Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu, sedan de stora händelserna antändt sinnena, vi gemensamt underhållit den lifväckande flamman, bragt i gång klubbar, banketter, möten, arbetarföreningar, fått på vår sida Friskytten, Folkrösten, Reform, Demokraten (dumt, och rått folk, men välment och nyttigt, som snöplogar), fått nio tiondelar af landsortstidningarne till hurrabasar, hört Thrane klämta i stormklockan på andra sidan fjällen – syntes mig tiden vara inne att rycka än ett godt stycke fram.
Alltså framlade jag min lära, visst icke fullständigt, men ändock tydligt nog i Perlbokens tredje del.
Kan detta kallas förställning?
Har jag handlat annorlunda än jag lärt?
Har någon enda stämma deremot höjt sig – utom en viss stockconservatifs, en ljusfiendes, som vi, Du och jag, hundra gånger nedergjort?
Har någon enda aktat på hans ugglelåt?
Mig vetterligen icke: har icko, förutom honom och hans ljusskygga och frihetsmördande liga, hela det öfriga Sverige, nu som förr, stått på knä för mig? – åtminstone tegat, alltså samtyckt?
Men, torde någon invända, man har dels icke läst edra kärnböcker, dels icke förstått dem.
Hvad? man har då beprisat mig obesedt, på blott auctoritetstro, emot hvilken jag alltid protesterat!
Felet är således icke mitt, det är den blinda och okunniga afgudadyrkans.
Genierna Kullberg och Ridderstad, som nu bakdanta mig, kunna dock läsa i bok och förstå en svensk mening.
Hvarför hafva dock de hittills icke knystat, utan, tacksamt bugande, hållit till godo de confectbitar, jag, som Rec., emellanåt kastat åt dem i bladet?
Sådant upprör mig.
Nej, jag har talat – talat rent och öppet språk, och allmänheten visste eller borde alltså veta – åtminstone sedan hösten 1850 – hvad man hade att vänta, eller icke vänta af mig i handling.
Och nu stå de åsnorna – jag menar mina beundrare – och gapa, förkorsa sig och himla sig, liksom hade jag bedragit och svikit dem!
Nej, begrip då engång, enfaldiga publik!
Jag utvecklade för er „det europeiska missnöjets grunder; „ jag visade er hvaruti sjukdomen bestod: i orimliga och conventionella lagar, samt anvisade er det enda botemedlet: det att handla „i skapelsens mening„ – hvar och en „efter sitt väsendes sanna natur„ – och rättigheten att få framgå i sin sanna „charaktersbana„ ; – jag har sagt, att „alla slags öfverenskommelser, löften, eder, documenter, det beseglade, det ceremonihelgade, det utfästade, det aftalade ... att slika öfverenskommelser, stora och små, allmänna och enskilda, frivilliga och ofrivilliga, äro af noll och intet värde, så vidt de göra intrång i de oafytterliga rättigheterna, i den personliga friheten i skapelsens mening.
Det är icke blott en rätt, utan en helig plikt att bryta slika conventioner.„
Jag bifogade blott som förbehåll, att slikt ej får ske af „origtiga infall, nycker, förflugenheter, påfund, låga passioner.„
Allt detta, och mycket annat till af samma innehåll, står ordagrannt att läsa i min bok.
Nu frågar jag hela verlden: kunde sådana ord missförstås; finns någon så dum dj–, som icke kunde begripa slikt?
Omöjligen.
Eller kan man klarare och bestämdare uttrycka sig?
Och lika omöjligt var att halka förbi detta ställe, då jag uttryckligen hade påpekat det såsom sjelfva „kärnpunkten.„
All undanflykt af okunnighet eller missförstånd är således omöjlig, i fall man ej vill göra sig löjlig.
Välan! hör då, hur jag sjelf tillämpade min lära!
