Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty utan att ntigonsin för- stalla sig, hade hon omedvetet hvarje sympatisk naturs böjelse att ansli just den ton, som hon kande .skulle vibrera starkast i en an- nans sjal.
- Orubbligt miste man som grunddrag fasthtilla frd~etslidelsen, hvilken gjorde henne skygg för att iipptrada i flock afveii med sina meningsvanner i striden mot den gamla lifsiskkduingen, och hvilken Dq9f.y.
gjorde henne utom sig, nar hon brukades af dennas m&amp;lsmln mot den ungdomliga grupp, som hon dock stod narmast.
Detta sjiilfstandig- hetens ensamhetslidande hade icke ringa del i den fruktan, med hvilken hon motsig och slutligen flydde framtiden.
Efter gterk0mste.n friin Stockholm till Hörby p&amp; senvintern 1886.
började Ernst Ablgren arbeta med F98u ~ !kfarianne och njöt en af de relativt lyckliga tiderna i Hörby, d i hon för ögonblicket kunde skjuta t i sido smaaktiga obehag, omgifningens brist p&amp; sympati, landsbyför- hallandenas trhngbet under ifrigt arbete eller under ItInga, ensamma vandringar p&amp; sin kilra hed.
En anonym ghfva hon sid denna tid mottog fr %n en kvinlig mecenat hvars lifsvgg bildar en hel vinter- gata af siidana ljuspunkter meddelade %t andras tillvaro - satte henne ocksib i sthnd att At sig ordna ett par smil rum i en sidobygnad.
Med den förrnAga af frisk njutningslost, af barnsligt nöje, som lag i hennes mörka natur, likt solglittret öfver hafsdjupen, kunde en shdain handelse vara ett rikt gl&amp;dje&amp;mne.
Att ega ett verkligt skrifsum, ett rum med bokhyllor, hvilsoffis, matta och taklampa, men fbrst och sist med ett riktigt skrifbord, hade hos Bienne varit en SA stor önskan, att dess uppfyllelse syntes henne drömlikt harlig - för en tid.
Men SA drefs hon %ter bort genom tyngden i Hörbyluften, genom pligan af alla de n&amp;lstygn, hvilka hon kthnde mer retligt för hvsr ging hon iitervande p&amp; ett kort besök efter en langre frilnvwro.
Hon bade s&amp; llnge undertryckt sin natur, titt dess kraf att lefra p&amp; sitt eget satt, nu brutit fram villdsamt, egoistiskt, om man s % sill.
Ty hon hade i det gamla hemmet annu oafslutsds moderspligter, dem hon ins8g.
Men hon insig tillika att det nu gllde att radda sch bhda dessa moders- sin egen andliga tillvaro, sitt diktorkall pligter maktade hon icke fylla.
Dessutom var bon ej af dem, for hvilka de naturliga banden hade inflytande p&amp; kiinslan eller pligt- kanslan.
Endast ett förbillande af alldeles fvitt val kunde för beme erbilla en lifsafgörande betydelse.
Hösten 1886 började hennes llngre besak i Köpenhamn och det blef hufvudsakligen i denna stad hon bodde under de sista tv&amp; Bren, med afbrott endast for kortare besök i Harby samt nAgra manaders vistelse i Paris v %ren 1887 och nigra veckors under sdS~en 1888.
Under dessa %r började hennes sugande törst efter estetisk utveckling, för- finadt konstnarligt och intellektiielt umglnge, omvexling och inneliiills- rikedom att tillfredsstiillas.
Men p&amp; samma g&amp;ng medförde de nya lifserfarenheterna nya, af förtiden oberoende konflikter, som for en - -
stolt och hel natur, vor0 af ytterligt tarande art.
Dertill kom att bredvid hennes ökade förfining, hennes stegrade lifskraf stod som en hotelse den ekonomiskt osii.kra tillvaron, sedan hon skulle lefva af sitt eget arbete, hvilket de starkt minskade tillgingarne i hemmet under de senare Aren gjorde nödviindigt och ej blott för henne5 sjalfk&amp;nsla önskvardt.
