Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förordning att socknen för detta ändamål skall indelas i vissa rotar eller distrikter samt från hvardera af dom utses en ledamot, som tillika hör vara ordningsman i sin rote.
Något motsvarande stadgande återfinnes icke i de Kommitterades förslag, hvilket i stället med allt skäl åt kommunerna sjelfva öfverlemnat att bestämma om en sådan fördelning må anses lämplig eller ej.
I afseende på pröfning i högre instanser af kommunalstämmans eller Fnllmägtiges beslut innehåller de Kommitterades förslag åtskilliga hos oss Uya bestämmelser.
Naturligtvis står det öppet för hvar och en enskild medlem af kommunen, som anser ett sådant beslut förnärma sin rätt eller eljest strida emot lag, att i detta hänseende öfver beslutet föra klagan, men deremot kan, enligt de Kommitterades förslag, fråga om beslutets gagnelighet eller ändamålsenlighet för kommunen i allmänhet icke komma under högre myndighets pröfning.
Detta utgör en tillämpning af den för begreppet om kommunal-sjelfstyrelse väsendtliga grundsatsen, att kommunen — likasom den enskilde — sjelf är den bästa domaren i fråga om sin egen nytta eller skada.
Från regeln torde dock, med afseende på det allmänna stats-intresset, undantag böra medgifvas för sådana beslut, som kunna i märkligare mån inverka på kommunens framtid eller vidröra utom kommunen liggande intressen och de Kommitterade hafva också ur denna synpunkt föreslagit att i några få särskildt uppräknade mål af nämnda beskaffenhet kommunens beslut, för att blifva gällande, skola underställas Kongl. Maj:ts eller Dess Befallningshafvandes pröfning.
Då det emellertid skulle innebära ett begreppsvidrigt intrång i kommunens sjelfbestämningsrätt om den högre myndigheten, som vid pröfning af ett understäldt beslut eller anförda besvär tilläfventyrs funne beslutet icke kunna i sin helhet fastställas eller anser sig böra godkänna besvären, skulle ega föreskrifva kommunen att i stället för hvad den beslutat göra något annat, så hafva de
Kommitterade slutligen föreslagit det stadgande att såväl vid underställning, som besvär, den högre myndigheten endast eger att antingen oförändradt fastställa eller förkasta beslutet, hvaremot Utskottet för sin del icke har något att påminna.
Hvad nu angår städerna, så utöfvas för närvarande, som bekant, deras styrelse äfven i rena kommunal-angelägenheter hufvudsakligen af Magistraten, hvars ledamöter väljas af en klass bland stadens innevånare, nemligen Borgerskapet.
Denna myndighet måste dock i vigtigare frågor, särdeles sådana som angå användande af stadens tillhörigheter, höra sin hufvudman, Borgerskapet, som, sedan de allmänna Rådstugorna för längesedan kommit ur allmännare bruk, numera i dylika frågor vanligen representeras af Stadens Äldste.
Emedan dessa båda, Magistraten och de Äldste, eger det förhållande rum att, om de i någon fråga äro af olika meningar, Magistraten i frågan meddelar beslut och det står de Äldste öppet att deruti söka ändring genom besvär.
Ätt en sådan organisation af en stads kommunalstyrelse verkligen öfverensstämmer med begreppet om den kommunalfrihet staden rätteligen bör tillkomma, torde få betviflas.
Bristen härutinnan ligger dels uti den öfvervägande bestämningsrätt i afseende på besluten, som tillhör Magistraten, en myndighet som, ehuru vald, likväl i förhållande till kommunen innehar en ganska sjelfständig ställning, och dels deruti att hela den utanför Borgerskapet stående stadsbefolkningen, som i afseende på antal och betydelse numera kan fullt mäta sig med detta, likväl är utesluten från allt deltagande i den egentliga stadsstyrelsen.
I detta sednare afseende har någon förändring af de förut varande förhål - 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. landena inträdt derigenom att sockenstämmor, som från början förekommit endast å landsbygden och ännu 1817, då den första Sockenstämmo-förordningen utkom, höllos blott i några städer, genom Kongl.
Förordningen den 29 Augusti 184.3 infördes i alla.
