Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemför man denna del af tyska scenen med den i Stockholm, så måste man å ena sidan medge, att kritiken ofta varit alltför sträng mot den sednare, medan man å andra sidan icke kan neka, att här saknas något af hållning i det hela, så att intrycket af en enskilds talangfulla spel förstöres af obildade och pretentiöst uppträdande medspelare, äfvensom de utmärktares spel ofta stadnar vid ett stelt manér.
Det felas konst och bildning, icke förmågor.
Äfven den bästa förmåga stadnar, utan träget studium, vid ett sjelfskapadt sätt, då deremot skådespelarens bemödande att för hvarje ny roll glömma och gömma det egna jaget ger mångsidighet.
Detta hjelper äfven den relativa oförmågan, som, om hon icke kan göra konsten till natur, åtminstone med dess slöja täcker naturens lyten, samt genom bemödandet att inhemta den lärer sig lydnad för sakens fordringar och vinner jemnhet i skick och väsende.
En skådespelare, som endast vill lita på stundens ingifvelse, blir förr eller sednare en odräglig machin, hvars enformiga rörelser man kan lära känna på fem minuter.
Klagan i Stockholm öfver talscenens öfverhufvud förfall är obillig, emedan den föres öfverallt, och detta förfall hör till tiden.
Likaså vore det obilligt att klaga öfver brist på talanger, ty Stockholm eger dem jemförelsevis prisvärdt goda.
Men att dessa så snart blifva utnötta och gamla, det är deras eget fel, emedan det härleder sig från bristande studium; och att det goda hos dem dränkes i det dåliga hos deras omgifning, det beror på direktionen att afhjelpa, som alltid bör kunna låta hjelpligt inöfva en biroll.
Folkteatrar äro något, som Stockholm saknar; likasom hela Tyskland, utom Wien, icke eger någon folkteater af värde.
Och dock är det otvifvelaktigt, att en sådan för den obildade massan i en stor stad är högst nyttig och bildande, genom att leda dess sinnen ifrån råa sinnliga förströelser till konstnjutning.
Wien, som i sina offentliga nöjen i öfrigt sammanför olika samhällsklasser och derigenom bildar de lägres seder, har äfven en folkteater, hvars föreställningar, ehuru ämnade för massan, skänka också de bildade njutning.
De stycken här gifvas spela uti folklifvet och afbilda det sådant det är, men med ständig persifflage öfver dess svagheter och olater, under det att äfven de högre stånden få sin släng af slefven.
Likväl afmålas i dem icke egentligen de skilda samhällsklassernas beröring med hvarandra, utan oftast är det feer och andar, med hvilka skomakare, kammarjungfrur, hyrkuskar och skoputsare stå i förbindelse.
En fee uppfyller skoputsarens dåraktiga önskningar och låter honom erfara deras följder, eller räddar hon honom ur den förlägenhet, i hvilken lika dåraktiga företag störtat honom, och hvar och en, som icke tror på andars mellankomst, hvilken tro också vanligen motarbetas af några löjliga sidor hos dessa andar, han måste tänka på svårigheten att nuförtiden häfva dårskapens följder.
Då olaterna genom sådana utomorordentliga tillställningar förlöjligas, så har en möjlig harm endast andeverlden att vända sig emot.
Förnämsta författaren för denna teater är Raymund.
Nu skrifver Nestroy för densamma.
Han är en förtjenstfull komiker, ehuru ej af det finare slaget.
Dess förnämsta skådespelare för närvarande är Scholz, hvilken under förf:s vistelse i Wien var stadd på resor.
Juli månad är också i afseende å teatern missgynnande för ett besök i Wien, emedan då den förnämsta teatern af de fem, som finnas, Burgteatern är tillsluten, och de förnämsta sujetter vid de öfriga äro borta på permission.
En hr Scutta öfverträffade vida Nestroy.
Han uppträdde som «Schuhwixfabrikant» i pjesen «der hinkende Teufel» och var mästerlig, stilla och lugn, men hade komik i hvarje min och åtbörd.
Pjesens knut är, att en apotekare, hvars dotter den fattige blanksmörjefabrikanten älskar, fått rikedom och ett rart stenhus genom en händelsevis funnen öfverlåtelseskrift från den sednares farfarsfar till den förres, hvars upptäckt likväl skedde först efter fabrikantens föräldrars död.
