Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser du ej, att jag inte kan öfverge denna stackars varelse.
Låt mej bli här och stödja henne.
Mej må han gerna känna igen; jag trotsar hans försmädelser Skynda er, fru Grefvinna!
Der är han redan! (intager Grefvinnans plats på bänken.) GREFVINNAN (drar sig undan åt höger).
GREFVINNAN. MAGDALENA (inkommer bestört).
Släpp ej den arma flickan ur sigte.
TRETTONDE SCENEN. ARON.
Hvad ä' det för damer, som sitta här så melankoliska i månskensskymningen?
Ah, ä' det möjligt?
Dygdädla mamsell Magdalena!
Om ni har någon gnista barmhertighet, så skyndar ni efter hjelp åt denna stackars unga flicka.
119 SARA (förskräckt).
Herre, min Evige, ä' det inte Fanny, som vi ha sökt öfverallt?
Ä' hon nu sjuk, den sjåpan?
Fanny, min lilla flicka, hur ä' det med dej?
Spring då efter vatten, herr Aron!
Nej, spring ni sjelf, dygdädla mamsell Magdalena, efter ni tycks vara ute på språng i qväll.
Jag löper inga fruntimmers-ärender.
MAGDALENA (lemnar Fanny åt Sara, som satt sig på andra sidan om Fanny, och skyndar sjelf bort).
Ni ä' en barbar!
Förträffligt, Sara!
Nu föra vi flickan till vagnen.
(Aron och Sara lyfta henne sakta från bänken.)
Hvilka ä' det som leda mej?
Dina vänner, dina trogna vänner föra dej hem; det är jag, din fostermor.
FANNY (med matt stämma, i det hon går ut till höger, mellan Aron och Sara, stödjande sig mot den sednare).
SARA (med öm röst).
Ack, det är ni, min fostermor!
Jag är så matt, så sjuk.
Hvar är Herman?
SARA (med tonvigt).
Åh, han ä' väl med sin älskarinna.
(de försvinna.)
FJORTONDE SCENEN.
STUDENTERNA komma från venster och marschera öfver theatem till höger, sjungande:
Dåne, liksom åskan -- bröder!
Högt vår fosterländska sång.
Pulsen brinner, hjertat glöder, Marsch framåt, ännu en gång!
Sången ädla känslor föder, Hjertats nyckel heter sång.
Må vi då i toner svära Trohetseden hand i hand:
Lif och blod för Sverges ära, Hell! vårt dyra fosterland!
Lif och blod för Sverges ära, Svära Trogna bröder hand i hand.
(Efter sången göra de under några ögonblick halt midt på scenen.)
Ja nu är det slut på den här lilla roligheten.
Nej, se hvilken massa af folk, som trängas vid porten! -- Det rör sej som i en myrstack.
Ja, det blir skönt för mej, för när man ä' på tre qvart, så ä' det alltid bra att vara i folkträngsel.
Hvarföre så då?
FÖRSTA STUDENTEN. ANDRA STUDENTEN. ANDRA STUDENTEN. FÖRSTA STUDENTEN.
Jo, ser du, man kan aldrig trilla i backen.
(De marschera ut under sång, åtföljda af en mängd promenerande.)
FEMTONDE SCENEN. HERMAN (inkommer med ett glas vatten).
Se här har jag ändtligen hunnit skaffa vatten. -- -- -- Fanny! (ser sig förfärad omkring.)
Hvar är Fanny? (skyndar till bersåen.)
Nej, inte heller der. -- Min Gud!
(Man hör på afstånd bullret af en vagn, sorl och rop bland folket, slutligen en röst:) »En qvinna är öfverkörd!»
En qvinna öfverkörd!
Barmhertige Gud, om det skulle vara --? (stirrar vildt framför sig.)
Åh nej, hon måste finnas här.
(går några steg mot venstra sidan, ropande:) Fanny!
Hvar är du? -- Fanny, min älskade Fanny! (vill skynda åt höger, men mötes af Jakob.)
HERMAN (lyssnar med fasa).
SEXTONDE SCENEN. JAKOB.
Hvarföre så brådtom, herr Herman?
Ni kommer ändå för sent, ni, liksom jag. (skrattar, med af tårar halfqväfd röst.)
Från gallerporten, som jag hade äntrat upp på i trängseln, såg jag hur öfverstens vagn rullade öfver stackars Annas hufvud.
