Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alf sägs i ÄrfdaBalken.” 18 ff. ”Eger någon Inteckning uti flera Fastigheter, för samma fordran, utan att uppgifvet är, för hvad del deraf hvarje Fastighet särskildt häftar, och hafva andra Borgenärer, å samma tid eller sedan, låtit inteckna en eller annan af dessa Fastigheter; då må han ej låta sin Inteckning i någondera Fastigheten särskildt dödas, utan att antingen alla Inteckningshafvare, 1288 LaglJtskotttts Bctinknnden. som med honom lika ratt ega, så ock de hvilkas Inteckningsrätt sednare är1, dertill samtyckt eller och hvardera Fastighetens särskildta varde, i förhållande till de ofri» ge genom laga värdering ar utrond, och i mån deraf hvarje Fastighet påförd den del af InteckningsSunnnan som sig derå belöper, samt i sednare fallet, afskrifning å hufvud förbindelsen skedt, till det belopp, hvarföre den intecknade Fastigheten häftar, som från Inteckning skall lossas.
Är det sådan Bruks eller annan Egendom» som i 11 §. finnes upptagen, hvilken gemensamt blifvit intecknad och särskild
Inteckning å samma tid eller sedan blifvit beviljad, då må egaren af den gemensamma Inteckningen ej låta densamma i någondera Fastigheten särskildt dödas, utan att alla Inteckningshafvare, som med honom lika rätt ega, så ock de, hvilkas inteckningsrätt sednare är» dertill samtyckt.
Sker annorledes eller låter han Inteckningen i någondera Fastigheter förfalla; nju» te ej annan rätt i de öfrige, än näst efter sista Inteckningshafvaren.’1 19 §•
”Borgenär» som för sin fordran fått Inteckning uti flera Fastigheter, må ej till minskning af annans rätt, åom å samma tid, eller efter honom, låtit des fordran intecknas Lag Utskott ti: Sitdnkandeit. 1289 1 endera Fastigheten, njuta ur denna sednare betalning till högre belopp, än det hvarföre densamma, på grund af värdering å de gemensamt in tecknade Fastigheterrte* bör häfta.
Är det Bruks eller amian sådan Egendom, hvarom i ii §. förmäles, som gemensamt blifvit intecknad, och särskild Inteckning å samma tid eller sedan i derunder lydande Fastighet är beviljad, gånge ej ur denna sednare betalning för mera, än som i de andré Fastigheterne bris* ter.” Herr Borgmästaren Hagander anförde.4 ”Jag finner visserligen lika med Utskottet, att RiksdagsMannen Cederborgs förslag icke bör antagas: alt 18, 19, och 20 §. §. af In* teckningsLagen stå i nära samband med hvarandra, och att en del af de olägenhe* ter, hvilka vid deras tillämpning möjligen uppstå, kunna af vederbörande säkegaré sjelfva föreses och äfven förekommas; mert olägenheterna äro emedlertid af den art att de förtjena Lagstiftande Magtens hela Uppmärksamhet; hvadan jag och ansett en närmare utveckling af sjelfva Lagens be* skaifenhet vara åtminstone icke olämplig.
Om en Gäldeiiärs flere Egendomar (N:o 1 och 2) blifva intecknade för ert Borgenärs (B) fordran t. ex. 1000 R:d, utan att denne lägger någon viss del af sirt fordran på den ena eller andra Egendo* men; och en annan Borgenär (C) derefter LagUtskottets Betänkande* J2QO Lagutskottets Betdnkandcn. vinner Inteckning särskild i den ena af dessa Fastigheter (N:o i._) för t. ex. 4oo R:d; så uppkommer mellan dessa Borgenärer ett rätts förhållande, hvars allmänna regel är denna: att den ena ej får så begagna sin rätt j att han, utan nytta för sig sjelf j dermed skadar den andra.
Det är denna rättsregel, hvarpå 19 §. i 1818 års InteckningsLag sig grundar, då der uttryckes, att en sådan Intcckningshafvare, som (B) icke får af Egendomen N:o 1 taga mera, än bristen, sedan han först hållet sig till N:o 2.