Jag hade mina skäl, mina ganska goda skäl att vilja återbekomma mina reverser; dessa skäl angå icke allmänheten; det är nog: att denna önskan icke härledde sig hvarken från ett blott „infall„, eller „nyck„ , eller „förflugenhet„ ; icke heller drefs jag af „passion„ , utan handlade med största kallblodighet.
Reverserna voro alltså, under sådana omständigheter, „af noll och intet värde.„
Det fanns blott ett sätt att åtkomma dem, och jag använde det.
I det nuvarande samhället kallas sådant tjufnad; fy! – ett fult namn på „en helig rätt„!
Sakernas utveckling tvang mig att omskrifva skuldförbindelserna: jag gjorde då en liten förändring i min namnteckning, från gren till qvist.
Man kallar det förfalskning: – återigen en gemen, otäck benämning, utvisande slöheten i våra nuvarande samhällsoch rättsbegrepp.
Saken upptäcktes – och då måste jag befara angifvelse i polisen, alltså – få på halsen „conventionen„ , med dess orimliga paragrapher, „som lända den personliga friheten till uppenbart förfång.
Jag måste alltså skrida till yttersta räddningsmedlet – begå hvad man kallar lönnmord.
Ända dittills hade jag ej gjort annat än strictissime utöfvat den „rätt, den heliga rätt„, jag i min bok uttryckligen förbehållit mig och andra.
Om theorien för mord åter finnes i mina skrifter ännu ingenting bestämdt stadgadt – endast här och der några antydningar – ty det är ett kinkigt ämne att oförbehållsamt afhandla offentligen.
Mellertid kan man sluta af premisserna till min rättslära, huru jag i den punkten tänker.
Gif akt!
Jag ogillar bestämdt dråp begångna af „förflugenhet„ , „passion„ , „infall„ , således i hetta och vredesmod, för ärekränkning eller af svartsjuka, – du mins, huru roligt jag förlöjligat duellen.
Men en annan sak, min bror, när mordet begås med lugn, kall beräkning, för en reel och loflig fördel skull, det vill säga när någon af mina oförytterliga rättigheter hotas, t. ex. min personliga frihet och säkerhet, mitt lif, min utkomst.
Allmänna lagen, så ofullkomlig den är, gifver mig redan rättighet att dräpa rånaren, som öfverfaller mig, i fall jag ej på annat sätt kan värja mig.
Rigtigt – men åsigten är för trång.
Det gifves ock en lag, som kallas sjelfbevarelsedriften, och genomgår hela naturen.
De stora djuren uppäta de små, för att kunna lefva: det vore visst trefligare och hyggligare, om det vore stäldt på annat vis, men det är nu engång så, och mot naturen kan man icke rebellera.
Deremot kan menniskoslägtet så inrättas, att det allmänna och enskilda kriget helt och hållet kan undvikas, och menniskorna blifva allesammans bröder i en och samma familj, fredsamma , blomstersugande, melodiskt surrande arbetsbin i samma kupa.
Det var just för det ädla och höga mål jag och andra liktänkande ständigt arbetade; dumt folk brukar kalla denna sublima verldsplan för utopi, chimère, galenskap, fastän dertill hufvudsakligast blott fordras, att visen och drönarne bortjagas.
Men ännu ha vi tyvärr icke kommit derhän: i det nuvarande samhället måste hvar och en sörja för sig sjelf, slå sig ut på egen hand.
Man behöfver kläder, tak, bröd; kan detta vinnas på så kalladt hederligt vis, så ogillar jag uttryckligen tag-rätten: i annat fall inträder sjelfbevarelserätten, som är den första och heligaste, och står högst, eller öfver alla andra: det är således den rikes skyldighet att dela med sig af sitt onda, och gör han det icke, så använder jag styrka, eller helst list, ty styrkan har menniskan gemensam med djuren, är således brutal, men förstånd, i högre mening, är henne ensam förbehållet.
Tjufnad är således hederligare, „humanare„ , än det plumpa rofferiet.
