Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes far var adjunkten Magnus Brynolf Malmstedt och modern Märta Johanna Florin.
Hon var den äldsta dottern.
Lefnads- villkoren i hemmet voro knappa, och Anna Ma- ria fick från barndomen vänja sig vid att arbeta och spara.
Hennes anlag för studier röjdes tidigt.
Hon fick ej en vanlig ytlig flickuppfostran, utan lärde sig grundligt studera och blef så förfa- ren i romarespråket, att hon hjälpte sin far att rätta studenternas latinska gkriföfningar.
I hennes karaktär lågo allvar och grundlighet, hvilka uppfostran bragte till mognad.
Hennes afsikt var att helt och hållet ägna sig åt litteraturen för att bidraga till sitt up- pehälle.
Hon öfversatte stycken för kungliga teaterns räkning och verser af henne inflöto i Göteborgstidningen » Hvad nytt ».
Under dessa sina ungdomsår uppträdde hon också med skärpa mot dem, som förmenade kvinnorna » rätt till vittra öfningar ».
På hennes tid var dock för en kvinna den litterära banan törnbeströdd, och den passade ej för hennes ömtåliga, blyga lynne.
Hon väg- rade därför ej sin hand år 1780 åt dåvarande kanslisten i kommersekollegium, redaktören i Stockholmsposten Carl Peter Lenngren.
Denne skildras som en hedersman, men något sträf och torr, och det är antagligt, att Anna Ma- ria Malmstedt blef hans maka snarare af yttre skäl än af inre böjelse.
Deras äktenskap blef icke dess mindre lyckligt enligt de säkraste uppgifter, som därom föreligga.
Det hade ej varit utan vemod, som Anna Maria lämnat sin ungdoms ärelystna dröm- mar, hon lofvade dock att » Behålla några rim till vänners nöje kvar ».
Och detta löfte svek hon ej.
Det mesta och det bästa, aom flutit ur hennes penna, dikta- de hon under sitt äktenskap, särskildt mellan åren 1793 — 1800, då hon nått höjden af sin utveckling: » Fast hennes sånger öfver landet gå, Carl Peter Lenngren lider ej därpå-&gt;.
Hon hade kraft och begåfning att det ena göra och det andra icke låta.
Som ogift ha- de hon utan tvifvel skrifvit mer, än hon nu som maka och husmoder hann att göra, men säkerligen icke bättre, ty i den utvalda krets, som samlades i hennes hem, bragtes hennes rika anlag till en styrka och mognad, hvilka de näppeligen fått, om hon som m:lle Malm- stedt nödgats skrifva i tid och otid.
Fru Lenngrens äktenskap blef till hennes djupa sorg barnlöst.
Hon upptog därför sin makes brorsdotter såsom sitt eget barn, men hemsöktes af en svår pröfning, då denna flicka blef vansinnig vid 1 6 års ålder.
Andra familjesorger fördystrade också de si- sta åren af hennes lefnad.
Hon bar dock alla sina pröfningar med undergifvenhet.
» I all- mänhet ägde hon », skrifver en af hennes vän- ner, Nils von Rosenstein, » icke stort behof att förtro sig åt andra, hvilket alltid blir fallet med den, hvilken icke håller af att tala, icke att synas veta och som ej behöfver andra råd än sitt eget förstånds.
Hennes älskade make var den ende, lör hvilken hon hade intet doldt. » De sista åren af sitt lif led hon af en plågsam kräftsjukdom.
En svår operation för- bättrade ej hennes hälsotillstånd, och från bör- jan af 1817 var det hopplöst.
Hon bar sitt lidande med tålamod.
» Mina vänner », brukade hon säga, » vill jag ej oroa därmed och för dem, som ej hysa intresse för mig, tjänar det ju till intet att tala därom. » Då hon stundtals kände sig bättre, lät hon en liten i huset boende flicka, Augusta Li- wendal, komma till sig, och roade sig med att för henne berätta fabler och historier.