Derigenom har visserligen den förut från all kommunalverksamhet uteslutna stadsbefolkningen erhållit tillfälle att deltaga åtminstone i de kommunalangelägenheter, som förekomma å sokenstämma, men utom det att några af de vigtigaste ärendena, såsom användande af stadens medel och egendom, val af de municipala embetsmännen o. s. v., fortfarande äro Magistraten och Borgerskapet ensamt förbehållna, har den splittring af kommunalärendena emellan särskilda beslutande kommunalmyndigheter, som förändringen innebär, föranledt hrydsamma tvister om behörighet dem emellan och verkat en brist på sammanhang och enhet i besluten, hvilket allt i sin mån motverkat bildandet af ett lifligare intresse för kommunens angelägenheter.
Kommitterade hafva nu i stället föreslagit att hela beslutanderätten i hvarje stads gemensamma ordnings- och hushållnings-angelägenheter skall öfverlemnas till dess egna röstägande medlemmar att af dem utöfvas antingen omedelbart på allmän Rådstuga, eller medelbart genom Stadsfullmägtige.
Allmänna Rådstugans sammanträden skola väl hållas inför Magistraten, men denna myndighet har dock icke någon annan eller högre bestämningsrätt i afseende på besluten än den, som tillkommer dess ledamöter enligt röstlängden.
Rösträtt å allmän Rådstuga har hvar och en medlem af stadskommunen, som för fastighet, lön eller näring i bevillning till Staten skattar åtminstone 1 R:dr Runt, och hvarje röstberättigad har en röst för hvarje Riksdaler, som han erlägger i bevillning.
Under den allmänna regeln inbegripas dock icke de stadens angelägenheter, som, enligt Rikets grundlagar, privilegier eller särskilda förordningar, äro vissa klasser af stadens medlemmar särskildt förbehållna och hvilka fortfarande skola handläggas såsom hittills.
Detta undantag afser i de Kommitterades förslag hufvudsakligen den särskilda klass af stadens innevånare, som hittills utgjorts af det egentligen så kallade Borgerskapet, i hvars sammansättning, rättigheter och skyldigheter de
Kommitterade ansett någon förändring nu icke kunna ifrågakomma.
Att dock Utskottet i detta sistnämnda hänseende icke delat de Kommitterades mening skall längre fram visa sig.
I de städer åter, der den representativa formen för beslutanderättens utöfning kommer att tillämpas, intages allmänna Rådstugans plats af Statsfullmägtige.
Dessas antal bestämmes i förhållande till stadens folkmängd, men får ej understiga 20 eller öfverstiga 70 och ombytes till hälften hvartannat år.
Yid Fullmägtiges sammanträden, hvilka i allmänhet blifva offentliga, eger alltid Borgmästaren, eller någon annan, som Magistraten bland sina ledamöter utser, vara närvarande och deltaga i öfverläggningarne, ehuru ej i besluten, men ingen Magistratsperson kan väljas till Fullmägtig.
Bestyret med verkställigheten af Fullmägtiges eller Rådstugans beslut, äfvensom den egentliga förvaltningen inom kommunen, äro förbehållna Magistraten, hvilken i sådan egenskap jemväl har tillsyn öfver de särskilda Styrelser, som för särskilda förvaltningsgrenar kunna blifvit inom staden tillsatta.
Dessutom bör Magistraten i allmänhet vara uppmärksam på stadens rätt och bästa samt eger i dessa hänseenden att efter befogenhet väcka förslag till pröfning af de beslutande myndigheterna, hvarjemte det åligger Magistraten att bereda mål, som skola förekomma å allmän Rådstuga eller, i vissa fall, hos Fullmägtige.
För öfrigt hafva de
Kommitterade föreslagit att i afseende å Magistratspersoners tillsättande samt Ma - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. 7 gistratens verksamhet i egenskap af Domstol eller handhafvare af hvad som tillhörer exsekutionsverket, säkerhets-, ordnings-, sundhets- och sedlighets-polisen inom staden, fortfarande skall gälla hvad derom i Lag och Författningar redan finnes stadgadt.
Utom allmänna Rådstugan eller Fullmägtige samt Magistraten skall vidare, enligt de Kommitterades förslag, i hvarje stad finnas en Stads-nämnd, bestående af minst 5 och högst 15 ledamöter, som i allmänhet för 4 år väljas af och bland Fullmägtige eller, der sådana icke finnas, af allmänna Rådstugan.
