Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tidningen kostar endast 1 krona för qvartalet postarvodet inberäknadt.
Ingen lösnummerförBäljning.
Träffas å byrån kl. 10 — 11.
A U m.
Ttftgfifning-stid: hvarje helgfri fredag.
Infaller helgdag pä fredagen, ut- gifves tidningen näst föreg.
Grefvinnan Stephanie von e n * v|É stjerna ur WM) Stockholms- ' 0 societeten, J Idun dag WtW &amp; \ W presenterar I fgj, ijj.
sannnor, torde sär- skildt derut- innan kunna påräkna de- ras intresse, att hon till börd som sinnelag är en äkta svenska.
Under många år har hon i hufvud- stadens eleganta och förnäma verld intagit en ställning så fram- skjuten och bemärkt, att hennes namn små- ningom vunnit popula- ritet äfven långt utom de kretsar, der hon hör hemma, j a, öfver hela landet torde vara hållet som för det högsta sam- hällslagret representa- tivt.
g m a När hennes präktiga spann vid promenadti- den rullar fram efter den ståtliga Strandvä- gen utåt Djurgården, då vänder sig hvarje mötande o m och följer det med blicken.
Så nicka de åt hvar andra och säga endast: » Det var hon! » Hela Stock- holm känner sin gref- vinna.
Att en lysande för- mögenhet satt henne i stånd att omgifva sitt 2:dra årg.
P r e n u m e r a t i o n sker I landsorten: å postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, i bok- lådorna samt &amp; tidningskontoren.
Plåten.
uppträdande med den elegans och luxus, som redan i och för sig sjelfva väcka den stora mängdens förvånade be- undran, skulle dock ej varit anledning till fyl- lest till hennes popula- ritet, o m ej äkta qvin- lighet, utsökt smak och ett på samma gång ge- nomdistingueradt och naturligt väsen så lyck- ligt bure upp de mate- riella förmånerna.
Så länge grefvinnan von Plåtens man, nu mera framlidne öfversle- kammarherre Carl v o n Plåten, ännu lefde, ut- öfvade de båda makar- ne å sitt präktiga sörm- ländska gods Stora Sundby den mest stor- artade gästfrihet; i syn- nerhet samlades der ute medlemmar af den d i - plomatiska kåren så sommar som vinter till lysande festligheter.
Ef- ter makens frånfälle har den unga enkegrefvin- nan, som naturligt är, under den första sorg- tiden lefvat mera i till- bakadragen stillhet.
Grefvinnan v o n Plå- ten älskar högt sitt Sundby och tar ofta och gerna sin tillflykt till landtlifvets r o, när hufvudstadens societets- lif tröttat henne.
Der egnar hon det mest ode- lade intresse åt sina un-
Idun utkommer I hufvudsiaden hvarje helgfri fredag och kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt. — derhafvande, deras fröjder o c h sorger, be- söker sina torp, lisar de fatliga o c h be- tryckta o c h utöfvar en vidtomfattande väl- görenhet.
Också är hon allmänt vördad o c h älskad.
Grefvinnan v o n Plåten är en begåfvad personlighet, för hvilken lifvets innebörd ej är uttömdt med bekymren för toalett och nöjen.
Hon har en vaken blick för lite- ratur o c h konst o c h tar liflig del i vår tids andliga intressen.
Hon är med ett ord något vida högre än den firade damen af verld allenast — hon är en aktningsvärd och Jlnbildad qoinna!
M Våra flickor i skolan.
* Af Mathilda Langlet.
jen tid är förbi, då den regeln gälde, att » döttrarna skola vid sidan fostrade varda. » Fordringarna på de unga flickornas kunskaper hafva stegrats i mån, som fiere arbetsfält öppnats för qvinnan och nödvän- digheten att förbereda henne för dessa ar- betsfält tvingat sig på oss.
