Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Prosten Schram, med hvilken en ledamot af Högvördiga Preste-Ståndet, Herr Doktor Björkman, instämt, har hufvudsakligen anfört: att hvad man än mätte tänka om lämpligheten af den redan medgifna tillåtelsen att öppna handelsbod pä landet, borde inom ett lagbundet cliristligt samhälle meningen blott vara en om att kraftigtbestraffa det i både moraliskt och ekonomiskt afseende förderfliga missbruk, som allmänt å landsbygden inrotat sig, nemligen att kramlådor och andra bodar, tvärtemot föreskriften i 3 Kap. 8 § Missgernings-Balkcn, hvarje sön- och högtidsdag höllos för menigheten till köpenskap öppna; att vinningslystnaden hos alltför många af landthandelns idkare icke läte med det, i förhållande till penningens numera sjunkna värde, obetydliga bötesbeloppet af 10 Daler binda sig till laglydnad, utan visade deremot alltför offentligen och anstötligt sitt ohejdade begär till lagöfverträdelse och ”utbredande af ett sabbatsförakt, som allt mer och mer ur kramboden spriddc sitt gift bland landsbygdens befolkning och gifvit ämne till de djupaste bekymmer för hvarje fromt hjerta, som, efter söcknedagarnes arbetsmödor, i Herrans tempel sökte andaktens uppbyggelse och frid, men nödgades i kyrkovägen och oftast i helgedomarnas grannskap sabbatsdagligen åse och bevittna dessa till verldslig marknad öpnet inbjudande handelslägenheter, der både före, under och efter den allmänna kyrkogudstjensten isynnerhet ungdomen af begge könen lättsinnigt samlades för deltagandet^ oloflig handel och vandel;” samt att, då på m enda söndag vida högre nettovinst inkasserades, än den 10 Dalers bot, som, enligt motionärens förmenande, föröde ”oförskämda lagbrytarne” skulle kunna utgöra straffet för alla sabbatsbrott uti ifrågavarande hänseende, begångna under ett helt år, åklagaremakten vöre'emot nämnda brott van - 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 60. mägtig, helst ingen gradation i straffbestämmelsen vid brottets förnyelse funnes i lag bestämd samt, om än stämning toges på öfverträdaren för hvarje förseelse särskildt, högre böter än för ett enda brott i allt fall icke ådömdes.
Under förhoppning således, att denna, enligt motionärens förmenande, ”för ett helt folks gudsfruktan, sedlighet och laglydnad så vigtiga fråga” icke lemnades åt glömskan, har blifvit föreslaget: ”att stadgandet i Missgernings-Balkens 3 Kap. 6, 7 och 8 gg måtte undergå den revision, hvartill lagens ålder och nuvarande så betydligt förändrade tidsförhållanden gemensamt föranleda, så att böterna för första gången sön- och helgedagshandel i kramlådor och andra bodar mätte varda skäligen förhöjda utöfver det af ålder åsätta beloppet, och för andra gången sådan öfverträdelse rättvisligen fördubblas, samt tredje resan samma brott medföra handelsrättigheternas förlust för den lagbrytande handlanden.” Herr Doktor
Sandberg har åter förmält sig väl vara öfvertygad, att genom utvärtes stadgar och en sträng tillämpning af hagarne mot sabbatsbrott, om sådan under närvarande tidsriktning vore möjlig, ingenting väsendtligt åstadkommes till sabbatens sannskyldiga helighållande, hvarutinnan yttre förbättring blott genom efterdömet af prosten och inflytelserikare lekmän kunde vinnas, men att likväl åtskilligt ej mindre för det invärtes christliga än för det utvärtes kyrkliga sinnet allt för mycket stötande oskick borde, så vidt möjligt, afböjas.
I motionärens hemort hade en mängd landthandlande slagit sig ned, hvilka, knappt aktande på Gudstjenst-timmarne, drefvo den oförskämdaste söndagshandel, samt, om de än någon gäng vid Tingen bötfälldes, dessemellan obehindradt fortsatte handeln, enär emellan hvarje
Ilärads-ting vore fyra månader och böterna för alla derunder begångna sabbatsbrott ändock icke blefvo högre än 5 Riksdaler Runt.
Då detta vore uppenbarligt gäckeri med lagstiftarens mening och motionären vore öfvertygad, det berörda i hans ort öfverklagade ohelgande af sabbaten icke kunde på annat sätt stäfjas, har han föreslagit följande förklaring öfver 3 Kap. 7 och 8 §§ MissgerningsBalken: ”Den som begår sabbatsbrott bote 10
Daler för hvarje sön- eller högtidsdag, han det förölvat.
