Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
OCH AF DETTA FÖR FÖRMÅGA TILL ERFARENHET ÄR DESSA ANDAKT VET J A G, HJÄRTA OCH HURU SINNE » LOCKMEDEL » SAMT INGIFVA TILLTALANDE OCH HVILKEN ATT STÄMMA ÄGA Fanny Ghrysander.
K Ä R L E K FÖR K Y R K A O C H GUDSTJÄNST.
FÖDD SOM OCH JAG UPPFÖDD ÄR HAR DENNA, ALLA MINA OCH MINA SAMT SÅ I EN BOSATT ATT SÄGA, BARNDOMS- LANDSFÖRSAMLING NÄRA INVID NÄSTAN OCH KYRKAN, BLIFVIT ett MED Morgonsol och middagsmoln.
UNGDOMSMINNNEN.
Skiss för I d u n af B.
LIGASTE SKÖNASTE FÖRKNIPPADE KYRKAN VAR DAGARNE, I TILLGÄNGLIG.
MYCKET SOM AF HEM, OCH OM PSALMER, ANDRA OFTA HÄNDE, OCH FÖRBIGÅENDE KAN ATT ENKELT OCH AF I SEDAN OSS DESS ÄNDÅ HAR VAR VAR FÖR DESS Ö G A T LOC- RO OCH HVILA.
SÄTT DAGARNES DENNA TILL SITT DENNA VANDE HELGD.
DAG UTE VID RIKT SARNT MEN TANKEN FATTIGA KYRKA.
OCK M A N A D E OVILLKORLIGT DÅ DE SOM DJUPA, OM TILL I SEDAN MOR- MODERS ARBETE STÄMMA ARBETANDE ATT FÖR EN DAGENS SAMMA DE KLANG- NEJDEN OM ID SE- BARNEN OCH HELGADE MED HELGS- DE ARBETANDE FÖRKUNNA, INNE.
GENOM KALLA OCH SINA ALLA AF VACKERT ATT ROINGIF- FÄRSAMLINGEN SE, HURU I ARBE- VID DET FÖRSTA K L Ä M T S L A G E T V I D FÖRSTA TONEN A F » HELGSMÅLET » STANNADE SITT FÄLTET KLANG BARN.
TRÖSTANDE, OCK ATT SLUTLIGEN KLOCKARS SINA KALLANDE, HÖLLS VAR PÅ VAR GUDS SAMMANHÄNGA BARN VAR HENNES DET OCH KYRKAN FÖR STÄMMA BRIST UTMÄRKTA, DELTOG SNART SKÖTE EN DET KYRKOR, OMKRING KALLAT OCH PÅ SOM RÖRELSE VAR, SOM KVÄLLEN HVILODAGEN OCH LJÖDO SINA DETTA SEX ETT DETTA TROR S Å S O M EN OCH AF ANDAKT, DET MÅLSRINGNINGEN HVIT- AF HÄNSEENDEN ENKLA HÖGTIDLIGT KALLAT PÅ OCH BESTOD MÅNGA FLERE DÄRIFRÅN VERKSAMHET, PÅ NAKNA HELGSMÅLSRINGNINGEN.
AFTON.
STÄMMA VID KÄR VÖRDADE VI K Y R K A N.
SETT I HJÄRTAT KLOCKSLAGEN OCH OCH PRAKTFULLA OCH STILLHET TAREN ANDRA KYR- TROTS ANNORLUNDA.
JAG MINNENA DET ELLER SÄTT HURU ALLA, UPPFATTADE HEMBYGDS MED FULLA DÅ PRYDDA KLÄMTNINGEN DE SÅ OCH VORO HAFVA KLAPPAR MIN TILL ANDLIGA SÅNGER, OCH FRAMFÖR FÖNSTRET, M E N ARKITEKTONISKT DAN PÅ OSS ELLER DOCK AFSJUN- DITLOCKADE GRANNAR FLERE.
FÖR SÅ UNDER MESSAN, GJORDE BETRAKTADE SKÖNT OCH DÄR S I G SJÄLFT HELIGT R U M, HELGEDOM GON DENSAMMA FÖR OSA ALLTID DAGLIGEN, VI H V.
