Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var nu vuxen, hvilket i hennes sam- hällsställning ville säga det samma, som att göra sitt inträde i och sedan med intresse hängifva sig åt sällskapslifvet.
Man hade då ännu icke lärt sig inse nyttan och nödvändig- heten af, att en ung flicka, som ej af förhål- landena rent af tvingades därtill, egnade sig åt ett allvarligt och planmässigt arbete, men däremot ansågs det naturligt, ja, nästan till- börligt, att en ung dam af god familj egnade både tid och krafter åt middagsbjudningar, baler, musikaliska soaréer, bazarer för välgö- rande ändamål, o. s. v. Fröken Boos njöt ända till öfvermättnad af detta förfinade dag- drifvarelif, men samtidigt sysselsatte det hen- nes iakttagelseförmåga och framkallade hennes kritik, och hennes penna har kanske firat sina största triumfer i de kvicka och spirituella skildringar ur det specifikt stockholmska um- gängeslifvet, som återfinnas inströdda i nästan alla hennes arbeten.
Under detta nöjesjäktande lif hyste emeller- tid de båda systrarna en liflig önskan att ge- nom eget ordnadt arbete uträtta något i värl- den.
Deras historia är historien om hundra- tals unga flickor, hvilka varit för goda att alldeles fördärfvas af fåfänga och världslighet.
De började sy sina kläder själfva, taga lektio- ner i musik och främmande språk, undervisade i pianospelning och skolämnen, hade syskola för fattiga barn, o. s. v. Men ingen af dem fann ännu tillfälle till ett arbete, som kunde utgöra en verklig lifsuppgift.
Någon tanke på själfständigt författarskap hade vid denna tid ej uppstått hos fröken Boos.
Visserligen skref hon redan som barn små lyriska utgjutelser och vid 14 års ålder en tragedi, som sedan beredt henne mycket muntra stunder, men hon hade aldrig tänkt på, att inför allmänheten framträda med alster af sin penna, förrän hon en dag fick höra talas om, att en af hennes vänner författat en liten berättelse, som blifvit intagen i en tid- skrift.
Med ens kom tanken: » hvarför skulle jag ej kunna göra detsamma? » och berörde likt en tändande gnista de slumrande anlagen.
Hon fattades nu af en oemotståndlig lust att dikta och grep sig utan vidare förberedelser an dermed.
Ännu förmådde hon dock ej gifva diktens form åt verkliga lifserfarenheter; hvad hon skref var blott ett svärmiskt flickhjärtas idea- listiska fantasier i en rörande och sentimental form.
Dessa första försök stannade i författa- rinnans portfölj, men ett par därpå följande småskisser af icke fullt så öfversvinneligt in- nehåll blefvo genom en väns förmedling införda i Svenska Familj-journalen.
Därefter skrefvos åtskilliga mindre saker, dels på vers, dels på prosa, samt slutligen en tämligen lång roman, hvilken dock författarinnan, till sin stora sorg, men troligen till både sin och publikens båt- nad ej lyckades få förlagd.
Detta arbete, som hon sjelf numer förkastar såsom helt och hållet omoget, var i själfva verket förstudier till hen- nes första utgifna arbeten, novellen » Marianne » och romanen » Höststormar ».
: Det var vid denna tidpunkt som August Strindberg framträdde med sin uppseendeväc- kande roman » Böda rummet ».
Denna bok gjorde ett lifligt intryck på Mathilda Boos.
Hon såg nu, att det lät sig göra att skrifva enkelt och kraftigt och på samma gång färgrikt, och från denna stund blef det hennes sträfvan att bann- lysa all högtrafvande svulst ur sina skildringar och att i dem söka återspegla det lif, som rörde sig omkring henne.
Hon stod sålunda — åtminstone i teorien — på den realistiska konstprincipens grundval, då hon hösten 1881 utgaf novellen » Marianne », det första af hennes tryckta arbeten.
Med en oreflekterad och naiv tillförsikt hade hon gripit till pennan och efter ögonblickets ingifvelse nedskrifvit detta arbete, utan att ens närmelsevis förstå, hvilket kom- pliceradt tanke- och minnesarbete den realistiska romanen kräfver.
Det är naturligt, att denna brist på förstudier och på insikt i författare- skåpets oerhörda svårigheter förorsakade stora svagheter i teckningen, men till ersättning hvi- lade redan öfver detta hennes första arbete en sådan fart och lif i skildringen och en sådan åder af kvick och träffande iakttagelse i detaljen, att framgången var gifven och Mathilda Boos från och med denna sin literära debut en af den läsande allmänhetens gunstlingar.