Har lian förut för sådant brott blifvit dömd, bote dubbelt.” Vidare har Riksdags-fullmägtigen Hedström, likaledes i afsigt att söka förekomma oskicket att drifva söndagshandel, hvilket sä väl i städerna som på landet förorsakade stor förargelse, helst handelsbodarno merendels funnes i närheten af kyrkorna, hemställt om antagande af ett så lydande tillägg till 3 Kap. 8 § förutnämnda Balk: ”Kramlådor eller andra bodar, så väl i städer sorn på landet, skola på sonda* gar och högtidsdagar ej öppnas till salu; mat och dricka må säljas till nödtorft under tillåtna tider.
Ingen håfve magt på dessa dagar att köpslaga i skepp eller anföra farkoster; bryter någon i dessa fall, bote för första gången 10 Riksdaler R:mt, för andra gången 20 Riksdaler R:mt samt för tredje gången 30 Riksdaler Runt och handelsrättighetens förlust.” Slutligen har, i anledning af sistberörda motion, Riksdags-fullmägtigen Liss Lars Olsson, enär han icke kunde finna handel å sabbat straffvärd are, än manga andra handlingar, särdeles sådana, som i sig kjelfva vore el1 brottslig beskaffenhet, såsom dag sm ål, olafra bränvins-utskänkning m, fl., föreslagit, ”att sabbatsbrott i allmänhet mätte beläggas med lika högt ansvar, som för handel å högtidsdagar möjligen kunde blifva bestämdt.” Lag-Utskottets Betänkande N:o 60.
1 Utskottet föranlåtes till en början, i anledning af Pierr Prosten Schrams^ samt Herr Doktor Sandbergs framställningar, erinra, att desamma i väsendtlig mån synas granda sig på obekantskap med gällande lagstiftning.
Motionärerne antaga nemligen, att om åtal på en och samma gång anställes för sabbatsbrott, föröfvade å flera särskilda helgedagar, straffet för alla förseelssrna icke blir högre än för ett enda sabbatsbrott, eller allenast tio Dalers böter.
Nämnde böter skola nemligen ådömas särskildt för hvart sabbatsbrott, enligt den i detta fall oförtydbara föreskriften i Kongl.
Förordningen angående sammanläggning af straff den 21 December 1857, hvars 1 § innehåller, att ”om någon föröfvat flera brottsliga handlingar, och de ej stå till hvarandra i det sammanhang, att de innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, utan äro, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra, så skall han för hvarje brott, ändå att de af samma slag åro, till särskildt ansvar dömas, der ej för vissa fall annorlunda i lag stadgadt är.”
Och för det fall, hvarom nu är fråga, tinnes något emot denna regel stridande icke i lag stadgadt.
Grunden för den borgerliga magtens straffrätt i ifrågavarande hänseende kan ej vara någon annan än Statens befogenhet att tillse, det den frid, som en hvar bör få åtnjuta på hvilodagen framför andra dagar, icke af orostiftare störes.
Lagstiftningen mot sabbatsbrott är sålunda i viss mån att hänföra till polisrätten.
Men, vid antydda förhållanden, har det synts Utskottet alltför strängt, att, såsom två af motionärerne föreslagit, belägga iteration af förseelsen att å sabbat öppna en handelsbod med förlust af handelsrättigheten.
Att åter höja de nu stadgade böter för sabbatsbrott, har synts Utskottet mindre nödigt, helst Utskottet, lika med Herr Doktor Sandberg, anser att genom strafflagar ingenting väsendtligt vinnes i ifrågavarande hänseende.
Hvad angår verkliga lagbrott, föröfvade å sabbatstid, så fordrar konseqvensen af vår nyare kriminal-lagstiftning, att de derför nu bestämda särskilda sabbatsbrottsböter, i stället för att höjas, tvärtom alldeles försvinna och att den omständighet, att brottet är å sabbat föröfvadt, tages i betraktande såsom en försvarande omständighet.
Ett sådant stadgande är ock af Lag-Beredningen föreslaget.
