Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl anlägges en mängd nya verk, men räntorna blifva mindre och mindre i samma mån allmänheten lär känna, huru lätt det går an att, snart sagdt efter eget behag, bestämma deras belopp; och medelst lith. till R.
Prot. 1862 * 1863. 11 Sami. 1 Afd. 39 306 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
Kammar-kollegii Kungörelse den {^Oktober 1857, grundad på Kongl. Brefvet den 9 September samma år, har ett allopp för denna Statens inkomst blifvit öppnadt, hvarigenom den mer och mer måste förrinna.
Qvarnar nedrifvas fritt och räntorna försvinna dermed.
Den, som har en dryg ränta på sin qvarn, kan taga ned den, få räntan afskrifven och bygga en ny bredvid, med en ränta kanske icke motsvarande hälften eller fjerdedelen af den förra; allt fullkomligen författningsenligt.
Jag vill gerna medgifva, att den af mig åsyftade förändring, kan, i vissa fall, såsom då qvarnar äro inbegripna i hemmansräntor, indelade till rusthåll m. m. sådant, påkalla särskilda åtgärder och beslut; men saken i sin helhet är af den vigt, att jag hoppas framgången deraf icke af en eller annan dylik omständighet skall hindras.
Med erinran att, om Kronans räntor af krono- och skatteqvarnar eftergifvas, den prestation, som lör frälseqvarnar skall fullgöras till Kronan, det vill säga rustningsskyldigheten, äfven måste försvinna, samt, under åberopande för öfrigt af den uti Stats-Utskottets ofvanberörda memorial den 4 Maj 1860, N:o 101, åstadkomna utredning af ifrågavarande grundräntors belopp och disposition, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, för sin del, måtte besluta: l:o att räntan af mjöl- och sågqvarnar må från och med nästa statsregleringsperiod upphöra att vidare utgöras; i följd hvaraf rustningsskyldigheten för så beskaffade verk af frälse-natur äfven bör försvinna; 2:o att vid beräkningen af Statens ständiga inkomster uti ordinarie eller grundränta, må af den Kronan behållna delen afdragas 100,000 Riksdaler Riksmynt; 3:o att, till ersättande af de förluster indelningshafvare, genom ifrågavarande grundräntors upphörande, komma att vidkännas, ett förslagsanslag af 30,000 R:dr R:mt om året, mätte för åren 1864—1866 å Riksgäldskontoret till Kongl. Maj:ts nådiga disposition anvisas, för att, i mån af behof, till berörda ändamål utgå; samt 4:o att Kongl. Majit må ega meddela nådig föreskrift om de åtgärder i kameralt hänseende, som för verkställighet af de utaf Rikets Ständer för deras del beslutna förändringar i afseende på beskattningen af mjöloch sågqvarnar kunna vara af nöden.
Om remiss till Stats-Utskottet af dennafmotion får jag ödmjukast anhålla.
Stockholm den 28 November 1862. G. B.
N:o Ilo. 307 . rho iM!
't srionOiii I-j}*» lUi *(><•<
,'jblHSviiiil .i/'!iile ni »ii W:o 115. filt) i( j.) j 1'UllfiiU ‘<^1 r'{n 'imI!>!|lÖi iiij]irii)/(J lilo i»i-»'Ii i iiwfli tlÅ .Olfå Af Herr Charpentier* (.Iisfaf Reinhold* om sättet och vilkoret) för anläggning och begagnande af mjöl- och sågqvarnar.
1 den önskvärda händelse, att Rikets Ständer för sin del besluta, att räntan å mjöl- och sågqvarnar skall upphöra, får jag, med åberopande af hvad jag yttrat uti min härom afgifna särskilda motion, i ödmjukhet föreslå de ändringar i lagstiftningen om sättet och vilkoren för anläggning och begagnande af omförmälda verk jag anser deraf böra följa.
Det har icke undgått mig, att en annan motionär inom detta Stånd uti samma ämne framställt ett helt nytt förslag till lag om vattenverk; men, utan att nu inlåta mig i undersökning om rigtigheten af de grundsatser, hvarpå detta förslag hvilar, ber jag få erinra, att det kan . draga på tiden innan en sådan ny och omfattande lag varder stiftad.
Förslagen om qvarnräntornas upphörande gå likväl ut derpå, att denna förändring skall inträda med nästa statsregleringsperiod, och angeläget vore, att vid samma tid ny författning om sättet och vilkoren för mjöl- och sågqvarnars anläggning och begagnande trädde i verkställighet.
