Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som ju intet är mera underkastadt förändringens lag än just tycke och smak, blir denna vänskap vanligen af mycket tillfällig natur.
Den är i motsats till den verkliga vänskapen, hvars väsen är lugnt och tämligen fordringslöst, het, tyrannisk och ogrannlaga.
» sympatien » uppträder icke sällan såsom en parasit, hvilken — i en tid, då i det allmänna medvetandet familjekänslan och blodsbandets helgd blifvit försvagade — ofta när sig på familjebandens bekostnad.
Den vet icke af något, som heter förtegenhet eller gräns för sina förtroenden.
Den sätter tvärt o m en ära i att icke anse några vare sig hem- eller familjeangelägenheter för en- skilda att bringas under diskussion.
Denna vänskaps vanliga förlopp är lyckligtvis mot- satsen af det, som åsyftas i en sund gammal sentens: » Älska mig lagom, men älska mig länge. » Och liksom den icke äger vänskapens försynta natur, har den ock mycket litet att skaffa med den sanna sympatieD, hvars väsen är medkänsla och deltagande, trots olikhet i tycken och trots mången tillfällig disharmoni.
ÖDA.
ETT IDUN UPPVAKNANDE.
AF HELENA SKISS FÖR NYRLOM.
F E B R U A R I D I M M A N låg våt och grå öfver Paris.
Som underliga, oformliga spöken såg man topparne af de höga monumenten sväfva uppe i den ogenomskinliga luften.
Hela rader af hus försvunno i den kaligrå dimman, och människor och vagnar rörde sig på gatorna som figurer i ett stort skuggspel.
Asfalten var så nedsmutsad, luften så isande kall, människorna hade så brådt, där de fär- dades fram; allt gjorde ett intryck af smutsig, kvaf oro.
Var detta det gladaste och vackraste lif, som Europas förnämsta hufvudstad hade att bjuda på, så var lifvet verkligen en bra obe- haglig sak.
Och mellan alla dessa skuggliknande män- niskor, i denna döda, isiga luft, gick en ung man med ett krossadt hjärta.
Han var svensk löjtnant och hade varit ett par år i fransk tjänst.
Han hade just stått beredd att vända tillbaka till Sverige, då det hände honom något — något, som gjorde, att han icke längre hade lust att lefva.
Hvad det var, talar jag icke om, ty man har ingen rätt att röja andras hjärteange- lägenheter; nog af, han var olycklig, och han hade anledning att vara det.
Han hade blifvit bedragen i sin kärlek på ett skamligt och obarmhärtigt sätt; hvad som händt honom var ohjälpligt, och hans kraft var slut.
Han gick som en skugga bland de andra skuggorna i den hvita dimman i den stora staden och ströfvade upp genom boulevarderna.
Som i en dröm såg han in i de förgyllda kaféerna, hvarifrån skratt och högröstadt tal skorrade styggt i hans öron.
Matlukten från restauranterna kväljde honom, den starka par- fymen från de grant utstyrda och sminkade damer, som passerade förbi honom, verkade på honom som Jiklukt.
Hvilket ömkligt, sorg- ligt skådespel var icke hela detta eländiga människolif!
Han gick längre och längre bort och kom slutligen till den långa gata, som för upp till Pére-Lachaise.
Jättestora kransar af evighetsblommor, smak- lösa kors och ornament af svart ståltråd vid de många små bodarne garnerade vägen på båda sidor.
Döden föreföll honom lika ful och frånstötande som lifvet, men den var dock kanske, när allt kom omkring, att före- draga; den var åtminstone tyst i sin fulhet och bråkade och skränade icke som det tokiga människolifvet.
Ja, han ville dö.
Han hade icke sofvit en blund på tre veckor, icke en blund, och hans hjärna var tom som ett nötskal, men ett nötskal, hvari ett litet brinnande kol brände ett djupare och djupare hål.
Han var torr i halsen, och hans tunga var liksom lam, och så gick han in på ett kafé och begärde en flaska läskevatten.
