Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad angår Herr Gahns framställning, har Utskottet af sakkunnige vunnit bekräftelse derå, att mången gång ett elementarläroverks s. k. terminsafgiftskassa, som hildas af den från hvarje icke medellös lärjunge årligen utgående afgiften 9 R:dr, är icke blott tillräcklig för det dermed afsedda ändamålet att anskaffa undervisningsmateriel, utan derjemte lemnar öfverskott, så att dess behållning årligen vexer, under det deremot den s. k. »egna kassan« i öfrigt, bestående af inskrifningsafgiften 4 R:dr 50, icke förslår att betäcka de utgifter, som dermed skola bestridas, nemligen för ljus, ved, aflöning åt vaktmästare och tryckningskostnader, utan att en extra afgift måste utskrifvas.
Att detta sednare vanligen möter missnöje, i synnerhet då kändt är, att skolan egde tillgångar till kostnadernas bestridande, såvida icke lagstiftningen lade ovilkorligt hinder i vägen för deras användande till det behöfliga ändamålet, synes icke sakna allt berättigande.
Emellertid bör å andra sidan icke förbises, att om än den förstnämnda kassan vid ett visst tillfälle kan synas hafva ett öfverskott, som ej genast behöfver för det dermed ursprungligen afsedda ändamål, nemligen undervisningsmaterielens underhåll, tagas i anspråk, nämnda materiel likväl kan vara i det skick, att ett snart inträdande behof af förstärkning eller förbättring kan inträda, hvartill då påräkneliga medel icke förslå; och som härå måste i främsta rummet fästas afseende, torde åt
Läroverks-kollegiet böra öfverlemnas att bedöma, i hvad mån ifrågavarande kassa kan, med hänsyn till skolans behof och de tillgångar till deras fyllande, som äro att påräkna, tåla att till bestridande af de med den egna kassan eljest afsedda omkostnader, hvartill den sednare -ej lemnar full tillgång, bidraga, och derefter bestämma, om och till hvad belopp en extra afgift bör lärjungarne affordras.
Men med en bemälda Kollegium sålunda förbehållen pröfningsrätt lärer skäl ej vara förhanden till den farhåga, att ändamålet med författningens ifrågavarande bestämmelser icke skall vederbörligen tillgodoses.
På grund häraf hemställer Utskottet vördsamt, ll:o. att Rikets Ständer måtte hos Kongl, Majit i underdånighet anhålla, dels om den ändring i 31:sta § af Kongl. Stadgan för rikets allmänna elementarläroverk, att sednare punkten deri erhåller följande lydelse: »Bevisligen medellöse, äfvensom de, hvilka från ett till annat läroverk öfvergå, äro från dessa af gifter frikallade;» 12:o. dels ock att den i 134 § af samma nådiga Stadga förekommande bestämmelse, enligt hvilken de medel, som genom den i mom. d) 16 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. af denna § bestämda skolafgift tillflyta ett elementarläroverks s. k. egna kassa, skola särskildt bokföras och redovisas samt användas uteslutande till anskaflande af böcker, undervisning smedel och eljest för läroverket behöflig materiel, ändras derhän, att på Läroverkskollegiets pröfning må bero, huruvida, med hänsyn till läroverkets förhandenvarande eller emotsedda behof af förstärkning eller förbättring i nämnda materiel, bidrag till de i mom. c) af sedda kostnaders bestridande må utgå af de i mom. d) omförmälda tillgångar.
Emot l:sta punkten af utlåtandet: af Jonas Andersson från Ostergötlands län, med hvilken J. M.
Lundahl från Skaraborgs län instämmer: »Då jag icke kan finna nog talande skäl angifna för Utskottets afstyrkande beslut i afseende på mitt till Rikets Ständers pröfning framställda förslag derom, att läroämnena i elementarläroverkens första klass öfverflyttas till folkskolan, och att derigenom besparade lärarekrafter uppflyttas till bildande af en motsvarande högre klass i de ofullständiga läroverken, så föranlåtes jag emot samma beslut mig vördsamligen reservera.
Det är ingalunda stundens flygtiga ingifvelser, som ledt mig på tanken att väcka förslaget ifråga — det är deremot en för längesedan mognad öfvertygelse om ifrågasatta reformens så väl utförbarhet som ock dess allmänna nytta och, snart sagdt, nödvändighet, som på mig inverkat till ärendets förnyade framställning.
