Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty vare sig man uttryckligen förbjuder någon att fritt förfoga öfver sin egendom, eller man lägger sådana hinder i vägen att det fria förfogandet deröfver nära nog blir en omöjlighet, lärer väl ingen kunna bestrida, att i båda fallen ett ingrepp sker i just det, sora i alla tider utgjort grundvilkoret för all eganderätt.
Man söker emellertid rättfärdiga dessa förbud, dessa hinder, dessa inskränkningar dermed, att den enskilde måste underkasta sig dem för det allmänna bästas skull, eller, med andra ord, de förklaras nödvändiga, alldenstund man anser dem nyttiga.
Det torde derföre tillåtas mig, att äfven ifrån denna synpunkt underkasta de i vår tulltaxa qvarstående utförselafgifter en närmare pröfning.
De artiklar, för hvilka sådana afgifter ännu erläggas, innefattas under följande 6 rubriker:
Ben, andra slag än Elfen- och Hvalfisk-, Jern, gjutet: tack- och barlastjern etc., Koppar, rå och garad, Lumpor, Mahn, rå och osmält, Trädvaror, vissa slag hufvudsakligen sådana, som kunna erhållas af icke mogen skog.
För att underlätta den granskning jag här nedan ämnar företaga synes lämpligast att ordna dessa 6 artiklar i 3 särskilda klasser och hänföra tili A) Ista klassen:
Ben och Lumpor; B) 2:dra klassen:
Jern, koppar, malm, d. v. s. de artiklar, hvilka man i Bergshaudterin gens intresse anser sig böra qvarhålla inom landet.
Cj 3:dje klassen:
Trädvaror, hvilkas export man söker förhindra för att skydda ungskogen.
Hvad nu först beträffar artiklarne
Ben och Lumpor tillåter jag mig i underdånighet erinra, att de i det förut omnämnda, af särskilde Kommitterade utarbetade, förslag till ny tulltaxa ansågos böra vara vid utförsel tullfria, äfvensom 8 Kongl. Nåd.
Skrifvelse JM 49. att Konimitterades förslag i denna punkt af Kongl. Majit i dess nådiga Proposition till Rikets Ständer den 13 Februari 1857 godkändes.
Det behjertansvärda skäl, som härför anfördes, var, att hvaje export-tull å dessa varor kommer att träffa just den aldrafattigaste och minst arbetsföra samhällsklassen.
Ingen lärer väl dessutom kunna förneka, att den vinst, som jordbruket och papperstillverkningen möjligen kunna göra sig tillgodo genom det lägre pris, hvartill dessa artiklar till följd af derå stadgade utförsel-afgifter nedtvingas, icke är att jemföra med den skada, de fattige deraf lida, hvilka med uppsamlandet af ben och lumpor förtjena ett knappt lifsuppehälle.
Då nu härtill kommer, att de höga magasinerings- och fraktkostnaderna för varor af så voluminös och svärhandterlig beskaffenhet som de ifrågavarande, måste betydligt fördyra exporten, och att, till följd deraf, den inhemska förbrukaren i alla händelser eger företrädet af ett långt billigare pris än det, som den utländske afnämaren måste betala, synes mig intet skäl tala för bibehållandet af ifrågavarande exportafgifter.
Tvärtom skulle otvifvelaktigt genom deras bortskaffande den fördel vinnas, att ifrågavarande artiklar med långt mera omsorg och i långt större mängd, än sora hittills varit händelsen, skulle hopsamlas och tillvaratagas.
I afseende på de till 2:dra klassen hänförda artiklar, Jern, Koppar och Malm, hvilka i Berghandteringens intresse anses böra qvarhållas inom landet, vågar jag äfven hysa den mening, att borttagandet af nu stadgade utförsel-afgifter för dessa artiklar vore icke blott med rättvisa och billighet, utan äfven med landets verkliga fördel, mest öfverensstämmande.
Det priyilegii-system, hvarmed den svenska jerntillverkningen under loppet af nära tre århundraden varit omhägnad, uppkom utur den i förra tider för all näringslagstiftning gällande grundsats, att hvart och ett land borde i möjligaste måtto genom eget arbete förädla sina naturprodukter.
I samma mån som dessa råämnen genom någon särskildt utmärkande egenskap ansågs vara af bättre beskaffenhet och derföre ega ett högre värde, än annorstädes befintliga sådana af samma slag, i samma mån blef i afseende på dero systemet både strängare tillämpadt och längre fasthållet.