N:o 1 icke vore värd mera än 5oo R:d, men N:o 2 värd 900, så att hela värdet af båda gör 1400 R:d; så säger man med rätta, att Inteckningshafvaren (C,) som på dessa Fastigheter utlånar 4oo R:d, hai' full säkerhet antingen han låter inteckna hegge eller endera.
Ty om han ock tager inteckningen i blott N:o 1 så är der full säkerhet för 4°°
R;tl efter förutnämnde regel, enligt hvilken B, vid utsökandet af sina 1000 R:dr får göra det afseende på C:s rätt, att 900 R:dr tagas*utur N:o 3 och bristen af N:o 1.
Så rättsenlig emellertid berörde 19 §. än synes; kunna likväl fall uppstå, då det blifver rent af omöjligt, att densamma efter bokstafven värkställa; och Herr Grefve tyint har derpå i dess anförande ganska ngfcigt anvisat.
Om t. ex. en, Borgenär först fått generel inteckning å Egendoxnarno N:o 1 och 3 och Borgenärerne LngUtskottcts Betänkande*- 1291 B och C derefter vinna inteckning, den förre i N:o 1 och den sednare i N:o a, så påstå håda med lika rätt, att endast bristen skall tagas hos hvardera.
Den ene påstår nemligen, att generelle Intecknings-» liafvaren först skall låta sälja N:o 2 och taga fyllnaden af JNT:o 1, och den andra deremot, att N:o 1 skall säljas och bristen tagas af N:o 2.
Dessa påståenden upphäfva hvarandra.
Detta synes svårt att hjelpa, om icke dermed att i InteckningsLagen införa den grundsats, som Lagstiftande Magten i Bajern antagit: att nemligen sedan en generel Inteckning föregått, efterföljande Specisla Inteckningar behandlas såsvin vore de äfven gener ela j dock med iakttagande af tidens ord. ning dem emellan.
Om denna grundsats, hvar af 19 §. är ett speciell och i de fleste fall användbart uttryck, tillämpas på nyssnämnd fråga; så jernnäs Intecknings» egarnes påstående och all motsägelse upphörer.
Borgenären A tager, nemligen först sin fordran af hela Massan och resten delas pro rata emellan Borgenärerna B, och C.
Det ser väl vid första anblicken underligt ut, att derigenom en speciel inteckning kommer att njuta lika rätt s(»m om den vore generell.
Men denna rätt är en nödvändig följd af ofvan anförde rätts-regel, sammanlagd med sjelfva ideen af en på publicitet fotad hypotlieks
Lag, som naturligtvis afser full säkerhet för en intcck - 1292 LagUti kottetsBetånknnHen. nåd fordran, huru den än må utgå.
Det måste ock visserligen förefalla fremmande, att en speciel Inteckningshafvares ställning blifver enahanda, som om han sökt Inteckning uti båda Fasligheterne.
Men det ligger i sjelfva ställningens natur då en föregången universell inteckning gjort de förut särskilda Fastigheterna till ett enda helt.
Antagandet af ofvannämnda grundsats medför följande vigtiga resultat: 1:0
Att man icke tvingas till styc kad försäljning utan liar full frihet att i massa sälja alla under ett generelt hypothek begripna Egendomar, då sådant försäljningssätt kan finnas mest inbringande; 2:0
Att man undgår den fatala ut vägen med värdering, hvars arbitraira beskaffenhet strider mot InteckningsLägens esprit, mot ideen af en vid publicitet bunden sakrättS lag och Som val ej måste kunna påtänkas såsom ett medel att bestämma Intcckningshafvarenas inbördes ratt; destomindre sorn sättet och grunderne för värdering af Fast Egendom i Sverige äro högst ofullkomlige. 3:o
Att den gör öfverflödigt att för bjuda Speciel Inteckningstagande, sedan en generel förutgått.
Ty då den har det med sig, att alla sednare speciela Inteckningar blifva behandlade såsom generella; så har det samma verkan, som om det ej vore tillåtet att taga andra än generella inteckningar, Lagutskottets Bethukanden.
