Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sitt hufvudsakligaste stöd för den föreslagna förändringen synes Utskottet hafva hemtat från den olikhet, sorn nu eger rum i giftorätten på landet och i staden i så måtto, att makar få giftorätt i före äktenskapet förvärld fastighet i staden men ej i sådan egendom å landet; och synes Utskottet vilja bevisa, att ett antagande Läg-Ulskolléts Betänkande N:o 15. 7 af den nu föreslagna förändringen, hvarigenom giftorätten skulle bli lika på landet och i staden, vore ett följdrigtigt godkännande af samma grundsats, hvarpå deh år 18-44 antagna lika arfs- och giftorätten hvilar, enär älven denria rätt förut var gällande i stads-lagen; men efter min uppfattning stå grunderna för dessa skiljaktiga lagar, — handlande den ena om makars lika rätt till gemensam egendom oCh den andra om bestämmandet af hvad som är gemensam eller enskild egendom, — till hvarannan icke i något sammanhang, då godkännandet af den åsigt, ätt makar böra ega lika rätt till hvad de gemensamt förvärfva, icke betingår antagandet af den mening, alt den ena makan skall få rätt till hvad den ändra före äktenskapet förvärfvat.
Förevarande fråga bör således icke förvillande sämmanställäS med den om lika arfs- och giftorätt.
Utan alla stora ord frågar jag mig hvad sorn i dertna sak är rätt och får derpå det enkla svar: att makar skola hafva giftorätt i hvad de under äktenskapet gemensamt förvärfva och att, enär äktenskapet ej bör anses utgöra ett förvärfningsmedel, hvad de förut egt är deras enskilda egendom, sorn de i boét införa och hvilken således vid dess upplösning borde dem enskildt tilldelas, såvidt dé ej derom annorlunda förordnat.
På denna enkla grundsats hvila i förevarande fall ej mindre, med ringa afvikelse, våra gamla lagar och 4734 års från dem codifieradé lag, utan äfvert Lågkommittéens och Lag-beredningens förslag i ämnet; méti enär i de flesta fäll det skulle blifva omöjligt att urskilja huru mycket penningar och lösören makar hvar för sig i bo införa, har lagstiftaren, såsom ett undantag från nämnda allmänna regel, stadgat att lösören och penningar skola anses såsom samfälld egendom, i öfverensstämmelse hvarmed fastighet i stad, som i vår gamla lag, i fråga om ärf och giftorätt, ansetts lika med lösegendom, blifvit hänförd till nämnda undantag.
Denna sista oegentlighet, i fråga om fastighet i stad, har likväl Lag-kömmittéen och Lag-beredningen undanröjt och föreslagit : att makarne skola ega del eller giftorätt till hälften hvardera i boets samfällighet samt att denna består Uti: 4:o lösegendom; 2:o fast egendom, som under äktenskapet förvårfvas; och 3:o all ärlig inkomst af enskild egendom.
Deremot undantages från samfälligheten såsom enskild: 4:o läst egendom, som endera vid giftermålets ingående eger eller sedan arfvén och 2:o lös eller fast egendom, som endera genom gåfva eller testamente tinder äktenskapet får med vilkor af enskild eganderätt.
Till närmare utveckling af sin mening yttrar Lag-kommittéen: ”När bola get emellan makarne uppkommer, är det icke egentligen sjelfva de ömsesidiga insat - 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o i5. serna, som böra sammanblandas, utan det är förkolringen eller hvad under äktenskapet förvärfvas, som skall utgöra det samfällda boet.
Man skulle kunna lämpa detta förhållande äfven till penningar eller annan lös egendom, som hvardera sidan vid äktenskapets början medförde, om det gåfves en möjlighet att med säkerhet urskilja beloppet deraf; men hvad angår fast egendom, vare sig å landet eller i stad, så kan för detta urskiljande ingen svårighet möta.”
Det är på sådant sätt Lag-komniittéen, med bibehållande af den på rättvisa och billighet hvilande grundsats, alt en hvar af makarne -skall få orubhadt bibehålla hvad han sjelf förvärfvat, beredi likhet i lagstiftningen på landet och i staden.
Utskottet deremot har gått i motsatt riktning, upphäft nämnda grundsats och förvandlat äktenskapet till etl medel att förvärfva annans egendom.
Det torde tillåtas mig få visa, till hvilka följder detta förslag leder.
En man, som före äktenskapet förvärfvat last egendom, gifter sig med en obemedlad qvinna.