Det skulle föra mig allt för långt ifrån det ämne, som här egentligen utgör föremålet för min underdåniga framställning, om jag i allmänhet ville redogöra för den invecklade och konstlade anordning, hvilken härigenom uppkom för den svenska jernhandteringen, och hvilken till skada för denna vigtiga näringsgren allt mer och mer utvecklat sig i en skef rigtning.
Jag tillåter mig derföre endast erinra, hurusom ända till slutet af år 1855 så väl införsel som utförsel af tackjern var förbjuden: att ifrån början af år 1856 till slutet af 1857 en tullsats derå både vid införsel och utförsel var bestämd till 1 Ridr 50 öre skepp, stap.-vigt: att ifrån början af 1858 importen visserligen helt och hållet frigjordes - Kongl. Maj:ls Nåd.
M 49. 9 gjordes, men på utförseln en afgift af 50 öre pr centner erlades til! 1860 års slut, då densamma nedsattes till halfva beloppet eller 25 öre pr centner, hvarmed den ännu fortfarande utgår.
— Hvad jernmalm beträffar, så var utförseln deraf, likasom af andra slags malmer, förbjuden ända till början af Ar 1858, då utförselförbudet borttogs; men äfven efter denna tid har någon export af jernmalm icke annat än undantagsvis kunnat komma i fråga, alldenstund en utförsel-afgift till samma belopp, som det för tackjern bestämda, derföre måst erläggas.
Beträffande slutligen artikeln stångjern, så var ända till slutet af 1854 införsel deraf förbjuden; men ifrån början af år 1858 är denna vara fortfarande både till in- och utförsel fri.
Af det ofvan anförda torde man kunna finna, hurusom äfven inom tull-lagstiftningens område, i hvad den afsett bergverkens och jernhandteringens produkter, grundsatsen om naturprodukternas tvungna förädling inom landet ända intill sednaste tider fått göra sig gällande.
Man förbjöd utförsel af jernmalm och söker ännu lägga hinder i vägen för densamma, på det att tackjernstillverkaren må få köpa malmen till bättre pris; och denne får i sin ordning icke till utlandet fritt försälja sitt tackjern, på det att samma fördel äfven må beredas stångjernstillverkaren, i afseende på denna för honom nödvändiga råvara.
Men hvarför skall det, med sådane grundsatser, vara stångjernstillverkaren tillåtet att fritt få utföra sina produkter, då manufaktur- och det finare smidet äfvensom machinverkstäderna derigenom lemnäs mindre omhägnad, än stångjerns-smidet, hvilket åt dessa bereder tillverkningsämnet?
En naturlig följd af nämnda anordning har blifvit, att malmbrytningen, och tackjernstillverkningen i Sverige måst i det närmaste inskränka sig till hvad som för stångjerns- och stålförädlingen varit behöflig!.
Enligt Kommers-kollegii underdåniga Berättelser uppgick i jemna tusental Malmbrytningen under 1840—1844 i medeltal årligen till 1,346,000 Skepp. 1850—1854 » » 1,599,000 » 1855—1859 » » 1,876,000 » Tackjernstillverkningen under 1840—1844 i medeltal årligen till 633,000 Skepp. 1850—1854 » » 746,000 » 1855—1859 »> » 880,000 » Stångjemstillv erhling en under 1840—1844 i medeltal årligen till 573,000 Skepp. 1850—1854 » » 681,000 » 1855—1859 »» » 800,000 » Bih. till R.
Prot. 1862 cV 1863. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band.
A Haft. 2 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Häraf synes att malmbrytningen och tackjärnstillverkningen under åren 1854—1859 icke i medeltal ökat sig med mer än 39 % af hvad de utgjorde för åren 1840—1844, eller i det närmaste samma procent, som ofvan anförda siffror utvisa såsom tillökning i stångjernstillverkningen under samma tid.
Då nu härtill kommer, att
Europas tackjernstillverkning (med inberäkning af Ryssland i Asien), hvilken 1840 utgjorde omkring 13,800,000 Skepp.
T.-v. och 1850 20,750,000 » » under åren 1856 och 1857 uppgått till 31,000,000 » » och således från 1840 ökat sig med icke mindre än 125 %, så synes tydligen i hvilken jemförelsevis ringa mån Sverige under den förflutna tiden fått göra sig till godo en af sina rikaste naturliga tillgångar.
