Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en gång — så begynna alltid sa- gorna — tvänne grannfruar: den ena var en rik fru, hvars egodelar dock för hvarje dag smälte samman; hennes granne deremot kom undan för undan allt högre i välstånd.
D å gick hon till denna och sade: » » Kära väninna, jag förundrar mig höge- ligen öfver edert hushåll; ni och er man voro två fattiga barn, och ert välstånd synes godt; jag medförde åt min man stora egodelar, och prenumera.
dock vill intet förslå.
Uppenbara för mig, huru ni åstadkommer detta! » Hennes granne svarade: » Jag har en helig klenod, den bär jag alla dagar, morgon som afton, genom alla rum, källare och visthus. » Då bad den andra enträget, att hon skulle låna henne klenoden för att hjelpa henne.
Men grannfrun band endast en liten sten i en duk och lemnade henne den.
Då nu den hjelpbehöfvande grannen med denna förment mäktiga klenod flitigt vandrade omkring i sitt hus, fann hon allestädes osed att rätta och oriktigheter att afhjelpa.
Inom kort tid gick hela hennes hushåll så punkt- ligt och jemt som på rullande hjul.
Då lemnade hon klenoden åter med varmt tack.
Hennes granne sade: » Kära väninna, jag vill ej låta er förbli i någon öfvertro.
Se här den förmenta kle- noden, det var blott en liten sten från fältet, som felades er.
Ni hade öfverlemnat allt i ert hus åt ert tjenstefolk och bekymrade er sjelf om intet.
D o c k: Ä r husfrun sjelf som vårdarinna med, ej tryta uti huset råd och sed. » Ruth.
Små steg mot ett stort mål.
Med anledning af en slöjdutställning.
JsSjiedan Idun utsände sitt senaste nummer till de vida kretsar, inom hvilka hon numera räknar sina läsarinnor och — läsare (ty hvarför skulle vi ej antaga, att äfven husfadern eller sönerna i familjen någon gång ögna genom våra uppsatser; alltid intressera de sig något litet för, hvad som ligger husets damer om hjertat), sedan dess ha visserligen inga s. k.
» stora tilldragelser » timat i vår hufvudstad af karaktär att kunna påräkna uppmärksam- het i våra spalter.
De lysande jubileums- balerna äro ett minne blott, och i regel håller sig ju Idun gerna fjerran från den dagliga nyhetsmarknadens brokiga virrvarr, der de stora » politiska » tidningarna bäst dominera situationen.
Det är sant, att dessa senare äfven före- kommit oss angående den sak, vid hvilken vi här med några rader vilja dröja.
För dem bland våra väninnor, som öppna » lilla pappas », » gubbens » eller » kära brors » dagblad, är den å Hotell W 6 af Stockholms läns hushållnings- sällskap i förra veckan anordnade slöjdutställ- ningen icke obekant.
Den omfattade alster från länets skilda folkskolor, till det hufvud- sakliga alster af späda, konstskickliga barna- händer, hvilkas praktiska yrkesskicklighet gjorde en glädje att se.
Utställningen i sin helhet föreföll kanske ej den flygtige betraktaren särskildt bety- dande.
Så på det qvinliga som manliga slöjdområdet — om nu dessa egentligen böra eller borde så pass bestämdt skiljas, som of- tast sker — förekom egentligen intet nytt eller genom frappanta egenskaper slående.
Denna enkla husgerådsslöjd, de olika snideri-, halmflätnings-, söm- och väfnadsarbetena hade vi sett mångfaldiga gånger förut på skilda industriexpositioner.
Idel gammalt nytt, med några få mindre nämnvärda undantag!
Derför ämna vi ej heller här gifva oss in på några detaljbeskrifningar öfver de olika arbetena, en detaljbeskrifning, som skulle er- bjuda ringa af intresse.