I293 Jag har med det anförda haft endast för afsigt, dels att fästa en närmare uppmärksamhet vid Lagens nuvarande beskaffenhet, dels ock anvisa en möjlig utväg att förekomma de öfverklagade olägenheterna, i afseende pä bestämmandet af Borgenärers rätt inbördes, vid inteckningsliqvider.
Lii. E. N',o 186 Ankom den 10 Oct. 1823.
Ridderskapet och Adelns samt Hedervärda Bondeståndets Äterr emis ser af Utskottens Betä?ikanden under N:0 67 och <5p, angående yrkad ändring uti 23 §. octo upphåfvande af 25 §• uti Kongl.
Förordningen, den 15 Julii 18189 om Inteckning uti Fast Egendom.
Berörde Betänkanden hafva, tillika med fyra, andra LagUtskottets utlåtanden öfver 1294 LagVtskottits Betänkande«. yrkade ändringar uti förenämnde InteckningsLag, blifvit Återremitterade: af Högloft.
Ridderskapet och Adeln, i anledning af Herr Grefve Carl Gustaf Spåns'i anmärkning, att ehuru han icke hade någon erinran att göra vid ifrågavarande - arne Betänkanden, borde de likväl öfverlemnas till förnyad handläggning af Lagutskottet, för att i ett sammanhang med alla öfrige raotionerne, rörande InteckningsLagen, komma under Utskottets granskning; och af Hederv.
BondeStåndet, ur det skäl, att vice Talmannen Jon Jonsson, under yrkande äfvenledes af en så beskaffad gemensam granskning, såsom anmärkningar emot Utskottets Betänkanden afgifvit förslag till en ny HypotheksLag; men då Utskottet hvarken uti berörde Förslag funnit något yttrande, som utmärker stridig åsigt med ifrågavarande 2.ne Betänkanden, eller af den ytterligare granskning Utskottet företagit öfver de återremitterade Betänkanden och andre till Utskottets handläggning öfverlemnade motioner rörande InteckningsLagen, fått anledning att frånträda eller förändra de yttranden, Utskottet afgifvit uti förenämnde 2:ne Betänkanden under N:o 67 och 6g, blifva de härmed åter till Riksens Högloft.
Ständers pröfning vördsami igen öfverlemnade.
Stockholm, den 26 September 1823.
LngUtskottm Betänkande»; 1295: N:o 187.
Ankom cl. 28 Octob. 1823.
Betänkande ofver Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående upphäfvande af 8 §. i i Cc?/?.
UtsökningsBatken samt ändring af 2. §. z 45 Cap. MissgerningsBalkcn och öfverskriften till samma Capittel och Balk.
Till LagUtskottets åtgärd hafva Samtlige Respective RiksStånden remitterat följande:
(Se irsta Sami. 2:dra Band.)
Lagutskottet, som tagit i öfvervi* gande, hvad så väl denna Kongl. Proposition som de dervid fogade handlingar innehålla, anser sig böra vitsoi'da nödvändigheten ej mindre af förändrade straffbestämmelser för Uppbördsman i och för förskingring af Allmänna medel, än äfven af en Lag, som belägger hvarje förskingrande af medel, uppburne i och för Tjensten med enahanda ansvar, som vore Ämbetsmannen Uppbördsman.
Nödvändigheten i förra fallet grundar sig på den i Utskottets tanka felagtiga princip, som vår nu gällande Lag antager, LdgVakottits Bet Mandén, att Ämbetsmannen, om lian förmår ersätta det förskingrade, fredar sig derigenom frän idit annat straff, än tjenstens förlust, då deremot den, som ej mägtar gifva ersätt» ning, får umgälla denna oförmåga med sär» skildt ansvar samt till och med lifvets förlust, då likväl tillgreppet i oell för sig sjelf är lika brottsligt i begge händelserne, och straffets bestämmande således ej bör bera på den omständigheten, att Ämbetsmannen kan ersätta hvad han tillgripit; och i sednare fallet, eller hvad angår behofvet afen Lag, som belägger hvarje förskingrande af me* del uppbur lie i och för Tjeiisten med sam-* ma ansvar, antingen Ämbetsmannen är hvad man egentligen kallar Uppbördsman eller icke, och ehvad medlen tillhöra Kronan ändra Allmänna verk eller enskilde; så torde en billig enhet i Lagstiftningen för» dra, att, då brotten till deras grund äro lika, straffen äfven böra vara det.