Jag har redan förut tillåtit mig erinra om hvilken stor vigt man i förra tiders nä rings-lagstiftning lade derpå, att hvarje land genom eget arbete skulle förädla sina natur produkter.
Det kan icke förnekas, att denna grundsats så till vida eger något särdeles vackert och tilldragande, som den synes vid första påseendet i hög grad erkänna arbetets värde.
Men dess giltighet är dock mera skenbar än verklig, framför allt då det gäller ett folkfattigt land, som befinner sig i ett stadium af raskt fortgående utveckling, och der man derföre har att befara, — icke brist på arbetsförtjenst, men väl brist på arbetskrafter.
För öfrigt torde böra anmärkas, att det icke finnes något större misstag i ekonomiskt hänseende, än den allmänt gängse föreställningen, att hvad den ene vinner skall nödvändigt en annan förlora; och likväl är det i sjelfva verket samma misstag, som får göra sig gällande, då det ena landet såsom en förlust för sig anser det förädlingsarbete, som ett annat blir i tillfälle att nedlägga på dess naturprodukter.
De höga tullsatser, hvilka enligt bestämmelserna i vår nuvarande tulltaxa måste er läggas vid utförsel af jernmalm och tackjern, visa emellertid, att man ännu icke hunnit helt och hållet frigöra sig från den åsigten, att vissa naturprodukter böra inom landet qvarhållas till vidare förädling.
Det må gerna erkännas såsom ett stort steg i framåtskridandets rigtning, att alla exportförbud blifvit borttagna; men frågan är — den för oss vigtigaste frågan — icke om ett eller annat skeppund malm eller tackjern härifrån blir exporteradt, utan om jernmalm och tackjern böra få räknas bland de exportartiklar, hvilka för Sverige åro naturliga och derföre också böra vara fria.
Med tanken fästad på de ofantliga kapitalbelopp, hvilka t. ex. Vestindien och Norra Amerika skulle låtit gå sig ur händerna, om man der förbjudit eller genom höga tullsatser försvårat utförseln af råsocker och bomull, vågar jag för min det i allmänhet anse som ett stort nationalekonomiskt misstag att i ett fattigt land, sådant som Sverige, vilja uppmuntra förädlingen derigenom, att man försvårar eller förhindrar tillgodogörandet af de naturliga tillgångarne på råämnena.
Det är endast genom dessas tillgodogörande, som vårt land kan vinna en kapitalstyrka tillräckligt stor, för att äfven åt förädlingsarbetet gifva den utveckling, som ensamt kan betrygga dess framtid.
Att deremot framtvinga förädlingen, innan man frambragt kapitalerna, kan omöjligen vara den rätta och naturliga ordningen.
Skrifvelse M 49. 11
Af hvad jag sålunda haft nåden anföra, torde synas, att jag, för mitt underdåniga tillstyrkande af fullkomlig utförselfrihet för jernmalm och tackjern, hemtar mina skäl ifrån ett helt annat håll än de, hvilka endast derföre våga förorda en sådan utförselfrihet, emedan i deras tanke ändock aldrig någon betydligare utförsel af ifrågavarande artiklar skall ifrågakomma.
Med stöd af hvad i detta hänseende erfrarenheten i Norrige gifvit vid handen, der sedan länge tillbaka ingen utförsel-tull å jernmalm eller tackjern funnits, föreställa de sig, att de dyra fraktkostnaderna för dessa tunga varor äfven här icke annat än undantagsvis skola tillåta någon utförsel.
Det är möjligt att, åtminstone till en början och särdeles hvad jernmalm beträffar, detta kommer att inträffa; men då är också den höga utförselafgiften, — hvilken icke afser någon inkomst för Statsverket, — lika obehöflig, som den i motsatt fall, enligt min öfvertygelse, skulle vara skadlig.
— Afven här bekräftar sig således den berömde statsekonomens bekanta sats, att inga förbud för eller inskränkningar i utförseln kunna någonsin från national-ekonomisk synpunkt försvaras, alldenstund de aldrig äro oskadliga, såvida de icke äro obehöfliga.
Öfverensstämmer det nu med sanna statsekonomiska grundsatser, att i allmänhet utförseln bör vara fri från alla hämmande band och inskränkningar, finner jag mig desto heldre kunna i afseende på jernmalm förorda en sådan frigörelse, som jag anser de faror, hvilka man derutaf förespeglar för den svenska jernförädlingen, vara icke blott öfverdrifna utan helt och hållet ogrundade.
