Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Torpstugan tillhörde ej dem, ty Bedas man var jägmästare och han hyrde lägen- heten af en förmögen bonde, som just ej ansågs vara någon fader för sina under- hafvande.
Det var ett lågt, torftigt hem, men brasan flammade därinne på härden och återskenet fladdrade rödaktigt öfver drifvan.
Man skymtade en liten julkärfve, som vänligt reste sig vid knuten.
En jul- kärf ve — vid den synen kom Beda ihåg att hon hört någon yttra: » Torpar-Lars har inte vett till att ta vara på något, lägger han inte styfvern i brännvin, så lägger han ändå ut den i onödan. » Och hon tänkte med en viss medkänsla: » Detta är också i onödan, men det är också en yttring af kärleken.
Det är vackert att ta några smu- lor af sitt surt förvärfda bröd och kasta ut det för fåglarne, vackert att midt i sin sorg tänka på att hugna någon medskapad va- relse.
Sorg, ja, o m det nu är sorg, egent- ligen borde de ju tacka och vara glada! » Så stego de på och knackade.
En väl- villig hand drog genast undan klinkan, och efter den första öfverraskningen hälsades de af ett lågmäldt: » God jul. » Beda hade en snabb praktisk blick, hon såg i ett ögonblick att spiselflamman kasta- de sitt muntra sken kring nylimmade väg- gar och renskuradt golf.
Men hon såg dess- likes att trästaken på bordet — fattigmäns- granen sirad med kulört papper — saknade ljus och att bordet ej täcktes af någon duk.
Så fattigt var här inte att dessa små an- ordningar ej kunnat åstadkommas, det visste hon med all säkerhet.
Således rådde här verkligen djup förstämning, mannen som förläget reste sig från stolen och gjorde en tafatt bugning hade också starkt rödgråtna
1897 ögon och hustrun såg blek och bitter ut.
Till och med flickungen visade ett litet mod- stulet ansikte och vågade ej ge luft åt den nyfikenhet, som glimtade fram under de långa ögonfransarne.
» I hafven fått sorg till jul, och jag kän- de mig manad att gå hit och beklaga den, » sade Beda lågt och tryckte den fattiga kvin- nans stora röda arbetshand.
» Vi ha fått det, » ljöd svaret med tungt tonfall, » det frågas väl för resten inte efter antingen det är jul eller påsk. » Beda hade den där vanliga frasen på läpparne: ni får tro, att det är bäst som sker; men hon teg och vände sig till mannen, som saktmodigt inföll: » Ja, när tiden är ute, så måste människan bort.
Och jag för min del vill inte klaga, utan tro att Herran handlat i kärlek.
Vi hade ju dessutom ingenting att bjuda honom på här i världen och han var en klen stackare, som frun nog v e t.
Men hur det var, så är det ändå tomt att titta dit bort åt väggen till. » Hon följde riktningen af hans blick, ja, där hade ju den lilla sängen stått.
» I fån trösta er med, att hans lidanden äro öfverståndna, » sade Beda, men hon tyckte att rösten lät tom och klanglös.
» Det är som hade de fått en julklapp af vår Herre, » ljöd däremot pinande klart genom minnet, » de böra vara glada! » » Det är värst för m o r », fortfor mannen, » hon finner ingen riktig, tröst i Guds ord. » Därpå satte han sig till ro vid bordsändan, och efter en liten tryckande paus vände sig Beda åter till kvinnan » Jag har med mig några matvaror åt er, jag vet nog att det ej är tröst för ett sorgset hjärta, men det är ändå en liten påminnelse om att det är högtid.
I han ju i alla fall ett barn kvar att fira jul med.
. » Och hon försökte nå flickan med en smekning, men denna vek skyggt undan och nappade tag i modrens kjol.
Beda plockade hastigt upp gåfvorna.
Där funnos ljus för den utkrusade staken, där funnos risgryn och äpplen, skinka och jul- bulle.
Och där funnos fars orimliga ingif- velser: paketerna till lilla Stina.