Men hvad som i våra ögon skänkte denna utställning sin stora betydelse, och hvad som
tlMl s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— B i d r a g frän alla o m r å d e n f ö r q v l n l l g verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r gjort, att vi ej velat underlåta att i Iduns spalter, om ock blott kort, tala om den samma med våra läsarinnor, är den vackra och be- hjertansvärda idé, af hvilken den var — hur gerna medgifva vi ej delta!
— ett vackert utslag, de förutsättningar, ur hvilka den fram- gått.
Mycket har hlifvit i ord och skrift klagadt öfver den nyare tidens kortsynta fåfänga, som drifvit föräldrar och målsmän att till fromma för en ofta genom sin ytlighet värdelös skol- bildning försumma sina barns uppfostran och utbildning i praktiska kunskaper.
Det är ej nog med, att detta gäller de s. k.
» högre » klasserna (särskildt i städerna), der döttrars och söners uppfostran drifvits i ett avita pen- sions- och pluggläsningsmanér, medan sykam- maren och köket, det hvardagliga lifvets prak- tiska områden, af hvad namn de vara månde, blifvit främmande fält.
Ända ned till all- mogen och landsbygden i sin helhet har detta farliga tidsmode trängt sig, och i månget gammalt odalhem, der förr slöjdstugan gen- ljöd af väfstolens och bandknifvens id, rabblas nu så mycken själlös skolutanläsning, att allt annat glömmes och försummas.
Från hemmen har denna fåkunnighet stämp- lat skolan, allt vårt undervisningsväsende, genom detta hela vårt offentliga och sociala lif.
Dess bättre ha, på de senaste åren, mera framsynta sträfvanden på nytt gjort sig gäl- lande och arbeta af all makt att vinna ter- räng.
Slöjden har åter anvisats ett rum i våra skolor och i våra barns uppfostran — ännu i allt för ringa utsträckning och allt för litet allmänt, men dock i mån att gifva godt hopp för kommande dagar.
För det slägte, som just vuxit upp och ännu är ungt, kom be- sinningen ty värr i de flesta fall för sent; för det, som ännu räknar år qvar inom lärover- ken — små eller stora —, skall det en gång bringa lyckosamma resultat.
Något, som sagdt, är gjordt; men ofantligt mycket återstår ännu att verka för detta framsteg till våra barns fysiska och intellek- tuella fromma, denna lofvärda reaktion till gammal god svensk häfd.
Ännu florera i våra större städer de moderna flickpensionerna i all sin förvända fransyskhet, drifhus för okunniga och odugliga societetsdamer, ett be- dröfligt surrogat för sanna qvinnor; ännu förbises allt för mycket af flertalet elemen- tarläroverk den vigtiga frågan: praktisk yr- kesutbildning jemsides med den andliga.
Ty gym- nastiken, som man uppfunnit som ett allt till- fyllesgörande arcanum, fyller behofvet allde- les för ensidigt, förblandar ofta fysisk dug- lighet med akrobatisk virtuositet.
Ännu finnas mångenstädes folkskolor, der knappast ens det första lilla steget mot målet är taget.
På alla dessa håll, der början är gjord, och, än vigtigare, på de, der den återstår att göra, kunna Sveriges mödrar verksamt bidraga till den goda sakens framgång.
Huru de kunna inverka genom tysta, oaflåtliga krafter ända ut i det offentliga lifvet, känna de godt sjelfva; det är för öfrigt icke första gången Idun med dem talar öfver denna sak.
Och inom hemmet, der förmå de allt; der kunna de stödja skolan i dess svaga sträfvanden, i någon mån ersätta den, der ej ens sträfvan- den finnas, genom att föresätta sig att hvar i sin stad gifva uppväxande döttrar och sö- ner uppmuntran och pådrift i huslighet och praktiska sysslor, hvilka ofta äro vida mer egnade att — naturligtvis jemsides med den rent literära skolbildning, som numera ingen behöfver sakna — dana en frisk och hand- | I r * X I I \ J rVl IN användas o c h marginal lemnas.
