Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon är nu som bäst i farten med att bära dem omkring bland damerna, änskönt dessa allesam- man sitta med knäna fulla af skorpor och pep- parkakor och &gt;ess », och hon trugar och ber så bevekligt, att de skola ta för sig, och undrar, nästan misslynt, om » inte det smakar ».
Omsider sätter hon korgarne tillbaka på bor- det, och nu kan jag förse mig.
Jag håller i handen en liten kopp ljumt kaffe, i hvilken soc- kerbiten envist vägrar att smälta, och som jag nu en gång för alla är slagen till en slant, så får jag såsom » dopp » naturligtvis fatt i ett stycke sockerkaka — den fatalaste, enfaldigaste, mest intetsägande af alla kakor.
Jag drager mig ar- tigt baklänges mot bersåns ingång med mitt rof.
Så fort jag doppar min kaka i koppen, försvin- ner den bums — ej ett spår af den; ty hvem skulle i den gröt, som numera fyller min kopp, kunna igenkänna den nyss så vackra kakan med dess snitsiga fasoner af hvitt socker på öfre kanten?
Protester vore oartigt att komma med.
Jag gör som alla de andra, jag äter min kalla gröt och får i sista skedbladet hälften af sockerbiten, som trofast väntat på mig ända tills nu.
Hvad jag gärna skulle vilja ha en påtår just nu för att få bort kylan och sockersmaken och förargelsen.
Men därom ' kan ännu ej på länge blifva tal.
Fruarna, som dock började i så god tid, ha ännu icke hunnit halfvägs med sitt kaffe, och här duger inte annat än tåligt vänta.
— — Detta var historien om den dåliga kaffekop- pen.
Värdinnan är dock utan skuld, och jag vet sannerligen inte, hur man skulle kunna finna något botemedel härvidlag.
Nu till historien om den goda.
När jag kommer hem vid frukostdags från min förrättning, så står min stora, hederliga, blå- rosiga kaffekopp och myser åt mig på bordet.
Och där bredvid står kaffekannan — nej, hvad säger jag, kaffepumpan — i sitt bleckfodral, och jag vill lofva, att det kaffet är något till varmt!
Tre sockerbitar lägger jag i koppen, och se ' n häller jag kaffet på och rör om: efter tio se- kunder finns ej spår af någon sockerbit, ej så så mycket som så en gång.
Därpå kommer ordningen till grädden.
Det måste vara rätt mycket sådan, ty svartbrunt kaffe är min fasa.
Gult skall det vara, när blandningen är färdig, guldgult, stötande i ljusbrunt, och framför allt varmt!
Inte för att någon människa dricker glödhett kaffe, men värmen behöfs så väl från början, för att den må kunna förnimmas ännu i den sista klunken.
Det är nämligen som så, att varmt kaffe efter behag kan afkylas, blott man ger sig till tåls, men kallt kaffe blir aldrig varmt, om man än väntar aldrig så länge.
Hvad en sådan där skön frukostkopp smakar bra och hvad den » lifvar själen », och hvad den gör en belåten hela dagen, ända tills eftermid- dagskoppen vid 5-tiden kommer med ny hugnad och ny trefnad!
Att dricka kaffe genast efter middagen kan nog gå an, n. b. om man ätit festmiddag med många rätter och vin, men som sådant hör till undantagen i mitt på mera kälkborgerlig fot in- rättade hushåll, så föredrager jag i hvardagslag afgjordt kaffe » med dopp » vid 5-tiden, ett par tre timmar efter middagen; och det göra också alla hederliga människor, med hvilka jag har nöjet vara bekant.
vara, ty jag vet ingen bedröfligare syn, än att, när man slutat att röra om sockret och grädden, millioner svarta korn börja med aldrig sinande energi dyka upp ur hvirflarne för att troget följa med under inmundigandet, sked för sked, och » till sist ligga som en kaviarliknande bottensats på bottnen af koppen.
Hvad slutligen själfva kaffebönan beträffar, så kan jag just icke påstå, att jag är någon kännare.