Händelsevis en gång ensam i apoteket får denne höra en bedjande röst ur en af de stora burkarne, han öppnar locket och får se den haltande med små horn och hästfot krypa upp ur densamma.
Till tacksamhet yppar nu denne, att öfverlåtelseskriften varit pro forma, och det är nu blott fråga om att få reda på en annan skrift, hvarigenom detta bevisas.
Den haltande, som redan då för tiden vistades i huset, visste väl, att en sådan fanns, men hade ej reda uppå, hvart farfarsfadren undanstuckit den.
De båda göra derföre uti en vagn, bespänd med flygande drakar, en resa från 1840 till 1740 och inträda osedda uti farfarsfadrens snickareverkstad, der de blifva vittnen till den tidens sedesamma borgarelif, likasom till den omnämnda öfverlåtelseskriftens upprättande o. s. v.
Detta sednare skedde, för att med lämpliga medel återföra den slösande farfadren, en ung man, på ordningens väg, men dervid upptäckes, att denne varit frånvarande från hemmet och gjort af med en liten summa penningar endast för att rädda en fattig familj.
Det hela är en skön och intagande tafla, och isynnerhet pikant är blanksmörjefabrikantens förtjusning vid åsynen af hans sköna adertonåriga, blifvande farmor.
Han, sjelf en snart fyrtioårig man, kan ej låta bli att smeka det täcka barnet – farmodren, hvarigenom hans närvaro upptäckes, och han går miste om kunskapen, hvart den ifrågavarande räddande kontraöfverlåtelsen tar vägen.
Men den haltande är ej rådlös, utan för honom i en ångvagn till 1940, då han med förskräckelse får se sin sondotter, en gammal ful gumma, men till sin glädje höra henne omtala, hvar hennes farfar, blanksmörjefabrikanten, återfunnit den vigtiga skrifvelsen, nemligen i en viss gammal byrå, som han ännu egde, i en lönnlåda.
För öfrigt är nu allt den uppochnedvända verlden.
Luftskeppsbyråer och postkontor till månen äro småsaker.
Qvinnorna hafva fullkomligen emanciperat sig, och karlarne intagit deras plats.
En kypare, utstofferad som en generaladjutant, har sitt eget palais, och en köksa, en gentil dame, spelar, för att steka några hjerpar, blott en kavatina på ett instrument, hvars tangenter kommunicera med köket.
Det hela är besatt löjligt och gisslar, likasom uppträdet från 1740, den närvarande generationens svagheter, ehuru på annan väg.
Upplösningen gissas lika lätt, som återfärden till 1840 skedde i ett luftskepp.
Åskådare funnos lika många ur de förmögnare klasserna, som ur de mindre bemedlade, och alla skrattade af hjertans lust.
Dialogen föres på Wienerdialekten, ehuru ej så strängt, att den ej i det mesta förstås äfven af en fremling.
Entreen är naturligtvis för de flesta platserna högst billig.
München och Berlin hafva äfven folkteatrar, men ohyfsade.
På förra stället roa åskådarne sin publik med grofva ekivoker, på det sednare roa spektatörerna sig sjelfva med skrik och plumpa upptåg samt göra skådespelarne, till föremål för sitt gyckel.
Ledningen af en folkteater fordrar i sanning, om den skall gagna, lika mycken insigt som redigerandet af en folkkalender.
Om en egentlig tysk lyrisk scen torde man knappt kunna tala, då den till en stor del fylles af Italienare och i öfrigt härmar dem.
Mera egendomlighet har den lyriska scenen i Sverige, d. v. s. i Stockholm, ehuruväl här icke finnas några originalkompositioner för scenen af erkändt värde.
Men sångrösten i norden är öfverhufvud för svag att åstadkomma dramatisk effekt, och man åtnöjer sig derföre med att höra de skilda partierna i en opera föredragas rent och med känsla.
Det är mera en sång för musikaliska soireer, än för scenen.
I stället för styrka och eld i sången, fordrar man då dessa egenskaper i aktionen.
Denna ses också ofta bättre, än på Tysklands lyriska scen, och Stockholm egde i mamsell Lind en talang af denna art, hvars jemlike icke så lätt står att finna.
Tyskarne, isynnerhet sydtysken, hafva en märkbart starkare stämma än Svensken, men språket egnar sig icke för sång, utan blir då oredigt och gör stämman oklar.
För koralsång och uthållande toner kan Tyskens starka stämma vara effektrik, men den volubilitet och snabba nyansering, som fordras för operan, eger den icke.
