Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna boksamling, utgörande enligt uppgift omkring 14,000 volymer, hvaribland många värderika arbeten och dyrbara manuskripter, finnes utan någon egentlig ordning uppstaplad kring väggarne i ett vindsrum, som skall föreställa Carlstads stifts och läroverks bibliothek.
En annan samling, den Agardhska, finnes inpackad i skåp, utan glasdörrar, rundt omkring väggarne i tamburen till prestmötessalen.
Denna tambur, som saknar eldstad, begagnas dessutom till undervisningsrum, så länge väderleken det tillåter.
Man har länge varit sysselsatt med eller kanske rättare betänkt på att ordna ifrågavarande boksamling, på det att visshet mätte erhållas, huruvida man i sjelfva verket har hvad man nu tror sig ega; men, enligt mitt omdöme, kan ett sådant ordnande under närvarande förhållanden på nöjaktigt sätt omöjligen verkställas.
I fall ett nytt, af behofvet så högligen påkalladt läroverkshus i Carlstad blefve uppfördt, skulle den gamla gymnasiibyggnaden slutligen, i fall utrymmet det medgåfve, äfven användas till 6) lärorum för stiftets folkskolelärareseminarium.
Sedan jag härmed i korthet redogjort för hvad som nödvändigt bör göras, om ifrågavarande läroverk skall kunna motsvara sin bestämmelse, så återstår frågan om behöfliga medels anskaffande.
Af den ödelagda stadens svårt hemsökta innevånare kunna rimligtvis inga bidrag påräknas, och Wermlands läns Landsting, hos hvilket sistlidne September af Domkapitlet begärdes 30,000 148 Motioner i Preste-Ståndet J865.
R:dr såsom byggnadshjelp, afslog denna begäran.
Byggnadskassans egna disponibla tillgångar utgöra för närvarande 27,994 R:dr 30 öre eller i jemnt tal 28,000 R:dr.
Men då enligt uppgjorda ritningar och kostnadsförslag, som i behörig tid skola för Stats-Utskottet framläggas, till skolhusbyggnad efter det billigaste förslaget erfordras 179,265
R:dr och till gymnastikhus 15,300 R:dr eller sammanlagdt 194,565
R:dr, förefinnes en brist uppgående till omkring 166.000 R:dr R:mt, för hvars fyllande jag ej vet annan utväg än att hos Rikets Ständer söka statsanslag.
För beviljandet af ett sådant anslag hoppas jag visserligen att erhålla ett långt kraftigare förord än mitt kan vara, nemligen Kongl. Maj:ts; men då för den i Carlstad efter branden uppgjorda och fördröjda tomtregleringens skull först i dessa dagar ärendets fullständiga utredning varit möjlig och icke ens ännu alla nödiga handlingar kunnat till Kongl.
Ecklesiastik-departementet inlemnas, har jag, i ovisshet om nådig Propositions aflåtande, ansett mig böra före motionstidens utgång på detta sätt hemställa saken till Ständernas behjertande.
Under förutsättning att de föreskrifna terminsafgifterna till oftanäinnda läroverks egen byggnadskassa hädanefter såsom hittills uppgå till omkring 2.000
R:dr ärligen och att följaktligen ränta och amortering, beräknade tillsammans efter fem procent, på ett lån af 40,000 R:dr böra med denna tillgång kunna gäldas, får jag derföre vördsamt föreslå, att Rikets
Ständer till uppförande af ny skolhusbyggnad och nytt gymnastikhus för högre elementarläroverket i Carlstad bevilja ett anslag af 126,000 R:dr utan återbetalningsskyldighet, samt dessutom ett lån af 40,000 R:dr R:mt, att återgäldas med ränta och årlig amortering af tillsammans fem procent å det ursprungliga lånebeloppet.
Anhålles om remiss af denna min motion till Höglolliga Stats-Utskottet, som i vederbörlig ordning skall få del af alla för ärendets närmare utredning behöfliga handlingar.
Stockholm den 15 November 1865. A. N. Sundberg.
N:o 63. 149 N:o 63.
Af Biskop Björck:
Om anslag till pension åt aflidne theologie lektorn i Göteborg N. Beckmans efterlemnade enka.
Det är gamla förbindelser, som på denna stund uppfordra mig att tala, dock icke mina egna (ty dessa tillhöra mig icke att på detta rum omnämna), utan det stifts, hvars åligganden, såväl som behof, mäste vara mig om hjertat.