Han ville uppfriska sig så mycket, att han kunde tänka tillräckligt klart till att fatta ett beslut på hvad sätt han lättast skulle kunna för- svinna.
Gargonen som satt fram vattenflaskan hade samtidigt kastat en tidning på bordet, som den unge mannen tanklöst började bläddra i.
Medan han låtsades läsa, vandrade hans tan- kar i en orolig kretsgång.
Huru skulle det bäst kunna ske?
I Bois de Boulogne med en kula?
— Han hade en gång sett polisen taga reda på en man, som dödat sig i Boulognerskogen, men som tydligen hade blifvit kvar något länge där ute, innan man fann honom — hu!
— Seinen?
— Nej, han hade en gång varit inne på la Morgue, och sedan dess hade han tänkt: » Hvad jag än kommer att göra, aldrig skall jag dränka mig! » Och han tänkte på alla vänner han hade i Paris; — Skandinaviska klubben; — hvilket samtalsämne han en lång tid skulle utgöra, om han här i Paris skulle — nej, det var icke trefligt att tänka på.
Då föll hans ögon på tidtabellerna i tid- ningen han hade i handen.
Där stod med stora bokstäfver: » L u x ».
Det var namnet på en af de bästa franska ångbåtar, och den skulle inom tjugufyra timmar afgå från Mar- seille till Alexandria.
Afrika!
Ja, där skulle det gå lättare att försvinna; där hade man både hafvet och öknen.
Han visste knappt hur det gick till, men ett par timmar senare stod han på Lyon-ban- gården och tog biljett på blixttåget, och då mörkret föll på, satt han i ett hörn af en sof- vagn och hörde lokomotivhvisslan skrika ge- nom natten, medan tåget störtade fram genom Frankrike och ned emot Medelhafvet.
Han slöt ögonen och ville sofva, blott en kvart, blott ett ögonblick, och glömma allt och alla — men sömnen k o m icke.
Det lilla glödande kolet i hans tomma hjärna brann hetare och hetare, hans hjärta värkte som en böld i bröstet på honom, och medan alla hans lemmar voro som lama, arbetade hans tankar irriterande klart.
De hviskade icke, de skreko och deklamerade med gälla, sårande stämmor, så att det skalf i det tomma nötskalet, där de höllo till, som i ett källarhvalf.
Om han blott kunde lyfta af sitt hufvud och sätta upp det bredvid sin hattask i nätet på väggen.
Han ville vara af med sitt med- vetande en enda timme, en minut, en sekund!
Han kunde icke härda ut med att vara vaken längre!
Men icke den minsta lilla droppe af sömn föll öfver hans utpinade varelse.
Natten blef mörkare och mörkare.
Små- ningom sof och snarkade man på alla sidor omkring honom.
Tåget rasslade framåt som ett jättevidunder, som slukar jorden kilo- metervis, och så började himlen sakta att ljusna, och underliga isande fläktar bebådades morgonens ankomst.
Man sträckte på sig i kupén, gäspade och stirrade slött ut genom fönsterna.
Man gjorde litet, toalett, åt och drack, började samtala, och ingen i hans närhet tycktes lida af något som helst.
Man hade sofvit godt och började en n y dag.
Men han satt blek och tyst, utan känsla för något omkring sig, plågad till det yttersta af att släpa på sitt eget kraftlösa, sömnlösa jag.
— 3 — Man öppnade på ett fönster och — hur underligt!
Hvad var det som sände likt en gnista af lif i hans blod?
Var det luften?
Det k o m en doftande fläkt af mimosa och mandelblommor, och solen, den verkliga, lefvan- de solen, sände en varm stråle öfver hans hand.
Städer och skogar, blåa berg med underliga, obekanta former sväfvade förbi honom som andesyner.
Det lät som o m tåget skyndade sig, skyndade sig fortare och fortare, som o m det längtade till något; och hvad var det där borta, som blixtrade likt silfver — strålade blått — kom närmare, bredde sig större och större och nu låg framför honom utan gräns?