Dertill kommer Tyskens vanliga breda och sjelfbehagliga pathos, som isynnerhet skaffar sig rum på lyriska skådebanan.
Derigenom blir sången sällan ett uttryck för sann känsla, eller har sångaren sjelfbeherrskning nog, för att tåligt böja sig under konstens fordringar.
Vanligen anses i norden Tyskarne för serdeles musikaliska.
Detta anseende är rättvist, om det endast afser deras musikaliska bildning och dennas allmänlighet i Tyskland.
Sång och instrumentalmusik, isynnerhet den förra, hör der icke blott till namnet till skolundervisningen.
Man kan få höra barnen i byarne på söndagseftermiddagarne utföra flerstämmig sång, och skolungdomen ur elementarskolorna i städerna sjunger ofta utanför husen, för att göra sig och läraren, som inöfvar dem, en liten förtjenst.
I Halle såg förf. till och med 15 à 18 års ynglingar ur Frankeska institutet drifva denna, för dem dock, som det syntes, nedslående rörelse. »Liedertafeln», «Liederkränze», harmonier och musikaliska kasinos finnas ofta flera i hvarje småstad.
Musikalisk bildning är derföre ganska allmän, äfvensom öra för tonens renhet.
Men smak och djupare sinne för musik tror jag öfverhufvud felas.
Åtminstone finnes det ej hos studenterna; ty oaktadt melodierna till deras sånger vanligen äro träaktiga och andefattiga, och deras hvardagssång ett unisont skrik, tröttna de ej att oupphörligt skrika om samma slagdängor.
Kommer man, såsom händelsen var med förf., i nödvändighet att flera veckor å rad dagligen höra dessa sånger, så är man verkligen illa deran.
Nästan lika illa ut kan man stundom råka, då en ung frodig
Tyska sätter sig till pianot och ur full hals skriker ut en kavatina.
Bland folket hör man sällan någon annan sång, än barnens, eller en lika dundrande som studenternas från något värdshus.
Schwaben gör härifrån ett undantag, ty der hör man ofta ganska behagliga folkmelodier tvåstämmigt skalla öfver fälten.
Wien har säkert befolkningens uppblandning med italienskt och slaviskt blod att tacka för dess finkänsligare musikaliska sinne.
Böhmen, musikens käraste hem i Europa, är ett slaviskt land, och den, som känner ryska allmogens sinne och kärlek för musik, tillskrifver säkert icke den tyska bildningen Böhmarens musikaliska fallenhet.
Är derföre Svensken i musikaliskt hänseende sina tyska stamförvandter underlägsen, så är han det i röstens styrka och i bildning, men ingalunda i sann känsla för musik, i smak och i tonens behag.
Detta konstituerar i förf:s tanka äfven skilnaden mellan den svenska och den egentligen tyska lyriska scenen.
Förf. tror, att svenska allmänheten skulle vara föga belåten med ett byte, och lägger de stränga herrar kritici i Stockholm detta på sinnet.
Utom de nämnda, Wurda och Reichel i Hamburg, hörde förf. bland berömdare tyska sångare, Bötticher från Berlin, Krause, en angenäm bas, från München, en Hauser från Stuttgart, som med mycket bifall uppträdde i Wien, och bland sångerskor mamsellerna Mayer och Tuczek i sistnämnde stad, m:ll Evers från Stuttgart, Hähnel i Berlin, Jazede och Hartman i München, utom flera mindre utmärkta – således nog för att bilda sig ett totalomdöme, hvarifrån en mamsell Sonntag, Heinefetter, Schröder-Devrient, hvilka förf. ej hört, må bilda lysande och sällsynta undantag.
I Tyskland har man också lätt om en måttstock för sitt bedömande, genom den mängd Italienare, man der är i tillfälle att höra.
Förf. hörde italienska operor i Dresden, der signor Moriani och signora Ungher, båda nu Wiens primaröster, uppträdde, samt i Berlin, der Pasta ännu satte publiken i förtjusning.
Pellegrini, den berömda basisten, sjöng i tyska operan i München.
Det var således ett ungt par och ett gammalt.
Obetingadt måste man bekänna, att man icke vet, hvad drastisk sång är, förrän man hört den smältande flyta, jublande flyga eller vildt rasa fram ur en utmärktare italiensk strupe.
Tonen uttrycker icke känslan, afbildar icke handlingen, utan det är som skulle sjelfva tonen vara ett kännande och handlande väsende.