Afvi» kelsen i förevarande ämne uti 1734 års
Lag ifrån denna annars öfverallt följde re-, gel torde härröra deraf, att den tiden Uppbördsman voro de enda sorn på en gång innehade
Större det allmänna eller enskilde tillhörige penningesummor,, och behof» yet har således endast emot dem synts påkalla en särskildt straffbestämmelse, till förekommande af tillgrepp.
Numera, då af hvarjehanda orsaker, en mångdubbelt större omsättning af Statens och enskild des Egendom eger rum, och den derunder genomlöper icke allenast Uppbördsmäns LagUtskcttetsBetänkaniien, 1297 Vitan äfven andre Ämbetsmäns händer, bör, efter Utskottets omdöme, enär inför rätts-» begrepp någon skillnad ej linnes emellan Uppbördsman och annan Tjensteman tillgrepp af medel, uppburne A tjenslens vägnar för Statens eller enskildes räkning, •>11 skillnad i deras bestraffning för dylikt brott äfven upphöra.
På sådan grund är äfven Kongl, Maj:ts nådiga Proposition stödd; och då vid betraktande af vådan för allmän och enskild säkerhet af Ämbets- och Tjenstemäns tillgrepp af medel som åt deras vård blifvit anförtrodde, de föreslagne straffgraderna förekomma Utskottet lämpade efter brotten, samt bristerne udden nu gällande Lagen således dermed äro aflmlpne; tillstyrker Utskottet,, att Riksens Höglofl.
Ständer mätte bifalla den Kongl.
Propositionen; hvarvid Utskottet likväl torde få fästa Riksens Höglofl.
Ständers uppmärksamhet derpå , att då de i Lagen utsatte gradationer i Straffen slutas sålunda: i Fjorton till Sexton år, om det går öfver Sextio Tusende, eller till Ett HundradeÅttatioTusende
Daler, orden: och derutöfver torde böra för fullständigheten skull tillsättas, emedan det annars skulle kunna tydas derhän, att tillgrepp utöfver beloppet af 180,000 Daler antingen icke kunde ske eller icke bestraffades.
Detta, tillika med någre Ledamöters Särskilda mening hemstalles dock vördsam-. 1298 Lagutskottet!
Bttånkanden. ligen Riksens Högloft.
Stockholm den 4 September igaik Utdrag af Protocollet, hållet hos Riksens Högloft.
Stånders Lagutskott den i(5 Augusti 1S23. S. D. Föredrogs Kongl. Majt:s af samtlige RiksStånden till Lagutskottet remitterade Nådiga Proposition, om upphäfvande af 8 §. i 1 Cap. UtsökningsBalken samt ändring af 2 §. 45 Gap. Missgernings Balken och öfverskriften till samma Capitel; och tillstyi’kte Utskottets fleste Ledamöter Bifall af den Nådiga propositionen, på sätt Betänkandet N:o 187 utvisar.
Herr von Hauswolff deremot uppläste ett så lydande skrifteligt yttrande: *’Efter mitt begrepp, om hvad som hör iagttagas vid stiftande af nya Lagar, så vida dessa skola blifva ändamålsenliga och hälsosamma utan kränkning af menskliglietens anspråk, måste afseende göras ej mindre på billighetens än på rättvisans fordringar, och på de såsom allmänna
DomareReglor framstälde sanna erindringar, att stundom högsta rätt varder största orätt, samt att vid all Lagstiftning, så väl som vid dess skipande, noga uppmärksamhet
Bör fästas på den felagtiges mer eller mindre elaka och Brottsliga afsigt och uppsåt, Lagutskottets Bttånkaniett. iagp och på den större eller ringare skada eller förlust, som varit eller blifver en följd af den beg&ngne öfverträdelsen af Lagens förbud.