Det var hafvet, Medelhafvet!
Han k o m ned till hamnen i Marseille och ombord på ångbåten » L u x », som låg resfärdig på redden med sina eleganta hytter, sina praktfulla salonger och vidlyftiga matsalar.
Just som han skulle gå ombord, fick han öga på några bambusoffor, som utbjödos till salu.
De sågo så inbjudande och bekväma ut, att han valde en, som han fick placerad på däcket.
Han ville icke ned bland män- niskorna i de trånga hytterna.
Luft måste han ha, framför allt luft.
På däcket skulle han vara dag och natt, till dess man landade i Afrika.
Så fäste han sitt visitkort vid soffans bak- sida, så att ingen kunde taga hans plats, medan han gick omkring på däcket, klädde sig varmt, lade sin päls och sina filtar på soffan och sträck- te sig därpå själf till rätta.
Han kunde j u i alla fall taga sig en hvilostund, till dess ång- båten var färdig att gå ut.
Det var vår i luften.
Ä n n u icke den varma vårluften, men de första, milda löftena o m vårens snara ankomst.
Hafvet glittrade i sol så långt man kunde se.
Mot hamnens stenar sprutade vågorna högt med lätta, smidiga slag, och hvita måsar med långa vingar svängde fram och åter mellan fartygen.
En kvinna med en korg på armen gick om- bord på båten för att sälja blommor.
Hon gick förbi den unge mannen och stack en blombu- kett rakt under näsan på honom, men då hon såg hans fullkomligt likgiltiga uttryck, gick hon genast vidare.
Men från korgen föll en liten kvist af orangeblommor på golfvet fram- för honom, och den låg och utandades små stötar af vällukt, hvilka liksom slogo sakta mot den trötte mannens hjärta.
Från hamnen k o m ett aflägset buller af sjö- män och lastdragare, som skreko alla möjliga språk i munnen på hvarandra.
Hissverken på lastångarne knarrade och slogo, hvisselpipor gåfvo signal.
Vagnar och kärror rullade fram och åter på stenläggningen.
Medan hafvet brusade och skummade salt och svalt mot kajen, bullrade människohafvet ännu mycket högre från land.
Folk kom om- bord på » L u x » med betjäning och bagage, man sprang fram och tillbaka och knuffade till honom, som låg orörlig på soffan.
Och så plötsligt, så plötsligt, som man släc- ker ett ljus, försvann allt, som lyste och rörde sig och larmade omkring honom.
Han sjönk, som när man kastar en sten i vågorna, dju- pare och djupare ned i medvetslöshetens bot- tenlösa haf, till dess han icke hade mera aning o m sin tillvaro, än en människa, som aldrig varit född.
Passagerarne k o m m o småningom ombord.
» Lux » lättade ankar och gick för full ånga ut på det solglänsande hafvet.
Man uppsökte sina respektive hytter, slog sig ned på däck för att röka eller prata.
Da- merna valde sig de bästa hörnen, där de i lä för vinden och solen i lugn kunde läsa sina romaner; hvar och en gjorde sig det så be- kvämt som möjligt.
En dam var alldeles nära vid att sätta sig ofvanpå den sofvande mannen, som, inhöljd i sina plaider, snarare liknade ett paket än en människa, men en af matroserna varnade henne: » Akta sig, fröken!
Där ligger en löjtnant. » Dagen gick, supén serverades, och natten kom, men han, som sof på soffan, rörde sig icke.
Då man nästa morgon fann honom orörlig på samma plats, började passagerarne stanna i sin promenad fram och åter på däcket, stirra på det sofvande byltet och böja sig ned för att läsa på visitkonet på soffan, som man läser på namnet, fästadt på en växt i en bota- nisk trädgård.
Andra dagens afton var en stilla folksam- ling omkring honom, och de väntade, till hälf- ten rädda, till hälften nyfikna, att få se honom ge ett lifstecken ifrån sig.
