Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
B a r n e t s näring b ö r utgöras a f lätt f ö d a, hufvudsakligen mjölkmat o c h a f svalkande d r y c k e r (vin eller saft m e d vatten a f v a n l i g värmegrad).
M u n h å l a n b ö r n o g g r a n n t sköljas eller tvättas m e d aseptin o c h vatten o c h s o m ö g o n v a t t e n a n v ä n d e s l ä m p l i g t 4 % borsyre- l ö s n i n g till tvättning 4 — 5 g å n g e r d a g l i g e n o c h före a n v ä n d n i n g e n utspädt m e d lika m y c - k e t l j u m m e t vatten.
M o t hostan k a n bröstsaft l ä m p l i g e n gifvas.
T i l l s t ö t a s v å r a följdsjuk- d o m a r, b ö r läkaren ofördröjligen tillkallas; bäst o c h säkrast är naturligtvis att läkare » R i k, s o m m a n säger i b y g d e n, o c h herre- m a n s k l ä d d! » H o n såg beslutsamt förbi h o n o m l ä n g s den smala, trampade gångstigen i den h ö g a ljungen.
» O c h d u, M a r i k a, d u är j u den hustrun i trakten, h ö r j a g?
» rikaste » J a.
— M e n n u får d u s l ä p p a m i g förbi, E r i k, j a g har b r å d t o m hem. » H a n såg p å henne.
H a n v a r m y c k e t b l e k, o c h det svartnade till i d e m ö r k a ö g o n e u.
D e n n a g å n g slipper d u ej förbi, Marika.
N u är d e t j a g, s o m v i l l tala m e d dig.
M i n n s d u den s o m m a r k v ä l l e n f ö r åtta år sedan, när vi d a n s a d e p å logen hos J a n Ersons?
M i n n s d u, huru d u g i c k fram till Torpar-Erik och tog upp honom i dansen!
M i n n s d u, huru de a n d r a skrattade?
Då sjöd det u p p i n o m m i g, o c h d å talade j a g m e d d i g, fast j a g visste, det v a r g a l e n s k a p, o c h d å hånskrattade d u o c h sade, att j a g k u n d e k o m m a igen, d å j a g v a r rik.
Den k v ä l l e n d r e f d u m i g ut i världen, M a r i k a.
M e n innan j a g g i c k, mötte j a g d i g en d a g här ute p å heden.
M i n n s d u, att d å skrat- tade d u icke, d å s å g d u v ä n l i g t p å m i g o c h önskade mig l y c k a?
» D e t v a r alldeles tyst ö f v e r den v i d a he- den, b o r t a v i d synranden b r ö t en r ö d strim- m a fram p å den g r å a h i m m e l e n; det v a r solen som gick ned.
» D e t är l å n g tid att minnas tillbaka, E r i k, » k o m det slutligen m e d ett k o r t o c h hårdt skratt.
» H a r du g l ö m t, M a r i k a?
» » N e j, n u måste j a g g å!
» D e t var, s o m o m han h a d e tänkt g å åt sidan o c h s l ä p p a henne f ö r b i, men så b ö j d e han sig framåt, tog henne hårdt v i d b ä g g e a x l a r n a o c h t v i n g a n d e henne att se p å sig, sade han hest: » D e t är sista g å n g e n vi talas v i d, M a r i k a, n u vill j a g veta, o m d u h ö l l a f m i g den gången? » Hon v a r så h v i t s o m d u k e n, h o n b u n d i t kring h u f v u d e t; det v a r ej trots längre i de m ö r k a ö g o n e n, det v a r ångest.
M e d en för- t v i n a d ansträngning vred h o n sig lös ur hans grepp.
H o n stod flämtande framför h o n o m, » H v a r f ö r s k r e f d u aldrig, E r i k?
» D e t var återigen tyst öfver den v i d a he- den, den r ö d a strimman h a d e b l e k n a t vid s y n r a n d e n; solen h a d e gått ned.
» Farväl, Marika!
— » D e g i n g o åt h v a r sitt håll ö f v e r den ö d e heden.
M ö r k r e t föll p å.
— N u fick h o n s k y n d a s i g; det var m y c k e t att se till p å gården o m aftnarne.