Denna lilla flicka är nu en gammal gumma, som boende ännu i närgränsande hus, kan berätta » om kommersrådinnan » och om hennes vänliga, kärleksfulla väsen.
Den 8 mars skildes fru Lenngren hädan.
» Jag är ej rädd för döden, ty jag är icke rädd för Gud », voro bland hennes sista ord.
De korta drag ur fru Lenngrens lif vi kun- nat lämna, torde vara kända för de flesta, ty i vår vitterhet finnes ej en författarepersonlig- het mera allmänt känd och uppburen än fru Lenngren.
Mycket har ock skrifvits om hennes karak- tär och om hennes skaldskap, men de synas båda vara lika svåra att klargöra, att inpassa i de trånga ramar, i hvilka vi äfias att in- ordna naturen med alla dess oändliga skift- ningar.
Denna måttfulla, inom sitt område fullän- dade skaldinna, denna förståndsstarka, inom sig slutna, lugna kvinna är ingen vanlig företeelse.
Ingen kan säga, att hon är okvinnlig.
Hennes - blygsamhet, hennes hjärtegodhet, hennes hemkär- lek förbjuda det, och dock saknar hon flere af de drag, som så många mena måste höra kvinnan till.
Hon är en typ för sig.
Och likaså är det med de bästa af hennes dikter.
D e äro hvarken helt idyller eller sati- rer, de äro uttryck af en originell begåfning, som förstår att med enkla medel verka stort och sannt.
Därför hafva de ock lyckats att tränga djupare ned, lefva längre och kraftigare än de flesta, som diktades på hennes tid.
Det vackra porträtt af Anna Maria Lenngren vi på första sidan meddela har för Iduns räkning ut- förts i xylografi af Gunnar Forssell efter en i k. bi- bliotekets samlingar befintlig bild, målad och grave- rad af A.
O ".
Bemdcs år 1801, och hvilken anses vara den mest porträttlika framställning af skaldinnan som finnes.
LJUF ODJ ÄLSFLIG » I B R A B A T T E N £OG HITTA ©DJ ROSOR T " B U F E T T E U " SFYMNINGSSTNNBCU, ©DJ BÄR E N M E N L Ö S U T I GULBSUTTT ÄNNU J ^ S E T » A R så T Y S T T " FRU UR SENUGREU " BANBEU T STU SLÖJA MÖRFRET ©DJ TANTEN SLAPPABES 3 MTNBCU FOÄLLEUS BJUPA ITUBER EJ GLÖMT RO OCH F R E B.
STOB BÄR G E N A S T TTTEB B R A G DEN » I B M I N STBA S Å » ÄULTGA MTLBA, BANB.
SLÄFT P Å B Y G B E U BEN GAMLA BYGBEU O D J LATTB.
GÖMBE, — J A G BRÖMBC DÄR BAUSAR ©DJ A F T A R EJ ETT S M I T T B J Ö R N E N TILL I T T E N FUÄCTS DA SOMMARHÄFTEN 2TTT B E TITT &lt; 5 U B F Ö R F U N G SJÖTTF S Å S A F T A N E B, 2I ((T PÄR 21U ODJ BLIBA AF EN S O.
T ATT G A M M A N SITTER BELT G E M Y T L I G T FRAMFÖR LJUSA BRÖMNTENS FC, » I B BIFALL GUBASFARAN MUSTFEN FRITTFEN, STU BRASA SAMMAN UTI RO.
F J O N M E B SITT TROLLSPÖ LÄTT M I G RÖRBE, DET TYRFTES M I G, S O M O M J A G FYÖRBC (EN SAFTA BWSFRTMA: " K O M ORB S E! "
DEN FANTASIN ©DJ F A R M E B FEER F R I N G 2FF 3 INGENTING 3AG GETT FRIA ORB G T A B BOTTER F L Ä B B T B J Ä F S TÖMMAR ©DJ PROSTFAR T BRÖMMAR ©DJ NIGNINGAR BUGAR RTBÅ.
