Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Med noret, som är ett ofta återkommande namn i Dalarne, menas en större by belägen vid en flodmynning,) På söndagsmorgonen gingo vi in i byn och sågo på de långa, smala, högstäfviga roddbåtarna, som, ofta rymmande ända till 60 personer, kommo från alla närbelägna småbyar med högtidsklädd allmoge.
Sedan gingo vi och satte oss i den till kyrkan förande långa björkallén och sågo där kyrkgången och åhörde sedan gudstjänsten.
Vi fingo den uppfattningen, att folket i Dalarne i allmänhet är mycket kyrksamt och deras from- het tager sig ofta ett rent af barnsligt uttryck.
Lustigt att se var den friska matlust, som visa- de sig under gudstjänsten: stora smörgåsar, ka- rameller och rå lök (!)
inmundigades ogeneradt öfverallt i bänkarna.
I trots af detta verkade dock gudstjänsten med det myckna national- klädda folket sällsynt stämningsfullt.
Att här ingå på de olika dalsocknarens särskilda dräkter skulle föra för långt från ämnet; dock vill jag fästa uppmärksamheten vid en sak, som jag tror ej är så allmänt känd.
Kullorna hafva nämligen inom de flesta socknar flere ganska olika dräkter för sön- och hvardagar.
Afven de olika sönda- garne inom kyrkåret fordra enligt häfdvunnet bruk olika färgad mössa, förkläde och halsduk.
Kyrk- dräkten får ej användas annat än i kyrkan och på vägen dit.
Vill kullan göra en promenad eller ett besök, måste hon först taga på sig åtminstone en annan mössa.
Enligt min smak är för öfrigt lek- sandsdräkten den vackraste.
Den tätt åtsittande lilla mössan ger åt ansiktet något så kvinnligt, hvilket däremot alls ej är fallet med den så all- mänt föredragna, för resten mycket vackra rätt- viksdräkten.
Efter gudstjänsten gingo vi omkring och spra- kade med folket och fingo höra rätt mycket nytt och nöjsamt om deras lif och vanor.
På efter- middagen företogo vi en tur till det närbelägna utsiktsberget Plintsberg.
Utsikten var mycket vacker, men föi-ringades nog af stark dimma.
Måndag morgon vandrade vi två mil och nådde Rättvik.
Så godt som under hela marschen hade vi störtregn.
Under ett uppehåll mellan skurarne gjorde vi rast för att bada i en liten insjö vid vägen, men under det vi voro ute och simmade, kom åter en häftig skur, och vi funno därför alla våra kläder alldeles våta på stranden.
Sista fjärdingsvägen togo vi skjuts, men som skjutsbonden befanns vara blott lind- rigt nykter och det var kallt att åka så våta, som vi voro, stego vi snart af igen.
Vi togo in på Rättviks turisthotell, klädde om oss från topp till tå, togo oss en duktig konjak och voro så krya igen.
Turisthotellet är billigt och godt, men litet stelt och tråkigt.
Midsommarafton besågo vi på förmiddagen Rättvik, dess kyrka, utsiktspunkter, Vasastenen m. m.
Af de kyrkbyar vi sett på vår färd ligger nog Rättvik vackrast inne i viken med de lummiga stränderna.
Särskildt ligger kyrkan så naturskönt strax vid sjön ett stycke från själfva byn.
Rätt- viks kyrka var äfven den vackraste vi sågo.
Den är nog mycket gammal och rolig att se med sina gamla naiva dalamålningar ur bibliska historien.
Folket i Rättvik är emellertid ej så vänligt och gladt som i Leksand.
Det blir för öfrigt sträfvare, ju längre upp man kommer.
Som vi nu fingo höra, att någon midsommars- dans ej skulle firas i Rättvik, och det ej för öfrigt var mycket turister där, beslöto vi att med en ångbåt, som gjorde lusttur, göra en liten tur och returfärd till Leksandsnoret och fira midsommar där.
Vi foro således klockan 8 på kvällen, utan någon som helst packning.