Dess betydelse är hufvudsakligen att utgöra en fåtaligare och derföre lättare än de Fullmägtige sammankallad fördelning af den beslutande myndigheten, ställd vid Magistratens sida för att vid förefallande behof samråda med Magistraten i frågor om förvaltningsoch verkställighets-åtgärder, som Magistraten åligga, och särskildt tillkommer det
Nämnden att efter pröfning meddela Magistraten tillåtelse att utfärda anordningar å det kreditiv för oförutsedda behof, som bör i stadens utgiftsförslag för hvarje år upptagas.
För öfrigt åligger det Nämnden, likasom Magistraten, att i allmänhet vaka öfver stadens rätt och bästa och i sådana afseenden framställa de förslag, som kunna finnas lämpliga, äfvensom att på förhand bereda ärender till föredragning inför Fullmägtige eller, i vissa fali, inför allmänna Rådstugan.
Till grund för stadsutskyldernas fördelning i allmänhet hafva de Kommitterade föreslagit statsbevillningen.
Emot detta förslag hafva vid förevarande ärendes remitterande till Utskottet åtskilliga talare inom Yällofliga Borgare-Ståndet yttrat sig.
Utskottet finner dock, för sin del, ej skäl att tillstyrka någon afvikelse från hvad de Kommitteradc föreslagit.
Ty utom det att — då det för närvarande inom städerna brukliga invecklade och mångskiftande beräkningssättet icke torde höra i sin helhet bibehållas — någon annan på städerna i allmänhet tillämplig taxeringsgrund än statsbevillningen svårligen lärer kunna uppgifvas, synes man hafva grundad anledning att hoppas det de brister och ojeinnlicter, som för närvarande onekligen vidlåda Bevillnings-förordningen, vid den omarbetning deraf som är i verket, skola i betydlig mån försvinna, Dessutom är de
Kommitterades förslag verkligen icke så genomgripande, som det vid ett flyktigt betraktande torde förefalla, ty först och främst rubbas derigenom icke hvad i Lag eller allmän Förordning kan finnas stadgadt om att någon utskyld skall utgå efter annan grund eller att vissa klasser skola dertill bidraga och dernäst har förslaget äfven öppnat tillfälle att, der så billigt finnes, i särskilda fall bereda vissa klasser nedsättning i eller befrielse från någon stadsutskyld.
Den ojemförligt vigtigaste nyheten i detta förslag till en kommunal-lag för städerna ligger dock i den förändrade ställning Magistraten erhållit, derigenom att den blifvit skilj d från all bestämnings- och pröfningsrätt i afseende på besluten i kommunens ordnings- och hushållnings-ärenden och i sådana ärenden inskränkt till en rent verkställande och förvaltande verksamhet.
Denna förändrade ställningutgör dock, enligt Utskottets tanke, ett rigtigt uttryck af Magistratens verkliga betydelse inom kommunen, nemligen att vara dess tjensteman, men alldeles icke dess styresman, och hvad kommunen sjelf angår, så lärer den ej kunna annat än vinna derpå att besluten i dess angelägenheter icke i någon väsendtlig mån bero af en embetsmyndighet, som visserligen mera än någon annan inom kommunen innehar den kännedom om lagar och författningar, som för kommunalstyrelsens behöriga handhafvande är af stor vigt, men tillika är så upptagen af andra bestyr att den derför icke hinner egna någon högre grad af omtanka åt åtgärder för kommunens framåtskridande.
Yäl har det blifvit sagdt att den vidgade sjelfbestämningsrätt, 8 Allmänna Besvärs- och, Ekonomi- Utskottets Utlåtande N:o 161. sorn härigenom tillkomme kommunen, skulle kunna medföra vådor såväl för det allmänna som för kommunen sjelf, men samma grad af sjelf bes tämningsrätt har redan länge utöfvats af hvarenda landskommun utan att olägenheter deraf försports, och några giltiga skäl hvarföre den i städerna skulle vara betänkligare än på landet torde svårligen kunna uppgifvas.
Dessutom hafva de Kommitterade tillika föreslagit sådana garantier, som synas Utskottet tillräckligt förebygga faran af öfverilade eller obetänkta beslut, Intet ärende får å allmänna Rådstugan eller hos Fullmägtige till afgörande företagas innan det förut blifvit beredt hos Magistraten eller Stads-nämnden och i vissa fall af båda, Yid allmän Rådstuga eger hela Magistraten och vid Fullmägtiges sammanträde en af Magistratens ledamöter deltaga i öfverläggningarne och har då tillfälle att meddela de upplysningar och anföra de skäl, som för hvarje frågas välbetänkta afgörande böra iakttagas och slutligen skola i några vigtigare mål besluten, för att blifva gällande, godkännas af Kongl. Maj:t eller Dess Befallningshafvande.