" BERIT " ©DJ BORT M E B L Ä S N I N G FINB DOCJ TYST — B ITEJ, U T I » EDREN M O T LJÖJBEN S A F T A BRAS, SORL A F G L A B A RÖSTER ©DJ MUNTERT (EN SURRAR NYCFELBARPAS 3 M O T T J A N B E N STÖBER TIBEN ÖBER, B E R Å B i \ on F Å T T, ©DJ DI (TUBEN, » I B GRINBEN SLAG.
DÄR I T T E B T R O L L S P Ö T G Ö R {J O N N U ETT TERFETT, HIBÅN UNBER BESTÅS 2TF U N B E R B Å N I G A S T E FÖRGÄTANBE BRAPERAB (JEBRAR BÄR T B A G, FÖRBTBAU E N S C E N M E B FÄITB MJUFT ODJ FJÄBRAR S I T T PRÄSTFOLF FRU GREF » TNUAN ÄTER M I B B A G S Å G M I G SNART M E B FEN » I B STBAN FRAMFÖR ITTEB ©DJ FÖRNÅNAS M Å.
ANINGSFULL O N LÄSER E J " (S A J E T T E N ", FJON S T U B E R A R E F T E R R Ä T T E N 3 &amp; A N S BILA MLJANG BLOTT.
BÖRA, T » ÅRT ÖRA GROFCA B A S.
DÄR SMTCFRAR ©DJ B Ä R " T SLOTTET O D J T F O J A N " FATTEN P A P E G O J A N, F Ö R N Ö J S A M T; ETERT U T S L A G FÄLLT.
£JÄR S P E L A S DT N U " D E N GLABA S E BEN GAMLE, ITTEB BARNAMICJ SÅ » ÄNLIGT ©DI FÖRNÖJB FROMME FESTEN ", PRÄSTEN O D J ST (F » ERFJÅR, PRÄSTMORS BAFOM ÖGON BEM FAPLAN M E B BARN DÄR GRÅTER " H E T T I " DÄR » AUBRAR DÄR LERA B A R N ©DJ BTLBER T O M M A ITTETT » A C F R A SNART ©DJ UTSER ODJ M A F A STÅR.
ITTEB FRISFA 3U FIUBCR, " POJFARNE " BORTA, ETT M I N U T, LORFAR RUSA ANBRA ©DJ UR BE " TA FATFEN " TJÄLSANS PURPUR UPPÅ © M NREBCU U P P ODJ M O S S A R ETT P A R R A S F A DEN BLÅSES (DD?
Ä N I FRTSFA FINB; DT POPPAS, ICTE S F O L A SLÅSS FÖRRÄN DT 3 » INB.
ÖFUER SCENEN, T J Ö T S P Å A F S T Å N B BLOTT, T; AR F N A P P A S T E N SFIUNTORR SE UPPÅ HUNNIT GREFLTG ETT G A M M A L T TÄNFA, ÄNFA STÖTT.
S A L U, BEFLÄBB M E B GYLLCULÄBER, DEN GAMLA ©DJ TÄLTAR U P P Å BRIRFER FÖRGLÖMMER TE P Å FLÄBER BRAG O D J GIFT, ALBRTG S I N A ANOR, 2ii- T J Ö G F Ö R N Ä M TITT SFTCF O D J » A N O R ©DJ — BRÅPLTGT Ä M N E " PORTRÄTTERNA " PÅ SISTA SE ' N FÖR E N BIFT.
BÄR U P P Å SFRUMPNA LLR R A M E N TTN SIN » ÄGGEN ÄTTELÄGGEN BTTRFA M Ö R F T O D J TRIST, Ä R TJC-U S T Ä N B T G T bomb A T T T I G A, TJENRTCS S T A R T A S MATMOR FAMMARPIGA GRUFLIGT LITEN SNABBT SÅRAT SIST.