Litet om blomsterkultur i boningsrum.
jttA et torde finnas högst få fruntimmer, s o m ej S | L mer eller mindre äro intresserade af och H. älska blommor.
När jag nu går alt lemna några små » vinkar » o m en del blommors skötsel, synnerligen vinter- tiden, då man j u i allmänhet sätter mera värde på att hafva blommande växter inne i sina rum än på sommaren, då naturen så frikostigt består oss dem, långt skönare och frodigare, än vi kunna frambringa dem, så vill jag strax i början bedja Iduns ärade läsarinnor o m öfverseende med de ofullständigheter, som nödvändigt måste uppstå vid behandlingen af ett så vidlyftigt ämne i så koncentrerad form, som här måste ske.
Vi vilja då först hålla oss till de växter, som af oss själfva — utan hjälp af trädgårdsmästare o. d.
— mycket väl med liten omsorg kunna så- väl planteras som drifvas till blomning; jag me- nar lökväxterna och de med dem jämförliga, o c h som på lika sätt kunna behandlas.
En af damer- nas älsklingar bland hithörande växter är utan tvifvel liljekonvaljen, och vi vilja därför syssel- sätta oss en stund med sättet för dess plantering och odling.
Hvem har ej i blomsterhandlarens fönster många gånger sett dessa » drifhusbarn » till liljekonvaljer, hos hvilka endast blomstänglarne, långa o c h skrangliga, lukt- och bladlösa sticka upp?
Säg mig uppriktigt, äro de vackra?
Man måste obetingadt svara » nej ».
Och ändock köpa vi dem till kanske oskäligt högt pris!
I allmänhet äro dessa liljekonvaljer — svenska, tror du, å n e j; tyskarne sända oss årligen tusentals sådana, och det oaktadt vi själfva i våra lundar o c h ekbackar hafva en sådan mängd dylika.
Visserligen hafva våra en smula mindre blommor, men så hafva de i stället så mycket mera vällukt, och till på köpet komma hos våra konvaljer blommor och blad nästan samtidigt äf- ven vid drifning i boningsrum, hvilket gifver dem ett vida behagligare utseende äu de tyska.
Gläd- jande är ju ock för blomstervännen att själf — så vidt möjligt är — plantera sina växter o c h få se dem dag efter dag växa till o c h slutligen ge- nom en vacker blomning rikligen löna den lilla möda, man nedlagt på dem.
Förfaringssättet vid planteringen är i korthet följande: I slutet af augusti eller början af september går man, försedd med en lilen spade, ut till nå- gon backe, där man vet, att konvaljer bruka växa, och söker reda på de visserligen nu vissna och nedfallna bladen, men hvilka dock äro lätta att igenkänna.
Då man fått reda på ett blad, helst stort och kraftigt, följer man detsamma med ett finger till utgångspunkten och påträffar på så sätt roten, som försiktigt upptages med spaden.
Man skall då vid bladskaftets rot och omslutet af det- samma finna början till nästa års konvalje i form af en lång, smal mer eller mindre tjock knopp.
Ju tjockare denna knopp är, dess säkrare fram- bringar den blommor, och man bör därför endast insamla sådana, om hvilka man kan hoppas, att de komma att blomma.
Sedan man sålunda insamlat så mänga man vill hafva, planteras de i 5 ä 6 tums krukor, 8 å 10 stycken i hvarje, uti löfjord, helst sådan, hvar- uti konvaljerna växt i sitt fria tillstånd.
En kruk- skärfva lägges som vanligt i krukans botten, hvar- efter jord påfylles till J af krukan.
Därefter sät- tas rötterna (gamla blad få sitta kvar till dess drifningen börjar) i en krans i krukan, och j o r d påfylles ända upp till krukans kant, hvarefter den tillpackas litet så att rum " finnes för vattningen, som genast bör börja.
Krukorna ställas därefter på skuggigt ställe ute, så länge inga froster inträfia.
Vattning bör ej för- summas, dock får den ingalunda vara öfverflödig.
När frosten på hösten börjar, intagas krukorna i källaren o c h vattnas nu blott så, att de ej ut- torka, ty då misslyckas drifningen.