» Ä r han d ö d?
» frågade man en ung fransk läkare, som länge stått och betraktat honom.
» Tror inte det! » svarade läkaren.
» Han har troligtvis nonan, » och så vände man den sof- vande ryggen och gick vidare.
Men han, som sof, visste icke, om det var tusen år eller en dag, som han legat orörlig på djupet af sömnens haf, ty i medvetslös- hetens värld finnes ingen tid.
Men så kom det - ett ögonblick, då hans släckta medvetande sakta, sakta började vakna och stiga som en skör bubbla genom verklig- hetens vatten uppåt emot ljuset.
Och då bubblan hade nått upp till ytan af det bottenlösa haf, där den legat, öppnade den sofvande åter sina ögon och såg upp.
Hvad var d e t?
Han kunde ännu icke alls tänka, icke ens känna tydligt.
Han låg och stirrade uppåt, utan att blinka.
Han sväfvade j u?
Ja, han sväfvade.
Nu kände han, huru han flög och gungade högt mellan stjärnorna.
Han såg upp i en oändlig, djupblå himmel, full af millioner stjärnor, som alla blinkade sakta.
Upp emot stjärnorna lyfte sig något stort, mörkt och orörligt som ett ogenomträngligt moln mellan himmel och jord, och på detta svarta, fasta moln funnos också stjärnor, både uppe och nere; större och mindre stjärnor, som rörde sig och bytte plats.
Ängaren » Lux * passerade just Maltas klippa.
Det var bal på däcket, och man dansade vid musiken under kulörta lyktor.
Men medan han satt, ännu hälft förvirrad, och stirrade på all denna skönhet omkring ho- nom, stirrade människorna på däcket tillbaka på honom.
Han själf var mindre skön.
Hans skägg hade vuxit vildt under de två och ett hälft dygn, som han sofvit på däcket.
Hans hår var en enda oreda.
Filtarne och pälsen, hvari han varit insvept, hängde omkring ho- n o m som skinnen på en vilde, medan hans ögon sågo sig omkring med ett uttryck af för- virrad slöhet.
Han liknade mest ett underligt sjödjur, som kraflat sig upp från djupet och med förvåning ser sig omkring i en främmande värld.
En af uppassarne kom fram till honom.
» Vaknar ni verkligen? » sade han.
» V i trodde alla, att ni aldrig skulle vakna mera.
Ni har sofvit två och ett hälft dygn, utan att röra er. » Han kom på benen och ned i hytten, men här föll han genast i sömn igen och sof till långt fram på nästa dag.
Men nu visste han, att han sof, och visste, att han skulle vakna igen.
Och då han nästa förmiddag kom upp på däcket efter att ha tagit ett bad, gjort en grundlig toalett och ätit en god frukost, då vände sig hvar enda människa efter honom och hviskade: » Där är han, som har vaknat! » Hans namn visste man också, ty alla hade läst det på hans visitkort på soffan, där han i två och ett hälft dygn hade legat som ett annat stycke bagage, och de unga damerna funno det » so very interesting! » Då » Lux » på femte dagen efter afresan från Marseille gled in i hamnen vid Alexandria, stod den uppvaknade på däcket.
Våren hade här redan gjort sitt triumferande intåg.
Alla fruktträdgårdar stodo hvita af blomstersnö, klängväxterna höljde de högsta träd med obekanta, glödande blommor.
Alla hus och murar lågo bländande hvita i det strålande solskenet, som fyllde himmel och haf med- öfverströmmande glans, och framför ho- nom lyfte sig det underbara, obekanta landet, den andra världsdelen, som en blå, lockande dröm.
Men rundt omkring honom, alldeles nära honom lyste andra stjärnor, större och mera färgade, röda, orangegula, strålande gröna.
Och midt ibland alla dessa stjärnor gled han fram på långa, mjuka vågor, som om någon osynlig makt hade burit honom.