S O M tanten B E F O R S O I U U A, 2 3 Å B ' SLOTT, PORTRÄTTER ODJ G R E F E T N N A, ©DJ SÅ BET GÅR U N B A N FÖRR ' N ©DJ SOM S O M E N BATTS.
N I TÄNFA S E N I FRÖFCU FRAMFÖR P Å EDER A N A, " 3ULIANA " O S S S T Å T ALT S I N G L A N S.
» APNET T Ä U F T E (J O N T FÖRET LYFTE E J F Ö R O S S P Å FLORET, TJÖT!
N A R LÄRB AF SÖTA M O R, I T T E N T J E M T E BOEL S Å » Ä (» T F Ä N B E P Å Syskon.
Ett snabba U T I B E N E N » Ä G BE SPRUNGIT LARMET F Ö T T E R N A, t \ on I N Å T ITTEB FIPPABE, MER?
O M MATEN, ITIEN FFLCTJ J A G BÅGAR?
ALBRTG E N F R U L E N N G R E N BE ODJ S N E F E U, B Å O M TITLARNE.
©DJ J A G ODJ FLAGAR, S Å T » ÅRA jSnottr-S.
ATT S O M M Ä N T STATEN REBAN MÅLAR ÅTER, GLTBER N E R.
BANTALEFEU Stt M I N B R E SIN FÖRBLEFNA S Å IJUBLÖST BRÖMMEU » AFNAR FÖBS S E ' N S Å BITTRA SORGER G E, DE AF GENI.
GOSSAR, BORT A F S O M M A R N S (E J FALSPFJET F Ä N N A SOM MERA " FÖRBI, Ä N J A G (ER, O D J Ä N J A G G R Å T E R, £J » EM ©DI (EMELLAN LÄTT BLTRTRANBE O D J T Ä C F A, LITEN BILBENTA FJÄR ' LANTE T (JÄTTEN FLAMMAR " MERA, LJUSA S Å GLABA leta MUNTERT M O T STAF » EU, BEL S Ä T J U S A N B E O D J T Ä C F A ©DJ HIBÅN SÅ STÖBB S T Ä N B T G T FLERA SER B E M S » Ä F » A I T T E U Å T T A FULLA ITTEB STOJ FÖRUTAN BEJB O D J SLUT.
ITTEB G R A N N A GRAF » CU, P Å BLOMSTERFÄLT.
FÖRTJUST J A G ROPAR: (EN ÄRO FÖRTA, ÄR " D E N G T A B A F E S T E N " T O M STÅR SCENEN TNCTB " 03UMMAU ", STRÅLA, T DÅLA ©DJ dy Ellen DÄR FÖRSLITNA » ÄNBE STOR.
kapitel u r u p p f o s t r i n g s l ä r a n.
jet är en sorglig iakttagelse, att ett hjärt- ligt, harmoniskt förhållande syskon emel- lan alls icke är någon själffallen och vanlig företeelse.
Söka vi nu efter orsakerna till den rådande sorgliga oenigheten, kunna de hänföras till två hufvudorsaker, nämligen till barnens med- födda onda natur och till den felaktiga upp- fostran.
Människan är af naturen egoist, och först genom den fortskridande uppfostran och kultu- ren lär hon sig att foga sig efter världen omkring henne, lär hon sig fördraga och slut- ligen älska andra, ja, att, som blomman af sedlig utveckling, lida för andra — uppoffra sig för dem.
D e t är sålunda till en viss grad naturligt, att syskon ofta skola råka i kollision med hvarandra.
Det är föräldrarnes sak att genom kärleksfulla förmaningar och rätt använd stränghet bekämpa barnens na- turliga onda anlag, att ingifva dem kärlek till hvarandra, aktning till föräldrarne och obetvingadt förtroende till deras rättvisa och opartiskhet.
