Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Några synnerligt goda predikanter funnos icke.
Johan Olof Wallins stämma hade för alltid tystnat, och om Josef Wallin i Klara hörde jag visserligen någon gång talas, lik- som om doktor Liljenwaldh i Maria och hof- predikanten Winter i Katarina, men i deras kyrkor kom jag aldrig, och om deras verk- samhet känner jag ingenting.
Min mor förde mig alltid till Storkyrkan, men jag kan ej erinra mig, att jag någonsin hörde gamle doktor Hagberg ocb ej heller hans efterträdare som pastor primarius, doktor Zacharias Pettersson.
Den, hvars predikningar min mor däremot aldrig försummade, var en ung pastorsadjunkt, magister Wennström, hvil- ken sedan vardt kyrkoherde i Falun.
Han var på sin tid mycket omtyckt som predikant, och då han uppträdde i predikstolen, måste man infinna sig tidigt i kyrkan, till och med om så var i aftonsången, hvilken då började klockan två och sedan kloekan fyra.
D å satt man och frös i den stora kyrkan.
Värm- ledning visste man icke af, lika litet som gasbelysning.
Under den mörka årstiden upplystes kyrkorna af tjocka, gamla vaxljus, hvilkas lågor flämtade för luftdraget och osade rätt starkt.
Men högtidligt var det, tyckte jag, och ännu femtio år efteråt erinrar jag mig, i hvil- ken högtidsstämning jag vid min moders hand trädde in genom södra dörren åt kyr- kogården, kastade en blick af dels beundran, dels fruktan åt Sankt Göran och draken, som då hade sin plats strax innanför den ingången, och fördes fram till predikstolsgången, där min mor hade bänkplats.
Stundom kommo vi i så god tid, att jag fick gå fram och beundra det rika altarskåpet, » sjustaken » och den stora taflan «Yttersta domen », hvilken senare skrämde mig ännu mera än Sankt Gö- ran och draken.
Vid grinden till stora ingången såg jag under lång tid en gosse, som tycktes tillhöra kyrkan oeh var väl känd af alla kyrkbesö- kanden i den församlingen.
Han biträdde kyrkobetjäningen och visade sig mycket på- passlig och nitisk.
Sedermera erfor jag af min bror, att samme gosse kommit in på gymnasium oeh skulle studera till präst.
Han har nu i nära tre årtionden varit och är fort- farande prost och kyrkoherde i Malmö.
En söndag infunno vi oss, hela familjen, i aftonsången för att böra komminister Dahlr gren, hvilken min far rekommenderat till vår synnerliga uppmärksamhet.
» Det är en kvick karl, skall jag säga, » försäkrade min far, » är riksdagsman och full- mäktig i riksgäldskontoret. » Hvad fingo vi se?
En lång, mager man med röd näsa i det ovanligt fula ansiktet.
Hvad fingo vi höra?
En med låg och hac- kande röst framförd predikan af allra torraste innehåll.
Jag vill visst icke lita på mitt barnsliga intryck, men så mycket mera på min mors omdöme i sådana fall, och det ut- föll ingalunda till predikantens fördel.
Jag frös mer än vanligt, hvilket vill säga icke så litet.
» Ja, ja, han är kanske bättre i Bricoll, » medgaf min far, och aldrig mera gingo vi i kyrkan, då den skalden predikade, och det gjorde knappt någon annan heller.
Om det var med högtidlig känsla jag trädde in i kyrkan vid hvarje gudstjänsts början, längtade jag dock alltid att komma ut igen, när kölden hunnit utföra sin verkan.
Men det kunde hända, att min mor förde mig icke blott i högmässan, utan äfven i aftonsången.
I ottesången kom jag däremot mycket sällan med undantag af julottan, hvilken aldrig för- summades, och som heller aldrig förfelade sin verkan på barnasinnet.
På söndagseftermiddagen voro vi icke sällan bortbjudna och hade då och då bjudning hemma.
Fruarna drucko då några koppar kaffe hvar och en, vanligtvis » på bit » och från fatet, och herrarne togo gärna en » knorr » eller » uddevallare » eller » kask » eller allt hvad det hette, då de slogo brännvin i kaffet, hvil- ket sannolikt stegrade lifslusten och ökade sällskapsglädjen.
