Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ort 12-lödigt silfver, så att obligationerna ej blott må innehafva ett reelt värde inom landet, utan äfven kunna vid behof användas utrikes.» »Enär anledning icke saknas dertill, att det till diskont-utlåningen med omsättningsrätt anslagne kapital, oaktadt indragningen deraf sker småningom, dock icke slutligen skall kunna till hela sitt belopp återfås, så föreslås: att Riksgälds-kontorets ersättning till Riksbanken för detta kapital till en början endast utgår med |:delar af det hela, dock med skyldighet för Riksgälds-kontoret, att efter slutad utredning af denna affär, godtgöra Riksbanken det tillgodohafvande, som då, i följd af kapitalets öfverlåtande, kan uppkomma.» »Riksbankens återstående fordran för lån till 1808 och 1809 årens krigskostnader m. m. utgjorde vid 1858 års slut 3,564,000 R:dr fördelade i 594 obligationer, löpande med 4 procents ränta, hvaraf 22 stycken årligen skola af Riksgäldskontoret intrias.
Dessa obligationer böra väl anses vara i sitt nu egande skick någorlunda lätt realisabla, men de skulle otvifvelaktigt erhålla denna egenskap i ännu högre grad, om de konverterades till rabatt-obligationer af ofvannämnde beskaffenhet.»
Så lydde den vid förra riksdagen afgifna motionen.
Sedan dess hafva förhållandena i åtskilliga hänseenden förändrats, men i en rigtning, som, efter min åsigt, gifver ökad vigt åt förslaget att reorganisera Riksbanken.
Den utländska skuldsättningen sedan 1858 års början, som, då motionen gjordes, deri upptages till 23 millioner, har ökats derigenom, att sedermera ej blott det första utan äfven 1860 års jernvägslån till fullo indragits, att af Hypotheksbankens sedan sista riksdagen gjorda 2:dra län, det ena till fullo och det andra till någon del genom vexeldragning inkommit i landet, och att obligationerna för det s. k. inhemska lånet, som till belopp af 3 millioner upptagits af Riksgälds-kontoret, efter hvad kändt är, till mer än hälften öfvergått till Köpenhamn och således äfven beredt ökad vexeltillgång.
Sammanläggas dessa lån, så skall man, efter afdrag af hvad som utgått i ränte- och amortissementsliqvider och till inköp af jernvägsmateriel (omkring 8,000,000 R:dr), såsom varande en tillfällig utgift, som ej här bör inräknas bland den vanliga importen, finna att den utländska nu qvarstående, sedan 1858 års början tillkomna skulden i närvarande stund uppgår till omkring 51 millioner.
Ställningen har alltså sedan förra Rih. till R St. trot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd, 22 170 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 63. riksdagen försämrats med omkring 28 millioner, men Bankens silfver har icke ökats.
Behållningen deraf var den 15 i denna månad 20,141,281 R:dr, således 2,935,031 R:dr mindre, än den var den 31 December 1857.
Jag bör i öfrigt anmärka, att Riksbankens tillgångar utöfver dess skulder ökats.
Ofverskottet vid detta års slut torde sannolikt uppgå till 30 millioner, i följd hvaraf den andel, hvarföre åt enskilda lemnäs rätt att deltaga i Bank-bolaget, föreslås att blifva f:del i stället för i:del, som i primitiva motionen upptages.
Behandlingen af denna min motion i sin helhet torde tillhöra tvänne Utskott, men då behofvet af dess handläggning i Stats-Utskottet är beroende af den utgång, motionen erhåller i Banko-Utskottet, så hemställer jag vördsamt, att motionen till en början remitteras endast till sistnämnda Utskott.
Skulle motionen, i hvad den Riksbanken rörer, vinna bifall inom BankoUtskottet, skall jag ej underlåta att till Höglofliga Konstitutions-Utskottet ingifva motion jemte förslag till ändringar i de delar af Grundlagarne, som möjligen i följd deraf erfordras.
Stockholm den 26 November 1862. F. Akerman. mo 64.
Af Grefve Anckarsvärd, Carl Hellrik, angående en underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t om utarbetande af ett fullständigt förslag till mj Riks-akt.
Att Rikets Ständers den 2 April 1860 till Kongl. Maj:t allåtna underdåniga skrifvelse, angående Sveriges och Norriges ömsesidiga unionela förhållanden framkallade understödet af ett ditintills snart sagdt osedt allmännare bifall inom Sveriges alla folkklasser, torde icke kunna bestridas.