Det är nu på sjunde året, sedan den ädle man bortgick från sin verksamhet, hvilkens minne jag så gerna förnyar.
Det var Theologie lektorn vid högre elementarläroverket i Göteborg, Theologie doktorn Niklas Beckman, som, efter en ungefär trettiofemårig nitisk tjenstgöring vid nämnda läroverk, med döden afgick i Maj månad år 1859, sedan han är 1824 såsom vikarierande rektor vid dåvarande högre lärdomsskolan, hvilken derefter med gymnasium till ett läroverk förenades, blifvit anställd vid den undervisningsanstalt, som han sedan framgent tillhörde.
Der finnes han år 1825 hafva blifvit konrektor, år 1831 lektor i latin och år 1836 theologie lektor, med hvilken sistnämnda befattning som Beckman till sin död innehade, följde det lilla prebendepastoratet Lundby på Hisingen.
— Doktor Beckman var i sin uppvext en fattig yngling (fadren: packhuskarl) och hade, dels af behofvet att för sitt uppehälle antaga några informatorsuppdrag, dels af kärlek för grundlighet, särdeles i de theologiska studierna, vid inträdet i Statens och kyrkans tjenst tillryggalagt en lång akademisk bana; ty han blef student i Upsala år 1806 och visserligen år 1812 filosofie magister, men icke förrän år 1818 theologie kandidat och licentiat först år 1823.
Hans öfvertygelse var djupt fästad vid vår heliga tro, och han var med sin kunskapsrika själ i den barnaenfald, som är den sanna visheten, hängifven åt den lära, hvilken är medelpunkten för alla öfriga och som han i sin lärda disputation för theologiska graden utvecklade, nemligen om rättfärdiggörelsen af tron.
Kraften deraf visade sig för oss i den ödmjukhet och kärlek, hvaraf isynnerhet den studerande ungdomen på vår ort fick emottaga städse förnyade vedermälen; ty med faderligt allvar och ett uppoffrande deltagande för barnens och ynglingarnes lekamliga och andeliga behof, vårda I e han den talrika ungdom, han såsom lärare och rektor hade att öfvervakaoch handleda, och hade dessutom, ej blott till hjelp för sin och sin likstämda makas samt en åldrig moders utkomst, utan visserligen ock för att desto bättre kunna 150 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 63. utöfva kärlekens verk mot ungdomen, ynglingar upptagne i sitt lius, utom det att han efter enskilda uppdrag undervisade flere af bättre föräldrar, hvilka lärt att känna och värdera den kärleksrike och vaksamme ledaren, den samvetsgranne och grundlige ungdomsläraren.
Icke få år af Beckmans tjenstetid vid läroverket var hans lön från Staten ganska obetydlig, då han lick uppbära små vikariearfvoden, eller hvad af den då knappt tillskurna lärarelönen återstod efter de afdrag, som den tiden egde rum.
Derföre, dä hans enka, hvilken med honom så ömt och omsorgsfullt deltagit i den välvilliga omvårdnaden om de unge, så vidt den inom dessa makars hus utöfvades, befann sig vid den ädle mannens bortgång i mindre goda omständigheter, var det för mig, som då sedan något iner än tvänne år var läroverkets eforus, en synnerlig önskan att åt enkefru Doktorinnan Beckman och den systerdotter, som på de sednare åren af mannens lifstid varit medlem af huset, kunde beredas en bättre utkomst, fri från de besvär för uppehället, frän hvilka ålderdomen syntes böra fritagas.
Men efter den norm, som på högre ort gjort sig gällande för bedömandet af deras ekonomiska ställning, hvilka göra ansökningar om extra nådår, blef bemälda enkefrus underdåniga begäran, hvartill hon låtit sig af vänner förmås, hos Kongl. Majit afslagen; och har hon derföre för sin och sin sjukliga systerdotters lefnadsuppehälle mäst fortfarande sträfva med hyresgäster och inackorderingar.
Då hon nu likväl är nära sjuttioåtta är gammal, vore det icke blott en hugnad för mig, utan efter min egen och, jag vågar säga, hela stiftets öfvertygelse ett rättvist erkännande af Doktor Beckmans hos oss oförgätliga förtjenster, om åt bemälda enkefru beviljades en liten ärlig pension af Staten för de förmodligen få återstående lefnadsdagarne.