IiMjemann, berättelse på många håll väckte anstöt för sina erotiska skildringar, hvilka ansågos vara allt för naturliga och trovärdiga, i synnerhet för att vara skrifna af en ung dam; men då man tager kännedom om den menlöst pjollriga tonen i den äldre svenska fruntimmersromanen, förstår man, att den sträfvan efter lifsvärme i skildringen, som utmärkte detta arbete, skulle väcka be- störtning hos den läsande allmänhetens mer eller mindre ålderstigna onklar och tanter.
Den i sällskapslifvet uppburna unga damen blef i bast utpekad såsom ett sorgligt bevis på » nutidsungdomens » brådmognad och olämpliga erfarenhet, och för att göra det varnande exem- plet ännu mera eklatant, nedsatte ryktet siffran på författarinnans ålder till betydligt lägre än den i själfva verket var.
» Jag har allt sedan dess », brukar fröken Boos skämtande säga, — » aldrig lyckats uppnå min verkliga ålder, utan ständigt förföljts af en efterhängsen ung dam », • — och häri har hon för öfrigt icke så orätt.
Då dessutom vissa i skildringen förekom- mande likheter med personer inom societeten hade gifvit anledning till skvaller, fann för- fattarinnan lämpligast att för tillfället uppskjuta romanens utgifvande i bokform, oaktadt ett par förläggare hade gjort framställning därom, och då den några år senare utkom, hade den i mer än ett afseende undergått en grundlig omarbetning.
Vintern 1882 påbörjade fröken Boos, trots trycket af flere personliga sorger, deribland den så varmt älskade faderns död, en ny roman, » Vårstormar », som utkom den därpå följande våren.
Ehuru denna berättelse utmärker sig för samma kvickhet, samma skiftande och pi- kanta stil, som gjort » Höststormar » så omtyckt, uppnår den dock ej som helhet sin föregångare.
Det finnes i den, hvad författarinnan själf kal- lar, » intetsägande mellanrum », ställen där fan- tasiarbetet ej beledsagats af tillräckligt strängt aktgifvande på verkligheten och dess forsknin- gar.
Dessa brister undgingo ej författarinnan, men hon lät ej nedslå sig däraf, utan sporra- des i stället till nya ansträngningar att åt sina följande verk gifva till grundval ett mera all- varligt och planmässigt arbete.
Man kan där- för betrakta » Vårstormar » såsom slutpunkten i första skedet af hennes författarskap.
Hemkommen från en tids vistelse i utlandet skref fröken Boos ett drama i tre akter, som dock icke kom till uppförande, och hvilketförfattarinnan själf numera anser ega föga värde.
Därnäst följde berättelsen » Hårdt mot hårdt », som utkom hösten 1886.
Författarinnan har här icke längre nöjt sig med att gifva uttryck åt tillfälliga stäm- Det var denna gäng Kort efter » Marianne » följde » Höststormar », ningar och fantasier.
som infördes såsom följetong i Stockholms Dag- hennes bestämda afsikt att rikta ett slag mot blad.
Detta arbete skrefs, icke allenast utan samhälleliga missförhållanden och att sätta sin förstudier, utan till och med utan bestämd skildring i så nära rapport med det verkliga plan, helt och hållet » på inspiration ».
Det lifvet, att den därigenom skulle kunna i någon är öfverraskande att finna, med hvilken säkerhet mån verka till det goda.
» Hårdt mot hårdt » författarinnan trots denna vågade och okonst- är en mörk bok, jämförd med sina föregån- närliga arbetsmetod, lyckats gifva en bild af gare.
Den förtäljer om en ung flicka, som det hufvudstadslif, i hvilket hon själf tagit en varit en firad medlem af societeten, så länge så liflig del.
I synnerhet har hon fått ett hennes fader lefde och höll ett gammaldags ypperligt grepp på skildringen af det slags gästfritt hus för sitt umgänge, samt om alla » flirtation », som mest härrör af brist på nyttig de förödmjukelser och frestelser hon måste ge- verksamhet eller af dålig uppfostran.
Här är nomgå, då hon vid faderns och strax därpå hennes framställning mönstergill, sprittande af moderns död helt plötsligen finner sig utan tillgångar och på egen hand måste börja kam- lif, träffande i hvarje rad.