Den dyraste och förträffligaste böna lämnar i mitt tjxke ej så godt kaffe som den enklare och bil- ligare, om nämligen det förra kaffet är bäskt eller starkt eller grumligt och det senare klart, varmt och mildt.
Om värdshuskaffe i allmänhet gitter jag ej ens tala.
Det är en hemskt sur dekokt, som för- vandlas till en stinkande röra, då den kommer i intim beröring med den tunna, blåsura mjölk, som på restauranter upphöjes till rang, heder och värdighet af grädde.
Kaffegrädde skall vara söt och tjock, alltså äkta.
Och man bör ej hälla i allt för sparsamt.
Detta var nu, kära läsare, några af mina fun- deringar öfver en kopp kaffe.
Dig och hvem som helst dock obetaget att hysa och äfven göra pro- paganda för de mest diametralt motsatta åsikter.
Men mig omvänder du ej så lätt!
Det skall vara » doppekopp » med skorpor och pepparkakor — sådana där sköna pepparkakor, som äro hårda som glas och brista i tu med en skarp smäll, när man bryter af dem på midten.
Om kaffet är starkt eller svagt, synes mig ej ha så synnerligt mycket att betyda.
Starkt kaffe blir dock ofta bäskt, och bäskheten förhöjer ej effekten.
Men hur som helst, klart måste det Under rubriken » Familj emeddélanden * ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för födelse-, för lofnings- och vigselannons kr.
1: 50 och för dödsannons inom ram kr.
5: — ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- Ar co. —; Hugnande vårbud angående vår kronprin- sessas hälsotillstånd börja nu inflyta från sö- dern.
Enligt senaste telegram från Rom har en tydlig förbättring inträdt.
Hon har de senaste dagarne kunnat företaga kortare promenader i vagn.
Sommarväder råder nu därnere.
Småfåglarnes skydd.
Styrelsen för Sv.
kvinnoföreningen till djurens skydd utsände ' un- der våren 1897 ett upprop till Sveriges kvinnor med uppmaning: att icke köpa vare sig upp- stoppade fåglar eller fjädrar af sådana fåglar, hvilka icke för matnyttiga ändamål ändock måst uppoffras; att icke köpa eller servera krams- fågel och så vidt möjligt icke heller snarad få- gel, hvilken senare vanligen underkastas en lång- varig och pinsam dödskamp samt själ / dött, och hvars kött i sådant fall blifvit mindre smakligt och dessutom ohälsosamt att förtära; att icke genom uppköp af i frihet födda fåglar uppmun- tra till fåglarnes fångande samt att förmana barn att icke förstöra fåglarnas bon, ägg eller ungar.
Detta upprop har i tusental ex. utsändts till mera framstående och kända kvinnor inom Sve- riges land, och h. m:t drottningen har behagat uttala ett varmt intresse för kvinnoföreningens verksamhet till småfåglarnes skydd, hvilket sä- kerligen betydligt bidragit till det resultat, som vunnits, i det att åtskiliga tusental kvinnor vi- sat sina sympatier för saken genom att teckna sina namn å för ändamålet utsända listor.
Styrelsen anhåller med anledning af ofvan an- gifna förhållanden att till alla dem, som med- verkat till den goda sakens framgång, synnerli- gen genom insamlande af ett större antal namn, få uttala sin varma tacksamhet.
I sammanhang härmed får styrelsen tillika uppmana alla för saken intresserade att icke förtröttas i arbetet, utan alltjämt därmed fortfara, samt tillika vän- ligen anhålla, att alla de personer, hvilka ännu icke återsändt till dem utskickade listor, måtte snarast möjligt göra detta.
: * " Familjemeddelanden ".
(DUN 1898 rot, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga storlek och den jämna och utbredda spridning till- ännagifvandet därigenom erhåller.
Redaktionen af Idun.
biträde å matinén lämnades af fruarna Math.
Lin- den och Dagmar Möller, fröknarna Hulting och Ahlander, operasångarne Lundqvist och Forsell samt konsertmästarne Zetterqvist och Aulin.