Jag vågar fördenskull, under bifogande af upplysande handlingar, hvilka, om så påfordra?, lätt kunna tillökas, vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer behagade tilldela framlidne Theologie Lektorn i Göteborg, Doktor Niklas Beckmans efterlefvande enka, Fru Doktorinnan Albertina Elisabeth Beckman, född Ilök den 5 December är 1787, en årlig pension för hennes återstående lifstid af 300 R:dr R:mt; och anhåller lika vördsamt om remiss af denna min motion till Höglofliga Statsutskottet.
Motionei• i Preste-Ståndet 1865.
N:o 64, 151 N:o 64.
Af Biskop Björcks Om tillägg och förändringar i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1865, angående frejdbetyg.
Den 20 Januari detta är utgafs Kongl. Maj:ts nådiga Förordning, angående förändrade stadganden i afseende å frejdbetpg, som af presterskapet meddelas.
Hvad deri föreskrifves, finnes vara i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Rikets Ständers hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga framställning, för det fall att förslaget till ny Strafflag blef till efterlefnad gällande, och kan derföre anses såsom en följd af Kongl. Majds under den 16
Februari sistlidet år utfärdade nådiga stadfästelse af Strafflagen.
Likväl har bland presterskapet i riket åtskillig tvekan uppstått om rätta meningen af hvad i förstnämnda Kongl. Förordning om frejdbetyg blifvit stadgadt; och denna tvekan har till en del hemtat stöd deraf, att i de formulär för prestbevis, som kommit presterskapet tillhanda, ordet frejd finnes vara i tryck intaget, ehuru den ifrågavarande Kongl.
Förordningen säger, att ”i de fall, då, ensligt författningar, det är presterskapet anbefaldt att meddela betyg om personers ”frejd, dermed allenast förstås intyg, huruvida den ifrågavarande personen vid den ”tid, då frejdbetyget meddelas, är i följd af domstols utslag, deri ändring ej skett, ”förlustig medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid.” — Mig synes, att af dessa den Kongl. Förordningens ordalag otvifvelaktig! följer, att, om ock på formulären för de prestbevis, hvilka för flyttning från en församling till annan meddelas, ordet ”frejd” förekommer, icke destomindre ingenting skall om frejdén i prestattesten inflyta, såvida icke personen är, i följd af laga kraftvunnet utslag, förlustig medborgerligt förtroende.
Men då man äfven frågat, huru förfaras bör, då personer uttryckligen begära intyg om sin frejd, t. ex. för att söka arbete eller anställning i tjenst, äfvensom då sådant intyg äskas, om icke af domstolar, dock af andra auktoriteter, t. ex. pensionsanstalter, m. m., torde ett förtydligande af författningen i dessa hänseenden vara af behofvet päkalladt.
Vid det i slutet af sistlidne September månad hållna prestmötet i Göteborg uttrycktes ock den önskan, att motion i detta ämne skulle af stiftets representanter vid denna riksdag väckas; och det är närmast af denna anledning jag vördsamt föreslår, att i Kongl. Maj:ts bemälda nådiga Förordning af den 20 Januari detta år ett tillägg måtte göras, hvarigenom det uttryckligen medgifves pre - 152 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 65. sterskapet att med användande af ordet oklandrad intyga, att personer icke blifvit för brott anklagade och domde, när intyg härom af personerne sjelfva begäres eller af domstolar eller andra auktoriteter äskas.
Deremot har jag städse ogillat den, såsom mig synes, obehöriga sed att meddela graderade vitsord om personers vandel, med nyttjande af ordet hedrande i allmänhet för personer af bättre stånd.
En annan omständighet synes ock innefatta skäl till någon ändring.
Det heter nemligen i slutet af den nämnda Kongl. Förordningen, att densamma ”icke” skall ”ega tillämpning i fråga om anteckning i prestbevis rörande brott, hvarför ”någon genom utslag, deri ändring ej skett, är vorden dömd före början af innevarande är.”
Rättvisa och billighet tyckas dock fordra, att i afseende på sådana för brott dömda personer åtminstone en preskriptionstid antages, sä att t. ex. efter tio års oförvitlig vandel deras namn och rykte icke framgent brännmärkas.
I denna rigtning föreslår jag derföre ett tillägg i slutet af oftanämnda Kongl. Förordning af den 20 Januari 1865; och anhåller vördsamt, att denna min motion må erhålla benägen remiss till Höglofliga Lag-Utskottet.
Gust. I).
Björck Ni o 65.
Om tillägg och förändring i Kongl.
Förordningen den 25 Oktober 1860, om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära.