Fruarna talade mest om tjänstfolket och uttryckte både harm och förvåning öfver de stegrade anspråken.
Fordran på trettio riks- daler riksgäld i årlig lon ansågs fräck af en piga.
Fruarna kommo också öfver ens om, att tjänstfolket klädde sig allt för grannt.
Detta och mycket annat, i synnerhet lifsme- delsprisens höjd, framkallade ihållande kla- govisor och försäkranden om, att världen var bra mycket sämre än i den gamla, goda tiden.
Borgargubbbarne togo sig gärna ett parti kort mest dock endast » mariage ».
Någon- gång spelades » komfio » eller » kille » af hela sällskapet, män och kvinnor.
I några fa- miljer var man musikalisk.
Det gamla kla- veret var på väg att undanträngas af det nymodiga pianot, ehuru det senare af raåDgen ansågs som » bara högfärd », men båda hade ännu att strida mot gitarren, hvilken begag- nades ej blott till ackompagnemang, utan äf- ven som själfständigt instrument, till och med på konserter.
Solosången hade ännu ej undanträngts af
kvartetter och förekom ofta i anspråkslösa Ett studiestipendium för kvinnor å 120 sällskap.
Min far hade en rätt god röst och kr., hvilket utgår från enskild donation, har af sjöng gärna, isynnerhet om det kunde ske Fredrika-Bremer-förbundet bland 15 sökande till- delats fröken Marie Louise Gagner.
Fröken G. vid en bål, och en 3ådan lagades ej sällan i genomgår f. n.
4:de årskursen af högre lärarinne- småborgarne3 aftonsamkväm.
Visan hade seminariet.
ännu icke dött ut.
Den föredrogs enkelt och okonstladt och lifvade.
sällskapsglädjen så väl Kvinnliga veterinärer i Hyssland.
Frå- före som under och efter den mer eller gan om kvinnors användande såsom veterinärer mindre rikhaltiga aftonmåltiden.
står på dagordningen i Ryssland.
Fröken Tiobro- Dans föraktades ingalunda, och äfven bland willskaja, dotter till en godsegare i guvernementet Cherson, har nyligen slutat sina studier vid vete- småborgarne fingo barnen lära den sällskaps- rinärinstitutet i Ziirich och uppehåller sig för när- konsten.
Min far, som fann det hårdt att varande i Odessa, där hon förbereder sig till stats- betala åtta banko i kvartalet för en flickas examen inför Charkows universitets professors- skolundervisning, knotade icke så mycket öf- kollegium.
Myndigheterna vid nämnda universitet j hafva förklarat sig villiga att gifva fröken Dobro- ver kostnaden för mina danslektioner, hvilka willskaja efter genomgången examen diplom såsom min mor ansåg lika nödvändiga som » fran- djurläkare.
Samtidigt] har äfven semstwo (krest- styrelsen) i ett närbeläget sydryskt guvernement syskan » och märkduken.
Utom med musik och dans, roade man sig också mycket med sällskapslekar, i synnerhet pantlekar, i hvilka äfven äldre personer del- togo.
Mot slutet af min skoltid fick jag mottaga bjudningar till kamrater, och min mor höll ej mera så mycket på, att man skulle stanna inom sin egen klass.
Det till och med smickrade henne, att jag vardt bjuden till en kamrers familj.
» D u skall få se, att hon om några år kommer på börsbalen, » sade min mor med stolt öfvertygelse till min far.
» Å h å!
» sade min far.
» Akta dig för hög- fördsdjäfvuln! » erbjudit henne anställning som kretsveterinär.
Kvinnans rösträtt i Belgien.
Den belgiska senatorn Finet ämnar för senaten framlägga ett förslag om kvinnors rösträtt.
Två andra af hans kolleger, senatorer Conick o c h Crocq, hafva ut- talat sig i samma riktning.
Sedan Finet i okto- ber i bref till ett par belgiska tidningar uttalat sin afsikt att framlägga ett dylikt förslag, har han nu i senatens revisions-utskott haft tillfälle att närmare angifva dess hufvudpunkter.