Då jag vid sist föregående riksdag väckte förslag om elementarläroverkens båda lägsta klassers öfverflyttande på folkskolan, så grundade sig denna framställning på full öfvertygelse derom, att äfven detta mera utsträckta förslag skulle kunna med fördel låta sig genomföras; men då Rikets Ständer, på grund af då varande Ekonomi-Utskottets angifna skäl, icke voro af samma mening, synnerligast derföre, att folkskolan då ansågs ännu stå på en alltför låg utvecklingsståndpunkt, för att kunna öfvertaga berörda begge klassers läroämnen, så har förslaget nu blifvit inskränkt till blott en af dessa klasser.
Detta oaktadt framhållas nu hufvudsakligen samma skäl emot sistnämnda förslag som de, hvilka förra gången emot det mera omfattande förslaget blifvit använda.
Jag skulle icke våga ifrågasätta giltigheten af Utskottets i frågan anförda skäl, om icke ämnet läge inom det område, till hvilket man, äfven i saknad af högre bokliga studier, genom blott det medborgerliga lifvets skola, med tillhjelp af någorlunda förståndsuppfattning, bör kunna höja sin insigt.
Då Utskottet lemnar obestridt, att, undantagande tyska språket, samma - och I Allin.
17 och ån flera läroämnen innefattas uti folkskolans undervisningsskyldighet, än dem, som förekomma i elementarläroverkens första klass, samt derjemte påstår, att folkskolans undervisning utgör ett helt för sig, d. v. s. de förekomna läroämnenas större fulländning, så torde vara svårt att fatta hvarföre en i folkskolan inhemtad kunskap skulle vara sämre såsom underlag för fortsatta studier, än om det förberedande kunskapsmåttet hade inlärts uti elementarläroverkens första klass, hvarest intet enda ämne i fulländning kan jemföras ens med en medelmåttig folkskolas genomgångna lärokurs.
Erfarenheten har icke keiler bekräftat Utskottets utsago derom, att första klassens lärokurs bättre än folkskolans skulle dana de ungas förstånd till mottaglighet för den bildning, som är afsedd att i de högre klasserna efter en gifven plan inhemtas, helst som många exempel kunna framvisas derpå, att fölkskoleelever med stor fördel fortsatt sina studier i elementarläroverkenas högre klasser, utan att hafva genomgått dess lägsta klass.
På sanningen af denna uppgift är jagså mycket mera viss, som fyra stycken af mina egna gossar, utan annan undervisning, än den i folkskolan inhemtade, med förbigående af första klassen, approberats till inträde i elementarläroverk, en af dem i tredje klassen och de tre öfriga i andra klassen, och af hvilka de två äldsta nu avancerat till sjette klassen, utan att i någon klass varit »qvarsittare», och detta med blott medelmåttig uppfattningsförmåga.
— Att folkskolan på många ställen hittills, tyvärr, till följd af flera samvex-kande 01-- sakei-, icke utvecklat sig efter önskan, är nog en sanning; men att nu vilja påstå, det våra fölkskolelärare i allmänhet skulle sakna kunskaper och förmåga att lemna en mot första klassens i elementarläroverken svarande undervisning, så vidt man undantager tyska språket, torde få anses mera som ett nödfallsskäl, helst som numera knappast någon antages till lärare ens i en så kallad »småbarnsskola» på landet, utan att ega det kunskapsmått, som erfordras för undervisning i nämnda läropensa.
Påståendet utmärker i allt fåll ett skarpt klander icke blott mot våra fölkskole-seminarier, utan äfven mot de myndigheter, hvars åliggande det är att tillse, huruvida nämnda inrättningar uppfylla det med dem afsedda ändamålet.
Att Utskottets afslagsskäl, i mer än ett fall, kunna anses vara något sökta, visar sig äfven deraf, att då det på ena stället i Betänkandets motiver hotas med en folkskolans öfverflygning, ifall ifrågavarande första klass skulle dit förläggas, så förespås det deremot på ett annat ställe, att blott en eller annan, ja, måhända stundom ingen tillökning af folkskolans elever skulle genom öfverflyttningen komma att ega rum.
Jag vill emellertid hoppas att, oaktadt Utskottets alla, dels positiva och dels suppositionsvis, framhållna svårigheter, hvai-je fördomsfri granskare dock skall finna, det förslagets genomförande är både möjligt och skulle medföra så väl allmänt som enskildt väsendtligt gagn.