Inga ville genast bistå henne med att bryta dem och den saken mötte naturligt- vis inga hinder.
När Stina fick se dockans glitterhölj da gestalt, vidöppnade hon sina stora, blyga ögon, de glädjestrålade, de frågade, de undrade: är hon verkligen min?
Och så kröpo de andra småsakerna fram likt fjärilar ur sina puppor.
Ej under att det fattiga barnet glömde sorgen och j u b - lade i stundens fröjd.
Men Beda smög en bunt skirt, klarhvitt tyg i den sörjandes hand.
» Jag tänkte att det kunde behöfvas vid ett sådant här tillfälle, » hviskade hon.
Det bittra draget kring modrens mun blef vekt och hon såg med ett outsägligt uttryck ner på de luftiga veck, som snart skulle multna tillsammans med hennes älsk- ling.
» Tack, » frampressade hon enstafvigt och tog ett af de skänkta ljusen och stack ner i julstaken.
Och när hon hade tändt, frågade hon sakta: » Kanske frun vill se honom? » Beda hade en sjuklig motvilja för att se lik, men hon bekämpade sig och följde med in i sidokammaren, där den lille döde låg på ett sofflock.
» Kanske ni tycker det är svårt att se IDUN sådant, » sade mannen, som kom stöflande tätt efter.
» Äh n e j!
» » Ja, det är nog bäst, » menade han på sitt lugna, tålmodiga sätt, » frun har j u själf barn.
När man har grön säd på rot, är det klokast att vara beredd på ovädersda- gen.
Det går ingen säker. » » Det är sant, » svarade Beda ödmjukt, och när den stackars kvinnan vek undan lakanet och lyste på det lilla vaxbleka an- siktet med dess prägel af orubblig hvila, föllo tårar af varmaste deltagande ner öfver hennes kinder.
Men modren stod där och stirrade med sina torra, dystra ögon och vid åsynen af främ- lingens rörelse framstötte h o n: » O m det bara inte hade skett nu, just nu vid jul- tiden.
Det var så bittert.
Jag kan inte taga det såsom Lars och tycka det vår Herre handlat med oss i kärlek.
Jag har bedt honom om en ändring, det har jag visst gjort både länge och väl.
Men jag ville inte ha den på det viset.
Jag ville att gossen min skulle bli frisk och färdig.
För Gud är ingenting omöjligt, står det ju i skriften, och det ordet förlitade jag mig på. » Hon pressade läpparne hårdt samman, höljde hastigt öfver liket och följde tung- sint efter dern in i stugan, där Stina högt fröjdade sig öfver julgåfvorna.
Hon såg på barnet skarpt, förebrående, men tog likväl emot den framräckta bilder- boken, bläddrade i den ett tag och lät blicken sorgset hvila vid ett litet färggrant gossebarn, som satt och smekte ett lam.
» Detta skulle han tyckt om, » utbrast hon och — märkvärdigt nog — härmed var tårekällan öppen.
Men med tårarne kom hugsvalelsens lätt- nad, och när Beda tog farväl, mumlade hon rörd: » Gud välsigna frun, som hittat hit på en sådan kväll. » » Vet du, mamma, » sade Inga, då de vandrade hemåt, » Stina berättade att förra julen hade de haft en gran, en riktig gran, fastän inte större än att den kunde stå på bordet.
Och där hade varit ljus i den, ljus och pappersstjärnor.
Och de hade haft jul- halm på golfvet och hennes pappa hade talat om historier, de hade haft så roligt, så roligt — det är allt bra synd om dem n u!
» » Men hon gladde sig ju åt leksakerna, » afbröt modren tankspridt.
» Ja, men hon sade så många gånger: » Om det hade varit som förra julen, om Sven hade lefvat och fått se allt detta! » Det gick ett styng genom Bedas hjärta.
Förra julen, åh, då hade hon inte tänkt på vare sig att hjälpa eller glädja, då hade hon inte låtit en glimt af det rika solljuset tränga in i denna skumma, fattiga tillvaro.