Lärarinnan i fa- miljen måste vara utbildad i skola eller se- minarium, ty det går nu ej an att draga bort tiden med ofruktbara lexor, och i all under- visning fordras numera pedagogiska kunska- per.
Hvar och en, som så hafva kan, gör dock väl uti, att i hemmet gifva sin dotter förberedande kunskaper och först senare, helst efter konfirmationsåldern sätta henne i skolan, så länge undervisningen derstädes bedrifves efter samma plan som nu.
På detta sätt framskjutes visserligen studietiden för qvinnan temligen långt, men detta bör icke vara nå- got hinder.
För qvinnan förefinnes nemligen icke i all- mänhet någon sådan nödvändighet, att snart vara färdig med sina studier, som för man- nen.
Denne har alltid i sigte, att han i fram- tiden skall bilda familj och försörja denna familj.
Derför måste han tidigt vara redo att försöka tillkämpa sig en ställning i sam- hället.
Han kan icke vänta, ty det är långt till målet; han måste tidigt vara inne på vädjobanan, ty de äro många, som löpa, och de främsta hinna först fram.
Ynglingens helsa är under normala förhållanden mindre ömtålig än flickans, och han torde lida min- dre än hon af det trägna arbetet under upp- växtåren (hvilket dock ännu lär vara outredt och tarfva bekräftelse).
Men flickan kan under vanliga förhållan- den rätt väl vänta, och godt vore, om våra flickskolor delades i lägre och högre elemen- tarskolor, så att i de lägre verkligen blott undervisades i grunderna, och skoltiden der kunde så inskränkas, att tillräcklig tid vun- .nes för öfning i handarbeten och husliga göro- mål, i hvilka en fulländad färdighet — detta kan icke upprepas för ofta — är för qvin- nan oundgänglig, såvida hon vill vara qvinna och icke ett obehagligt mellanting, det man knappast vet, hvart man skall räkna.
Naturligtvis gifves härvid undantag — ovanlig begåfning, särskild utbildning till yrke eller embete, nödvändigheten af tidig sjelfförsörjning och så vidare.
Men det är j u undantagen, som göra regeln.
Och det förnuftigaste, det naturligaste måste alltid * Ur tet: det å G.
E. Frilzes förlag utkomna arbe- » P « egen hand; en bok för unga flickor. » I r * i I L / i | \ J ti IN Tidningen Innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress s a m t erlägg en krona, så er- vara regel, äfven om undantagen då blifva många.
Och det riktigaste och naturligaste är, att qvinnan framför allt blifver qvinna, d. v. s. bibehåller qvinliga känslor och in- stinkter.
Likaså bör hon främst egna sig åt qvinligt arbete och först, när detta tryter, söka upp andra områden, såvida ej natur- gåfvorna särskildt anvisa henne en annan väg.
Men likafullt, huru kraftig hennes ande är, huru dugliga än hennes händer äro, huru väl hon än kan sköta männens sysslor, bör hon dock aldrig förlora ur sigte, att om hon förlorar qvinligheten och dess attributer, blir hon lika mycket deklasserad, som en man, när han bortlägger sin manliga karaktär och blir, hvad man med ett dumt och simpelt uttryck plägar kalla » käringaktig ».
Men äfven de unga qvinnor, som i sko- lorna blifvit förvanda med idkelig läsning och skrifning af främmande språk, och som stå i fara att utbyta den qvinliga friheten och älskvärdheten mot en slyngelaktig sjelf- tillräcklighet, äfven de kunna, om de få upp ögonen derför, återeröfra de egenskaper, som under skoltiden stundom gå förlorade.
Skolan bör emellertid alltid inpränta en viss vana vid ordning och punktlighet, som man medför ut i lifvet, och som blir till nytta äfven vid andra arbeten.