Man likasom vantar, att den skall frambringa en katastrof, och denna väntan är en nervernas spänning, som fixerar blicken, hämmar andedrägten och fasthåller tanken vid ett crescendo, såsom skulle detta bringa lösningen af den hänryckning, i hvilken man är snärjd, vissheten om den handling, man redan anar.
Man behöfver dervid knappt nog se, endast höra, och aktionen försvinner till en bisak.
Pasta spelar egentligen ej; för att med min och åtbörd uttrycka ögonblickets känslor, utan hon väljer vexlande plastiska attityder, hvilka man alltid tycker öfverensstämma med sångens karakter.
Det kan låta löjligt att tala om det plastiskt sköna hos en temmeligen fet och frodig gumma, men detta ligger hos henne, lika litet som hos Taglioni, i kroppens former, utan i dess afrundade rörelser, förnämligast armarnes och hufvudets.
Hon har redan öfverlefvat sina bästa dagar, och rösten är försvunnen isynnerhet i de lägre tonerna, så att hon i vissa partier, t. ex. af operan Tancred, hvars stämma fordom var hennes triumf, till och med misslyckas.
Men hon eger konsten qvar, både i spel och sång, och aldrig kan den fira större triumfer än hos henne i segern öfver årens välde och den menskliga förmågans bräcklighet.
Förf. hörde Ungher både före och efter Pasta, men den förra hade på några veckor verkligen gått tillbaka.
Hon hade eljest mycken verve och friskhet i sång och aktion, samt i sednare hänseende något af mamsell Lind, utan att uppnå henne.
Jemförelsen var så mycket intressantare, som förf. hörde Ungher äfven i Lucie.
Men i röstens styrka och sångens konst, både den tekniska färdighetens och den högre drastiska, måste Stockholms älskling stå tillbaka – ej blott för henne; likasom öfverhufvud Stockholms lyriska scen häruti är underlägsen.
Den ende, som här förmår beherrska orkestern, är en Italienare, Belletti, och, ehuru hans röst icke är vacker, har han likväl något af italiensk konst, för att gifva ett begrepp om hvad dramatisk sång är.
För den, som äfven i operan blott fordrar rena och behagliga toner, är en sådan sång skrik, men om man af detta skrik verkligen kan hänföras, så måste det väl vara något annat.
Att den stundom dertill urartar, derpå lemnade äfven den närande Moriani någongång exempel, och hos underordnade italienska sångare röjes sådant ofta.
Men då en Pasta fortgår i ett par minuters crescendo, då sitter man slagen af häpnad, betagen af en fruktande njutning, som icke låter sig beskrifva.
Oförgätlig är för förf. den scen i Norma, der hon af Adalgisa får veta Romarens otrohet, och nu i toner andas ut sin sorg, sin förtviflan, sin hämndlust.
Sedan hon slutat, herrskade ännu en half minuts dödstystnad i salongen, förrän man tänkte på applåderna, och denna häpna tystnad var ett större bifall, än de sednare, ehuru stormande de än voro.
Sådana duetter, som den derpå följande, hvilken hon sjöng tillsamman med en signora Ferlotti (Adalgisa), eller en annan i operan Semiramis mellan henne och mamsell Hähnel (Arbaces), eller den mellan Moriani (Edgar) och Ungher i Lucie, får förf. väl ej mera höra.
Hähnel är en gammal Berlinerpublikens favorit, men kraften af Pastas förmåga var så inspirerande, att man med en mun försäkrade, att den förra ännu aldrig sjungit så, som uti denna duett i Semiramis.
Balletten är ingenstädes i Tyskland att skryta med.
I München svänga sig dansöserna för anständighetens skull uti vida kalisonger, hvilket icke blott ser löjligt ut, utan, som hvar man finner, mycket mera än trikåerna påminner om sängkammaren.
I Köpenhamn öfverträffar i förf:s tycke balletten alla dem, han såg i Tyskland.
Sceneriet i operan i Stockholm kan tryggt mäta sig med de tyska teatrarnes, om man undantager «Theater an der Wien» i Wien, der den ofantligt stora scenen, som rymmer små armeer till häst och fot, är inrättad enkom för storartade uppträden i sceneri-väg, för feerier, militäriska skådespel o. s. v.
På den nya teatern i München, hvars machineri räknas till de utmärktaste, såg förf.
Robert gifvas med vida sämre scenisk effekt, än i Stockholm.