Förslaget är icke så särdeles vidtgående och går endast ut på att komunal rösträtt skulle tillfalla änkor, som vore förmyndare för sina barn.
Då barnen blifvit myndiga, skulle mödrarna icke förlora rösträtten.
Med dagens nummer följa som prof de två första arken af Eva Vigströms prisbel.
roman » Under Salomos insegel », så att våra läsarinnor däraf skola kunna bilda sig en uppfattning af, huru det romanbibliotek kommer att te sig, som med sexton boksidor för hvarje nummer skall åtfölja Idun under nästa år.
Vi lämna ock i dag prof på den rikhaltiga gåta / delning, som från nyåret ingår i hvarje nummer.
• U r notisboken.
En andra kvinnlig läkare har vårt land i dessa dagar erhållit i fröken Hedda Albertina Andersson (dotterdotter till den s. k.
» Lundakvin- nan »), tillhörande malmöafdelningen af skånska nationen, hvilken nu i Lund aflagt med.
licentiat- examen.
kandidatexa- men af fröken Sofie Holmgren.
operan uppförde i måndags Aug.
Söder- mans 1-aktsopera » Hin ondes lärospån », hvilken ej gifvits sedan tio år tillbaka.
Den vackra och melodiösa musiken, hvilken hör till den aflidne tonsättarens ungdomsarbeten, framkallade det lifli- gaste bifall från den talrika publiken.
De trenne rollerna Fiamma, Stenio och Babylas utfördes af fröken Holmstrand samt hrr Strandberg och Jo- hanson, af hvilka särskildt den sistnämnde för- tjänar erkännande.
Såväl fröken Holmstrand som hr Strandberg borde hafva förlänat litet mera färg åt både spel och sång.
Den vackra uvertyren applåderades lifligt.
Till sist uppfördes Mascagnis outslitliga » På Sicilien » med fröken Hallgren för första gången som Santuzza.
Debutanten lämnade i så väl spel som sång en på det hela taget mycket god tolk- ning af den passionerade sicilianskan.
Hr Öd- mann var alldeles förträfflig som Toriddo, för hvilken uppgift han synes särskildt intressera sig.
Mellan de båda operorna uppfördes baletten » Dygnets timmar ».
Hr Richard Andersson har under den förflutna veckan haft några elevuppvisningar, hvilka tydligt ådagalagt, att hans musikinstitut torde få anses som den förnämsta pianoskola, vi äga här i huf- vudstaden.
Enkefru Nancy Andrésen, född Edberg, afled härstädes den 11 dennes efter långvarig sjukdom, 60 år gammal.
1 n:r 15 af 1890 års årgång meddelade Idun den nu bortgång- nas porträtt och biografi.
Hon var nämligen den första simlärarinnan härstädes och åtnjöt såsom sådan mycket anseende.
På hennes initiativ grund- lades ett par fruntimmersbadhus i Stockholm.
Såsom bevis på huru ansedd hon var må erinras om, att hon kallades till England för att i sim- konsten undervisa drottning Victorias döttrar.
Vi hänvisa föröfrigt till vår nämnda uppsats.
© f i f e i ^ s h ö ird.
En Sveaborgs dotter.
92 år fyllde den 16 d:s en af Stockholms äldsta invånare, fröken Ul- rika Henrika Möllersvärd, antagligen den sista i Sverige lefvande person, som är född å Sveaborg.
Den gamla är för sin ålder jämförelsevis kry Och rask.
raton hade gifvit akt på systern och funnit henne så ojämn, nyckfull och fodrande, att det bevisade antingen stort förstånd eller stor beräkning af fästmannen att vara tålig oeh öfverseende.
» Det är något i hans ögon, j a g inte tycker o m, » fortsatte hon sin tankegång, » och jag fruktar hu- strun får umgälla, hvad fästmön brulit. » » Det värsta är att inte äga hennes förtroende! » Lilly hade kommit instörtande i Agnes kammare liksom med halfuttalade ord på läpparne, men C.