I förbigående kan jag nämna, att bestämd afgångstid för båtar, och ibland till ock med för tåg, tyckes vara ett myc- ket tänjbart begrepp i Dalarne.
Om en båt skall gå kl. 7, finnes intet, som hindrar att den går 6 eller 8 i stället.
(Obs!
detta är ej öfverdrift, jag har sett det flerfaldiga gånger under vår färd.)
Vid vår ankomst till Leksand befanns, att logis var en ytterst eftersökt vara, och på grund häraf hamnade vi slutligen efter åtskilligt sökande i en kopparslagares kök.
Värdinnan på Leksands
DUN 1806 Nya Hotell var ytterst tjänstaktig och vänlig och där fingo vi mat, i trots af att det var öfverfullt af nattgäster.
Under hela kvällen kommo oupp- hörligt regnskurar och vi voro duktigt våta.
Kloc- kan tio började kullorna att kläda majstången och ett muntert folklif tog härunder sin början.
Det var godt om turister, som intresserade sågo på och ofta hördes öfverraskade utrop af bekanta som oförmodadt stötte samman uppe i Dalom.
Vi träffade några Stockholmsherrar, som erbjödo oss sitt sällskap och skydd under dansen, hvil- ket vi med nöje antogo, ty annars hade det kan- ske ej varit så lugnt för oss tre unga flickor att stanna uppe under hela natten.
Klockan 12 var stången färdig med sina kransar, hjärtan och dalpilar och regnet hade nu äfven upphört.
Nu restes den af starka masar, och sen tog ringdan- sen vid, den ena ringen utanför den andra rundt om stången.
Sedan tågade man med musiken i spetsen ner till en mycket stor Ångbåtsbrygga där sedan dansen lifligt tråddes.
Där dansades vals, polka, hambo så civiliseradt som helst och allmänt dansade både masar och kullor ovan- ligt bra, kanske ej alltid så lätt, men taktfast och säkert.
Vi flickor dansade med en mängd masar och hade gränslöst roligt och skrattade åt deras torra humor då de sprakade.
Så svarade till exempel en mas på min fråga, om det ej hände att de dansade ner i sjön på den af regnet hala bryggan: Jo det hände nock, men di kommer fäll oftast upp i igen!
Presentation sker ibland under dansen och tillgår ofta sålunda; » Jag he- ter Matts, hvad heter du? » (Forts.) * Stt minne.
Skisseradt för Idun af Ellen Bergström.
f å sin torftiga vindskammare i ett af de ålderstigna husen vid Klara kyrkogård sitter gamla mamsell A l m vid fönstret och stickar.
Som i dans fångar stickorna maska efter maska, skötande sig genom mångårig vana helt flinkt utan uppsikt och lämnande den gamla mamsellen frihet att med ögonen följa de förbigående på gatan och kyrko- gården.
I dag ser det mera rörligt och folkrikt ut än vanligt.
Något särskildt måtte vara på färde.
Så småningom fylles hela den vidd, hon kan öfverskåda, med en väntande skara.
Och i allas ansikten står att läsa högtidligt allvar!
Nu öppnas kyrkdörrarna, och en del af den väntande skaran ström- mar in.
Samtidigt förkunna klockorna.
i Sankta Klaras torn, att åter en själ gått till det stora okända, därifrån ingen vänder till- baka.
Det är således en begrafningsakt som firas.
Men b vem är han, som nu skattat åt för- gängelsen?
Hvem ringa klockorna i dag till ro?
För hvem tyckes man i hufvudstaden hafva gått man ur huse för att följa på den sista färden?
Det har gumman på sin kam- mare ingen aning o m.
Tyckte hon sig ej rent af se kungens högresta gestalt försvinna inom tempelporten?
Icke kunde hon väl se fel.
Hans drag äro henne j u så bekanta genom träsnittet öfver soffan, hvilket hon klippt ur en gammal illustrerad tidning.
Begrafningar såg hon ej så sällan, men att kungen själf vid någon af dem varit närva- rande, det kunde hon ej erinra sig.
Och så denna allt tätare och tätare människoskara!
Tänk o m någon af » de kungliga » vore död!