Hade Ernst Ahlgren varit ung och frisk skulle hon ekonomiskt varit biittre stald, a n ' de flesta af vAra yngre författare, ty hon fick relativt höga honorar och allt hon skref mottogs med ifver öfver allt.
Dessutom tillkom sista Aret svenska akademiens understöd.
Men hen- nes kroppsliga svaghet, som gjorde anstrangdt arbete omöjligt, hennes lingsammcl satt att arbeta, hennes oafvisliga behof af fullkomlig hvila tidtals gjorde henne mer beroende an andra af det ekonomiska trycket, som derför ocksti blir den stlndigt Aterkommande mara, Iivilken de sista Aren förföljer henne.
Hon ville icke, kunde icke skrifvri för b r ö d; hon miiste arbeta.
p&amp; sitt eget lugna satt för att producera nilgot " Sverige har endast rid att föda snabbskrifvare ", sade dugligt och bon en g8ng med den outsiigliga biiterheten hos en rik varelse, som.
kanner sig gA under emedan hon, som SA mtinga andra, hvillza delat hennes öde, tillhör ett intellektuelt och materielt fattigt land, ett land, som icke har förmilgan eller viljan att At kulturen radda sina basta krafter.
Det ekonomiska bekymret var - enligt hennes eget bestamda, en af de förniimsta anledningarne till olika hi11 upprepade uttalande till hennes död.
Och visserligen har hon i detta fall, som i andra, f8It ej alltid samstammande yttranden; ty enhvar klnner ena gilngen den.
ena bördan trycka starkare, en annan gAng den andra.
Men har- vidlag &amp; ro hennes utsagor dock sil pass samsttimmande, att man bar ratt ait antaga: att om Ernst Ahlgren egt en sorgfri ekonomisk tillvaro, med tryggad arbetsro och mujlighet till hemtrefnad i en henne sym- patisk omgifning, skelle hon antagligen varit raddad At v&amp;rt lands literatur.
Att en för vart lands fleste författare rent af typisk olycka, fattigdomen, hos henne skulle sammanfalla med en mer an vanligt intensiv formtiga af lidande och med en obotlig sjuklighet, &amp; r mer an tillrlcklig orsak till ett tragiskt öde.
Ingen ohelsa i Zifsåskådningen var dervid medverkande.
Tvartom talar hennes djupa klrlek till lifvet Innu ur hennes sista ord; lifvet.
var mildt, .var rikt och fullt af lyckomöjligheter, fast det krossat, henne, som " var för vek att lefvan; miinniskorna voro icke onda, tillvaron icke förtviflad; och det var med en tyst innerlighet, rörande som ett sjukt djurs tacksamhet, hon mottog hvarje grand af ömhet.
Intet, som kunde lysa upp i hennes inre mörker, afvisade hon; hon ville bli fri fr8n - -
sin sjals enda sjuka punkt; hon ville " slippa dön, och det fiunes icke ett ord i alla hennes meddelanden, som röjer ringaste koketteri med hennes eget tungsinne.
Detta var tvarlom s&amp; väsentligt i strid med hennes personlighot., att hon sjalf dömer och behandlar det ratt, d % hon kallar det en fix idé, framkallad af lidandet och slutligen alldeles oberoende af viljan.
Med kannedom af dessa psykologiska fakta tar det sig underligt ut, nar man hör yttrandet: att Ernst Ahlgrens brist p % religiositet gjorde det för henna omöjligt att bara lifvets bördor.
Om man med religiositet menar förmagan att hängifva sig At nsgot högre an sig sjalf, d&amp; egde Ernst Bblgren arbetet som sin kult och lifvet sjllft, i all sin miingfald, var guden i denna religion.
o Men om man med religion menar förmaiga af Mngifvenhet %t nhgon bestämd religionsform, d&amp; saknade Ernst Ahlgren fullkomligt en asdan möjlighet, Atminstone under de senare &amp; ren af sitt lif.
Utveck- lingen och lifvet själft hade mer och mer kommit henne att närma.
sig antikens - eller kanske h a r a r e tjugonde Brliundradets - lifs- hkadning, medan kristendomens viirldsförklaring aldrig gjort nigot djupt intryck p&amp; henne.