Namn o c h adress t o r d e alltid noga a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g diskretlon från r e d a k t i o n e n s sida påräknas.
lingskraftig ungdom att möta lifvets strid än pensionstalanger och skollatin.
Det var ifrån dessa synpunkter den lilla utställningen i hotell W 6 särskildt föreföll oss af glädjande betydelse som ett vittnesbörd om, att, åtminstone inom skolorna i Stock- holms län, den sunda principen vunnit fart och mera allmän fot.
Hur ofta än slika expo- sitioner kunna anordnas, böra de alltid finna tacksamma uppmärksammare; tacksamma, emedan de hoppas att exemplet från ett håll, på så sätt samladt och påtagligt, bör kunna egga till efterföljd på andra; tacksamma, emedan de inse, att äfven för sjelfva de unga slöjdutöfvarne den gemensamma utställningen verkar uppmuntrande och lifvande, då den ger anledning till täflan, utmärkelse — • en sporre, som ej bör fördömas i en god sträf- vans tjenst!
— och erkännande af nedlagd flit.
Men framför allt för de qvinnor och män, hvilka som yrkeslärare stält sig i spetsen för den goda saken, gifver utställningen dyrbara tillfällen till jemförelser af på olika håll, med skilda metoder vunna resultat, hvilket natur- ligen skall vara af betydelse.
Äfven ett litet steg mot det stora mål, vi ofvan berört, är af art att glädja alla ung- domens vänner — och till dessa måste väl i främsta rummet räknas ungdomens mödrar!
Som ett sådant steg betrakta vi slöjdutställ- ningen i hotell W 6.
N-g.
Pe r m a r n a tiii Idun åB äro nu färdiga och expedieras dagligen.
A f den bestälda permupplagan återstår, sedan alla ingångna reqvisitioner expedierats, endast ett hundratal, hvadan de, som ännu ej reqvirerat permar, men önska erhålla sådana, skyndsam- mast möjligt torde anmäla sig.
Priset är endast 1 krona som jemte portot uttages under efterkraf.
Lösnummer till ofullständiga årgångars kompletterande finnas att tillgå fr. o. m. n:r 11 af 1888 års årgång.
Pris: 15 öre pr nummer.
et var den 21 januari 1889 — alltså kung Oscars 61:sta födelsedag.
Huf- vudstaden var festligt smyckad till af- tonens illumination, och folket strömmade kring på gatorna vid festhumör och med vanlig stock- holmsk nyfikenhet.
Himlen var klarblå och luften lagom frisk att locka fram rosor på damernas kinder.
På Gustaf Adolfs torg stodo vid middagstid menniskor packade, icke så mycket för att af- vakta den antågande vaktparaden, utan för att få betrakta alla dem, som, vare sig åkande eller gående, färdades till Gustaf den tredjes konsttempel för att öfvervara galaspektaklet.
Vagn efter vagn rullade fram, betjenter hop- pade ned och slogo upp vagnsdörrarna, damer i pelskappor skyndade in i de uppvärmda vesti- bulerna, herrar i pels och höga guttaperka- galoscher smälde i dörrarna, och när klockan led mot half två, gick jag också in och slog mig ned på min plats, midt i hela löjtnants- troppen.
Det var en lysande syn den gamla opera- salongen kunde bjuda på den dagen.
Parket- ten tedde sig som en ofantlig bukett af blom- mor i de mest skiftande färger.
Skulle vi tala i blomsterspråk, så kunde man nämna blåklint och smörblomster, hvita och röda rosor, och den doftande heliotropen saknades ej heller.
Med ett ord, ljusa, luftiga drägter i blått och ljusgult, i hvitt, rödt och ljusgredelint och mellan alla dessa lysande färger stucko de svarta frackarna af som svarta penséer.
Ännu stod den kungliga logen tom, men allas ögon riktades dit för hvarje ögonblick.