Efter några års äktenskap upplöses boet genom hustruns död.
Dennas slägt — om de ej ega barn —• inställer sig då och täger hälften af den egendom mannen före äktenskapet sjelf och ensam förvärfvat.
Orättvisan i lagen springer här så skarpt i ögonen, att den synes våldföra eganderälten.
Ega makarne barn tillsammans, blir orättvisan mindre i ögonen fallande; men deu qvarstår dock, enär mannen då måste, medan han ännu lefver, till sina barn afträda hälften af en egendom, sorn han utan deras moders biträde sjelf förvärfvat.
Upplöses åter äktenskapet genom mannens död, tillfaller ej hans sjelfförvärfda fasta egendom hans barn, utan hustrun tager då hälften deraf och denna hälft beröfvas oftast barnen genom ett nytt giftermål, hvarigenom egendomen öfvergår till en annan slägt.
Häraf synes till hvilka orättvisa följder man kommer, då man öfvergifver en sann och riktig grundsats.
Å andra sidan har man sökt framhålla, huru hårdt det vore för en hustru, att jemte mannen äfven förlora den lästa egendom, på hvilken de lefval och der de båda nedlagt sina bästa krafter.
Men ehuruväl jag inser det hårda i detta förhållande, kan jag dock icke medgifva, att hustruns rätt blifvit för nära trädd, enär hon i egendomens förvärfvande ej tagit del och enligt lag har rätt tili förkofringen och egendomens afkastning.
Här inträder emellertid mannens rätt och pligt att betrygga sin makas framtid genom testamente, och det synes mig, som om ”äktenskapets betydelse och föreningens innerlighet” ej skulle lida något deraf, alt den ena makan såsom gåfva emottager hvad den andra af kärlek gifver, likasom det för den efterlefvande makan och barnen kan leda till större trygghet för deras framtid, om mannen och fadern om sin egendom får förordna efter omständigheterna.
Det Lag-Utskottets Betänkande N:o 15.
Det giltigaste skälet för förslaget har man likväl hemtat från det förhållande, att en obemedlad man före äktenskapet inköper en fastighet, den han under äktenskapet betalar antingen med hustruns i boet. införda penningar, eller genom flit och omtanka med hustruns biträde, men utom det att ett sådant undantags-förhållande ej hör kunna föranleda till rubbning i en giltig rättsgrundsats, får jag anmärka, att lagen i 11 kap. 2 § Giftermåls-Balken lemnat tillfälle till rättelse i det förra hänseendet genom stadgandet, att om man eller hustru gjort gäld före äktenskapet, hvar skall gälda sin af det han eller hon förut egde.
Häremot invänder man väl, att i de liesta fall det skall vara omöjligt att utreda beloppet å mannens skuld före äktenskapet; men om äfven så vore, hvilket jag icke obetingadt medgifver. hör väl ett sådant svekfullt, samvetslöst beteende ej föranleda till en mera allmän orättvisa.
1 sednare hänseendet åter eller då makarne med gemensamt arbete och omtanka betalt en före äktenskapet inköpt fastighet, inträder mannens rätt och pligt, att genom testamente göra sin maka den rättvisa hon förtjenat.
Man påkallar högt en utvidgad testamentsrätt i stad.
Af hvilken anledning?
Jo, till stor del derföre, att den der gällande giftorätten medför den orättvisa, att en före äktenskapet förvärfvad egendom till stor del beröfvas en efterlefvande maka, hvilket missförhållande man vill genom testamente afhjelpa; och nu söker Utskottet införa samma orättvisa i giftorätten pa landet, i stället för alt, såsom Lag-kommittéen gjort, upphäfva den i fråga om nu gällande giftorätt i stadsfastighet.
Om man dertill, såsom Utskottet i ett annat Betänkande kommer alt föreslå, inskränker testamentsrätten på landet, så kan man icke ens genom sådant förordnande fullständigt upphäfva missförhållandet.
På dessa grunder och enär den föreslagna förändringen icke eller är påkallad af allmänna meningen, får jag vördsamt föreslå, att motionen lemnäs utan afseende. ” Herrar Domprostarne Björäng och Bring instämde hufvudsakligen i hvad Herr Hasselrot anfört.
Herr Grefve Sparre, Erik, Herr Sparre, Sigge, Herr Prosten Ljungdahl, samt Riksdags-fullmäktige Pehr Erik Andersson från Westmanlands län och J.