Denna princip finnes efterföljd i de fleste civiliserade folkslags Lagar, oell med sorgfällighet iagtlagenuti vår, år 1734, antagne Lag, till och med uti den §. af45Cap.
MissgerningsBalken, hvarom nu är fråga.
Deruti befinnes, att i mån af Brottens grofhet och den skada som derigenom timar, bestraffningarne blifvit bestämde, ehuru det moraliska onda stundom är af lika hallt.
Således för olofligt tillgrepp af annor mans egendom stadgas böter till blott hälften af det tillgripnes värde, jemte hemlig skrift och aflösning, om detta icke öfverstiger
Tio daler, men i annat fall, att den brottslige skall stånda Tjufsrätt, det vill säga böta Try gånger så mycket som det stulna värdt är, eller ansvara med kroppen, och dertill undergå uppenbar kyrkopligt med Skrift och aflösning, ehuru ofta brottet emot moralitet och sedlighet är enahanda, men endast tillfället varit mera gynnande för den sistnämnde i dess afsigt, och skadan för den lidande derigenom blifvit mera känbar.
Vid frågor om ansvar då menniskolif är förspildt, stadgas, dels böter gradvis efter beskaffenheten af händelsen, dels och olika dödsstraff allt efter brottets egenskap och förbrytarens uppsåt.
I slagsmåls-saker på samma sätt o. s. v.
Äfvensom, efter Kongl. Majrts
Nådiga proposition, ansvaret eller fästningsarbetet skult 1300 Lagutskottet!
BetHnktindsn. le förstöras, i mån af den förlust Kongl, Maj:t och Kronan eller den enskilde blifvit tillfogad eller komme att vidkännas; jneii icke något afseende har blifvit dervid fästadt å den felagtiges moralitet, eller uppsåt och å den händelse då någon förlust icke timar , utan målsegandeii varder till fullo förnöjd.
Kronans eller annor mans medel eller gods, sorn en Uppbördseller Ämbets- och Tjenste man, i följd af sin Tjenst eller Ämbete, indrifvit eller blifvit ombetrodt kan likväl af honom tillgripas af olika anledning och i olika intention eller uppsåt, nemi. antingen för tillfället med vilja, föresats och förmåga att egaren lill samma gods eller medel till fullo förnöja, hvarigenom någon förlust honom icke tillskyndas, och något moraliskt ondt icke eller blifvit begånget; eller af en Gäldbunden och Banquerouteur, sorn saknar tillgång, att kunna ersätta hvad han tillgripit, och således, med fullt uppsåt att skada göra, förslösat hvad honom såsom Ämbets- eller Tjensteman varit ombetrodt.
— Till ex. en tjensteman varder antastad för sin enskilda skuld; innehar medel Kongl. Maj:t och Kronan eller enskild man tillhörige, och för att skydda sig från den hotande faran eller Chicanen, tillgriper dem för ögonblicket, efter han innan kort af sine Gäldenärer, eller för någon sin egendom som han ämnar afyttra, har att införvänta utväg till de ombetrodde medels ersättande, men varder dess - LngUtskottets Betiinhandcn.
131 förinnan för tillgreppet oell innan lian förväntat antastad, utan att då vara i tillfälle att genast kunna anskaffa hvad af honom fordras, men sedermera och efter lernnad lämplig anstånds tid realiserar sin. föresatts och sitt löfte, så att genom hans förvållande någon skada icke inträffar.
— E11 annan åter, med full kännedom örn sin oförmögenhet gör enahanda tillgrepp och enär han varder derföre tilltalad, kan icke erbjuda någon ersättning, utan uppsåtligen tillskyndar Kongl. Majit och Kronan eller den enskilde en betydlig förlust och utmärker sig uppenbarligen såsom Bedragare och ovärdig det förtroende honom varit lemnadt.