Äfven sjelfva operasalongen härstädes öfverträffas kanske af dem i München och Dresden, men den förras djupa loger, och dessas öfverlastande med utsirade rundbågar i den sednare betaga båda det enkla behag, den äfven skönt formade operasalongen i Stockholm eger, hvars i öfrigt smakfulla utstyrsel endast missprydes af den alltför skrala ridåen.
Blott i Wien, då operor gifvas, återfinner man i någon grad den stora begärlighet att klappa bifall, som är så utmärkande för Stockholms teaterpublik, och endast i Wien hörde förf. publiken begära da capo, genom förlängd handklappning, icke genom ord, men det gällde då icke gångarne, utan Mozarts musik.
Tysklands Universiteter och Vetenskap.
«Berlin ist eine Stadt, die gross ist.»
Berlin har såsom hufvudstad och det egentliga Tysklands första stad blott en port.
Vill den resande derföre genast vid första anblicken finna, att staden är stor, så bör han, från hvilket väderstreck han än kommer, göra en omväg och fara in genom Brandenburger-Thor.
Ifrån Charlottenburg far han då på en bred, snörrät chaussee, på båda sidor omgifven af Thiergartens alleer, samt har framför sig den efter propyleerna i Athen byggda porten, med sina fem genomgångar, bärande den ryktbara segergudinnans vagn, hvilken 1806 härifrån färdades till Paris, men återvände 1814.
Innanför porten utsträcker sig för hans blickar, 2000 steg lång, Berlins berömda «Unter den Linden», en gata eller rättare en esplanad med tredubbla alleer och en gata på hvardera sidan, och långsåt dessa tvenne rader sköna hus.
Till höger kan han titta in i Berlins förnämsta, till en del glänsande, kaffehus och restaurationer, samt deremellan beskåda den mängd af gravyrer, hvarmed boklådornas utsida är garnerad.
På venstra sidan finner han endast några smärre handelsbodar.
Men både till höger och venster kan han skåda in i långa, raka, avenuen genomskärande gator, bland hvilka Friedrichsstrasse, ungefär en half tysk mil i längd, genomskär staden från Hallischer- till Oranienbaumer-Thor.
Då alleerna taga slut, befinner man sig på en öppen plats, operaplatsen, har till venster Universitetshuset, till höger Biblioteket, katolska kyrkan, en härmning af Maria della Rotonda i Rom, och Operahuset, allt stora och imposanta massor.
Genast på andra sidan om det sistnämnda är Arsenalsplatsen, hvilken har sitt namn af den präktiga arsenalen, till venster.
Derinvid ligger det äfven vackra corps de gardet, framför detsamma Bülows och Scharnhorsts bilder i marmor, midtemot dem, till höger för den ankommande, Blüchers gjutna staty och på samma sida det så kallade konungens palais, ett vackert hus, i hvilket den aflidne konungen bodde, bredvid furstinnan af Liegnitz’s,29 med hvilket det förra är förenadt genom en täckt balkong, som går öfver tvärgatan.
Sedan färdas man förbi prins Wilhelms palais, nästan det vackraste privata hus i staden, öfver slottsbryggan, med sköna, massivt gjutna, arabeskformade brovärn, och hvarifrån man ser den nya Werderskyrkan samt akademiens för byggnadskonsten palats, in i Lustgarten.
Denna är en med träd planterad och blomsterprydd öppen plats, på hvars ena sida kungliga slottet, på den andra det utmärkt sköna museum, på den tredje slottskyrkan eller dômen och på den fjerde den nyss öfverfarna kanalen, samt prydd af en vacker springbrunn, hvars vatten stiger till 50 fot, och en gigantisk vas af slipad granit.
Här befinner man sig i det ståtliga Berlins medelpunkt och har tillika sett hela dess ståt i det yttre, så att man, om man endast velat se hvad som i detta hänseende utmärker Berlin framför andra städer, här kan vända om och fara tillbaka samma väg man kom.
Men har man också sett allt detta i skönt väder, vid fullt solljus, samt derpå offrat ett par timmar, mellan 11 och 1 f. m., då skådeplatsen är som mest lifvad af menniskor, så har man i sanning sett något ganska ståtligt.