Min Bror, fastän icke philosoph, begriper, att tag-rätten kan likaväl utsträckas från en annans egendom till en annans lif, när nemligen en af mina oförytterliga rättigheter ej annorlunda kan skyddas.
Tager jag en annans lif, för att, redan rik, bli än rikare, eller för att rumla, frossa; så är sådant orätt, lättsinnigt; men en annan sak är det, om jag är i verklig nöd, och en annans lif, såsom ett oöfvervinneligt hinder, står i vägen mellan mig och hans egendom, eller om jag ej på annat vis kan rädda min personliga frihet och mitt eget lif.
I sådant fall är „arseniken hvit som oskuld„; – detta har jag sagt för längesedan, så att Bror finner, att jag tänkt mig för, icke handlat af ögonblickets „infall och förflugenhet.„
Här är icke stället att undersöka, huruvida också icke tag-rätten af en annans egendom och lif äfvenledes må utsträckas till de fall, då egaren af denna egendom, detta lif är en rackare, en lumpen hund, en blodsugare – eller till och med till de fall, då persona quæstionis är en hederlig karl, men en bornerad stackare, och då jag kan af hans egendom göra ett vida värdigare och nyttigare bruk för mig och menskligheten.
Denna undersökning skulle leda oss in i den nya samhällslärans högre och klyftigare rymder: hur jag i den punkten tänker får man se i fortsättningen af mitt „Europeiska Missnöje„ ; men som sagdt, här är en slik undersökning öfverflödig, ty man behöfver blott hålla sig vid det, att jag befann mig i förstnämde fall – och jag är rättfärdigad, så vida man gillar min samhällstheori, och hela Sverige (på en röst när) har gillat den, uttryckligen eller tigande.
Jag hade ännu ett skäl: så länge de nuvarande fördomarna qvarstå, så kunde jag, i egenskap af så kallad tjuf eller förfalskare, omöjligen vidare verka för „skapelsens mening„ eller, som min Bror kallat det, i „striden för det godas seger öfver det onda„, hvarken på egen hand eller i bolag med min högtärade herr Broder.
Jag måste således försöka sista räddningsmedlet – och det är nu deröfver man skriker så vildt och så dumt!
Än engång frågar jag dig och verlden: har jag någonsin dolt mina öfvertygelser, eller har jag tänkt i allt väsentligt annorlunda nu än förr?
Nyss har jag stödt mig på min sednaste skrift: vill du nu lära känna din vän i hans primitiva typ, sådan han skulle blifvit under andra förhållanden, så slå upp Amorina 20!
Der har du min urbild under namnet Johannes; denne är en tjuf, stråtröfvare, mordbrännare, mördare, men ändock en högst ädel, endast beklagansvärd yngling.
Jag har der velat visa, huru långt menniskan kan gå och får gå, emedan „hon vill så och måste så; „ – jag har visat att hans lefnadshistoria är det äkta tragiska, hvaremot jag „i det så kallade grekiska Ödet ser en bödel som torterar ett inquisitionsoffer – hvaruti ligger mera otäckt, förargeligt och infamt än något sublimt.„
Men i min Johanneiska roman, liksom i historien om Almquist och von Schewen, har du det äkta sublima.
Du finner der fasor, „ett element af rätt förskräcklighet„, det äkta rörande och tragiska, förenadt „med himmelskt sinne„; men kallar du dessa gerningar för brott, så anklaga derför icke gerningsmannen, utan Försynen, som lät oss födas med dessa och ej andra anlag eller med „denna viljans egna beskaffenhet„ ; anklaga samhällsförhållanderna, slumpen, omständigheterna, som drefvo oss på denna bana; anklaga naturlagen, som berättigar menniskan att sätta satsen il faut que je vive allrafrämst bland sina oförytterliga rättigheter, dock utan tillåtelse att få begå mer så kalladt ondt än nödvändigt är; men när man derför ej har giltiga skäl, så är sådant otäckt, inhumant.