På dessa grunder och då, ehvad åsigt man än må hysa om lämpligheten al högre böter för sabbatsbrott, man likväl borde vara ense derom, att en sådan mindre väsendtlig partiel förändring af brottmälslagen icke lämpligen bör kunna vidtagas i närvarande tidpunkt, då vi snart hafva att vänta en hel ny strafflag, hemställer Utskottet vördsamt att ifrågavarande motioner måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm den 9 Oktober 1860. 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 61.
,M 61.
Ank. till Exp.-Utsk. (len 10 Okt. 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Majis nådiga Proposition om antagande af en författning, angående verkställighet i Sverige af domar och utslag, meddelade af Domstol i Konungariket Danmark, Samtlige Riks-Stånden hafva infordrat Lag-Utskottets yttrande öfver omförmälda nådiga Proposition, hvilken är af följande lydelse: ”1 den mån en lifligare beröring uppstått emellan de Svenska och Danska folken, har ock behof ve t alltmera visat sig af internationela lagar, enligt hvilka domar och utslag, meddelade inom det ena riket, skulle kunna inom det andra verkställas.
I Hänledning häraf hafva, efter ömsesidiga meddelanden mellan de båda ländernas Regeringar, förslag till sådana lagar blifvit utarbetade, dervid, till följd af den väsendtliga öfverensstämmelsen mellan Danmarks och Norriges lagstiftning i hit hörande delar, hufvudsaklig ledning hemtats frän de af Svenska och Norska Kommitterade år 1856 till dylika mellanrikslagar för Sverige och Norrige uppgjorda förslag, hvilka dock, med afseende å den politiska föreningen mellan sistnämnde två länder samt deraf redan föranledda internationela bestämmelser, erhållit en utsträckning, som ej gerna kunnat ifrågakomma vid denna angelägenhets uppgörande med en helt främmande stat.
De grunder, hvarpå ifrågavarande lagförslag hvila, inhemtas i öfrigt af närlagde, vid ärendets behandling i Stats-Rådet hållna protokoll, dervid jemväl finnes fogadt det lagförslag, som, för att den Danska Riksdagen föreläggas, blifvit inom Kongl. Danska Justitie-Ministeriet utarbctadt, men i hvilket ett tillägg torde, efter framställning härifrån, komma att göras i fråga om beslut, meddeladt af Magistrat i de Svenska städer, der, enligt särskilda privilegier, Magistraten tillkommer att i Kongl. Maj:ts Belällningshafvandes ställe handlägga utsökningsmål.
För den händelse att de ifrågavarande lagförslagen, hvilka äro afsedda, att i förhållande till Sverige, omfatta endast det egentligen så kallade Konungariket Danmark, Lag-Utskottets Betänkande N:o 61. 9 mark, blifva af de båda ländernas national-representationer antagna, vill Kongl; Maj:t tillse, att vid den konvention, som kommer att emellan Regeringarne afslutas, åt hvartdera riket förbehålles rätt att den antagna författningen till kraft och verkan efter viss tid uppsäga; äfvensom det blifver nödigt att sedermera i en särskild författning stadgas, att och pä hvad sätt en Svensk myndighets beslut, sorn, enligt de i Danmark gällande lagar, der förlorat sin exekutiva kraft, mä kunna inför Svensk myndighet förnyas.
Ehuru riksdagen nu långt framskridit, har Kongl. Maj:t likväl, vid det förhållande att Kongl. Danska Regeringen yttrat önskan att redan vid den riksdag, som i Danmark under innevarande är sammanträder, underställa representationen pröfningen af det för nämnde rike upprättade lagförslag, destomiudre tvekat att för Rikets Ständer framlägga det motsvarande Svenska lagförslaget, som de hufvudsakliga grunderna för detsamma, hvilka öfverensstämma med det mera omfattande förslag, som af Svenska och Norska Kommitterade blifvit utarbetadt, redan en gång äro vordne af Rikets Ständer pröfvade och godkände; och vill Kongl.
Majit alltså, med bifogande äfven af Högsta
Domstolens i ämnet förda protokoll, härmed, jemlikt 87 § Regerings-Formen, till Rikets Ständers antagande öfverlemna följande förslag till Förordning om verkställighet i Sverige af domar och utslag, meddelade af Domstol i Konungariket Danmark. § 1.
Danmark, må, så vidt de stadga annat än straff, i Sverige bringas till verkställighet genom utmätning, pä sätt här nedan sägs.
Dansk rätts dom anses förlikning, afslutad inför Förliknings-Kommission eller Domstol i Konungariket Danmark, så ock beslut, meddeladt derstädes antingen af Amtman eller af Öfver-Presidenten i Köpenhamn, angående skyldighet att bidraga till underhäll för frånskiljd eller öfvergifven hustru eller till underhäll och uppfostran för äkta eller oäkta barn.