Besinnar sig den resande och låter bli att vända om, hvilket i alla fall torde vara det klokaste, så kan han fara ikring slottet, öfver slottsplatsen och öfver den korta «lange Brücke», med den stora kurfurstens lilla staty till häst, till Hotel de Portugal, der han kan få en liten kammare och god betjening för anständigt pris samt kan hoppas råka – icke Portugiser, utan Svenskar, och der vi vilja anställa följande betraktelser, för att derpå företaga några små exkursioner i och utom staden.
Berlin är i sjelfva verket, enligt Saphirs ord, blott en stad som är stor, icke en i egentlig mening stor stad.
Folkmängden stiger väl enligt sednaste beräkningar till ett antal af 350,000, men ingenstädes kan en sådan folkmängd bättre förstå att gömma sig, än i Berlin.
Endast få gator se lifliga ut, förnämligast Königs-, Ross- och Leipziger-Strasse samt den del af Friedrichs Strasse, som ligger emellan Unter den Linden och Oranienbaumer Thor.
Den öfriga större delen af denna långa gata, ehuru talrikt nog försedd med handelsbodar, är temmeligen tom.
Sjelfva Unter den Linden kan ej skryta af en stor stads liflighet.
Der finnas också utom kaffehus och boklådor endast småbodar.
Jag säger med flit bodar, ty med undantag af jern-, porcellain- och glasmagasinerna i parterren af Akademiens för byggnadskonsten hus samt Gropii magasiner, finnas inga egentliga magasiner, utan endast små krambodar, och äfven dessa sakna all glans och all omsorg, för att locka köpare.
Modemagasinerna, som i andra större städer se så prydliga och lockande ut, äro här få och obetydliga.
Hvad som här sammanhåller och föder så mycket folk är svårt att utleta, då hvarken någon export- eller transitohandel finnes, sedan äfven den på Schlesien numera upphört.
Ehuru man i skrifter ser fabriker omtalas, hörde jag dock kunniga affärsmän försäkra, att de voro ganska få, samt att endast jerngjuterierna, hvaraf finnas tvenne betydliga i Oranienburger förstaden, och porcellainsfabrikerna lemna någon export.
Några speciella statistiska uppgifter i detta hänseende kom jag ej öfver.
Ytterligare bidraga till stadens relativt döda utseende kanalerna, torgens och gatornas beskaffenhet samt de förras bestämmelse.
Staden genomskäres nemligen af Spreefloden och en parallelt med densamma ledd kanal, eller kanske en arm af floden, jag vet ej hvilketdera, emedan äfven sjelfva floden med sitt blott långsamt rinnande vatten ser ut som en kanal.
Rörelsen på dessa är ganska ringa, och de äro till större delen toma.
Dessutom gå vanligen husen ända till kanalens eller flodens brädd, så att inga gator lifva deras stränder.
De se derföre, med deras nästan stillastående och mörka vatten, rätt ödsliga ut.
De redan nämnda öppna platserna, opera-, arsenals-, slottsplatsen, hafva ingen marknad.
Operaplatsen är icke ens stenlagd, utan begagnas till ridbana.
Likaså förhåller sig med Wilhelmsplatsen, uppå hvilken sjuåriga krigets hjeltar äro att se, uti små, af tiden svärtade marmorafbildningar, på låga fotställningar.
Vid uthållande regn bilda dessa icke stenlagda platser moraser.
Gatorna äro öfverhufvud breda, men till stor del, likasom trottoirerna, illa stenlagda.
Rännstenarne vid kanten af trottoirerna äro djupa och breda, ständigt af smuts och stinkande vatten uppfyllda rännor, öfver hvilka trädbroar leda till husens inkörsportar.
Emedan de flesta gator äro breda och raka, gör detta tomheten så mycket mera märkbar, äfvensom derigenom husens ofta oputsade utseende lättare bemärkes.
I en nymodig, reguliert byggd stad böra äfven husen ega en glad yta, om ej det hela skall få utseende af förfall.
Men i Berlin hafva till och med en del offentliga byggnader, såsom slottet, slottskyrkan, katolska kyrkan, operahuset, biblioteket, ett sådant halfförfallet utseende.
I öfrigt måste medges, att i Berlin de nyare såväl offentliga som enskilda byggnaderna äro uppförda i en skön och ren stil, samt att staden i detta hänseende står framom hvarje stad i Tyskland, tillochmed det nybyggda München.
Med det sköna och storartade Berlinermuseum uthärda hvarken Pinakotek eller Glyptotek i München jemförelse, likasålitet som det nya teaterhuset i Dresden kan i stilens storhet jemföras med det tadlade skådespelshuset i Berlin.