Hon dog på minuten, den arma.
Det kosta på, att se den synen, måntro.
Men se, det var inte något JAKOB.
122 lagligt brott, det.
-- Kusken skulle köra så fort, kan tänka, när det lyckats dem, att få mamsell Fanny i vagnen.
Jag kunde inte komma åt att hindra't.
Stackars herr Herman!
Han kommer för sent!
Nej, vid den Barmhertige, inte för sent! (störtar ut till höger.)
JAKOB (ser medlidsamt efter honom).
HERMAN (med hemsk röst)
Stackars gosse! (med stigande vrede.)
»Du skall icke dräpa», heter det väl, men hade jag nu öfversten här, och hade jag -- liksom Moses -- tio Guds bud på två stentaflor; -- kanhända ändå, att jag skulle pränta Guds lag i hans syndiga hjerna med stentaflorna, -- och det bit för bit.
Första Tablån.
Ett elegant förmak hos Öfversten.
Till höger och venster soffor med divansbord framför.
Öfversten sitter insvept i nattrocken i en emma, framför en kamin, i hvilken en matt låga fladdrar.
En frack hänger öfver en stolskarm.
Aron ordnar med kammen hans lockar.
FÖRSTA SCENEN. ÖFVERSTEN, ARON.
Så ja, det är bra.
ÖFVERSTEN (otåligt).
Öfversten är så orolig i dag, och sprang med halfärdig toilett ifrån sina rum hit in i förmaket.
Ja, jag trifs inte i något rum i dag.
Lägg mera ved i kaminen, Aron.
(Aron lägger några vedträn, som legat framför kaminen, in i densamma.)
Nå, har du ännu fått någon spaning på flyktingen?
Nej, herr öfverste, det är som om hon sjunkit genom jorden.
Just som vagnen, efter olyckan med öfverkörningen, blef uppehållen af packet, och vagnsARON. ÖFVERSTEN.
124 dörren öppnades, kastade flickungen sej ut, som öfversten vet, och försvann bland massan i mörket.
Jag fick inte heller se mycket, ty de ryckte ner mej från kuskbocken, och jag blef ganska illa behandlad å kuskens vägnar, ty han, den karnaljen, skyllde allt på mej.
Ja, vore jag i öfverstens ställe, så skulle jag ge min trotjenare en liten vacker ersättning för allt hans lidande.
Jag, som nu i tjugu år delat farorna af öfverstens äfventyr, med undantag af de två åren, då öfversten var i Frankrike, och som jag inte har reda på -- -- Så, tyst med det pratet.
Och tiggerskan, som blef öfverkörd?
Hon strök med på ögonblicket.
Lägg mera ved i kam -- -- Nå, vet du hvem den olyckliga var?
Vill då öfversten nödvändigt veta det?
När jag frågar vill jag ha svar.
Det var Anna, Jakobs Anna.
ÖFVERSTEN. ARON (försigtigt).
ÖFVERSTEN (springer upp från stolen).
ARON. ÖFVERSTEN (orolig).
Åh, det är förskräck ligt! (går några steg fram och åter.)
Hör du, Aron, portvakten får inte släppa någon sjöman in i huset. (sätter sig åter.)
Lägg mera ved i kaminen.
125 ARON.
Jag har ju nyss -- -- Jaså -- -- Jaha!
ÖFVERSTEN (förvirrad).
Öfversten har inte sofvit godt i natt.
Jag sofver aldrig godt.
Inte måtte väl redan samvetet kunna...
Tig, din skurk, hvad vet du om samvete?
ARON. ÖFVERSTEN (häftigt).
Nej, öfversten har aldrig låtit mig få lära något i den vägen.
Och det är också tids nog ännu.
Man blir klokare med åren, heter det, och det fordras mycken klokhet, för att komma om sams med samvetet.
ÖFVERSTEN (tankfull, stirrande framför sig).
Jaså, hon dog på ögonblicket -- alltså utan plågor?
Ja, så vida man inte har några plågor efter döden, och det tviflar jag på, att döma efter utseendet.
Du tviflar.
Hvad vet du i det ämnet?
Ingenting, och jag tror inte på annat än det jag vet.
126 ÖFVERSTEN (tankfull). ARON.
Har du nånsin läst tio Guds bud, du?
Jo, dem har jag fått så mycket stryk för, så att dem borde jag väl minnas.
Men jag tycker inte om sorgliga minnen.
