Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men denna undersökning, hvilken komme att sträcka sig till alla orter och alla hemman utan undantag, blefve således vida besvärligare och vidlyftigare, än att ändamålet någonsin derigenom kunde vinnasi Skall någon förhoppning om framgång äga rum, så måste den sökas på annan väg; och frågan blir då säkerligen, huruvida staten kan använda något verksamt uppmuntringsmedel, för att förmå jordägare att frivilligt besörja om den behöfliga afdelningen af deras ägor och skogshushållningens införande, der de finna tillfälle dertill vara för hand.
Gifves ingen utväg att på detta sätt i godo tillvägabringa den önskade anstalten; så lärer föga löna att tänka derpå. — 32 — Det första nödvändiga, hvarförutan framgången är omöjlig, blifver utan tvifvel att kostnadsfritt lemna jordägarne det biträde af landtmätare och i skogshushållningen kunniga personer, som de kunna åstunda och som är oumbärligt för anstaltens utförande.
På statens bekostnad måste således det nödiga biträdet af nämnde personer vara att tillgå, när det af jordägare begäres; och medel till dessa personers aflönande böra således anordnas.
Tillgång på härtill användbara personer bör i allmänhet icke kunna saknas, då skickligheten i landtmäteriet numera är allmän bland krigsbefälet, hvars yngre medlemmar troligen icke ogerna skulle åtaga sig en sådan sysselsättning, och undervisningen i skogshushållningskonsten äfvenledes finnes utsträckt till ett större antal personer, af hvilka den på kort tid kan meddelas åt ännu flera.
Någon annan uppmuntran till den nyttiga och vinstgifvande omsorgen än detta kostnadsfria biträde för anstaltens utförande, vore säkerligen för den omtänksamma jordägaren icke af nöden; och hvarje sådan skulle följaktligen opåmint finnas benägen att anlita detta biträde och derjemte lemna den arbetshandräckning, som vid markens afmätande och fördelningens utstakande erfordrades.
Men då vinsten af företaget icke genast är att hämta; skall troligen för största delen af jordägare någon ytterligare uppmuntran blifva nödig, att öfvervinna liknöjdheten för en åtgärd, som hufvudsakligen kommer framtiden till godo och likväl kostar den nuvarande jordägaren något litet besvär.
För de jordägare, som innehafva skog till afsalu, uppkommer ingen vinst deraf, att skoglösa hemman blifva med skog af egen tillgång försedda.
Att uppmuntra de förra till en bättre hushållning och beredande af framtida ymnigare tillgång på trädvaror till föryttring, vill icke låta sig göra, med mindre man kan anvisa tillfälle till afsättning; och detta tillfälle måste likväl minskas i samma mån, som de närmast liggande skoglösa hemmanen blifva med egen skog försedda.
Den här ifrågavarande anstalten skulle således icke för nuvarande skogsägare komma att medföra någon fördel, utan måste i stället leda derhän, att deras skogar, så vidt de öfverstiga eget husbehof, komme att förlora i värde.
Följden häraf skulle också blifva, att dessa skogar alltmera förstördes och den mark, der de växa, blefve använd till odling, så vidt den vore dertill tjenlig.
Det förstås likväl, att undantag härifrån komme att äga rum, på de ställen, der de skoglösa, nära skogsbygden belägna hemmanens ägor vore för sädesodling så tjenliga till hela sin vidd, att skogsplantering vid dessa hemman icke utan förlust kunde äga rum.
Vid sådant förhållande vore det väl i allmänhet fördelaktigast att föranstalta, så vidt man det kunde, det de skoglösa hemmanen blefve så sädesbärande, och skogshemmanen så skogsbördiga, som deras ömsesidiga fördel kräfde.
Med undantag af dessa enstaka och troligen sällsynta förhållanden, tillåter deremot icke den allmänna fördelen att skona de varande skogsägarne från framtida förlust, derest den icke kan genom jordens uppodling ersättas.
Ingenting hindrar dock, att uppmuntringarne till plantering och vårdande af skog blifva allmänna och kunna åtnjutas ej mindre af de skogsägare, som finna fördel i fortfarande föryttring af sina trädvaror, än ock af skoglösa hemmans innehafvare, som finna sig utan skada kunna till skogsplantering använda någon del af sina ägor.
Till en början torde ett försök kunna göras i så måttlig utsträckning, som sakens nyhet och framgångens ovisshet synas påkalla.