Herr Nordqvist kastar en sista blick dit upp, och så höjer han taktpinnen, hvarefter ouvertyren till Den Bergtagna börjar.
Salongen blir mörk, man försjunker i tankar, själen gungar på to- nernas brusande våg, och man glömmer hvar- dagslifvet och bekymren der ute i verlden.
Och så går ridån upp för sagan, och man dra- gés omedvetet med af de nordiska, fantastiskt melodiska tongångarne.
Och så föll ridån öfver första akten, och nu var féeriet på scenen glömdt, och man intres- serade sig åter för fondlogen der uppe.
Man behöfde ej heller vänta länge, förr än dörrarna till de inre rummen slogos upp och konungen jemte alla de öfriga furstliga personerna inträdde.
Bland alla de höga gästerna, var det kanske iDgen, som väckte större intresse, än Lovisa, Danmarks kronprinsessa, Carl den femtondes kära dotter.
Det är så sällan vi få se henne, men desto gladare bli vi, när vi helsa henne på nytt, och hennes åsyn väcker gamla min- nen till lif.
Jag betraktade henne, der hon satt vid kung Oscars sida i det elektriska ljusets skimmer, och så hände det, att just som den Hallström- ska musiken lekte sin dans öfver fiolernas strängar, ett minne kom och väckte bilder till lif från forna dagar.
Jag såg icke längre teatersalongen med sin eleganta publik och sina glänsande toaletter, och det fans icke heller någon vinterns snö och köld der ute.
Det var i stället en vac- ker, solig högsommardag med en molnfri him- mel, som speglade sitt blå i Brunnsvikens leende böljor.
Det var en hvardagseftermiddag och Ulriks- dals vackra, urgamla park stod tyst och hög- tidlig, liksom ville den säga: » slå dig ned i min skugga, här fins hvila från all verldens oro. » En sakta vind ilade genom de mörka bladen, fågelsången ljöd gladt i trädens toppar, och blickade vi ut öfver vikens vatten, så sågo vi der de hvita svanarne kråma sina hal- sar och sträcka de röda näbbarne mot solen.
Vi gingo sakta öfver de finsandade gån- garne ned mot slottets baksida vid sjön, der rabatterna doftade af rosor och nejlikor och skugga rådde om eftermiddagarne.
Hit in kom ingen obehörig genom det grönmålade gallret.
Här var en fridlyst ort, der kungen ville vara endast menniska och njuta familje- lifvets lycka i kretsen af de sina.
Och vi behöfde ej söka honom länge.
Der i den lilla täcka, blomsteromslingrade rundelen, inom hvilken funnos trädgårdssoffor, stolar och börd, sågo vi kung Carl och drott- ning Lovisa, men icke i kungavärdighetens glans utan i all borgerlig enkelhet.
Drottnin- gen satt i soffan, sysselsatt med ett husligt
iMinuskrlpt, s o m ej a n t a g e s fogas.
till I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, Inga ofrankerade försändelser så vida p o r t o lösas.
bl- I [~ \!
I U U I M IN Annonser mottagas endast spalt, 10 stafvelser).
petitrad De äro vilkoren för all framgång, all lycka, ihandarbete, och kung Carl, iklädd sin klubbs jagtrock och med den skånska husarmössan som lifvet beskär.
Utrymmet tillåter icke jlitet på sned, blickade drömmande ut öfver att här ingå i detalj på frågan om helsovård, - viken, under det han blossar på en havanna.
men vi tillråda hvar och en moder, för hvil- P å bordet stod ännu kaffebrickan qvar.
ken denna är främmande, att ur vår tids rika » Hvar är ' sessan '? » frågade slutligen drott- literatur söka handledning i detta vigtiga ämne — att ej dröja dermed tills sjukdom mingen, i det hon såg upp från arbetet.
» Nere vid gungan », svarade kung Carl,, » och inträdt, då det i nio fall af tio är för sent.
itar sig motion på maten.