Så skola t. ex. beslut om föryttring eller pantförskrifning af någon stadens fastighet, eller om upptagande af lån stäldt på längre åter betalningstid än 5 år, underställas Kongl.
Maj:ts pröfning, och beslut om kommunalstadgar till befrämjande af sedlighet, helsovård, ordning eller säkerhet inom kommunen, äfvensom allmänna planer för hushållningen med stadens jord eller andra fastigheter och inkomstgifvande rättigheter, få icke tillämpas innan de blifvit af Konungens Befallningshafvande godkända.
Men härtill kommer ännu, hvad angår den befarade vådan för kommunen sjelf, den omständigheten att, såsom erfarenheten mångenstädes visat, ingenting så kraftigt bidrager till lifvande af en sann och verksam kommunalanda, som frihet och sjelfbestämningsrätt utan andra inskränkningar än dem Statens öfverhöghet och omsorgen om andras rätt gör nödiga, men att deremot ingenting så förlamar kommunalandan och försvagar nitet för kommunens angelägenheter, som sådana inskränkningar i dess sjelfbestämningsrätt, hvilka, icke påkallade af ofvannämnda afseenden, endast tillkommit i den välmenta afsigten att hindra kommunen från att genom ohetänkta beslut skada sig sjelf.
Och kan Utskottet på grund af alla dessa skäl icke annat än gilla den förändring i Magistratens ställning inom stadskommunen, som de Kommitterade föreslagit.
De kyrkligt-kommunala ärendena, hvartill äfven räknas folkskoleundervisningen med dithörande anstalter samt frågor om byggnad och underhåll af prestgård, skolhus, skolmästareboställe o. s. v. — men icke fattigvården — skola, enligt de Kommitterades förslag, såväl på landet som i städerna för hvarje församling handläggas af dess kyrkostämma samt kyrko- och skolråd.
Rösträtt å kyrkostämma tillkommer öfverhufvud hvar och en, som har rösträtt å kommunalstämma eller allmän Rådstuga, och naturligtvis är Kyrkoherden dess sjelfskrifna ordförande.
Angående ordningen för der förekommande ärendens behandling, gäller för öfrigt hufvudsakligen detsamma, som för kommunalstämman blifvit föreslaget.
De för närvarande åtminstone icke öfverallt förenade kyrkorådet och folkskolestyrelsen hafva de Kommitterade sammanslagit till ett enda kyrko- och skolråd, hvilket, utom de åligganden, som nu tillhöra kyrkorådet och skolstyrelsen, skall hafva bestyret med församlingens drätselverk samt skyldighet att förbereda ärenden till föredragning å kyrkostämman, och ombesörja verkställigheten af dess beslut.
Kyrkooch skolrådet består af kyrkovärdarne samt några af kyrkostämman särskildt valda ledamöter, och skall Kyrkoherden äfven här vara sjelfskrifven ordförande.
Detta kan icke vara annat än rigtigt såvidt de egentligen kyrkliga ärendena angår, hvilka kyrko - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. 9 kyrko- och skolrådet handlägger och hvad de till folkundervisningen hörande ärendena beträffar, så lärer lämpligheten af Kyrkoherdens ordförandeskap så mycket mindre böra ifrågasättas nu, då lian, om Kommitterades förslag vinner bifall, skulle befrias från bestyret med ledningen af kommunens borgerliga angelägenheter, och således får vida mera tid och ledighet än förut att egna åt uppsigton öfver folkundervisningen.
Den nya kommunal-institutionen, Landstinget, som för hvarje län skall ega att rådslå och besluta om dess gemensamma angelägenheter, i afseende på den allmänna hushållningen, jordbrukets och andra näringars förkofran, kommunikationsväsendet, helsovården, undervisningen o. s. v. består enligt de
Kommitterades förslag af representanter från länets samtliga såväl städer sorn härader eller tingslag.
Städernas representanter väljas omedelbart af allmänna Rådstugan eller Stadsfullmägtige, landets åter i allmänhet medelbart inför Härads-rätten genom elektorer från de särskilda kommunerna, men om någon sådan omfattar ett helt tingslag väljer den omedelbart.