IF ÖNSKADE TILL TILL ALTARPRYDNADEN TRÄKORS ETT PÅ OCB FÖR OCH INGEN ELLER OCH H PAR- HON DÄRMED PRYDNADER VÄGGAR SOM OM MEDEL.
RAPPADE, JAG VAR EJ HELGEDOM PÅ STÄNGD SVENSKA VI TILLGÄNGLIG KANDE INNER- VACKRA, STÄMNINGSFULLA DENNA BRIST DET HENNE.
SAMLADES ELLER PÅ NYCKLARNE VÅRT OFTA, GANDE MED ÄRO VISSERLIGEN MEN FÖRVARADES EJ SÅDANA ARBETE, SAN, ELLER SOM STODO VÖRDNADSFULLT L Y F T A N D E P Å HURU DE UTANFÖR MANRINGNINGEN, VID KYRKBESÖKANDE KYRKAN, FÖRSTA VÄNTANDE MÖS- MÄNNEN, PÅ SAM- LJUDET D Ä R A F A N D Ä K - T — t.
M (tt » m u l e n m o r g o n g ö r k l a r d a g », d e t ä r ett o5© g a m m a l t o r d s p r å k, s o m v i h ö r t s e d a n v i v o r o b a r n, o c h s o m vi, själfva sett o c h erfarit m e r än e n g å n g, s e d a n vi b l e f v o s t o r a.
M e n m o t s a t s e n, att k l a r m o r g o n g ö r m u l e n d a g, d e t h ö r m a n s ä l l a n s ä g a s, o c h d o c k ä r d e t t a ett f a l l, s o m h e l t s ä k e r t l i k a o f t a i n t r ä f f a r, ty l i k a lätt s o m s o l e n g e n o m t r ä n g e r m o l n e n o c h f ö r s k i n g - r a r d e m, l i k a lätt f ö r s v i n n e r h o n f ö r o s s i m o l n; så är å t m i n s t o n e m i n tro.
G r o s s h a n d l a r e B e n g t B r o m a n s a t t i sitt r u m m e d gårdagens tidning framför sig; läsningen tycktes d o c k icke v i d a r e intressera h o n o m, ty b l i c k e n for oroligt upp o c h ned öfver spalterna.
O c h allt emellanåt dök handen ned i västfickan o c h drog upp klockan.
Det var m o r g o n, o c h en klar aprilsol lyste vän- ligt in g e n o m fönstret, m e n den k o m bristerna i r u m m e t s m ö b l e r i n g att f r a m t r ä d a p å ett o b e h a g ligt s ä t t.
D e t v a r ej b l o t t m ö b l e r n a i g r o s s h a n d - l a r e n s r u m, s o m ej l ä m p a d e s i g f ö r s t r å l a n d e s o l - l j u s, ä f v e n v ä g g a r o c h t a k t å l d e ej d e n n a s k a r p a dager, o c h kakelugnen borta i hörnet l ä m n a d e m y c k e t ö f r i g t att ö n s k a.
Själfve grosshandlaren d ä r e m o t h a d e ett v a c k e r t a n s i k t e, s o m t o g s i g m y c k e t b r a ut i s o l e n, o c h p å hvilket å l d e r d o m e n ä n n u ej t r y c k t n å g o n s t ä m p e l; d e t h a d e o c k s å v a rit l i t e t f ö r t i d i g t, t y h a n v a r e n d a s t n å g r a o c h 4 0 år g a m m a l.
N u slog klockan i salen half t i o!
Det v a r d å f ö r m ä r k v ä r d i g t, att a l d r i g f r u k o s t e n k u n d e bli i o r d n i n g, o c h ä n d å b e s t o d d e n n u f ö r t i d e n e n d a s t i kaffe o c h s m ö r g å s, o c h det b o r d e väl snart k u n n a bli färdigt!
Grosshandlaren var en punktlig o c h ordentlig h e r r e, o c h h a n v i l l e v a r a p å sitt k o n t o r k l.