— Kunna eller bora desse personers så olika handlings-sätt betraktas i lika Synpunct och derföre lika strängt bestraffas , eller såsom ock kan inträffa, den forre till och med beläggas med drygare ansvar än den sednare, hvilket dock kunde hända, om summan, den förre begagnat öfversliger de medel, som den sednare förskingrat, ehuru den förres förseelse icke kan stämplas annorlunda än lika med den, Som utan tillstånd nyttjat ombetrodt gods, då deremot den sednare måste anses såsom tjuf eller bedragare.
Af desse skäl och anledningar samt 1 öfverensstämmelse med hvad som förut är stadgadt i omförmäldte Lagrum 45 Cap. 3 §.
Missg.Balken, och till förekommande af de Chicaner eller förföljelser, som eljest kunde tillställas emot nitiske och välsin - 13O2 Lagutskottet!
Bet Hukande >t. nade Ämbets oell Tjenstemän, äfven för små händelser, anser jag billigt vara, att den Uppbörds och Ämbetsman, sorn blott för tillfället begagnadt Kongl. Måjfts och Kronans efter enskilt mans om händer hafde medel, men efter tillsägelse inom lemnad skälig anstånds tid dem åter anskaffar, skall, i analogie med Lagens stadgande i 12 Cap. 4 §•
Hand.Balken, höta dubbelt emot hvad i detta Lagrum stadgas eller 20 Daler S:mt med 6 R:dr 32 sk.
Banco, samt tilläfventyrs på kortare eller längre tid från Tjenstebefattningen Suspenderas, men deremot 0111 han sådane medel förskingrar, utan att kunna dem återgälda, umgälla sitt brott, såsom uti Kongl. Majrts
Nådiga propositioner föreslaget är.
—Anhållandesatt denna min särskilda tanka eller reservation må med Betänkandet till Respective RiksStånden åtfölja.”
Härmed förenade sig Herr Docloren Fornander och RiksdagsFullmägtigen Fehr Bengtsson.
Ex Protocollo, Joli, Jac. Kleman.
Lagutskottets Betänkandets, 1303 N:o 188.
Ankom den 28 Oct. 1823.
Betänkande ofver Herr Jacob Linströms Memorial, angående bestämmande af lika ansvar för Lands Secreterare och ConsistoriiNotarier som förskingra Allmänna eller enskifta medel, med hvad Lagen uti 45 Cap. Miss ger ningsBalken stadgar för uppbörds?nän.
BorgareSlåndet liar till Lagutskottet reihitteradt ett Memorial af Herr - Jacob Linström, deruti andrages, att utom de egenteliga Uppbördsmännen af Kronans intrader, äfven gifvas andre personer, som hafva publika medel om händer, såsom LandsSecreterare, i afseende på alla handräckningsmedel och både publika och enskilda skuldfordringar, som genom Promotorial eller eljest directe genom Konungens Befallningshafvandes åtgärd utsökas, och Auctionsmedel, somför å Landscancellierne försåld fast Egendom af dem uppbäras, samt ConsistoriiNotarier, för stamboks och andre publike medel, som af DomCapitlet emottagas och redovisas; och sorn för pröfningen af desse Ämbetsmäns förhållande, i desse delar af deras tjenst, in - 1304 LagVtskottets Bctänkandcn. gen bestämd
Lag skall vara stadgad; så har Herr Linström Föreslagit, att dem måtte föreläggas viss tid* inom hvilken t vid vite af dagaböter, de böra redovisa unl händer tagile medel i och för Äinbets-skuld, och att, i händelse af brist eller försnillning af sådane böter, de må anses till liba ansvar och straff förfallne, soni för Uppbördsman uti 45 Gap. MissgBalk. är vordet stadgadt; med skyldighet likväl för deras närmaste förmån, att umgälla deras bristande tillsyn och efterlåtenhet i Controller, med full ersättning af hvad som kan brista i skadans gäldande af den brottsliges Egendom; äfvensom Herr Linström hemställt, att all den kostnad Staten ofta måste vidkännas, för att få utredning pä - sådane felaktige och försumlige
Ämbetsmäns förbrytelser, må af de brottsliges eller efterlåtne Förmåns egendom till fullo gäldas.