Hon måste skaffa sig upplysning.
Skynd- samt påtager hon den snäfva urmodiga regn- kappan och sin lilla nötta sommarhatt och begifver sig ut.
» Hvem är det som begrafs? » » Viktor Rydberg.
Vet ni i n t e?
» sViktor Rydberg, » upprepar hon för sig själf », Viktor Rydberg. » Endast ett namn, ett enkelt namn, utaladt utan några titlar!
Och — det märkvärdigaste af allt!
— detta namn förefaller henne bekant.
Hon känner det ej genom » Den siste atenaren », » Grotte- sången, » » Vapensmeden » eller » Jubelkanta- ten, » genom någon af dessa snillrika skapel- ser, som gjort det mera äradt än de mest lysande titlar skulle förmått.
Läsning har hon föga fått ägna sin tid åt under sitt sträf- samma, praktiska lif.
Skalden, tänkaren, han som så väl förstått vår tid, vår efter sanning och ljus och visshet sökande tid, förstått att gifva uttryck åt hvad som rör sig på djupet under dess stundom grumliga yta, honom känner den olärda för detta husmamsellen ej, och likafullt förekommer namnet henne så bekant.
Hon letar och letar i sitt lifs minnesbok.
Ack, ändtligen har hon funnit det!
Men långt tillbaka i tiden har hon måst gå, hela sextio åren, ända till minnesbokens andra blad.
Hon återvänder till sitt rum, men i an- danom ser hon sig förflyttad till den landt- liga kyrkogården i Jönköping.
Hon är barn igen, och bredvid henne på grafstenen un- der hängasken, där de, obekymrade om plat- sens dystra ändamål, hvila ut efter springle- ken, sitter en några år yngre gosse med djupa, tankfulla ögon.
Så lifligt hon nu erinrar sig den snälle lekkamraten, den lille Viktor, som höll till godo att leka med henne, trots det att hon bara var en flicka och med hvilken hon så gärna delade den mjuka pepparkakan; han som aldrig enligt pojkars vanliga sätt behandlade henne med öfversitteri; som kun- de berätta så hemska sagor o m jättar och troll, hvilka dock alltid slutade med den skönas befrielse; som slutligen växte till en mycket viktig person i hennes ögon, sedan biskopen en dag stannat och talat med ho- nom och klappat honom på hufvudet.
Se- dan hade hennes föräldrar flyttat från sta- den, och kamraten från barndomens trolska värld hade hon aldrig återsett.
Under ar- bete och flit först i föräldrahemmet och efter föräldrarnas död hos främlingar hade hans bild så småningom utplånats ur hennes själ, och ehuru hans namn fördes på ryktets vingar öfver hela vårt land, nådde det lik- väl icke fram till henne, till den undangömda vrå af världen, där hon under sin krafts dagar lefde sitt obemärkta, men trogna lif i ständig kretsgång mellan barnkammaren, bakstugan, köket och källaren.
Nu nalkas processionen.
Från sitt fönster kan hon se den plymbeprydda likvagnen, det långa tåget af sörjande, kistan där han nu under blomstertäcket sof ver den sista sömnen Blicken skymmes och en dallring af vemod genomfar den gamla vännen.
Sedan helge- domen slutit sig om sorgetåget, sjunker hon andaktsfull på knä.
De ord, som gå öfver hennes läppar, höra ingen mer än Gud, men säkert uppsänder hon en varm bön för den dödes själ.
Morgonen därpå köpte mamsell A l m i kryddboden eu tidning för att i » bladet » få läsa o m begrafningen.
Där fick hon nu bekräftelse på sin förmodan, att det icke var någon annan än hennes barndoms lekkam- rat, hvars stoft dagen förut under konungs och folks samfälda saknad och sorg vigdes till den sista hvilan i Klara kyrka.
Ty jämte en utförlig beskrifning på den stor- artade begrafningen, en sista hyllning åt den ädle döde, förekom där äfven en skild- ring öfver skaldens barndom i fädernesta- den Jönköping.
* 245 J " klädpenning / rågan ".