H>ad jag i detta hänseende föreslår kunde antagas, utan att derföre den vidsträcktare frågan blefve hindrad i sin gäng
Utur den synpunkt att ifrågavarande verks fria nyttjande icke bör hindras af andra band, än som äro en följd af nu gällande lag om vattens begagnande till drifkraft, och nödig uppmärksamhet på Kronans afgörande rätt, när fråga är om verks anläggande på dess jord, får jag alltså vördsamt hemställa: l:o.
Att, på säteri-, frälse- och skattejord, mjöl- och sågqvarnar må fritt få anläggas och nyttjas, med iakttagande allenast, att, när de inrättas för vattendrift, lagens stadgande i 20 Kapitlet 4 § Byggniuga-Balken och öfriga i denna del gifna föreskrifter, böra, hvad angår rättigheten till vattnets begagnande, fortfarande lända till efterrättelse, samt att anmälan om anläggningen, för dess behöriga anteckning, sker hos Konungens Befallningshafvande; men att, å kronojord, så beskaffadt verk icke må få inrättas med mindre än att, dels undersökning, på sätt nyss är nämndt, föregår, derest vatten begagnas till drifkraft, dels ock behörigt tillstånd vinnes till anläggningen, hvarom ansökning må göras hos Konungens Befallnings - 308 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 116. hafvande, som då eger att, efter kronobetjeningens och, derest frågan rörer sågverk, äfven jägeribetjeningens hörande i ämnet, sig utlåta genom utslag, som underställes det Embetsverks pröfning, under hvars inseende egendomen är ställd. 2:o.
Att 5 § af 20 Kapitlet Byggninga-Balken må upphäfvas. 3:o.
Att hvad i fråga om qvarntull för spannmåls förmälning och om sågarelön är stadgadt, må förfalla.
Jag hemställer vördsamt att denna motion må remitteras till Lag-Utskottet.
J¥:o 116. : j . ; . A ■ f , ( ■ S ii Af Herr Drahe, Carl Adolf Willielm, angående berättigande för till helsan försvagade embets- och tjenstemän att erhålla afsked med pension efter uppnådd 60 års ålder och 35 tjensteår.
Uti sednare tider hafva göromålen i det allmännas tjenst, särdeles å det administrativa gebitet, betydligen ökats, på samma gång som embets- och tjenstemännens antal blifvit minskadt — detta sednare i afsigt att bereda dem en någorlunda anständig utkomst.
Men de varda också ansträngde vida mera än förr.
Deras krafter förnötas snart till mehn för dem sjelfve — och hvad värre är — för Kronans tjenst.
En och annan, af naturen rikt begåfvad på hufvudets och helsans vägnar, kan väl uthärda till 65 års ålder, då efter gällande författningar embetsmannen, om han tje— nät omkring 40 år, kan påräkna dels hela lönen i pension, dels 80 procent af densamma; men få äro de, som hinna dit, — och det stora flertalet befinnes, när 60:de året är uppnådt, föga lämpligt för sysslornas skötande med erforderlig energi.
Det är derföre ur Statens synpunkt angeläget och med dess välförstådda intresse öfverensstämmande att, såsom förut vid riksdagar varit yrkadt i afseende å pensionsväsendet, förfara på annat sätt och nedsätta lefnads- och tjenste-åldern, så att friskare Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862 N:o 117. 309 krafter för det allmänna Statsbestyret må erhållas och en mera hastig omsättning bland personalen ega rum, så att icke de yngre må, såsom nu, hinna tretiotalet, innan de erhållit lägsta lönegraden; och då rikets tillgångar äfven medgifva ett ordnande i denna rigtning och då embetsmännen förr voro berättigade till hela lönen i pension, tror jag mig skäligen kunna föreslå, att de embets- och tjenstemän, som nu ega att vid 65 års ålder efter 40 års tjenstetid och med styrkt försvagadt helsotillstånd taga afsked med pension, må förklaras berättigade att erhålla samma förmån, när de uppnått 60 års ålder och tjenat minst fulla 35 år samt, enligt läkarebetyg, äro till helsan försvagade.
Huruvida för Statsråds-ledamöter m. fl. nu gällande bestämmelser må fortfara, eller ej, öfverlemnar jag till Rikets Ständers pröfning, och i första rummet till Höglofliga Stats-Utskottets, dit remiss vördsammast begäres.
