Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förlust Kronan kommer att göra på mindre bemedlade föräldrar med många barn, hur billig och rättvis den också i sig sjelf är, blir säkert ändå rikligen ersatt af den mängd personer, som enligt de andra begge förslagen skulle gå skattefria, men efter detta rättvisligen drabbas af den allmänna skattebördan.
I Utskottet var fråga om att sätta det skattefria beloppet lika för ogifta män och qvinnor, men vigtiga skäl ta!a för bibehållandet af denna olikhet, ty dels förefinnes den obestrid Bevillnings-Utskoltets Betänkande M 20. obestridligen i verkligheten, dels skulle, om man bestämde 200 R:dr för ogift man, vanliga drängar lätt komma att beröras af 2:dra artikeln i Bevillnings-lörordningen, hvilket naturligtvis icke kan vara meningen.
Jag är fullt förvissad att Rikets Ständer, som ega den stora och dyrbara rättigheten att ensamma besluta om skatterna, men till följd deraf också hafva de heligaste förpligtelser att göra detta så rättvist som möjligt, ej skola underlåta att taga detta vigtiga ämne i ett noggrannt ombeprölvande.
Från kojan långt in i samhället skall deras beslut i delta hänseende, mer än kanhända i de flesta andra, på det kännbaraste sätt komma att erfuras»
Uti denna reservation hafva Herr Reutersvärd, P. 0., Herr Friherre von Schverin, C. /, Herr Kongl. Hofpredikanten Nordlund, J, samt Herrar Cramér, R, Ericsson, A. F. och Eneman, J. K, instämt. b) Mot Bevillnings-stadgans 27:de g. Litt.
B. mom. 2, der handlande blif vit ålagde att lemna uppgift på försäljningssumman.
»Att stifta lag utan att noga eftersinna om det med lagen åsyftade ändamålet vinnes eller ej, torde säkerligen icke få anses såsom särdeles välbetänkt, och ännu mindre blir detta förhållandet om den påbjudna lagen icke allenast förfelar målet, utan dertill blott åstadkommer onödigt besvär och, hvad ännu värre är, demoralisation.
Skulle Utskottets förslag i det påpekade momentet af Rikets Ständer godkännas, är det mig omöjligt att. förutse andra följder.
Det är kändt hvilken massa af osanningar det ännu gällande stadgandet om uppgift på årsinkomsten föranledt och att Taxerings-kommittéerne sällan eller aldrig på dessa uppgifter kunnat fästa afseende.
Kan förhållandet blifva annorlunda med uppgiften på försäljningssumman; och hvilken ofullständig, ofta rent af förvillande ledning för bedömandet af behållningen, lemnar icke en sådan uppgift, äfven under förutsättning att den vore sann.
Endast sådane uppgifter, som äfven från annat håll mel lätthet kunna kontrolleras, böra affordras den skattskyldige.
Utan risk är frestelsen annars för uppenbar.
Jag vågar således vördsamt föreslå att detta stadgande må förfalla.» 12:o af Herr Sv.
Renström. »Emot Utskottets förslag till Bevillnings-stadga får jag afgifva följande reservation: l:o § 7 Litt. d. mom. 3 stadgar, att näringsidkare, som under året näst före det, för hvilket bevillning påföres, gjort sådane lörluster, att någon behållning å rörelsen icke uppkommit, skall likväl erlägga bevillning, beräknad efter hvad en rörelse, jemförlig med den han drifvit, anses i allmänhet afkasta.
Detta stadgande har jag ej kunnat godkänna.
Principen för den förslagna Bevillnings-stadgau är Bih. till R.
Brot. 1859 & 1860. 5 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 9 66 Deviltninqs-Utskottets Betänkande M SÖ. den, att hvarje person skall erlägga bevillning för den inkomst han haft under föregående äret, men icke för en rörelse, som icke lemnat nägon behållning, utan möjligen förlust.