Då jag är en karlsperson, känner jag mig så- som sådan tämligen obehörig att 3 ' ttra mig i denna fråga.
Naturligtvis kan jag ej heller ingå i några de- taljer om huru en kvinnas klädpenningar böra användas.
Men jag är i tillfälle att kunna säga, huru mycket en liten mycket ordentlig och verk- ligen fin — jag menar ej grann eller utstyrd, icke ens modern alltid — fru har användt i den vägen under en lång följd af år, och det kan ju måhända blifva » ett litet strå till stacken. » Detta såsom ursäkt för mitt uppträdande.
Nämnda fru bar sedan första dagen af sitt äk- tenskap fört noggranna räkenskaper öfver husets inkomster och utgifter.
För hvarje år finns ett sammandrag, utvisande hvad som gått åt till matvaror, aflöningar, belysning, tvätt och stryk- ning, mannens kläder hustruns dito, barnens dito, skatter, .äkarevård, nöjen, böcker och tid- ningar, gåfvor te.
Ur dessa räkenskaper meddelas nu följande utdrag: Hustruns kläder år 1867 Kr.
108: 70 » i » 1868 119: 52 1869 122: 42 1870 101: 49 » 1871 99: 73 1872 90: 33 &gt; 1873 116: 18 » 1874 167: 68 » 1875 97: 48 •a » 1876 108: 86 1877 287: 07 » 1878 131: 66 » » 100: 13 1879 » 1880 149: 76 ••&gt; » » 1881 124: 18 » » 1882 92: 57 » 1883 223: 78 » 1884 94: 25 » 1885 91: 70 &gt; 1886 114: 72 » 1887 80: 74 » » 1888 78: 61 1889 160: 36 » 1890 103: 77 » 1891 102: 19 1892 53: 76 » » 1893 31: 74 1894 223: 67 » &gt; 1895 84: 48 S:ma Kr.
3,461: 53 Således 3,461 kr.
53 öre nnder 29 år, hvilket gör 119 kr.
36 öre om året eller i rundt tal 120 kr.
A — s har användt 160 kr.
årligen, således något mera.
Båda dessa siffror visa emellertid, att ett fruntimmer, som förstår att väl använda sina klädpenningar, kan kläda sig förvånande billigt och ändå vara en verkligt fin dam.
Anmärkas bör, att ofvanstående belopp an- vändts endast till kläder, ej till gåfvor, böcker, papper, nöjen, läkarevård m. m., som signaturen — Ig synes vilja hänföra till beklädnadsfrågan Ehuru jag, såsom redan blifvit nämndt, ej kan inlåta mig på nådra detaljer, kan jag dock, fullt förtrogen som jag är med de grundsatser, som blifvit följda vid ofvanstående utgifter, intyga, att de i allt väsentligt öfverensstämma med hvad signaturen A — s så tydligt redan framhållit.
Naturligtvis måste våra utgifter, äfven när det är fråga om kläderna, rätta sig efter inkomster- na.
Ty man bör ju aldrig lefva öfver sina till- gångar.
Men det betyder ej, att, om man har mer än hvad som erfordras för ett ändamålsen- ligt och passande lefnadssätt, man skall stegra sina utgifter därefter.
Intet kan för snart sagdt hela vår existens vara fördärfligare.
Det finnes således ett » lagom » äfven i fråga om lefnadssättet, och detta måstå vara normen, ej hvad våra inkomster för tillfället möjligen med- gifva.
Håller man sig till detta lagom, äfven när inkomsterna ökas, så både kan man spara något för kommande dagar och man blir i till- fälle att kunna tillgodose intressen, som bringa oss större tillfredsställelse än granna kläder o. d.
Den husmoder, som härofvan åsyftas, har un- der årens lopp haft mycket olika inkomster att förfoga öfver.
I början voro de omkring 1,500 kr.
De ha sedan år efter år stigit och utgör för närvarande 7 ä 8,000 kr.
Såsom sy- nes har hon dock ej ökat sina klädpenningar.