Johannes var rå och gick så långt fram på den tragiska banan, som någon hjelte i dikten eller verkligheten kanske någonsin gått, om ej med undantag af Han d’Islande; hans läckraste dryck var t. ex. menniskoblod; denna smak har jag, Almquist, aldrig haft och skulle kanske ha svårt att vänja mig dervid, men detta är blott en tillfällighet, ty den stackars Johannes var uppfödd med blod.
Han och jag voro lika oskyldiga: ty „vi måste så, vi ville så„, hvilken formel jag sedermera sålunda förändrade: „hvar och en har rätt att gå fram i sin charakters sanna bana.„
Du ser, att detta går ut på ett och samma.
Ständigt har jag sökt ifra mot all slags trohet, förutom den himmelska; d. v. s. den som beror på tycket.
Man studsade då min Sara Widebeck utkom, ty man hade icke blifvit varse, att hufvudthemat för nästan alla mina producter, så äldre som yngre, var försvaret för hvad enligt den rådande phraseologien kallas brottslig kärlek, bruten äktenskapstro, sinnlig utsväfning.
Falska namn!
Tvertom är det fria äktenskapet „harmonien mellan verklig, ren sed, och verklig, ren lycka„ – en „räddning af det sköna och oskyldiga i grunden för vår tanka.„
Jag har ideligen gisslat den äktenskapliga tron, visat t. ex. i Hinden, huru man med svärmisk lidelse älskar hvarandra innan man är „presterligt hopläst„ – „sammankopplad„ , eller vigd (som det heter), men hur det himmelska tycket kort derefter försvinner, hvarefter det begripligtvis blifver en ren synd att längre fortsätta sammanlefnaden, som numera ej blir annat än okyskhet.
Detta har mycket godt och hederligt folk på mina ord antagit – ehuru kanske mestadels blott i theorien, samt kallat det för „en verldsförbättring„ , en „mensklighetens restauration genom en förändring af äktenskapet.„
Men jag har gått längre.
I Colombine har jag antagit som axiom, att sann qvinnlig dygd icke står att finna i salongerna och societetslifvet, och detta hafva våra fröknar låtit sig behaga; oskulden måste alltså finnas på bondlandet, på Skällnora qvarn t. ex., men är der beklagligen behäftad med en viss råhet och tampaktighet, som ej behagar alla.
Vill man nu veta hvar man skall söka den rena dygden i förening med bildning och förfining, så har jag i Brefven från Leonhard lemnat adress på stället.
Och hvar? frågar man.
På bordellet.
Der finner Leonhard, en ädel, svärmisk yngling med „det mest nogräknade, det mest utsökta, det svårast tillfredsställda tycke„, ändtligen sitt ideal.
Han gifter sig med nymphen, förstås utan vigsel; men kort efter den nu begynnande englalefnaden blifver makan smittad, likväl icke af Leonhard, (ej heller skedde det före deras äktenskap) och måste föras på kurhuset.
Der bevisar hon honom, att hon, oaktadt den lilla malheuren, aldrig i sin själ varit en „bedragerska„ , „aldrig upphört att älska honom„ : hon „talar med en serafs röst, en daggblommas tårar„; och „med underbart leende„ , med „en himmelskt mild melodi„ , hviskar hon de tröstande orden: „jag blir snart frisk igen.„
Men Leonhard väntade icke derpå, utan sköt sig för pannan; dermed antyddes fint, att det kan bero „på ett mer eller mindre nogräknadt tycke„, att förskjuta eller icke förskjuta en sådan himlaren, i sitt hjerta alltid trogen Kungsholms-seraph.
Den physiska otroheten gör intet intrång i den himmelska – förstår du.
Du, min hedersbror, var fordom stolt, och är det kanske än, deröfver, att du, såsom förläggare af Strauss och kämpe för honom, utrotat den historiske Christus och bragt honom till en myth.