På sådan grund hoppas jag äfven, det Rikets Ständer skola finna skäligt att, med underkännande af Utskottets beslut i ämnet, godkänna det förslag, som uti min ifrågavarande motion blifvit framstäldt.» Bill. till R. ät.
Brot. 1865 & 1866. 8 Sami 17 Häft 3 18 Allm.
Emot 6:te punkten: af Friherre Alströmer, C. J. 0., och Grefve De la Gardie, R.; af Biskop Beckman: »Emot Höglofliga Utskottets beslut i fråga om grekiska språkets framtida ställning vid elementarläroverket, nödgas jag mig reservera.
Skulle detta beslut vinna det afseende, som åsyftas, så skulle derigenom, enligt min tanke, en synnerligen svår skada tillfogas ej blott det svenska skolväsendet, utan vår fosterländska bildning i allmänhet.
Jag förutsätter, att i enlighet med de grundsatser, som blifvit uttalade genom såväl gällande skolordning, som, under öfverläggningarne, äfven af detta Höglofliga Utskott, den så kallade klassiska bildningen erkännes såsom ett högst vigtigt moment i den allmänna bildningen.
För denna klassiska bildning är, enligt min öfvertygelse, grekiska språkets och litteraturens studium af utomordentlig vigt.
Dess inflytelse till utveckling af sinnet för det sköna, till befordran af tankens tukt och smidighet, kan svårligen af något annat studium ersättas.
Latinstudiet ensamt förmår icke i ddtta hänseende uträtta hvad önskligt är.
Romerska språket och litteraturen sakna för detta ändamål flera högst vigtiga egenskaper.
Dertill kommer att latinska språket och dess litteratur sjelfva icke kunna fullt grundligt inhemtas utan hänsigt till grekiska språket och litteraturen, hvilka till god del äro grundlag för det romerska språket och litteraturen, och derföre ensamma ega nyckeln till flera bland de sednares utmärkande egendomligheter.
Jemförelsen mellan båda underlättar i så hög grad latinska språkets studium, att det icke gerna är möjligt, att en lärjunge, sorn är oförmögen att anställa eller fatta dylika jemförande framställningar, kan i sjelfva latinstudiet hålla jemna steg med de lärjungar, hvilka studera äfven grekiska språket.
Denna, en del lärjungars genom dispens från grekiskan förorsakade oförmåga att rätt idka sjelfva latinstudiet måste nödvändigt nedtrycka äfven detta i allmänhet, och förhindra de lärjungar, hvilka läst grekiska, att genom lärarens åtgärd skörda af latinstudiet den frukt, som kunde beredas, derest samtlige lärjungarne kunde draga nytta af jemförelsen mellan grekiska och latinska språken, enär läraren o tvifvelaktigt nödgas vid undervisning i latinet i betydlig måtto afse äfven de, genom dispens från grekiskan, med detta språk obekanta.
Sistnämnda förhållande måste för den klassiska skolbildningen blifva desto menligare, som sannolikt, om Utskottets förslag vinner afseende, antalet af dem, som icke läsa grekiska, blifVer temligen stort.
Visserligen är det ett faktum, att grekiska språkets studium är ett af dem, som mest fängsla ynglingen, så snart han hunnit öfver de aldra första elementerna.
Men inhemtandet af dessa är deremot icke sällan nog motbjudande och förleder mången gosse och mången svag målsman att söka för gossen en befrielse, som, enligt flera skolkollegiers officiela intyg, ofta nog föranleder en för sen ånger.
Blifver antalet af från grekiska språket dispenserade något större, så upp - Allm.
19 kommer äfven en annan skada af den svåraste art.
Erfarenheten af dispensväsendet — äfven vårt skolväsende eger en sådan mellan 1856 och 1859 — visar, att den ersättning, hvilken åt de från grekiskan dispenserade kan erbjudas inom skolan, blifver i allmänhet mera skenbar än verklig.
En nöjaktig undervisning utom skolan kan på de flesta ställen icke åstadkommas, och undandrager sig, i den mån de dispenserades antal blifver stort, allt mera vederbörande rektors kontroll.
Vanligen gifver fördenskull en dylik anordning tillfälle till lättja och oordningar, hvilka demoralisera icke blott de dispenserade utan ock lätteligen de öfriga skolans alumner.