1 0 h v a r m o r g o n o c h h a ' s i n f r u k o s t kl. 9, s e n a s t e n k v a r t ö f v e r, f ö r att s l i p p a s l ä n g a i s i g m a t e n o c h s e d a n g n o i väg s o m en skolpojke.
Men denna hans rimliga o c h enkla önskan blef s å s ä l l a n u p p f y l l d, o c h s o m s c e n e r o c h g r ä l in- funno sig där i huset h o n o m förutan, kände h a n i n g e n l u s t att ö k a d e r a s a n t a l, u t a n t e g o c h lät sig n ö j a i det längsta.
G r o s s h a n d l a r e n h a d e gift s i g f ö r ett t i o t a l år sedan med sin k u s i n A n n a Broman.
De h a d e gått o c h hållit af h v a r a n d r a s e d a n långt tillbaka i tiden, o c h när a n d l i g e n h a n s e k o n o m i s k a ställ- n i n g tillät, att d e .gifte s i g, s e g l a d e d e ut p å lif- vets o c e a n m e d stora f ö r h o p p n i n g a r o c h strålande ögon.
D e t v a r ett litet, m e n s å n ä t t o c h p r y d l i g t h e m, h a n f ö r d e s i n A n n a til!, o c h d ä r s v ä f v a d e h o n omkring s o m en liten elfva, spred o r d n i n g o c h trefnad i hvarje vrå o c h j u b l a d e o c h s j ö n g s o m e n f å g e l, n ä r g r o s s h a n d l a r e n efter s l u t a d t a r b e t e k o m hem o m kvällarne.
Ja, d e t v a r d å d e t!
T i d s b j u l e t h a d e s n u r r a t o m m e d s i n v a n l i g a h e j d l ö s a fart o c h f ö r ä n d r a t m y c - ket.
F ö r s t k o m där e n l i t e n l j u s l o c k i g p i l t till v ä r l - d e n o c h blef » tredje m a n ».
Visst tog h a n m e d sig m y c k e t a f m a m m a s krafter, m e n d e t v a r ä n d å e n s å d a n g u d o m l i g f r ö j d att ä g a e n s å d a n d ä r l i t e n varelse.
Han kallades Carl, o c h p a p p a var genast f r a m m e o c h v i t s a d e o c h k a l l a d e d e n lilla f a m i l j e - trion » abc boken ».
Men b o k e n var i c k e f ä r d i g d e n g å n g e n, för i r a s k f ö l j d efter h v a r a n d r a k o m d ä r .pilt p å pilt, — D a v i d, Erik, F r i t z, G e r h a r d o c h H a r a l d!
Där b l e f det ä n d t l i g e n p u n k t, o c h d e t v a r p å tiden, för A n n a s kratter v o r o alldeles u t t ö m d a.
Det f a n n s tider, d å h o n låg o c h u n d r a d e, o m d e t s k u l l e f o r t s ä t t a h e l a a l f a b e t e t ut, ä n d a n e d till x, y, z, å, ä, ö, f ö r d å v i l l e h o n d ö, m e n s å b l e f d ä r ett litet s t i l l e s t å n d f ö r h e n n e i d e n v ä g e n åt- m i n s t o n e, fastän det k o m r u b b n i n g a r p å a n d r a håll.
D e n lilla n ä t t a v å n i n g e n m e d s i n a m å n g a m i n - n e n fick b y t a s ut m o t e n s t ö r r e, m i n d r e v a c k e r, ty d e n g a m l a blef för trång.
O c h utgifterna ö k a d e s för h v a r j e d a g; o c n in- k o m s t e r n a?
— J a!
d e r ä t t a d e s i g i c k e a l l s efter det, utan h a d e t v ä r t o m u n d e r d e sista åren m i n - skats.
O m o r s a k e n till d e t t a s e n a r e v a r b r i s t p å af- f ä r s g e n i h o s g r o s s h a n d l a r e n e l l e r t i l l f ä l l i g t v i s då- l i g a t i d e r, d e t v e t j a g e j, m e n f a k t u m är, att de m i n s k a t s, o c h d e t fick s p a r a s p å a l l a h å l l o c h k a n t e r, f ö r att d e t s k u l l e k u n n a g ä i h o p, d e b e t o c h c r e d i t, o c h ej b l i s k u l d e r af.