Ehuru det icke borde kunna ifrågasättas, att ju en ledamot i Domkapitel, hvilken uppenbart förnekar grundläran i vår kristna tro samt bekänner och utsprider deremot stridande satser, likväl bör från befattning vid kyrkostyrelse älgå, som en prestman i dylikt läll frän sitt embete skiljas, har dock endast för prest undantag skett vid det upphäfvande af 1 Kap. 2 § af Kyrkolagen, som innefattas i ingressen till Kongl.
Förordningen af dtn 23 Oktober 1860, om ansvar för villfarande lärosatsers utspridande.
Kyrkans värdighet och omsorgen att åtminstone hos dem, som utöfva Motioner i Preste-Ståndel 4865.
153 utöfva kyrkligt embete, för framtiden bevara lärans renhet, synes mig fördenskull kräfva ett tillägg i nyssnämnda Kongl. Förordning, hvarföre jag vördsamt föreslär, att det dels i förordningens början må heta: sistnämnda lagrum, så vidt del afser annan än prest eller ledamot i domkapitel, dels ock i nämnda författnings 6:te paragraf må tilläggas: anmälan af domkapitel eller biskop mot ledamot i domkapitlet i afseende på förbrytelse mot denna förordning uppläses omedelbart af vederbörande Hofrätt och utföres der af Advokatfiskalsembetet; och eger den anklagade under liden icke att innehafva plats i Kapitlet, tilldess han genom utslag, sorn vunnit laga kraft, förklarats be- ^ rättigad att åter i kyrkostyrelsen deltaga.
Om remiss af denna motion till Höglolliga Lag-Utskottet anhålles vördsamt.
Gust D Björck. *;o 66* Af Doktor Sandberg : O m användandet af de hvarje socken tillfallande bränvinsminuteringsafgifter i första rummet till folkskoleväsendets utveckling.
I Kongl. Maj:ts nådiga Bränvinsförsäljningsförordning af den 18 December 1863 stadgas uti 24 §, att de |:delar af bränvinsutskänknings- och bräll vinsminuthandelsafgifterna. som, efter föreskrifven fördelning, tillfalla stad eller socken, skola användas till kommunala behof inom staden eller socknen.
Ändamålet kommunala behof är ett vidsträckt och obestämdt begrepp, och derföre hafva dessa medel blifvit använda helt, olika pä olika orter.
I socknarna på landet har man på det ena stället användt dem till fattigvården, på ett annat att dermed ä pastorsboställe!! bygga de laga hus, som tillhöra församlingen och vidare till alla möjliga ändamål, som i ett eller annat afseende kunde anses åligga kommunen.
Ja, till och med pä ett ställe för ett ändamål, som är så otroligt, att jag icke vill nämna det.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 20 154 Molioner i Preste-Ståndet 1865.
Emellertid finnes ibland alla kommunala behof ett framstående, som är vigtigare än alla de öfriga, och det är en ändamålsenlig undervisning och bildning för de stora arbetsklassernas talrika barnskaror.
Uti hundratals församlingar inom vårt land äro de tillgängliga medlen otillräckliga för detta högst magtpåliggande ändamål.
Afgifterna för utskänkning af och minuthandel med bränvin hafva Statsmagterna, efter den nya bränvinslagstiftningen, aldrig upptagit eller beräknat såsom statsinkomst.
Nu vore ingenting lättare eller mindre betungande än en föreskrift, att dessa medel allestädes, der behof finnes, skulle i främsta rummet användas för detta det största af alla kommunala behof, och derföre får jag vördsamt föreslå en närmare bestämning i slutet af andra momentet i 24 §, der sista punkten skulle få följande ordalydelse:
Hvad stad eller socken sålunda tillfaller, användes allestädes, der det behöfves, först och främst till folkbildningens utveckling, således: till skolelärares aflöning, till undervisningsmateriel, till skolhusbyggnader och till förökande af sockenbiblioteker samt sedermera till andra för kommunen nyttiga ändamål.
Det medgifves visserligen, att de i författningen oinförmälda kommunala behof också kunna innefatta folkundervisningen.
Men om kommunalstämma, der pastor icke är ordförande, anser åtskilliga andra behof vara oundvikliga eller vigtigare och böra först tillfredsställas, så användas dessa medel i alla möjliga rigtningar, såsom jag förut sökt visa och väl torde egt rum pä andra orter, och folkundervisningen får, i brist på medel, förblifva i sitt gamla bristfälliga skick.