För öfrigt, der Dernäst kommer karakterens och hjertats ikommer hon i hvinande fart! » bildning med ett moraliskt lif till ändamål.
Och » sessan » kom, rosig och varm, med Exemplen i hemmet blifva af stort inflytande, fröjd i ögonen och det ljusa håret flygande för då barnen allmänneligen gerna efterhärma, vinden.
Med ett hopp var den tolfåriga flic- hvad de höra och se omkring sig, samt fort- kan uppe i kungens knä och nu började leken sätta dermed af vana, äfven sedan deras tanke yster mellan far och dotter, ända till dess kung vaknat till reflektionsförmåga.
Carl lösgjorde sig med sakta våld.
Derför äf det en samvetspligt för föräldrar » Nej, nu är det snart tid att begifva sig ut att ransaka sig sjelfva, och om de ej kunna jpå sjön, » yttrade kung Carl, » och ser jag rätt, lägga bort sina fel, åtminstone akta sig for iså tomma Daniel och Elise der borta, som jag att fortplanta dem på sina efterkommande, sändt bud till. » utan vara mycket uppmärksamma i både Det var Daniel och Elise Hvasser, hvilka görande och låtande i barnens närvaro.
hade sitt sommarnöje i närheten af slottet och Stor vigt ligger uppå att.
hafva en barn- ihär ute, der etikettens band voro lossade, till- sköterska, som är åtminstone hyfsad och oför- hörde kungaparets hvardagliga umgänge, som derfvad, så att råhet, osanning och elakhet rou nalkades och helsade vördnadsfullt.
Drott- ej må vidkomma » de små ».
Låt bevisen på ming Lovisa mottog dem hjertligt, och efter ett kärleksfullt familjelif, gudsfruktan och inågra minuter var hela sällskapet på väg ned frid fästa sin stämpel på barnasinnet.
Gif ' .till båtbryggan, der de smäckra roddbåtarne dem enkla vanor uti diet, klädedrägt och nö- gungade, under det att » sessan » dansade före jen; tillåt dem vara okonstlade och upprik- jied efter sandgångarne.
tiga, så att intet falskt, intet ondt sprider Kung Carl rodde sjelf långs de grönskande skugga öfver oskuldens morgonstund.
Då stränderna, der den höga vassen stod i blom kunnen I hoppas, att de blifva redliga, goda och böjde sig vördnadsfullt för hvarje kungligt och nyttiga menniskor, som bygga sin lycka årtag.
» Sessan » satt vid styret och skrattade på fast grund.
muntert, när hon ibland lyckades gira båten ur För att kunna i och genom uppfostran sin kosa.
verka för barnens framtid och blifvande verk- ö c h så hände det, att när solen småningom samhet måste man besinna, att vägarne till dalade bakom furuskogen och tystnad rådde detta mål äro flere, men att blott en tillför- kring land och vatten, kung Carl och Daniel litlig vägvisare finnes: barnens anlag och för- Hvasser stämde upp en glunt eller två, hvilka måga.
Ty dessa måste blifva vårt rättesnöre, Iter framkallade en rad af minnen och anek- om vi vilja se barnen - på deras rätta plats i doter från deras gemensamma Upsalatid.
Oqh lifvet, och det finnes väl intet mera hälft och; solen sjönk — — — — — — — — — förfeladt resultat än en praktiskt anlagd natur Orkestern gör ett fortissimo, ridån faller, intvingad uti lärdomens rustning eller en vet- akten är slut, och hägringen af det förflutna girig högre intelligens bunden vid plogen; dunstar bort.
» Lilla sessan » är en dam i det må nu vara fråga om att plöja i åkerns lifvets fulla sommar, men ansigtet var allvar- mull eller på den lägre tjenstemannabanans samt och drömmande.
Må hända genomilade stenbundna allmänning.