Men detta skulle aldrig ~ å g o n viss religions- form, lika litet som nhgon filosofisk viiridsförklaring kunnat, göra; tviflet i och för sig var för henne icke mer betydelsefullt än tron.
Bon hade tidigare underkastat sig de kyrkliga formerna utan plaga; de ytligare stridsfragorna betydde för henne ingenting och hon lemnade ilfven de djupaste friigorna oppna; Pion fbrnekade lika litet som hon ~ s utan trodde.
Lifvet var för henne icke i framsta rummet t a ~ k e lif, " rörelse, kilnslor, handlingar ", skref hon kort före sin död.
Och slldana manniskor finnas, miinniskor, icke utan behof af religion, men utan behof af en positiv var !dsf6rklaring, manuiskor far hvilka de med detta .ilmne sammanhiingrinde frggorna aldrig kunna f&amp; en afgörande betydelse.
Till hennes, om man SA vill hedniske, lifs&amp;skidning hörde hennes orubbliga visshet att man, d i lifvets kval icke kunna uttiiirdas, har ratt att sluta kvalen genom en frivillig död.
Grtbnsen för möjligheten att utharda var för henne sammanfallande med möjligheten att full- göra sin sarskilda lifsgerning.
S&amp; Itlnge sjglens och kroppens krafter rackte till för arbetet ville .hon f6rsöka Pefva; s e b n amnade hon dö.
Hon talade under Aratal om denna död som det afgjorda sskfbr- hiillandet i hennes lif; talade derom si, som Seneca eller n5gon annan af stoikerna piggade tala och ingen, som icke i detta afseeude fullt förstod henne, ingen, som ville laggs annat Ln sin tillgifvenhet i afgörandets vkgsk %l, kunde stii henne nara.
Denna stlndigt medvetna,
, för arbetets skuld bekampade dödstanke, a r den mörka bakgrund, mot bvilken hennés intensiva förmAga af solljus lifsgliidje s&amp; klart tecknar Sig.
Bon ville taga allt hon kunde af lifvet, hon ville icke dö förr än hon hade hunnit lefva.
Denna motsattning af lifskrait och dödsmod ar blott en skenbar motsagelse.
Sjalens som kroppens sjukdomar bryta lattast de starka * Nar sjalslidandet griper en lifskraftig natur, vandes styrkan - som ej lian utödas - p&amp; tillintetgörelse.
Och hos Ernst Ahlgren fans ingen hjalp i den rent animala lifslusten, ty den hade ohelsan ödelagt.
Hon sade ofta att ingen kunde mata endast delramsumma af daglig plAga, som en frilriftsmtinniska som hon kande af att genom sjukdom vara beröfvad full rörelsefribet och den oerhörda kraftsumma, som gick At endast för att hilla modet uppe under sjukdomens tryck.
Slutligen förbrukades kraft.en och det lilla, som fans kvar af lifsenergi, ökade endast energien i lidandet.
Hvem kan för öfrigt, i nigot enda hanseende, mata on annans lidande?
Hvar manniska lider p&amp; sitt satt, men konstnarer lida med m&amp;nga manniskors lidandesmöjligheter tillsammantagna, och ett stygn, som knapt s k a r en vanlig manniska, kan för deras temperament bli en obotlig skada för lifvet.
Under sin vistelse i Köpenhamn kom Ernst Ahlgren der som i Stockholm i liflig beröring med den grupp inom litteraturen, som re- presenterar den moderna lifsAskAdningen, stirskildt broderna Brandes, och hon erhöll s8lunda m h g a starka viickelser bide för sin konstnar- liga och menskliga utveckling, en rik insats af bildningsiimnen att för- arbeta, men ocksA af motsagelser att lösa.
Sarskildt betydelsefulla för hennes diktning blefvo de strangs omdömen, som frAn detta hi11 traffade hennes författarskap.
De okade hennes, under de tidiga mot- ghgsirna alstrade, sjalfmisstro.
Och alla de öfriga nu allt talrikare framgangarne - blaud annat den dramatiska I telefon - kunde icke.