Tyvärr äro många föräldrar icke i stånd att uppfylla dessa sistnämnda svåra villkor — för att icke tala om de fall, då föräldrarne själfva genom inbördes gnabb och köld gifva barnen ett dåligt exempel, som dessa naturligtvis taga efter, då föräldrarne
sålunda i första rummet b !i orsaken, att för- hållandet mellan barnen ej är godt.
Många föräldrar, som äro bekymrade öfver sina barns ofördragsamhet, och som beklaga sig däröfver, böra allvarligt pröfva sig och fråga: » H a vi icke själfva någon skuld, till att det är s å?
» I de flesta fall måste de besvara denna fråga jakande och tillstå för sig själfva, att icke barnens natur, ett dåligt karaktärsdrag hos det ena eller andra af dem kan göras ansvarigt därför, utan att de själfva genom att illa uppfylla ofvau uppställdafordrin- gar blifvit orsaken till det beklagansvärda torhållandet.
— Nästan alltid ha både fadern och modern en gunstling, som de ofta, utan att de vilja det eller till och med utan medvetenhet därom, fö- redraga framför de andra barnen.
Denna för- kärlek gör dem endast alltför lätt blinda och eftergifna för deras älsklingars svagheter och fel och förleder dem lätt till orättvisor vid uppkommen osämja mellan syskonen.
Mån- gen far och mor, som annars äro förstån- diga och klarseende, göra sig likväl ofta ej möda att vid en tvist, som af barnen hän- skjutes till deras afgörande, opartiskt och noga taga reda på förhållandena för att sedan döma efter bästa forstånd och samvete.
Ofta göra de slut på saken genom ett hastigt uttaladt maktspråk eller en öfverilad näpst, naturligt- vis till gunstlingens förmån.
Denna finner lättare gehör för sina anklagelser eller sitt försvar.
Öfvertygelsen om dennas sannings- kärlek och öfriga dygder är ofta så fast ro- tad hos föräldrarne, att det sällan faller dem in annat, än att något af de andra barnen är den skyldiga parten.
Om föräldrar hand- la så, är det då underligt, om bland barnen råda afund och svartsjuka, och om dessa käns- lor då och då taga sig uttryck i tvister och till och med handgripligheter?
Hvarje tillba- kasättande, hvarje orättvisa fäster sig djupt i barnets själ och föder motvilja och hat mot den gynnade, för hvars skull det måst utstå en orättvisa.
Det är den naturliga, oundvik- liga följden.
Ett kändt faktum är det vidare, att de äldre syskonen energiskt vilja spela förmyn- dare for de yngre och göra anspråk på en viss auktoritet och makt öfver dem.
Med samma energi bruka de senare protestera mot detta förmynderskap, denna hersklystnad och taga då ofta sin tillflykt till olydnad.
Det är naturligt, att föräldrarne med största bestämd- het måste bekämpa denna lust till despotism hos de äldre syskonen och icke tåla, att dessa åtaga sig en roll, som blott tillkommer föräl- drarne och lärame.
Men lika illa är det, om de i sådana fall utan vidare ställa sig på de mindres sida och hastigt göra ett slut på frågan med ett: » Karl har ingenting att säga, » eller: » Understa dig ej att befatta dig med småsyskonen! » — Pröfva först och döm sedan!
Hur ofta händer det ej, att föräldrarne öfver- lämna åt de äldre, förståndigare syskonen öf- vervakandet och tillsynen öfver de yngre, att de göra de förra ansvariga för de senares alla tilltag.
Därmed gifva ju föräldrarne de äldre en viss auktoritet, ty utan en sådan kunna de ej fullgöra sitt åliggande, och det vore i annat fall högeligen obilligt att göra dem ansvariga for hvad de mindre syskonen taga sig till.
Det skulle då vara en stor orätt- visa, om man vid sammandrabbningen mellan de båda partierna skulle på ofvan anförda sätt fråntaga den äldre all befogenhet att ingripa mot de yngre.
Å t den, som har plik- ter att uppfylla, måste äfven tillerkännas motsvarande rättigheter.