D e t h ö r d e till g r o s s h a n d l a r e n s p r i n c i p e r (m y c - k e t a k t n i n g s v ä r d a p r i n c i p e r), att m a n a l d r i g får l e f v a ö f v e r s i n a t i l l g å n g a r, o c h d ä r f ö r lefde h a n o c k s å g a n s k a magert nu för tiden.
M e n det sörjde han i c k e s å m y c k e t för, han sörjde m e r för sin A n n a.
H o n h a d e blifvit s å gräsligt f ö r ä n d r a d, o c h af h e n n e s f o r n a munter- het o c h sprittande lifslust f a n n s ingenting kvar.
Han frågade h e n n e mer än en gång, hvart den t a g i t v ä g e n, o m d e n flugit » m e d g r å g ä s s e n », m e n h a n l i c k ej n å g o t s v a r.
J a g t r o r f ö r m i n d e l, att d e n flugit i p o j k a r n e, f ö r d e v o r o a l l a s e x k r y a, friska o c h g l a d a o c h lefde o m där h e m m a i b l a n d, så det gick alldeles r u n d t i h u f v u d e t på s t a c k a r s mamma.
H o n h a d e d e s s u t o m blifvit så ytterst n e r v ö s; då a n t i n g e n b a r a g r ä l a d e o c h s n ä s t e h o n, eller o c k s å grät hon.
N ä r h o n grät, det var d å v ä r r e än allt a n n a t, tyckte g r o s s h a n d l a r e n, d å s t o d han d ä r a l l d e l e s r å d v i l l, o c h i sitt s i n n e s v o r h a n t y s t ö f v e r d e f ö r d ö m d a n e r v e r n a, » s o m f ö r s t ö r a allt h v a d k v i n n f o l k h e t e r o c h far i k r i n g m e d d e m s o m o n d a a n d a r o c h p l o c k a r totalt b o r t allt det g o d a i n o m dem. » O c h så h a d e det s m å n i n g o m gått d ä r h ä n m e d d e m, att g r o s s h a n d l a r e n efter s l u t a d t a r b e t e i c k e a l l s l ä n g t a d e hern, t y h e m m e t b e s t o d n u f ö r ti- den i g a n s k a otrefliga, o o r d e n t l i g a r u m, d ä r s e x bullrande, själfsvåldiga pojkar yrde omkring, o c h där hans f o r d o m så s t r å l a n d e lilla h u s t r u gick o c h såg ut s o m en m a t y r o c h sällan eller aldrig h a d e ett l e e n d e e n s att s k ä n k a h o n o m.
O c h h o n!
h o n l ä n g t a d e v i s s e r l i g e n efter k v ä l - l e n, m e n ej a f d e t s k ä l, att h e n n e s m a n d å k o m h e m, n t a n d ä r f ö r att s ö m n e n då tystade mun- n e n p å b a r n e n o c h d e t i n t r ä d d e ett v i s s t l u g n i h u s e t, o c h l u g n o c h h v i l a var, j u s t d e t h o n b e - höfde.
H o n l ä n g t a d e efter n a t t e n f ö r att få b l i en- s a m m e d s i n a t a n k a r o c h ej s t ö r a s a f a n d r a l j u d.
D å g i c k h o n i g e n o m s i t t lif o m o c h o m i g e n o c h b a r a u n d r a d e, h u r d e t h a d e k u n n a t bli s å eländigt alltsammans.
V o r o icke alla d e s s a väl- s k a p a d e b a r n en stor G u d s gåfva, o c h var det icke kärleken, en ö m s e s i d i g kärlek, s o m skänkt d e m lifvet?
O c h ändå, hur lycklig var h o n icke förr m o t nu.