Och skulle man komma derhän, att en måttlig skolunderbygg- nad ansåges tillräcklig för qvinnor i allmän- het, borde den unga flicka, som till äfventyrs icke hunnit i skolan lära allt, hvad hon ön- skade, utan svårighet kunna komplettera sin skolundervisning, om hon vill, emedan hon i skolan får lära sig att arbeta efter plan och för ett mål och icke osammanhängande och tanklöst, hvilket för så många qvinnor är det blindskär, hvarpå deras arbete strandar.
Äfven för den gifta qvinnan är allt detta af största vigt, emedan knappast något fel är för männen så motbjudande som slarf och oreda eller brist på punktlighet.
Det är vis- serligen så, att den gifta qvinnan måste, så- som Martha, hafva bekymmer om många- handa, och att det icke är lätt att vara punkt- lig, när man nödgas eftersätta det mindre vigtiga för det mera angelägna.
Men det är ju tydligt, att vanan vid punktlighet under alla förhållanden skall verka godt, äfven om den då och då måste brytas.
Flickorna komma i allmänhet för tidigt i skolan för att med något omdöme kunna välja sina vänner, och för dem kan kamratskapet medföra lika svåra, om icke svårare följder än för gossarne, emedan flickorna i allmänhet mera gå till öfverdrift och mera välja blott ett föremål för sin vänskap.
För gossarne gäller ofta kamraternas ord som kungsord, men för flickorna är det vanligen en kamrat, som utöfvar stort inflytande öfver en eller flere väninnor.
Den flicka, som har råd till prydliga och moderna drägter och ofta kan ombyta sådana, beundras och afundas af de öfriga, och är hon nog nådig att välja sig en busenfreund bland kamraterna, är denna färdig att gå i elden för henne, utan att af henne fordra motsvarande uppoffringar.
Så- dant inträffar väl också med gossar, men en- dast undantagsvis, ty der är oftast vänskapen ömsesidigt lika uppoffrande och beundran lika varm på båda sidor.
Kamratskapet kan vara en af skollifvets bästa sidor, men också en af dess förderfligaste.
Äldre systrar borde derför omsorgsfullt vaka öfver sina yngre systrar och söka så vinna deras vänskap och förtroende, att de ej utom hemmet behöfva söka någon att ut- gjuta sitt hjerta för.
T y vänskapsförbund efter eget val i baradomsåren är, kanske mer än något annat, ett lotteri.
De unga flickorna skulle också, medan de besöka skolan, betänka, att skolan endast bör och icke kan annat än grundlägga kun- skaper, som sedan måste i viss riktning utbil- das till fruktbärande vetande eller bildning.
Det måste erkännas, att många flickskolor lägga an på att » leverera färdig vara », och att eleverna der få icke en solid grundval att derpå bygga vidare, utan en färdig » bild- ning », d. v. s. en ytlig, snart förglömd kun- skap om en hel mängd saker af tvifvelaktig nytta.
Det är derför temligen svårt att er- hålla en sådan undervisning, som kunde vara lika nyttig som önskvärd.
Men om den mening utbildas och tager öfverhand, att skol- arbetet bör vara framför allt grundläggande, är det dock att hoppas, det denna opinion inverkar på skolorna och att, lika litet som allmänheten väntar att få sina döttrar ur sko- lan som fullfärdiga lärdomsljus, lika litet lägga skolorna an på att utbilda sådana.
Huru som helst, bör väl ändock en ung flicka under skoltiden sjelf kunna märka, åt hvilket håll hennes anlag draga henne.
Åt- minstone bör hon med föräldrars och lärares hjelp kunna det och lägga sig särskildt vin- ning om sådant.
Deraf följer, att man al- drig bör arbeta för betyg, utan blott för att inhemta det för framtiden nyttigaste och med egen natur mest öfverensstämmande kunskaps- förråd.
D å för flyttning från en klass till en annan fordras godkända betyg i alla äm- nen, är detta nog litet svårt att sätta i ver- ket, men det vore dock underligt, om lärare skulle för ett felande kunskapsmått i ett eller annat ämne vilja qvarhålla i klassen en elev, som i andra eller vissa stycken visat fram- stående flit och insigter.