Och, huru sällsamt!
Vågorna sjöngo j u 1 Eller var det stjärnorna, som sjöngo?
Han tyckte sig ha hört den underliga sån- gen förr.
En vals var det, en spansk vals.
Violiner, flöjter och guitarrer förenade sina klanger och snodde den tjusande melodien från dur till moll och in i dur igen.
Kast agnetter markerade takten, tamburinen slog säkra, dofva slag, och n u!
— var det icke ljudet af steg, som raskt och taktfast genljödo i hans öron?
Den unge mannen tänkte på allt annat än att dö.
Han hade ingen att tala med, och han ta- lade med ingen.
Han var en bland dem, som helst tiga i de högsta ögonblick af sorg och glädje.
Men om någon hade haft tid att se på an- nat än insegli ngen till Alexandria, skulle de i detta ögonblick på hans ansikte ha kunnat se ett återsken af all den härlighet, som utbredde sig för hans ögon.
Hans uttryck skulle ha kunnat tydas så: » Ä r jorden så skön, hvem skulle inte då vilja lefva! » Hvad var allt detta?
Var det en dröm, så ville han icke störa den med en enda rörelse — eller kunde det vara sanning?
Kunde det vara möjligt, att lifvet ett enda ögonblick kunde kännas så lycksaligt att lef va?
Musiken fortfor att stiga och sjunka omkring honom, medan han själf steg och sjönk med vågorna, som buro honom.
HVAD Han slöt ögonen, och för en sekund var han nära att sjunka tillbaka i medvetslöshetens haf på nytt.
Men han gjorde en våldsam ansträng- ning, kastade pälsen af sig och satte sig upp m e d fötterna hårdt i marken.
Den gungade under honom.
Den friska nattluften slog emot honom från hafvet.
NAMN.
ALMLÖF UR ETT MEDDELADT TÄNKTE OM SITT AUTOGRAFALBUM IDUN.
L ^ O R A T T inte synas alltför bortkommen i det lysande sällskap, däri ni velat införa mig, ' tror jag klokheten bjuda att endast teckna mitt namn.
Ja, ihågkommet någon gång vid rampens bländsken, glöm dt, när den store regissören däruppe kommenderat: » Ner med ridån! » Nå, hvad mera?
Stockholm den 2 april 1893.
KNUT ALMLÖF.
IDUN — 4 — 1899 De senaste åren har Adelina Patti gjort Craig-y-Nos och Wales till sitt hem.
Hon be- söker sällan London och då hon någon gång gör det, längtar hon snart tillbaka till sitt kära slott, hvilket hon fick smak för redan då hon för ett tjogtal år sedan som turist besökte Swansea-dalen.
Sedan godset köptes, har hon nedlagt omkring fyra millioner kronor på bygg- naderna och landtbruket; hon säger ofta, att hvarken hennes allmänna välbefinnande eller hennes röst vårdats så väl som här.
Det man hör berättas om Craig-y-Nos låter mest som en saga ur Tusen och en natt.
Intet kung- ligt palats, beläget midt i en världsstad, kan öfverträffa det som här blifvit gjordt för värd- folkets och dess gästers trefnad och nöje.
Från alla delar af världen komma botanister och trädgårdsodlare för att se orangeriet, par- ken och den härliga vinterträdgård, där slotts- frun tillbringar sin mesta tid.
Slottet har ' gästats af mera än en medlem af den engelska konungafamiljen och många af samtidens rykt- baraste konstnärer hafva rönt det hjärtligaste mottagande på Craig-y-Nos.
FRIHERRINNAN ADELINA PATTI-CEDERSTRÖM.
B A R O N C E D E R S T R Ö M S PÅ CRAIG- Y-NOS.
I D A G, den 25 januari, firas i den lilla sta- den Brecon i Wales i England bröllopet mellan vår landsman friherre Rolf Cederström och den ryktbara sångerskan madame Adelina Patti.
