Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då sådant — med undantag för oringade svin, hvarom särskildt vore stadgadt — aldrig af åklagaremakten beifrades, mendet vore angeläget att medelst ett kraftigt förbud freda landsvägarne från ololligt intrång af främmande kreatur, helst Kongl. Maj:ts Belällningshafvandes llerestädes vidtagna åtgärder att borttaga en mängd grindar, som ej haft annat ändamål än att utgöra en gräns för kreaturens framströfvande, torde medföra förökade olägenheter deraf, så framt man ej ville freda sig medelst uppförande af hägnader, hvilket vöre kostsamt och skogsödande, har motionären hemställt, att, utom skadeersättningsskyldighet, ett särskildt vite, t. ex. 10 R:dr för hvarje större och 5 R:dr för hvarje mindre kreatur, måtte bestämmas för dem, hvilka låta sina kreatur gå lösa på de allmänna landsvägarne.
Utskottet anser emellertid den sålunda föreslagna åtgärden nu mindre än förr behöflig, sedan det blifvit stadgadt, att en hvar skall hålla vård om sina kreatur eller ansvara, både med böter och ersättningsskyldighet, för den skada de göra.
Det torftiga bete, som dikeskanterna utmed allmänna vägar kunua erbjuda, men som dock tillförene torde hafva föranledt bruket att på vägarne utsläppa boskapen, är af alltför ringa värde, för att någon numera skulle äfventyra, att hans kreatur inkomma på främmande egor; men å andra sidan lärer ett absolut förbud mot kreaturs lösgående å allmänna vägar icke kunna meddelas, enär, såsom bekant, desse sednare ofta genomlöpa oinhäguade samfälda betesmarker, och det vore både obilligt och föranledande till större olägenheter att tvinga delegarne till uppförande af hägnad utefter hela våglängden.
Utskottet anser fördenskull Herr Grefve Lewenhaupts motion ej böra föranleda till någon åtgärd. 16 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:$ Betänkande N:a 34.
Måns Månsson har föreslagit, att såsom lag måtte stadgas, att då stenmur lägges i skillnadsiinie melian egolotter, man må ega rätt att lägga muren tre fot in på nästa grannes egolott.
Huru långt inpå grannens område man må ega rätt att lägga stengärdesgård bör naturligtvis bero af gärdesgården bredd, hvilken kan vara olika.
Någon tvist härom bör emellertid ej kunna uppstå, helst, på sätt ifråga om diken — de der ock kunna tjena i stället för hägnad — i 4 Kap. 2 § Byggningabalken stadgas, man finner lagens mening vara, att hälften »gånge å hvardera» sidan.
Tillämpningen af denna grundsatts och af stängselförordningens 12 §, enligt hvilken »stängsel skall i egoskillnaden sättas,» hvilket ej kan förstås annorlunda, än att hvardera sidan bör släppa till hälften hvardera af det behöfliga utrymmet, gör, efter Utskottets omdöme, vidare stadganden härom obehöfliga; och hemställes derföre, att Måns Månssons sistberörda förslag mätte lemnäs utan afseende.
Slutligen har Olof Lindström från Westerbottens län sökt utveckla, hurusom det i anseende till olika sedvänjor och lokala förhållanden på olika orter vore omöjligt och skadligt att, i fråga om stängselskyldighet och egofrid, stifta en lag, som vore passande för hela riket, samt derföre föreslagit, att hvarje län måtte få bestämma lämpligaste sättet för egornas fredande och stängselskyldigheten inom länet; samt att verkställigheten häraf mätte öfverlemnas till för ändamålet valda Läns-kommittéer, till dess, i enlighet med Rikets Ständers vid förra riksdagen yttrade önskan, Läns-nämnder blifva inrättade, hvilka derefter borde öfvertaga berörde angelägenhet.
Utskottet kan, af lätt insedda skäl, icke biträda ett så ovanligt förslag, emot hvilket, derest man ock antoge, att landet kunde undvara en gemensam lagstiftning i ett så vigligt ämne som det förevarande, i allt fall endast torde behöfva erinras, att inom olika orter inom ett och samma län, ja inom en och samma socken, förete sig enahanda anledningar till olika lagstiftningar, som motionären ansett innefatta tillräckligt motiv för ett förslag om särskild lag för hvarje särskildt län; af hvilket skulle uppkomma ett tillstånd, som förtjenade hvarje annan benämning utom den af lagbundet.