Här gifves blott ett antingen — eller.
I detta afseende begås likväl ganska ofta misstag.
Visserligen är det svårt att här alltid finna den rätta stånd- punkten och att döma och handla rätt och klokt, men man bör åtminstone allvarligt söka undvika all orättvisa, och föräldrar böra vara färdiga att behandla båda parterna med samma stränghet.
för Olga, och kapten hade den artigheten att förklara sig mycket nöjd med Olgas framsteg.
Hon hade spelat en vals, som vunnit allmänt bifall på deras stora bjudning.
Så nu är det jag, som får svara för den här veckan, säg? » » Tack, Sissan lilla, det är då just ingen- ting ovanligt. » Fru Wall lade en hög skära ylletröjor i ar- Vi inbilla oss visst icke, att vi med ofvan- betskorgen, tog af glasögonen och reste sig stående sagt föräldrar och uppfostrare något långsamt.
Hon gick fram till Siri, som stod nytt.
V i äro öfvertygade om, att de rätt väl lutad mot pianot, och smekte ömt hennes ljusa känna det sagda — d. v. s. i teorien — men hår med fuktiga, kalla händer.
hur står det till med dess tillämpning i prak- » En sådan liten frusen stackare till mamma tiken?
Just en sådan tillämpning vilja vi i jag har. » dessa rader lägga föräldrarne på hjärtat.
Siri besvarade hjärtligt moderns smekning.
Många tro sig handla på det sätt, vi här an- » Sätt dig här i stora stolen; just så, midt tydt, men omedvetet ledas de ofta af för- för kakelugnen.
Jag ska ' göra en skymnings- blindelse, förkärlek och fördom.
V i ålägga brasa, j » g. » föräldrarne sträng själfpröfning som en plikt.
» Nej, Siri, det var ju eld i morse. » Öfverallt, där syskon lefva i osämja, böra » An se ' n då.
Du är alldeles iskall om föräldrarne antaga, att de äro medskyldiga, och händerna.
Nu ska ' vi festa, det har jag be- att de trots sin goda vilja och redliga sträf- slutit, och det kunna vi väl inte se i kol- van ha begått något fel.
Då först skola de mörkret. » skärpa sin blick och bli i stånd att finDa de Siri sprang ut i köket efter ved och kom lämpliga medlen att afhjälpa det onda och att snart in med ett helt fång på armen.
kunna iakttaga, hvilket behandlingssätt är » Nu får det här ta sig, » förklarade hon det bästa gent emot barnen.
För mycket och stängde till luckorna om den påtända bra- står härvidlag på spel, för att man icke borde san.
» Och under tiden ska ' jag undersöka min uppbjuda alla sina krafter.
Ty äfven om lilla påse, som ligger i muffen. » många af dessa ofördragsamma syskon med » Du är just en liten toka, Sissan.
Tycker åren och det växande förståndet af sig själfva du, att vi ha råd att vara så här öfverflödiga? » ömsesidigt närma sig hvarandra och umgås Fru Wall lutade med en trött rörelse hufvu- på det vänskapsfulla, innerliga sätt, som till- det mot länstolens ryggstöd.
kommer syskon, är det tyvärr likväl icke » Ja visst, det går så mycket bättre att ar- sällan, som barnens osämja förer till en fort- beta efteråt.
— Nu öppnar jag luckorna.
Känns satt motvilja, ja, fiendskap för hela lifvet — det inte skönt? » ett sorgligt resultat, som kan bereda bekym- » Jo, det förstås, men jag tycker bara det mer icke blott för de båda parterna, utan för är synd, när jag tänker på, att du aldrig får hela familjer, framför allt för föräldrarne, som något för din egen del, din lilla stackare. » ju i grund och botten omfp.tta alla sina barn » Prat, lilla mor.
Är jag en stackare?
Nej, med samma kärlek.
du ska ' allt få heder af mig en gång.