Hon tyckte de voro lagom från början och så har hon blifvit därvid, ehuru hon under de se- nare åren kunnat använda mvcket mera.
Genom att låta förståndet och omtanken råda ifråga om utgifterna för sin egen person har hon blifvit i stånd att handla så äfven i alla andra fall, och på detta sätt har hon i väsentlig mån skapat och tryggat en existens, som blifvit till glädje och väisignelse för många.
Tydligtvis anser jag denna husmoder hafva handlat utomordentligt väl och klokt.
Och, om det skulle tillåtas mig säga några ord i diskus- sionen, så skulle det därför vara följande.
Ingenting torde vara viktigare för den kvinna, som vill blifva en god husmoder, än att hon vänjer sig att uppställa en förståndig norm för sin egen utstyrsel.
Gör hon ej det, kommer hen- nes hushållning i öfrigt sällan att slå väl ut.
Inga utgifter äro heller lättare att på förhand bestämma än de, som behöfvas för en persons kläder, det må nu gälla en man eller en kvinna, om man nämligen låter förståndet råda.
Utgif- terna för hushållet i sin helhet måste bli olika.
En familj är stor, en annan liten; en har re- presentationsskyldighet, en annan icke; sjuk- domsfall kunna inträffa m. m.
Men icke så ifråga med hustruns klädpenningar.
En person är nu alltid blott en, och priserna på beklädnads- ämnena variera högst obetydligt.
Nu invänder man emellertid, att det ej går att uppställa en norm för dessa utgifter, därför att smaken är så olika.
Ja, där ha vi det just.
Det är smaken som, där den får vara åtgörande, fö- rer oss på afvägar, ty smaken följer blindt de galnaste moder, hvilka fördärfva kroppen samt undergräfva och förstöra välståndet.
Men är det ej just meningen med denna dis- kussion att i beklädnadsfrågan söka göra för- ståndet till domare och styresman samt låta sma- ken intaga sin plats, såsom förståndets rådgif- vare och tjänare 1 Ty endast om så sker, kan smaken blifva god och nyttig.
IV Angående billigaste sättet att kläda sig vill jag yttra några ord, i hopp att det kan bli till någon nytta.
Jag känner flickor, som haft mycket stora klädpengar och dock ej klädt sig så smakfullt som de, hvilka haft mycket små tillgångar.
En kvinna med små inkomster, bör kunna kläda sig så, att hon kan uppträda på en större bjud- ning och se lika elegant ut som någon förmö- gen dam.
Jag vet att detta kan gå för sig om hon blott är praktisk och har någorlunda god smak.
För att börja med linnegarderoben, som ju är bland de dyraste plaggen man måste haf- va, så vill jag först gifva det rådet, nämligen att hvarje kvinna bör själf kunna sy hvad som hör hit, ty det är redan en stor inbesparing, så- vida hennes tid ej är alltför dyrbar.
Domestiken till linnen är kanske det starkaste, men vill man hafva riktigt fint, så är hollands- lärftet att rekommendera såsom både billigt och vackert samt mycket starkt.
Till benkläderna är det fyrskäftade tyget bäst, men tag alltid godt tyg till underkläder, ty det blir i längden billi- gast, emedan det alltid är så mycket arbete med linnesömnaden.
En kvinna som måste spara får ej skaffa sig många nya saker på samma år, utan det ena året linne, ett annat kappa o. s. v. Till hvar- dagsklädningar bör man alltid taga goda och starka tyger, som både kunna vändas och tvät- tas.
Cheviot är härtill det mest passande och helst blå, ty den färgen är mest varaktig.
Den som ej kan hafva råd att skaffa sig så många klädningar, bör då laga att hon kan få en svart, ty i en sådan är hon alltid klädd.
Man kan väl ej gärna ha mindre än 3 ä 4 klädningar, en hvar- dags, en söndags, en mörk fin och en ljus fin.
Har man så många, reder man sig dock godt, men mången får reda sig med mindre.
Kan man få ull och så låta väfva klädningstyg, blir det nästan outslitligt och i längden billigast.