Jag medgifver visserligen, att det må kunna vara skäl för, att en näringsidkare, som drifvit en betydlig rörelse, äfven om han icke derpå haft någon behållning, utan möjligen förlust, ändock, för det skydd han åtnjutit, bör vara skyldig, att erlägga någon skatt, så viii till Staten som kommunen, men denna skatt bör då, i min tanke, icke vara lika stor, som om rörelsen hade lemnat den behållning, en sådan rörelse anses i allmänhet afkasta.
Annars skulle ju en näringsidkare, som icke haft någon inkomst, utan tvertom förlust, aldrig få åtnjuta någon lindring i bevillningen, och delta måtte väl icke vara med billighet och rättvisa öfverensstämmande.
Ett så orättvist stadgande skulle dessutom otvifvelaktig! hafva till följd, att uppgifterna från näringsidkare i allmänhet blefvo lika opålitliga, som de hittills varit.
Jag har, för min del, ansett, att om en näringsidkare kan styrka, att han icke haft någon behållning på sin rörelse, utan möjligen förlust, han då icke bör erlägga bevillning för mera, än halfva den summa, en sådan rörelse, som den han bedrifvit, anses i allmänhet afkasta, hvilket i alla fall synes mig vara en ganska hög minimi-afgift, och jag får på denna grund vördsamt föreslå, att det omförmälda stadgandet i § 7 måtte blifva förändradt i öfverensstämmelse härmed.
2:o § 16 stadgar, att utländning, som reser omkring i riket och för egen eller, såsom utskickad, för annans räkning bjuder ut eller sluter handel om utländska varor, skall vid ankomsten till riket erlägga lill vederbörande tullkammare Etthundra Riksdaler samt dessutom Fyratio Riksdaler för hvarje månad, som han, utöfver en tid af tre månader, i riket qvardröjer.
Dessa afgilter äro jemnt dubbelt så höga, som de, som äro stadgade i den nu gällande Bevillnings-stadgan för sådane resande.
Jag yrkade i en reservation emot förslaget till Bevillningsstadga vid sistlidne riksdag, på då anförde skäl, att ingen afgift skulle åläggas dylika resande.
Då detta mitt yrkande emellertid icke vann Ständernas bifall, vill jag nu icke förnya det; men som jag icke anser något giltigt skäl vara anfördt för att höja de afgifter, som vid sistlidne riksdag bestämdes för sådane resande, till jemnt dubbelt, så hemställer jag deremot, om icke de afgifter, som nu erläggas af sådane resande, böra förblifva oförändrade. 3:o <§ 27 Litt. b. punkt. 3 stadgar, att direktionen eller styrelsen för hvart och ett bolag, som fått sina bolagsreglor af Kongl. Majit stadfästade och antin genv: står under offentlig koutroll eller har inskränkt ansvarighet enligt Kongl. Förordningen den 6 Oktober 1848, bör aflemna, jemte andra uppgifter, bestyrkt utdrag af samma bolags sednast ufslutade räkenskaper, hvarigenom ådagalägges den, under det år, dessa räkenskaper omfatta, för bolagets delegare uppkomna vinst och till dem verkställda utdelningar samt bolagets vid samma års slut egande behållning.
Detta stadgande, för så vidt detsamma rörer sådane bolag, som hafva Bevilinings-Utskottets Betänkande
M 20. 67 inskränkt ansvarighet, men icke stå under offentlig kontroll, liar jag icke heller kunnat godkänna.
Jag anser det väl vara riktigt, att direktionen eller styrelsen för hvart och ett sådant bo'ag bör vara pligtig, att uppgifva bolagets uppkomna vinst och den utdelning, som til! delegarne blifvit verkstäl d, men alldeles icke den behållning bo'aget eger, hvilket skulle vara detsamma, som att uppgifva huru bo'agets affärer stå.
Att, på detta sätt, åt laxeringsmännen inrymma rättigheten, att taga kännedom om, huru dylika bolags finansiela ställning kan vara, kan jag ej finna skulle vara lämpligt.
Skulle någon kontroll deröfver anses vara behöflig, så torde väl en sådan böra utöfvas af annan myndighet.