— Så Må vi därför uppfostra våra barn så, att här skall det stå i tidningen: » Den framstå- vi bespara dem och oss en så sorglig erfa- ende pianisten fröken Siri Wall lär nyligen renhet, eller så att vi åtminstone ej ha att afslutat ett synnerligen fördelaktigt kontrakt göra oss några förebråelser, om varelser, som att under nästkommande vinter konsertera i naturen ställt hvarandra så nära, kväfva dess — ja, hvar vill du helst?
— i Newyork kan- röst i stället för att förenas genom ett oslitligt ske!
Där betalas det bra.
Blir inte det sti- kärleksband och inbördes dela glädje och ligt? » sorger.
» Kära barn!
Du har inte ens råd att stu- dera.
» » Kommer väl, ska ' du få se.
Nästa år höjer jag priset till en krona i timmen, hos somliga åtminstone.
— Duger det inte!
Nå ja, alltid kommer det någon mecenat till vår lilla stad och får höra mig spela igenom so- L u f t s l o t t.
nater med Olga eller Alma, eller också går han här utanför på gatan — det är bäst han Skiss af Elisabeth Kuylenstierna.
kommer i vår, när dubbelfönsterna äro uttagna » j I ej, käraste min lilla morsgumma!
Sit- — och lyssnar till de fjufva, smältande tonerna T I ter du och arbetar än?
Det är all- af ackompagnementet till en folkvisa.
Han Qyy deles mörkt härinne.
Lägg ifrån dig blir förtjust, det är klart, gör sig underrättad den där gamla ylletröjan nu, så ska ' vi fira om mig — och så • — så är min lycka gjord.
• — — Tänk dig, lilla mor, när du får gå och skymning 1 » pyssla med mina buketter och ordna de långa Siri Wall hade nyss kommit hem från en breda sidenbanden.
Och så ska ' du vara vär- spellektion och höll nu på med att lägga in dinna vid mina supéer och se rar ut i en hatt och handskar, allt under det hon pratade svart sidenklädning med släp, så långt du vill, med modern på sitt friska, glada sätt.
och hvit mössa med lilasfärgade band.
— Och » Nå, vill du inte lyda, mamma lilla?
Hvad glace ska ' det vara till dessert; någonting extra- säger du?
Sluta den där först!
Nej, det blir fint, som ska ' föreställa » Framgångens fe », allt sedan det, när lampan blir tänd.
Du får eller någonting sådant där.
» inte förstöra dina ögon helt och hållet häller. » Hon kysste innerligt moderns skrynkliga kind Öfver fru Walls bleka ansikte flög ett matt och såg på henne med sina vackra, lifliga ögon.
» Men för allt i världen, jag glömmer ju » Du vet ju, barnet mitt, att jag måste lofva fabrikören att ha det färdigt alltsammans i bort, hvad jag skulle bjuda på nu! ».
Som en vindfläkt var Siri ute och tillbaka morgon, och för resten.
» » Är det den gamla visan, » skrattade Siri.
igen med en glastallrik, på hvilken några helt » Ja, jag förstår: pengar, pengar och pengar!
anspråkslösa kakor lågo utbredda.
» Var så god, medan du väntar på glacen! » Men var du lugn!
Jag har fått betaldt i dag
Siri gjorde en djup nigning.
» Tack, tack, Sissan lilla, men nu få vi allt lof att tända lampan, om jag ska ' få färdigt i kväll. » » Inte än, det är då rakt omöjligt!
Jag ska ' hjälpa dig hela kvällen se ' n, det ska ' gå som en dans.
Nu är du tvungen att ta en liten lur så här i skumrasket.
Jag ska ' spela för dig.
— — Å h j o, lilla rara mamma.
Här kommer pallen och här är kudden, så schalen öfver.
Sof nu godt! » Siri nickade åt modern och gick fram till pianot, slog upp det och började spela.