När man tillhandlar sig en fastighet, sker det icke alltid med beräkning att länge behålla densamma eller der för lifstid bosätta sig.
Icke sällan är likväl en sådan beräkning för hand; och då förenar sig dermed naturligen den önskan att på stället finna sin trefnad, och den föresatsen att för sådant ändamål använda någon omsorg för ställets upphjelpande och framgena förmånlighet.
Afven vanliga menniskor tillträda icke gerna en nyförvärfvad egendom utan ett visst svärmeri af denna beskaffenhet.
Jag har derföre trott, att det förnämligast vore i denna belägenhet, som en uppmuntran, om än obetydlig, tätt nog kunde verka för det åsyftade ändamålet; och jag ville till ett försök ej begära mer, än att den fastighetsköpare, som vid köpets anmälande till lagfart styrkte, att han hos Konungens Befallningshafvande utverkat förordnande för landtmätare och en i skogshushållningen kunnig person till uppgörande af plan för skogens rätta skötsel vid hemman, der sådan redan funnes, eller — 33 — till tjenlig skogsplantering, der den saknades, måtte befrias från skyldigheten att med stämpladt papper förse sina lagfartshandlingar samt det blifvande fastebrefvet, derest han före lagfartstidens slut visade, att skogshushållnings- eller pianteringsplanen blifvit utstakad och början till dess verkställande gjord.
Kanhända bör man icke förhasta sig att förlöjliga detta förslag såsom alltför småaktigt och troligen blifvande utan all verkan.
Jag väntar mig icke, att hela skaran af fastighetsköpare skulle vilja begagna tillfället till minskande af sina lagfartskostnader emot en åtgärd, hvaraf besväret, om än med föga kostnad förenadt, kunde öfverstiga det gagn, som de i sin lifstid hoppades att deraf njuta.
Men jag saknar icke derföre allt hopp, att åtminstone köpare af någorlunda betydliga egendomar, hvilkas lagfarande t. ex. kostar i stämpladt papper öfver Etthundrade Riksdaler Banko, skulle finna sig uppmanade att något tänka på saken och lätt nog inse, att den erbjudna fördelen så väl i bespa ring af denna kostnad, som i kostnadsfritt biträde till anstaltens uppgörande, icke vore så alldeles att förakta, i fall lian nemligen ägde nog tankekraft att derjemte inse sjelfva sakens gagnelighet och det förökade värde, som hans egendom innan kort komme att derigenom vinna.
En annan fördel, hvarmed staten skäligen torde kunna uppmuntra ägarna af de skoglösa hemmanen till företaget att uppdraga skog, vore kostnadsfritt tillhandahållande af tjenliga trädfrön till utsäde.
Och slutligen kunde äfven lämpligen, till beredande af lättnad i det uppkommande hägnadsbesväret, första uppsättningen af hägnad omkring plantering eller sådd understödjas med visst kontant bidrag af allmänna medel för hvarje famn af sådan hägnad.
Förnämligast vore det väl de hitintills skoglösa hemmanen, på hvilka försöket komme att användas; och om det finge tonen för sig, så kunde det blifva rätt många, som företoge detta försök.
Men för att icke genast låta det falla i misskredit och öfvergilvas, blefve det nödvändigt, att lagstiftningen beviljade det mäktiga understödet af en strafflag, som fredlyste åtminstone skogsplanteringarne med enahanda skydd, hvaraf egendom i allmänhet njuter.
Ett besvär, hvarmed jordägaren ej kunde undgå att belastas, vore sjelfva planteringen och dess i de liesta fall nödvändiga inhägnande.
Det är derföre, som jag icke förväntar synnerligt tillopp af den mindre bemedlade och mindre kunniga allmogen.
De, som underkastade sig besväret, skulle likväl snart nog finna sig derföre icke alldeles obelönta.
Så snart de uppväxande plantorna, hvillka alltid i början måste växa mycket tätt, hunnit den höjd, att de kunna till något bruk användas, inträder behofvet af så kallad hjelpgallring eller mer eller mindre än halfva antalets borttagande, för att lemna utrymme åt de öfrigas vidare fortkomst.
Men så snart denna tidpunkt infaller, vidtager ock behofvet af den allmänna tillsyn, utan hvilken anstalten icke kan bibehålla sig, utan allt måste återgå till sitt förra skick, af samma skäl som detta förut tillkommit.