Atervacka sjalftilliten.
Hennes literara.
skaplynne - som Iion nog ibland sökte böja in i en annan form t. ex. i.
Toist, i PAls figur (i Fru A4arianne) samt i n8gon m&amp;n i hennes nu nyligen (i Svensk Tidskrift 1 haft.
1889) publicerade Romeos J d i a - visade henne dock s&amp; bestiimdt den vag hon hade att följa, s&amp; att i detta fall torde hennes ovisshet icke ha kunnat blifva af n&amp;gon djup betydelse.
Men deremot stod for henne frilgan .om hon, p&amp; nagon vag alls, skulle nk fram till sitt mil, det fullödiga konstniirskapet.
J u mer erkannande bon fick, ju högre satte hon sitt eget m&amp; ju mer skarpte hon sin obevekliga sjalflzritik.
Friin och med sommaren 1887 börjar hon frukta att aldrig kunna n&amp; det stora i konsten och vid ' denna fruktan vander hon iter tii: dödstanken.
Lifvet hade dessutom frin s&amp; miiiga andra htill kommit med sm&amp; möjligheter till svar på, stora kraf.
Hon stod redan denna sommar inför sjalfmordet med ett s i inognadt beslut, men p&amp; samma gAng en s&amp; ihiirdig lifsktlrlek, att en tillftillig ljusning denna @ ng kunde föra henne förbi faran.
Den dikt, som skrefs natten till dez dag hon beslutat att dö, Förbrytarblod, ar sprungen ur ott skalfvande hjWas djup.
En sommarvistelse i G. af Geijerstams hem och p&amp; hösten i Stockholm, skingrade far eu tid tankarnes ihlrdiga kretslopp kring dödshvilan, som det enda efterl&amp;ngtansvärda, och, som en förströelse i~iln de tunga tankarne, skref hon under denna tid lustspelet Teorier.
I Januari 1888 var det, som dödslangtari blef s&amp; mycket starkare än lifslusten, att ett sj8lfmordsförsök egrie rum, men misslyckades.
Huru stark lifsledan nu blifvit, visade sig i den sorg, hvarmed hori talade om detta misslyckande, som skulle hsfoa botat en mindre djup fasa inför lifvets tunga uppgift.
Frácn denna stund voro kropps- och sjalskrafter borta.
Hon sökte arbeta: Romeos Ju ?ia, Ur mGrkret, LZfsteda och hvad som efter hennes d8d fans i ntkast af sorgespelet Dera bergtagna kom till under denna tid.
Hon sbkte, med den döds- dömdes angest, gripa hvarje tag i lifvet, hvar utstrackt hand, son: kunde hilla henne kvar.
" Jag gácr omkring som eu hund, hvilken set att han skall dö, men som just derför tigger mtlnniskors smekningar, ' ' sade hon kort före slutet.
Allt blef henne under denna tid en sil intensiv pl&amp;ga, att man knappt maktar fatta huru hon kunde sh stter- ligt uppröras öfver s&amp; ovi$sentliga ting, om minn ej erfarit att dt lidande .finnes, hvilket likt eld kastar sig öfver sghnet lika va1 som 6fver sko- gen, hvilket i allt söker siu nlring.
Det sista stora försöket till sjiilfför- svar mot döden var resan till Paris i en vihinnas sallskiap; men afven detta misslyckades.
Hon amnade först dö i Paris.
Xen hon faun den staden för stor, medan Hörby var for litet.
Woni valde d&amp; Köpenhamc, der hon under de sista veckorna vistades under förtviflade arbetsfarsök och försök till motstilud, anda iii i det sista.
Nen dödstanken smög sig allt ntlrmare, lockande, skriimmande.
Ii sitt sista bref sager hon sig " af öfvermanskliga sjalskval tvingad ned i det svarta djupet ", sjalskval, som nu iindtligen besegrat hennes frnktan för dödens kval, och hennes vjlja att lefva.