Hans Excellens Justitie-Statsministern Herr Friherre De Geers till sammansatta Stats-Rfids-protokollet af den 9 April 1861 afgifna yttrande lemnar en ytterligare utveckling af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet, och derjemte ett stöd för dess innehåll, genom en så klar och å rättvisa och billighet grundad uppfattning af den unionela frågans lösning, till, som man hade bort föreställa sig, de båda folkens fullkomliga belåtenhet, Det motstånd revisionsfrågan rönt ifrån Norriges sida, har också inom Sverige Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
171 icke kunnat undgå att väcka tvifvel om den inom Norrige rådande meningen med de båda rikenas likställighet till hvarandra.
Det är eget nog, att första tanken på en revision af föreningsfördraget eller af den så kallade Riks-akten utgått ifrån Norrige, genom underdånig adress af den 24 Januari 1837, och af Storthinget gjord framställning till Konungen, angående några punkter, som berörde det unionela förhållandet rikena emellan, men afseende blott att ifrån Sverige afskilja allt, hvad som åt det ifrån urminnes tider sjelfständiga riket kunde gifva ett yttre sken af något slags företräde eller af i formelt hänseende någon rang framför det mindre, genom Sveriges tillgörande sjelfständigt blefna Norrska riket.
Sveriges dåvarande Konung Carl Joban, unionens egentliga stiftare, besvarade framställningen om Sveriges ställande efter Norrige uti Norrska konungatiteln sålunda: »Att Hans Majit, då hvarken Norriges Grundlag eller Riks-akten bestämde något i afseende på konungatiteln, icke hade ansett sig föranlåten att begagna olika titel såsom Konung i hvartdera af de tvänne rikena, äfvenledes funnit det mindre lämpligt att nu förändra den en gång valda och dittills använda titeln i de Norrige angående handlingarne &C. &c.» Genom Kongl.
Resolution i Norskt Stats-Råd den 8 Mars 1844, eller samma dag Konung Oscar uppsteg på Svenska thronen, förordnades deremot i nåder: »Att den af Hans Majit Konung Oscar i Kungörelsen för Norrige af samma datum, angående Högstdensammes thronbestigning nyttjade titulatur, i hvilken Norrige nämndes före Sverige, skulle för framtiden användas i alla de handlingar, söm uteslutande anginge Norriges inre angelägenheter;» och sedan, 'enligt nådig befallning, Unions-kommittéen under den 19 i samma månad afgifvit särskilt betänkande, angående frågan om Riksvapnet och Unionsflaggan, blefvo de, rörande dessa ämnen nu gällande bestämmelser, genom Kongl. Resolution, gifven i sammansatt Stats-Råd den 20 Juni 1844, fastställde, så att följaktligen vid den tiden af de i Storthingets adress den 24 Januari 1837 berörda punkter, endast den beträffande garantien för behandlingen af de Norrige angående diplomatiska ärenden återstode.
Häraf visar sig, huru Norrige, Sverige oåtspordt, kommit i åtnjutande af sina önskningar, att ifrån Sverige afsöndra allt yttre sken af något Sveriges företräden såsom urgammal, sjelfständig, till omfång och befolkning emot Norrige mera än dubbelt större stat, och detta utan åtminstone någon officiel protest ifrån Sveriges sida.
Det är eget nog, att, sedan Norrige på Sveriges bekostnad fått alla småsinnets fordringar till fullo uppfyllda, det motsätter sig en begäran ifrån Sverige att gemensamt med ombud från Norrige få de unionela angelägenheterna bättre ordnade i sådana punkter, uti hvilka dels oegeutligheter, dels oklara, dels inga bestämmelser förefinnas, och detta med tillägget af Storthingets uttryckta öfvertygelse: »Att ingen Norsk man, sorn aktar sitt fäderneslands rättigheter och sin egen ära, skall deltaga i revisionen på andra vilkor, än på den i Riks-akten framställda grundval, 172 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 64. nemligen rikenas lika berättigande och hvartdera rikets sjelfbestämningsrätt i alla ärenden, hvilka icke äro angifne såsom unionela.» Hans Excellens Justitie-Statsministern Herr Friherre De
Geers redan åberopade yttrande uti sammansatt Svenskt och Norskt Stats-Råd af den 9 April 1861, har ända ifrån den tiden i allmänt tryck varit för allmänheten tillgängligt, och jag har åtminstone icke deruti kunnat spåra något, som antyder den ringaste hänsyftning till intrång uti »Norriges lika berättigande lill Sverige, eller uti hvartdera rikets sjelfbestämningsrätt i alla ärenden, hvilka icke äro angifne såsom unionela.»