Kan man icke på detta sätt förskaffa sig hemväfda tyger, utan måste se sig om i handeln, bör man väl se till, att man icke låter lura sig af puffar och billiga priser.
När man icke längre kan an- vända ett plagg som klädning, gör man däraf t. ex. en underkjol, som blir både varm och treflig.
Likaså kan man låta väfva kapptyg i synnerhet till vårkappa, och syr man den själf, går den till omkring 20 kr.
och varar boråt fyra år och än längre.
Köpta tyger kunna äfven blif- va både starka och billiga, men ej så som de hemväfda.
Ar man någon gång med på en finare bjud- ning, så har man en ljus klädning och en sådan får man ännu billigare.
En af hvitt ylle är man alltid fin med och en sådan kan man få för 5 kr.
och när den blifvit solkig, låter man den ke- miskt tvättas på någon tvättinrättning.
Men kanske någon af Iduns många rådgifvarinnor kan gifva ett godt råd, huru man själf må kunna tvätta en sådan klädning, ty det blir ju allra billigast.
Sedan, om den ej är utsliten, d. v. s. ej allt för dåligt tyg, kan den ju färgas.
Till kappor blir ju alltid billigare att köpa tyg och låta sy eller sy själf, men man kan också komma öfver kappor till pris af 30 kr.
men ej gärna under.
Äfven kappor kunna färgas, om de med tiden chancera, och på så sätt kan en kappa räcka en fyra, ja t. o. m. fem år, det vet jag af erfarenhet.
Hvad skodon beträffar vill jag nämna, att finare skodon, som man ej begagnar så ofta, kan man få på realisationer riktigt bra, men hvardagssko- don bör man skaffa sig starka och goda.
Hvad hattar angår blir det också största vin- sten att köpa själfva hatten och sedan kläda den själf.
Vill man ha hatten klädd med band, så blir det nog litet dyrt, men det blir dock i läng- den billigast, då sidenband ju äro så varaktiga.
De kunna, när de bli fula, appreteras eller fär- gas och bli rätt snygga.
Enär nu moderna växla oupphörligt, så att man sålunda ej kan bestäm- ma hvad en hatt skall klädas med, tror jag dock att det ofvannämnda blir i längden billigast.
Ett råd nu äfven med afseende på handskar.
Det bör alltid vara goda handskar, som man skaffar sig, ty billigt skinn är ofta dåligt och går snart sönder.
Hvita hanskar kunna tvättas både en och två gånger, likaså ljusa kulörta, el- ler ock färgas, hvilket kostar endast 50 k 75 öre.
Det är de små, men kanske många utgifterna som ofta göra toaletten så dyrbar.
En förmö- gen kvinna frågar ej alltid efter, huru mycket hon kostar på sin toalett, men för en kvinna, som behöfver spara på det lilla hon har, är hvarje godt råd dyrbart.
Jag vet rika flickor, som gjort af med mer än 300 kr.
årligen, men också vet jag flickor som ej gjort af med mer än 75 ä 100 kr.
och sett lika eleganta ut som någon förmögen.
Jag har ej så noga kunnat uppgifva pris på hvarje plagg, men jag har sökt gifva ett och annat godt och praktiskt råd, och vore mycket glad om det kunde föranleda någon skickligare och förfarnare af Iduns läsarinnor att yttra sig i ämnet.
S. Namnsdagslista för 1896.
L. Evert.
S. Katarina, Karin.
M. Stefan.
F. 4.
T. Rigmor.
O. Folke.
T. Sixter 7.
F. Serla.
L. Dagny.
IL 12.
S. Gotthard.
M. Laurentius, Lars.
T. Susanna, Susen.
O. Klara.
T. Ragvald.
F. Isabella, Isa, Bella, 15.
L. Börje.
Fannv.
Verner.
Georgina, Gina.
Magnus, Måns.
Samuel, Sam.
Josefina, Fina.
Henriett, Henri- ka, Henny.
Halvar.
M. Alida.
T. Lovisa, Louise.
O. Torgils, Torkel.
T. Helmuth.
F. Sigurd.
L. Astrid.
S. Albert, Bert, Ber- tel. 31.
M. Arvid.
Djurgårdsteatern har nu tydligen funnit sin kassapjäs för säsongen.