Till följd häraf torde Lindströms motion af Rikets Ständer ogillas. Stockholm den 14 September 1860.
Reservationer: af Herr Grefve Taube, H. A., samt Riksdags-fullmägtige Gustaf Larsson och Matts Rersson från Stockholms län, i fråga om yrkadt upphäfvande af Stängselförordningens 4:de §, samt af den sistnämnde jemväl beträffande Utskottets beslut att tillstyrka rättighet till nedtagande vintertiden af hägnad utmed allmänna vägar.
Sammansatta Lay- samt Allm. tiesv.- o. Ékon.-Ut skottets Betänkande N:o 35. i mT:o 35.
Ank. till Kxji.-Utsk. den 4 Okt. 1860, kl. t e. m.
Betänkande, » anledning af vackt motion om rättighet för utländsk man att i rikets stapelstäder drifva grosshandel och idka större fabriksrörelse m. m.
I fråga om utländsk mans rätt att »drifva köpenskap» stadgades genom 1734 års Lag, i 5 Kap. Handels-Balken, att då utländsk man »med sina varor till stapelstad kommer, skall han der sälja dem i gross och ej till annan ort här i riket föra», samt att »utländsk man må matvaror till salu hafva i skepp och farkost och andra varor i de rum, som Borgmästare och
Råd dertill nämna, och ej i gästherberge sitt eller i öppna gatubodar.
Ej eller må han igenom andra dem utmångla låta eller sjelf resa ur stad och i stad eller i bergslagerna och köpenskap der drifva, borga der något ut eller kräfva gäld in, vid hundrade dalers bot; håfve ock i alla dessa fall förverkat det han handlade med.» — Det dröjde likväl icke längre än till 1741, innan denna utländriingars handelsrätt blef, genom en den 22 Oktober nämnda år utfärdad Kongl. Förordning, ytterligare begränsad derhän, att det icke skul e vara någon »utifrån inkommande köpman eller expedit» tillåtet att här i riket införa eller för egen räkning införskrifva, än mindre i kommission antaga och handel drifva med andra varor än sådana, som äro »det landets egna produkter, ifrån hvilket han kommen är och halver sitt rätta hemvist,» vid konfiskation af varan och 500
Daler silfvermynt böter; samt att sådane främmande köpmän eller expediter till sina varors försäljning icke egde längre än sex veckors tid, ifrån ankomsten räknadt.
Och innehåller författningen slutligen: »Beträffande åter de främmande köpmän eller expediter, som i riket inkomma och medbringa reda penningar och kapitaler, att dermed uppköpa och utskeppa rikets metaller samt andra varor och produkter, så skola väl desse, enär de någre utrikes varor medbringa eller låta inkomma, vara förbundne till samma inskränkning af sådane varor, som komma ifrån det laudet, hvarest de sitt hemvist Bih. till li.
Prat. 1859 & 1860. 7 Sami. 2 A/d. 17 Uäjt. 1 2 Sammansätta Lag- samt Ailm.
Iicsv.~ o. Ehon.-Utskoltcls Betänkande N:o 35. hafva, såsom de si" ock uti ol!t rätta böra efter hvad lagen om främmandes handel föreskrifer; dock skola icke desse vara förbundne till någon viss tid, utan måge här vistas och qvarblifva, så länge deras omständigheter det fordra; Meri skulle någon af desse främmande köpmän och expediter åstunda att sig här i riket nedsätta och burskap vinna, så förhålles dermed efter lag och handelsreglemente, då de sedan hafva att åtnjuta de dem derefter tillkommande förmåner.»
Att, oaktadt utländske mäns friheter i åtskilliga andra hänseenden tid efter annan blifvit utvidgade, ofvanberörda stadganden beträffande deras handelsrätt likväl ännu måste anses gälla till efterrättelse, är klart deraf, att de icke blifvit upphäfda, och bekräftas af ett Kongl. Bref till Kommerse-kollegium den 23 Februari 1838, deruti, med anledning af begärd förklaring i afseende på utländska handlandes ifrågavarande rättighet, Kongl.
Majit yttrat sig finna »de vilkor, hvarunder utländske undersåter må här i riket utöfva handel, bestämdt utstakade och bland annat grunda sig på stadganden i allmänna lagen, hvaruti ändring utan Kikets Ständers medverkan icke kunde ega rum.»