Berättelse af Vilma (Forts.) C ÅKES och S C H U M A C H E R Kongl.
Norrlandsgatan Lindhé.
HofLeverantör.
N:r 1 7, Stockholm.
•I envist nekat att besvara en enda fråga och blott upprepat sin bön att få vara ifred.
Agnes hade bäddat ner henne på soffan, och hon hade låtit det ske motsträfvigt nog, under synbar ifver att bli lämnad ensam.
1 sin otålighet hade hon varit rent af ovänlig; men när Agnes stoppat själen omkring henne, hade hon fattat hennes hand o c h tryckt den till sina läppar.
» Jag skall vinna äfven henne till sist, » tänkte Agnes och smålog vid föreställningen o m, hur godt och lugnt systern nu hade det i den fridfulla lilla kammaren.
Det hade ljusnat upp med en svag brytning i skyarne, som antydde att solen fanns där bakom — om det än skulle dröja, innan den visade sig.
Känslig som hon var, inverkade bvarje skift- ning i naturen på hennes sinnesstämning, och när hon vände och gick hemåt, såg hon redan allt i en bättre dager.
Hon tog en genväg genom en afsides liggande plantering med trånga gångar och täta buskgrup- per, där en del blad ännu hängde kvar och unga barrträd smekte ögat med sin saftiga grönska.
Plötsligt stannade hon tvärt.
» Var det möjligt — kunde det vara?
— Nej det var j u omöjligt! » Hon gick framåt och stötte nästan på Lilly, som stod med ryggen åt henne i förtroligt sam språk med en ung man i ulster, som höll sin paraply öfver henne.
» Var det därför hon ville vara ensam?
Var det därför hon låtsade vara illamående? » Agnes kände, hur blodet steg, henne åt hufvudet af vrede o c h förödmjukelse.
» Du är bättre nu ser jag, » sade hon hårdt och fattade hennes arm.
» Din fästman väntar — det är bäst vi gå hem. » Det var första gången hon tänkte på honom med något liknande deltagande eller välvilja.
Lilly såg alldeles förskrämd ut.
» Det är mitt fel, och jag ber er om förlåtelse, » sade den unge mannen och blottade sitt hufvud.
» Hon är ett barn, o c h o m ni är en man borde ni — — — » » Ingen kan vara räddare om henne än jag. » Först nu såg Agnes upp på honom, tilltalad af hans vackra stämma.
Hvilket allvarligt, godt, uttrycksfullt ansikte!
Han hade fattat Lillys hand och höll den i sin.
Hon stod med nedslagna ögon och ett skimmer af lycka öfver sig.
Agnes såg frågande på de båda unga, medan vreden försvann för en varm medkänsla.
» Vi lärde känna hvarandra i somras.
— Mitt namn är Möller. » » Åh! » sade hon och räckte fram sin hand.
Det var i hans hem Lilly vistats under som- maren, o c h hon hade hört så mycket godt om honom.
Bland annat alt han var en god son och en driftig jordbrukare, som arbetade upp sin lilla gård till en mönsterfarm.
» Vi skildes så hastigt, » fortsatte han.
» Kanske hade vi inte riktigt klart för oss, hvad vi kände.
Jag hann i alla fall inte säga det — • o c h så kom underrättelsen om förlofningen. » Lilly lutade sig emot h o n o m liksom för att bedja om förlåtelse.
» Men att stämma möte var inte rätt, » sade Agnes med ett misslyckadt försök till stränghet, ty det var henne omöjligt att ej känna glädje öfver hvad som skett.
» Vi träffades händelsevis i går — bara ett ögon- blick.
Jas; visste inte, att Edvin var i staden ens, och jag hade aldrig tänkt att träffa honom mera, » snyftade Lilly och såg upp på Agnes liksom för att bedja om förlåtelse.
» Jag måste tala med henne o c h höra om — o m det inte kunde göras om, » sade han med darrande röst.
» Göras o m?
» upprepade Agnes, medan allt det svåra, som förestod, trädde fram för hennes inre blick.
» Göras o m!
» Ja, — så måste det bli — men att det var hon själf, som skulle komma att gå främst i striden, det visste hon.