Men hon var ju så nyss ditflyttad, hon kände egentligen inte till förhållandena, visste bara att de hade ett obotligt sjukt barn och voro fattiga.
Nå, det måtte väl varit nog, visste hon inte tillräckligt kanske, jo, egoismen hade inte lätt att finna något kryphål.
» H v a d det skall bli roligt i kväll, » fortfor den lilla, » jag tror knappt jag kan vänta tills vi ska börja med julklapparne, dröjer det mycket länge, mamma? » Då de kommo under de stora rim f rostiga almkronorna, pladdrade hon också oupphör- ligt o m den kommande förnöjelsen, och de voro inte långt hemifrån, då hon plötsligt anmärkte: » Men hvarför svarar du inte, mamma? » 401 Modren, som gått till rätta med sig själf, sade med en suck: » Mitt barn, jag gick och tänkte på, att den gode Guden vett oss så mycket godt, att vi aldrig kunna vara nog tacksamma. » » Men nu har ju Stina också fått, » sade Inga med en instinktlik öfvertygelse o m att en plikt var fylld och ett tackoffer framburet.
» Hon hade aldrig sett en så- dan docka förr.
.. men, mamma, nu äro vi ju hemma, se, se, det är redan t ä n d t!
» Ja, där låg hemmet så inbjudande fram- för dem.
Inga gardiner voro nedrullade, utan gran och grenljus strålade fritt ut all sin prakt i den mörka vinterkvällen.
Inga klappade i sina små händer och ilade i förväg.
Så snart Beda kom inom dörren, möttes hon af jublande välkomsthälsningar.
Bertils lilla blossande ansikte begrof sig i hennes silkesmjuka muff, Gustens små smekande armar lade sig som en kedja kring hennes hals.
Hur var det han sade, den fattige man- nen, j o: » När man har grön säd på rot, är det klokast att vara beredd på oväders- dagen.
» O, hon tyckte nästan, att hon fruktade för solljuset, därför att det v Hr Set klart.
Det var något brännande däri, för mycket af det goda, för fullt, för rikt.
Men funnos där ej tusenden, som hade fått lika mycket som hon.
lika mycket, ja, dubbelt m e r?
Den tanken sökte hon trygga sig vid, medan hon tog af sina varma, präktiga vinterplagg och skakade det lätta snöpudret ur bäfverkragen: » Där finnas de som ha ' fått lika mycket, ja, dubbelt m e r!
» Men oaktadt det kämpande motståndet, kunde hon dock ej rycka sig ur missmodet, det lade moln öfver hennes panna och tvång öfver hennes väsen, och när mannen slöt henne i famn och hviskade: » God jul, lilla mor, » brast hon i häftig gråt.
Och medan småherrskapet beundrade granen och väntade på julklapparne, fingo de två en liten lugn stund, då bon bikta- de för honom sina intryck af ångest och smärta, och då han med kärleksfullt allvar intalade henne tröst.
Men när julglädjen stod högt i tak, när små röda läppar tac- kade och jublade och klara ögon strålade af ogrumlad lycka, då gingo hennes tankar, tyngda af hemligt ve, bortåt den lilla slinger- stigen i snön.
Hon tänkte på det luftiga svepningstyget, hvilket hon lagt som gåfva i en modershand, tänkte på den tomma väggen i torpstugan, på det stackars gräm- da hjärtat, som fåfängt sökte trösta sig med den tanken, » att det var det bästa som skett. » För första gången kände hon sin lycka såsom ett ansvar och välsignelsen såsom en öfverfull bägare, af hvars innehåll hon ej blott skulle själfviskt njuta, utan äfven dela med sig.
Anna * &lt; Knutson.
* €r \ / rid- och / röjde / ull jul önskas alla våra kära svenska hem af Iduns • Redaktion.
IDUN •402 Vi Iduns tioårsfest.
M vilja främst Den förste När hälst Hur gladt I ed anledning af tioårsdagen af denna tidnings första utgifvande hade Idun inbjudit ett större antal af sina medarbetare, gynnare och vänner till supé å Grand Hotel i Stockholm fredagen den 10 dennes.