Du är en dålig menniska, Aron. ARON. ÖFVERSTEN.
Hvad ä' det åt öfversten i dag, som ä' så uppriktig?
Jag har i natt tänkt mycket på döden.
Det är ett magert ämne.
Skämta inte!
Tänk om du, så stor skurk som du nu är, -- om du föll ned, och dog på ögonblicket.
Åh, så fort går det väl inte.
Man måtte väl hinna omvända sej förut, och det kan gå i en handvänning.
Häda inte.
Döden kunde ta dej på orden.
Öfversten är så hemsk i dag; vore det inte på förmiddagen, så blef jag ängslig till mods.
Men jag är aldrig rädd för döden på förmiddagarna.
Om nätterna, det är en annan sak.
Men jag lefver merendels ett gladt lif om nätterna.
ARON (något häpen).
ÖFVERSTEN (allvarligt).
127 ÖFVERSTEN.
Och sofver i min tjenst om dagarna.
Det är förnämt, att göra natten till dag och dagen till natt.
ÖFVERSTEN (som öppnat sin plånbok).
ARON (bockande sig).
Här har du dina halfårspengar från din okände välgörare.
Får jag då aldrig veta hvarifrån de komma?
Hvad angår det dej?
Alltnog, att du får pengar, och pengar ä' ju allt för dej?
Och här har du pengar, att bekosta begrafningen med, men stjäl inte undan något.
(ger Aron pengar)
Jag börjar på att misstänka dina kalkyler på sednare tider, och jag vill hädanefter observera dig.
ARON (hälften förskräckt och hälften skämtande).
Det är alltid en lycka, att bli observerad här i verlden.
Du slingrar dej som en hal orm.
Ja, man ska' alltid ha vålnaden af något djur.
Af hvilket djur har jag då vålnaden?
Af -- -- en klockarkatt.
Hvarför det, då?
ARON (funderande).
ÖFVERSTEN (leende).
128 ARON.
Jo, han smeker presten, går ofta i kyrkan, och leker med det allraheligaste.
Aron, håll styr på din tunga.
Ska' ske.
ÖFVERSTEN (retad).
ARON (bockar sig).
Nå, du såg inte grefvinnan sedan?
Jo bevars, jag letade just efter öfversten, för att öfversten skulle bevittna en liten tetê à tête mellan grefvinnan och unga Berthel, Fannys fosterbror.
Gud bevara mig!
Nej, jag hörde, under det jag smög förbi, att grefvinnan beställde honom hit för att renovera några dörrstycken, på det de oftare skulle få råkas.
Det ska' snart besanna sej.
Om hon kunde -- Ja, jag vill visst inte stifta något ondt mellan äkta makar, men sanningen går framför allt.
Nå, låt mig nu höra nyheten, som du sålde åt mig i går.
Jo, löjtnant von Wuldt är nu här i Sverige.
ÖFVERSTEN (med dämpad vrede).
129 ÖFVERSTEN (reser sig upp).
Rudolf von Wuldt?
Han lefver då ännu?
Ja, nästan lika liflig och kraftfull som förr.
Hvar har du sett honom?
ÖFVERSTEN. ARON. ARON.
Han bor, såsom en resande sjökapten, i djupaste inkognito på Sara Berthels värdshus.
Jo, gunås.
Vi ha redan gjort närmare bekantskap.
Han har lossat ett skarpt skott mot mig, när jag af nit för öfverstens väl, klängde upp på en mellanvägg, för att lyssna.
Ett hagel gick igenom håret på mej, och två fastnade i taket.
Jag har annoterat dem för tie riksdaler riksgälds stycket i min månadsräkning.
Nå, det var då temligen billigt.
Jag ska' lemna missdådaren i lagens händer.
Ja, nog ä' det säkrast för oss båda.
(med tonvigt) »Rättvisa åt alla, rättvisa åt brottslingarna.
Hvar har du läst de orden?
I öfverstens bok om fattigvården.
Preussiska kungen sa' när han läste öfversätt-
130 ningen i purpursammetsbandet.
Den boken ska' göra öfversten odödlig.
Det der förstår du inte, min kära Aron.
Så kan jag väl höra hvad andra säga.
Nå, hvad säger man då?
ÖFVERSTEN (intresserad).
I Hummelgården hörde jag flera äldre herrar vara alldeles förtjusta i boken, (för sig) kors hvad jag ljuger! (högt) och vältaligast af alla var vår församlings kyrkoherde.