Visserligen finnas pedanter bland lärare och kortsynta och bor- nerade personer bland dem liksom bland an- dra menniskor, men dock börjar den uppfatt- ningen göra sig allt mera gällande, att sko- lan är till för barnens skull och icke barnen för skolans.
Ännu en sak ville jag lägga de unga flic- korna på bjertat, helst de, som befinna sig i högre klasser.
Hos flickorna, mer än hos gossarne, gör sig ofta gällande en böjelse att » göra spektakel » af lärare och lärarinnor.
Denna böjelse kan icke nog motarbetas.
De veta icke, dessa unga flickor, der de sitta, bräddfulla af upptåg och löjen, huru trött och utarbetad läraren är, hvilken sorg han kanske bär på, hvilka bekymmer han torde hafva att strida med, och huru mycket allt detta ökas, när den ungdom, han skall hand- leda, visar sig uppstudsig och svårhandterlig.
D å de skratta åt hans misstag eller klaga öfver hans stränghet, veta de ej, att hans tankar kanske dröja vid det enda barnets eller makans sjukbädd, eller att han, måhända förbigången vid en befordran, plågad af nä- ringsbekymmer eller ledsamheter inom famil- jen, kämpar med sig sjelf för att öfvervinna något af detta och — misslyckas.
I och för sig är lärarens kall tungt och angripande — gören det icke tyngre, I unga, genom oför- stånd och ett lättsinne, som snart får karak- tär af grymhet.
överansträngningen i skolorna skulle nog kunna till en viss grad motarbetas i hemmet och genom förståndig indelning af tiden någon stund kunna vinnas till rekreation eller hand- arbete.
Men • så länge temaskrifning i hem- met drifves i sådan utsträckning som nu, så länge är öfveransträngning omöjlig att för- minska både i goss- oeh flickskolorna.
Lik-
hålles e t t n u m m e r Iveckan under hela q v a r t a l e t.
För hvarje 5-tal abort- nenter, s o m s a m l a s, och f ö r hvilka afglften Insändes till Redaktionen af visst kan den unga flickan i skolan, om hon icke af oförståndiga föräldrar eller af lika oförståndig egen s. k. ambition drifves att arbeta på höga betyg, genom ordning och flit sköta sina studier, så att hon har gagn af dem, utan att derför helt och hållet förstöra sin helsa.
Det är ganska vanligt, att unga flickor upp- resa sig mot en mängd förbud och befallnin- gar i skolan, som af dem rubriceras såsom » fåniga » — eller hvilket slagord, som för tillfället är på modet — och mot hvilka de både öppet och i tysthet knota.
Stundom äro nog dessa regler pedantiska och svåra, men de unga borde komma ihåg, att lifvet pålägger oss ofta bud och förbud, som äro ännu svårare och ännu omöjligare att und- komma och att det är godt att i tid vänja sig att med tålamod underkasta sig allt så- dant.
D e unga flickor, som skola utbildas till lärarinnor eller till andra utvägar för sjelf- försörjning, måste, lika mycket som alla an- dra, anse skolan såsom blott grundläggande.
Ingen må tro, att hon, då hon utträder ur skolan, låt vara med vackra betyg, genast är kompetent att inträda i praktisk verksamhet.
Den blifvande lärarinnan gör rätt i att vid t. ex. folkskollärareseminarium genomgå en kurs i pedagogi och praktiskt studera under- visningen, liksom lärare gå sina profår.
För inträde i telegraf- och postverken, i - banken och på kontor, fordras också särskilda kurser.
Följaktligen måste äfven för alla dessa arbe- tet i skolan vara framför allt en säker grund att bygga vidare uppå.