Kväll efter kväll fylles nämligen teaterns salong af en publik, som från den första scenen till den sista befinner sig i den allra muntraste sinnesstämning vid alla de hejdlösa roligheter, hvaraf Georges Feydeau ' s lustspel » Spökhotellet » öfverflödar.
Stycket är skrifvet med fransk esprit.
Dialogen är kvick och ofta satirisk, intrigen på en gång invecklad, men så redigt hopkonstruerad, att det hela från början till slut fullt följdriktigt går i hvartannat.
Det är verkligen sällan man får se ett så både roligt och väl skrifvet lustspel.
Då härtill kom- mer, att utförandet är synnerligen jämnt och godt, med fröknarna Borgström och ' Rastan samt hrr V. Lundberg, Eliason och Laven i hufvud- rollerna, torde säkerligen enhvar, som besöker Djurgårdsteatern för att se » Spökhotellet » varda belåten med sin afton.
Arenateatern har upptagit det från Svenska teaterns dagar bekanta utstyrselstycket På haf- vets botten.
Pjäsen är icke obetydligt larmoyant, men den är på samma gång rik på effektscener, hvilka, äfven om flertalet lämnar parkettpubliken oberörd, väcka den mest otvetydiga hänförelse i de öfre regionerna.
Från dessa sparar man heller ingalunda på bifallet.
I egenskap af utstyrselstycke ligger pjäsens tyngdpunkt i 4:e tablån: hafsbottnen, hvilken onekligen är särdeles vacker och anslående.
Hvad angår utförandet återser man med nöje hr G. Eanft i den egentliga hjälterollen.
Fru Dorsch spelar fru de Sarténe med varma och konstnärskap, och hr Hagman är en lustig och gemytlig Aristide Friquet.
Som hans äkta hälft har frkn Magnusson anlagt en allt för hisklig mask.
Hr Engelbrechts bof tyckes oss hållen i alltför utprägladt melodrammanér.
Om de öf- riga uppträdande är just ingenting att säga.
Då, som nyss antyddes, stycket tyckes äga oför- minskad popularitet hos den stora publiken, tro vi, att direktören icke skall få skäl ångra, att han begifvit sig ut » På hafvets botten ».
Fru Ellen Nordgren-Gulbranson har vid de på- gående festspelen i Bayreuth rönt storartad fram- gång som Brttnnhilde i » Valkyrian ». "
J u n g f r u n. "
Ett kvinnligt handelsgeni, skildradt för Idun af Ghicot (Slut fr. föreg.
» Jag är hvarken ' söta vän ' eller ' mamsell för stadsfiskalen, » svarade hon snäft.
» Jag är jungfru Martinell och därmed jämt. » Han borrade sina skarpa ögon i jungfruns obstinata, mörka glober.
» Nå nå, lagom, lagom.
Vi ska snart se, hur pass myndig hon är, jungfrun lilla!
Hvad har hon för sig här?
Minsann tror jag inte hon har en liten treflig handelsrörelse på lediga stunder, hva- falls? » » Hm, det ska inte vara mycke det.
Litet nål och tråd och foder, så mycke jag be- höfver till att sy med.
Jag kan väl få ha sånt i förlag, vill jag tro. » » Ja så, behöfver hon det här att sy med — och det h ä r — och det här? » Han slet och ref i några pappkartonger, i hvilka låg en mängd småkram.
» Neej, min nådiga, vi ska inte vara så hoppstora, när stadsfiskalen kommer på visit.
Hör på, är jungfrun myndig? » » Neej, hur ska jag kunna vara det, då inga andra än änkor bli myndiga? » i j o, det finnes andra myndiga fruntim- mer också.
Annars få de ej tillstånd till nipperhandel, och jag förmodar det här ska kallas nipperhandel.
Men nu är det slut med jungfruns affär, förstår hon, ty allt det här trefliga lägger jag vantarna på. » Något som också den grymme fiskus myc- ket riktigt gjorde.