra.
Det var nemligen just under samma Riksdag, som, till följd af utomordentliga förhållanden, Sveriges exporthandel uppnådde en förut icke anad utsträckning.
Bankens hvalf fylldes med ädla metaller, under det utländska kapitalister villigt försträckte millioner till våra hypotheksföreningar, hvarigenom den metalliska valutan erhöll en ytterligare betydlig tillökning.
Under så lysande förhållanden började det anses icke vara med en Riks-Banks värdighet förenligt att befatta sig med en sådan obetydlighet, som att lemna lån emot pant af redbarheter i guld och silfver.
Revisor ernes Berätt. ang.
12 90 En sådan verksamhet, sades det, borde öfverlemnas till pantlåneinrättningarne, ehuruväl, som bekant är, dylika institutioner just icke gjort sig kända att lemna försträckningar på andra, än för låntagarne tryckande vilkor.
Att en bitter klagan framkallades öfver detta förhållande bland åtskilliga samhällsklasser, torde vara temligen allmänt kändt.
I behofvets stund hade det för de mindre bemedlade varit en säker utväor att, emot billig ränta, erhålla hjelp, då de i den Bank, som bör anses vara stiftad till hela Svenska Folkets gagn, belånade sina redbarheter i guld eller silfver.
Denna utväg till hjelp var nu stängd.
Riks-Bankens höga värdighet medgaf ej längre att lemna någon, om än aldrig så obetydlig, anpart af sin verksamhet åt den talrika del af Sveriges befolkning, som icke har hvarken aktier eller publika papper att belåna, som saknar kredit att utfärda vexlar och förskrifningar, och som icke vill eller kan förskaffa sig borgensmän, men som likväl någon gång kan komma i pennino-ebehof, och förut varit van, att, under sådana förhållanden, icke blifva bortvisad från Bankens lucka vid erbjudandet af de säkraste bland alla panter, nemligen guld och silfver.
— Man har visserligen velat gifva det välmenta råd till sådana lånebehöfvande, att icke belåna, utan deremot försälja dessa som så öfverflödiga ansedda guld- eller silfverpjeser, men förgäter dervid, att den mindre bemedlade bör anses berättigad att lika höet värdera bibehållandet af eganderätten till sina få redbarheter, som O o den förmögnare är mån om att bevara en dylik rätt för sina betydligare egodelar.
Om man skulle säga åt den förmögne, men i tillfällig förlägenhet försatte mannen: ”sälj ditt landtställe, sälj din tafvelsamling, sälj allt hvad du eger, som icke tillskyndar dig ränteafkastning, huru stort värde du än må sätta på allt detta och huru dyrbara de än kunna vara för din trefnad!” Skulle ej med skäl tyckas, att ett sådant förslag vore högst besynnerligt och opåkalladt, helst en tillfällig förlägenhet borde kunna afhjelpas utan någon så störande åtgärd för det husliga lifvets behag?
De lysande ekonomiska förhållanden, som bländat vårt land, blefvo emedlertid icke af varaktig natur.
Redan under loppet af år 1856 började den metalliska valutan att, så till sägande, strömma ur Bankens hvalf; penningeförlägenheten ökades med hvarje dag, och innan 1857 års utgång hemsöktes det nyss förut för så blomstrande ansedda fäderneslandet af en fruktansvärd handelskris. 91
De så plötsligt inträffade förändrade förhållanderna, framkallade lika hastigt förändrande åsigter rörande Bankens åligganden.
Bland andra åtgärder till afhjelpande af den snart sagdt allmänna förlägenheten, väcktes inom Banko-Utskottet det förslag, att den vid föregående riksdag indragna lånerörelsen emot pant af ädla metaller borde ånyo upplifvas.
Förslaget omfattades till en början med särdeles värma och liflighet; men sedan den första förskräckelsen hunnit lägga sig, genom ”Tolf-millionerlånets” afslutande, tycktes mången liksom blygas öfver sin svaghet att kunna hafva velat återbeträda den bana, som med Riks-Bankens värdighet ansetts så föga förenlig.