Detta sista kan icke för ofta eller icke för noga inskärpas, ty man glömmer det bestän- digt, och man går i skolan, icke för att för- värfva medel till sin utbildning, utan för att vinna den, och man tror sig, när man vid 16 — 18 års ålder » slutat skolan », vara fix och färdig, fullflugen i all ting, duglig till allting, med ett kunskapsförråd, så omätligt, att det ger rättighet till öfversitteri på alla håll och kanter.
Men, mina unga damer, det är icke så en småsak att träda ur skolan och i lifvet!
Négra ord i r * v I I K l I LJ \ J IN o m Idun, erhållet att g r a t i s e x e m p l a r ffir hala den t i d, under hvilken abcne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenume- influensa oeh dess behandling.
* £&gt;.-edan någon tid till baka hemsökes Stockholm i g r af en sjukdom, som är känd sedan 1600-talet under olika namn, bland hvilka de vanligaste äro: grippe, influensa, blixtkatarr, rysk katarr.
Karak- täristiskt för sjukdomen är dess hastiga och allmänna utbredning på den plats, der den börjar, så att man har exempel på, att ända till g af befolkningen på platsen inom kort tid angripits.
Flere dylika epide- mier äro kända och beskrifna inom olika länder, och i Sverige herskade särskildt på 1830-talet en våldsam influensaepidemi.
Sjukdomens orsak är ej säkert känd.
Troligen beror den på ej närmare kända atmosfäriska förhål- landen, ehuru dess uppträdande är oberoende af årstiden.
Direkt smittosam anses sjukdomen i alla händelser icke vara, d. v. s. den öfverföres ej från en person till en annan.
Sjukdomen börjar oftast utan förebud plötsligt med en stark frosskakning eller med längre ihållande frysningar såsom uttryck för den börjande febern.
Vanligen inställa sig nu katarrala symptom frän luftvägarna: snufva (vanligen med rikligt, tunnfly- tande sekret), lättare eller svårare halssmärtor, med eller utan svårighet att svälja, samt hosta.
Denna senare plägar i synnerhet vara besvärlig; upphost- ningen är vanligen ringa.
I många fall uppträda samtidigt symptom från mage och tarmkanal med aptitlösbet, belagd tunga, diarrhé eller förstoppning, någon gång kräkningar.
I alla fall — och detta är karaktäristiskt — åtföljes sjukdomen af nervösa all- mänsymptom af lättare eller svårare art. Hit hör den nästan konstanta hufvudvärken; vidare led- och muskelsmärtor samt en känsla af stor allmän mat- tighet och kraftnedsättcing.
Allmän oro, sömnlös- het och benägenhet för svindel äro ej heller ovanliga.
Sjukdomen slutar i regeln mod helsa efter 4 — 14 dagars förlopp.
Dödsfall äro hittills kända blott bland personer med förut nedsatta krafter, klena barn och svaga, äldre personer.
Hvad behandlingen beträffar bör patienten, om möjligt, hålla sig inne och i stillhet redan från sjuk- domens böljan.
Vanligen ges febermedel (kina — i dosis af 1 — 1| gram —, anlifebrin, antipyrin o. s. v.), hvarjemte man bör med lämpliga medel (bröstsafter med opium, varm mjölk med lakrits e t c), söka lindra katarren i luftvägarna.
Som Roséns bröstdroppar ofta pläga finnas i hemmen, kan af dem ges 40 — 50 droppar " 2 — 3 gånger dagligen åt fullväxt person.
Ett medel, som särskildt blifvit rekommenderadt vid influensa, är tannin, som ges i dosis af 1 — 1^ gram om dagen, fördelad på tre in- tagningar.
Mot mattigheten och kraftnedsättningen gifvas stärkande medel, såsom vin, kina, kamfer, etc.
Dieten bör vara lättsmält, helst i flytande form.
Kådligt torde vara, att under pågående epidemi äldre och svaga personer hålla sig inom hus, eme- dan det visat sig, att personer, som mycket vistas ute, lättare angripas af sjukdomen.
Fantasi.
in sommarqväll jag ui på fjärden rodde ' Hm och lät min båt för silfvervågen gunga.