Svenska riksdagens underdåniga begäran af den 2 April 1860 om nådigt förfogande att genom en Kommitté, sammansatt af Svenske och Norske män, få Riksakten reviderad, likasom Hans Excellens Justitie-Statsministern Herr Friherre De Geers till sammansatta Stals-Råds-protokollet afgifna yttrande afser ju endast, att få tydligt bestämdt, hvad som förstås med unionela frågor, och att på så sätt få aflägsnade alla anledningar till missförstånd i sådant hänseende de båda rikena emellan.
Jag tillåter mig tro och vågar yttra den öfvertygelse, att Hans Excellens JustiticStatsministerns redan åberopade yttrande till sammansatta Stats-Råds-protokollet utgör ett troget uttryck af den tänkande delen af Svenska allmänhetens åsigter i denna fråga, då Hans Excellens yttrar: »sig i underdånighet böra afstyrka, att Kongl. Majt:t nu skulle låta frågan falla, enär, efter hans öfvertygelse, vissa ändringar af förenings fördraget och tillägg dertill äro af behofvet högeligen påkallade.» Hans Excellens Justitie-Statsministerns af mig så ofta påpekade yttrande till sammansatta Stats-Råds-protokollet är, som redan blifvit anmärkt, uti allmänhetens händer, och det är således obehöfligt att här åberopa alla de deruti på föreningsfördraget samt på rätts- och' billighetsgrunder anförde skäl, som tala för nödvändigheten af en Riks-akten genomgripande revision och densammas bringande till klara och bestämda, nu för många fall saknade föreskrifter.
Lika så litet som Hans Excellens Justitie-Statsministern af Kongl. Norska Regeringens betänkande funnit sig öfvertygad att en omfattande revision af föreningslördraget är obehöllig och att den utan all våda kan uppskjutas, är äfven jag öfvertygad om dess oeftergilliga nödvändighet och måste sålunda beklaga att Hans Excellens Justitie-Statsministern, sådant oaktadt, funnit sig vid det sednare tillfället böra frånträda sitt förut i underdånighet afgifna tillstyrkande: »Att Kongl. Majit skulle före sammanträdet af denna riksdag och af nu pågående Slorthing tillsätta en Kommitté af Svenske och Norske män, för att taga i öfvervägande de punkter han framställt.» Rikets Ständer befinna sig vid denna frågans utgång uti en särdeles brydsam ställning.
Ständer hafva uttalat deras ord, deras öfvertygelse om behofvet och nödvändigheten af föreningsförhållaudenas ordnande till öfverensstämmelse med hvad en snart femtio-årig erfarenhet ådagalagt vara af behofvet påkallad.
Motioner hos Riddershapet och Adeln 1862.
N:o 64. 173 Denna föregående Ständers öfvertygelse har inför throncn blifvit understödd af Hans Excellens Justitie-Statsministerns sakrika och grundliga utveckling af förhållandena, och hvad mera är, af ett Konungens sålunda uttalade yttrande: »Jag drager icke i tvifvel, att cn revision af Riks-aläen påkallas af båda de förenad» rikenas sanna intressen.»
Frenne år äro förflutna sedan den nu omordade fråga om en revision af Riksakten inom Svenska riksdagen väcktes, och det har varit mig alldeles omöjligt att komma till den slutsats, att nu för handen varande tidsförhållanden äro olämpliga för företagande af den oftanämnde Riks-aktens revision.
Jag kan således icke finna annat hinder, än Norriges förklarade obenägenhet att i detta hänseende ingå uti några underhandlingar med det, som det tyckes efter Norriges åskådningssätt, i detta afseende ingen rätt egande Sverige, då likväl redan 1837, till följd af ifrån Norrige utgången begäran, en Kommitté af Svenske och Norske män i samma afseende sammanträdde.
Hans Excellens Justitie-Statsministern har på det enständigaste en gåug till styrkt Kongl.
Majit att icke låta frågan falla, men dess framskjutande till en obestämd framtid kan blifva liktydigt med ett uti nutidens annaler betydelsefullt försent.