Pu- bliken var talrik och intresserad.
Musikföreningen gifver sin 50-de konsert in- stundande tisdag, då Händels oratorium » Jefta » utföres med biträde af grefvinnan Math.
Taube, fru Edling, frrr Lundqvist och Salomon Smith samt k. hofkapellet.
operan gaf äfven i år sin sedvanliga påskdagskonsert, hvilken denna gång upptog ett så gigantiskt nummer ur Beethovens nionde sym- foni.
Genialisk i hela sin anläggning och utgö- rande ett af de märkligaste alster inom tonkon- sten kan denna symfoni med dess mäktiga kor- final ej undgå att göra det allra djupaste in- tryck.
Utförandet var väl ej alldeles utan brister — det ställer ock i vissa fall nästan öfvermänsk- liga fordringar på de utförande — men det var på det hela taget värdt lifligt erkännande.
Förste hofkapellmästaren Nordqvist fick ock efter hvarje sats emottaga publikens hyllning.
Konserten inleddes med Beethovens präktiga Coriolanus-uvertyr, och till mellannummer gafs Bruchs violinkonsert i g-moll, i hvilken violin- stämman utfördes af fröken Sigrid Lindberg på ett sätt, som visade, att den unga konstnärin- nan tagit ett betydande steg framåt, sedan hon senast lät höra sig här.
— Konserten bevistades af en fulltalig publik.
— Gerhard Grim, Tor Hedbergs tankedigra och på skönheter rika drama, uppfördes skärtors- dagen å k. operan på föranstaltande af hr Emil Hillberg samt till förmån för de kungliga teat- rarnas pensionsinrättning.
Den dramatiska dik- ten, som väl ursprungligen ej varit af sedd att uppföras på scenen, visade sig dock äfven i detta fall kunna fängsla åskådarne.
Hr Emil Hillberg hade i titelrollen flere förträffliga poin- ter, men lyckades dock ej så, som man skulle hafva väntat.
Hans son, hr Gösta Hillberg, visade som den 15-årige ynglingen Artus, att han gått i god skola.
Rösten och uttalet behöfva dock ännu ansas.
Hrr Svennberg och G. Ranft fyllde godt ett par mindre roller.
Segerns krans för afto- nen hemfördes emellertid obestridt af fru Sandell, hvilken som Sagnil skapade en bild, som torde få räknas till det bästa, som någon svensk skåde- spelerska på många år åstadkommit.
Det är sannerligen förvånande, att Dramatiska teatern, vid hvars scen fru 8. är fäst, har så liten an- vändning för denna framstående förmåga.
Vi hoppas emellertid, att skärtorsdagens föreställ ning skall ha öppnat ögonen på vederbörande i detta hänseende.
— Stycket skulle gifvas endast denna gång.
Föreställningen bevistades af en ut- vald literär och konstnärlig publik, hvilken ägnade de uppträdande sin hyllning.
Men naturligtvis var det särskildt fru Sandell och författaren, som voro föremål härför.
— Fru Ellen Gulbranson började på onsdagen sitt gästspel i » Valkyrian *.
Vi återkomma.
S ö d r a teatern bjuder från i tisdagskväll — med glad oförfäran — ännu en gång på ett operett- program.
Den musikaliska sidan af experimen- tet kunna vi lämna därhän med minst lika suverän nonchalans som teatern själf.
Atnöjom oss således med att konstatera, det de drama- tiska möjligheterna i den verkligen ganska tok- roliga libretton tillvaratagas med en oförvägen- het, som äfven åt detta håll afväpnar all kritik.
Så oförfalskad god vilja är sannerligen sin pen- ning värd, och när den därtill genomglimtas af fröken Ohlssons vackraste leenden, hr Barchlinds tre smorzandotoner, hr Bergströms skeppartvär- säkerhet, fröken Lunds tuschsvartaste ögon och hr Lamberts allra magraste idiotlösbena, får den nästan en lyftning till hederlig Södertradition.