C. Drake. ]%:<> 117.
Af Herr Reutersvärd) Putrik Osear) angående låneunderstöd för anläggning af en jernbana mellan Köping och Uttersberg.
Allt sedan tanken på jernvägs-anläggningar inom vårt land uppstod, hafva flera personer, bestående hufvudsakligast af bruksegare, hvilka hafva sina egendomar belägna utefter den så kallade Hedströmmen i Westmanlands län, varit betänkte på att bilda bolag i och för anläggandet af en jernväg utefter den dalgång, som, utgående från staden Köping bildas af Hedströmmen, och utan tvifvel vore en jernvägsanläggning i denna rigtning en af de vigtigaste, i förhållande till sin utsträckning, för bergsbruksrörelsen inom hela riket.
År 1856 bildades ett bolag i och för denna jernvägsanläggning och noggranna undersökningar äfvensom kostnadsförslag och kartor upprättades af Löjtnanten vid Vägoch Vattenbyggnads-korpsen, Gustaf Nerman, och sedan Konungens Befallningshafvande i länet ansett sig med sitt förord »i högsta måtto böra understödja detta företag», ingick bolaget till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan, det Kongl. Maj:t 310 Motioner hos Riddersliapet och Adeln 1862.
N:o 117. täcktes aflåta nådig Proposition till Rikets då församlade Ständer om bidrag af allmänna medel till belopp af 600,000 R:dr emot samma vilkor, af 2 procents ränta och en procents kapitalafbetalning, som under föregående riksdag beviljades, bland andra, jernvägsanläggningen mellan Falun och Gefle, men som bolagets underdåniga anhållan till Kongl. Maj:t inkom så sent, att alla beräknade tillgångar redan blifvit för andra likartade vigtiga företag, tagna i anspråk, fann Kongl. Maj:t för godt att icke aflåta nådig Proposition i ämnet.
För att emellertid, och i afvaktan på Kongl.
Maj:ts nådiga svar på bolagets underdåniga hemställan, hålla denna för hela orten så vigtiga fråga öppen, väckte jag inom detta Stånd, på bolagets begäran, motion i ämnet, hvilken blef till StatsUtskottet remitterad.
Till följd af den mängd frågor, som det åläg Stats-Utskottet, under sistnämnde riksdag, att behandla, kunde denna min motion icke komma under dess pröfning förr än i slutet af år 1857, och med kännedom dels af de vilkor, som Stats-Utskottet bestämdt för likartade företag, hvilka bolaget ansåg allt för hårda och dels den allmänna bestörtning, som den då redan började finanskrisen förorsakade, beslöt bolaget att tills vidare uppskjuta den förutnämnda jernvögs-anläggningen, hvadan jag, som motionär, anmälde hos Stats-Utskottet det jag önskade afslag på min motion, hvilket äfven blef händelsen.
Den tryckta ställning, hvari jernhandteriugen allt sedan dess befunnit sig, har för denna ort, som är i saknad af alla nutideus lättade kommunikations-anstalter, än ytterligare försvårats genom de ständigt stigande forsel-lönerna och sedan den jordbrukande allmogen, som tillförene betjenade bruken med forslingar, alltmer och mer insett att de på fördelaktigare sätt kunna använda sina arbetskrafter på eget jordbruk och dess förbättrande framför den tillfälliga inkomsten af äfven jemförelsevis höga forlöner, har svårigheten att få bruks-effekterna forslade till lastageplatsen vållat ett hårdare anlitande af bruks-egendomarnes egna samt underlydande landtbönders arbetskrafter, än som står väl tillsammans med den äfven inom bergslagsorterna utvecklade hågen för jordbrukets förkofran.
Utom de stora fördelar, som den ifrågavarande jernvägs-auläggningen skulle tillskynda jordbruket inom orten, skulle icke mindre än 17 bruk, nemligen östra och vestra Kohlswa, södra och norra Gisslarbo, Jönsarbo, Bernshammar, Nyhammar, Norrhammar, Karmansbo, Uttersberg, Skinnskatteberg, Baggå, Maglinsbo, Riddarhyttan, Ferna, Bockhammar och Kedjebo med en årlig tillverkning, under nuvarande förhållanden, af något öfver 200,000 centner jern-effekter, motsvarande omkring ^10:del af Sveriges hela jern-export, kunna föra icke allenast dessa effekter på oftanämnda jernväg, utan äfven gagna bergslagen att uppforsla dess förnödenheter af spannmål, sill och salt m. m.