Äfven den värde ledamot af det Höglofliga Utskottet, som så korrt förut på det kraftigaste förordat det väckta förslaget och under djup rörelse förklarat sig icke komma att blygas för att sjelf bära sitt knyte med silfver till Banken för att der belånas, ”endast snar och kraftig hjelp erhölles”, hade återvunnit sitt lugn. — Resultatet af Utskottets beslut blef ock, att hufvudändamålet af den föreslagna lånerörelsens införande förfelades, derigenom att minimum af det qvantum silfver eller guld, som kunde få belånas, bestämdes så högt, att den stora allmänheten icke egentligen af denna låneutväg kunde sig begagna.
Redan vid 1859 års Statsrevision gjordes hemställan om sådana förändringars vidtagande i denna gren af lånerörelsen, att den skulle kunna motsvara sitt ändamål.
Ehuruväl Rikets Ständer vid 1859—1860 års Riksdag, till följd af tre Stånds beslut, (dock med endast få rösters majoritet inom ett af dessa 3:ne Riksstånd) läto ånyo afskaffa den oftanämnde lånerörelsen, väcktes redan under 1860 års Statsrevision, således innan of vanberörde riksmöte hunnit afslutas, fråga om densammas återupplifvande.
— Detta sednare förhållande har ock vid innevarande års Statsrevision gifvit Andra Afdelningen, hvars samtliga ledamöter varmt behjertat denna vigtiga fråga, ökad anledning att väcka förslag i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det af 1860 års Statsrevision afgifna, ehuruväl Afdelningen kunnat förutse, att de skäl, som blifvit anförda emot förslagets antagande, äfven nu skulle komma att åberopas.
Ett bland dessa skäl, och det hufvudsakligaste, har vanligen varit, att en dylik rörelses bedrifvande icke vore ”banhnåssigt”.
För den, som icke är invigd i den högre finanslärans mysterier, förefaller det obegripligt, att det icke anses vara ’’bankmässigt’’, att en bank, som likväl utgifver sedlar att vid anfordran med silfver inlösas, och som meddelar lån i många olika former och på papper af allehanda slag, äfven lemnar försträckningar emot pant af guld 92 och silfver.
Någon större säkerhet än ädla metaller torde likväl icke kunna erbjudas, helst om det stadgades att, vid uteblifven liqvid å förfallotiden, panten skall hemfalla till Banken, då den ofördröjligen, utan allt uppehåll, kan genom myntverkets försorg förvandlas till det fasta mynt, hvaraf behofvet växer i egenskap af exportvara i samma mån, som landets utländska gäld ökas.
Det anföres vidare, att den föreslagna låne o 7 C rörelsen ådragit
Banken så betydliga förluster genom dels falska panters belåning och dels andra underslef.
Vid närmare undersökning utrönes dock, att hela den så mycket omordade förlusten, så vidt man känner, allt ifrån Bankens första stiftelse uppgått till endast några få hundra li:dr, och detta under det Banken på ett enda år, på sin vexelrörelse förlorat öfver Sjuttio lusen R:dr.
Det har äfven ordats om bristande utrymme inom Bankohusen för emottagandet af alla de panter, som möjligen kunde komma att hembjudas.
Förvaringsrummen inom Bankohusen äro icke förminskade, och efter sednast verkställde inspektion i Bankens hvalf hafva Herrar Revisorer tvifvelsutan kommit till fixllkomlig visshet att utrymme der icke saknas, örn än den oförmodade händelsen skulle inträffa, att de guld- och silfverpjeser, som kunde ifrågakomma till belåning, skulle till omfång blifva jemförliga med de husgerådspersedlar, till hvilka man är så benägen att hänföra dessa redbarheter af ädel metall.
Ofta göres den invändningen, att, i händelse ädla metaller finge i Banken belånas, borde samma rättighet med lika stort skäl medgifvas emot pant af möbler och allt annat husgeråd.