I denna del måste likväl vår lagstiftning anses hafva stadnat på en ståndpunkt, som tidsandan längesedan öfvergifvit.
De åsigter, af hvilka nyssberörda stadganden öro uttryck, tillhöra en förgången tid, hvars statsekonomiska läror den närvarande förkastar.
Också hafva, efter förebilden af de nationer, hvilka sökt och funnit medlen till industriel förkofran uti en frisinnad handelslagstiftning, nästan alla civiliserade folkslag i större eller mindre mån anslutit sig till dess grundsattser och i samma mån blifvit delaktiga af frukterna.
Om det fanns någon våda uti att bryta isen — och det är ett karaktersdrag i utbildningen af vårt samhällsskick att icke hafva med alltför mycken ifver omfattat det nya och oförsökta — finnes det deremot, sedan företeelserna inom andra länder omintetgöra hvarje tvifvel i fråga om de lyckliga resultater, en fri tädan på handelns och industriens fält åstadkommer, intet skäl att längre isolera sig från den likformighet i lagar rörande handelsförhållanden, som andra civiliserade stater eftersträfva.
På denna angelägenhet har nu ock uppmärksamheten blifvit fästad genom ett af Herr Hierta till Vällofliga Borgare-Ståndet inlemnadt memorial, som varit föremål för Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets pröfning, och hvaruti motionären för sin del anfört, hurusom, änskönt det icke kunde nekas, att vår handelslagstiftning i sednare tider ådagalagt en fortgående frihetsprincip, till följd hvaraf det inre välståndet i landet i betydlig mån tilltagit och åtskilliga restriktioner, stridande mot tidehvarfvets anda och förändrade förhållanden, måst gifva vika för allmänna opinionens inflytelse, det likväl ännu för oss återstode att lossa på några för vår industri ganska hammande band, hvilka förhindrade vårt på kapitaler fattiga land att, i likhet med andra länder, komma i åtnjutande af utländska kapitalers införande i landet och af de välgörande frukterna af deras användande härstädes.
Det vore nemligen just genom vissa bestämmelser i Ilaridels-Balken samt i Handels- äfvensom Handtverks- och Fabriks-Ordningarne, som Sverige visat sig stå efter de flesta civi - Sammansatta Lag- samt Allm, Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 35. 3 liserade industriel nationer i verlden.
När man jemförde de äldre för 130 år sedan skrifna lagarne med stadgandet i i § Handels-Ordningen, som innehåller, att »rättighet att i stad idka handelsrörelse tillkommer hvarje man. som eger Svensk medborgarerätt,» samt med 3 § i Fabriks- och Handtverks-Ordningen, som likaledes bestämmer »Svensk medborgarerätt» såsom vilkor för rättighet att idka fabriks- eller handtverksrörelse, funne man, alt det vore utländsk man förbjudet att i vårt land bosätta sig och etablera någon rörelse, såvida han ej ville afsäga sig sin nationalitet och blifva Svensk undersåte.
De karakterer, som hade lätt för att ingå på detta vilkor, vore likväl, efter motionärens mening, icke alltid de bästa eller sådana, hvilka det vore en vinst för vårt land att förvärfva; men deremot afhölles redbarheten och rikedomen genom dylika föreskrifter.
För att kunna utbyta eget land mot ett främmande, fordrades naturligtvis, att man egde tillfälle alt erfara, om man trifdes der och hade framgång, åtnjöt frihet och skydd af goda lagar o. s. v. En undersåte, som, under fria förhållanden, på öfvertygelsens väg vunnes, vore säkerligen en större och ädlare vinst för vårt land, än den, som endast genom skrå- och handelstvång dertill förmåddes.
I afseende på nu ifrågavarande restriktioner i sin handelslagstiftning egde Svensken måhända sin like endast i Cbinesen eller Japanesen.
Ty hvarje Svensk man, som önskade bosätta sig i Danmark, Hamburg, Lubeck, Bremen, Preussen, Frankrike, England, ja sjelfva det restriktiva Österrike, Ryssland eller Turkiet, och der etablera en rörelse samt drifva den i sex månader, ett eller sex år och sedan återvända med hvad han förvärfvat, kunde göra det, utan att derföre upphöra att vara Svensk medborgare.
Inom alla dessa läuder vore ock Svenskar etablerade och idkade rörelse, utan att derföre hafva förlorat sin nationalitet, utan att hafva blifvit hvarken Tyskar, Fransmän, Ryssar eller Turkar.