Det får icke bero af hemmansägarens eget välbehag, om han vill bibehålla och låta framgent uppväxa den planterade skogen eller ej.
Allmänna besigtningar böra hållas, och på hvarje ställe, der plantering skett, minst hvart femte år undersökas, huruvida skogshushållningsplanen efterlefves, och i händelse jordägaren finnes hafva vanvårdat eller utöfver planen tillgripit skogen, bör han derföre vara underkastad ansvar, såsom för åverkan å annans ägor nu är stadgadt.
Hvad åter angår sådana innehafvare af kronans jord, som dertill äga stadgad åborätt; så skulle det väl utan betänklighet kunna dem åläggas att å hemmanen uppdraga skog, der sådan saknas; men kanhända är det skäl att härmed för närvarande dröja, för att icke gifva anledning till klagan öfver ett betungande, som ej förut ägt rum, och hvaraf frukten icke kunde anses med visshet tillfalla den varande åboens rättsinnehafvare.
Deremot lärer det icke bestridas, att hädanefter blifvande innehafvare af boställen och arrendatorer af kronojord kunna med full rätt förpligtas till skogs vårdande, när den finnes, och planterande, när den saknas.
Utan ali betänklighet kan således genast företagas ej blott skogsskötselns ordnande på de boställen och utarrenderade kronoegendomar, som äro med skog försedda, utan ock plans uppgörande till plantering af bristande skog vid sådana hemman, om än planteringsbesväret skulle anses vara af den beskaffenhet, att det icke kan på H St.
Emb.-Bcrällelse lill 1856 års riksdag. 5 — 34 — tvingas redan varande boställshafvare eller arrendatorer, utan först vid deras afgång böra efterträdarne åläggas.
Naturligtvis måste tillsynen öfver verkställigheten blifva densamma å dessa kronogods, som på enskildas hemman.
Så vida dylik tillsyn kommer att sträcka sig äfven till frälsejord, uppkommer derigenom en ny lagstiftning, skiljaktig ifrån de om frälserätten från äldre tider rådande begrepp, då deremot kontrollerandet af skatteinäns hushållning med deras skogar på sin höjd innefattar en återgång till fordna strängare lagar, hvilkas fullkomliga upphäfvande dock icke är så alldeles ostridigt.
Hvad jag haft att anföra till grund för mitt föreställningssätt om jord äganderättens begränsning och om samhällets behörighet att för densamma bestämma viikor, synes af min uti 1850 års berättelse intagna behandling af ämnet.
För tillämpning häraf äfven på frälsejorden ligger skälet uti enahanda behof för den ena, som för den andra arten af egendomar.
Så öfvertygad jag är, att de stridiga begreppen om äganderättens absoluta betydelse skola komma att göra sig gällande och vara tillräckliga att beröfva mitt förslag all framgång; så litet tvitiar jag deremot, att uti detta förslag de verkliga rättsgrunderne äro iakttagne, och så förvissad är jag, att om en lag funnes, hvarigenom ålades de förbindelser, som jag här påyrkat, ingen olägenhet deraf skulle uppstå, utan tvertom lagens verkan, så vidt den elterlefdes, blifva fördelaktig för fäderneslandet.
Men jag vågar slutligen tillägga, att med samma visshet, som jag härom äger, förutser jag äfven den ringa framgång, sorn står att vinna genom hvilka iagstiftningsförsök som helst i denna väg, så vidt de åsyfta att genom andra medel, än just den här föreslagna förpligtelsen till skogs uppdragande och vårdande vid alla dertill tjenliga, stora och små enskilda egendomar, komma till målet.
Skulle nu icke destomindre något afseende på hela förslaget komma att fästas; så vore visserligen med fog den anmärkningen att förvänta, att alla de uppoffringar af staten, hvilka jag föreslagit, rätteligen borde vara öfverflödiga, då en jordägare, som vårdar eller anskaffar skog vid sitt hemman, sjelf deraf hämtar fördelen, och derföre icke äger fordra någon vedergällning.
Men efter den erfarenhet, som så rikeligen ådagalagt, hvad den enskilta omtankan i denna väg låter förvänta, tror jag ingen förhoppning häri finnas, om ej uppmun tringar kunna något uträtta.