På så sätt få de stå till början af december månad, då några kunna intagas till drifning, d. v. s. de inflyttas i vanlig rumsvärme cirka 14 da- gar, och därefter kunna de, för att komma fortare, sättas i en kakelugnsmsch eller i köket uppe på den afsats i muren öfver spiseln, som vanligen plägar finnas.
Ymnig vattning måste nu gifvas, att jorden genom värmen ej någon enda gång må uttorka, ty i och med detsamma torka naturligen också rötterna, o c h hela arbetet är bortkastadt.
På det nu nämnda sättet har jag flere år haft blommande konvaljer sedan före jul och vanligen långt fram på våren, i det jag undan för undan inflyttar krukor till drifning.
Och rikligen- lönas den lilla möda jag offrar på detta arbete, hvilket ingen af eder, ärade läsarinnor, skulle neka, om ni vid jultiden såge mitt bord, prydt med blom- mande och doftande konvaljer.
A. Iduns panoptikon.
t et är n u mer än en hel v e c k a, s o m vi haft våra rara riksdagsfarbröder i sta ' n, o c h o m ^ * 1 vi än — allt efter v å r egen o l i k a stånd- p u n k t till dagens frågor — se en s m u l a misstänksamt p å den ene, s o m vi befara skall bli för k o n s e r v a t i v, o c h smått förfäras för den andre, o m h v i l k e n vi frukta, att han u m g å s m e d » s a m h ä l l s o m s t ö r t a n d e » planer, så ä r o vi i a l l a fall p å det hela taget hjärtligen g l a d a åt att farbröderna äro h o s oss igen.
Ty h v a d färg d e än m å ha, så äro d e d o c k i det hela alls inga människoätare, utan tvärt- o m g a n s k a snälla, ä l s k v ä r d a o c h g e m y t l i g a gubbar.
N å g r a ä r o för resten så u n g d o m - l i g a o c h kavaljersmessiga, att v å r a u n g a da- mer m å n g e n g å n g helt säkert b e k l a g a, att de blifvit » g u b b a r » — n. b.
i betydelsen gifta män — i förtid.
O c h g ö r a de oss ingen an- nan direkt nytta eller glädje, så h a f v a de alltid sitt v ä r d e såsom insatser i societetslif- vet.
M å n g e n p a p p a, s o m med förtviflad hård- n a c k e n h e t slutit till s e d e l k l ä m m a r e n o c h ne- k a t sin snälla fru o c h sina söta döttrar den där lilla a n s p r å k s l ö s a supén, s o m de så l ä n g e b e d t o m, k a n n u ej n e k a l ä n g r e, d å m a m - m a föreställer h o n o m, h u r u absolut n ö d v ä n - digt det b l i r att h a deras g a m l e v ä r d e r a d e vän, den inflytelserike r i k s d a g s m a n Z.
, hos sig p å en liten tillställning.
F a r b r ö d e r n a g å själfva o c h fundera, h v a d det m å n d e blifva a f d e n n a riksdagen.
Kon- servera eller reformera — det är frågan.
O c h o m det s k a l l reformeras, i h v a d ä n d a skall man då begynna?
S k o l a lifsmedelstullarne bort eller spritdryckerna a b s o l u t förbjudas?
S k a l l m a n sätta ned strecket eller g i f v a röst- rätt åt a l l a m y n d i g a män o c h k v i n n o r?
S k a l l m a n taga itu m e d arbetarefrågan, f ö r s v a r s - organisationen eller l ä r o v e r k s r e f o r m e n?
Nå- g o n d e r a a f dessa b r ä n n a n d e frågor b o r d e man väl börja med, mena farbröderna, m e n h v i l k e n?
Pardon, m i n a herrar lagstiftare, m a n skall i c k e börja reformerandet m e d n å g o n a f dessa frågor.
Reformerna skola börja i balsalen har en författarinna i ett a f I d u n s senaste n u m m e r sagt, o c h fastän h o n är så b l y g s a m, att h o n ej ens försett sin b a n b r y t a n d e reformartikel m e d den minsta l i l l a signatur, så tar j a g ä n d å hennes parti b l o t t p å g r u n d a f rättvisan i den s a k h o n förfäktar o c h för det l i k a o r i - g i n e l l a s o m praktiska u p p s l a g e t s skull.