Lekberg från Nerikes län hafva icke deltagit i ärendets afgörande.
Prof. 18ÖS & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 2 Hl Lag-VtskolteIs Betänkande N:o 16.
N:o dö.
Ank. till Exp.-Utek. d. 26 Febv. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående förändring af den genom lag fastställda arfs-ordning.
Sedan i d § af 5 kap. Årfda-Balken blifvit stadgadt, att om någon dör utan att efterlemna bröstarfvinge, skola den dödes föräldrar, der de lefva, ensamme ärfva, samt i påföljande § vidare förordnats, att, om en af föräldrarne afliden, böra den aflidnes syskon ärfva med den af föräldrarne, som lefver och i ari' erhålla den del, som bordt tillfalla den döda lädren eller modren, om lian eller hon lefvat med förklarande, att, i händelse något af syskonen är dödt, ega dess afkomlingar i dess rätt och ställe träda, föreskrifves slutligen i sistnämnde lagrum, att om syskon eller afkomlingar af dem ej finnas, rnd den af föräldrarne, som lefver, taga hela arfvet.
Nu har Riksdags-fullmäktigen ./.
Holm från Jönköpings län i en till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifven motion förmenat, att detta sednare stadgande vid vissa tillfällen leder till orättvisa.
Bland allmogen i motionärens hemort vore nemligen brukligt att föräldrar, då något deras barn ingår äktenskap, till detta barn upplåta sin jord, mot förbehåll om lifstids-försörjning.
Denna plägsed hade sin grund i föräldrars önskan, att bereda barnet tillfälle att kunna bibehålla sina fäders jord; meri om barnet dör och jorden går i arf lill dess barn, samt detta äfven aflider, tillfaller jorden den af sednare barnets föräldrar, som efterlefver. och öfvergår såmedelst till en helt annan stam, än den, hvarifrån den kommit.
Ett dylikt förhållande syntes dock destomera obilligt, som det måste antagas att upplåtelsen skett under förutsättning att de, hvilka upplåtit, skulle öfverlelvas af sitt barn och af detta njuta sitt hfs-uppehälle, hvarpå de af sådan orsak icke sällan förgäta att förskaffa sig laglig bekräftelse vid jordens upplåtande; och har motionären, på grund häraf, föreslagit, att sista momentet af 2 § i 3 kap.
Ärfda-Balken måtte erhålla följande förändrade lydelse: Lag-Ulskotlets Betänkande N:o i (i. ”Äro ej syskon eller afkomlingar af dem; lefva dä förfäder i andra led, som äro faderfader och fadermoder, moderfader och modermoder, tage de till hälften arfvet med den af föräldrarne, som lefver; linnes ej någon al dem till. då tage den af föräldrarne, som lefver, hela arfvet.”
Uti detta förslag, hvaröfver Lag-Utskottets yttrande blifvit inlordradt, har Hiksdags-fullmäktigen Daniel Danielsson lian Jönköpings län instämt; men efter pröfning deraf, anser sig Utskottet ej ega anledning att detsamma understödja.
Deremot förekommer nemligen, alt den föreslagna förändringen ej kunde ega rum, utan att ilen i lag stadgade arfs-ordning till en del i sin grund rubbas.
Vid utstakning deraf har lagstiftaren beräknat menniskors naturliga böjelser och tillgifvenhet för hvarandra, och således i den dödes ställe om hans qvarlåtenskap förordnat så som det är att förutsätta det han sjelf skulle hafva förordnat, 0111 han i lifstiden velat sig förklara; - och i följd deraf har härutinnan antagits såsom grundsats: ju närmare i skyldskap, desto närmare att taga arf.
Derföre har i rätt uppstigande led föräldrar blifvit tillerkände företräde till arf framför aflägsnare förfäder; och till afvikelse från denna ordning föranleder sannerligen icke det af motionären ifrån sin hemort liem tade skäl.
Samma ordning, som, så vidt Utskottet har sig bekant, är antagen hos alla civiliserade folk, är ock anvisad af naturen, samt måste följaktligen anses öfverensstämma med det rätta eller hvila på rättvisa, hvilket7 åter icke vore förhållandet örn, på sätt motionären önskar, arfsrätten gjordes beroende af egendoms tillfälliga beskaffenhet eller åtkomst.
I allt fall är den inkonseqvens i lagstiftningen, som skulle blifva en följd af den föreslagna förändringen, tillfyllestgörande anledning till Utskottets vördsamma tillstyrkande, att Rikets Ständer mätte förklara att ifrdgasiällda motion ej förljenar afseende.