Jag tager mig, på grund häraf, friheten yrka, att den sista meningen af berörde punkt, hvilken lyder som följer, »samt bolagets vid samma års slut egande behållning», måtte komma att utgå» J3:o af Herr Swartz: »Emot 11 t skottets beslut att icke föreslå någon lindring för dem, hvilka endast för smärre inkomst-belopp skola vara underkastade bevillning för inkomster af kapital eller arbete får jag vördsamt reservera mig.
Jag vill dock icke dermed hafva sagt, att jag understödjer det inom Utskottet väckta, af ganska många omfattade, ehuru af majoriteten förkastade förslag, att lindring skulle medgifvas för så pass stor årsmkomst, som lill oell med 1,500 Riksdaler, och att lindringen skulle bestämmas olika allt efter söm den skattskyldige vore man eller qvinna, gift eller ogift, med eller utan barn, så att t. ex , medan det bevillningsfria afdraget för äkta makar skulle få vara 400 R:dr och kunna ökas derutöfver med 50 R:dr för hvarje barn under 12 års ålder, så skul e afdraget för ogift man få utgöra endast 250
R:dr och för ogift qvinna icke mer än 150 R:dr.
Lika billigt, som det bör erkännas vara, ali från erläggande af inkomslbevillning undantaga de minst bemedlade, hvilka icke ega större tillgångar än som erfordras för att fylla de nödvändiga lefnadsbebofven, lika nödvändigt torde det ock vara, för att underlätta och derigenom så mycket mer försäkra sig om ett noggrannt utförande af ett på taxering af inkomst grund :dl beskattnings—system, att uppdraga gränsen för undantagen så, alt den stora mängden af samhälls-medlemmar, som i alla fall skulle kunna lemna blott ett ganska ringa direkt bidrag till Statens inkomster, alldeles undantages från att komma under ompröfning af taxeringsmänneu.
Den på mantalslängden grundade längd för införande af inkomst-beräkning och lievillnings-afgifter, som Beredningen har att af vederbörande tjensteman erhålla, enligt 37 §, får naturligtvis en ofantligt större omfattning, om deruti skall upptagas hvarje qvinna, som anses ega uti inkomst blott föga mer än 150 R:dr, likasom hvarje man med blott föga mer än 250 R: 1 r årlig inkomst, emot om regeln är den, att ingen deruti upptages, hvars inkomst för året icke anses öfverstiga 400 R.-dr.
Det afseende på kön och familje-förhållanden, som tjenstemannen, under utarbetandet af denna längd, skulle få att göra, komme dessutom att betydligt öka bans besvär och fordrs en mycket noggrannare kännedom om personernas lefnads - Bevillnings-Ut skottets Betänkande JW 20- vilkor, än sorn eljest vöre af nöden.
Och taxeringsmännens arbete, som ändock onekligen blir ganska mödosamt, huru skulle det icke sedan komma att ökas!
Nej, detla förslag har jag visserligen icke velat, för min del, understödja.
Deremot har jag ansett, alt Utskottet bort fästa det afseende på Bevillningskommittéens förslag, att Utskottet i sin ordning föreslagil, del måtte, när alla inkomster af kapital och arbete, sammanräknade, icke öfverstiga Ett tusen Riksdaler, Fyrahundra Riksdaler derutaf vara fria från bevillning.
Redan den omständigheten, att tjenstemän nu tillgodonjuta lindring uti bevillningen för löner inom visst belopp, och att man, så mycket som möjligt, borde undvika att för tjenstemännen åstadkomma någon större tunga, synes mig hafva bort tala för ett godkännande i denna del af Kommilléens förslag.
Men ju mer man önskar att uppskattningen af alla skattskyldiges inkomster hädanefter skall blifva riktig, och ju mer man väntar att bevillningen, efter andra artikeln skall komma att läggas till grund för de alltjemnt stigande kommunal-afgifterna, desto angelägnare förekommer det mig att icke öfvergifva en i nu gällande Bevillnings-förordning uttalad grundsats, som, efter mitt förmenande, skall, inom rimliga gränser tillämpad, långt mer befrämja än, såsom Utskottet antaget, hindra tillvägabringandet af en noga uppskattning.