Lyckas det att genom dem bringa saken i fart; så bör någon grad af erfarenhet hafva hunnit göra den åsyftade fördelen åskådlig, innan den betungande tillsynen och tvångsåtgärderne från statens sida komma att äga rum.
Kanhända skall det ock befinnas ändamålsenligt, att i början uppmuntringarne inskränkas till ett mindre antal af' jordägare, dels för att icke äfventyra, det biträde med tjenstemän anlitas utöfver tillgången, och dels för att småningom göra anstalten genom exempel känd.
Längre fram koinmer lagstiftaren i tillfälle att bedöma, huruvida antingen tillskotten af allmänna medel böra i större utsträckning fortfara, eller ock tilläfventyrs ett vaknadt allmänt interesse för saken må göra dessa tillskott umbärliga.
Jag har förutsagt dessa betraktelsers mer än sannolika öde.
Jag slutar med ett ord om vigten af deras föremål.
Om det är en stor angelägenhet, att våra allmänna skogar vårdas, och någon utväg kan vidtagas till skogsförödelsens hämmande i de Norrländska ödemarkerna; så är det likväl en ännu större angelägenhet, att skog öfverallt må finnas till det bebodda landets invånares husbehof.
Det är detta behof, hvars fyllande jag icke tror vara möjligt endast genom sjelfva skogshushållningskonstens framsteg; och rellexionen härpå har väckt de bekymmer, hvilka vändt min omtanka på stadgande af sådana lagbud, utan hvilka jag anser det omöjligt att förmå jordägare i allmänhet till en bättre enskild skogshushållning.
Att skog finnes, är i vårt klimat ett vilkor för möjligheten af landets beboende; men det är ej blott i vårt land eller under våra klimatiska förhållanden, som skog är oumbärlig.
Om vi än dessförutan kunde skaffa oss bränsle och byggnadsämnen; så skulle landet icke desto mindre, enligt resultatet af vetenskapens! nyare undersökningar, blifva mer och mer ofruktbart, ju mera skogarne minskades, emedan ett skoglöst land måste lida så stor brist på regn, att dess afkastning svårligen förslår till dess odlares bergning.
Jag har omnämnt detta — 35 — förhållande uti deri här ofvan åberopade afhandlingen om skogshushållning, som influtit uti början af 1850 års berättelse, och jag har ej bordt sluta, utan att härom påminna. lie betraktelser, jag redan anställt öfver föremålet för så många olika bekymmer, den mycket omtvistade och i samhällsordningen så djupt ingripande religionsfriheten, hafva hittills varit utan annan påföljd, än att någre ifrare för friheten uppträdt med beskyllningar emot mig för irrlärighet eller afvikelser från den sanna tron.
Annorlunda hafva mina tankar i ämnet ej ens blifvit nämnda, än mindre något afseende på dem fästadt.
Så liten framgång uppmuntrar icke till fortsatt arbete i ämnet; men den bristande framgången berättigar dock icke till overksamhet för en sak, hvars vigt ej tillåter mig misströsta, att den en gång skall blifva föremål för den sorgfälliga uppmärksamhet, utan hvilken densamma ej kan erhålla en tillfredsställande utgång, och att, när en sådan uppmärksamhet vaknar, äfven mina reflexioner i ämnet kunna komma att underkastas den pröfning, som deras innehåll till äfventyrs må förtjena.
Man ifrar för frihet och bör således hafva betänkt, hvad det är, som under detta namn påyrkas, och huru man skulle finna sig belåten, i fall man såge sin önskan uppfylld.
För min del förordar jag ingen ny frihet; men jag försvarar den, som finnes, fördrager den bättre och skattar den något högre, än de kanhända finna önskvärdt, hvilka nitälska för införandet af en ny, i det yttre mer eller mindre regellös frihet.
Mitt föreställningssätt har tvänne föregående berättelser *) blifvit framlagdt, såsom jag hoppas, nog tydligen, för att icke missförstås af den, som tänker.
Men jag bör icke derföre anse det öfverflödigt att här uppdraga en fullständigare teckning af den frihetslära, till hvilken jag bekänner mig.
Samvetsfrihet utgör grundämnet i denna lära; och det är härutinnan, som jag föga kan vänta, att mina motståndare skola bevilja mig den fördragsamhet, hvarförutan allt ordande om religionsfrihet synes mig meningslöst.