Jag blef så vek, och alla minnen tunga ur själen flydde — nu blott frid der bodde.
En min ros slog ut, som nyss på djupet grodde: fantasi fick I glömskans ty jorden var Skaparns verk graf jag ville hatet en himmel — besjunga.
slunga, så jag trodde.
» Ja, hvar för hata? » hördes trasten qvitlra, och vågen sjöng, ett eko likt, det samma, när den mot hällen sakta, sakta fördes.
» Nej, älska, älska blott, du hjerla bittra, men låt din eld blott för en himmel flamma, » liksom en englaröst i natten hördes.
D e flesta än hemma.
qvinnor äro älskvärdare — I.
utomhus Tacitus.
jet var en riktig uppståndelse i hela den goda staden, då man en dag i tidningen fick läsa: Förlofvade: Knut Malm Selma Lind.
Hur hade detta parti kommit till?
Hon, bara barnet, 16 år; han dubbelt så gammal!
Han, som alltid talat om, hur rik, skön och mogen hans hu- stru skulle vara, och nu detta barn, hans kusins dotter, ful, späd och fattig.
Var karlen förryckt ?.
Alltid hade tanterna hört omtalas, alt det var den 5 år yngre brodern, som Selmas mamma utsett till sin mag, och nu detta!
Ja, förunderligt var det i hvarje fall, och kaffepannan gick i kapp med tun- gorna den dagen.
Ingen kunde dock undra mer än Selma sjelf, öf- ver, hur allt hade tillgått.
Knut hade, allt sedan Selmas far dog, varit dagligen hos modern och henne, men det betydde ju ingenting: han hjelpte utreda affärerna, och inte tänkte Selma något dervid.
Så kom hennes konfirmationsdag.
Då hade han varit litet olik sig på eftermiddagen, när han satt lutad mot henne i soffan, och så hade han kysst henne, ej som vanligt på pannan, utan midt på mun.
H o n hann ej ens bli ond, innan han sade: » vill du bli min hustru Selma? » och det naturligaste i verlden var väl, att hon skulle svara » ja ».
Och så hade mamma kommit in, strålande af fröjd och lycka; åtta dagar derefter stod förlofningen i tidningen.
Tänk, hvad alla läskamraterna skulle undra!
Och hvad de skulle titta på en så ung fästmö, som fått en så ståtlig man!
Ja, sådan var Selmas tankegång, då hon, nedsjun- ken i länstolen, satt med tidningen i hand och med välbehag blickade på den tjocka, släta ringen på sin späda hand.
Modern gick och dukade af fru- kostbordet, allt emellanåt utdelande en slängkyss åt sin » rara tös », som såg trött och tungsint ut.
» Du är väl kry, min älskling, för all del; gå eljes ut och promenera med någon väninna.
I eftermid- dag kommer din Knut, då måste du se kry och glad ut. » Selma tog pä sig och gick ut.
Så hade oftast hennes dag förflutit.
Modern, som med knapp nöd kunde få sin lilla ränta att räcka, hade arbetat för två, och Selma hade alltid blifvit skonad från allt, aldrig en omtanke, aldrig en försakelse, knapt nog ett allvarligt arbete hade kommit på hennes lott.
Och nu skulle hon, så okunnig om allt, gifta sig.
Nåja, det var då en framtidsfråga.
Före 19 år fy Ida kunde det ej komma i fråga att tänka på bröllop.
Alla moderns tankar hade sammanlöpt i Senna enda punkt: att få Selmas framtid betryggad, och så snart hon blef förvissad om, att Knuts yngre bror, Axel, sedan ett par år var hemligt förlofvad, bör- jade hon så småningom bearbeta Knut.
Hon fram- höll alltid Selmas goda egenskaper i en förförisk da- ger, prisade hennes godhet, qvickhet och framför allt hennes naiva och oskuldsfulla väsen, och Knut, som både sett och flammat för qvinnor i mängd, fann just ett nytt behag i denna rena barnasjäl, in- söp med vällust den vårluft, som omsväfvade henne.