Den handling, hvarå utmätning sökes, skall vara försedd med intyg af Dansk Amtman eller Öfver-Presidenten i Köpenhamn derom, att den är utfärdad i sådan form, som, enligt
Dansk lag, för exekution erfordras, samt derjemte: i fråga om utmätning på grund af Domstols beslut, att detsamma blifvit af Domstol inom Konungariket
Danmark meddeladt: i fråga om utmätning pä grund af förlikning, att förlikningen är vorden inför Dansk Förliknings-Kommission eller
Domstol afslutad; och i fråga om utmätning på grund af beslut, meddeladt af Dansk Amtman elier Öfver-Presidenten i Köpenhamn, att beslutet, enligt Dansk lag, medförer exekution. § 3.
o A dom eller utslag, meddeladt af Danmarks Högsta Domstol (Hoiesteret) eller af Dansk Amtman eller Öfver-Presidenten i Köpenhamn, må utmätning genast Bih. till B.
Brot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 A/d. 31 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 61. beviljas och fullbordas.
Är beslutet af annan Domstol, än Höiesteret, meddeladt, må utmätning ej ske förr, än tre månader förflutit från den dag, domen eller utslaget gäldenären kungjordes (forkyndtes).
Yisar han sedermera, att han inom eller efter nämnde tid sådan stämning uttagit, förblifva utmätningen, så vidt den verkställd är, ståndande till dess saken i den högre Rätten afdömd varder.
Vinner han, och är domen icke meddelad af Höiesteret, förblifve utmätningen ytterligare ståndande till dess tre månader förflutit från den dag, Ofver-Rättens dom gäldenären kungjordes.
Förmår denne då ej visa, att lian saken till Höiesteret instämt, gånge utmätningen utan uppehåll till fullbordan, der sökanden företett Öfver-Rättens dom, så styrkt, som i § 2 sägs. § 4.
Ä förlikning må, der gäldenären ej visar, att han till Dansk
Rätt uttagit stämning om förlikningens upphäfvande, utmätning genast ske; dock må godsets försäljning, eller, derest detsamma enligt förlikningen bort sökanden tillställas, utlemnandet deraf till sökanden ej utan gäldenärens medgifvande verkställas förr, än tre månader förflutit frän det utmätningen egde rum.
Är utmätning företagen, men gäldenären sedermera visar, att han inom sagde tid sådan stämning uttagit; förblifve utmätningen ständande och förfares dermed vidare i öfverensstämmelse med hvad i § 3 om utmätning å domar sagdt är.
Stämning om upphäfvande af förlikning vare utan den verkan, nu sagd är, der den finnes uttagen sednare, än tre månader efter det utmätningen egde rum. § 5.
Kungörandet i Danmark af dom eller utslag, hvarå verkställighet i Sverige sökes, skall vara bestyrkt af ortens stämningsmän, hvilkas omförmälda egenskap intygas af vederbörande Domare, men i Köpenhamn af Lands-Öfver- samt Hof- och Stads-Rättens Justitie-Sekreterare.
Lag samma vare om förlikning; dock att, om viss„dag finnes till förlikningens fullgörande utsatt, tiden varder derifrån räknad.
Åro i samma förlikningshandling särskilda dagar för särskilda fullgöranden bestämda, räknas tiden från en hvar af dem.
Hvad i denna § är stadgadt gälle icke i afseende å beslut, meddeladt af Dansk Amtman eller Ofver-Presidenten i Köpenhamn. Lag-Vt&kottets Betänkande N:o 61. 11
År gäldenärs bo taget under offentlig skiftesbehandling i Danmark, förfaller den genom denna förordning medgifna rätt till utmätning. § 8.
I fråga om behörigheten att meddela verkställighet å handlingar af ofvanupptagne beskaffenhet, äfvensom beträffande de med verkställigheten förenade kostnader, galle hvad för thy fall i afseende ä Svenska domar finnes stadgadt. § 9.
Ej må vid Svensk domstol sak mot Dansk undersåte upptagas i andra fall. än der
„ A handling, pä grund hvaraf någon vill söka utmätning i Danmark, skall Öfver-Ståthållare-Embetet eller Konungens Befallningshafvande, som derom varder anmodad, efter förefunne omständigheter meddela intyg, att handlingen är utfärdad i sådan form, som för exekution erfordras samt att beslutet har den egenskap att medföra ovilkorlig exekution i öfverensstämmelse med hvad enligt Svensk lag i allmänhet gäller om beslut, som eger laga kraft.