— ja, det är sant: Södra teatern är för närvarande den enda af hufvudstadens sce- ner som har sitt spelsätt för sig.
Och detta re- dan är mycket nogl Därför gå vi också gärna dit — ibland — och därför komma vi äfven alla att så småningom se Ordonneaus och Bogers vådevill » Hvita hästen ».
Tråkigare kan man nyttja sin kväll, men för visso icke oförargligare.
Matiné gafs påskdagen i Musikaliska akademien af kammarmusikus F. Sörensen.
Hr S. förtjänar särskildt tack, för det han åter låtit det vackra instrumentet viola d ' amour komma till heders.
Han utförde å detsamma med fin smak ett par nummer, det ena komponeradt af honom själf som romans för baryton och viola d ' amour.
Förträffligt Thétfése.
Skiss för Idun af T h o r e Blanehe.
2 et var min vän, Anton Wallén, en ännu ung man, gift och far till flere barn, men m e d förmåga att tänka på andra än sig själf och sin familj och med blick för smådrag i lifvet, som be- rättade följande historia: » Under mina pojkår gick jag i en dans- skola på Ladugårdslandet — om du ännu kan erinra dig det namnet på det nuvarande Östermalm — som hölls af en gammal fröken von Tieck.
Det var naturligtvis af tvång, som jag gick dit.
Allt det nyttiga, som en pojke får lära sig och som han kan ha gagn af, måste han tvingas till; odygd lär han sig själf.
Och dessa dans- skolor äro verkligen bra.
De sätta pli på en, lära en att föra sig och att umgås med det motsatta könet.
Och dessutom, hvad mig beträffar — det var som förträfflig valsör, som jag eröfrade min hustrus hjärta.
» Det var emellertid icke o m henne, jag skulle tala, utan om en annan flicka.
Jag gjorde bekantskap med henne i ofvan- nämnda dansskola, och j a g hälsar på henne ännu i dag.
» Hon hette Thérése, endast Thérése — • det är tillräckligt för ett barn.
» Har du gifvit närmare akt på fjorton, femton års flickor — i slynåldern, som man kallar d e t?
De äro merendels gängliga, taniga, med smala handlofvar, långa smala fötter, tunna om bröstet som kalfvar.
Men akta dig för att skratta åt deras utseende: om några år skulle du vilja gifva allt hvad du har för att få omfamna dem.
» Något sådant behöfde man emellertid icke befara med Thérése.
Det var icke nog med att hon var ful; det var tydligt, att hon också skulle förblifva det.
Och hon hade till på köpet ett fel på högra benet, som gjorde henne alldeles omöjlig.
Hon haltade.
Det var icke mycket, men i så- dana fall är ungdomen lika skarpsynt som obarmhärtig.
Hon haltade!
Det var nog.
» Och dessutom — Thérése var en enklare flicka.
Jag vet icke hur vi andra, hvilkas pappor voro tjänstemän, grossörer, hand- lande, mer eller mindre godt folk, fått reda på den saken, men — jag upprepar det ännu en gång — barn äro skarpsynta.
Kanske att hennes svarta klädning var för enkel, att hennes händer voro för stora, att hennes skor icke voro lika fina som de andra flickornas.
Sådant där är genomgående.
Det är en klasskillnad.
» Med ett ord: vi voro ganska elaka mot den stackars Thérése.
Hon fick vara för sig själf och satt för det mesta i ett hörn af salen och såg på, hur vi dansade.
Och då lärarinnan tvang henne fram på golfvet, skrattade vi högt.
Den stackars flickan blef blodröd och bar sig ännu mera för- virradt och tafatt åt.
» Hvarför kom hon då egentligen till dessa danslektioner, som hon tydligen icke passade för?
Kan- ske hon hade en öm och omtänksam mor, som var bekymrad öfver sin dotters ut- seende och som gjort en kännbar uppoffring genom att låta henne gå i dansskola för att lära sig hållning och att föra sig.
Och så märkvärdigt det än förefaller — men det roade henne själf.