Hennes sjalfbeherskning var dock annu stark nog f i k att icke sista aftonen förráida att beslutet var oiterkalleligt
fattadt., ens inför Ase1 Luiidegird, som besökte henne om aftonen den 21 Juli, .och som under hennes sista, sönderslitna IefnadsAr, enligt hennes egna ord varit för henne " allt en god manniska kan vara för en annan. "
Ensam, som hon lefvat, dog Ernst Ahlgren för sin egen hand natten till den 22: dra Juli 1888.
Redan den 18 Juli hade Ernst Ahlgren skrifvit de ord " till de efterlefvande " i hvilka hon gjorde Axel LundegArd till sin literare arftagare.
I ett bref, som fans pk hennes bord, &amp; r detta arf öfver- lemnadt &amp; t honom sjalf med ntigra enkla ord af tacksamhet, vanskap och fortroende.
Som sin önskan uttalade hon ocksb, att bli begrafven i Köpenhamn.
Hon hvilar der p&amp; den Vestra kyrkogArden nara hafvet.
Minnes- stenen bar endast namnet Ernst Ahlgren och tvenne italienska ord, dem en hennes egen anteckning visat ban till som grafskrift: Implom pace.
Denna bön var slutligen den enda, Ernst Ahlgren stalde till lifvet.
Men pA den bönen ger lifvet intet annat svar an - döden.
Med anledning af Dagnys begriilisade utrymme hafva nastan alla de brefutdrag, som varit afsedda att fullstgndiga ofvan- staende minnesbild, mkst uteslutas.
Men i en snart.
utkommagde broschyr, der ofvanstAende lefnadsteckning meddelas, komma de att inflyta.
Några drag af Frances Willards verksamhet.
Poliee Matrons.
Woman in the tribune.
How to-win.
Eftei.
amerikanska uppgifter, meddelade nf Esselde.
f (os oss ar Miss Willard kand shsom den sallsynt beghfvade och energiska amerikanska kvinna, som organiserat och leder det kvin- liga.
nykterhetsarbetet genom " The national moman christian teniperance union ", hvilken storartade förening frain Amerika utstrackt sitt rast- lösa arbete mot rusdryckerna och för de3 absoluta afhallsamheten a£- ven till gamla världen.
Detta är dock blott en sida, om ock den vii- sentligaste, af Miss Willards verksamhet.
Inom nykterhetsstr&amp;ivandets vida krets har hon tillika indragit en mangd andra reformatoriska fö- retag, inordnat dessa under olika " departement ", all&amp; stalda under kvinliga chefer, bitradda af kvinliga arbetsstaber.
Ett sadant depar- tement omfattar arbetet i fängelser, ransakningsh&amp;lrten, fattighus och vid polisstationer, m. m.; ett annat bedrifver det rent erangeliska arbetet, ett tredje ordnar föredrag och tal i sociala och moraliska iimnen.
Och inom dessa tre liksom allra öfriga den storartade föreningens olika om- raden &amp; r det kvinnor, som organisera, tillse och utföra arbetet, alt, un- der presidentens, Miss Willards, högsta ledning.
Och icke nog harmed.
Miss W. ar derjamte lycklig skriftstal- lare och utsänder i den lasande variden den ena boken eller artikel- serien efter den andra, fulla af goda tankar och manniskoviinliga, prak- tiska syften.
För att gifva Dagnys lasare en liten förestallning om denna h8p- niadsviickande kvinliga företagsamhet lemnas har nsgra meddelanden dels frin departementet för det evangeliska arbetet dels friin arbetet i bakten och vid polisstationer och dels fran N i s s E s skriftstiillarskap.
9 Inom departementet för arbetet bland fingar skall har framhallas en pai det filantropiska verksamhetsft&amp;ltet aldeles ny arbetsgren, det ar dels utverkandet af en förordning, att vid alla polisstationer i stader om mer Mn 25,000 inv8nare matte tillsattas kvinliga bitriidon, s&amp; kal- lade polismatronor, (police matrons) for att de m&amp; taga hand om alla haktade kvinnor, samt dels ordnandet af arbetet för dessa stackars kvinnors höjande och upprtittelse.