» Kom hem i morgon afton — om ni verkligen älskar henne — och om hon också är säker på sig själf? » sade Agnes allvarligt.
» Jag tror, att vi båda valt för lifvet.
Eller hur, älskade? » frågada han Lilly, som svarade med en så varm o c h trofast blick, att Agnes blef vek om hjärtat.
» Kom då, så får jag se, hvad jag kan göra? » sade hon muntert.
Att stå här i regnet o c h afgöra kärleksaffärer syntes henne med ens så öfvermättan komiskt.
» Nå! » fortsatte hon vänd till de unga, som synbarligen hade svårt att skiljas utan en kyss Biscuits S P I S B R Ö D, finnas hos de flesta hrr Kryddkrämare m ä n g a sorter, oöfverträffade 1 v ä l s m a k i Stockholm.
och näringsvärde.
Till landsorten m o t efcerkraf.
IDUN 444- 1892 » I dag är Lilly en annans fästmö, » återtog hon allvarligt.
» En kyss nu vore synd o c h skam — i morgon få vi s e!
» Utan att invänta svar tog h o n systern under armen o c h förde henne med sig hem.
fast j a g försökte inbilla mig, att jag gjorde det — och mamma — j a du vet, hurudan hon ä r!
» Det låg förakt o c h vrede i tonen.
» Tyst!
K o m ihåg, att det är o m din m o r du talar! » » Älskar du henne? » Agnes kände sitt hjärta klappa, som o m det velat sprängas.
Det var så förfärligt att känna Agnes lade några vedträd i kakelugnen, o c h sig genomskådad af systern.
snart flammade elden lusiigt och med ett kna- » Den man lefver och arbetar för — den älskar strande ljud eller en liten smäll då o c h då.
man nog också — äfven om man inte kan tänka lika i allt, » svarade hon ödmjukt.
Lilly var genomvåt om fötterna o c h skakades af frosskrytningar.
» Jag förstår inte, hur du kunnat vara så tålig! » Agnes hjälpte henne på med torra strumpor, » Tyst! » sade Agnes med halfkväfd röst.
» Du som o m hon varit ett litet b; rn, tog upp filt o c h vet litet hurudan j a g varit. » sjal, s o m lågo kvar på golfvet — dit h o n slängt » När j a g tänker hur du arbetat ut dig o c h hur dem i ifvern att komma till mötesplatsen — o c h mamma och j a g — hon borde väl åtminstone.
» svepte in henne däruti.
» Nöj dig med att anklaga dig själf, » svarade » Ligg nu stilla, » sade h o n och satte sig på en Agnes strängt.
» Tänker man rätt på sina egna pall bredvid henne.
fel, blir det visst inte mycken tid öfrig för andras. » Det hade börjat skymma pä, och eldskenet dan- » Jag vet j u, hur mycket bältre du är än alla sade öfver väggar o c h tak, belysande Agnes, där andra — det är därför j a g varit rädd för dig. » hon satt, stirrande in i elden.
Hennes händer » Den öfverlägsenhet, som skrämmer, är inte äkta voro hårdt sammanknäppta, och hon såg sträng eller verklig, det kan du vara viss om, » sade ut med sin skarpt markerade profil och det mörka Agnes sorgset, » var därför inte rädd längre, utan håret, som skuggande föll ned öfver pannan.
berätta vidare. » Lilly betraktade henne oafvändt, men det märkte » Jag tycker o m det, s o m är vackert, och det är hon ej.
inte roligt att vara fattig, » började Lilly.
» Han Plötsligt smög sig en liten hand i hennes.
var rik, och jag ville bli en rik fru — rikare än Hon fattade den, men rörde sig ej.
alla mina bekanta.
Om du visste, hur j a g för- » Agnes! » aktar mig själf! » Tårar kväfde hennes stämma.
» Hvad skall j a g göra med alla hans presenter — Hon satt o c h väntade på ett förtroende, men spratt dock till, som hade hon blifvit öfverraskad.
hvad skall j a g göra? » » Var det mycket orätt, att j a g mötte Edvin, när Agnes satt tyst.