Efter noggranna beräkningar erfordras nu för jern-effekternas nedforsling och Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
311 lornödenhetsvarornas uppsändning icke mindre än 60,000 kördagsverken, eller mer än 200 för hvarje arbetsdag på året.
Bolaget, hvilket, såsom förut nämndt är, består hufvudsakligast af bruksegare, har flera gånger varit betänkt på att, utan alla bidrag af statsmedel, verkställa denna kommunikationsled, men dels till följd af de sedan flera år tillbaka allt mer och mer tryckta jernkoujunkturerna och penningeräntans stegring, samt dels de stora uppoffringar, som måst göras i och för jernhandteringens utveckling och de dermed i sammanhang stående betydliga uppoffringar i och för uppförandet af förbättrade jernförädlingsverkstäder, har gjort, att alla de bruksegarne till buds stående medel blifvit tagna i anspråk, hvadan denna jernvägsanläggning icke, utan Statens mellankomst, har utsigt att komma till stånd.
Med anledning af hvad jag ofvan anfördt, får jag vördsamt anhålla: att bolaget, som benämnes Köpings—Uttersbergs Jernvägs-aktie-bolag, måtte, för tillvägabringandet af en jernväg, för lokomotiv, emellan Köping och Uttersberg och med en grenbana till sjön Lillsvan, få sig beviljat af allmänna medel ett amorteringslån af 500,000 R:dr R:mt, motsvarande |:delar af anläggningskostnaden, emot så billig ränta, som Rikets nu församlade
Ständer finna för godt att lemna för ett så vigtigt företag, som det ifrågavarande, och, för den händelse att lånevilkoren kunna blifva billigare derigenom att bolaget förbinder sig att verkställa amorteringen på kortare tid, än hvad som i allmänhet för likartade lånebidrag eger rum, så ikläder sig bolaget att på cirka 20 år verkställa denna amortering.
Såsom en vigtig omständighet anser jag mig böra nämna, att norr om den landsort der jernvägen skulle anläggas, utbreder sig en bergslag, på föga afstånd derifrån, med rika grufvefält, och, vid en blick på den karta, jag skall hafva äran lemna till Stats-Utskottet, visar det sig att den nu ifrågavarande jernvägen, ehuru närmast afsedd att tillfredsställa en inskränktare orts för handen varande behof, bör komma äfven den ofvanför liggande
Bergslagens trafik till godo samt intager en rigtning, hvilken nogsamt antyder att det nu ifrågavarande företaget i sig innebär början till en väg, som för Sveriges jernhandtering i framtiden måste blifva af stor betydelse.
Jemte det jag vördsamt anhåller om remiss af denna min motion till StatsUtskottet, beder jag att till nämnde Utskott få öfverlemna alla de handlingar m. m., som till frågans närmare belysning erfordras.
Patric Reutersvärd. 312 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
K:o It8.
Af Herr VOll Francken, edeora, Wolfgang', angående pension ål framlidne Landshöfdingen G. A. Montgomerys enka, Hedvig Elisaheth Wallmark.
En af Finska härens få återstående veteraner, f. d. Landshöfdingen Gustaf Adolf Montgomery, har aflidit.
Född i Finland, hade han såsom trumslagare börjat Finska kriget, bevistat alla med den Sandelska fördelningen förefallna bataljer, erhållit silfvermedaljen för tapperhet, samt slutligen avancerat till Löjtnant.
Efter slutet af det Finska kriget, placerad på ett Svenskt regemente, deltog han äfven med utmärkelse i det Norska kriget, bevistade åtskilliga affärer och Lief, efter detta krigs slut, Kapiten i Generalstaben, men tog derefter afsked; deltog i den Kommitté, som utarbetade förslag till reglemente för Arméens fältjägare, sysselsatte sig under flera år med åtskilliga allmänna, nyttiga arbeten; uppträdde jemväl såsom representant med utmärkelse, utnämndes 1841 till vice Landshöfding och påföljande är såsom ordinarie Landshöfding i Jemtland samt kort derefter till Landshöfding i Westerbotten, hvilken befattning han bibehöll till dess han, för få år sedan, drog sig tillbaka.