Hvad flickor beträf- äfven henne minnen från barndomens rosiga far, hvad kan vara mera afvigvändt än att dagar, minnen från de yra lekarne i Ulriks- låta dem pinas ut med lexläsning och musik- lektioner för att blifva lärarinnor, äfven då dals park och på Brunnsvikens klara vågor.
de sakna läslust, musikalisk begåfning m. m.
d., men visa afgjord riktning för vården af ett hems intressen, vare sig att detta " blir ett eget eller andras.
Gif de framstående anla- Några ord om barnens gen uppmuntran och stöd, hvarthän än de bäst ' kunna bryta sig väg till framgång, uppfostran.
och skänk med samma kärlek uppmuntran åt den minst begåfvade, ihågkommande skal- A f Inga Sehenfelt.
dens ord: Hedersamt omnämd vid Iduns fjerde pristäfiing.
roppens helsa är första vilkoret för en sund utveckling af vår naturs krafter, och dessa böra få en harmonisk utveckling, på det att de alla må komma till sin rätt och blifva ett fullständigt helt.
Men redan i vaggan utsås måuget frö till sjukdom, då barnet blir ett offer för okunnighetens miss- tag och i följd af dessa sjukligt och klent för all sin tid; fastän den späda plantan ej for- drar mer än att få växa upp i enlighet med naturens enkla lagar: naturlig näring (moders- mjölken), snygghet, frisk luft, en moders ömhet.
Menniskan behöfver för att rätt kunna fylla sin bestämmelse all den helsa och kraft naturen ernat henne, under hvilka samhälls- förhållanden hon än kommer, såsom rik eller fattig.
» Fyller du din plats, så är den ärofull, hur ringa den än aktas. » Isynnerhet mödrarne åligger det att studera sina barns naturanlag, dels emedan fadern är mera än modern sysselsatt utom hemmet, dels emedan han vanligen saknar qvinnans tålamod och finare instinkt.
Och det fordras båda dessa egenskaper för att gå till grun- den med studiet af barnens gryende verk- samhetsformåga och deras goda och onda böjelser.
Modern kan, om hon med allvar vill, fylla detta värf.
Hon försumme då icke att uppmärksamma barnen i deras barnkam- mare, i deras lekar med syskonen och främ- mande barn, hvarhelst deras lynnes-skiftningar hafva tillfälle att bryta fram.
A r hon då mild och rättvis, lugn och allvarlig, när till- rättavisningar behöfvas, skall hon i de allra flesta fall vinna sina barns kärlek, så att de (-
lyda för hennes skull.
Mera stridiga och häftiga barn måste stundom agas, men man bör vara sparsam med kroppsaga och aldrig gifva den under sin egen uppbrusande häf- tighet, ty då förlorar den sitt moraliska in- flytande på den agade, hvilken bör anse så- som en skam och blygas öfver att hafva gjort sig förtjent af straff.
Väck derföre barnens ambition genom att klargöra för dem, att det är synd mot Gud och orätt emot menniskor att handla af elak- het, och att de, då de företaga något, som är förbjudet, förnedra sig sjelfva.
Att tidigt ingifva barnen en tillitsfull tro på ett högre väsende och vördnad för vår religions bud är af största vigt, men det får ej ske så, att det blir tröttande, utan på ett för barnahjertat tilltalande sätt, d. v. s. i största enkelhet och korthet.
Att föräldrarne sig emellan med öfvertygelsens värma tala i ämnet i barnens närvaro torde lägga den allra bästa grund.
Det är isynnerhet trenne fel, som tyvärr äro ganska allmänna, och som inverka olyck- ligt i menniskans lif: egoism, afund och yt- lighet.
Må man oförtröttadt strida mot dessa, medan tid är.
Barnen äro såsom vidjor, med förstånd kunna de böjas.
Försumma ej att rycka upp den onda brodden i barndomen.
Egoismen beröfvar oss våra medmenniskors välvilja och vänskap, afunden förbittrar hela vårt lif, ytligheten leder oss till dårskaper i tusental, gör oss till narrar.