Vore denna frihet ej nöjaktig, med mindre ali norm för en bekännelse afskaffades; då kunde jag icke påstå, att Sverige ägde en fullständig samvetsfrihet; ty den som finnes, är begränsad af en läronorm, hvars ölverskridande är strängt förbudet.
Men tillämpningen af denna norm i de antagna läroböckerna är sådan, att friheten inom dess område är den största, som någonsin lärer kunna förenas med antagandet af någon viss för ett helt folk gällande religionsutöfning.
Den begränsning, hvilken ej får öfverskridas, ligger uti den för alla christna bekännelser gemensamma urkunden, Guds uppenbarade heliga Ord eller gamla och nya Testamentets profetiska och apostoliska skrifter; men den lärobygnad, som frän dessa är hämtad och uti svenska församlingen gällande, erkänner också ingen annan trosgrund eller regel, hvarefter alla läror och lärare skola dömas, än detta Guds heliga Ord allena.
Sjelfva läroböckerne frånsäga sig uttryckligen allt vitsord härutinnan, och förklara sig endast utgöra bevis, huru det Gudomliga Ordet blifvit af då lefvande lärare lörstådt, men ingalunda gälla såsom regel eller rättesnöre, hvarefter uppkommande trosfrågor böra afgöras.
Att det heliga Ordet skulle för all framtid så förstås, och de derifrån hämtade lärosatser oförändrade förblifva sådane, som de i läroböckerna en gång voro aflättade, har således aldrig varit deras författares mening: och af de bestämda ordalagen i sjelfva bekännelsen uppkommer den oundvikliga slutföljd, att ingen må såsom irrlärig antastas för hvilken afvikelse som helst från deras föreställningssätt, så framt han icke öfvertygas att dermed hafva afvikit från detta heliga Ord, som ensamt äger afgörande myndighet i alla frågor om lärans renhet.
— (Se utdragen ur Symboliska Böckerna i min embetsberättelse för år 1849.)
Icke brister det samvetsfrihet i en kyrka, som bekänner sig till denna lära, så vida man icke åstundar befrielse från bekännandet af sjelfva detta Guds Ord, sorn i vår kyrka innehafver den enda myndigheten i alla trosfrågor.
En christen kan väl aldrig neka, att svenska *) För 1849 och 1852. — 36 — lutherska kyrkan medgifver all den samvetsfrihet, som någon christen kan önska.
De christne, som icke desto mindre ropa öfver samvetstvång i denna kyrka, äro de väl underrättade om det verkliga innehållet af samma lära?
Och äro de väl sjelfve lika frie från all lust att göra menniskomyndighet gällande, som en med full besinning denna lära i all dess vidd tillgifven christen?
I vidrigt läll åstunda de frihet endast åt sin egen bekännelse.
Någon samvetsfrihet inom densamma kommer icke i fråga, om än fördragsamhet mot andra bekännelser skulle beviljas.
Man kan kalla det brist på religionsfrihet, när en kyrka vägrar att bredvid sig tåla skiljaktiga bekännelser; och denna art af ofördragsamhet finnes onekligen uti vår evangelisk lutherska kyrka.
Men att i denna väg borttaga all inskränkning och lemna en obegränsad frihet, har vår kyrka säkerligen på goda skäl ansett oförenligt med sjelfva dess ändamål och kallelse.
De ifrigaste frihetsförfäktare, så vidt de i sjelfva verket hafva religionen till sitt syftemål, skulle väl icke länge kunna göra försök med en alldeles obehindrad täflan imellan olika trosbekännelser uti offentligt predikande och värfvande af proselyter, utan snart nog finna sig föranlåtna att önska uteslutande af mormoner, vederdöpare, museimän, hedningar, kanhända till och med greker och rätt ofördragsama romerska katholiker.
Dessa frihetsifrare skulle då erfara, att en christen kyrka, sträfvande efter bildning och klara begrepp om sin Mästares lära, icke kan trifvas bortblandad i en regellös gemenskap med all denna förbistring af stridiga, ej sällan fiendtliga religionssamfund.
Och i fall man erkänner denna sanning, tyckes man också svårligen kunna neka, att det blir slut med all religionsfrihet, således med all fri upplysning, i fall sådan frihet ej skall annorlunda äga rum, än genom upphäfvande af allt skydd för den antagna bekännelsens utöfning, d. v. s. för all ordnad kyrkoförfattning, samt att friheten måste med en sådan förenas, derest den skall kunna erhålla någon verklighet.