Lagutskottet har Öfvervägat hvad uti Memorialet sålunda blifvit framstäldt; och hvad först angår yrkandet att LandsSecreterare och ConsistorieNotarier, för tillgrepp och förskingring af allmänna eller enskildte medel, som de i och för deras tjenster till förvarande och redovisning emottaga, måtte anses förfallne till det uti 45 Gap. MissgBalk. för Uppbördsmäns så beskaffade förbrytelser utstakade ansvar och straff, så enär Utskottet, i anledning af Kongl. Maj:ts i detta ämne till Riksens Ilöglofh Ständer allåtne och till Utskottet remitterade - L*g UtskottttsBtfHttkandmf 305 rade Nådiga Proposition, uti särskildt Betänkande under denna dag tillstyrkt att, med upphäfvande af 8 §. i 1 Gap. Utsök.
Balk, samt ändring af 2 §, 45 Cap. Missg Balk. enahanda ansvars
Lag mätte antagas så väl för Uppbördsman som annan Ämbets- och Tjensteman, som förskingrar medel dem han i och för Ämbete och Tjenst emottagit, under hvilken Lag således jemväl LandsSecreterare och ConsistorieNotarier komma att inbegripas, får Utskottet såsom svar å Herr Linströms motion i denne del samma Betänkande vördsamligen åberopa; samt i anledning af Motionairens förslag att LandsSecreterare osli ConsistorieNotarier måtte föreläggas viss tid, inom hvilken de vid vite af dagaböter böra redovisa om händer tagne medel, yttra, att Utskottet anser de nu gällande stadganden i delta afseende göra tillfyllest.
Hvad åter vidkommer den väckte frågan om skyldighet för LandsSecreterare® och ConsistorieNotaries närmaste förmån, att umgälla deras bristande tillsyn och efterlåtenhet i Controller med full ersättning af hvad som kan brista uti skadans gäldande af den brottsliges Egendom; så finnes en sådan ansvarighet vara Lands-* liöfdingarne genom 25 puncten uti Landsliöfdingelnstructionen den 4 Nov 1734, i allmänhet ålagd, så vidt vid inträffande Balancer hos underordnade Ämbets- och LdgUtskittets Betänkande», 83 jru5^ LagUt skot tits Bitänkanit*.
Tjenstemän, Landshöfdingen skulle befinnas hafva efterlåtit hvad honom i afseende på eftersynen och Controllen huru desse Ämbets- eller Tjenstemän sine skyldigheter fullgöra, enligt Instructionen ålegat; och enligt Kongl Brefvet den i Julii 1791 åligger det Conåistorierne, att efter deras
Ämbetspligt hafva den nogaste tillsyn att de medel, hvilka ConsistorieNotarierne under uppbörd hafva, i rätter tid redovisas;, samt i annat fall och utan omväg med ConsistorieNotarien lagligen förfara, så kärt dem är att icke, som annars bända måste, sjelfve blifva ansvarige för påföljderne af efterlåtenhet härutinnan i den mån , en hvar af LedamÖterne kan finnas till ordningen, skadan eller tidsutdrägten hafva bidragit.
Då således bestämde LagStadganden i berörde afseenden redan finnas , anser Utskottet något dess vidare yttrande i denna fråga icke erfordras; och hvad slutligen angår Motionairens hemställan, att all den kostnad Staten ofta mäste vidkännas* för att få utredning på felagtige eller försumlige
Ämbetsmäns förbrytelser, ina af de brottsliges, eller efterlåtne Förmäns Egendom gäldas; så emedan Kongl Brefven den 5 December iy65 och den 9 Aprili i8o5 stadga, det förra: att urtima Rätter och Domstolar må i allmänhet ej förordnas på Kronans bekostnad, eller någre medel dertill af Statsverket förskjutas; men om någon undersökning eller Domareför - LagVtshoitets
Eetäukandetn 1307 rättning vore oundgängeligen nödig, sorn ej kan af Ordinarie Domare förrättas, Extra