Att sysselsätta de dispenserade inom skolan möter ock stora svårigheter och torde med nu varande tillgång på lärarekrafter vara rent omöjligt till verkligt gagn för de dispenserade.
Endast den, som alls icke känner svårigheterna vid uppgörande af läseordning inom ett större läroverk, kan hoppas att denna läseordning skall så kunna upprättas, att de dispenserade i allmänhet blefve sysselsatte inom klasser, med hvilkas lärjungar de stå ungefärligen på samma bildningsgrad.
Detta missförhållande blir större i den mån målsmännens önskningar sannolikt komma att, om icke lägga hinder i vägen för, dock försvåra de dispenserades sysselsättning med skriföfningar på lärorummet under lärares tillsyn, —det enda sätt, hvarigenom dispensväsendet kan förhindras att blifva för läroverket och bildningen en rent af förstörande kräfta.
Staten har lemnat den enskilde valet emellan tvänne bildningslinier.
Detta synes mig vara det längsta Staten, utan särskildt nödfall, bör gå i afseende på enskildas önskan, att ifrån skoltidens början bestämma gossens vita: genus om de examina han fördenskull skall genomgå, samt derefter anlägga hans studier.
Att i allmänhet och utöfver nyssnämnda mått lemna enskildas önskningar och tycken rätt att bestämma öfver undervisningens gång, är, enligt min öfvertygelse, ett uppoffrande af det allmänna bästa, just derigenom att det är ett förderf för sjeltva skolan och skolundervisningen.
Framför allt synes mig olämpligt att göra blifvande examina vid universitetet och fordringarne deri till afgörande norm för elementar-undervisningen.
Flera för bildningen ytterst vigtiga ämnen, utom grekiskan, skulle då komma på rörlig fot och en allmän förbistring uppstå vid läroverken.
Emot det föreslagna har jag slutligen äfven, den anmärkningen, att det synes mig föga önskvärdt, att åter en förändring vidtages i det ifrågavarande ämnet, sedan detta nu nyligen blifvit ordnadt, och detta efter inhemtande af samtliga skolkollegiers utlåtande.
Majit meddelade stadgandet lemnar en möjlighet att skydda sjukliga eller mindre lyckligt utrustade gossar från öfveransträngningens vådor, utan att släppa den grundsats, hvilken, enligt min tanke, bör för bildningens och skolans väl fasthåiias, nemligen att samtliga hufvudämnena inom hvarje linea äro obligatoriska.
Och då täta förändringar i skolstadgarne verka i hög grad förlamande på skolans verksamhet samt lätteligen kunna bringa mera 20 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. skada än gagn, äfven då de äro i någon mån af omständigheterna påkallade, så anser jag för min del i hög grad för skolan, likasom för den fosterländska bildningen önskvärd!, att den ifrågasatta skrifvelsen icke aflåtes;» af Kontraktsprosten Westin; af Kyrkoherden Ekelundh: »Mot det slut, hvartill Utskottets pluralitet kommit i frågan om grekiska språkets läsning vid elementarläroverken, får jag vördsammast mig reservera.
Då hela fornverldens humanistiska bildning hvilar på grekisk grund; då den klassiska grekiskans inflytande på den moderna bildningen varit så mägtigt, att nästan alla s. k. termini technici ännu i dag äro af grekiskt ursprung; då icke blott historien och filosofien, utan jemväl sjelfva den kristna salighetslära^ hafva sina djupaste och heligaste urkunder ursprungligen författade på grekiskt språk; då den skapande konstens skönaste alster i forntiden äro att igenfinna på Hellas’ grund, och endast såsom efterbildningar öfverflyttades till Tiberns stränder; då, med ett ord, allt förenar sig, att för den vetenskapligt bildade mannen göra grekiska språkets kännedom fullt lika nödvändig som latinets, måste jag, för min del, motsätta mig hvarje steg, som kan leda till grekiskans utestängande från elementarläroverkets klassiska, linie.