Det var samma fråga, som pi- han bad mig?
Jag hade inte kunnat låta bli, o m nade henne själf, men att Lilly förstod sitt fel det gällt mitt lif, o c h j a g var som i feber af tog halfva bördan ifrån henne.
ängslan att bli hindrad eller inte komma i tid.
» Tror du inte det kan göras o m?
» frågade Är du mycket o n d?
» En snyftning afslutade Lilly föskräckt o c h reste sig så häftig, att filten meningen.
Hon var varm af själsrö- relse nu.
» Ond?
Nej — men förstår du inte, att du handlat ohederligt allt igenom? » » Att fortsätta förbindelsen vore orättare än allt Det kom intet svar, men Agnes kände den lilla annat.
handen skälfva i sin.
Lillys ansikte lystes upp af glädje.
» Gud vare » Får jag berätta det alltsammans — - ända från lofvad, att det inte är för sent, » sade hon in- början? » frågade Lilly skyggt.
nerligt.
Det glimmade till i Agnes ögon, och hon smekte (Forts. o.
uppmuntrande systerns hår, där regndropparne ej hunnit torka.
» Jag vet, att j a g burit mig illa åt — och j a g skäms så förfärligt.
Jag tyckte aldrig o m h o n o m, Bokstafsgåta för julen.
S k " iforter, De af Iduns ärade läsarinnor, som vilja insända bidrag till denna afdel- ning, ombedjas begagna blott en sida af papperet oeh att skrifva lösningen på ett särskildt blad.
Bilda af bokstäfverna f, 1, e, u, n, j, g, 1, o, 1, d, u, o, t, c, d, h, i och r en mening på fem ord, hvilkas innebörd afses åt Iduns samtliga prenumeranter.
Två ord börja med vokal, tre med konsonant.
Alla orden sluta med kon- sonant.
Ett ord har två bokstäfver, tre ord tre, ett ord åtta.
Punktgåta.
Jag sprider glädje i hvarje hjärta, jag gjuter solsken i hvarje håg, jag lindrar sorger och dämpar smärta i fursteslott och i koja låg.
Ack, när jag kommer, då jubla alla, hvart öga lyser af hopp och fröjd, och unga, gamla mig städse kalla en gåfva, kommen från himlens höjd.
I hvarje punkts ställe skall sättas en bokstaf så, att i de fyra små kva- draternas vågräta rader uppstå bekanta ord.
Dessa äro: ha kv.
: 1) En tysk romanförfattare.
2) Namn på en forn- tida svensk kung.
3) En kanton i Schweiz.
4) Stad i Hessen.
5) Ett bibliskt mansnamn.
2-.a kv.
: 1) Ett fruntimmersnamn.
2) En dans.
3) Ett slags tyg.
4) En gudinna.
5) En frukt.
3:e kv.
: 1) En norsk kompositör.
2) Ställe i Dalarne.
3) En fisk.
4) Ett mansnamn.
5) En opera.
4:e kv.
: 1) Stad i Tyskland.
2) En sjö i Kyss- land.
3) En tysk filosof.
4) Stad i Sverige.
5) En ädelsten.
Af nio runor mitt namn består, af hvilka småord du bilda får.
— Förkortadt namn uppå mitt hela.
Hvad som på vagnar ej får fela.
Hvad Eiffeltornet kallas kan.
Hvad städse flyktar bort, försann.
Hvad som till snö en motsats är.
Hvad hästen ofta äta plär.
Då dina oid du föga väger, ett litet ord man till dig säger.
Pronomen två — dem bör du minnas!
Hvad uti flod och sjö kan finnas.
Hvad till din vän du sätta bör.
Ett utrop, som man ofta hör.
Två ord — kontraster till hvarandra.
En dryck, som mången höres klandra.
Ett utrop till — och ännu ett!
Hvad brukas alltid uti tvätt?
En nyttig fisk — • den vet du visst!
Hvad månde människan till sist?
— Nu tager logogryfen slut, ty jag vill ej dig tråka ut.
Till våra utländska 2: 50 1: 50 50 5: 65 3: 75 2: 15 — 6: 75 4: f-0 2: 50 — 3: 75 2: 50 1: 50 - - 2: 25 1: 75 1: — prenumeranter!