Denna celebra förening har helt natur- ligt här hemma väckt det Ulligaste intresse, och Idun meddelar därför här dels det senast, under förra året, tagna porträttet af friherrinnan Patti-Cederström, dels hennes brudgums bild.
Mycket har ock talats o m det ståtliga slottet Craig-y Nos, på hvilket den svenske baronen nu vid sin makas sida drager in som härskare.
Vi våga därför ganska tryggt förutsätta, att äfven de bilder från detta, efter från platsen anskaffade fotografier, som Idun i dag bringar, skola ses med nöje.
Öfver ett hundradetal tjänare äro anställda vid slottet, och o m söndagarna äro de van- ligen, utom vid särskilda tillfällen, befriade från allt arbete.
Gas, elektricitet och is fram- bringas på egendomen.
För de flesta besö- kande torde teatern, på hvilken m:me Patti offrat icke endast ofantliga summor, utan ock mycket arbete och intresse, hafva sin största dragningskraft.
På denna fattas intet hvad dekorationer, kostymer och illumination angår; en utsökt orkester konserterar under mellan- akterna och ett särskildt galleri är reserveradt för traktens allmoge, hvilken alltid vänligt in- bjudes att öfvervara prestationerna.
En annan märkvärdighet på slottet är ett orkestrion, hvil- ket m e d sextio musikanters » kraft », spelar hundratals ouvertyrer, danser och " operor.
FRIHERRE ROLF CEDERSTRÖM.
hon själf hemlighåller.
För öfrigt vet hon att med klokhet och urskiljning välja både sina vänner och skyddslingar.
I stor förbindelse står hon själf till sitt mångåriga, trogna fac- totum, fröken Karolina Baumeister, en österri- kisk dam, hvilken tjänstgör som hennes hand- sekreterare, husfru och financiére.
En af m:me Pattis vänner säger: » En större älskare af musik — just för musikens egen skull — än Adelina Patti känner j a g inte.
Hon dyrkar formligen Wagner och Bach, men icke desto mindre är hon förtjust i Strauss och Waldteufel.
Ja, sanningen att säga, tror jag hon föredrager den glade Offenbach fram- för alla andra.
Hon småler när hon hör ett positiv på gatan och kan till och m e d stanna för att gnola efter melodien.
Jag har sett henne röra sig omkring biljardbordet — hon är särskildt road af detta spel — och med kön i hand fullkomligt omedvetet stämma upp en visa mellan stötarne eller låta bollens för- svinnande från den gröna duken ackompagne- ras af en lärkdrill. » De flesta af scenens och konsertsalongens stora namn äro hvardagsgäster i detta hem, ty härskarinnans käraste tidsfördrif är att säll- skapa och hon har drifvit till sin fulländning värdinnans ofta svåra konst.
Hennes hjärte- godhet är blifven till ett ordspråk; hundrade- tals män och kvinnor, hvilka dyrka den sån- gens genius, hvars största prästinna hon är, kunde omtala månget drag af hjälpsamhet, medkänsla och förstående — • saker hvilka BISMARCKS MAUSOLEUM.
U NDER SACHSENWALDES åldriga trädkronor reser sig nu, nyss fullbordadt, den tyske riks- kanslärens mausoleum, hans jordiska lämnin- gars sista hvilorum, och vid hans sida slumrar i dess skygd hans trogna följeslagerska på lifvets väg, hans maka Johanna von Bismarck.
Det är en i all sin enkelhet värdig byggnad, värdig den store hädan- gångne.
På en mäktig granitsockel reser sig det i romansk stil hållna huset, afslutadt med en åttkan- tig koppartäckt tornbyggnad.
Äfven den inre ut- smyckningen är enkelt hållen, men skall nog ej för- fela att göra ett djupt intryck på alla besökare.
Och dessa komma nog ej att bli få.
- i n n u härskar vinterns stillhet öfver Sachsenwald.