Det har redan lyckats föreningeil att f&amp; en dylik förordning faststald inom tvanne stater, Rlassachusets och New-York, samt derjamte i tio städer inom andra stater.
Den stora nyttan af denna Atgard, sil val för ordningens skull som isynnerhet för dess inflytande p&amp; de h k t a d e, har redan pA flera stallen visat sig, ocli man laser milngen gAng med rörelse matronornas redogörelser för sitt ofta mycket svAra värf.
E n annan, ltminstone för oss ny idé, som den kristliga nykter- hetsföreningen realiserat, ilr den att med storre filantropiska företag förena afiönade befattningar för kvinnor, och sillunda bringa valgören- heten att bidraga till strafvandet för kvinnornas sjtilfförsörjning.
Denna idé tillampas Lifven pA liar ifrágavarande omrtide.
Polismatronorna hafva af resp. kommuner betingats lörieförmher, hvilka har skulle synas ofantligt rikliga, men hvilka., i Amerika d e r alla lönebelopp &amp; ro högre an hos oss, ej torde vara sgllsynta.
Man f l r dessutom taga i hertikning den stora svhigheten att finna de f ö r en sAdan uppgift ltimpliga personerna, samt det tunga, för btide själ och.
kropp anstrhngande arbetet.
Har n8gra utdrag af reglementet för dessa befattningar.
Iogen polismatrona fAr anstallas.
utan att till befattningen vara.
förordad af minst 20 val ansedda kvinnor, bosatta i den stad der ifrh- gavarande polisstation ar.
belagen.
Polismatronan skall taga hand om alla de kviunor, som billlas i. fangsligt förvar inom den station der hon &amp; r anstald, - - - Hon.
erhAller sin lön af kommunen.
Dock har i nsgra fall den kristliga nykterhetsföreningen Atagit sig att bekosta aflöningen, mot vilkor att f&amp; tillsatta personen.
I Chicago, der 10 matronor %ro anstalda vid 5 stationer uppghr lönen till 500 dollars (omkr. 2,000 kr.)
S&amp; ock i Filadelfia som ' har 6, I stader der man har blott en polismatrona och der hennes tjanst ofta ej pilkallas under en hel dag eller flera, .skall hon vara p&amp; vakt under dygnets alla timmar och har i lön frin 350 till 600 dollars.
I nilgra fall har hon.
vid stationen fri bostad med mobler .. Blott i ett enda fall har polistj&amp;nstemannens hustru antagits till befattningen; det &amp; r ju ocksh tydligt att hennes duglighet icke kan matas efter hans.
Mycket mera kunde vara att anfora om denna förtriiffliga insti- tution om ej vArt utrymme vore s&amp; hilrdt begransadt.
Nu mAste vi Atnöja oss med att tillagga blott ett par erinringar.
Vi erinra dil först om Elisabeth Fry ' s grundsats: " Kvifiliga för- bryta~e böva ställas under kvinnors tillsyr, ".
F ö r det andra pilminna vi om det faktum, att denna grundsats endast i ytterst liten skala tillampas hos oss i Sverige samt att har ' finnas *) Närmare upplysningar om ifragavarande institution erhalles åFre- drika- reme er-Förbundets byrå, 5 Malm torgsgatan .. Stockholm.
kvinliga förbrytare, hvilka, sammanförda i gemensamhetsf&amp;ngelse utas upysigt, lefva der om möjligt annu värre an utanfllr filngelset - ti31 nagon del kanske, emedan de ej hafva nagon " police matron " ritt tukta och med karlekens stränghet söka uppratta dem.
Outtröttligt verksam, begagnar miss Willard afven sin penna for a t t framja de syften, &amp; t hvilka hon egnat sitt lif; och hon gör det p&amp; ett mycket lyckligt satt.
Hennes stil ar frisk och ursprunglig, samt ger ett lifligt intryck af en energisk, varmhjgrtad personlighet med humori- stisk lifsuppfattning.
NBgra ord om hennes bok " .How to zcin " torde bar vara pii sin plats, d&amp; den lir mycket karaktgristisk för hennes för- fattarskap.