Vi hade därvid den äran och glädjen att till ett antal af omkring två hundra personer, se för- samlade många af dem, som med handling och vänskap stått oss bi under det gångna tioårsskedet.
Vid supén framförde redaktör Frithiof Hellberg sitt tack till samtliga medar- betare inom officinen liksom till alla utom den- samma, som med intresse och välvilja be- fordrat dess framgång.
Redaktören för Nya Dagligt Allehanda hr J.
A. Björklund samt riksantikvarien hr H. Hildebrand svarade å gästernas vägnar.
Vid desserten föredrog tidningens redaktionssekreterare följande verser: Till k a m r a t e r n a Del I är ett rassel arbetssalen ångan Och remmarna stönar rastlöst Och under pannorna Oss själfva I Vi bli och Och åren komma Men remmarna Till sist Från evigt Och vef Stå stilla Det Och mund hö ^tidsstämning stämning, höra det tack, Gif hit lifvets Att vi Vår gråa För våra De skönaste » Nu vilja va.
till för De ännu icke när vilja Som i krans, Hvar Vi mund rund, samma en med färgers hvila timmar töm fint Och lyfte Till lustig / lek våv Från vän Och sträckta aldrig Och jag ärlig rem ej hvem trägna hur bli därför Jag skulle Uti de nu Med att inte jag hvad legat kan snäll!
nesa, till Iduns ej dock hör ej göra år nog af ej är mer har gått, mig till ni fått.
festen Fallström Och Iduns i andanom granna af kom, salen med de ge Utaf talen, stränga vers oss skål det ser lyraris gull famnen sä full.
väl fru förvisst Petterkvist, bra hon har det, hon och blid skiner står gladt gardet: och fryntlig — dricks gamla godt nerv värf gamman.
Och T moster Jag ser ej Ruffen där Emma ' », bredvid?
trind i hemväfd Hon inslag Och kanske själf!
Och tänk, » solfva » hvad och nog spunnit hay ränning.
hufvudbry på rar, klän ' ning, också Att se därpå, att frågor fråga.
bort &gt;glada » ej i sitt tag, slag.
Och nu Det passar farväl, Att sen Så pratar herr just jag stycket, tegat jag redaktör!
i i ett för Jag hoppas dock Och dricker er kör, mycket.
mitt och prat Iduns ni tål skål.
# Från Iduns läsekrets.
tack.
sä hon många angående A t t för m i g besvara alla frågor angående fru- stugan blir nog svårt, emedan jag aldrig tittade i taket, ej heller gaf akt på, h u r u väggarna sågo ut.
E t t vet jag dock, att dörren var låg och fönstret litet.
O m en n y b y g g n a d eller en stor reparation skall företagas, vet n o g hvarje bygg- mästare på landet, h u r u en g a m m a l t a s å s s t u g a skall se ut.
M e n inte k a n det vara praktiskt att i ett modernt r u m ändra kakelugnen till spi- sel och i taket sätta u p p eparrar.
E n dylik än- dring kilade snart upp till en 300 kronor.
I min fru- stuga ämnar jag som sittplatser använda 8 simpla brasstolar samt låta m å l a u p p 4 g a m l a antika trästolar, s o m jag på en auktion köpt för en krona.
För allt för stora onödiga utgifter skall m a n akta sig.
P e n n i n g a r äro en odryg vara, s o m m a n behöfver n o g a sköta, o m den ej skall smälta bort likt s n ö n o m våren I slöjdskolor och Miot- an-rtalter får m a n den billigaste väfredskapen, m e n kanske allra billigast ändock är att köpa den på sin hemtrakt, ty frakten blir j u g a n s k a stor, o m v ä g e n är lång.
P å belysningen gaf jag ej akt, m e n m e d talgljus i tennstakar blir det nog bra.
Grenljus af talg vore ju alldeles öfverdå- digt bra.