Jag tager mig sålunda friheten hemställa, huruvida det kan vara öfverens stämmande med en riksförsamlings åligganden och värdighet, att under en fullkomlig tystnad vid en sådan den vigtiga frågans ställning låta bero.
Jag inser alltför väl, att emot
Norriges begifvande ingen revision kan komma till stånd geuom ombud ifrån de båda rikena.
En utväg synes mig likväl för Rikets Ständer öppen att med bibehållen konseqvens i handlingssätt kunna tillvägagå och att såmedelst ådagalägga Svenska riksdagens oafbrutna föresats, att, i hvad på den ankommer, genom Riks-aktens bringande till klarhet i bestämmelserna söka uti föreningen emellan tvänne fria folk införa den sanning, hvarförutan någon styrka eller några ömsesidiga fördelar hvarken äro att hoppas eller förvänta.
Rikets Sländer ega ännu den utvägen öppen, att då den föreslagna revisionen från Norriges sida blifvit undanskjuten, hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj;t täcktes genom sitt Svenska Stats-Råd låta utarbet ett nytt förslag till föreningsakt emellan Konungarikena Sverige och Norrige, helt och hållet bygdt på Hans Excellens Justitie-Statsministern Herr Friherre De Geers program uti dess underdåniga yttrande till protokollet uti det sammansatta Svensk-Norrska Stats-Rädet den 9 April 1861.
Att tidpunkten för en sådan åtgärd icke skulle vara lämplig för ämnets behandling, så kort efter det en .olika uppfattning af föreningsvilkoren hos de båda folken gjort sig gällande, vederlägges på det mest obestridliga sätt genom följande, af Hans Excellens Justitie-Statsministern till åberopade protokollet afgifna, yttrande: »För min del ser jag i denna omständighet blott ett ytterligare skäl och md - 174 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 64. hända det vigtig aste bland dem alla att ofördröjligen gripa verket an, och sålunda komma i tillfälle att undanrödja de missförstånd om hvarandras mening, som emellan folken påtagligen eger runi.
Hos Norska folket synes nemligen den tanken hafva vunnit insteg, att Sverige skulle hysa något hemligt syftemål att tillvinna sig ett högre välde inom föreningen, än som kunde stå tillsammans med Norriges sjelfständighet och med de grunder, hvarpå föreningen mellan de båda rikena blifvit ingången.
För hvar och en, som hyser kärlek till föreningen, måste det då vara angeläget, att Sverige icke blott gifver i allmänna ordalag en försäkran om motsatsen, misstydning deraf blir omöjlig.» »Ja, om Norrige skulle tillbakavisa hvarje försök till en öfverenskommelse, torde omsorgen om
Sveriges ära fordra att af slöja grundlösheten af de mot detsamma rigtade beskyllningar genom framläggandet från dess sida af ett förslag, som ådagalägger, att
Sverige icke vill återtaga ett ord af hvad det vidi föreningens ingående underskrifvit och alt äfven i de delar, der intet är lofvadt, Sverige vill se Norriges frihet bevarad såsom sin egen.»
Den höga ståndpunkt inom samhället, ifrån hvilken denna tankegång är uttryckt, den sanning och den värma för Sveriges ära den innebär, påkallar, i min tanke, det understöd af Rikets Ständer, som dessa vid frågans första uppkomst er höll från samma håll.
Irenne år äro sedan dess förflutna.
Besinningstiden synes således varit tillräckligt lång.; och är det på de skäl, jag tagit mig friheten anföra, jag nu föreslår:
Att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse måtte dels förklara, att Rikets Ständer, sedan Norrige tillbakavisat hvarje försök till en öfverenskommelse om revision af löreningsfördraget emellan de båda rikena, lika med hvad Hans Excellens Justitie-Statsministern till Protokollet den 9 April 1861 yttrat, anse omsorgen om Sveriges ära fordra, att afslöja grundlösheten af de emot detsamma rigtade beskyllningar, genom framläggandet från dess sida af ett förslag, som ådagalägger, att Sverige icke vill återtaga ett ord, af hvad det vid föreningens ingående underskrifva, och att äfven i de delar, der intet är lofvadt, Sverige vill se Norriges frihet bevarad såsom sin, dels ock på grund häraf anhålla, att Kongl. Kongl. iVJajrt måtte i nåder täckas genom sitt Svenska Stats-Råd låta utarbeta ett fullständigt förslag till Riks-akt, grundadt på det program, Hans Excellens Justitie-Statsministern uppställt uti sitt till nyssnämnde dags sammansatta Statsrådsprotokoll afgifne yttrande, och att samma förslag måtte i nåder delgifvas Rikets Ständer, innan Norska Regeringens eller Storthingets yttrande deröfverJnfordras.