H o n räsonnerar, s o m m i n a ärade läsarinnor torde erinra sig, s å l u n d a: herrarne ä r o v å r a fiender o c h förtryckare.
E t t a f d e odrägli- gaste sätt, h v a r p å deras tyranni tar sig ut- t r y c k, är det s k a m l i g a prerogativet, att d e en- samt s k o l a ha rätt att bjuda u p p till dans.
D e t t a prerogativ måste afskaffas.
K v i n n o r n a ensamt s k o l a hafva rätt att b j u d a u p p, o c h her- rarne få i c k e n e k a.
H v a r åe än s ö k a smita u n d a n — i r ö k r u m m e t v i d v i r a b o r d e t eller b a k o m förmakats portierer — s k o l a d e h e m - s ö k a s a f danslystna damer, s o m m e d en älsk- v ä r d t b e f a l l a n d e b u g n i n g (ehuru p å s a m m a g å n g för säkerhets s k u l l » b e p a n s r a d e m e d o r u b b l i g likgiltighet, m e d leende r i n g a k t n i n g ») f ö r a d e m ut i danssalongen.
K a n m a n t ä n k a sig en radikalare stukning för d e sig själfva så k a l l a n d e skapelsens herrar än mistningen af d e n n a rätt att b j u d a u p p, förlusten a f d e n n a u p p r ö r a n d e k v a r l e f v a från en barbarisk tid, d å mannen ännu betraktade k v i n n a n s o m sitt lösöre.
N ä r b l o t t reformen i b a l s a l e n är g e n o m f ö r d — o c h under en så energisk anförarinna som artikelförfattarin- nan i I d u n b ö r det gå s o m en dans — s k a l l man finna, att den g l a d e M å n s H u l t i n v a r ej blott p o e t, utan o c k profet.
T y h a n k v a d en g å n g: Damerna äro tyranner, det vill jag svära på — Fritt mamsell Bremer må prata om slafveri.
Den som befaller, med rätta husbonde kallas må, De äro herrarne, slafvarne äro v i!
Vilja de hafva en dans, Bums måste vi där redo stå.
Med gratie o c h elegans Och fracken på!
D e n n a utgjutelse, så k o m p l e t t o m o t i v e r a d, när den såg dagen, o c h l i k a o m o t i v e r a d äf- ven nu, b l i r f u l l k o m l i g t p å sin plats, när » reformen i b a l s a l e n » är g e n o m d r i f v e n, när d a m e r n a själfva b j u d a u p p.
Det är rätt åt herrarne!
Hvarför skola de v a r a damernas fiender o c h f ö l t r y c k a r e, h v a r f ö r s k o l a d e v a r a så i n p y r d t h ö g m o d i g a, att d e t v i n g a det ömsinta o c h godhjärtade k v i n n o k ö n e t att » g r i p a ti ' ll läkarens marterande k n i f » för att » o p e r e r a b o r t deras h ö g m o d ».
J a g är s j ä l f karl, m e n j a g hyser i detta f a l l intet m e d l i d a n d e m e d mitt k ö n, S j ä l f tän- k e r j a g d o c k m e d största försiktighet hålla mig p å l ä m p l i g distans från b a l s a l o n g e r n a.
* * * S e d a n den stora reformen är g e n o m f ö r d, k o m m e r det att g å till så h ä r: D e t är supé m e d b a l h o s kanslirådet X.
o c h p å g r u n d a f ett o b e r ä k n a d t u t e b l i f v a n d e från en a f de förnämsta gästerna får notarien Y.
den äran att spela v i r a m e d presidenten.
Notarien sköter sina k o r t förträffligt, o c h n å - got säkrare sätt att k n i p a den h ö g e f ö r m a n - nens välvilja o c h bevågenhet finns i c k e.
P r e - sidenten är m y c k e t n å d i g, helst s o m han, trots dennes välspelning, l y c k a t s g ö r a notarien bet i ett sjuspel m e d o m k ö p.
N u håller just presidenten p å att spela sig i g e n o m en far- lig g ö k, då notarien helt tvärt blir u p p b j u - den.