Oberäknadt de flera nyttiga företag till hvilka han dels gaf impulsen, dels medverkade, lorvärfvade han sig jemväl såsom författare en viss ryktbarhet och hans »Finska krigets historia» har jemväl i utlandet ådragit honom uppmärksamhet.
En mängd smärre skrifter vittna äfven om hans författareverksamhet och beredde honom ett aktadt namn i vår litteraturhistoria.
Han har således i flera afseenden gjort sig förtjent af landsmäns erkänsla.
Vid sitt frånfälle efterlemnade han en omyndig son och fem döttrar, af hvilka endast en genom gifte är försörjd.
Hans efterlefvande enka, dotter af en äfven inom Svenska litteraturen känd man, Kanslirådet P. A.
Wallmark, har således fem barn att försörja, hvartill hans qvarlåtenskap lemnar alltför otillräckliga tillgångar.
Svenske representationen har aldrig visat sig obenägen att återgälda de förbindelser, hvari landet står till dess utmärktare söner.
Montgomerys födelsebygd visade vid det besök han, få år före sin död. der aflade, och hvilket besök liknade ett triumftåg, att hans förtjenster der vunnit erkännande.
Låtom oss icke nödga hans enka att anse det land, han egnade sin mannaålders verksamhet, mindre erkänsamt.
Jag Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 119. 313 Jag vågar således vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, det en pension af Ett Tusen (1,000)
R:dr årligen beviljas Landshöfdingen G. A.
Montgomerys efterlemnade enka, Hedvig Elisabeth Wallmark, för hennes återstående lifstid.
Stockholm den 28 November 1862. G. W. von Francken.
Wo 119.
Af Herr La^erlljelni, dustaf Reinhold, angående anslag för anläggning af distrikts-mejerier.
Då så väl under sistförflutna riksdag, vid hvilken jag som ledamot uti Bevill— nings-Utskottet hade äran deltaga i dess förhandlingar, som i de offentliga diskussionerna inom Landtbruks-akademien samt på de allmänna landtbruksmötena i provinserna, den åsigt, besynnerligt nog, velat gifva sig luft, att det system till tull-lagstiftning, som nu är gällande, skulle för det Svenska jordbruket verka menligt, samt motarbeta dess utveckling och förkofran, och, i följd deraf, vara en verksam orsak till det förmenta betryck, i hvilket Sveriges onekligen vigtigaste näringsgren, anses befinna sig, anhåller jag vördsamt, att, i anseende till frågans stora vigt, få taga Rid— derskapet och Adelns uppmärksamhet i anspråk med en motion, som, om den lyckas tillvinna sig Rikets Ständers uppmärksamhet, möjligen skulle i sina konseqvenser verka till det Svenska jordbrukets fördel.
Den frågan huruvida jordbruket för närvarande verkligen är eller icke är i en betryckt ställning kan ses från flera sidor.
Det kan icke bestridas, att under några år flera missgynnande omständigheter inträffat, hvilka otvifvelaktigt utöfvat ett menligt inflytande på jordbrukets ställning i och för sig.
Mindre goda skördar i förening med höga arbetslöner, föranledda af den stora liflighet i arbetet och rörelsen inom alla grenar af näringarne, dyra förlager i anledning af penningemarknadens ogynnsamma ställning, under en längre tid, samt en viss osäkerhet i alla slags indu Ihh. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 40 314 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 119. striela och merkantila förhållanden, hvilka, i följd af den politiska ställningen, i hela verlden verkligen förefinnas, äro fullt tillräckliga att hvar för sig och tillsammans väcka oro och nedslagenhet, der endast lugn och trefnad borde råda.
Men, mine Herrar, om detta är en sanning, som måste erkännas, ehuru efter menskligt sätt att se, de missförhållanden, som förefinnas, äro af en öfvergående natur, så framställer sig i alla grenar af industriens och näringarnes väsende inom Sverige — i alla vinklar och vrår af nationens lif — så ojäfaktiga bevis på en större utveckling och en stigande kultur i intellektuelt och materielt hänseende, så stora resultater af nationens kraft i arbete och ihärdighet i förkofran, att det ej kan undgå att vinna framtidens erkännande och efterkommande generationers tacksamhet, emedan det ligger i öppen dag.
Under erkännande, af dessa faktiska förhållanden, hvilka lika mycket måste glädja fosterlandsvännen som industriens fortvarande utveckling alltid gör anspråk på Rikets Ständers odelade uppmärksamhet, finnes för mig intet skäl, att antaga, det nu gällande tull-lagstiftning, hvilken hvilar på tvänne stora grundsatser: »aktning för allmän rätt, samt arbetets frihet», i sin tillämpning är för Svenska jordbruket, i nå gon mån missgynnsam.