Det ligger billighet deruti, att man erkänner att näst dem, som böra alldeles fritagas från bevillning, finnas sådane, hvilka man bör medgifva frihet från bevillning för åtminstone någon del af deras ringa inkomster.
Må vara, att gränsen för sådan lindring endast godtyckligt kan bestämmas, då man icke anser sig kunna medgifva undantag af ett lika belopp för alla.
Lemnäs emellertid denna billiglietsfordran alldeles åsido af lagstiftaren, är att befara, att den mången gång kommer att på ett ännu godtyckligare och derföre vida betänkligare sätt hörsammas af dem, som skola tillämpa lagen, För min del har jag från början varit böjd att stanna vid Bevillningskommilléens förslag i ämnet och godkänna att gränsen för lindrings åtnjutande sattes vid 1,000
R:dr årlig inkomst, men som det synts mig vara en allmännare mening, at, 1,200
Riksdaler borde sättas i stället, vill jag icke skilja mig från dem, som så yrka.
Något ovanligt i andra länders lagstiftning om inkomstskatt är det icke, att hafva några enkla gradalioner, äfven då man icke velat i allmänhet godkänna progressiva afgifter.
I England är nyligen föreslaget olika skatt för inkomst öfver 150 pund sterling emot för inkomst derunder, från och med 100 pund sterling.
Det vid Beviilnings-kommittéens förslag fogade formuläret lito visar, på hvilket enkelt sätt afdrag kan iakttagas vid taxeringen.
Då jag, på dessa skäl, finnér lindring böra medgifvas de minst bemedlade bland de skattskyldige, äfvensom att sådan lindring kan verkställas med bibehållande af all nödig enkelhet och reda i grunderna för beskattningen, vågar jag vördsammast hemställa, att Rikets Ständer, med förändring af första punkten i § 8 af Utskottets förslag till Bevillnings-stadga, ville åt samma punkt gifva Bevillnings-Utskottcts Betänkande M 20. följande lydelse:
När alla de utaf kapital eller arbete uppkomna årsinkomster, sammanräknade, icke öfverstiga litt tusen tvåhundra Riksdaler, äro Fyrahundra Riksdaler derutaf fria från bevillning.»
Uti denna reservation hafva Kontraktsprosten Kullman, Prosten Lindberg, Herrar ,/.
Ödmanson, C. F. Carlson och G Widell instämt. i4:o af Herr J. ödmanson: »Jag reserverar mig mot följande bestämmelser i 27 §, litt. b. 2 och 3 mom.
Stadgandet i 2 morn.: att bruks- och fabriks idkare samt handlande och handtverkare lill Taxerings-beredningen skola, bland annat, uppgifva beloppet af sina försäljningar under föregående året, synes mig olämplig och utgör icke någon tillförlitlig grund för en rättvis beskattning, helst den ena affärsmannen ofta på sin rörelse förtjent betydligt mera än den andra, oaktadt försäljningsbeloppen varit lika stora.
Uti 3 morn. bestämmes att direktionen eller styrelsen för hvart och ett bolag, som af Kongl. Maj:t erhållit fastställelse på sina bolagsreglor och antingen står un - der offentlig kontroll, eller bar inskiänkt ansvarighet enligt Kongl. Förordningen den 6 Oktober 1848 bör, jemte de i 2 mom. omförmälde uppgifter, äfven förete bestyrkt afskrift af bolagets sednast afslutade räkenskaper, hvarigenom ådagalägges den, under det år räkenskaperna omfatta, för bolagets delegare uppkomna vinst och till dern verkställda utdelningar, tillika med bolagets vid samma års slut uppkomna behållning.
För bolag, som stå under offentlig kontroll är föreskriften fullkomligt riktig och i öfverensstämmelse med lagen derom,- att berörde bolags ställning bör offentliggöras.
Hvad åter angår öfriga aktie-bolag, så hafva försvararne af stadgandet ansett allmänheten berättigad, att härigenom erhålla garanti för sina med bolagen inledda affärer; men i händelse kontroller eller garantier bort ifrågakomma, hade föreskrifter derom säkert blifvit meddella i 1848 års Författning.