De ädla metallerna innehafva ett bestämdt värde, icke underkastadt de vexlingar och förändringar, hvarför all annan egendom är utsatt; och hela denna invändning synes mig i sanning vara snai-are på skämt än allvar framställd.
Man framhåller äfven de missbruk, till hvilka många gjort sig saker, genom att begagna denna låneutväg, för att tillfredsställa begär efter njutning och öfverflöd.
Om än detta någon gång kan vara förhållandet, vågar jag likväl hemställa, huruvida ej dylika missbruk, och i vida större skala, egt och eger ruixx med lånesökande inom bankens öfriga lånegrenar?
Hvarföre då vilja inskränka förrnynderskapet till endast en viss kategori af lånesökande ?
Slutligen omtalas den ”här” af tjenstemän, som för denna rörelse voi-e erforderlig.
Erfarenheten har dock ådagalagt, icke allenast att tjenstemannapex-sonalen varit ganska fåtalig, utan ock att lånerörelsen inbringat tillräckligt, för att kunna fullkomligt 93 betäcka alla administrationskostnader och derjemte tillskynda Banken en, i förhållande till det vid rörelsen använda kapital, icke ringa vinst.
Att Bankens verksamhet icke i ringaste mån kunnat förminskas eller förlamas genom den ifrågavarande lånerörelsen, vitsordas af en lång tids erfarenhet.
Åtminstone har ingen af det nu väckta förslagets vedersakare kunnat anföra en enda omständighet till bestyrkande af att Bankens hufvudföremål blifvit försummadt, eller dess utveckling för den större affärsrörelsen hämmad under den långa följd af år, som utlåning mot pant af guld och silfver var i Rikets Ständers Bank medgifven. o ö Genom hvad jag nu haft äran anföra, har jag sökt att, efter min ringa förmåga, bevisa, att hvarken Bankens värdighet skulle förnärmas, dess säkerhet äfventyras, eller dess verksamhet förlamas, om det nu väckta förslaget skulle vinna Rikets Ständers bifall; ett förslag, afsedt att bereda rättvisa åt de billigaste anspråk.
Reservationer : af Herr Friherre C. J. G. A. J. von Schwerin.
Emot det af Rikets Ständers nu församlade Herrar Revisorers fattade och i 48 § af berättelsen intagna beslut att förorda återupptagandet af Bankens belåning af guld och silfver får jag reservera mig på följande grunder.
Mig synes ej mera skäl vara för belåning af guld- och silfvereffekter, än af hvarje annan husgerådspersedel.
Alla oinlösta panter, antingen af silfver eller af hvarje beskaffenhet som helst, kunna ej direkte af Banken användas, utan måste ju i alla händelser försäljas.
I sådant fall är ingen skillnad, om Banken får i betalning silfver eller sitt eget papper, hvilket enligt 7 2 § Regeringsformen ’’för mynt må anses”.
Meningen kan naturligtvis ej vara att för underpris genom en sådan lånerörelse förskaffa sig silfver.
Hvar lage då den philanthropiska idé, som vanligen åberopas som skäl för sagde lånesystems återinförande.
Svenska Riksbanken har, utom Bankens alla andra åligganden, äfven det att upprätthålla realisationen och myntvärdet.
Den måste således röra sig bankmässigt, det vill säga: till bästa fördel använda sitt kapital såväl för saken i sig sjelf, som ock för sin kredit, hvilken möjligen kan komma att behöfva anlitas.
Ingen med bankaffärer bekant kan väl på allvar påstå, att Riksbanken skulle vinna i tillgångar eller kredit genom att urarta till en pantlåneanstalt?
Vill åter Banken med sin behållna vinst, 94 på sidan af sin egen rörelse, bedrifva philantliropie, välan! må den då antingen skänka ett årligt belopp till de fattiga, eller må den ställa ett kreditiv emot låg ränta till vederbörlig pantlåneinrättnings förfogande.