Hon t y c k t e i b l a n d, att allt v a r h e n n e s fel och nästa morgon skulle hon börja ett nytt lif, l a uti m e d f r i s k a tag, f ö r s ö k a att b r i n g a o r d - ning i det enkla h e m m e t, v a r a vänlig m o t m a n - n e n, l å t a bli o c h g r ä l a p å j u n g f r u r n a, f ö r s ö k a s y s - s e l s ä t t a s i g m e d b a r n e n litet m e r, t i l l r ä t t a v i s a d e m l u g n t o c h i c k e i v r e d e o.
A l l a d e s s a g o d a f ö r e s a t s e r h a d e h o n fattat m e r än e n gång u n d e r nattens stillhet, m e n h o n s a k n a d e så fullkomligt all v i l j e k r a f t o c h e n e r g i; o c h när morgonen k o m o c h h o n skulle realisera d e m, flögo de i stället sin k o s s o m a g n a r för v i n - den.
Hon n ä s t a n f ö r a k t a d e s i g själf, o c h m å n g e n g å n g efter ett häftigt u t b r o t t m o t m a n n e n e l l e r b a r n e n föll h o n i gråt, grät bittra tårar.
Ibland k ä n d e h o n e n s å d a n l u s t att a n f ö r t r o h o n o m, s o m ju s k u l l e v a r a h e n n e s s t ö d g e n o m lifvet, h u r b e - k l ä m d h o n var i hjärtat, o c h hur g ä r n a h o n ville bli en n y m ä n n i s k a, m e n han h a d e k o m m i t så långt ifrån h e n n e u n d e r de sista åren, de g i n g o där nästan i h e m m e t s o m två paralella linier, o c h h o n v a r s å s ä k e r p å, att all h a n s k ä r l e k till h e n n e var slut, o c h det var n o g d e t s o m m e r ä n allt a n n a t f ö r d y s t r a d e h e n n e s lif.
O m h o n ä n d å h a d e fått d ö, m e d a n lifvet l å g s å s o l l j u s t framför
IDUN 438 jag efteråt särdeles intressant såsom ett kriteri- um på, huru jag förvaltat mitt pund (— det är minsann hvarken två- eller femfaldigt).
» Last but not least » kommer hushållsjournalen, där allt uppföres, som går till mat och dryck.
För redans skull upplägges ett särskildt hus- hållskonto, där endast summan af journalen står utförd hvarje månad, likaså ett för dioerse.
På kassakontots motsatta sida skrifver jag den sista i hvarje månad den gemensamma summan, d. v. s. den som finnes utförd i andra ko- lumnen på inkomstsidan, och ef ler de tolf må- naderna skrifver jag upp hyror, skatter, barnens skolafgifter, jungfruns lön och alla utgifter, som äro förenade med familjens uppehälle och nöd- torft.
På så sätt vet jag precis, hvad som gått åt under året, jämför med den bestämda inkomst min man har och vet så, om jag hjälpt till att ruinera honom eller bidragit till höjande af fa miljens ekonomi.
Besväret är så litet och tillfredsställelsen så stor — vanligen sköter jag min kära bok om kvällarne, sedan allt är lugnt och jag har min stund för mig själf.
Och får jag för min del er känna, att sedan jag kom att börja med alla dessa » konton », så är hushållsboken på mitt skrifbord ingen lång ledsamhet mera, utan anses som en kär vän, hos hvilken jag mången bekymmersam stund funnit goda råd och hämtat nya krafter.
Och den nyttan har den äfven, att den käre gub- ben ej så ofta brummar sitt » du måste hushålla », ty i min bok har jag mitt försvar — förut fam- lade jag liksom i det tomma intet, suckade och trodde, att ingen var ett sådant vidunder att miss- hushålla som jag — men nu, kom nu.
Xantippe.
Hatten.
Kostym-kåseri af Comme il faut.
fKpsatten af för hatten, mitt herrskap!
Denna 2Jj^ " » påtagliga hufvudsak med inre öfver- tygelse » — som en vitzig definition lyder — kan yfVas af anor högre och mera lysande, än man skulle tro.
Den har under flydda sekler varit en symbol, en lösen, en under- pant på ämbeten och värdigheter, på fri- och rättigheter.