Det ligger nemligen för min uppfattning alldeles klart, att utförseln af jernmalm, i hvilken utsträckning den än må kunna ega rum, icke det ringaste kommer att på den utländska marknaden nedsätta priset å den svenska jernförädlingens produkter.
Ty af våra svenska jernmalmer, äfven de mest svafvel- och fosforfria, produceras icke, utan användandet af träkol, svenskt jern, då man under denna benämning förstår en vara, som med den svenska tillverkningen kan konkurrera på verldsmarknaden.
Och om på några få ställen i Tyskland — såsom Österrike och Schlesien — eller på något enda ställe i England och Skottland, t. ex.
Ulverston och Lorn — det skulle ifrågakomma att till malmens nedsmältning använda träkol, så inhemtas, dels af en till Kongl.
Maj:t den 5 Maj 1859 gjord underdånig framställning af Fullmägtige i Jernkontoret, att, hvad Tyskland beträffar, 1 skeppund sådant tackjern flerstädes der betalas lika dyrt som 1 skeppund stångjern här i Sverige, dels ock af en i England innevarande år publicerad uppsats, att samma förhållande eger rum med det i Ulverston Och Lorn tillverkade tackjernet.
När då på dessa ställen, till följd af det höga skogsvärdet, träkolstackjern af inhemsk malm står i så högt pris, huru är det väl möjligt, att en derstädes verkstäld förädling af svensk jernmalm, för hvilken dessutom dryga fraktkostnader tillkomma, skulle kunna åstadkomma någon prisnedsättning å det svenska jernet?
Hvad vidare tackjernets befrielse från utförseltull beträffar, kan jag icke heller dela deras mening, hvilka, i händelse en sådan skulle medgifvas, anse den svenska jernhandteringens framtid betänkligt hotad, då numera af de nya tillverkningsmethoder för stål och stångjern, hvilka sedan några år tillbaka varit under utarbetning, redan en eller annan vunnit det erkännande, att icke blott på flera ställen sådane blifvit införda, utan äfven 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse M 49. inom den närmaste framtiden en ganska genomgripande förändring i hittills varande förhållanden är att emotse.
De fördelar, hvilka den s. k.
Bessemerska methoden, sådan den här i Sverige blifvit förbättrad och tillämpad, tillförsäkrar vår jernhandtering, äro af den beskaffenhet, att det skydd, sorn man hittills velat finna i export-tullen på tackjern, hvarken kan eller bör vidare ifrågakomma.
Ty då denna tillverkningsmethod just afser att direkt ur malmen frambringa den förädlade produkten, och det icke torde länge dröja, innan det gamla tillverkningssättet af tackjern hufvudsakligen kommer att ega rum med endast sådane malmer, hvilka för en finare förädling äro mindre lämpliga, finnes, i min tanke, intet skäl, hvarför icke detta sämre tackjern skulle få till utlandet fritt utföras.
Och då härtill kommer, att den oftanämnda Bessemerska methoden icke sällan lemnar ur samma smälta och under alldeles samma yttre form både de mest förädlade produkter och äfven sådane, hvilka äro närmast hänförliga till vanligt tackjern, torde det blifva så mycket svårare att för de sednare bestämma en tullafgift, hvilken icke äfven komme att träffa de förra, som emellan dessa båda slag af produkter äfven flera mellansorter finnas, hvilkas hänförlighet till det ena eller andra slaget det icke för en tulltjensteman är möjligt att afgöra.
De hittills varande bestämmelser i detta hänseende grunda sig helt och hållet på äldre, förut brukliga, från hvarandra skarpt åtskiljda tillverkningssätt, då man utan svårighet kunde skilja tackjernet, som borde draga utförsel-tull, från den förädlade produkten, som derifrån bör vara befriad; men de passa icke — dessa bestämmelser — för produkterna af den nya arbetsmethod, som jag härofvan haft nåden omnämna, och hvilken, enligt min öfvertygelse, om inga konstlade hinder få lägga sig i vägen, lofvar åt vår jernhandtering stora, oberäkneliga fördelar.
Lika öfvertygad är jag också, att den rätta tidpunkten nu är inne för att vidtaga den förändring i afseende på tullbestämmelserna rörande jernmalm och tackjern, sorn jag här ofvan haft nåden förorda, och genom hvilken nämnde vigtiga artiklar skulle blifva från hittills varande utförsel-afgifter befriade.