Men när våren snart vänder åter med sprudlande lif i stam och strå och äfven det gamla Sachsenwald på nytt klär sig i grönskande skrud, då skall nog den stora tu- ristströmmen till Bismarckmausoleet begynna och Friedrichsruh än en gång bli målet för tusentals fjärran komna gäster liksom i de dagarne, då den dödes kämpagestalt ännu upprätt vandrade omkring i dess lummiga omgifningar.
TZ AMR ATEN, vårt lands förnämsta ungdomstid- ning, kostar för helt år endast 3 kr.
i CRAIC-Y-NOS MED OMGIFNINGAR.
— 5 — EN SJUKSKÖTERSKAS MINNEN.
UPPTECKNADE F Ö R IDUN AF GER- DA WIGSTRÖM.
» M I N A V Ä N N E R D E T E K T I V E N OCH KOL- BÄRAREN. » E F T E R N Ä G R A månaders tjänstgöring på en af de kvinnliga medicinska afdelnin- garna fick jag order att begifva mig till samma afdelnings manliga sida.
Jag fick en sal på tio patienter, och då läkaren samt afgående sköterskan förde mig från säng till säng för erhållande af de nödiga instruktionerna, fasta- des genast min uppmärksamhet vid en af de sjuke, som såg ovanligt intelligent ut.
Han å sin sida riktade en genomträngande, forskan- de blick på mitt ansikte, och då j a g en stund efteråt gaf honom litet hjälp, hörde j a g af det sätt, på hvilket han tackade, samt af den hän- synsfullhet, hvarmed han i det hela behand- lade mig, att han tillhörde den bildade klassen.
Jag kunde ej få reda på hans yrke.
På taflan öfver sängen stod endast namnet: » Jo- hannes Gregersen ».
Att han ägde akademisk bildning, hade rest mycket samt fört en världs- IDUN 1899. spår, som kunde leda till upptäckten af något brott.
Underläkaren och jag re- sonnerade en dag öfver Gre- gersen och hans egendomlig- heter, och jag yttrade min misstanke, att han var detek- tiv.
Men på denna förmo- dan fick jag endast svaret: » Gregersen är en fint bildad man af god familj och äger en betydlig ' förmögenhet, af hvilken han visserligen i ut- landet förstört en del.
Det är endast af smak han valt sitt äfventyrliga, farliga yrke. » Gregersen var mycket god- hj artad och särskildt en gång räddade han genom sin klok- het och sin goda vilja en, mänskligt att döma, annars förlorad medmänniska, så att denna åter blef en nykter och bra medlem i samhället.
En eftermiddag kom läka- ren och förberedde mig på, att jag skulle få en vildsint pati- ent — han var kolbärare, hade af po- lisen blifvit funnen redlös och sjuk samt mot sin vilja förd till oss.
I badrummet hade han slagit omkring sig, och det var en ganska rus- kig uppenbarelse att skåda denne ursinnige jätte med det svartran- diga ansiktet och hän- der, alltid färdiga att slå till.
Han lades i sängen, och jag gjorde genast i ordning tvätt- vatten för att få honom någorlunda presentabel till den blifvande läkare- undersökningen.
Jag gick till sängen, satte tvättfatet på en stol BIS.MARCKS MAUSOLEUM.
1 W. A. Smith foto TEATERN PA CRA1G-Y-NOS.
bredvid och såg med lugn fast blick på den sjuke, rasande karlen.
Gregersen hade hela tiden följt mig med sin skarpa blick, nu reste han på sig och stod i närheten af den nykomnes säng.
Då jätten såg, att j a g skulle börja min ren- göringsprocess, höjde han handen, men snabbt lade jag min hand öfver hans samt tryckte den lugnt och bestämdt ner bredvid honom.
Bör- jade så mitt arbete.
Därpå lades kuddarna till rätta, den feberheta pannan svalkades och jag räckte honom en läskande dryck.
Då jag var färdig, smög sig ett: » tack, syster! » öfver hans läppar, och det ursinniga uttrycket i an- siktet förbyttes till ett godmodigt.