Han dog ju i förra veckan.
ÖFVERSTEN. ARON (häpen).
Ja, jag menar den, som man tror ska' komma i stället.
-- Nå, han ä' inte den ende, som öfversten genom sin exemplariska vandel slår dunster i ögona.
Hvad det ändå går för en starr-epedemi genom hela verlden!
ARON (bockande).
En hofnarr får ju säja hvad han vill.
ANDRA SCENEN. DE FÖRRE. EN BETJENT.
Det är bud från boktryckaren, som ödmjukast ber om korrekturet till andra upplagan af öfverstens bok.
131 ARON (sakta).
Det märks nog, att första upplagan blifvit utdelad gratis.
Andra upplagan!
Är den första redan utsåld?
Jaha, gå du, Aron, och lemna honom korrekturet.
Det ligger på skrifbordet bredvid Tyska öfversättningen.
Annars brukar det ligga flera spridda blad här på förmaksborden.
Så samla hop dem, de ä' numrerade, som du kan se.
Jag har mina små distraktioner.
ARON (för sig sjelf, i det han går ut).
ÖFVERSTEN (förnöjd).
Väl beräknade för verldens ögon, ja. (hemtar några ark frår borden och går ut.)
En ung person, som väntar derute, önskar att få tala med herr öfversten.
ÖFVERSTEN. BETJENTEN. BETJENTEN.
Jag har aldrig sett honom förr, men han ser ut så der -- (drar på orden).
Hvarför släpper portvakten in sådana der?
Han begär ingen hjelp, säger han.
Han har endast något vigtigt, att berätta öfversten.
BETJENTEN. ÖFVERSTEN.
132 ÖFVERSTEN (hastigt).
Han har väl iinte sjömanskläder?
Nej, han är klädd i en snygg blus.
Låt honom komma hit in. (betjenten vill gå) Vänta litet; är allt i ordning till balen i morgon afton?
Ja, herr öfverste.
Ge mig fracken derborta.
Femtio buteljer af champagnen tas upp ur källaren och ställas på salsborden, men inte mer än tie få slås upp.
-- Var till hands derute du, och någon annan, om jag ringer.
(Betjenten går, sedan han hjelpt öfversten på med fracken.)
Det är bäst, att vara försigtig. -- Sådana der herrar supplikanter bli alltid missbelåtna, när man inte har råd att hjelpa dem, och säkert har också den här någon önskan.
Fan kan inte ha pengar, att bistå hela verlden. -- Balen ska bli briljant, och jag har anordnat, att den Preussiska ordensdekorationen, som i går med posten anjände, tillställes mig i alla gästernas närvaro.
Jag får lof att spela lite öfverraskad, det är hela affären.
ÖFVERSTEN (allena).
FJERDE SCENEN. HERMAN.
Hvad vill ni, min vän?
ÖFVERSTEN. ÖFVERSTEN.
Är ni öfverste Melcher, min herre?
Ni vet väl hvem ni söker?
ÖFVERSTEN. HERMAN.
Ni är således öfversten.
Jag har ofta hört er omtalas, men har inte haft den äran förr -- -- Med hvem har jag då den förmån, att -- -- HERMAN. ÖFVERSTEN (något försmädligt.)
bror.
Mitt namn är Herman Berthel, Fannys fosterÖFVERSTEN (beherrskar sin öfverraskning).
Åh, är det ni, min vän?
Det fägnar mej, att göra er bekantskap, och ert ärende --?
Ni frågar mitt ärende?
HERMAN (med dämpad harm).
Ja, ty jag kan inte smickra mej med, att ni utan ärende skalle hedra mej med ett besök Hofmansspråket är inte på sin plats oss emellan, herr öfverste. -- Ni känner mitt ärende.
Ni ser det i mina brinnande ögon, ni känner det på er HERMAN.
134 egen förlägenhet, som ni förgäfves söker dölja under den lugna min ni antar.
Ni ar en ung, liflig, exalterad man, såsom jag kan se.
Sådan bör en målare vara, som har idéer, och som vill arbeta med inspiration.
Ni vill kanske bekosta också mej en resa till Frankrike?
Hvarför inte, om ni gör er förtjent af min välHERMAN. ÖFVERSTEN. HERMAN (med hån).
Hvarmed köpes då den?
ty för er måste allting anses kunna köpas och säljas.