Man borde hoppas, att den tid måtte vara förbi, då ett slikt förfarande hos oss tycktes betraktas nära nog som en stöld från det land, der vinsten blifvit förvärfvad, och att man til! heder för det sunda förnuftet måtte kunna inse, att någon vinst svårligen kan åstadkommas utan utläggning af kapital, och att detta, under den tid det varit användt i landet, gagnat icke blott sin egare utan ock landet, der han vistats, genom spridande af arbetsförtjenst och välstånd med flere af de välsignelser, som åtfölja kapitalets och arbetets fria rörelse.
Det kunde visserligen icke undgå uppmärksamheten, att en viss räddhåga i allmänhet gjort sig gällande i vårt land för de möjliga följderna af främlingars inflytelse; och denna fruktan, alstrad i en tid, då den Svenske näringsidkaren, i följd af bristande kommunikationsanstalter, befann sig mera afstängd från de länder, hvarest täflan ocb kapitaltillgång hade åstadkommit ett större näringslif, torde jemväl varit hufvudorsaken till de stränga prohibitiva författningar, som här blifvit omnämnda.
Numera hade dock dessa förhållanden, såsom många andra, betydligt förändrat sig; och hvarföre skulle nästan alla andra nationer tillåtit utländningar att drifva handel eller annan näring, om de icke funne sin fördel dervid?
Kunde det icke anses utgöra en af grundorsakerna till Englands rikedom, alt hvem som helst, infödd eller utländning, ja äfveD om han först dagen förut inkommit i landet, får utan att be - 4 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 35. gära någons tillstånd, öppna ett handelskontor eller en försäljningsbod eller en verkstad, eller uppsätta fabriker, så mänga han behagar.
Vid första påseendet kunde det tyckas, som om det intrång, en sådan frihet förorsakade genom täflan med förut varande näringsidkare, skulle lända till skada, och att landet skulle lida derigenom, att främlingar kunde resa bort, efter att hafva samlat någon förmögenhet.
Men erfarenheten hade visat motsattsen, i det att den oinskränkta näringsfriheten droge till England en stor mängd arbetsskicklighet, som skapade omsättning och kapitaler, och sedan de inflyttande der funnit en näringsutväg, stadnade största delen qvar.
Dessutom måste Irämlingarne, lika väl som de infödde, under sin vistelse här lyda landets lagar, skatta för sin rörelse, kunna lagsökas för sina förbindelser o. s. v. — Ehuru således Svensk man egde i de flesta främmande länder drifva hvilken handel och rörelse han behagar, utan att behöfva afsäga sig sin nationalitet, ville motionä ren likväl icke påyrka full reciprocitet, beträffande den frihet våra landsmän hos andra nationer åtnjuta; utan har han inskränkt sig till att, såsom en öfvergång till en med tidehvarlvets anda och andra nationers åsigter uti ifiågavarande ämne mera förenlig handelslagstiftning, föreslå, att en författning mätte utfärdas, sora, med ändring af 2 och 3 §§ i 5 Kap.
Handels-Balkcn, 1 § i Handels-Ordningen och 3 § i Fabriks- och Handtverks-Ordningen den 22 December 1846, samt med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 22 Oktober 1741 äfvensom Kongl. Brefvet den 23 Februari 1838, tillåter utländsk man att här i rikets stapelstäder bosätta sig och drifva gross handel samt idka större fabriksrörelse, äfvensom att, med iakttagande af hvad tullförfattningarne derom stadga, föra sina varor från en ort till annan.
Utskottet anser ock för sin del, i enlighet med det ofvan anförda, det vara nödvändigt att lossa på de band, våra nuvarande författningar i afseende på utländningars rätt att härstädes idka handelsrörelse eller annat näringsfång innehålla, helst de inskränkningar, som i detta hänseende ega rum, sakna konseqvens med de mera liberala grundsattser, som i sednare tider blifvit följda ej mindre i vår handelslagstiftning i allmänhet, än uti åtskilliga internationela frågor, bland hvilka må erinras om den reciprocitet, som eger rum mellan Sverige och andra nationer beträffande skeppsfarten.
Men härvid har hos Utskottet i betraktande kommit, huruledes åstadkommandet af den ifrågasatta förändringen är beledsagad af åtskilliga svårigheter, härledande sig från nödvändigheten att härvid hafva hänsyn till vissa med vårt samfundsväsende förknippade omständigheter, de der icke kunna alldeles förbises med mindre infödde medborgare skulle tillskyndas ett obilligt intrång eller erhålla sämre vilkor än utländningar.