A t t på v ä g g a r n a anbringa stänger, p å h v i l k a m a n hänger stycken af g r a n n a väfnader, lyser mycket upp det hela.
er bättra.
nästa jag Och ut må, tåga », S v a r till » en f r u f r å n l a n d e t » en frustuga.
förkättra, sig än med trötta prydda Och bara står Iduns äro v Ellen Bergström.
själf när Jag man hon sägas då fest vara kan fast kvinnan hon Ett mest och vill att mer om har resa.
mig mänska gladt.
För den utredande och belysande artikeln i f r å g a n » Gossar och skjutvapen » i n:r 48 af I d u n, undertecknad C.
M — r, skulle jag bra gärna i tidningen vilja få framfördt ett vördsamt tack till förf.
Det var en heder att få svar från sådant håll, och jag anser, att G.
M — r gjort oss föräldrar en stor tjänst m e d sin förträffliga artikel.
H u r u ett sådant tack bör vara affattadt och underteoknadt, hänskjuter jag till redaktio- nens åtgörande.
M e d utmärkt högaktning förstå, tänka blygas lofva fatt.
— böra våra läsare och vänner förnya prenume- rationen för det kommande året på såväl Idun som Modetidningen och Barngarderoben, på det att intet som helst afbrott i tidningarnas regel- bundna expedition må behöfva uppstå.
Mellan- dagarne mellan jul och nyår äro härtill de allra lämpligaste.
Hotel alls jag jag En är ä ' / god tid drömma, kan Än gång som # var Grand arbetsammas Men en det Snorre.
glömma.
på skam en nu ä ' fart ni kunde har Och glad ~ — redaktör!
hvad ni 6fien det nog sjunga!
aldrig kan Till och nummer, underbart vågat mig frisk tunga jag bjuden åter i nästa muntrast blad slummer, Moster Emma.
haft • » skaft *!
äfvenså och öga vänner Juvelerar Men, då Ej stötta, * j händer delning Till trötta, skuldra börda dem till vet lärksång Att andra en sida; prosans Jag Och stund simpla broders att af äflans jag liksom gaf unga, kraftens och dagar vägar, — redaktör, kan Så tillsamman minnas Hur du vänta vår höra Det Hur tunga, och och mödans Kom vi vår en Hör skrif: minnas ».
öfverdådig tankens villigt fé I festligt sekund, starka fogade I K. mellan mulna hvad finnas, runa ock hvar spänstigt Hur De glida, genom Att glans som dagens Sig De för arbetstimmar Kanske gif minnas vilja Men fröjd stund blomsterkrans blommor, Då Vi med flydda, morgon en T. Idun släppa, verktyg oss Hur grydda!
vid skola Det höjd känna, — smycka kände i står Hur röda, som log sen pigg Och bränna: hvad börjar Jag Vi ut dagar tack Omöjlig vår vill knäppa.
vi i Herr arbetsniöda.
främst är Och Och sin läppar Till I d u n s rum, griper slitna Och Men Johan Nordling.
minut vida ej rosor må ibland skalkstaf, och ropa Ett Vi feberskum spände en tar Så m ar nått kamrat, rikt Men Af vi våra Liksom panna; som uret ord, Och slut, en bleka En Vi måste De Men stanna, vår andlöst Då Osynlig bana.
i En Och för tyst ur rågan minnas Då.
dr if slamrar hjulen torka gaf — kamrater!
vi Och middagsstund, från sin svettens Vi bland när Ånyo gifves: hjul så sin nu Så y alla sig dater bedrifves, man, på han och hvad Ett hvardagsvana blir Då Och Af små, gå en rassel och odelat ord sist.
gällde; Idun Nog Så blifva.
och varsel Maskinens siste det med Kamraten dag och åren hetast till för vi och gång, plötslig Det stora kuggar som och Frithiof styra?
drifva en man En dag drifhjul, axlar den dust Ja, yra?
synrand till lagt pendelslag böljorna, vår allt vi urets bullrande Till Dä ha till räknar från takt förbrännas.
lyssnar Ut glida.
spännas, att denna varm och oförtruten lemmar Hvem larm svedande bölja Maskinens Hvem Idun.
döfvande ställde, först, i förvisst ledet en iankar, Vår ock i Efter kaffet samlades man kring bålarne, och afiöste där det ena talet det andra.