Vidare hafva Herrar Revisorer i 57 § af berättelsen förordat att räntan å Allmänna Diskonten skulle hållas fix och låg.
Äfven deremot har jag anmält min x-eservation.
Man har i sednare tider sökt bringa ljus i den förr så invecklad ansedda Bankvetenskapen eller läran, och man har allt mer och mer kommit till några enkla satser eller axiomer.
Ibland dessa är en af de främsta den, att då rörelsen vid vissa tillfällen tager en större utsträckning, än de ögonblickliga tillgångarne medgifva, och derigenom Bankernas ej allenast circulerande papper, utan äfven de metalliska reserverna tagas i starkare anspråk, bankerna, för att bevara dessa, höja diskonton eller räntan, hvarigenom affärerna måste åter minskas och återgå till sitt normala skick, det vill säga bli i proportion till penningecirkulationens egna tillgångar.
Genom sådana åtgärder har Engelska banken mera än en gång hindrat de ädla metallernas utströmmande.
Svenska Eiks-banken eger ej de vidsträckta rättigheter, som den Engelska; men att ytteiligare genom att bestämma en fix ränta i Diskonten lägga hinder för hvad litet den i sådan riktning kan åtgöra, är åter icke bankmässigt.
Äfven hafva Herrar Revisorer i 56 § af berättelsen yttrat en önskan att Allmänna Diskonten skulle fortsättas och åter uppmuntras.
Ingen af Bankens utlåningsrörelser förtjenar mindre att bibehållas, än denna, som mer än alla andra bidragit till att undei-hålla Sveriges financiella och ekonomiska kräfta: borgenssystemet och uraktlåtenheten af liqviders punktliga verkställande.
Derföre anmäler jag vördsamt min reservation jemväl emot detta Herrar Revisorers beslut.
Af Herr Borgmästaren M. Aldgren.
Mot framställningen i 48 §.
De många och talande skäl, som vid sednaste Riksdagen blifvit anförda mot upplifvande ånyo af guld- och silfverbelåningen i Banken torde icke erfordra ett återupprepande.
Att rörelsen icke är bankmässig lärer väl svårligen kunna förnekas, och att den ej leder till gagn för den mindre bemedlade, derom är jag äfven förvissad.
Möjligheten att kunna mot låg ränta erhålla lån på lyxartiklar och husgerådspersedlar af guld och silfver, lockar lätteligen den flärdfulle att till inköp deraf använda 95 sina besparingar, i stället att till nytta för sig insätta dem i Sparbanker eller andra dylika inrättningar.
Om äfven en eller annan skulle af den ifrågasatta lånerörelsen draga nytta, torde det ej lida något tvifvel att hädanefter, såsom fallet tillförene varit, flertalet kommer att hafva skada af densamma.
Mot förslaget i 56 §.
Den lånerörelse, som genom berörde fond bedrifves, har, enligt mitt förmenande, hufvudsakligen bidragit till den stora utveckling, det skadliga borgenssystemet inom landet antagit, ett system saknande sitt motstycke inom andra länder; hvadan jag, af motsatt åsigt med pluraliteten, anser det vara serdeles nyttigt om ifrågavarande lånerörelse genom fondens förminskning kunde småningom aftaga.
Mot förslaget i 51 §.
Då Riks-Banken bör lika med andra Bank-inrättningar bestämma räntan med afseende å konjunkturen och de öfriga omständigheter, som till räntans höjning eller sänkning kunna föranleda, anser jag det vara i högsta måtto olämpligt att söka, åstadkomma inskränkning i de härutinnan genom Bankoreglementet meddelade föreskrifter, hvilka, enligt min tanke, tvertom fordra en utsträckning, lemnande Banko-Styrelsen friare händer att ordna denna del af förvaltningen efter för handen rådande förhållanden.
Herr Handlanden Julius Lindström ville hafva antecknadt, att han varit frånvarande då de beslut fattades, som äro upptagna i §§ 48, 56 och 57 af Revisionsberättelsen.