Hon såg så intres- serad ut, där hon satt i sin vrå, hennes ögon strålade och hon skrattade lika hjärt- ligt som \ i.
» Men en kväll gick elakheten för långt.
Barn ha inga känslor; de äro grymma som små vildar.
En af flickorna tog sig för att härma henne, hennes hängande armar, det ängsliga utseendet, det obetydliga, men olyckliga linkandet på högra benet.
Det såg så komiskt ut, och vi brusto i skratt allesammans, ty den lilla apan hade en viss talang att härma efter.
Tiil och med den gamla fröken skrattade.
» Thérése satt stilla i sitt hörn.
Hon var hvit i ansiktet som kakelugnen.
Plöts- ligt brast hon ut i en häftig snyftning och sprang på dörren.
» Allmän uppståndelse.
Flickorna fort- foro att skratta; gossarne sågo en smula skamsna ut.
» Men jag, jag sprang efter henne ut i tamburen.
Jag vet icke, hvad som kom åt mig, hvilken känsla, som plötsligt fick makt med mig, men jag kände mig riktigt som en liten hjälte.
» Jag fick tag i henne, där hon, snyftande som o m hennes hjärta velat brista, stod och letade efter sin kappa för att gå.
» Några ögonblick därefter hade jag släpat henne med mig in igen och j a g dansade en hel dans med henne, endast med henne.
Mina ögon gnistrade, blodet brann i mina ådror.
Om någon gjort en min, så hade jag rusat på honom.
Men ingen låtsade, som om något förefallit.
Ah, barn sakna visserligen känslor, men de förstå en vac- ker handling!
Därför — • tala icke med dem, resonnera aldrig, utan visa dem, gif dem exempel!
» Från den dagen var jag ofta Thérése ' kavaljer.
Det var för öfrigt slut med hen- nes pröfvotid: litet hvar var vänlig mot henne.
» Det dröjde några år, innan jag återsåg Thérése.
Hvar och en går sin väg.
» Men en dag såg jag henne på gatan.
Hon var sig alldeles lik, större, men icke vackrare.
Jag hälsade på henne i förbigående, litet vårdslöst som en ung herre på nitton år gör, då han har några glada kamrater i sällskap.
» En af dem sade: — » Det var katten, hvad det där långa spöket rodnade, då du hälsade på henne! » » Jag vände mig skrattande om.
Thérése hade stannat vid ett butikfönster och såg efter oss.
Då hon märkte, att jag gaf akt på henne, fick hon brådtom och fortsatte sin väg.
» Ett par år därefter — jag var då en ung kontorist vid början af min affärsbana — gjorde jag bekantskap med unge Dellyik, son till juveleraren.
Vi blefvo mycket goda vänner, vi rodde tillsammans, veloci- peden hade då ännu icke kommit i gång och roddsporten stod i sitt flor, vi lärde oss att spela vira om kvällarne, vi voro 1 V ä g g o h y r a, M a l och B a k t e r i e r utrotas af Aktiebolaget Desinfectioxx stället Rikstel.
— Kontor: II A. Vestra Trädgårdsg.
II A —.
Al m.Tel.
7494 i rum, fartyg o. bostäder, allt på — utan bortförande af möbler.
DUN 120 ute tillsammans.
Kort och godt: vi voro vänner och ' j a g gick ofta in i deras butik vid Regeringsgatan.
» Då jag en kväll efter kontorstidens slut kom in i affären — hvem ser jag, om icke Thérése?
Hon hade kommit dit som biträde.
Hon såg mig icke genast.
Det var nämligen dagarna före jul och fullt med folk i butiken.
Jag, som endast ville hämta unge Dellvik, nickade åt honom och väntade på, att han skalle blifva ledig.
» Nu fick hon ögonen på mig.
Hennes bleka ansikte blef plötsligt blodrödt och den nyss så snabba och säkra expeditionen började lämna rum för anmärkningar.
Hon fumlade med fingrarna, gaf förvirrade och orediga svar och fick snubbor af principalen.