Den köpes med litet mera takt och artighet i ert väsende, då ni första gången befinner er i sällskap med er systers välgörare.
Välgörare?
Missbruka inte ett sådant ord och tvinga mej inte att ge er den rätta benämningen.
Det finnes bedrifter, så svarta, att de nedsudla sjelfva orden, som nämna dem vid namn; det finnes gerningar, så låga, att de tro sig säkra, der de djupast i dyn gömma sig för ljusets öga.
Det finnes ett gift, så fint, att ingen läkares blick kan afslöja det.
Man fasar vid tanken på tillvaron af detta gift, dessa förbrytelser, men ingen dristar öppna på sanningens förlåt, ty vid dess sida står konvenansen på vakt och säger: »rör ej täckelset!» Ja, också jag vet hvad HERMAN. ÖFVERSTEN.
135 konvenans är, herr öfverste, fast jag ej kläder den i frack och glacéhandskar.
Låt mej derföre tilltala er i konvenansens bilderspråk.
-- Ni är en stor vän af vackra blommor, ni letar upp i de mörkaste vrår, de aflägsnaste hörn af det stora drifhuset, de späda plantor, som lofva en kommande fägring.
Ni köper dem, ni låter vårda dem ömt och huldt och varmt; och girigt, som alla blomsterälskare, afbidar ni knoppningens belönande stund.
Blomman står der i all sin herrliga fägring, men långt ifrån, att röras vid anblicken af ett naturens mästerverk, vänder ni er triumferande till era vänner och säger: »Min är denna sällsynta blomma, min, ty jag har köpt och vårdat henne, och nu bryter jag dess stjelk, och trampar dess krona i stoftet.» Ni ler åt ert verk, men det är djefvulens leende, då han grep den första fallna engeln i dess hvita, skära vingar. -- Har ni förstått mitt bilderspråk?
Och vågar ni än en gång nämna det heliga ordet: välgörare?
Ni blir vältalig, min unge vän.
Ni måste vara intresserad af ert ämne!
HERMAN. ÖFVERSTEN (något förlägen).
Utan vidare ceremonier, herr öfverste, gif mig åter min fostersyster.
Hon tillhör inte er.
Det guld ni gifvit ut för hennes uppfostran, kan med guld betalas.
Har ni då upptäckt någon guldgrufva nyligen?
Tillräcklig för att köpa ert ädelmod, ty det är väl inte värdt så mycket.
HERMAN. ÖFVERSTEN.
136 ÖFVERSTEN. HERMAN.
Ni blir närgången --
Jag blir det ännu mer, om ni längre dröjer att svara på min fråga: hvar är min syster?
Med hvad rätt gör ni då en sådan fråga?
Ni är blott hennes fosterbror, och hon har en fostermor, som lemnat henne under mitt beskydd.
Ert beskydd?
Man lemnar inte en fången dufva att vaktas af en gammal räf.
Pojke! Gubbe!
ÖFVERSTEN (uppbrusande).
HERMAN (med köld).
En enda vink af mej, och mina betjenter kasta er utom porten (går mot fonden).
HERMAN (ställer sig i hans väg, kämpande med sin harm).
Men innan dess ha mina händer qväft er röst och förlamat er hand.
Mina krafter äro icke uttömda under en veklig och lättsinnig lefnad.
Ännu en gång, herr öfverste, gif mig åter min syster, eller -- vid den evige Guden -- jag svarar icke för hvad som händer.
Min blod sjuder, mina pulsar brinna!
Snart kan jag icke längre beherrska mig.
(fattar hans arm)
Ni känner styrkan i denna hand.
(Herman släpper öfversten, som närmar sig till bordet.)
Ja, närma er ni till ringklockan, låt era betjenter
137 komma.
Jag är icke vapenlös, ty man går icke utan vapen in i en vilddjurshåla.
Nå väl, vi skola inte tvista längre.
Låt oss bli vänner. (ringer)
Är det något nytt försåt?
(upptar en fällknif, som han doldt innanför blusen.)
Försåt?
Göm ni tryggt undan det der vapnet, ty om jag kallar vittnen, så blefve hela er framtid ett lif i fängelse.
(En betjent inkommer.
Herman gör sig beredd att öppna knifbladet.)
Servera en god frukost derute i salen för denne herre. (betjenten bockar sig och går.)
Nå, ser ni, hos mej behöfver ni ingen annan knif, än mina bordsknifvar.