Man har numera svårt att förklara, att denna pen för tillvaron.
» Hårdt mot hårdt » är icke allenast uttryck för ett allvarligare konststräfvandc än de före- gående arbetena, utan präglas också af en kär- lek och ett deltagande för dem, som bära dagens tunga och hetta, hvilken står i bestämd mot- sats till de föregående arbetenas intelligenta skepsis och indifferenta skämt med litet af hvarje.
Förklaringen härtill ligger däri, att fröken Roos ' lifsåskådning vid denna tidpunkt började undergå en genomgripande förändring.
Från en mer och mer tilltagande skepticism, i hvilken tron på kärlekens tillvaro, d. v. s. tron på Gud, nästan gått förlorad, återfördes hon så småningom och naturligtvis under svåra inre strider till kristendomen genom en, först i fantasien uppväckt, så i hjärtat och intelli- gensen inträngande medkänsla för mänsklig- hetens gränslösa lidande.
Hon säger själf, att om denna medkänsla ej fått sitt aflopp i kri- stendomen, skulle den endast ha nedtryckt henne och på nytt gifvit henne till pris åt pessimismen.
Det förekommer mig mycket sannolikt, att läsningen af Tolstojs romaner och didaktiskt religiösa skrifter, hvarmed fröken Roos vid denna tid var ifrigt sysselsatt, äfven öfvat sitt inflytande på förändringen i hennes tänkesätt.
I berättelsen » Själsstrider », införd i novell- samlingen » Lifsbilder » som utkom våren 1888, hafva de nya idéstämningarna i författarinnans själslif fått starka och gripande uttryck.
Frö- ken Roos ' sista arbete, som, både på grund af stilens skönhet och skildringens värme och känsla, intager en afgjord plats framom allt hvad hon förut utgifvit, är, som bekant, » Fa- miljen Werle », hvilken utkom sistlidne höst.
Denna bok erbjuder, såväl i komposition som i karaktärsteckning och lifsuppfattning, tydliga likhetspunkter med Tolstoj; den röjer äfven en viss frändskap med George Elliot, utan att man därför kan skylla fröken Roos för att på minsta sätt imitera någon af dessa författare.
Jag skall tillåta mig att afsluta denna ofull- ständiga teckning af vår sympatiska och om- tyckta författarinna med några ord ur hennes egna anteckningar: » Jag har aldrig och kan aldrig, på grund af den kritikens ande, som kommer mig att se fel och förtjänster å ömse håll, tillhöra något parti, vare sig i religiöst, literärt eller socialt afseende.
Detta är på en gång min svaghet och min styrka.
Min svaghet, emedan jag härigenom blifvit ensam i mina sträfvanden, och detta har alstrat en ofta nedslående tung- sinthet; min styrka, emedan, som skalden säger, blott den ensamme är stark.
Eller, för att yttra mig i öfverensstämmelse med den anda, som nu mera fyller min tanke och känslovärld: » Enhver Gud sitter ene Er selv Han mere nser. » (B.
Björnson.)
Vi använda alla möjliga medel för att be- röfva kvinnorna modet; krafterna skulle vara lika, om uppfostran vore det.
Pröfva dem i talanger, som uppfostran icke försvagat, och vi få se, om vi äro så starka.
Monlesquieu.
En man förstår aldrig att lefva väl, om ej kvinnor blanda sig i hans sak.
de Méré.
B e gratfningsbukett en.
räba rastms färg jag bär, ft » ar.intats, oarm ocft sbär, pnrpnrbfomman spriter gfaö in prakt bfanb mina sorgsna Haft: Ifoft bfakasii * kononfjsr små ifanö mina ftoiia rasar stå, tjprasss-r slå ont tern m ring fifjor öofia rnnöi omkring.
3 f j bjärt otfj oarm jag smaka får Jln tärnas lockigt bruna p r, Jfj prnöa nii festlig saf Jin skönfpi, smtttkao rikt titt » af; Min tärna är m nbfcnao mö, jSöttt snart skaft ftäboas ner i snö, ®tft öärförs ten färg jag bär JSå bbk som ftjärfais tanter är.
Fågel Att Blå.
varna och att förekomma.
barnkammaren uppehåller sig den unga cH » modern med sina båda älsklingar.
Baby ligger i sin vagn, synbart mycket belåten; han låter då och då höra några läten, omöj- liga att definiera och slår omkring sig med sina små runda armar.