För denna min underdåniga mening hemtar jag ett icke ringa stöd af hvad som bland annat yttras i den redan förut af mig åberopade, till Kongl. Maj.t den 5 Maj 1859 gjorda, underdåniga framställning af Fullmägtige i Jernkontoret, hvilka icke torde kunna misstänkas hafva medgifvit något, som för jernhandteringens framtid kunde medföra vådor.
Efter hvad nämnda underdåniga framställning gifver vid handen, ansågo visserligen Fullmägtige då, att tiden ännu icke vore inne att borttaga utförsel-tullen på malm och tackjern, innan näringen med hänseende till beskattning och andra af Staten beroende förhållanden kommit i sådan ställning, att den, så vidt dess naturliga hjelpkällor medgåfve, kunde utveckla sig lika obehindradt som andra länders jern-industri; men Fullmäktige uttala dock tillika och i sammanhang härmed den öfvertygelse, att, mär den inhemska jernhandteringen blifvit befriad från återstående så kallade privilegier och deraf följande grund- och kommunalskatter, samt alltså komme att lyda inder samma lagar och med samma beskattningssätt som all annan fabriksrörelse i landet, den äfven måste underkastas fullständig konkurrens med andra länders jernproduktion på verldsmarlcnaden, och att följaktligen nuvarande af gifter för export af tackjern och Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse Af 49.
13 malm böra efter hand förminskas, emedan det vore en oklok hushållning att till exempel ■icke utföra tackjern i större mängd, derest sådant bättre betalade våra skogar och vårt arbete.»
Då na, genom Kongl Förordningen den 20 September 1859, masugnar, hyttor, stångjernsbruk, manufakturverk och alla andra inrättningar, hvilka afse tillgodogörande eller förädling af mineral-rikets alster, äro att anse såsom fabriker, och således skola utan inskränkning i afseende på tillverkningsbelopp eller arbetsmethod endast vara underkastade de stadganden, som för fabriker äro gällande, samt genom Kongl.
Kungörelsen den 14 December 1860 äfven i afseende på beskattningssättet jernhandteringen i allmänhet blifvit ställd lika med all annan fabriksrörelse, med undantag endast af hyttor i bergslag, hvilka den af mig här förordade utförselfrihet just bör lända till fördel; — då vidare tullbestämmelserna rörande utförsel af jernmalm och tackjern efter hand blifvit mildrade ifrån förbud till först en afgift af 50 öre per Centner och sedermera vid sistforflutne riksdag ytterligare till en sådan af endast halfva detta belopp eller 25 öre, så kan det icke vara någon motsägelse underkastadt, att ju alla de förändrade förhållanden numera äro förhanden, då, enligt ofvan anförda yttranden, Jernkontorets Fullmägtige sjelfva anse, att den svenska jernhandteringen »måste underkasta sig en fullständig konkurrens med andra länders jernproduktion på verldsmarknaden,» och således ingen export-tull å jernmalm och tackjern vidare bör ifrågakomma.
Huru förunderliga och af andra skäl förkastliga de fordna tullbestämmelserna än voro, enligt hvilka på samma gång både utförsel och införsel af tackjern voro förbjudna, kan man likväl ej förneka dem så till vida en viss rättvisa, att, om tackjerns-tillverkaren å ena sidan vid försäljningen af sitt tackjern var inskränkt till den inhemska marknaden, han dock å andre sidan der var skyddad mot all konkurrens från utlandet.
Att åter, såsom för närvarande är stadgadt, låta införseln af malm och tackjern vara fri från ali tullafgift, men deremot vid utförseln göra desamma tullpligtige — det är en orättvisa mot de grufegande och tackjernstillverkande bergsmännen, som dessa numera måste känna både svårare och obilligare, sedan inom tull-lagstiftningens öfriga områden den sanningen fått göra sig gällande, att rättvisa emot alla är lika mycket samhällets första pligt, som hvarje förnuftig stats-ekonomis yttersta mål.
Beträffande särskildt artikeln koppar, tror jag knappast, att någon på allvar kan ifrågasätta, att tillverkningen deraf skulle hotas af några vådor, i fäll fullkomlig utförselfrihet äfven för rå och garad koppar beviljades.
Då nu härtill kommer, att sådan koppar, lika väl som kopparplåt ra. m., är vid införsel tullfri, samt koppartillverkningen i riket ännu drager särskild beskattning, synes både rättvisa och billighet fordra, att denna tillverkning icke ytterligare genom utförseltull betungas.