Den är ännu en af de mest iögonenfallande delarne af toaletten: en smak- full hatt kan försona mångt och mycket, som brister i den öfriga dräkten, en ful och smak- lös hatt förstör effekten af den i öfrigt ut- söktaste toalett.
Hatten har i alla tider varit en symbol på friheten.
Blott den frie romerska med borgaren egde rätt att under Saturnalierna bära den spetsiga hatten, » pileus »; slafven var det förvägradt, när han frigafs skedde det under öfverlämnandet af en hatt.
Efter Caesars mord läto Brutus och Cassius, som tecken på statens nyvunna frihet, prägla mynt med en hatt på.
— Och när Nederländerna afskuddat det spanska oket, präglade de mynt med alldeles liknande stämpel: en hatt mel- lan två korslagda svärd.
— Under medel- tiden skedde iklädandet af de flesta värdig- heter och ämbeten medels öfverlämnandet af en hatt.
Så uppstodo kurhattar af purpur och hermelin, kardinalshattar af purpur med guldtofsar.
Sedan järnrustningarna försvun- nit med uppfinningen af krutet, vardt hatten den militäriska hufvudbonaden par préférence och tecknen på nation och militär rang ut- märktes på densamma.
Ännu under Fredrik den stores dagar var inom tyska hären hatten enda tecknet på militär rang, eljes voro alla uniformer lika.
• — Hatten var äfven tecken på akademisk värdighet.
V i d medeltida uni- versitet och ännu ett stycke in i nyare tiden bar rektor en furstehatt med hermelin och doktorerna buro enfärgade, skarlakansröda hattar.
Som bekant sker ännu utnämnandet af teologie och medicine doktorer medels öfverlämnandet a f.
en hatt (en vanlig cylin- der klädd med veckadt siden).
Liksom hatten var ett hederstecken, kunde den ock vara en symbol för motsatsen.
Be- dragare och svindlare, som smiddes vid skam- pålen, fingo bära höga spetsiga hattar, i Tysk- land gula, i Frankrike gröna.
Vid de span- ska autodaféerna buro kätfcarne höga hattar, på hvilka målats djäflar.
För öfrigt är striden mellan » hattar och mössor » allt för väl känd från vår frihets- tidshistoria, och i England kämpade på Oliver Cromwells tid kavaljerer och » rundhufvuden » eller » rundhattar ».
— Till hattarnes kategori i vidsträcktare mening får man väl ock räkna den från franska revolutionens historia kända » frygiska mössan », som ännu kröner Ré- publique franeaises stolta hufvud.
* * Antikens folk buro vanligen hufvudet obe- täckt — den enda hufvudbonad man kände till var den militäriska hjälmen.
Dock bru- kades stundom, vid dåligt väder eller på re- sor, låga hattar af groft ylle.
Seden att i allmänhet bära hufvudet betäckt i det fria daterar sig från långt senare tider, under medeltidens första århundraden gick man med ohetäckt hufvud.
Hatten uppträdde först i Frankrike, liten, rund, med låg kull och bredt brätte, vanligen grå till färgen.
Den första filthatt historien känner till bars af Carl V I I vid hans högtidliga intåg i Rouen; den var föremål för allmän upp- märksamhet och största beundran.
Länge betraktades hatten som den högsta lyx, ett tecken på hög rang och rikedom.
Bruket af densamma utbredde sig snabbt, naturligt- vis först bland de högre kretsarne.
Redan i fjortonde århundradet finns ett hattmakare- skrå i Niirnberg, och i sextonde århundradet berättas som en gammal sedvänja, att Worms, för att låta bekräfta sin tullfrihet, årligen sände gesandter till Frankfurt am Main att öfverlämna en » Biberhut ».
I alla fall måste en slik hufvudbetäckning varit ett föremål af stort värde.