Hvad menar ni med er befallning åt betjenten?
Att ni skall bli min gäst.
Jag tycker om er, unge man, och ville blott pröfva graden af ert lynnes häftighet.
Tämj denna häftighet i tid, ty man armbogar sig icke fram till lyckans tempel.
Jag vet, genom min kammartjenare, att er tillgifvenhet för
Fanny har en djupare grund än blotta syskonkärleken.
Ni älskar den söta flickan, och jag undrar ej derpå.
Jag gillar er böjelse och ert framtida uppförande skall kanske förmå mig, att en gång skänka Fanny åt er.
Ni skänka?
HERMAN ÖFVERSTEN (artigt).
ÖFVERSTEN. HERMAN. ÖFVERSTEN.
138 ÖFVERSTEN.
Med den rätt, som (ser sig försigtigt omkring), som en far har öfver sitt barn.
En far?
HERMAN (förvirrad).
Ja, min unge vän, jag litar på er tystlåtenhet.
Fanny är ett barnhusbarn, som ni vet.
Jag kan ej ännu erkänna min slägtskap till henne, ty jag står för mycket i beröring med den verld, hvars domar bestämma öfver ens lugn och lycka.
Men när hon vunnit ett namn, som en utmärkt sångerska, då skall hennes talang adla henne till värdigheten af min dotter.
Förstår ni nu gåtan af mitt hemliga förfarande med Fanny?
Ja, jag förstår.
ÖFVERSTEN (afsides). HERMAN.
Lyckliga ungdom och enfald!
Kan ni förlåta mitt uppförande, herr öfverste?
Ni kan försona det helt och hållet.
ÖFVERSTEN (med låtsad oro).
Genom att vara lika ifrig som jag i spaningarna efter den arma flickan.
Ni har henne då inte gömd hos er?
139 ÖFVERSTEN,
Nej, det är inte så väl.
Hon hoppade i förskräckelsen ur min vagn, då packet tvingade kusken att stanna, och vagnsdörren med våld upprycktes.
Och alltse'n dess har hon varit försvunnen för mej.
Talar ni sanning?
HERMAN (tveksamt).
Börjar ni åter era förolämpningar?
Förlåt mej än en gång, herr öfverste.
HERMAN (med vördnad).
ÖFVERSTEN (fattar Hermans hand).
Ni skall uppsöka Fanny åt mej, ni skall i djupaste hemlighet föra henne hit, och sedan -- var flitig, blif en god målare, och jag skall icke vara obeveklig.
Hur ska' jag kunna tacka er?
HERMAN (trycker hans händer).
Genom att återskänka mej mitt stackars barn.
Himlen skall höra mina böner och leda mej på rätta spåren.
ÖFVERSTEN (för sig, gnuggar förnöjd händerna).
Det går ypperligt!
Nu till den andra affären!
(Högt) Men apropos er talang som målare; jag hör att ni ska' renovera några dörrstycken här i huset.
Här i huset?
140 ÖFVERSTEN (sakta).
Han blir förlägen.
(Högt) Ja, eller kanske rättare i huset bredvid.
Åh, jag vet mycket, jag.
Ni känner då grefvinnan?
Det var en besynnerlig fråga. -- Känner ni inte hennes namn?
Nej, jag har blott talt vid henne tvenne gånger ännu, och hennes namn har jag icke haft tid och tanke, för att fråga.
Det är att vara särdeles intresserad af personen.
Men hur hittar ni då till grefvinnan?
Man har sagt mej vägen.
HERMAN ÖFVERSTEN (något satirisk).
Hans enfald är lika stor som hans uppriktighet.
(Högt) Ni brinner af längtan att råka henne, inte så?
Hvem har förtrott er?
ÖFVERSTEN (för sig).
Och ert möte i Hummelgården?
ÖFVERSTEN (med konstladt leende).
HERMAN (med stegrad förundran).
Men min Gud! hur känner ni allt?
141 ÖFVERSTEN (för sig, med kufvad vrede).
(Högt) Ni tycks inte veta, hur nära vän jag är till grefvinnan?
Nej, men jag förstår det af er allvetenhet.
Ja, min unge vän, jag känner hela ert förhållande till grefvinnan.
Hon har förtrott mej allt.
Ni känner det, och ni tadlar henne inte?
HERMAN (förvånad.) ÖFVERSTEN (för sig).
Det här är verkligen en makalös ärlighet.