Anhålles om remiss till vederbörligt Utskott.
(; // Anckarsvärd. utan ock så noga. formulerar sina önskningar i revisions frågan, att hvarje Motioner kos Ridderskapet och Adeln 1862.
Af Herr Reutersvärd, Patrik Osear, angående förbud för landthandlare att sälja bränvin eller andra spirituösa drycker.
Utan att vilja bestrida den nytta, som i många afseenden tillskyndats vissa orter genom en utvidgad handelsfrihet och den i sammanhang dermed stående rättig heten för landthandel, anser jag mig dock, med^kännedom om de missbruk, som egt rum inom den ort jag tillhör, böra framhålla det menliga inflytande i sedligt och ekonomiskt afseende, som den med denna handel förenade rättigheten att få försälja spritdrycker medför.
Inom orter, der tillförene nykterhet och sedlighet varit rådande, finner man beklagligtvis nu, sedan landthandlaren öppnat sin bod och sina källare för att tillhandahålla allmänheten med dryckesvaror, och hvarigenom tillfälle beredes dea arbetande klassen att dagligen åtkomma bränvin, att välmågan och arbetslusten försvunnit och lemnat rum för alla de brott och eländen, som dryckenskapslasten medför.
Att genom skärpta straffbestämmelser eller genom att till högre belopp bestäm ma den qvantitet spritdrycker, som får på en gång utlemnas, gagnar till intet, så länge landthandlaren får till afsalu hålla dylika varor, ty lika väl som man nu sökt och äfven lyckats kringgå gällande författningar i detta afseende, lika säkert skall det hädanefter lyckas, så länge man på landsbygden icke har tillräcklig polis för ordningens upprätthållande och som kan lemna tillsyn öfver författningars efterlefnad.
Såsom bevis för hvad jag nu anfört, beder jag få nämna, huru, såsom jag har mig bekant, man går till väga för att lemna drinkaren tillfälle att erhålla bränvin i huru små qvantiteter som helst; detta tillgår på så sätt, att landthandlaren tillkännagilver gång efter annan för någon eller några af sine pålitligaste bränvins-kunder, att den eller den dagen böra alla de, som önska få bränvin i smärre qvantiteter, infinna sig der eller der i närheten af saluboden, och sedan samlingen blifvit fulltalig och: hvar och en till en bland sig aflemnat penningar för det bränvin han vill erhålla, anmäler sig denne, försedd med lämpligt kärl (vanligtvis en så), med begäran att få köpa minst 13 kannor.
Sedan varan blifvit uppmätt och liqviderad bortföres kärlet till det för tillfället utsedda samlingsstället, der man, försedd med allahanda smärre mätkärl, verkställer delningen. 176 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
För att förekomma dessa missbruk och detta onda, finnes, enligt min tanke, intet annat botemedel, än att totalt förbjuda landthandlare att sälja spirituosa, hvarföre jag vågar föreslå: det Rikets Ständer, för sin del, ville besluta, att landthandlare vare förbjuden, vid laga ansvar, att till afsalu hålla bränvin eller andra spirituösa drycker.
Stockholm den 26 November 1862. P. O. Reutersvärd.
K:o 66.
Af Friherre Ratti); Carl Allanij om revision af gällande tulltaxa.
Man behöfver endast kasta ögat på statistiska uppgifterna öfver ett. lands statsinkomster och statsutgifter för att fatta, hvilken betydlig del af statsinkomsterna utgöres af tullmedlen.
I samma mån som frihandels-systemet verkar ökadt lif i produktion och konsumtion, i samma mån vexer äfven statsinkomsterna.
Men häri ligger ock den högst väsendtliga faran, att Regeringar och Ministrar, lockade af de stora tull-inkomsterna i ett sådant system, hvilka inströmma till statskassan, utan att hafva gjort sig reda för hvad frihandel är, afser och fordrar, kasta sig på frihandeln i en alldeles falsk rigtning, endast för att skapa inkomster åt Regeringarnes aldrig hvilande lust för utgifter.