Såsom exempel härpå må det tillåtas Utskottet att endast påminna om våra antagna lagar rörande burskap, vilkoren för dess erhållande och de förbindelser detsamma medförer, ibland hvilka ingå ej allenast sådana, som skulle kunna till sitt värde i penningar uppskattas och dermed inlösas, utan ock personela skyldig heter, hvilka icke skulle kunna af en utländning fullgöras, om de ens borde honom uppdragas.
Dessa lagar med de flera, som beröra utländningars handelsfriheter, och sorn utgöras af äfven andra, än dem motionären uppräknat, böra otvifvelaktigt i sam - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- n. Ekom-Utskottets Utlåtande N:o 36. 5 manhang med den föreslagna reformen öfverses och bringas till öfverensstämmelse med den nya lag, som kan ifrågakomma att stiftas.
Till det arbete, som härför erfordras, saknar emellertid Utskottet tillfälle; och det är af sådan anledning och för att åt. det ifrågavarande ämnet bereda den sorgfälliga granskning, dess vigt påkallar, Utskottet nödgas inskränka sig att till Rikets Ständer vördsamt hemställa, det Rikets Ständer måtte, i underdånig skrifvelse, hos Kongl. May.t anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes tillse, i hvad mån utvidgade rättigheter för utländningar att härstädes idka handel och annan näring må kunna genom en förändrad lagstiftning beredas, samt derom för nästkommande Ständer aflåta nådig Proposition.
Stockholm den 4 Oktober 1860. Wto 36.
Ank. till Exp ,-Utsk. den 4 Okt. 1860, kl. 1 e. in. Utlåt,ande, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N.o 18, angående väckta motioner om förändrade föreskrifter rörande tillsättandet af klockare, organister och folkskolelärare.
Berörda Betänkande har, enligt Utskottet tillhandakomma protokolls-utdrag, blifvit till Utskottet återremitteradt från Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Siåndet; men som detsamma blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet godkändt, och frågan om de föreslagna ändringarne i nu gällande lagar och författningar beträffande förevarande ämne derigenom grundlagsenligen förfallit, kan äterremissen ej till vidare behandling af ärendet föranleda.
Stockholm den 4 Oktober 1860. 6 Sammansatta Lag- saint Allm* Besv.- o. Ekon.-Ut skottets Utlåtande N:s 37, 38 X:o 3?, Ank till Exp.-Ut*k. den 4 ökt. 1860, kl. 1 e. ro. Utlåtande, t anledning af återremm af Utskottets Betänkande N:o 20t innefattande yttrande öfver väckta motioner om■ utfärdande af ett allmänt vitesförbud till egorg fredande mot åverkan ock, annat intrång.
Omförmälda Betänkande har blifvit af Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men då detsamma af de öfriga Riks-Stånden blifvit godkändt, kan återremissen ej till vidare behandling af ärendet föranleda.
Stockholm den 4 Oktober 1860. 38.
Ank. till E\p.-TItsk. den 4 Okt. 1860, kl. 1 e, m.
Utlåtande. t anledning af återreiniss af Utskottets Betänkande N:o 26, angående väckta motioner om upphörande eller förändring af lärares vid universiteterna och elementar-lär overken rätt till presterlig tjensteärs-beräkning.
Nämnda Betänkande, som blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt, har deremot af de öfriga Riks-Stånden blifvit bifallet;^ och kan vid sådant förhållande återremissen ej till vidare behandling föranleda, Stockholm den 4 Oktober 1860.
Sammanfatta Lag- samt Allm Best.- o. Ekon.-U (skottet 8 Betänkande N:s 39, 40.
7 M-a 3».
Arik. till Exn.-Ulsk (ifu 4 Okt. 1860, kl. 1 r. m.
Utlåtande, i anledning a/ återremiss af Utskottets Betänkande N:o £7, rörande väckt motion om förändrad klassificering af pastorater.
Berörda Betänkande har af Vällofliga Borgare-Ståndet blifvit till Utskottet återremitteradt; men som detsamma blifvit af de öfriga Irenne Riks-Stånden godkändt, kan återremissen ej till vidare behandling af ärendet föranleda.
Hiio 40.