Bevillningsförordningen har deremot icke till uppgift att bereda allmänheten så beskaffade garantier, utan bör endast tillse att det allmänna af de skatlskyldige tillgodonjuter dess tillständiga rätt.
Åläggandet för dessa aktie-bolag, att hvarje år i och för beskattningen helt och hållet offentliggöra deras affärsställning är en åtgärd, som, i stället att medföra åsyftad verkan, ovilkorligen framkallar falska och oriktiga uppgifter och räkenskaper, hvilket alltid blir följden af lagar och föreskrifter, som äro obilliga och orättvisa.
Jag behöfver i detta hänseende endast påyrka hvad erfarenheten lärt oss vid tillämpningen af föregående Bevillnings-förordningar.
Med anledning af hvad jag anfört anser jag ifrågastäl/da stadgande böra ur BevilInings-förordningen borttagas » Häruti hafva instämt:
Herr vice Talmannen Schwan, samt Herrar R.
Cramdr, A■ P. Ericson, L. Wistelius och C F.
Carlson samt Gust. Widell, den sistnämnde endast så vidt reservationen rörer 2:dra mom. rn Bevillnings-lhskottets Betänkande M 20. 13:o af Josef Holm från Stockholms län, A. J. Sandstedt från Jönköpings län, Olof Lagergren från Gottlands län, C G.
Cederskog från Östergötlands län och Olof Lindstrom från Westerbottens län:
Vid § 29: »Då uteblifven uppgift icke utgör hinder för bevillningens bestäm mande, böra större böter, som för de mindre bemedlade äro kännbara, undvikas; och föreslås derföre att Irsta momentet från och med ordet skattskyldig må erhålla följande lydelse: skattskyldig eller annan enskild person, hvilken icke inom stadgad tid inlemnat sådan uppgift, som af honom bör meddelas, må åläggas böter från En lill och med Tre Riksdaler; dock må allmoge och mindre skrifkunnige meddela sina uppgifter muntligen.
Vid § 31:
För åstadkommande af större enstämmighet föreslås följande tillägg vid slutet af §:n: äfvensom mindre socknar kunna sammanslås.
Vid § 71 föreslås: att nu gällande föreskrifter till besvärs anförande må bibehållas
Vid § 76 föreslås den ändring i l:sta momentet: att till den upptagna kostnaden anslås första gången högst sex och sedan livart år högst tre procent af länets bevillnings-summa » llti denna reservation, i hvad den rörer §§ 29 31 och 76, hafva E. M Falk från Skaraborgs och Ni/s Olsson från Malmöhus län instämt; samt 16:o af Johan Bergström från Kopparbergs län: »Emot 71 §, för hvars utbytande jag yrkar införandet af 73 § uti Kommilterades Betänkande.
Att ett tillägg lill 4 § uti Instruktion för Taxerings-förrättningarne måtte göras, som tillåter taxeringsmännen alt vid uppskattning å fast egendom jemte der uppräknade grunder taga egendomens afkastning i beräkning.
Dessutom får jag reservera mig deremot ali Utskottet frånkäul den del af Kopparbergs län den lindring i bevillningen, som den åtnjuter för ett enligt Kongl. Resolutionen den 2
December 1746 ålagdt och ännu af den utgående onus, som kallas kungsgårds-hjelpen, bestående deri att de skola bygga och underhålla åbyggnaden å Näs kungsgård samt deltaga i stängsel-skyldigheten å dess egor.
Rikets Ständers Revillnings-föro-dning af den 15 Oktober 176*6 §11 befriar allmogen i Kopparbergs
Ian från hälften af bevillningen för den så kallade kungsgårdshjelpen, så länge detta onus fortfar, och uti Rikets Ständers Bevillnings-förordning den 28 April 1789 § 11 heter del:
Den del af allmogen i Kopparbergs län, sorn hr skyldig grufvehjelp till Stora Kopparberget, befrias från hälften af den bevillning, som rikets allmoge i gemen blifvit ålagd, och de som en sådan grufvehjelp till Löfås Silfververk samt den så kallade kungsgårds-hjelpen utgöra, blifva, med enahanda undanlag, från bevillnings-afgifterna för en fjerdedel befriade, Bevillnings-Utskottets Betänkande M 20.