Det var raskt, det var tappert, men det var lögn, det var dumt, min bror, „horribelt dumt„ , som Wennerberg sjunger.
Jesus af Nazaret är en historisk person, och en stor prophet, men hans lära har blifvit förfuskad.
Du minns visst, huru jag tilltvålat, tilltuktat och begabbat aposteln Paulus.
Eller skall jag t. ex. påminna dig om min parodi på Rättfärdiggörelsen, öfver hvilken sjelfva Voltaire visst icke skulle blygas.
Jag låter neml. den Guds mannen t. ex. säga: „Gjorde icke Han allt tillfyllest i vår stad och ställe, huru kunde vi undgå vreden?
– Den Store i himmelen är nu nöjd, ty rättfärdigheten är tillfyllestgjordt, efter straffet är utståndet.
En bär synden, och en annan har lidit straffet, och detta är rättvist.
– Ty ingen kan undkomma rättvisan: så äro vi nu undkomne.„
Så vågade knappt de stora fritänkarne före revolutionen yttra sig; men så har i Sverige en prest, en tjenstgörande regimentspastor fått tala.
Du och andra liberale hafva fägnat sig deråt, men Philosophen på Ferney skulle säkert dött af förtjusning deröfver.
I Colombine framställes en botgörande Magdalena, som omvänder sig och genom ånger försonar sig med kyrkan och verlden.
Man har blifvit rörd deraf, och jag har lett.
I sina sista ord drifver hon gäck med den hel.
Det står alltså läsarn fritt, att taga hennes ånger för contant, eller för en ironi öfver Kyrkans fordringar, en satirisk concession för den christliga convenancen.
Jag har alltid lemnat en bakport öppen till retraite, i fall man skulle ansätta mig.
Alltid arbetande på den falska religionens, den oäkta trohetens utrotande och den sannas rehabilitation, har jag t. ex. i uppsatsen om Penningen sagt:
„Christendomens himmelska grundsats, i afseende på brott och skuld, är att menniskan får göra bankerutt, men en ädel och god;„ – och vidare har jag sagt, att „Bankeruttens idée är att betala skuld med intet.„
Ju mindre gäldenären således får, desto christligare, ärligare och bättre är bankerutten, – detta har jag dock icke sagt, utan öfverlemnat slutsatsen åt läsarns egen skarpsinnighet.
I stycket Menniskans Stöd har jag, vederläggande Joh. Ep. 4: 20, bevisat, att kärleken till Gud står i rak motsats till kärleken för våra medmenniskor„ – och i Ferrando Bruno har jag, anticiperande Proudhon, diktat en psalm till „det Onda Väsendet.„
Du finner hur sannt presterligt jag oaflåtligen arbetat för det godas och det sannas seger, och för brytandet af convenancerna, eller – som en Rec. skrifvit om mig, för „beredandet af en tid af det ädelt menskligas uppklarning ur fördomarnas förmörkande dimmor, en uppklarning af himlen på jorden, som af tusentals dumheter, menniskobud, fördomar, convenancer blifvit höljd af moln.„
Det är en annan prest, som skrifvit så om mitt prestadöme.
En lekman i Upsala har behagat kalla denna lära för en „Satans-cult.„
Hvilketdera tycker du, förträffligaste broder?
Religionen och moralen hafva sålunda varit mitt hufvudfält; med samhällsproblemernas lösning har jag först på sednare åren befattat mig.
Att kullrunka traditionerna och troheten mot lagar, författning och öfverhet, deruti har jag, af brist på tid, måst lemna priset åt Dig och de andra, väl vetande att arbetet var i goda händer, och inseende att när religionen och moralen (den falska, förstås) falla, så ramlar ock samhället – och tvertom.
Vi kunna således, såsom Arcades ambo, med godt samvete taga emot den rökelse man egnat oss.