» Då vi lämnade butiken, sade min vän; — » Farsgubben var arg i kväll, men jag vet inte, hvad som helt hastigt k o m åt fröken Berggren.
Det är annars det bästa biträde, vi någonsin haft! » » Från den dagen träffade jag henne ofta och jag skämtade och pratade med henne många gånger.
Det var samma Thérése som i dansskolan, blyg, ful, men med de mildaste, snällaste ögon.
Hennes haltande märktes numera nästan icke alls; det hade hon tydligen arbetat bort.
» Så kommo Dellvik och jag in i olika umgängeskretsar och vi träffades mera sällan ..
Jag hälsade på Thérése några gån- ger, då jag gick förbi på gatan och såg henne i fönstret.
Hon blef alltid lika röd.
Det var, som om hennes blod legat och väntat på mig för att som en enda stark våg stiga upp i ansiktet.
Jag tyckte, att det var lustigt, och det smickrade min egen- Bidrag mottagas med tacksamhet.
Logogryf.
Jag kommer som en gammal vän, Hvart år uppå en » titt »; Välkommen eller ej — lik ' godt!
Man blir mig dock ej kvitt.
I pälsverk klädd ibland jag gör Mitt intåg, men också Med krans af sippor i mitt hår På lösta böljor blå.
Jag nyckfull är, så säger man — Det är mitt lynnes drag — Ty jag kan gråta, jag kan le, Och det på samma dag.
Men bättre det än mulen gå, Som mången har för sed; Ja, ibland egna syskons rad Väl så ' na finnas med.
Min kappsäck den är ganska lätt, Men låt oss se ändå, Om ej diverse smått och godt Därur vi kunna få.
Hvem stod vid dammens brädd och såg Sin bild uti dess vatten?
Hvad pojken fick, när uti fejd Han låg med ilskna katten; Att för sin smärta uttryck få En lindring var att göra då.
Hvad stryker iskall öfver hed I mörka vinternatten?
För sångare ett välkändt namn, Ett minne blott numera.
Benämning på kinesisk stad, Ja, som jag tror, på flera.
Hvad reser sig mot molnen opp?
En, som har både rot och topp.
1898 kärlek.
Jag förstod nog, att jag gjort ett visst intryck på henne, men, fullständigt oberörd som jag själf var, reflekterade jag icke mycket däröfver.
Det smickrade min fåfänga — det var allt.
» Det var först, då jag själf blifvit kär, som jag förstod, hur allvarligt det var.
Men jag bar mig också oförlåtligt tanklöst åt mot den stackars flickan.
» Det var den dagen, då min fästmö och jag skulle ut och köpa förlofningsringar.
Utan att tänka därpå, af gammal vana, föreslog jag, att vi skulle gå till Dellvik och det var först, då vi glada och strå- lande trädde in genom dörren, som jag insåg min obetänksamhet.
Men jag visste ju icke heller någonting med säkerhet — förr än då.
Den stackars flickan kunde icke behärska sig.
Dagny
Fredrik2.-Bremer-Förbundets ' Berättelse för år 1891, ' d e t sjunde Aret af d e s s verksamhet.
Fredrika-Bremer-Förbundet, hvars verksamhet under detta likasom under de föregående åren fortgiitt i enlighet med det vid dess stiftande faststallda programmet, har fortfarande haft att glädja sig åt ett mer och mer växande förtroende från.
all- mänhetens sida; arbetsfälten ha i följd däraf utvidgats, nya komitéer tillsatts och antalet af de personer, hvilka direkt arbeta för fo~bundets intressen, ökats.
Afven medlemmarnes antal har i å r stigit, från 1,412 under å r 1890 till 1,533, daraf ständiga medlemmar 230.
Förteckning öfver medlemmarne aterfinnes i bil.
Vid årsmötet den 14 niaj företogs, i enlighet med 6 af stadparne, val efter de sex ordinarie styrelsemedlemmar och sex.
suppleanter, hvilka vor0 i tur att afgå.
, Förbundets styrelse har sålunda under å r 1891 haft följande sammansättning: Ordförande: Riksantikvarien H. Hildebmnd.