Den lilla tioåriga Anna springer munter och stoj ande fram och tillbaka i det stora rummet med sin blond- lockiga favoritdocka, då och då vändande sig till modern med en barnslig fråga.
» Mamma, är kakan färdig? » ropar hon nu, då modern reser sig och ställer det stora fatet, i hvilket hon,ifrigt rört, ifrån sig på bordet.
» Ja, min älskling, nu skall den gräddas brun och vacker i ugnen, men rör den inte. » Med dessa ord går hon ut för att hemta kakformen.
Knappt var hon i köket, förrän hon får höra ett gällt skrik, som gör, att hon förskräckt skyndar tillbaka till barnkamma- ren.
Där står den lilla Anna, drypande af fatets innehåll, och skärfvorna ligga rundt omkring.
Baby har blifvit så skrämd, att han förenar sitt skrik med den lilla systerns.
Där ligger den nu, den kryddoftande, guld- gula massan, på hvilken ingenting sparats, vare sig smör eller ägg, som ändå nu voro så dyra — • den en hel timme omsorgsfullt rörda blandningen till kakan, afsedd för mor- gondagens fest, den älskade mannens födelse- dag.
Den skulle säkert ha lyckats ypperligt.
Det var hans favoritkaka.
» D u oförsiktiga barn! » — Borde väl i stället heta: » D u oförsiktiga moder! » I stället för att sätta fatet så långt upp på bordet, att de små hän- derna icke kunna nå det, ställer du det tank- löst nära kanten med den lugna anmärknin- gen: » rör det inte! » D u vänder ryggen till bara ett ögonblick, men — olyckan är fort framme.
Du hade några gånger gjort den lilla för- tjust genom att ge henne ett russin ur fatet.
Kan du förarga dig öfver hennes nyfikenhet, att hon ville se, om det inte fanns flere rara russin, att hon klef upp på pallen och drog fatet till sig?
— Hvad som sålunda hände hade du kunnat förhindra; varningen ensam är sällan tillräcklig här i lifvet.
Tycker du inte, min vän, att vi borde skaffa en taklampa i barnkammaren?
Man hör och läser alla dagar om olycksfall, som uppstå, genom att kullslagna lampor explo- derat.
Tänk på våra lifliga barn, om de ett tu tre skulle — » » Ack, min kära vän, de äro ju aldrig en- samma, ty om inte jag är i barnkammaren, så är j u alltid Hanna hos dem, och du vet mer än väl, att man kan lita på henne.
D å vi här- näst ha råd till en utgift, så låt oss köpa en hylla öfver serveringsbordet.
Det har jag så ifrigt önskat mig.
Det skulle försköna rum- met ofantligt.
Kusin Emilie har haft en sådan ända sedan i somras.
Gif bara akt på den en gång, skall du få se, hur förtju- sande den tar sig ut, besatt med gamla bägare och krus, ja, den ger hela rummets möblering ett stilfullt utseende. » Ehuru mannen var mycket ohågad och hellre användt den lilla summan, som hop- sparats till slutet af nästa fjärdedelsår, till en taklampa, så att hans barns lif vore mindre i fara, som han sade, visste likväl lilla frun att åter så bevekande tala om sin hjärtans önskan, att den snart uppfylldes.
Öfver serveringsbordet i matsalen prunkar alltså en hylla, vackrare än kusin Emilies, stilfullt dekorerad med vaser, bägare och krus.
Äfven den käre, snälle mannen måste tillstå, att den var » riktigt föitjusande ».
Man före- satte sig likväl bestämdt, att nästa utgift skulle gälla en taklampa i barnkammaren.
Några dagar senare sitter modern bland sin lilla skara, sysselsatt med ett handarbete.
Denna kväll råder ett angenämt lugn i rum- met, något som hör till ovanligheten inom dessa fyra väggar.
Det kommer kanske däraf, att de lifliga småttingarne så länge varit ute i det vackra vädret, att de där rasat ut och nu äro trötta.
Den tioårige Hans, den äldste, läser på sina lexor, Ötto och Fritz uppföra en jättehög byggnad, » högre än Babelstorn », och den lilla Hermi är ifrigt sysselsatt med sina dockkläder.
Då kommer kusinen.
Man helsar henne med glädje — med innerlig glädje öfver att kunna visa henne, » att det finns flere än hon, som bestå sig med hylla öfver serveringsbordet ».
Det talas om ditt och datt, medan den lilla husmodern brinner af otålighet att få föra kusinen till matsalen.