Ej nog dermed, att jordbrukets produkter, under sednare decennier i allt större skala, täfla på verldsmarknaden, under det konsumtionen förökas inom landet till följd af en oupphörligt vexande folkmängd, och tillfredsställandet af arbetsklassens ökade behof, hvilket fullständigt bevisas af alla offentliga handlingar.
Importen af råämnen för industriens verksamhet har förminskats i den mån, som inom landet produktionen deraf bar ökats, och den s. k. fria handels-lagstiftningen, som nu närmar sig sin utveckling, bereder en känsla af helsa och välbefinnande i indu stri och näringar, som inför en öppen blick och ett moget omdöme ej bör kunna minskas af ett och annat moln, hvilket understundom sväfvar öfver horisonten och som alltid är oskiljaktigt från menskliga företag.
Det finnes likväl ett vigtigt element i jordbrukets lif, som är i behof — icke af skydd, i den mening, som man i den ekonomiska lagstiftningen gifver detta ord — men af Rikets Ständers lifliga uppmärksamhet, nemligen ladugårdsskötseln.
Hvar och en mäste erkänna, att det är ett lands ladugårdsskötsel och förädlingen af dess produkter, som gifva stämpeln på den grad af utveckling åkerbruket står och att, i följd deraf, det är åt denna gren af landthushållningen som uppmärksamheten förnämligast bör rigtas om något verkligen nyttigt skall kunna åstadkommas.
Genom införandet af stamholländerier för Statens räkning till upphjelpande af kreaturs-afveln samt anslag till premier vid de allmänna landtbruksmötena, har visserligen Statsmakterna visat sin välmening och sitt intresse för denna sak, ehuru det kan sättas i fråga om ändamålet dermed kan vinnas.
Stamholländeriernas inrättande, i sig sjelf så nyttigt — om de hvila på fullt rigtiga grunder, och systemet vårdas — är likväl alltför beroende af den insigt i ladugårdsskötseln, som finnes hos den stora massan af mindre jordbrukare, för att den skall kunna, som sig bör, gripa in i denna näringsgrens inre väsende, och der verka Motioner hos Itidderskapet och Adeln 1862.
N:o 119. 315 till fördel för den stora allmänheten, ty om Svenska åkerbruket skall kunna nå den utveckling, som nationens hjelpmedel i sina stora arealer af öppen jord och betesmarker verkligen gör anspråk på, så måste ladugårdsskötsel blifva en folknäring, i stort, och Statsmakternas intresse och hjelp rigtas åt detta mål, hvartill stamholländeriernas verksamhet är alltför otillräcklig.
Det finnas dem, som tro, att den ringa grad af förkofran, som denna så vigtiga näringsgren hittills kunnat tillkämpat sig, skulle vara en följd af den stora import af smör och ost, hvilken trycker den Svenska marknaden och gör all konkurrens omöjlig, hvarigenom den inhemska varan måste afyttras till ett mindre pris, än om dessa artiklar icke voro fria från tull.
Jag kan ej dela dessa åsigter, så mycket mindre, som, enligt min tanke, det är den stora konkurrensen af en mindre god, eller rättare dålig vara, hvilken ofta finnes till öfverflöd på den Svenska marknaden, som förorsakar en viss svårighet, att till nöjaktiga priser försälja äfven den bättre.
Så länge hvar och en på landsbygden, hvilken eger en liten ladugård, mer eller mindre långt från stad, måste sjelf förvandla sin produktion af mjölk till smör och ost, på ett sätt, som visst icke är förenlig i allmänhet med tidens och smakens fordringar, mäste alltid förbrukningen af en bättre utländsk tillverkning vara mera begärlig, och göra den inhemska mindre liflig på marknaden.
Det är således ej tull-lagstiftningen, som genom sina konseqvenser är en verkande orsak till ladugårdsskötselns mindre framstående utveckling i vårt land, hvarpå likväl hela vårt åkerbruk för all framtid beror, utan orsaken dertill är att finna i svårigheten för den stora massan af mindre jordbrukare, att på ett ekonomiskt sätt göra sig till godo ladugårdens primitiva produkter, som är mjölken — och deraf följande mindre intresse för saken.