Mellertid har jag ock på ditt fält uträttat något smått, om än blott i negatif väg: jag har betäckt
Reformsällskapet med glansen af mitt namn och min auctoritet; jag har ock arbetat på „det europeiska„ och svenska „Missnöjet„ – och har således i den vägen någorlunda gjort skäl för den sold jag af dig åtnjutit.
Jag har till och med, såsom du tycker, gjort öfverloppsverk, då jag, på mitt sätt, ifrat för kyskhetens iståndsättande, för bankerutten, för contraktsbrott, mened och förfalskningar, när sådant med himmelskt sinne begås, och i skrift bedrifvit andra små s. k. horreurer, dem du sjelf icke gillar, men dock i din tidning, direct eller indirect, låtit beprisas.
Jag höll på att glömma tillägga, att jag heller aldrig studsat tillbaka för dolken och arseniken.
Minns du, huru i Skällnora qvarn, mot slutet, Jan Carlson förklaras oskyldig till bondhustruns död, ehuru han åt henne „köpt hem åtskilligt smått från apotheket„ och laggt i maten, samt, när det misslyckades, genom giftpåsarne gjort sitt bästa att få henne ur verlden?
Och denna Qvarn-bok hör likväl till dem, som blifvit mest berömda och väckt en nästan enhällig förtjusning.
Har du läst Jagtslottet?
Der kysser Furumo den sköna men lättfärdigt vacklande Magdalena, på det hon skulle bli „ärlig och täck i sin själ„, sedan knuffar han ned henne i strömmen, på det hon skulle få dö „i sin skönhets stund.„
Hvarför baxnas man nu, att jag gjorde likaså med von Schewen, allenast med den lilla skillnaden att jag väl ej kysste honom lekamligen, ty han är i utvärtes måtto just icke älskelig, men jag gaf honom i mina tankar broderkyssen, såsom en förpassning, invigning och helgelse till evigheten; för öfrigt sparkade jag icke gubben in i andra verlden, utan gaf honom i stället ett par gran pulver att tära på.
Sådant förändrar ej sakens natur.
Jag gillar icke mordet när det användes „af nyck eller förflugenhet„, icke arsenikens bruk till daglig utspisning; sådant skulle vara gement, inhumant (och du har sjelf, till och med efter katastrophen, vitsordat min „humanitet„).
Nej, slikt går ej an; men medlet är tillåtet, när man sjelf är i yttersta klämman, och handlar med rent sinne, och det är till och med en helig pligt, när man har en rätt god sak, och derigenom kan rädda en själ för verldens förförelser och otäckheter.
Var viss på, att jag skulle visat dig, min egen vän, samma godhet, i fall jag hunnit så pass långt med dig, att du kunnat dö „i din själs täckhet.„
Beggedera var förhållandet med mig och gubben, hvilket jag straxt skall upplysa.
Men först måste jag tala ett par ord till mina förra beundrare, som nu stå och gapa.
„Hvad? i Herrans namn, säga de, står allt detta i Almquists skrifter?
Ljuger han ej på sig sjelf?
Har den förträfflige mannen sagt allt detta, eller blott fjerdedelen af detta?
I sådant fall har han alltifrån begynnelsen varit en rackare, och A.B:s Utgifv. en infam förrädare, såsom den der understödt och beprisat sådana vederstyggligheter!„
A.B:s Utgifv. får tala för sig sjelf – eller icke tala, hvilket torde vara det klokaste – men hvad mig beträffar, träder jag öppet och ärligt inför eder och säger:
»Ja; jag, Carl Jonas Ludvig Almquist, har så sagt, så lärt, icke sedan i går, utan sedan nära tjuge år tillbaka, icke hemligen och i smyg, utan offentligen. J, som nu kallen mig rackare, sen nu engång sjelfva efter i mina böcker!
Hvar hafven J hittills haft edra ögon, edra sinnen, J åsnor?
Äro mina läror vederstyggliga, hvarföre hafven J då beundrat dem?