K o r t e n läggas ned, den stackars nota- rien måste ut i en fransäs, o c h när han k o m - mer tillbaka, har presidenten g l ö m t j u s t det snilledrag, s o m s k u l l e r ä d d a h o n o m.
Han g å r k o d i l j, blir i m i s s h u m ö r o c h m u m l a r nå- g o n t i n g o m det oanständiga i att springa b o r t från korten midt i ett viktigt o c h intressant spel.
Notariens f ö r h o p p n i n g a r o m ett snabbt a v a n c e m e n t äro absolut a f k l i p p t a, så l ä n g e d e n n e presidenten tjänstgör.
lifvet — o c h sedan fortsätter reformerandet p å statsinstitutionerna.
D e t b ö r a r i k s d a g s g u b b a r n e l ä g g a p å hjär- tat o c h inte envisas m e d arbetarefrågor, stats- försäkringsanstalter o c h slikt.
R e f o r m e n skall börja i b a l s a l e n.
D a m e r n a bjude u p p!
H r Q.
, en respektabel 4 0 - å r i n g o m 1 4 p u n d o c h m e d lindrigt m å n s k e n, har fiskats upp inne i r ö k r u m m e t a f en liten s k ä l m a k - aktig b l o n d i n, s o m bjudit h o n o m u p p till vals.
ursäktar s i g: han k a n inte dansa, han har aldrig dansat a n n a t än lång- polska.
let är inga djupgående, till sina följder särskildt ö d e s d i g r a fel, s o m här s k o l a a f h a n d l a s, utan b l o t t n å g r a s m å o v a n o r, m a n v o r e frestad att säga oarter, h v i l k a o a k t a d t sin s k e n b a r a o b e t y d l i g h e t d o c k äfven de n å g o n g å n g k u n n a afgörande ingripa i den enes eller den andres lif.
» Ih, min herre, i n g a s v e p s k ä l, j a g b e r!
» Den stackars hr Q.
» trafvar åstad m e d b l o n d i n e n i n o m sin a r m ».
H a n s otympliga försök att röra fötterna i t a k t m e d W a l d - teuffels toner äro till den grad löjliga, att paret snart är ensamt p å golfvet o c h alla d e andra h å l l a p å att k i k n a a f skratt.
Hans m å n e gnistrar a f t u n g a svettpärlor, s o m v o r e den diamantbeströdd, hans t u n g a är torr, o c h det svindlar för hans ö g o n.
— R a t s c h, d ä r g i c k b l o n d i n e n s s l ä p!
P a n g, där ligger k o - lossen själf m e d en d u n s, så att sévresva- serna h å l l a p å att k u l l b y t t e r a från hörn- hyllorna.
D e o v a n o r vi här syfta p å ä r o d e, s o m p å ett eller annat sätt såra andras skönhetssinne eller finkänslighet.
D e n, s o m v i l l h a rättig- het att vistas b l a n d människor, b ö r o c k af- h å l l a sig från allt, h v a r i g e n o m han k a n verka o a n g e n ä m t eller störande p å sin omgifning.
A f egen erfarenhet veta vi d o c k, att det finnes m å n g a, s o m dagligen u t ö f v a d y l i k a oarter o c h ä n d å ej h a en aning o m, att de därigenom b l i f v a o b e h a g l i g a för a n d r a.
H a n reser sig m e d ett d u n d r a n d e utrop, som liknar n å g o t g a m m a l t v u l g ä r t e d s f o r m u - lär, rusar ut p å dörren, griper p e l s, hatt o c h galoscher o c h störtar h e m.
Å s k å d a r n e k i k n a a f s k r a t t; alla u t o m en.
D e t är en u n g m ö, s o m h e l a tiden b l e k o c h orolig följt hr Q: s förtvinade f ö r s ö k att p r o - d u c e r a sig s o m dansör.
N ä r katastrofen in- träffat, k o m m e r en äldre d a m fram till henne och säger m e d en m y c k e t m ä r k b a r s k ä r p a i sitt tonfall: » H ä r n ä s t hr Q.
k o m m e r p å visit, äro v i borta.