Hvad slutligen beträffar vissa slag af Trävaror, såsom smärre furu- och grantimmer, telegrafstolpar, spiror o. s. v., hvilkas utförsel man genom höga tullsatser söker förhindra, torde det tillåtas mig att med något större utför - 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
M 49. lighet underkasta denna inskränkning i skogsegarens rätt att fritt förfoga öfver sin egendom en noggrannare ompröfning, så mycket heldre som det just är på skogshushållningens område, som utförselafgifternas försvarare trott sig finna de starkaste skälen för sin mening.
Det kan icke nekas, att många upplyste och ansedde män finnas, hvilka för öfrigt hyllande sannt liberala statsekonomiska åsigter, dock anse framtidens rått fordra, att sådana inskränkningar göras.
Med skogshushållningen, påstå de, eger det egna förhållande rum, att der måste mera än inom någon annan hushållsgren, denna framtidens rätt få göra sig gällande.
Det ligger nemligen i sakens natur — och det måste så vara — att den enskilda företagsamheten endast bestämmes af det egna intresset.
Detta innebär också icke någon våda i alla de fall, der det egna intresset sjelft varnar för att icke endast se på ögonblickets fördel, — och der följderna af ett begånget fel följa sjelfva felet omedelbart i spåren.
Men så är icke förhållandet med skogshushållningen.
Om skogarne, för ögonblickets vinst, sköflas eller misshushållas, drabba merändels följderna deraf — icke den som felat, utan det blir oftast framtiden, som, ehuru oskyldig, blir den lidande.
Derföre, om det äfven medgifves, att man i allmänhet kan åt det enskilda intresset och den enskilda omtankan öfverlåta att afgöra, hvad som är fördelaktigt eller skadligt, emedan på så sätt afgörandet merändels kommer i de bästa händer; om man också af denna orsak medger, att styrelsen eller lagstiftningen icke bör vid andra tillfällen eller i annan rigtning gripa in i den enskildes ekonomiska förhållanden, än för så vidt det gäller att förhindra den ene att till sin fördel göra förfång för en annan eller förnärma det allmännas rätt; om man äfven utan betänkande medger, att detta är en af de vigtigaste maximerna inom den politiska ekonomiens område; så kan dock icke bestridas, att, för närvarande åtminstone, finnas vissa fall, då man icke vågar lemna hela afgörandet åt den enskilda omtankan, utan måste vara berättigad till preventiva reglementeringar.
Hit höra t. ex. frågor om vatten-uppdämning och eldfara, örn sundhetsvård och renhållning, om fiske och jagt o. s. v. Men har man rättighet att, genom förbud mot alltför fina maskör i fisknät eller mot jagt på vissa tider, söka förhindra fiskens eller villebrådets utrotande, så måste man väl äfven hafva rätt att, genom lämpliga åtgärder i och för ungskogens fredande, söka förekomma skogsförödelse.
Jag har här försökt att, så ärligt och skarpt som det varit mig möjligt, formulera sjelfva kärnpunkten i bevisningen för en mening, som onekligen förtjenar det allvarligaste öfvervägande.
För min del vågar jag dock hysa den öfvertygelsen, att de grunder hvarpå denna mening hvilar, icke inför en noggrannare granskning hålla profvet, äfvensom att höga utförselafgifter för vissa slag af trävaror äro föga lämpliga medel för att vinna det mål, som man dermed afser att vinna.
Först och främst tillåter jag mig i underdånighet anmärka, att erfarenheten, långt ifrån att bekräfta alla de framtidsfaror, som man aldrig underlåtit förespegla, så snart fråga väckts att borttaga förutvarande band och inskränkningar, tvärtom i nästan alla Kongl. Maj:ts Nåd.
15 rigtningar gifvit vid handen, att en stigande upplysning måste allt mer och iner inskränka antalet af de fall, der ett ingripande i de enskildes ekonomiska förhållanden är nödvändigt.
I alla de här uppgifna fallen, eller i fråga om vattenuppdämning och eldfara, om sundhetsvård och renhållning, om jagt och fiske, gäller det dock att förhindra förfång för en annans närvarande rätt.
Och detta är något helt annat än att låta den der obestämda och obestämbara framtidens rätt få göra sig gällande, hvilken, om den erkändes såsom grundsats, skulle lätt nog kunna hämmande och förtryckande uppträda emot hvilket som helst af det närvarandes behof och sträfvanden.