Innehåll siar teckning.
ag Erik - k Mitt andra binder strand vid strand Med starka band — En fiende till vattnets fall Och böljans svall.
Fredagen den 31 augusti 1888 B yr å: 8 S t u r e g a t a n 8 (i n g å n g från H u m l e g ä r d s g.
19) A n n o n s p r i s: 25 ö r e p r p e t i t r a d (— 10 stafvelser ').
I n g e n l ö s n u m m e r försälj n i n g!
Redaktör o c h utgifvare: l:sta år g.
S i s t a numret, i h v a r j e raånad innehåller en Allm.
FRITHIOF B o r t med en falsk o c h dubbeltungad lära, som söker eget pris v i d andras fall!
D e t g e s ett b ä t t r e värf, en h ö g r e ära: HELLBERG.
T e c k n i n g af A v e.
(Forts.) m obert saknade henne ej i det vimmel, &lt;3ÄrAJj som nu trängdes kring h o n o m för att få reda på de närmare omstän- digheterna vid de mystiska penning- försändelserna.
Derpå skedde allmänt upp- brott.
Han saknade ej Karin förr än följande morgon vid frukosten, o c h då berättade Ina, att Karin led af en så våldsam hufvudvärk, att ögonen voro svullna, så hon knappast förmådde öppna dem.
» Tror du, att hennes dörr är ö p p e n?
» frågade Robert och tömde hastigt sin kaffe- kopp.
» Hvarför kallade hon ej m i g?
» » Åh, hvarken hon eller j a g k o m m o i håg, att vi nu ha en läkare i huset, » svarade Ina leende.
» Men följ nu med Stina, som går upp med kaffet! » Klädd i en mjuk ylleblus stod Karin vid fönstret o c h stirrade oafvändt på den ut- skjutande husgruppen vid landsvägskröken.
Hon stod dock blott der, emedan hon ej ville visa pigan sitt förgråtna ansigte.
Hon märkte ej Robert, förr än han bad pigan sätta brickan på bordet och aflägsna sig.
» Hvad vill du här, Robert? » utbrast Karin skrämd.
» Jag hörde du var sjuk, o c h nu ser jag det.
K o m sätt dig här o c h låt mig ge dig en kopp kaffe; det skadar ej i detta fall. » » Kom bara ej o c h prata o m hysteri o c h sådant! » utbrast hon gråtfärdig, när han med en läkares myndiga sätt sköt henne ned i soffan o c h slog i kaffe åt henne.
• » Du, hysterisk?
Nej du lider af ett ondt, som ej är sällsynt bland flickor i din ställ- ning o c h med dina rika krafter —.
» » Det att icke bli gift, naturligtvis, » af bröt sker: att v e r k a i f ö r s o n l i g h e t e n s kall.
Gläds, o m a f å n g r e n ledd din h a n d f ö r m å t t med roten r y c k a upp h v a d ondt den sått.
Kmutiir / Utan l i f s m d l.
Prenumeration I landsorten: a postanstalterna.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i d e större b o k - ladorna samt å tidningskontoren.
hon med vredeslågande kinder ö c h en för- aktlig krökning på läpparne.
» Nej, det här är närmast följden af syss- lolöshet och bristen på ett bestämdt lifsmål. » » Du kommer som Stinas ombud.
Behöfver hon kanske hjelp till golfskurningen? » » Nej, Ina hjelper henne, » svarade han lugnt, utan att låtsa o m hennes sarkastiska ton.
» Dylika arbeten passa ej för en, som så lätt får blodet uppåt hufvudet.
Karin, du bör hädanefter bära ditt ovanligt rika och tunga hår så högt s o m nu; hängda öfver den der pilen, tynga flätorna mera, genom att strama till håret öfver hjessan.
— Ja, o c h så måste du ha sysselsättning. » » Sysselsättning!
— Jag hade tänkt att blifva en nyttig medlem af din familj, men så tog min gudmor det för gifvet, att bond- tösen — som troligen ej längre stal — skulle göra pigtjenst.