Derföre, visa barnen glädjen af att få dela med sig af sitt goda till andra, lär dem att skenet, bjefs och grannlåt äro utan värde, och de skola icke afundas sina lekkamrater t. ex. en finare klädning än deras egen är; säg dem, huru mycket större betydelse vårt inre goda medvetande har än verldens dom och menskligt lofprisande, och — handla sjelf derefter i alla dina företag.
Tredje symfonikonserten gafs sist- lidne lördag och inleddes med Carl Goldmarks på många år här ej hörda orkestersuite » Ländliche Hochzeit ».
Kompositionen är anslående och melo- diös, om ock ej alla satserna i den samma kunna tillmätas något högre värde.
Särskildt och välför- tjent bifall väckte fjerde och femte satserna, af hvilka den senare, hållen i synnerligt liflig stil, måste om- tagas.
Ivar Hedenblads » Konsert-Ouverture », anförd af kompositören sjelf, utgjorde ett nytt bevis på ton- " sättarens begåfning.
Perlan af programmet utgjordes af den vackra kavatinan ur Webers » Euryanthe », på ett utmärkt sätt föredragen af fru Edling.
Denna liksom slutnumret, Bach-Aberts bekanta preludium och fuga, väckte stormande bifall.
Orkestern under hofkapellmästaren Nordqvists ledning skötte sig som vanligt på ett öfverlägset sätt.
Publiken var ovan- ligt nog ej synnerligen talrik.
Nästa operanyhet blir reprisen af » Hvita frun », som gifves en af de närmaste dagarne, må hända re- dan på fredagen innevarande vecka.
K. dramatiska teatern gifver i afton (onsdag) för första gången » Pepa », komedi i tre akter af Meilhac och Ganderax, öfvers.
I hufvudrol- lerna uppträda fruarna Hartman och Dorsch-Bosin samt hrr Fredrikson, Hedin och Palme.
Stycket har gjort stormande lycka i Paris.
V i kunna ej nämna vidare om det samma förr än i nästa num- mer.
Å Vasateatern gifver Bocaceio fortfarande goda hus för hvarje afton och inhöstar rikliga triumfer åt ti- telrollens främställarinna, fröken Petterson.
I rent mu- sikaliskt hänseende har numera framställningen utjem- nat sig till verklig finess och schwung; soli, duetter, körer — allt går ypperligt.
Härför tillfaller i främ- sta rummet stort erkännande kapellmästaren, hr Halidén, under hvars nitiska och med rätta erkända ledning den väl sammansatta teaterorkestern här gjort ett godt arbete.
M e d I d u n s e x p e d i t i o n ä r f ö r e n a d I d u n s u t r ä t t n i n g s b y r å, hvilken g r a t i s verkställer alla u p p k ö p åt Iduns a b o n n e n t e r I l a n d s o r t e n s a m t f o r öfrigt De tvänne Griinfeld-konserterna, som gifvits i musi- kaliska akademien härstädes sistlidne torsdag och tisdag, hafva utgjort verkliga musikaliska högtider.
Sedan den oförgätlige Pachmann gästade vår hufvud- stad, hafva vi ej hört någon så framstående pianist som hr Alfred Griinfeld.
Ett så i alla afseenden solidt spel, fritt från allt effektsökeri, får man leta efter.
Den största virtuositet, den mest ofelbara teknik paras här med det bästa och ädlaste konstnärs- skap, eld och kraft i föredraget omvexla med det vekaste och mest hviskande piamssimo.
Och brodern Heinrich Griinfeld är, om också ej så framstående som den förre, dock äfven han en på sitt instrument högt stående musiker.
Äfven hans föredrag är ädelt och själfullt och kan, understödt af broderns alldeles utomordentliga ackompagoemang, omöjligt undgå att fängsla och väcka lifligt bifall.
Att ingå på någon närmare redogörelse för de båda synnerligen gedigna programmen, nekar oss det in- skränkta utrymmet.