Han trodde, att nu älskade han för första gången.
Ja, hon öfvergick blott i andra hän- der.
Ifrån att ensamt af modern bortklemas, blef hon det nu af tvänne, och hon älskade honom, eme- dan han hjelpte henne att beundra sig sjelf.
Deras lynnen voro dock mycket olika.
Han var nervös och liflig, eldig och smeksam.
Hon idel lugn, nä- stan flegmatisk för sina 16 år.
Hon höll innerligt af Knut, modern och flere andre äfven, men med att älska förstod hon intet annat än att älskas, och hela hennes håg låg nu endast åt att få komma ut i verlden, bli bemärkt och få roligt; hon hade ju af andra flickor hört, att det vore så herrligt.
Så gingo verkligen två år.
Hon arbetade litet på sin utstyrsel, hon tog lektioner, hon roade sig, och tiden gick.
Knut tyckte, att förlofningstiden blef outhärdlig; han trånade efter att få ega henne ensam, utan att behöfva ha mammas ögon öfver sig beständigt, och han längtade verkligen cckså efter lugnet i det egna hemmet.
Selma hade föga utvecklat sig under dessa två år.
Jo, hennes hår hade blifvit konstmessigt uppsatt i stället för att i en fläta hänga utefter ryggen, hennes- kinder hade blifvit något blekare, men eljes var hon densamma.
Barnet, som i familjen ansågs som en leksak, hade blifvit än roligare; flegman hade gifvit vika för ett nyfiket intresse och en glädje öfver att vara fjäsad.
Med bosättningen och dylika tråkig- heter behöfde hon ej det ringaste bekymra sig, så- dant afhandlade mamma och Knut, och sedan blef det ju ett extra nöje att öfverraska henne med allt, fint och färdigt.
Bröllopet hade blifvit framflyttadt ett år; egentli- gen var det ju dumt alt vänta, då man ändå var förlofvad, och Selma var just fylda 18 år, då hon vigdes.
Lik en luftig sky sväfvade hon fram mot altaret, uttalade med barnslig tillit sitt löfte om evig trohet och log — endast log.
Det var j u så roligt!
» Barnet » hade varit lyckligt och snält.
Första tiden upptogs af resor och för- ströelser, så kommo de förfärliga hushållsbestyren, som dock ej blefvo så farliga.
Mamma kom dag- ligen och hjelpte, och Anna var en så snäll tjenste- flicka, och Knut var alltid så belåten med allt.
Sedan hade det kommit en ledsam tid, då Selma ständigt var sjuk och nedslagen, men äfven då hade Knut och mamma sldrig tröttnat på att förströ hen- ne.
Och nu hade hon fått en liten gosse att roa sig med.
Lik ett barn låg hon der och fröjdade sig åt sin nya leksak, och hennes tankar gingo en- dast ut på, hur hon skulle göra sin lilla pys nätt och fin, köpa honom leksaker och roa honom.
Lille Arnold växte upp, bfef kry och munter, och inga moln syntes på hemmets himmel.
När ett år hade gått, kom der ännu en leksak, denna gång en liten guldhårig flicka, och nu var Selma jublande glad.
Endast en sida af papperet b ö r Tänk hur stiligt med tvänne önskebarn; och en flicka, hur näpet man kunde kläda en flicka!
Lillan blef också stor och präktig.
Föga syssel- satte sig Selma med barnen.
Amman, som varit den samma för begge, skötte dem med en mors kär- lek och omsorger, och då Selma ett par timmar på dagen kom in för att leka, voro barnen nästan bly- ga för henne.
Ibland kunde hon vid sådana till- fällen erfara en vemodig känsla, men den försvann strax, och hon satte sig vid pianot och sjöng någon trånande Liebeslied.