STÄNDERS år 1862 församlade REVISORERS BERÄTTELSE OM GRANSKNINGEN AF RIKSGÄLDS-KONTORETS TILLSTÅND OCH FÖRVALTNING.
Efter fulländad revision af förvaltnings-åtgärderne och räkenskaperna vid Riksgäldskontoret, få undertecknade, i stadgad ordning utsedde och genom Kongl.
Kungörelsen den 9 sistlidne
Maj sammankallade Revisorer af Stats-, Banko- och Riksgälds-verken, afgifva nedanstående berättelse om hvad som förekommit under denna revision, omfattande, Revisionen* hvad Riksgälds-kontorets förvaltning beträffar, tiden från den 8 Augusti 1861, med omfattning. hvilken dag den under sednaste stats-revision verkställda låsning af Fullmäktiges protokoller slutade, till och med »den 14 Augusti innevarande år, eller den dag, då Fullmäktiges till nu församlade Revisorer afgifna samt vid Revisorernes första sammankomst emottagna berättelse är daterad; och hafva Revisorerne, som äfven emottagit de i revisions-instruktionen föreskrifna berättelser af Riksgälds-kontorets Kommissariat och Ombudsman, tagit kännedom om det hos Kommissariatet förda så kallade protokolls-diarium för tiden från och med Augusti månad sistlidet till och med Juli månad innevarande år.
Riksgälds-kontorets för år 1861 afslutade hufvudbok och dertill hörande räkenskaper, har den för samma år upprättade särskilda redogörelse för de till fortsättningen af statens jernvägsbyggnader upplånta medel och deraf verkställda utbetalningar samt de i afseende på jernvägslånen bildade amortissements-fonder undergått granskning af nuvarande Revisorer.
Alla dessa räkenskaper hafva förut i Riksgälds-kontorets revisions-kontor blifvit utan anmärkning granskade.
Såsom fortsättning af de i föregående revisions-berättelser intagna uppgifter och utredningar, rörande Riksgälds-kontorets skulder och tillgångar vid början och slutet af den tid, hvars räkenskaper Rikets Ständers Revisorer granskat, hafva äfven nu församlade Revisorer ansett sig, med bibehållande af samma uppställning, böra meddela enahanda, från de granskade räkenskaperna hemtade, upplysningar om skuldernas och tillgångarnes belopp och beskaffenhet vid 1861 års början och utgång samt de förändringar, som i afseende på hvarje särskild skuld- och fordrings-post undet loppet af nyssberörde år inträffat.
Oberäknadt inom linien förda skuldposter och med undantag af de för statens ^kmtareu jernvägsanläggningar upplånta och i särskild räkenskap redovisade medel, uppgingo skulder.
— 4 — Riksgälds-kontorets skulder vid 1860 års utgång till det i sednast församlade Revisorers berättelse uppgifna belopp : R:dr 8,789,845: 73.
Genom uppdebitering i räkenskaperna af de under 1859 och 1860 års riksdag beviljade och till utgående från Riksgälds-kontoret under 1861 års lopp eller i mån af skeende reqvisitioner anvisade, men under samma år icke utbetalda statsanslag, och genom det derunder upptagna inhemska fonderada statslån, hafva Riksgäldskontorets skulder, oaktadt då förfallna och verkställda afbetalnin gar, under sistlidet år ökats med » 2,911,840: 49. så att desamma, utom jernvägslånen, vid årets slut utgjorde R:dr 11,701,686: 22.
Utaf denna skuldsumma var ett belopp af R:dr 7,352,213: 27. räntebärande, nemligen: efter 6 procent årligen R:dr 1,875: » o » » 4j » » 4 » » 3 » » 233,353: 54. » 3,063,950: — » 3,998,634: 73. » 54,400: — R:dr 7,352,213: 27.
De å dessa skulder vid samma tidpunkt upplupna obetalda räntor uppgingo till 201,275: 35.