Stockholm den 26 Februari 1857. 42 Lag-Utskottets Betänkande N:o 17. W:o 17.
Ank. till Exp.-TJtek. d. 26 Febr. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förändring af 7 g i Ärfda-Balkens 12 Kap. Uti ett tili Hedervärda Bonde-ståndet ingifvet memorial har R i k sda gs—lull mäktigen Johannes Andersson från Elfsborgs län påstått, att det i ofvanberörda lagrum, sådant det lyder i Kongl. Förordningen den 19 Maj 1845, förekommande stadgande, att, då jord faller i arf till lieie, utan att kunna ”väl delas eller kl vivas”, broder eller den, som ärfver broders lott, har rätt att systers lott, efter laga värdering, lösa, ej är billigt oell rättvist.
Då broder och syster hafva lika arfsrätt, barde de jemväl hafva lika rätt till lösen; och för beredande deraf syntes det vara lämpligast, att den berättigas att lösa, som vill erlägga den högsta löseskilling.
I sådant afseende har motionären yrkat, att förenämnda lagrum, så vidt det har afseende på omförmälda förhållande, måtte erhålla denna förändrade lydelse: ”Äro delarne lika, håfve den arfvinge rättighet att lösa den andra ut, som vill betala högsta löseskillingen”.
1 följd af remiss tillhör det Lag-Utskottet att yttra sig öfver denna framställning; och då deremot förekommer, bland annat: att ifrågaställa löse-åtgärd står i sammanhang med eller utgör en del af arfskifte, hvilket har till ändamål att bestämma, huru mycket hvarje arfvinge skall i död mans bo erhålla; att ingendera således bör kunna dervid ensidigt inverka, hvilket dock kunde inträlfa, derest föreslagna utvägen medgåfves, helst en arfvinge dymedelst kunde uppdrifva löseskillingen till vida högre belopp, än som motsvarar hvad han i sjelfva verket eger ärfva; och att dessutom, om föreslagna lagförändringen skedde, all bestämmelse kommer att saknas för det fall, att bror och syster ville betala lika mycket; — får Utskottet, med tillkännagivande att Lag-beredningen äfven bibehållit gällande lags föreskrift om bestämmande af lösen i förevarande fall genom laga värdering, vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande motion.
Stockholm den 26 Februari 4857.
Rättelse i Lag-Utskottets Betänkande N:o IL:
Sidan 5, 3:dje raden nedifrån, slår: ”af egaren” läs: ”af fastighets-egaren”.
STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 4857.
Lag-Utskottets Betänkande M 18.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 2 Mars 1857, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anie hung af väckta motioner om arfsrätt för oäkta barn.
Hedervärda Bonde-ståndet liar till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat särskilda, af Biksdags-fullmäktige Anders Persson från Nerike oell Lars Rasmusson från Götheborgs och Bohus län till Ståndet ingifna memorial, derigenom blifvit föreslaget, af den sistnämnde: att oäkta barn måtte berättigas att efter moder, som ej efterlemnar äkta bröstarfvingar, i arf erhålla all bennes qvarlåtenskap, utom arfvejord; samt af Anders Persson, med hvilken llere af ståndets ledamöter sig törenat: att 8 Kap. 7 § Artda-Balken måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Allar man barn i lönskaläge utan äktenskapslofven, det barn må ej annat »arf taga än efter moder, der hon offentligen erkänt barnet, samt efter egna barn och »bröstarfvingar.
Men är barnet afladt i bordom eller i förbjudna leder, ege det ej arfsrätt »efter modern.
Hock njute oäkta, ehvad det är afladt i hordom eller förbjudna leder, eller »ej, af fader och moder nödtorftig uppfostran till dess det sig sjelf nära kan.
Dör fader, svaren »arfvingar till det understöd, som han lemna bordt, efter hvad nyss sagdt är.
Samma lag »vare, der qvinna dör och lemnar efter sig barn, som ej arf tager.»
Genom dessa förslag har en fråga, som flera gånger tillförene utgjort föremål för Rikets Ständers öfverläggningar, blifvit åter upptagen.
Att den hittills förblifvit olöst, synes emellertid ej hafva haft sin grund i något allmännare misskännande af oäkta barns rättigheter, utan i fruktan, att ett erkännande deraf i lag skulle störande inverka på förhållanden, hvilka lagstiftaren företrädesvis ansett sig förpligtad skydda.