Men genom en sådan mera bestämd föreskrift, skulle denna tillgång icke kunna förryckas äfven till ändamål, som i författningen ingalunda äroafsedda; och då man icke vill vidtaga några verksamma mått och steg till bränvinssupningens inskränkning, utan hänvisar idkeligen till en stigande upplysning, som man förmodar skall efterhand minska och utrota denna kropp och själ förderfvande osed, så synes det icke heller vara olämpligt, att i en bränvinsförsäljningslag anvisa ytterligare medel och utvägar för vinnande af denna stigande upplysning, hvars verkningar för ofvannämnda ändamål hvarje folkets vän innerligen önskar att rätt snart få erfara.
Sandberg Motioner i Preste-Ståndet 4865.
N:o 67. 155 N:o 67.
Af Doktor Skildberg:
Om förändring i.
14 och 45 §§ t Kongl.
För ordningen den 18 December 1863, angående försäljning af bränvin och andra spirituösa drycker.
B r än vinslagstiftningen har snart i århundraden varit bekymmersam för fosterlandsvännen.
Spär till dessa bekymmer finner man äfven i äldre handlingar (se Fischerströms Ekonomiska Dictionnär m. fl.).
Bränvinssupningens verkningar äro bedröfligt, men botemedlet deremot kan man icke fördraga.
Ingen vill eller vågar sätta yxan till roten på det giftiga trädet, utan bortskära en och annan gren, och gå beklaga sig öfver att det ändå vexer.
Såsom nu ställningen är, kan man ej annat än göra sannolikt fruktlösa försök att få några förbättringar i nuvarande bränvinsförfattningen.
Jag har instämt med Kontraktsprosten Palmlund om fördubblad! minimibelopp för försäljningen enligt l och :2 §§ i bränvinsförsäljningslagen och med Hofpredikanten Rosenius om det tillägg i 12 §, att en socken egde rätt slippa bränvinskrögeri på sin gästgifvaregård.
Nu önskade jag få föreslå ett par ytterligare förändringar i samma författning.
Enligt 13 § i Kongl. Förordningen af den 18 Januari 1855 var pastor pligtig och berättigad att när något nytt bränvinsutskänknings- och minuteringsställe inom socken kom i fråga, till Konungens Befallningshafvande ingifva sitt utlåtande innan ansökningen beviljades.
Enligt 14 § i nu gällande eger kyrkoherden ingen sådan rättighet
Huru många bränvinskrogar som helst kunna nu anläggas i en socken, utan att kyrkoherden med ett ord tillfrågas hvad verkningar sådant skulle utöfva på det kristliga och sedliga lifvet, inom församlingen, för hvilket man dock vill göra presterne ansvarige.
Allt beror nu äfven i detta afseende på kommunalnämnd och kommunalstämma och dessas ordförander och jag har hört en nitisk landshöfding beklaga sig att han, för indragning af priviligierade krogställen på landet, icke mera lagligen kan stödja sig på presterskapets utlåtanden, hvadan hans åtgärder i denna syltning blifvit af högre myndighet upphäfna.
I det sedliga och kristliga lifvets namn ville jag återbörda åt pastor dess 156 Motioner i Presle-Slåndet 1865.
N:o 68. förra pligt och rättighet i detta fall och vördsamt föreslå några få ords tillägg i 14 §, så att sista punkten i första momentet finge följande ordalydelse:
Konungens Befallningshafvande, sedan äfven kyrkoherdens utlåtande blifvit infordradt, fatte deri sitt beslut och gifve det kommunalstämmans ordförande tillkänna.
Andra momentet i 15 § innehåller en uppmaning till kommunalnämnden att, om den för godt finnér, en annan bränvinskrog i socknen kan upprättas, i fall bränvinsutskänkning på socknens gästgifvaregård upphört, jemte undervisning huru man härvid skall gå till väga för detta ändamåls vinnande.
Denna uppmaning och undervisning synes mig hvarken vara nödig eller nyttig, hvarföre jag vördsamt anhåller, att detta moment mätte utur författningen uteslutas.
Mycket mera finnes visserligen i bränvinsförfattningarne som man för befrämjandet af ett nyktert och sedligt lif ibland folket skulle önska annorlunda, men man får nöja sig med om ännu något kan vinnas i detta afseende.
En tid torde snart komma, dä friheten äfven i denna lagstiftningen konseqvent genomför sina åsigter, och då, ve värt olyckliga land, innan reaktionen kommer och äter kan klafbinda det lössläppta odjuret.
Stockholm den 15 November 1865. O. A. Sandberg.
Af Doktor Sandberg!