Bland dessa framstodo särskildt ett humo- ristiskt anförande af fru Lovisa Petterkvist (författarinnan fru Alfhild Agrell) samt upp- läsandet af ett hundratal telegrafiska häls- ningar från alla delar af landet.
Bland dessa funnos ock instuckna följande verser af den kända signaturen » Snorre », hvilka vi afslutningsvis anföra, då de helt visst böra intressera våra läsarinnor: vida, Där I ock i minnas Den 1897 drogo och ledt togo.
e ANDEKSOJ 1 Jakobstorg- 1 fattas fruar, ungdom Författarinnorna sett, ljuft gamla Ringar, Broscher, Till näpna Och där Och tänker mellan heller jag små står bara ftoveller.
på den gourmet ' n, stipén Armband, Kedjearmband, Bref läsarinnor!
M e d både förvåning och ledsnad har jag i I d u n s senaste n u m m e r läst först » Augustas » förbitt- rade utfall mot » Isa », » så » Isas » svar och n u senast » Ellens » försök att i sin stad nedgöra stackars » Isa&gt;.
— ser Jörgen, Iduns er besvaras Kedjor.
Modernast Solidast!
IDUN 1897 Det är med anledning häraf jag vågar komma med en liten bön, som jag länge väntat, på, att någon värdigare än jag skulle framställa, och den lyder så: Käraste Iduns läsarinnor!
Skola vi ej försöka komma öfverens om, att ej göra oss löjliga genom detta ständiga tvistande om likt och olikt, hälst i frågor hvarom man ej kan tvista, som t. ex. om smakfrågor.
— Eller boren och domen I » Isa » skrifver en liten uppsats om, hur hon tänkt sig sitt hem.
Hon gör själf upp den lilla skissen därtill, oberoende af modet och de stora möbelmagasinen.
Det är luftigt, soligt och gladt därinne i den lilla fantasivåningen, och man kän- ner, att den som inredt den åt sig, är en per- sonlighet.
Nästa gång Idun kommer ut, innehåller den en hetsig artikel mot den lilla hems-interiören.
Man får ovillkorligen det intrycket, att » Augusta » känner sig personligen förolämpad af Isas skiss och » Isa » skrupensas upp ganska skarpt, — så, i nästa nummer, försöker » Isa » urskulda sig med att hvar och en ju bör få ha sin smak — och så tror man väl att&lt;M ämnet är slutdebatte- radt.
Nu kommer » Ellen » med också ochjförkrosssar » Isa » totalt med att tala om, hvad hennes man tycker om » Isa », » Augusta » — och henne själf!
Käraste Iduns läsarinnor, jag skulle ej heller i dag vågat framträda för offentligheten i denna sak, om jag ej visste, att så många af Iduns läsarinnor liksom jag tänka och tycka, att Iduns spalter äro för goda för dylikt meningslöst käb- bel (förlåt uttrycket!).
Nog kunna vi väl använda vår tid bättre, och nog finnes det väl andra äm- nen, som vore mer värda diskussion.
Ej nog med att vi ej uträtta något genom dylikt barns- ligt gräl om påfvens skägg — vi skada också därigenom vår egen kära tidning och det grämer En Iåwns vän.
operan har åter beredt oss en den an- genämaste öfverraskning.
Liksom helt nyligen det alltigenom förträffliga utförandet af reprisen på » Muntra fruarna » förskaffade operavännerna en högst ovanlig njutning, så blef ock det första återupptagandet af Beethovens opera » Fidelio » i fredags en verklig högtid för dem, som infunnit sig till denna representation.
Framgången står som ett odisputabelt faktum och beror naturligt- vis i främsta rummet på den genialiska fulländ- ning, som nära nog från första takten till den sista präglar musiken i denna enda opera, som mästaren komponerat.