% Att följa Äcrr-hattens skiftande former och växlande öden, från den lilla, grå filthatten på Ludvig I X: s tid till trettioåriga krigets plymprydda, med breda, uppvikna brätten, från Fredrik den stores väldige tremastare till Napoleons lilla, egendomligt formade hatt, från Karl X I L s enkla trekantiga filthatt till våra dagars cylinder, » stukis », » storm », » kaminrör » och hvad allt den kallas — det vore för långt och långtrådigt för lite hvar i allmänhet, enkannerligen för » Iduns » läsarinnor!
En blick på dam-hattens anor således!
Antikens kvinna bar hufvudet obetäckt, medeltidens senare århundraden brukade huf- vudduk eller en löst virad slöja.
Damhattarne uppkommo ungefär samtidigt med herrhattarne och voro dem i allo lika.
I början begagnade damerna hatt endast på resor och jakter, särskildt då de sutto till häst och sökte komma den manliga dräkten så nära som möjligt — liksom än i dag herrhatten bibehållit sig som hufvudbonad för damer i riddräkt I början af nyare tiden försvinna alldeles slöja, duk och hufva, den mjuka, veckiga baretten blir den gängse hufvudbeklädnaden.
; Håret, som förut burits doldt, börjar allt mera få lof att visa sig, och mot slutet af femtonhundratalet friserades det upp och bands ihop under den styfva, tina, spanska hatten eller stuarts-baretten — de båda då moderna hufvudbonaderna.
Sjuttonde seklets början utmärkes af ett olidligt virrvarr af hatt-former: höga och låga, flata och spet- siga, mjuka och styfva.
Inom kort hade alla dessa modets dagsländor i hattväg lefvat ut sitt korta lif, det blef modernt för yngre damer att gå med obetäckt hufvud, de äldre buro » en tingest, som knappast var af ett äpples storlek och ändå skulle ha namn, heder och värdighet af hatt » (som en sam- tida författare uttryckte sig).
Och så kom sjuttonde seklets slut med alongeperuken, med puder och smink och denna konstmessiga hårbyggnad, som efter en berömd dam vid franska hofvet kallades fontange, en chevelyr, som måste hållas uppe af en ståltrådsställ- ning, nådde en höjd af hufvudets dubbla längd och därtill täcktes af ett terassformigt tak af spetsar.
Icke vågade en stackars hatt sig upp på denna svindlande höjd!
Hårskruden sjönk, men hatten kom ej igen.
Håret smög sig krusadt om hufvudet och smyckades med spetsar och blommor, hvilka mot sjuttonbundratalets midt vuxo ut till riktiga hufvor.
Längre fram antogo de än formen af en turban, än af ett åtsittande grekiskt hårnät.
Med barocktiden, pösdräktens period, hade hattens förnedringstid börjat, rococo-tiden ville ej veta af den och revolutionstidens grekiska moderiktning tolererade den lika litet.
Nu kom den igen, mot revolutionens slut, stor, styf, pösande, med kolossala brätten.
Nå, det väldiga brättet måste till en början fästas upp, sedan vikas ner, därpå försvann det helt och hållet och hatten vek alltjämt likformigt från pannan till nacken, tills den nästan blott var ett skydd för denna.
Så började den växa igen, och åter lefver hatten, i alla former, i alla stoff, i alla färger.
Hatten af för hatten!
Huslig ekononomi och matlat / ning.
Till lärarinnor i huslig ekonomi och praktisk matlag- ning ha utexaminerats vid Ateneum för flickor i Stockholm fröknarna Karin Adlerz, Ruta Ström- berg och Ingrid Searlling.
Examen omfattade så väl pröfning af insikter och färdigheter i ämnet som teoretiskt och praktiskt undervisningsprof med eleverna i läroverkets högsta klass.
De gamlas, moder.
Föreståndarinnan för borgerskapets änkebus vid Norrtullsgatan, fröken Augusta Drysén, som här om dagen kunde fira 20-års-dagen såsom innehafvarinna af denna be- fattning, fick mottaga många rörande bevis på den tacksamhet, som de gamla änkefruarna hysa för henne.
Alla uttryckte sin stora belåtenhet med den goda omvårdnad, som hon ägnat dem, och det trefliga hem, som hon vetat att bereda dem.