Me- lodierna flöto veka och dämpade i hvarandra, ton efter annan dog bort för att åter väckas till lif, sakta, sväfvaude som en rädd aning, en oviss förhoppning.
Alla hennes drömar bröto då och då fram i kraftiga, djärfva ackord, så en löpning, hela skalan nedför.
Hon lefde ett härligt, rikt lif i tonernas värld.
De voro hennes ungdomsvänner, hen- nes glädje, hennes tröst, men i afton hade de ej samma lockelse som vanligt.
Det föreföll nästan, som hade hennes lysande framtidsvyer förtagit deras makt och endast förlänat dem en trånande längtan, en aggande känsla af fruktan.
Den glädtiga stämningen var helt och hållet försvunnen.
Skymningen, som bredde sig allt mörkare omkring henne, kom allt att synas tyngre, svårare.
Verkligheten framställde sig nu i hela sin tryckande hvardaglighet.
Hon tänkte på mo- dern, hur hon måste arbeta från morgon till afton, utan rast eller ro.
Nu slumrade hon dock efter flere nätters vaka vid arbetet.
Siri reste sig tyst och gick bort till modern.
Hon lyssnade till de lugna, tunga andedragen och såg med smärta på det bleka, aftärda an- siktet.
Gestalten var hopsjunken, och händer- na hängde slappt ned.
En förfärlig tanke ge- nomkorsade Siris hufvud.
Tänk om — när hon en dag skulle stå all- deles ensam!
Om det käraste hon ägde på jorden toges ifrån henne!
I detsamma vaknade fru Wall och frågade förskräckt, när hon såg Siri stå lutad öfver sig: » Har jag sofvit för länge?
Hvarför väckte du mig inte, barn?
» » Sex, tror jag; men du har visst inte sof- vit för länge. » » Jag drömde så ljufligt.
Det var bestämdt dina luftslott, som spökade i hufvudet på mig. » » Det kan allt hända det, » nickade Siri, och ett ljust ungdomligt leende spred sig öfver hennes täcka ansikte.
» Jag ska ' gärna bygga luftslott jämt, om du bara vill drömma om dem. » » Tack för det, lilla Siri.
Du må tro, jag bygger nog själf, om inte fullt så luftiga som dina.
Jag vore väl inte mor eljes, ty ha mödrarna inga andra rikedomar att ge sina barn, alltid ha de ett luftslott tillreds. » » Då kunna vi just hjälpas åt hädanefter, » sade Siri och slog armarne om moderns hals, » ty det är precis på samma sätt med döttrar- na.
Ha de ingenting annat att löna moders- kärleken med, alltid bygga de upp luftslott. » Sen till, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
En hvilostund.
(D i a l o g m e l l a n m a m m a o c h Lisa, 4 år.)
\ k a ' mamma hvila sej nu?
: » Ja, min tös. » » Ä ' mamma sjuk då? » » Ja, lite. » » Hvar har mamma ondt? » » I hufvu ' t. » » Ska ' mamma försöka sofva då? » » Ja, de ' ska ' jag. » » Då vill väl mamma vara i fred? » » Ja, de ' vill jag gärna. » » Ska jag gå ut i salen då, eller får jag vara härinne? » » Om du ä ' tyst, behöfver du inte gå din väg. » » Ja, jag skall vara tyst. » (En half minuts paus.)
» Mamma, har mamma fått vara i fred nu? » » Ja, men nu börjar du ju prata igen. » » Ja, de ' ä ' väl bäst jag går ut i salen då, så att mamma får sofva.
Får dörr ' n stå öppen? » » Ja. » (Några ögonblicks tystnad.)
» Mamma! » » Ja. » » Får jag ett plommon? » » Nej, jag vill inte gå upp efter något nu. » » Kan jag inte få låna nycklarne och be Selma ta fram ett? » » Jo, de ' kan du få. » » Hvar ä ' nycklarne d å?
» » På toaletten. » (Några minuters ro, under det plommonet inmundigas.)