I afseende på representanternas antal, så eger det olika förhållande rum emellan landsbygden och städerna, att en stad med lika stor folkmängd som ett tingslag, sänder dubbelt så många representanter som detta.
Ombuden väljas för två år och hälften ombytes hvart år.
De erhålla intet arfvode, endast resekostnadsersättning.
Ordförande utses för hvarje lagtima Landsting bland dess medlemmar af Kongl. Majit.
En gång om året i September månad sammanträder Landstinget till lagtima möte, som i allmänhet hålles i länets residensstad och kan räcka i 6 eller högst 8 helgfria dagar.
Urtima möte kan endast ega rum tillföljd af beslut vid föregående lagtima möte eller då Kongl.
Maj:t det påbjuder, men får i ingen händelse hållas förr ån två månader efter lagtima mötes slut, eller i allmänhet förhandla andra ärenden än dem, för hvilka tinget blifvit sammanlralladt.
Yid alla Landstingets sammanträden eger Landshöfdingen vara närvarande och deltaga i öfverläggningarne, ehuru ej i besluten.
Men Landstingets beslut hafva i allmänhet ej bindande kraft innan de efter underställning blifvit af Konungens Befallningshafvande godkända, och i några vigtigare mål skall till och med Kongl.
Maj:ts godkännande inhemtas innan beslutet får verkställas.
Detta är fallet med beslut, som afse påläggande af afgifter, hvilka fordra uttaxering för längre tid än 5 år, upptagande af utländskt lån eller inländskt som är stäldt på längre återbetalningstid än 5 år, föryttring af någon länskommunen tillhörig fastighet, samt bildande af två Landsting i ett och samma län, i hvilka frågor tillika, för ytterligare säkerhet emot förhastande, det till Landstingsbeslut erfordras f af de afgifna rösterna, I de fall då underställning till Konungens Befallningshafvande eger rum, skall han meddela sitt svar nästa dag eller sist 14 dagar efter Tingets slut och vägrar han sitt godkännande eger Tinget att deröfver anföra besvär.
I denna organisation är det egentligen en omständighet, som synes kunna föranleda någon betänklighet och det är städernas inrymmande i Länsrepresentationen.
Man har i afseende härå icke utan skäl anmärkt, att då Landstinget förnämligast skulle komma att sysselsätta sig med landsbygdens angelägenheter och städernas representanter alltid komme att utgöra en minoritet af Tinget, egentliga påföljden för städerna af deras upptagande deruti skulle blifva att de nödgades vidkännas utgifter till företag, som afsåge landsbygdens för dem främmande intressen, utan att kunna i någon motsvarig mån påräkna landsbygdens biträde för stadsintressenas befrämjande.
Häremot kunna dock flera vigtiga skäl anföras, och Bih. till Ii.
Prot. 1859 §• 1860. 8 Sami. 32 Haft. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. det vigtigaste är enligt Utskottets tanke detta:
Det erkännes numera temligen allmänt att en ombildning af vår nationalrepresentation är önsklig i den riktning, att den nuvarande stånds- och klass-splittringen försvinner.
Men på ingen väg kan en sådan ombildning säkrare och naturligare åstadkommas än genom kommunalväsendets ordnande med hänsigt härtill.
I synnerhet är Landstinget i detta afseende af vigt och kan, om detsamma ordnas på ett ändamålsenligt sätt, blifva på en gång grund och urbild för den önskade nya representationen, samt en förbercdelseskola för dess medlemmar.
Men härtill erfordras väsendtligen att icke det gamla afseendet på olika intressen här fortfarande vinner erkännande, så att landstinget endast skulle vara för landsbygden och länets städer tilläfventyrs hafva sitt särskilda Ting för sig, utan att Landstinget göres till en för båda gemensam inrättning, hvars alla medlemmar, utan särskildt afseende på den ena eller andra stadens eller socknens eller näringens särskilda intressen, endast hafva till ögonmärke, att i allt befrämja länets lyftning och framåtskridande hvarhelst ett tillfälle dertill erbjuder sig.
Och i sjelfva verket äro landsbygdens och städernas intressen alldeles icke för hvarandra så främmande, som man vill låta påskina.