Hafven J gillat lärorna, hvarföre förargen J eder öfver lärarn, derför att han sjelf satt dem i verkställighet?
Jag är prest, i egentlig och oegentlig mening, och det tillkommer presten att lefva som han lärer.
Jag har gjort så – och vill af er icke veta af någon smälek.
Det enda jag måste erkänna är det, att jag, som författare, handlat med en klokhet och varsamhet, som jag var skyldig mig sjelf och min goda sak.
Ihågkommande Corinnas varning till Pindarus, har jag icke „kastat ut alla mina perlor på en gång„ för svinen.
Man skulle blifvit förblindad eller förbluffad deraf.
Jag har ej meddelat dem i form af en dogmatik eller ett philosophiskt system; man skulle då af dum förskräckelse kastat min bok i väggen; utan jag har utportionerat och fördelat dem i ästhetisk infattning, hvarigenom de fingo ett ökadt värde, och, liksom giftpåsarna i Britas kjortel (se Skällnora Qvarn), blefvo karbunklarna dessutom omärkliga för dem, som bar dem, men gjorde icke dessmindre sin helsosamma verkan.
Vidare – måste jag afbida tänkesättens mognad, innan jag fullt demaskerade mitt artilleri, och slutligen är Tryckfrihetsförordningen icke att leka med i §. om s. k. blasphemier, i fall frågan skulle vara att följa lagen, och i förra tiden var detta verkligen vederbörandes mening.
Dermed basta!
Nu vill jag i förtroende meddela dig, min Bror, den egentligaste och hemligaste nyckeln till dådet, ehuru jag fruktar, att du, jordenes arma träl, ej fattar sådana ting.
Men – lika godt.
Jag blef bekant med von Schewen, och hu! – hvilket mörker i hans själ; likväl öppnade han för mig sitt penningeskrin, och af tacksamhet beslöt jag för honom öppna ljuset.
Borde jag icke det?
Du vet, eller du vet icke, att några elementer af min philosophi äro hämtade från Swedenborg: alltså läste vi tillsammans denne siares skrifter, förstås med mina utläggningar (ty jag har från grunden förbättrat eller, så tillsägandes, omdiktat läran); än oftare läste vi „de fria Fantasierna, hvilka, såsom ett helt, stundom kallades den irrande Hinden„ , vi läste alltså mina Romaunter, mina Mabinigier.
Jag gräfde, jag plöjde, jag sladdade och ristade fältet länge och förgäfves; jag ältade i den sega leran, så att svetten lackade; visst var det mergel i botten, jag menar gammalt bastant presthat, men föröfrigt var det öfverväxt med tistel och törnen: – alls ingen elevation, min bror – intet spår till cœlest sentiment, ingen aning om de menskliga rättigheterna, hvarken de förytterliga eller de oförytterliga.
Mannen kände blott obligationer.
Men som en nitisk själasörjare förtröttades jag icke; som en Hercules skottade jag i Augias-stallet; som en trogen herde tvättade jag min gyllene vädur, klippte honom, och bar hem i mitt tjäll den dyrbara, men för egaren, vid den årstiden, besvärliga ullen.
Men du förstår icke bildspråket; alltså: jag ryckte upp subjectet med all min makt; jag lät honom genom en springa titta in i Andarnas verld; lät honom på afstånd skönja det Nya Jerusalems minareter och guldcoupoler, mellan heliga palmer, sycomorer och cyparisser.
Den spiken drog.
Grumlet började klarna, en liten paradisfogel sjunga i hans själ, en aning gry om det Räta och Rätta; på den mörka bottnen liknade det sig till hvithet, till en gråblå täckhet, visserligen, jag erkänner det, med ännu en stark dragning åt det gula.
Du kan se efter hvad det betyder i färgornas symbolik.
Visst återstod mycket innan man kom till det azurblåa, purpurröda, flamboyanta.
Men längre kunde man icke komma med den trälen.
Platt omöjligt, min bror.