— Då dertill kommer, att det dispenssystem, som nu åter är i fråga att införa, under det treåriga försöket åren 1856—1859, hvarken bevisade sig nyttigt och fruktbärande för ungdomen, ej heller utan största svårighet och rubbning af undervisningens ordentliga gång kunde med de vid läroverken befintliga lärarekrafterne genomföras, och då ändtligen vederbörande målsmän nästan lika ofta äro urståndsatte att rätt bedöma och afgöra ynglingarnes anlag och fallenhet, som desse sjelfve att ännu under skolåren bestämma sitt framtida vitse genus, finner jag deruti fullt tillräckliga skäl, att i afseende på befrielse från grekiskans läsning vid elementarläroverken inskränka mig till hvad genom Kongl. Brefvet den 12
Maj 1865 är medgifvet;» af Kyrkoherden Simonsson: »I Utskottets genom detta betänkande åt Rikets Ständer gifna tillstyrkan, att hos Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan om befrielse för lärjunge vid elementarläroverk från grekiska språkets läsning, allenast på målsmannens begäran, har jag så mycket mindre kunnat instämma, som Kongl. Maj:t helt nyligen på begäran af Rikets sednast församlade
Ständer haft detta ärende under nådigt öfvervägande, samt efter samtliga vederbörandes hörande, genom Kungörelsen af den 12 Maj 1865, åt denna tvistefråga gifvit en lösning, hvarmed både Rikets Ständer och allmänheten bort, efter min tanke, finna sig fullt belåtne;» af Kontraktsprosten Lindskog och Kyrkoherden Englund; af Herr Bergman: »Emot Utskottets förslag till ändring afläroverks-stadgans 12:te § 2:dra morn., får jag vördsamt anmäla min reservation.
Dertill föranledes jag hufvudsakligen af det skäl, att den arbetsordning, som, efter flera ändringar Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. 21 och jemkningar i låroverksstadgan, blifvit för hvardera af de tvänne bildningslinierna, af sakkunniga män utarbetad och af Kongl. Maj:t pröfvad och fastställd, genom nämnda ändring skulle komma att i väsendtlig mån rubbas, till stor olägenhet för läroverket i dess helhet och utan motsvarande fördel för den dispenserade lärjungen.
Nu befintliga lärarekrafter medgifva beklagligtvis icke inrättandet af en tredje bildningslinie (klassisk linie utan grekiska), genom hvilken den från grekiskan dispenserade lärjungen skulle erhålla fullgod ersättning genom en för hans utveckling ändamålsenlig undervisning.
Gällande skolstadga och Utskottets förslag öfverensstämma deruti, att befrielse från grekiskan må erhållas; men skilja sig från hvarandra först i afseende på vilkoren för sådan befrielse, och sedan med hänsyn till den ersättning, som skall beredas.
Utskottet, som i det aldranärmaste återgått till hvad 1856 års Skolstadga i denna punkt föreskref, vill såsom vilkor endast »målsmans anhållan.»
Nu gällande Stadga åter föreskrifver »svårighet för ynglingen att kunna följa undervisningen», »målsmans framställning», »läroverks-kollegiets hörande» samt «ephori bifall.»
Dessa föreskrifter äro visserligen omständliga och stränga, men dermed har Kongl. Maj:t säkert haft den goda afsigt, att vilja förekomma hvarje förhastad, af okunnighet eller klemighet eller ögonblickligt infall föranledd framställning om en befrielse, hvars erhållande ynglingen kanske — såsom erfarenheten mången gång redan visat — skulle förr eller sednare ångra, sedan han, några år äldre, fått andra utsigter och lefnadsplaner — sedan förut slumrande anlag hos honom vaknat.
Utskottet talar om »förödmjukande vilkor»; men om en yngling i följd af svag syn, svagt bröst, eller ^vagare helsa i allmänhet befinnes »icke utan svårighet kunna följa undervisningen» i liniens alla ämnen, är detta för honom »föiödmjukande»?
Någon intellektuel underlägsenhet torde ju aldrig kunna blifva det verkliga skälet till önskad befrielse, ty om ynglingen har s. k. språkhufvud med hänsyn till latinet, så har han det nog också för grekiskan.
Vida vigtigare är dock frågan om den ersättning, som skall beredas.
Härom bestämmer nu gällande Stadga: »sysselsättning med skriftliga arbeten på läro rummet under vederbörande lärares tillsyn.»
Denna anordning har den förtjensten, att icke i någon mån störa skolans arbetsordning, och den dispenserade kan sålunda, efter behof, få öfva sig med uppsatser på modersmålet, eller med öfversättningar, eller med lösning af mathematiska och algebraiska problemer, af hvilka öfningar han för sin egen utbildning och specielt för blifvande afgångs-examen kan hafva synnerligt gagn. —- Utskottet deremot vill, att den dispenserade, under de timmar befrielse eger rum, skall, på sätt rektor och lärare, med billigt afseende på målsmans önskan, finna för honom lämpligt, undervisas, eller ock utom sko lan njuta sådan undervisning, som af rektor godkännes.