Enfaldig den som tror, att i en statshushållning icke sparsamhet och beräkning måste tagas i samma mån i anspråk, som i hvarje enskild persons ekonomi.
Kunde än slösaktiga Regeringar förfoga öfver hela verldens skatter, jag är fullt säker, att dessa ändå icke skulle vara tillräckliga för alla behof, som statslyx och fåfänga framkalla.
Vi hafva sett riken, såsom Spanien, under vissa historiska perioder, ingenting kunna åstadkomma med omätliga rikedomar, under det andra, såsom Holland, med jemförelsevis ganska knappa, utkämpat mot detta Spanien, den tidens stora jätte, sitt lands frejdade frihetskamp.
Här, som i all annan hushållning, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
177 hållning, beror det väsendtligt pä god insigt och goda beräkningar att göra af det lilla mycket, att kunna undvara det mindre vigtiga, onyttiga och onödiga, för att utveckla så mycket större styrka i det mera nödvändiga.
Att frihandeln är någonting annat än några förminskade eller ur tulltaxan borttagna tull-afgifter, bör hvarje klok menniska inse.
Skulle den ej erfordra annan kunskap och insigt än den, så skulle hvem som helst kunna förestå finans- och allmänna hushållningens ministerium.
Tullväsendet är en vetenskap och en vigtig gren af finansbestyret.
Den är vida skiljd från konsten att preja industrien förskottsvis, för att åtkomma mycket penningar för en viss tidsperiod, obekymrad om kommande tiders kraf, industriens förmåga att uthärda finans-tullarne och stats-kreditens bestånd.
Det inflytande ett tullsystem utöfvar — säger Sponeck — på ett lands produktivitet och en nations hela materiela välstånd, kan icke arilhmetiskt beräknas.
Han vill dermed hafva sagt, att den som uppgör tullsystemer med hänseende till tull-inkomsternas belopp endast för att bereda Statskassan stora inkomster eller s. k. finans-tullar, har icke genomträngt frågan och ställer den på en origt.ig grund; att tulltaxans bestämmelser måste ställas efter industriens fordringar och tillstånd, och att, med illa beräknade tull-afgifter, man mer eller mindre skadar och till och med omintetgör industrien.
Tull är en afgift, hvarmed varan belägges vid in-, ut- eller genomförsel af ett land eller distrikt.
Den kallas in- och utförseltull och transito-tull, allt efter som den erlägges vid införsel, utförsel eller genomförsel.
Denna afgift är indirekt, emedan dess tyngd i ringa måtto eller alldeles icke bäres af den, hos hvilken den utkräfves, dels äfven derföre, att den icke är en tvångs-afgift, den alla skola erlägga.
Den kan af en och hvar undvikas, som vill afsäga sig njutningen af de med införseltull belagde varor.
Införseltull har blifvit satt i stället för det gamla merkantil-systemets införselförbud.
Man har dermed för afsigt dels att åtkomma vissa inkomster för Statskassan och dels en prisstegring på utländska varor man vill införa, ett så kalladt skydd för den inhemska industrien mot den utländska konkurrensen.
Denna åsigt att skydda inhemska näringar och alster är alldeles ofelbar, för så vidt en konstlad industri kunde bereda ett land några fördelar.
Sedan nyare åsigter om arbetets organisation och fördelning gjort sig gällande, såsom häfstången för nutidens storartade industri, har i och med detsamma införseltull och skyddssystem i denna bemärkelse förlorat sin absoluta vigt.
Endast i mån af öfvergången till frihandeln har den ännu sin relativa betydelse, som icke bör förbises.
Införseltull i ett utveckladt frihandels system förblir rent financiel.
För att bereda den inhemska industrien ännu ett skydd har man begagnat premier.
De kunna användas både särskildt och i örening med en motsvarande iiih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 23: 178 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 66. tull.
Om en vara, t. ex. en aln kläde, vore belagd med 2 R:drs skyddstull, så skulle för densammas afsättning i verldshandel lemnäs klädesfabrikören 2 R:drs premie för hvarje exporterad aln, hvarigenom man trodde sig, båda hafva skyddat industrien och uppmuntrat den till konkurrens.
Oegentliga premier eller drawback äro godtgörelser, hvilka kunna anses såsom återbetalning af en förut erlagd afgift.