Man torde ock svårligen kunna ur rättvisans idé härleda det absoluta förbud för oäkta barn att taga vidare af hvad föräldrar efter sig lemna än till uppfostran, som gällande lag i 7 § af 8 Kap. Ärfda-Balken innefattar; och betraktadt från mensklighetens Synpunkt, lärer detta förbud än mindre stå att försvara.
Prat. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 8 Raft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande M 18.
Rättvisan vill nemligen icke, att barn straffas för föräldrars felsteg; och mensklighetskänslan kräfver lika ömhet af föräldrar för sina barn, de må vara frukten af en tillåten eller otillåten förbindelse.
Härmed förnekas dock icke betydelsen af den grundsats, hvarpå ifrågaställda lagbud hvilar: att laglig arfsrätt har sin grund i lagligt äktenskap.
Men hvarje grundsats måste städse i sin tillämpning så modifieras, att den icke kommer i strid med den allmänna rättsuppfattningen.
Derföre kunde ej eller 1734 års lagstiftare med stränghet vidhålla grundsatsen, utan förklarades, att barn, som är afladt i lönskaläge och således är oäkta, får arfsrätt, om blott fadern tillsäger modern äktenskap.
Man kan härvid väl invända, att tillsägelsen om äktenskap är att anse såsom en legitimation; men ostridigt är dock, att barnet icke är en frukt af lagligt äktenskap.
I de flesta andra civiliserade länders lagar har man jemväl erkänt oäkta barns anspråk; och genom den af Noriges stortliing år 1854 beslutade samt af Kongl.
Majit sanktionerade och den 31 Juli samma år promulgerade arfslag, förklaras uttryckligen, att oäkta barn tager arf efter moder och mödernesfränder likasom äkta barn, samt efter fader och fädernesfränder, till hälften emot äkta barn, om sådant finnes, och likasom äkta barn, om sådant ej är till, så framt fadern muntligen eller skriftligen hos rätten erkänt barnet såsom sitt.
Hvad sålunda stadgades hos brödrafolket var likväl icke der något nytt.
Det var en efterklang af deras äldsta lagstiftning, af rättsåsigter, som fordomtima i allmänhet gällde i norden.
Hos oss veko dock dessa åsigter belt och hållet undan för kristendomen.
I samma mån som denna lära med dess högre uppfattning af äktenskapets sedliga väsende inträngde i tänkesätten, i samma mån inskränktes de rättigheter oäkta barn elter våra äldre lagar egde, så att slutligen blott återstod deras anspråk på uppfostran och underhåll tills de sjelfva kunna sig nära.
Noriges åberopade lagstiftning, likasom lagarne hos andra kristna folk, visa likväl att denna lära ej ovilkorligen kräfver en sådan inskränkning — ett sådant sönderslitande af de band, som, enligt naturens lagar, förena barn och föräldrar; och man lärer derföre förgäfves deri söka ett stöd för underkännandet af oäkta barns ifrågaställda rättigheter.
I -olika lagar finnér man emellertid olika uttryck åt samma rättigheter.
De flesta hafva dock tillagt oäkta barn, icke, såsom i Norige, arfsrätt, utan eljest en rättighet till större eller mindre lott i föräldrars qvarlåtenskap; och denna princip låg till grund för det beslut, som i detta ämne vid sista Riksmöte fattades.
T sjelfva verket är dock här mera skillnad till namn än till sak.
Den som har rätt att i följd af blodsbandet få en del af eller all den egendom, som fader eller moder efterlemnar vid sin död, han tager arf efter vårt begrepp; och den rätt, som omförmälda lagar medgifva, är således ej annat än arfsrätt.
Det är äfven en sådan förmån, som rättvisa och mensklighet, dessa lagstiftarens osvik - Lag-Utskottets Betänkande M 18. 3 liga ledstjernor, påkalla, och som följaktligen måste medgifvas, såvidt sådant låter sig förenas med i öfrigt bestående samhälls-förhållanden, hvilka ej utan våda kunna rubbas.
Då man emellertid gör sig den fråga, om denna arfsrätt må oinskränkt medgifvas eller i hvad mån den bör inskränkas, finner man, hurusom motionärerne ej påyrkat någon dylik rätt efter fader, och ej eller efter moder, i händelse hon efterlemnar äkta bröstarfvingar eller i läll att det oäkta barnet är afladt i hordom eller skyldskaps- eller svågerskaps-Ied, hvari äktenskap ej må ega rum; Och utom det att Utskottet således häraf är begränsadt, anser Utskottet betänkligt att gå längre, än hvad sålunda är vordet föreslaget.