(Högt) Ni gör mej en högst besynnerlig fråga.
Var så god och intag er frukost derute så länge, medan jag några ögonblick lemnar er allena.
Jag tackar, men jag har ingen aptit.
Ni förnärmar mitt kök och min källare.
Var så god och neka mig ej (öppnar artigt dörren för Herman och ropar utåt:)
Servera frukosten åt denne unge herre.
(Herman går med en vördnadsfull helsning ut.)
Hans oförklarliga enfald har låtit mej få reda på allt.
Nu lyster det mej att se, om min grefvinna lika litet, som han, förstår konsten att förställa sej. (Går ut till venster.) ÖFVERSTEN (allena).
SJETTE SCENEN. ARON (allena, inkommande från höger).
Det här begriper jag inte alls.
Derute sätter sig Herman, att förtära en präktig frukost, i stället för att strypa sin värd, hvilket vore det ändamålsenligaste.
Och flickungen, hvar fan finns hon?
(Tar upp sin plånbok.)
Två hagel i taket, ett hagel genom håret, tio riksdaler stycket. »Det var billigt», sa' öfversten.
Nå, då sätter jag fyra hagel i taket och tre genom håret.
Jag ä' visst inte så nogräknad.
-- Hur fan ska' vi få respengar tillräckligt, Sara och jag?
Och här är det farligt att sälja något af juvelerna.
(Bläddrar i plånboken.)
Annas begrafningspengar.
Ja, det räcker inte långt, och öfverstens assignation för Fanny betalas inte förr än om en månad. -- Ah, den flickan gör mej galen!
Får jag henne väl till Amerika, så skickar jag
Sara som present till någon Indiansk höfding.
-- Det är också ett sätt, att ta lifvet af de hvitas fiender.
-- Men der kommer öfversten och grefvinnan, då makar jag mej undan, ty här blir säkert en scen ur det kusliga, husliga lifvet (går till höger).
SJUNDE SCENEN. ÖFVERSTEN och GREFVINNAN (inkomma från venster).
Kanske vill ni sitta här i förmaket, fru grefvinna?
Jag har låtit elda här, ty det är kallt och stormigt ute.
143 GREFVINNAN.
Hvad har ni att befalla, herr öfverste?
En god man befaller aldrig sin hustru.
Jag vill blott tala med er om morgondagens bal.
Jag hoppas att ni gör en lysande toilett.
ÖFVERSTEN. ÖFVERSTEN (med satirisk artighet).
Jag klär mig så gerna lika enkelt som jag lefver.
Er lefnad har visst inte varit så enkel -- tvärtom ganska invecklad.
Herr öfverste, när skola edra smädelser en gång tystna?
I grafven, der allting tystnar.
ÖFVERSTEN. GREFVINNAN.
O, den som låge djupt dernere!
GREFVINNAN. ÖFVERSTEN.
I familjgrafven vid min sida? min älskande hustru menar?
Är det inte så
Det är inte ädelt af en fångvaktare, att håna sin fånge.
Ni längtar efter frihet?
Har ni då inte varit så fri, som en qvinna kan få vara?
O, hvilka marter!
Och ändå har jag icke mod, att bryta bojorna.
144 ÖFVERSTEN.
Men låt oss tala om balen, ty vårt korta lif, det går ändå som en dans.
GREFVINNAN (med tonvigt).
När man dansat rosorna till stoft, så har man ingenting, som afväpnar törnet.
Du straffar hårdt en brottslig qvinna!
Jag såg i går en charmant gravyr, som jag vill förära er, och som föreställer den botfärdiga Magdalena.
Herr öfverste, tystna dock en gång med ert hån.
Tänk, om jag skulle afslöja er för verldens ögon.
Så vunne ni ingenting derpå, ty hvad som för qvinnan är ett outplånligt brott, det är för mannen ett litet romantiskt äfventyr, ett litet svaghetsfel, som...
Så dömmer verlden, men huru dömmer Gud?
Man går först till underrätterna, innan man vänder sig till högsta domstolen.
Så är bruket, man tar seden dit man kommer, och efter vi nu ha kommit hit i verlden, så ser ni hvad klokheten bjuder.
Måtte aldrig era sofismer svika er, när en gång verlden sviker.
Och måtte de falska tröstegrunder, GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. GREFVINNAN.
ÖFVERSTEN. GREFVINNAN. ÖFVERSTEN.