Hvad nu först angår den sednare ersättningen, så är i landsorten vanligen stor brist på privatlärare, helst sådana, som på de antydda timmarne kunna stå till buds, och vidare är rektor så upptagen af mångfaldiga, vigtiga embetsåligganden, att af honom omöjligen kan 22 Allm.
Besvärs- och, Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 56. fordras, att han också skall kunna känna och kontrollera privatlärare.
Angående åter den i främsta rummet nämnda ersättningen, nemligen deu undervisning, som rektor och lärare, med billigt afseende på målsmans önskan, finna för ynglingen lämplig (— icke: för läroverkets arbetsordning lämplig eller möjlig —); så möta, i brist på tillräckliga lärarekrafter, de största svårigheter.
Antagom, t. ex., att på 5:te klassen, der grekiskan begynner, ynglingarna A., B., C., D., o. s. v., begära dispens från grekiskan.
A. begär ersättning i engelskan, B. i franskan, C. i kemi, D. i fysik, o. s. v. På samma timme, som grekiskan läses å klassiska liniens 5:te klass, läses möjligen engelskan i nämnda klass af reala linien; men hänvises A. dit, så finner han kamrater, som redan i tvänne år läst detta språk.
Hans plats vore då på reala liniens 3:dje klass, ifall nemligen denna på sagda timme har engelskan, hvilket dock icke torde vara möjligt, emedan adjunkten i engelskan den timmen nyss antogs läsa på 5:te klassen, och kanske skulle dessutom, ifall förhållandet vid något läroverk vore annorlunda, ynglingens nedstigande från sin egentliga klass till en lägre, till ett så att säga yngre slägte icke vara utan svårighet och olägenhet.
— Ynglingen B. vill ha ersättning i franskan; på motsvarande örte klass af reala linien kan han icke få den, emedan schemat der antogs hafva engelskan.
Det gäller då, om schemat för den timmen har franskan å någon af de öfriga reala klasserna, den 4:de, der detta språk begynner, eller den 6:te eller 7:de, der man dock redan i flera år läst språket.
Samma svårigheter möta med ynglingarne C. och D., och deras önskningar.
Schemat är nemligen för läseterminen uppgjordt och faststäldt, och dess uppgörande, till och med utan allt biafseende på ersättning åt från grekiskan dispenserade lärjungar, är en sak af största svårighet, enär dervid måste på en gång tagas i beräkning det åt hvarje ämne anslagna timantal, med särskildt afseende på de ämnen, som läsas af båda linierna gemensamt; antalet af det olika lärare åliggande olika firn-antal, vidare den omständigheten, att de flesta lärare hafva sin undervisningsskyldighet fördelad på flera ämnen; och i stiftsstäderna afseendet derpå, att de lektorer, som måste vara domkapitels-ledamöter, erhålla ledighet å de timmar, då domkapitels-sammanträden, pastoral-specimina, m. m., ega rum, samt det högst vigtiga afseendet på omvexling å hvarje dag och å hvarje klass af språk och andra ämnen.
Med bästa vilja lärer derföre en rektor icke kunna uppfylla de olika ersättnings-anspråken; målsmannen, å hvars önskningar »billigt afseende» skall fästas, blir säkert icke tillfredsställd med det, som rektor och lärare af omständigheterna nödgas finna för ynglingen lämpligt, och lärjungen, som måste hänvisas hit eller dit, allt efter som det enligt schemat faller sig, kan i allmänhet icke få en ersättning, som öfverensstämmer med hans önskan eller är ändamålsenlig för hans ståndpunkt.
— I 1856 års Stadga stod uttryckligen, att ersättningen för grekiskan skulle beredas »inom den afdelning, der latin icke läses.» Endast dessa ord har Utskottet borttagit, och har naturligtvis icke gjort det utan skäl.
Kan detta skäl vara, att den dispenserade lärjungen på t. ex. öde klassen skall kunna få ersättning äfven inom den klassiska linien?
Men Allm.
23 i detta fall skall lärjungen på de åt grekiskan bestämda timmarna hänvisas till något samtidigt ämne, antingen på en lägre klass, hvars pensa han dock redan genomgått, eller på en högre klass, som dock redan läst mer än han.