Det är härpå, som våra kyrkolärare vid antagandet af de symboliska böckerna utan tvifvel haft sina ögon fästade, då de bekänt sig till en frihet inom kyrkan, sådan som den här ofvan blifvit antydd, en förnuftsenlig och fullkomligen biblisk samvetsfrihet, men deremot förkastat den formlösa, allt sammanhang beröfvade förbistring, som en obegränsad yttre frihet oundvikligen skulle medföra, med andra ord, då de velat hafva en kyrka sammanhängande och till sin läroform bestämd, men på samma gång öppen för forskning och ljus, utan intrång af någon mensklig myndighet.
För att någonsin komma till en utredning af det stora tvisteämnet, gäller det således framför allt att noga åtskilja de två särskilda slagen af religionsfrihet.
Den ena består uti tillåtelsen för alla eller åtminstone så många olika bekännelser, som möjligt, att offentligen utöfva sin gudstjenst och sina religionsbruk, men fordrar icke, att någondera skall inom sig fördraga sina medlemmars från deras egen trosform skiljaktiga meningar.
Under den mest oinskränkta besittning af denna religionsfrihet skulle det således kunna hända, att en tänkande christen, hvilken af hjertat erkände och efterlefde den heliga urkund, som borde vara rättesnöret för alla christna läroformer, likväl hvarken i sin ort eller inom hela sitt fädernesland funne någon sekt eller så kallad kyrka, som ville erkänna honom för renlärig eller emottaga honom såsom medlem.
En sådan christen vpre då nödsakad att antingen afhålla sig från gemenskap med någondera af de tillgängliga sekterna, eller ock föregifva sin öfvertygelses noggranna öfverensstämmelse med något af dessa särskilda trossamfunds lära.
Han mäste således skrymta, derest han icke vill låta anse sig för ochristen, hvilket han dock ingalunda är, och derigenom äfven vara utesluten från den behörighet till det allmännas tjenst, som kan vara beroende af christlig trosbekännelse.
Han måste skrymta i hela sin lefnad, aldrig yppa de begrepp om den heliga urkundens sanna mening, hvilka icke punktligen öfverensstämma med det trossamfunds bekännelse, hvartill han sällat sig, eller ock äfventyra, antingen att man blott förskjuter honom, eller att man förkättrar och förföljer honom.
Den religionsfrihet, han sålunda åtnjuter, är följaktligen icke samvetets, icke förnuftets, icke upplysningens frihet.
Denna, den andra arten af religionsfrihet behöfver deremot icke församlingens söndrande i särskilda kyrkosamfund för hvarje nuance af särskilda trosmeningar.
Friheten finnes här inom sjelfva kyrkan och sträcker sig lika långt, som skilda meningar om den heliga urkundens rätta betydelse kunna sträcka sig, utan att förneka denna urkunds äkthet och vitsord.
Det är förnuftets och samvetets frihet, innebärande den enda sanna fördragsamheten, hvilken icke medgifver att från sin trosförvandtskap utstöta eller såsom ohelig och inför Gud förkastlig anse en trosförvandt, hvars föreställningssätt i någon mån afviker från det i läroboken antagna.
Denna art af religionsfrihet lemnar vägen öppen för all den upplysning, som icke befinner sig oförenlig med denna Gudalärans urkund, tili hvilken vi bekänna oss; och de mest upplyste bland tänkande menniskor skola svårligen någonsin förneka det väsendtliga af den iära, som denna urkund innebär, endast man icke förbjuder dem att hålla sig till urkunden sjelf och fatta dess mening med sitt eget förnuft, utan att slafviskt binda sig vid andras uppfattning.
Till en sådan upplysningens lära är det, som den svenska evangelisk-lutherska kyrkan bekänner sig.
Utan öfverträdelse af våra läroböcker kan ingen christen här förkättras, han må tillhöra hvilken christen sekt eller kyrka som helst, så länge han med sin från våra läroböcker afvikande mening icke förargar församlingen, d. v. s. icke fördömer dess lära och icke fordrar att få predika sin egen.
Det är uppenbart missförstånd af sjelfva läroböckerna, om våra religionslärare företaga sig att såsom otrogen och i förderfliga villomeningar stadd behandla hvar och en, hvars tanka afviker Irån läroboken, endast han icke förnekar det heliga Ordet och i sin lefnad icke beter sig annorlunda, än en christen egnar.