Arik. till Exj>.-IJtsk. den 4 Okt. 1860, kl. 1 e, m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om inrättande af Notariatsembete vid Underrätt.
Under åberopande af sin vid sistlidna riksdag i berörda ämne väckta, men af dåvarande Lag-Utskott afstyrkta och af Rikets Ständer afslagna motion, samt anförande, hurusom det syntes vara lika litet med det allmännas fördel som med den enskildes säkerhet förenligt att åt ordföranden vid de underdomstolar, der blott en af ledamöterna är lagfaren, öfverlemna så stor magt, som i sjelfva verket vore nedlagd i rättigheten att både föra domstolens protokoll och bestämma dess beslut i förekommande mål och ärenden, har, uti ett till Höglofliga Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial, Herr Palmcrantz, J. M., hemställt, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta införande af ett Notariats-embete vid de underdomstolar, i stad eller å landet, hvarest särskilde protokollsförande ej finnas antagne, och att i sådant afse - H Sammansätta Lay- samt Ailm. Besv.- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 40. ende mätte stadgas, »att inom hvarje domsaga och vid hvarje Rådhusrätt, der särskilda Protokollsförande ej finnas, bör af Kongl. Majit eller vederbörande Hof-Rält förordnas en eller två Notarier till förande och uppsättande af nämnde domstolars så kallade sakprotokoller, emot åtnjutande af ersättning härför till hälften af det belopp, hvartill lösen för utgående domstolsexpedition uppgår; att särskild instruktion för nämnde Notarier måtte varda utfärdad; samt att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes för Rikets härnäst sammanträdande
Ständer framlägga förslag till de lagförändringar, hvilka, till följd af en så beskaffad Notariats-inrättnings införande, blifva nödvändiga.
Genom en sådan ändring i underdomstolarnes organisation vore det, efter motionärens förmenande otvifvelaktigt, att domarnes anseende för opartiskhet skulle betydiigt ökas; att deras trägna arbete med uppsättandet af målen skulle i långt högre grad minskas, än inkomsterna dem frånginge; att en stor mängd rättegångar, som nu uppstode och betungade våra domstolar, då icke skulle uppkomma, enär de ofta endast härrörde af tvist i fråga om rätta uppfattningen af ett protokoll; samt att dessutom unga jurister skulle genom ifrågavarande inrättning vinna en »behöflig öfning och vana vid rättskrifning och Staten erhålla tillgång på tjenliga adepter för högre juridiska funktioner;» varande slutligen af motionären åberopadt, att hans förslag öfverensstämde med hvad Lag-kommittéen funnit sig böra tillstyrka.
Denna motion har blifvit öfverlemnad till Lag-Utskottet, men, i följd af ämnets beskaffenhet och omfattning, jemlikt 43 § Riksdagsordningen, behandlats af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som härmed får öfver densamma afgifva sitt yttrande.
Utskottet får dervid till en början erinra, att Lag-kommittéens förslag till inrättande af Notarie-embeten vid Under-rätterna å landet hade sin anledning deri, att Kommittéen i sitt förslag till Rättegångs-Balk intagit bestämmelser i afseende på sättet för protokollsjustering, hvarigenom
Under-domarens arbete skulle blifva vida mödosammare än det förut varit, om han ej till sitt biträde finge en protokollsförande.
Enligt dessa bestämmelser skulle nemligen justering af ett protokoll alltid ske inom tre dagar efter det protokollet vore fördt, och den, för hvilken justeringen skett, teckna sitt erkännande genom påskrift å protokollet, hvars utskrifvande till vederbörande parter derefter också skulle ske skyndsamligen.
Det af motionären föregifna skäl för ifrågavarande inrättnings behöflighet förnekar deremot Lag-kommittéen uttryckligen, då Kommittéen yttrar, att om den »ansett säkerheten för protokollsföringen nödvändigt fordra, att särskild protokollist vid hvarje domstol skulle finnas, sä hade Kommittéen visserligen tillstyrkt ovilkorlig föreskrift derom i förslaget till Rättegångsbalk, emedan alla för säkerhetens vård oumbärlige beståndsdelar af domstolsinrättningen böra i allmänna lagen utmärkas.
»Men» — fortfar
Kommittéen — »tillförlitligheten af ett protokoll hvilar mindre på personen, af hvilken det föres, än på den kontroll, som, genom justering eller annorledes, deråt lemnäs.» Här - Sammansatta Lag- samt Allm.