Om fördelningen af Adelar af bränvinsförsäljningsmedlen till städerna och landsförsamlingarne, ejler hvarderas folkmängd.
Vid sista riksdag väcktes af en aktad ledamot inom detta Stånd, hvars åsigter jag vanligen delar, en motion att afgiften för minuthandel med och utskänkning af bränvin måtte ingå till Statsverket.
I detta förslag kunde jag då icke instämma, emedan landsförsamlingarne skulle utan ersättning förlora en inkomst, för hvilken föreslogs att städerna af Statsverket skulle hållas skadeslösa.
Motioner i Preste-Ståndet J865.
N:o 69. 157
Men fördelningen af dessa medel synes icke vara fullt billig och rättvis.
Nu är föreskrifvet att hela beloppet af så beskaffade afgifter skall så delas, att l:del lemnäs till Hushållssällskapet och £:del till Landstinget, hvaremot jag icke vill något erinra.
Men till grund för fördelningen af återstående ftdelar bör läggas folkmängden så väl pä landet som i alla de städer, hvilka i landsting äro dermed förenade, och hela beloppet för länet till hvarje stads- och landskommun derefter utskiftas.
Man säger väl att denna förderfliga konsumtion är störst i städerna och deruti har man beklagligtvis fullkomligen rätt.
Men till hvilka personer är det som städerna afsätta sitt mesta bränvin, likasom alla andra sina öfverflödsvaror?
Det är ovedersägligen till landsbygdens innevånare vidderas idkeliga stadsresor, och denna afsättning förökas och tillvexer i städerna i sammamån som den minskas på landet.
Emellan Wexiö och Calmar finnes bränvinsutskänkning endast på tvänne gästgifvaregårdar, den ena j^dels mil och den andra fyra mil från Calmar.
Landtboarne färdas till staden och köpa der, och snart endast der sitt bränvin.
Det ökar försäljningsafgiften i städerna.
Ju mera förderfvet utsprides från städerna till landsbygden, desto större inkomster deraf hafva städerna och desto mindre landsbygdsförsamlingarne.
Detta är icke rätt och billigt, hvarföre jag vågar vördsamt föreslå en sådan förändring uti 24 § 2:dra momentet, som här blifvit yrkad.
Stockholm den 15 November 1865. O. A.
N:o 69* Af Doktor Ternström!
Om årlig pension ål framlidne Prosten och Kommendören m. m. Chr. G. Berlins enka.
Att någon gäng undantagsvis af Statens tillgångar tilldela pension äfven åt en välförtjent prestmans enka, som deraf är i behof, må icke anses hvarken såsom en misshushållning med allmänna medel, helst dylika pensioner vanligen begäras och beviljade, utgå i små belopp, ej heller såsom något i sig sjelf förkastligt, enär det innebär en Rikets Höglofliga Ständer värdig välgörenhet.
En anspråkslös och ödmjuk ansökning derom har ock oftast rönt 158 Motioner i Preste-Ståndel 1865.
N:o 69. en önskad framgång.
Det är i hopp om en lika lycklig påföljd jag fördristar mig att hos Rikets Ständer vördsamligen inlägga ett varmt förord för aflidne Prostens i Balkåkra af Lunds stift, Kommendören af Kongl. Wasa-orden och ledamoten af Kongl.
Nordstjerne-orden Magister Chr. G. Berlins efterlemnade enka.
Prosten Berlin afgick med döden under loppet af sistlidne riksdag.
Huru boet stod vid hans frånfälle, visar bilagda utdrag af Ljunits häradsrätts protokoll den 31 Augusti 1863.
Att all hans efterlemnade egendom måste afstås till förnöjande af hans borgenärer, utan att dock alla skulderna kunde dermed tillfullo godtgöras, väckte i sin tid icke ringa uppseende.
Men skulle detta, i betraktande af de betydliga inkomster han vid sitt goda pastorat i så läng tid ansågs hafva åtnjutit, i viss mån med rätta räknas såsom en ändamålet med denna motion motverkande omständighet, så tillåter jag mig till Rikets Höglofliga Ständer oförgripligen hemställa: dels huruvida denna boets bedröfliga ställning bör läggas enkeprostinnan Berlin till last, om hvilken jag med visshet vet, att hon deruti icke hade någon del; dels oin icke hennes behof är lika stort och behjertansvärdt, hurudan orsaken dertill än må vara, och dels ändtligen, om icke den bortgångne familjefadrens synnerliga förtjenster om det allmänna må anses motväga de tryckande enskilda affärsförhållandena.