Niss Wiliard kallar sjalf sitt arbete " en bok för flickor " och af- ser det till en rhdgifvare vid strafvandet att vinna frarnghg i lifvet.
Hennes första, val motiverade och utvecklade uppmaning tir denna: ' hall fast vid din specialitet; egna dig tit det som bereder dig sjalf mest 4illfredsstiillelse och hvarmed du kan bast gagna andra. "
Hon utgbr har- vid friin det individuella anlagets rätt till utveckling och visar, hur en .alt mer genomförd arbetsfördelning gör det nödvlndigt för hvar och en a t t med all makt vinnlagga sig om förkofrandet af just siu busta gdf2; a, ' som alltid fins, var saker p&amp; detn.
Blott arbetet för ett bestgrndt mal, som tar alla krafter i ansprtik, skall ocksa kunna uttriinga det diid- lösa drömmeri, som sii ofta &amp; r " rosten g&amp; kvinnans intelligens, masken i hennes adlaste anlags knoppn.
Och, säger hon vidare, " vhlden be- höfver det basta du bar att ge ".
Den fordrar oaflitlig anstrangning, .ty den erkanner blott ett enda brott, ej omntimdt i tio Guds bud, det a t t miss lycka^.^ Efter en hastig blick; B de olika banor, som st8 öppna f6r kvio- nan, egnar miss Willard större uppmärksamhet &amp; t tt.&amp; af dessa: filac- tropisk och journalistisk verksamhet.
I synnerhet den förra, sasom den blifvit organiserad i Amerika, ltigger hon sina lasare p&amp; Iijartat siisom fullt öfverensstilmmande med hvad hon kallar " kvinlighetens nyz ideal ".
Dess uppgift skall namligen, enligt 5enne, blifva " att &amp; Bra hele viirlden lik ett hem. '
Det nu papckade angifver bokens egentliga kiirne; hartill sluter sig mer eller mindre löst en serie uppsatser, delvis förut publicerade i tidskrifter.
De iiro hiillna i fortrolig samtalsstil och röra egentligen privatlifvet; allvar och skamt om hvart sonat i de mest Ufverraskande sammanstlillningar.
SA t. ex. d&amp; hon under rubriken " naturens tic budordu, förenar uppmaningar till sabbatens helighallande samt kris+
lik tro och bön med enkla hygieniska regler.
Författarinnan g8r s i ute- slutande upp i praktiska och etiska intressen, att hon knappt har blick för n8got annat.
Mycket betecknande i detta afseende Br, att hon kallar romanskrifvandet " den ofruktbaraste industri som fin6 sil framt det ej vorkar för n&amp;got högt, stort, moraliskt syfte. '
Men just hennes lifiigrr känsla af det praktiska lifvets kraf, i förening med den mest entnsia- stiska tro pb manskligheten och i synnerhet p8 kvinnan, gör att hen- nes bok, trots oegentligheter och öfverdrifter, fangslar intresset och, som det heter i företalet, " vingar sina Iiisare att tänka. "
*; k * Departementet far " det evangeliska arbetet " inom de amerikanska kvinnornas kristliga nykterhetsföreningar söker inverka pb soldater och sjbman, jarnvagspersonal, fabriksarbetare m. fl.
Det anordnar före- drag i .religiösa amnen vid offentliga möten samt utbildar och utsiinder, eller bereder fast anstallning för kvinliga predikanter och sjalav8rdare af olika bekanneker.
Ofta lar det ej vara möjligt att ' efterkomma alla ansökningar som ingb frin olika delar af Förenta Staterna, att depar- tementet miltte sanda dem af sina kvinliga predikanter eller larare.
Genom denna verksamhet har föreningen lagt i dagen, att kristliga upp- gifter ligga och vanta pil kvinnan i större mängd och af st6rre bety- delse än m m hittills insett eller velat medgifva.
Miss Willard ä r sjalf en lycklig talare och vid hennes sida verka, inom olika bektlnnelser, i djupt allvar och oaflbtlig medkllnsls för svaga eller oktinniga medmanniskor, samt med taktfull men gripande valta- lighet, stora skaror kvinliga predikanter och mission&amp;rer.