Om expeditionslösen och stämpel-pappers-afgift, åtecknade allmänna handlingar, vare lag samma. § 11.
Förestående stadganden blifva gällande från den dag, som, efter det öfverenskommelse med Danmark blifvit träffad om en motsvarande lags samtidiga inträdande i kraft för nyssnämnde land, af Kongl. Majit bestämmes.”
Derjemte har Utskottet erhållit del af ej allenast Stats-Rådets och Högsta Domstolens i ämnet hållna Protokoll, än äfven det förslag till en motsvarande lag lör Konungariket Danmark, som, enligt hvad i den nådiga Propositionen förmäles, blifvit inom Kongl. Danska Justitie-ministeriet utarbetadt för att föreläggas den Danska riksdagen: och får Utskottet nu, efter granskning af de begge lagförslagen, sitt yttrande i frågan afgifva.
En lag af sådan beskaffenhet, som den af Kongl. Majit nu föreslagna, är ingalunda sällsynt inom Europeiska länder.
Två af de största och ett betydligt antal mindre Stater hafva redan under vissa vilkor, hvaribland förnämligast det af reciprocitet, medgifvit verkställighet af domar, afsagda i ett annat land, äfven dä de särskilda ländernas lagstiftningar varit i afseende ä rättegångsforrnerna från hvar - 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 61. andra afvikande.
Behofvet af en sådan lag blir ock känbar! i mån af en mer eller mindre liflig beröring emellan folken; och då fråga är om grannstater, framkallas detta behof icke endast af den egentliga affärs-rörelsens kraf, utan lika mycket af de öfriga rättsförhållanden, som lätteligen uppstå emellan individer af de särskilda staterna.
Dessa rättsförhållanden kräfva nemligen ett skydd af ]agarne, som dock är allt för ofullständigt, så länge verkställigheten af ett domslut endast kan ske inom det land, den dömande myndigheten tillhör, och så länge en resa öfver riksgränsen är nog för att undandraga sig uppfyllande af lagliga förbindelser och göra sig oåtkomlig för den exekutiva makten.
Af ett sådant förhållande lärer väl ingendera staten kunna anses skörda någon vinst; men väl kunna derutaf uppstå betänkliga olägenheter, hvaribland i synnerhet den af minskadt förtroende emellan de särskilda staternas medlemmar.
Öfverallt, der en närmare förbindelse emellan grannfolk inträdt, är derföre en internationel lag i den syftning, som den ifrågavarande, önskvärd, och den synes ock böra kunna tillvägabringas, så vida den första grunden derför finnes, nemligen ömsesidig tillit tili rättstillståndet i det andra riket och till dess domare-korps’ insigter och oväld.
Men medgifves detta, då har man ock medgifvit. behofvet och möjligheten af en sådan internationel lag emellan Sverige och Konungariket Danmark.
Den ytterst
Miga beröring, som uppstått emellan dessa länders innebyggare och som jemväl i öfrigt allt mer närmat dessa närbeslägtade folk till hvarandra, har dock äfven gifvit upphof till förbindelser och rättsförhållanden, för hvilkas betryggande en sådan lag, som den ifrågavarande, länge varit saknad.
Derförutan är nemligen en Svensk auktoritets beslut utan exekutiv kraft i Danmark och likaså en Dansk myndighets utslag utan verkan i Sverige.
Ett lika betryggadt rättstillstånd torde dock få antagas förefinnas i begge dessa Stater, — och är det derföre att hoppas, det de begge folken skola, lika som deras regeringar, villigt räcka hvarandra handen till lösning af nu väckta fråga pä ett sätt, sorn ytterligare skall befästa förtroendet nationerna emellan.
Vid den granskning, som
Utskottet egnat ät de speciela stadgandena i det förevarande förslaget, har Utskottet icke funnit något vid detsamma att anmärka.
En jemförelse emellan detta och det motsvarande, inom Danska Justitie-ministeriet upprättade, visar, det de begge förslagen hvila pä grunden af full reciprocitet i allt, som med de begge ländernas i vissa delar skiljaktiga rättegångsform er ölverensstämmer, — med undantag blott af den i Kongl. Maj:ts Proposition omförmälda och till rättelse redan anmärkta saknaden i det Danska förslaget af ett stadgande om exekutiv kraft i Danmark åt beslut, gifna i utsökningsmål af Magistraterna i de Svenska städer, der Magistrat eger att, i Konungens Befallningshalvandes ställe, utsökningsmål upptaga.