D e t är o m ö j l i g t att ta ' e m o t en k a r l, som k o m p r o m e t t e r a r sig så horribelt. » » M e n, snälla m a m m a, h a n k u n d e j u inte rå för.
» » T y s t, mitt barn!
T ä n k inte m e r p å ho- nom.
Han är o m ö j l i g.
» N å j a, m a n kan j u t y c k a s y n d o m b å d e notarien Y.
o c h den respektable hr.
, men det hindrar inte, att » r e f o r m e n i b a l s a l e n » ä n d å är den viktigaste, den största, den rätt- visaste, den angelägnaste a f alla reformer.
G e n o m d e n n a reform s k o l a m ä n n e n f ö r ö d - mjukas, tämjas.
O c h innan detta skett, kan ingen nyttig reform g e n o m f ö r a s.
T y hvilka h a f v a väl stiftat a l l a de lagar, h v i l k a s bort- skaffande åsyftas g e n o m det h ö g l j u d d a r o p p å reformer, s o m u p p f y l l e r t i d e n?
Män- nen naturligtvis.
O c h innan deras h ö g m o d fått en g r u n d l i g k n ä c k, finns det ingen utsikt till, att d e s k o l a afskaffa dessa lagar, pro- dukter a f deras egen d u m h e t o c h kortsynthet.
S a m h ä l l e t har u p p v u x i t ur familjen.
Hvad är d å naturligare, än att m a n börjar reform- arbetet i n o m familjen, i n o m societeten — t y nutidens familjelif har j u gått u p p i societets- 1 är för öfrigt o m ö j l i g t att uppfostra dem till sann finhet, o m deras o m g i f n i n g ej själf lägger sig vinning d ä r o m.
B a r n e n s k o l a uppfostras till en instinktmessig a f s k y för allt ofint o c h rått, d å s k o l a d e s o m f u l l v u x n a en g å n g veta att s k i c k a sig i hvarje sällskap.
D e t är j u k v i n n a n, som skall v a r a de g o d a sedernas b e s k y d d a r i n n a.
M å hon då som m a k a eller m o d e r eller syster eller vän b i d r a g a till, att känslan för sann finhet o c h hänsyns- fullhet b l i r rätt lefvande hos b å d e u n g o c h gammal.
Små ovanor.
Af Hanna Annu några ord om Kamke.
Leo D e t är för deras s k u l l vi här måste tala rent ut o c h n ä m n a tingen v i d deras rätta namn.
S å finnes det till e x e m p e l n å g o t, s o m otaliga m ä n n i s k o r anse s o m den naturligaste sak i världen, o c h s o m d o c k v i d minsta efter- tanke b o r d e förefalla hvarje n å g o r l u n d a fin- k ä n s l i g m ä n n i s k a s o m rent a f anstötligt.
V i syfta här p å d e n g a n s k a a l l m ä n n a oseden att i andras sällskap a n v ä n d a tandpetare o c h ren- g ö r a tänderna.
K a n m a n g ä r n a t ä n k a sig något vämjeligare, o c h s k u l l e det ej vara möjligt, att kärlek k u n d e förbytas i m o t v i l j a vid åsynen a f en d y l i k brist p å finhet o c h takt?
E j mindre m o t b j u d a n d e är det att b e h ö f v a v a r a vittne till, hur personer i s ä l l s k a p ren- g ö r a öron o c h naglar o c h m a n a f bara för- lägenhet å deras v ä g n a r ej vet, hvartbän m a n skall v ä n d a sina ö g o n.
A l l a toalettbestyr, a f h v a d s l a g d e v a r a må, b ö r a förrättas i ensamheten o c h ej sparas till en ö g o n f ä g n a d för den arma nästan.
S ä r s k i l d t v i d b o r d e t k a n m a n ofta g ö r a g a n s k a intressanta studier i g o d t o n o c h för- v å n a sig öfver, hur b l a n d b i l d a d e m ä n n i s k o r sådan brist p å finkänslighet k a n finnas.
H v e m har ej redan lidit a f det förfärliga sörplandet, s m a c k a n d e t o c h b u l l e r s a m m a ätandet o c h d r i c - kandet, h v a r m e d m å n g e n t y c k e r sig b e h ö f v a traktera sina o l y c k l i g a bordsgrannars örhinnor?