Vice o r d f ö r a n d e: Hofintendenten A. Börtgell.
Sekreterare: Fröken A.
Roos.
Kassaförvaltare: Doktor Carl iVystrom.
Fru S. Acllersparre.
Fru E. Ankarsuärd.
Fröken L. Engström.
Fröken M. Forsell.
Fröken E.
Fru A. Monielius.
Revisionssekr.
H. Rohtlieb.
Fru S. Whitlock: - '.
Styrelsesuppleanter: Fröken G. HJ ' elrnerus.
Kapten E.
A. Hubendick.
Fru LW.
Arwidson.
Fröken L. Dahl ren.
Fröken M. Silow.
K e ~ f s!
t c e t.
Fru G. af Klintberg.
G. Rosdn.
Fru J. Jolin.
Fru Th. Ggldén.
Fröken M. Wcern.
Fröken G. Elpoing.
Revisorer: Häradshöfding A. Lunduall.
Fru E. Odelberg.
Fröken A. Rossander.
Revisorssuppleanter: Fru S. Wising.
Doktor W. Soedbom.
W Uppström.
Det af styrelsen utsedda förvaltningsutskottet har bestått af: Ordinarie medlemmar: fruarne Adlersparre och Ankar.
svärd, fröken Roos samt hrr Hildebrand och Nyström (såsom kassaförvaltare sjalfskrifven ledamot).
Sup p1 e a n t er: fru Montelius, fröken Forsell samt hr Börtzell.
Förbundets styrelse har under ' år 1891 sammantrLdt 6 och dess förvaltningsutskott 12 ganger.
Dessutom hafva samman- bräden hållits af de för särskilda andamal tillsatta komitéer, för hgilkas verksamhet redogörelse h&amp; nedan följer.
Förbundet räknar vid f891 års slut 34 ombud, öfver hvilksa förteckning aterfinnes i bil.
Om filialens i Malmö verksamhet ar berättelse afgifven af dess föreståndarinna, fru Anna Lewenhagen, se bil.
Fllrbundsbyriln har detta år arbetat i samma lokal som föregående år.
Föreståndarinna ii b y r h har varit fröken Gertrud Adel- borg.
Dessutom hafva därstädes tjänstgjort fröken Theresa Geijer vid platsförmedlingen, fröken Ida af Klint vid afdel- ningen för anskaffande af sjuksköterskor samt fröken Sigrid Ulrich som biträde vid kassan och bokföringen.
En del för förbundet intresserade personer har darjamte frivilligt bitradt vid byrågöromålen.
En s %dan hjälp har varit så mycket mera välkommen, som den allt mera utvidgade byraverksamheten är s v å ~ att medhinna för den ordinarie personalen.
Under år 1891 har byrån i allmänhet varit besökt af 40-60 personer dagligen.
Ordinarie arbetstiden på byrån har varit kl. II f. m.-kl,
4 e. m. med undantag för sommarmånaderna, då byrån endast ' hållits öppen kl. 11-3 e. m.
Byråns uppgift har liksom förut omfattat flere olika rikt- ningar, af hvilka de hufvudsakligaste varit: Meddelande .af I-$d och upplysningar på olika områden, bland hvilka sarskildt böra framhållas: Rdd i ekonomiska, hygieniska och juridiska arzgelagenheter.
För att kunna fylla de kraf, som i detta afseende stallas på byrån, har denna fort- farande sig tillförsakradt biträde af framstående yr- kesman på dessa områden.
Upplysningar ungdende skolor, lärokurser och arbetsom~viden.
Meddelanden med förbund och inrättningar af art, jamför- lig med Fredrika-Bretner-Förbundets, såväl inom Sverige som i andra länder.
Platsjlörmedling till förmån för så val arbetssökande som arbe tsgifvare.
Anskqflhing qf sjuksköterskor.
Understödjande af rörelsen för kvinnans deltagande i kom- munala varf, sarskildt vid val af stadsfullmäktige samt vid kyrkostämmor.