Men till framgången bi- drog ock i hög grad utförandet.
Redan uverty- ren hälsades med det lifligaste bifall, och sådant följde nästan hvarje nummer hela operan igenom.
Särskildt hyllades naturligtvis, och detta med all rätt, fru Östberg, som i Fidelios parti har en af sina förnämsta uppgifter.
Trots de stora for- dringar detta parti ställer på dess innehafvare, var det dock en njutning att höra, huru nobelt och framgångsrikt fru Ö. löste sin uppgift.
Vär- digt vid hennes sida stod hr Elmblad som gamle Rocco, fångvaktaren.
Hvilken tin konstnär hr E. är, hade man här tillfälle iakttaga.
Genom hans förträffliga spel blef den i tjänsten hård- nade, men innerst dock varmhjärtade fångvakta- ren en af styckets mest intresseväckande person- ligheter, utan att konstnären på minsta vis afla- des att skjuta honom i förgrunden.
Och för det tydliga textuttalet i sin sång förtjänar hr E. att tagas till exempel af flere bland de i samma opera uppträdande, särskildt hr Bratbost och frö- ken Karlsohn Den förre inledde andra aktens fängelsescen med en skrikig ton, som skar be- tydligt i öronen, och i allmänhet skulle det hela ha vunnit på, om stämman ej så mycket force- rats.
Hrr Söderman och Sellergren fyllde godt sina platser, den förre som den skurkaktige fängelseguvernören, den senare som den ädle statsministern.
I fångvaktaredotterns och port- vaktarens roller voro fröken Karlsohn och hr U p n o t i s b o k e n.
Strandberg ingalunda oäfna, om man frånser den ej Thalia Sclwug.
f Efter någon tids sjuklig- obefogade anmärkningen beträffande textuttalet.
het afled härstädes den 15 dennes lärarinnan Som helhet sedt var utförandet af operan emeller- fröken Thalia Mathilda Schoug.
Född 1850, äg- tid mycket godt, och härvid förtjänar ock att fram- nade sig fröken Schoug efter afslutade studier hållas den utmärkta och särdeles viktiga insats, åt lärarinnekallet och har bland annat verkat som som hofkapellet denna afton gjorde under hr Mellan senare aktens språklärarinna vid Anna Sandströms skola och Hennebergs anförande.
Borgarskolan samt utgifvit värdefulla läroböcker båda tablåer utfördes Beethovens briljanta uver- i franska språket.
Vi hoppas att snart närmare tyr n:r 3, c-dur, och detta på ett sätt, som för- få återkomma till den förtjänta kvinnans lifsverk.
skaffade hofkapellet och dess anförare verkliga stormar af applåder.
Publiken, bland hvilken märktes h. m:t konungen med uppvaktning, var mycket talrik och hörbarligen ytterst intres- En vaktmästarinna.
Fru Hilda Törnblom, serad och tacksam.
vaktmästarinna vid Södermalms allm.
läroverk i Stbckh., fyllde en dag i förra veckan 50 år.
Da- gen till ära svajade svenska flaggan på skolhu- — Den Beethoven-konsert — under anförande af set.
Festföremålet mottog redan på morgonen förste hofkapellmästaren Conrad Nordqvist en präktig blomsterbukett, bestående af rosor, hvartill Operan, för att ytterligare hedra minnet af läroverkets rektor, hvarjämte skolans lärare af mästarenas mästare, gestaltat sin tredje sym- skänkte henne en kaffekanna i drifvet, gammalt fonikonsert, hade samlat en andaktsfull och en- svenskt silfver och lärjungarne en sil f verbägare tusiastiskpublik, bland hvilken märktes konungen, med inneliggande 160 kr.
Förutom detta kronprinsen och hertiginnan af Dalarne.
Utom erhöll fru T. under dagens lopp en mängd nyt- c-dursymfonien, romansen för violin i g dur och tiga och nöjsamma presenter från vänner och ess-dursymfonien (Eroican), välkända mästerverk, bekanta samt flere lyckönskningsbref.