I fråga om domstols behörighet äro förslagen byggda på den rigtiga grundsats, att hvartdera riket behandlar den andra Statens medlemmar efter samma reglor sorn sina egna, och att följaktligen det ena landets innevånare icke äro pligtiga att svara vid domstol i det andra landet i andra fall, än der en medlem af detta land kan stämmas tili annan domstol än den, hvarunder han för sin person lyder; dock att — i enlighet med en i vår lagstiftning redan antagen grundsats •— det ena rikets innevånare, som någon tid uppehåller sig i det andra, må kunna instämmas till domstolen i orten.
Föreskrifterna i 3 och 6 §§ af det Svenska förslaget, angående tid för verkställighet af Danska domstolars beslut härstädes, äro betingade af det från vår lagstiftning väsendtligen afvikande system, som, i fråga om doms överklagande och fortvaron af dess exekutiva kraft, är i Danmarks lagstiftning antaget.
Enligt denna skall en dom, som föreskrifver att något skall Lag-Utskottets Betänkande N:o 61.
13 skall fullgöras, alltid, när den icke är gifven af ”Höiesteret”, kungöras den, som tappat, med en honom Iemnad, i domen utsatt viss kortare tid för fullgörande.
Om denna tid lemnäs obegagnad af den, som tappat, förutsattes domen sä till vida hafva vunnit laga kraft, att exekution derå med full verkan kan ske.
Men denna laga kraft är likväl endast présumtiv, emedan den, ä hvilken domen lyder, kan. genom en äfven efter nämnde tids förlopp uttagen stämning till högre
Rätt om ändring af domen, afbryta eller hindra dess exekution, i fall sådan icke under tiden skett, och äfven fullfölja ändrings-sökandet oaktadt domen hunnit komma till fullbordan.
Detta sednare förhållande inträffar emellertid visserligen sällan, enär den, som är sinnad söka ändring, sjelf eger fördel af att göra det sä fort som möjligt, enär exekutionen, oaktadt ändrings-sökandet, förblifver orubbad till sakens slut.
Rättighet att gå till högre Rätt fortvarar för Under-rätts domar sex månader och för Öfver-rätts domar ett är och sex veckor ifrån deras afkunnande, hvilka tider dock, genom särskildt tillstånds-resolution, kunna förlängas ända till tre år.
Och är, genom en dom, föreskrift gifven om penningars utbetalande, varar domens exekutiva kraft endast ett år och sex veckor från det den gafs, ehuru denna exekutiva kraft kan genom nytt beslut åter upplifvas.
— Detta frän vår lagstiftning skiljaktiga system synes hafva föranled t stadgandena i ifrågavarande 3 och 6 §§, dervid, enär, beträffande 3 §, det icke kan vara billigt att från exekution härstädes helt och hållet undantaga Danska domar, hvilkas laga kraft ännu endast är présumtiv, Utskottet funnit de för sådant fall meddelade närmare föreskrifter betrygga rättssäkerheten för begge parterna och till en del äfven öfverensstämma med den Danska lagstiftningen.
Förlikningar bilda i Danmark en egen klass ibland exekutionsgrunderna.
Efter deras väsende och beskaffenhet åstadkomma de nemligen ett slutligt afgörande af den sak, de afse, oell de kunde således i detta hänseende sättas i jemnbredd med en Höiesterets dom.
Men ä den andra sidan har den Danska lagstiftningen medgifvit deras överklagande inom viss tid för det fall, att förlikningen skulle sakna något för ett kontrakts giltighet nödvändigt vilkor — och deraf behofvet af 4:dc §:ns stadganden.
Uti 2 8 medgifves verkställighet af beslut, meddeladt af Dansk Amtman eller Ofver-Presidenten i Köpenhamn, angående skyldighet att bidraga till underhäll för frånskiljd eller öfvergifven hustru samt till underhäll och uppfostran för äkta eller oäkta barn.
Grunden för detta medgifvande är fullständigt motiverad i Herr JustitieStats-ministerns till Stats-Rådets Protokoll afgifna yttrande i ämnet, hvilket är i tryck bland Riks-Ståndens ledamöter utdeladt och hvartill Utskottet således får hänvisa.