» Nu, du Emilie, har jag också en hylla. » » Åh, kära Bertha, den måste du visa mig. » » Hållen er stilla barn och ställ inte till nå- got spektakel med lampan. » De små bli ensamma en minut, Hanna har just skickats ut i några ärenden.
Emilie finner hyllan förtjusande.
» Berthas sal gör nu ett helt annat intryck, nu vet man först, hvad som fattats i den! » Då höres plötsligt ett klingande, ett genom- trängande skrik; de båda fruarna störta genom korridoren, de se redan, hvad som är å färde; genom den öppna barnkammardörren komma barnen utrusande, bland dem en liten brin- nande gestalt.
Den bäfvande modern rycker henne till sig, omfamnar henne — lågorna kväfvas, i sina armar håller hon den sans- lösa, lilla Hermi.
Lyckligtvis träffar kusinen den närmaste läkaren hemma.
Hermi har fått stora bränn- sår, och den stackars lilla flickan måste utstå svåra plågor.
Och hon var ändå alldeles
oskyldig till hela olyckan?
Felet var de båda odygdiga pojkarnes, som tvistade, om hvilkens torn var det högsta.
D å stötte Fritz omkull Ottos torn, så att de tunga byggnadsbitarne slogo omkull lampan, just som lilla Hermi sträckte sig öfver bordet för att taga en nål ur mammas sykorg.
Den olyckligas tunna förkläde fattade genast eld, och olyckan hade händt.
För den stackars modern äro hennes lilla flickas jämmer och gråt som en knif genom hennes inre.
» Ack, hyllan, den olyckliga hyllan är skulden till alltsammans! » Hvar- ken mannen eller hustrun uthärda att se den längre, och den har för länge sedan försvun- nit från salen.
Men i barnkammaren hänger nu en stor vacker taklampa.
A c k, om den blott för längesedan varit där!
M o d e r och smak.
Några iakttagelser af Helena Nyblom.
ra Paris affektera många, — men i synnerhet ä herrar — att kläda sig efter engelska moder.
Också äro de butiker, där det endast säljes engelska varor, bland de dyraste och mest eftersökta i Paris.
Stofferna äro alltid af bästa slag, och när en fransk dam sätter prägel på en engelsk modeartikel, blir den icke blott praktisk, utan också smakfull, och det finns j u ingen anledning, hvarför icke dessa två saker skulle kunna förenas.
Både fransmän och tyskar karrikera i det oändliga de engelska damernas toaletter, men deras framställning af saken, såsom man ser det i deras skämttidningar och anekdotböcker, är i hög grad öfverdrifven.
D e framställa alltid de mest excentriska karrikatyrer af vissa re- sande engelskor, som uppträda med blåa glas- ögon, blå slöjor, stanleyhattar och herrkängor.
Men de tyckas alldeles ha glömt de många vackra engelska unga flickor, som i sina enkla och ändamålsenliga dräkter besitta en egen- domlig frisk och kraftig skönhet.
För resten borde tyskarne minst af alla göra anmärkning på, hur andra kläda sig, ty om de tyska damerna kan man med rätta säga som Ehrensvärd sade öm deras konst: » Försynen har nekat nationen smak ».
Det har icke fallit på min lott att se en välklädd tysk dam, och dock har j a g uppe- hållit mig i de största tyska städer.
V i d en kortare vistelse kan ju något sådant vara en beklaglig tillfällighet, men man ser j u tyska damer öfverallt på resor, och man kan väl af tyska modetidningar och modeartiklar göra sig något begrepp om deras smak.
Så godt som allt, hvad de handla med och alltså för- modligen köpa, utmärker sig för klumpighet och en obehaglig färgsammansättning.
De tycka om att utpynta sina kläder och hattar med en massa småsaker; pärlor, band och blommor öfverallt, där de kunna få plats, och alla dessa saker se som oftast icke vidare fraicha ut.
Det finns ju ingen regel utan undantag, och förmodligen existera tusentals tyska da- mer, som kläda sig bra och som, oaktadt de högt anropa Berlins namn, dock hemligen köpa sina kläder i Paris, men hufvudintryc- ket är dock, att tyskorna icke ha någon smak.
Allt hvad de prestera för toaletten förefaller öfverdrifvet, skrytsamt och simpelt.
Medan fransyskorna gå ut ifrån, att en dräkt först bör sitta väl och därnäst vara så litet i ögonen fallande som möjligt, — när man undantager dräkter för särskilda högtidliga tillfällen inomhus, — så tyckas de tyska damerna så mycket som möjligt vilja draga ögonen till sig.