Ty dels kan en Stads näringslif icke annat än direkt vinna på den kringliggande landsbygdens ekonomiska förkofran, med thy åtföljande ökade förmåga att frambringa och förbruka, och dels äro våra städer i så betydlig mån sjelfva jordbrukande att jordbruks-intresset icke kan anses för dem likgiltigt, lika litet sorn fabriks- och närings-intresset numera är det för landsbygden.
Dessutom hafva ju också de Ivommitterade sökt förekomma hvarje obehörig öfvervigt inom Landstinget å landsbygdens sida, genom förslaget att städerna i förhållande till folkmängden skulle till Landstinget få sända dubbelt så många representanter som landsbygden, och om icke ens detta skulle göra tillfyllest, lärer väl i alla fall Konungens Befallningshafvande eller Kongl. Majit vid pröfningen af Landstingets beslut icke underlåta att fästa behörigt afseende å städernas billiga anspråk, att ej få draga för stor last för landets räkning.
Och då slutligen härtill lägges den stora fördelen äfven för landsbygden, att ibland Landstingets medlemmar få påräkna de intelligenta krafter, som onekligen i jemförelsevis rikligare mån stå städerna till buds, torde nog vara anfördt såsom grund för Utskottets gillande af hvad de
Till beredande af tillgångar för de företag som Landstinget kan besluta hafva de Kommitterade tillerkänt detsamma rätt att beskatta länets innevånare och i sjelfva verket vore utan en sådan rätt hela Landstings-inrättningen snart sagdt gagnlös.
De afgifter som med tillämpning af denna rätt blifva af Landstinget fastställda till uttaxering, skola vidare, enligt de Ivommitterades förslag, fördelas å länets skattskyldige innevånare i förhållande till den bevillning för fastighet, lön eller annan inkomst, som hvar och en af dem erlägger.
Äfven detta ovilkorliga stadgande torde icke undgå att hos en och annan väcka den betänkligheten att somliga af länets kommuner eller klasser, skola komma att till de öfrigas vinning belastas med skattebidrag, deraf de sjelfva icke hemta motsvarande nytta, och tvänne af Kommittéens ledamöter hafva ock i afgifna reservationer, visat sig dela denna betänklighet.
Yisserligen skulle man kunna öfverlåta åt Landstinget sjelf att för särskilda företag, eftersom de synas komma att mera gagna vissa kommuner, näringar eller klasser, än de öfriga, fastställa särskilda taxerings-grunder.
Men icke heller på denna väg lärer någon fullkomlig rättvisa stå att vinna, emedan hvarje sådan särskild taxeringsgrund alltid blir behäftad med någon godtycklighet, som gör att dess billighet alltid i något hänseende kan ifrågasättas.
I Allmänna Besvärs- och Ekonomi-lltsJcottets Utlåtande N:o 161.
11 sjelfva verket torde uppgiften, att finna en regel för utskyldernas fördelning sorn låter dem träffa olika delar af länet eller olika klasser af dess innevånare i noggrannt förhållande till det större eller mindre gagn de hvar för sig kunna påräkna af de företag, som med utskylderna skola bekostas, innebära en omöjlighet antingen man försöker med en enda för alla afgifter lika taxeringsgrund, eller medgifver antagande af särskilda taxeringsgrunder för särskilda företag.
Men det sednare alternativet har den olägenheten att betydligt inveckla och försvåra debiterings-bestyret samt kontrollen deröfver, och dessutom befarar Utskottet, att om man blott en gång frångår grundsatsen om en enda taxeringsgrund, så kommer, vid hvarje förslag om något nytt företag, frågan om en särskild taxeringsgrund att väckas och föranleda så långa öfverläggningar och så mycken strid att Landstingets verksamhet derigenom blefve i betydlig mån förlamad.
Utskottet tvekar derföre icke att föredraga det förra alternativet och såsom ensam, oföränderligen lika, taxeringsgrund, godkänna den af de Kommitterade föreslagna, eller bevillningen efter andra Artikeln.
Sådan denna bevillning finnes ordnad uti nu gällande Bevillnings-förordniug, kunna visserligen grundade anmärkningar deremot göras.
Men då en ny Bevillnings-förordniug för närvarande är under utarbetning, bör något hufvudsakligt afseende dervid icke fästas.
Det uti de Kommitterades förslag egentligen vigtiga som bör fasthållas är, att alla läns-utskylder böra af hvar och en utgöras i förhållande till hans förmögenhet eller inkomst.