H v e m har ej suttit p å teatern o c h m i d t i ett smältande a d a g i o eller v i d en träffande r e p l i k plötsligt blifvit störd a f en h ö g l j u d d sugning på karameller?
Ät o c h d r i c k så m y c k e t d u behagar, m e n g ö r det anständigt o c h fint o c h framför allt ljudlöst.
D e t t a är en regel, s o m hvarje män- niska m e d a n s p r å k p å b i l d n i n g b o r d e taga till rättesnöre.
D e n hänsynsfullhet e m o t andra, s o m v i i det föregående betonat, b ö r d o c k ej b l o t t ö f v a s b l a n d f r ä m m a n d e, utan äfven i den trängsta familjekretsen.
D e t är ej likgiltigt, h v a d före- d ö m e barnen d a g l i g e n h a f ö r ö g o n e n, o c h det Tolstois » Kreuzer-Sonaten ».
ed anledning af » Aves » uppsats om » Kreu- zer-Sonaten » i n:r 3 af » Idun » för i år, kan jag ej underlåta att inlägga en kraftig gensaga mot den uppfattning af ifrågavarande bok, som däri gjort sig gällande, härtill manad af en uppriktig önskan alt se denne store författares tankar rätt uppfattade, ej jämkade för att passa in i den allmänna meningen.
Denna gensaga består helt enkelt i en hänvis- visning till Tolstois egna förklaringar öfver sin boks syftemål, hvilka såsom en efterskrift äro fo- gade till den svenska öfversättningen af » Kreuzer- Sonaten » o c h äro egnade att fullständigt skingra hvarje ovisshet om författarens verkliga åsikter.
När » Ave » tagit kännedom o m denna komplet- teringsskrift, skall hon säkerligen inse, att den slutledning, hon kommit till vid läsningen af » Kreuzer-Sonaten », ingalunda öfverensstämmer med, hvad författaren åsyftat.
Han anser visser- ligen ett obrottsligt hållande af den äktenskapliga troheten vara vida att föredraga framför fullkom- lig sedeslöshet, men han uppställer icke ett sådant äktenskap såsom det sedlighetsmål vi hafva att sträfva efter.
» Ave » tror sig i Tolstoi ha funnit en föresprå- kare för » det af Gud stiftade och af Kristus hel- gade äktenskapet » — och i stället säger Tolstoi i förstnämnda efterskrift: » Ett kristet äktenskap kan icke finnas o c h har aldrig funnits, — äkten- skapet är från den kristna synpunkten ett fall, en synd, » — • och vidare: » Man kan låta bli att anta Kristi lära, hvaraf hela vårt lif är genom- trängdt och hvarpå hela vår sedlighet grundar sig, men, har man en gång antagit den, är det omöjligt att förneka, att den pekar på ett ideal af fullständig kyskhet. » Dessa anföranden torde vara tillräckliga att visa, att den uppfattning af » Kreuzer-Sonaten », » Ave » delgifvit » Iduns » läsare, varit oriktig, o c h att emellan Tolstois lifsåskådning o c h » Aves » egen förefinnes en fundamental skillnad.
Jag får tillägga, att dessa rader naturligtvis en- dast äro skrifna för dem, som ej läst » Kreuzer- Sonaten » och dess efterskrift, de andra kunna j u själfva döma.
S k i s s a f Richard Melander.
Belönad med hedersamt omnämnande vid Iduns stora pristäfling,, (Forts.) » j b ^.
v a d v a r d e t!
» s k r e k h o n till h o n o m, d å jf| en s k a r p k n a l l h ö r d e s.
(g^jr » F o c k e n flög ur l i k e n!
» r o p a d e han k n a p p t hörbart, o c h i s a m m a ö g o n b l i c k k ä n d e hon en j ä r n a r m l i n d a s o m sitt l i f — (» V i h a årorna att flyta p å — o m det b l i r t v u n g e t, » sade han flämtande o c h d r o g h e n n e u p p p å toften.
A l l t j ä m t foro d e framåt m e d b y n, m e n s n ä c k a n ville n u k n a p p t l y d a ror.
Med s e k u n d s n a b b a rörelser fick han fram sin knif,