Deras toaletter riktigt anropa åskådaren: » Se bara på oss, hur vi se ut! » — Allra mest saknar man ett intryck af ord- ning och harmoni i deras toalett, dessa ting, som kunna göra den enklaste dräkt tilltalande.
Om de danska damerna måste sägas det samma som om de tyska: de ha ingen för- måga att kläda sig.
Det är mycket vanligt att i Danmark se en damtoalett, bestående af en praktfull och högst modern hatt, en tämligen illa medfaren klädning, som icke alls öfverensstämmer i färg, ett par mycket begagnade handskar och ett par omöjliga kän- gor.
Oaktadt damerna där ofta visa smak i att arrangera sina hem, tycks deras öga för färgsammansättning och skönhet upphöra vid toaletten.
Man kan se högst märkvärdiga saker i den komiska genren.
— Under det svenskorna äro så svaga för det moderna, att de ängsligt se sig omkring, huruvida det är säkert, att de ha samma kläder som alla sina bekanta, är en dansk dam sällan rädd att uppträda i en hattkomposition, som kunde vara hennes mormors och en kappa, som ser ut att vara fem, sex år gammal.
I det afseendet är det en alldeles märkvär- dig skillnad på svenska och danska damer.
De svenska äro mycket svaga för konvenan- sen, de danska bry sig icke det allra ringa- ste om, hvad modet för dagen är.
(Jag ber att få påminna om, att jag icke tänker på undantagen, som finnas öfverallt, utan på flertalet.)
Och när jag nu har kommit fram till de svenska damerna, måste jag säga dem san- ningen, nämligen att de på ett allt för små- aktigt sätt följa modets nycker.
V i, liksom alla andra äro dock alltid litet efter vår tid.
Biktigt parisiskt moderna äro endast damerna i Paris, — men så snart moderna ha seglat norr ut, gripas de med ängsligt spejande blic- kar af de svenska damerna.
D e underkasta sig blindt, och då, s o m oftast, blott ett fåtal af de former, som parisermodet uppfinner, når till oss, följer däraf denna oändliga ko- piering af samma modell, samma färger, sam- ma prydnader, s o m pariserkartongerna för- klara som det enda saliggörande.
De svenska damerna ha mycken smak, och till de bäst klädda damer jag har sett, kan jag räkna flere svenskor, men för den stora mängden är dock det moderna det, som afgör deras toalett.
Deras fasa och förskräckelse skulle vara att uppträda i något, som icke liknade, hvad alla andra uppträda i, och unga och gamla, tjocka och smala, vackra och — mindre vackra iföra sig samma kläder, samma hattar, samma öfverdrifter, blott de ordineras af modet.
Och dock är modet väl till för att tjäna damerna, och icke damerna för att tjäna modet.
Hvad man skulle lära af pariserdamerna vore just detta att kunna välja, att k ä n D a sitt eget utseende så mycket, att man läm- par sin dräkt därefter.
Däraf följer icke, att man skulle kläda sig så afstiekande eller besynnerligt, att man väckte uppseende.
Om en renässansdräkt eller en japanesisk kostym vore aldrig så klädsam, skulle det väl där- för icke vara önskligt, att en svensk dam uppträdde till hvardags däri.
Konsten ligger just i, att ungefär se ut som alla andra och dock ej tvinga sin person till att bära något, som alldeles icke passar för den.
Man bör, som en klok man en gång sade, » studera sin egen arkitektur ».
Om en mode- färg användes aldrig så mycket, bör man icke bära den, om den missklär en.
Det finns i så fall alltid fullt upp af andra färger att välja på, som icke skola stöta någon och bättre kläda en själf.
Målet borde vara att se så bra ut som möjligt, utan att vara på- fallande.
De damer, hvilkas mål det just är att vara i ögonen fallande, som genom sin skönhet, rang och rikedom just önska att väcka uppseende, ja, på dem har man helt andra, större fordringar, deras studium för att kläda sig bör vara åtföljdt af en så ge- nomgående smak, att vi också uppriktigt må kunna beundra resultatet, liksom man be- undrar allt annat vackert och smakfullt.
Om man nu frågar: » Men hvar finns då idealet? » måste man svara: » Idealet finns in- genstädes, åtminstone icke som regel. » Ett och annat undantag närmar sig idealet, men de äro alltid få, i klädseln liksom i allt an- nat.