Flere af dem öfverlämnade till jubilaren smakfulla presenter — mestadels alster af deras egen flit.
Sålunda uppvaktade en 83-åring med ett stick- ningsarbete, som i minutiöst utförande skulle ha hedrat hvilken som helst yngre och mera arbets- för.
Från anhöriga till dem, som på lifvets sen- höst funnit vård å änkhuset, och från många anda håll ingingo därjämte pr telegraf och an- norledes gratulationer och tacksägelser.
Våra författarinnor inför utlandet.
Gerda Meyerson, den unga svenska författarinnan, vistas för närvarande i och för litteratur- och språkstu- dier i Dresden.
Hon höll nyligen i » Litterarische
GESELLSCHAFT FIIR HERREN U N D D A M E N » DE SVENSKA LIDGREN SKRIFSTÄLLARINNORNA ETT FÖREDRAG O M ANNE O C H VICTORIA BENEDICTSON.
JOURNAL, DE CHARLOTTE ENLIGT DRESDNER FÖREDRAGET, LÄR KÄNNANDE D E T S A M M A HATVA VUNNIT FÖR INNEHÅLL OCH LEDIG V A R M T ER- VI En ny fru Kovalevsky?
NAMN MISS TORSGRADEN M E D GLANS SATURNUS ' SPÖRSMÅL VETENSKAPERNA.
OCH BESVARADE LÖS TERNA SETT NES VÄRDEFULLA ANSTÄLLD TANDET SÄTT, KLUMPKE TILL HEN- PROF. MISS HAR EN SYSTER S O M ÄR LÄKARE, E N A N N A N MERA HVILKEN BRAST Silfverbröllop.
SEDAN OCH ERIK I MR 5 0).
D A G TJUGUFEM O C H J A G LOFVADE D Å V A R ALLT SOL O C H LJUS.
O C H LJUFT ALLT H V A D LOG O M K R I N G ÄLSKADE — ÄR KOMMO TIDER AF — EJ PRECIS NÖD VANSINNETS MIG HÖJDER DEN MULNA DAGEN TJÄNARINNEDRÄKTEN O C H JUNGFRUR MANNEN » ENA P Å, S O M O M ALDRIG B E - F U N N I T S TILL, O C H S Å TRASKAR O C H FÖRE OCH O M K R I N G SOM FÖR B Å D A ÄRO N Y A O C H S V Å R A, K A N H O N FÅ M A N N E N LIFVET, TILL M E D D E N LJUSA, TAR HONOM ATT G Ö R A O C H D E T ÄR D O C K VIDA P Å VÄGAR, DÅ — JA!
DET MÖJLIGA STÖRRE Ä N DET STORMEN AF D E N KÄRA BLEF ÄFVEN SÅ SKALL J A G SÄGA KOMMANDE A F RECIDIV — BLIR FUL.
UTFOR- ALDRIG SÄG NU BARA SNÄLLT: DIG — TILL ATT: E N Ä L S K A D H O N ICKE J A G SKALL FÖRE- KVINNA GRÅTER.
ALDRIG GÖRA S Å D E T ÄR EJ V Ä R D T LJUSET.
SKULL. » NEJ!
ATT S Ö K A LÄNGE J A G SKALL ALDRIG GÖRA SÅ MER — J A G ÄR EJ BÄTTRE J A G D I N SKÖNHET, DOCK KNÄ A.
M dyrkar M E N: JAG FÖR D E N — EJ D I N S K Ö N H E T.
S Å LÅNGT DESSUTOM MED N U ÄR SOLEN SPEGELN, — Jfr FRAMME.
N U HAR JAG INGEN SÅ J A G HAR H O N O M.
FULHET INNEHÅLLSFÖRTECKNING.
Ingeborg W e s t f e l t - E g g e r t s; af Alexis.
— MINNS D U D E N DAGEN D E T V A R U T E M E D Till det gamla och det n y a å r e t; poem af Amalia OCH T R Ä G N A O M S O R G E R.
Fahlstedt.
— V å r a barns tempelbesök; af Fanny Chrysander.