Sådant vore stridande helt och hållet emot sist församlade
Ständers beslut och jemväl till en del emot hvad Lag-beredningen tillstyrkt.
Beredningen har nemligen ej tillerkänt oäkta barn rätt till arf efter fader och från arfsrätt efter moder uteslutit barn, aliade i hordom eller förbudet led.
Det har blifvit sagdt, att det skäl, som föranledt inskränkning af arfsrätt till endast efter moder, eller svårigheten att åstadkomma bevisning om faderskap, lätteligen kunde undanrödjas, om man, likasom i Norige, gjorde faderns offentliga erkännande till vilkor för rättigheten till arf efter honom; men i detta offentliga erkännande ligger ej den visshet, som bär är nödig.
Ar modern död, blir ofta nära nog omöjligt att kontrollera sanningen af den förmenta faderns uppgift, och en lag i omförmälda syftning skulle följaktligen kunna leda till bedrägliga försök emot rättmätiga arfvingar.
Dessutom innebär arfsrätt efter fader mången gång rätt till öfvertagande af vissa politiska rättigheter; och i denna omständighet synes
Utskottet ett ytterligare motiv för?finnas till inskränkningen i denna del.
Hvad angår uteslutningen af barn, aliade i hordom eller förbudet led, kan väl anmärkas, att dessa barn lika litet äro skulden till sin tillvaro, som andra barn; men denna anmärkning kan med lika fog framställas emot skillnaden emellan oäkta och äkta barns rät tigheter i allmänhet.
Öfverallt finnes dock en sådan skillnad gjord; och de förstnämnde skulle ej eller kunna tillerkännas arfsrätt, utan sårande af den allmänna sedlighetskänslan.
De leda sitt upphof från ett förhållande, hvars djupt osedliga natur hindrar föräldrarne att emot barnen godtgöra sin förbrytelse eller att genom den äktenskapliga föreningen gifva dem fullt lika anspråk och rättigheter som äkta barn.
Ingenstädes eller under någon tid har man derföre vågat tillerkänna dessa vanlottade barn arfsrätt.
Då sista Riksdags Lag-Utskott ansåg oäkta barn böra tillerkännas rätt till viss del af moders qvarlåtenskap endast i det fall, att modern ej efterlemnar äkta bröstarfvingar, tog
Utskottet hufvudsakligen i betraktande det störande inflytande ett motsatt medgifvande kunde utöfva inom familjen; och klokheten bjuder äfven lagstiftaren att iakttaga den största försigtighet vid förändring af de lagar, som röra så ömtåliga förhållanden, som ifrågavarande.
Han måste derföre söka undvika, att förändringen ej blir ett frö till split och oenighet eller kränkande den rätt, som allmänna tänkesättet i första rummet erkänner.
Det var ock fruktan, att den af sednaste
Ständer beslutade lagen om oäkta barns rättigheter skulle verka till svårlösta tvister, angående verkligheten af barnets härkomst, som utgjorde den hufvudsakliga anledningen dertill, att Kongl. Maj:t fann sig föranlåten att icke 4 Lag-Utskottets Betänkande JY§ 18. sanktionera denna lag; Och det är äfven denna omständighet, som föranledt Anders Persson att göra moderns erkännande af barnet till vilkor för åtnjutande af den föreslagna arfsrätten.
Ett sådant erkännande skall ock undanrödja hvarje anledning till tvist om barnets identitet; och af sådan orsak anser Utskottet sig jemväl böra understödja förslaget i denna del..
Deremot saknar
Utskottet giltig anledning att undantaga moderns ärfda jord från den egendom, som bör tillfalla oäkta barn.
Hvad modern vid sin död eger bör tillfalla hennes arfvinge; Och tillägges hennes oäkta barn en dylik egenskap, kan icke moderns åtkomst, såvida den är laglig, minska barnets rätt.
Den blir i allt fall kanske alltför mycket begränsad; men ett erkännande deraf i lagen, äfven med den inskränkning, som innefattas i Utskottets nedanstående förslag, för hvars motiver här ofvan är redogjordt, innebär emellertid en lagstiftarens hyllning åt den allmänna rättsuppfattningen, deraf sist församlade
Ständers ofta åberopade beslut måste antagas vara ett uttryck.