71 så länge berörde extra ordinarie skyldigheter och onera lör den ena eller andra icke upphöra, så att de i stallet kunna lika med den öfriga allmogen i riket underkastas de i sådant afseende, sorn förbemäldt är, förminskade kontributioner. lili alla följande Bevillnings-förordningar, till och med den nu gällande, heter det, rörande Kopparbergs
Ian, uti 143 §: hvarjemte de, sorn icke deltagit i extra giulve-hjelpen, men äro ålagde utgöra den så kallade kungsgårds-hjelpen, förskonas så länge delta onus fortfar från en fjerdedel af bevillningen efter lista och 2:dra Artikeln, Då den så kallade grufvchjelpen nu upphört, kan man för dem som utgjorde detta onus icke begära lindring i bevillningen, men de åter, nemligen Näsgårds fögderi och Vesterbergslags fögderi, som ännu utgöra kungsgårds-bjelpen vid Näs kungsgård och för sin lindring i bevillningen aldrig haft annat onus än det som lika känbart qvarstår, borde rättvisligen åtnjuta samma lindring, som nu gällande och föregående Bevillnings-förordningar medgifva, N. B. så länge detta onus fortfur; och får jag derföre föreslå ett tillägg i enlighet med 145 § af 1858 års Bevilluings-förordning: att de i Kopparbergs län som utgöra den så kallade kungsgårds hjelpen förskonas, så länge detta onus fortfar, från en fjerdedel af bevillningen efter lista och 2:dra Artikeln, 1 sednare delen af denna reservation har Herr Reutersvärd, /'.
Ö., instämt.
Rättelse i Utskottets förslag till Bevillnings-Stadga. § 40 bär hafva följande uppställning:
Ilo, Krono-fogde eller Magistrats-person må ej utan laga förfall kunna af säga sig erhållet förordnande att vara ordförande i Bevillnirigs-beredning. 2:o.
Hvarje annan inom Berednings-distriktet bosatt person, vare skyldig att, så vida han icke de tvänne nästföregående åren deltagit i distriktets Bevillnings beredning eller är af laga förfall hindrad, emottaga förordnande att vara ordförande eller ledamot i Beredningen.
Utom distriktet bosatt person är icke, utan sitt eget medgifvande, skyldig att sådan befattning sig åtaga.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN. 1860.
Förslår/ till Bevillnings-Stadga. 1 Sveriges Rikes Ständers Bevillnings-Stadga för 1861 och påföljande år, intill slutet af del dr, under hrars lopp ny bevillnings-stadga af Rikets Ständer fastställd blif ver; uppgjord och antagen vid lagtima riksdagen i Stockholm den Sveriges Rikes till allmän lagtima riksdag sammankallade och här i Stockholm församlade Ständer gore veterligl: att sedan Wi, likmätigt Regerings-formehs föreskrifter, granskat Statens financiela tillstånd och behof samt anslagit de för behofven erforderliga summor, bafve Wi, utöfver Statens ordinarie inkomster samt öfriga bevillningar, härmed åtagit oss en årlig allmän bevillning och i afseende på denna bevillnings utgörande öfverenskommit om följande stadganden: Ar t. 1.
Personlig skydds-afgift. § i Utaf hvar och en i mantalslängd upptagen person, som, enligt gällande författningar, skall utgöra mantalspenningar, erlägges personlig skgdds-afgift, för man med Fyratio öre och för qvinna med Tjugo öre.
II. A) Bevillning af fast egendom. § 2.
För all inom riket belägen fast egendom — med undantag af Statens — erlägges af egaren bevillning efter fastighetens uppskattade värde.
St. l>rvt. 1859 & 1860. 5 Sami. t Afd. 11 Höft. I s Förslog till Bevillnings-Sladga.
Likaledes erlägges af vederbörande innehafvare bevillning: a) för kronohemman och lägenheter, hvilka besittas med åborätt; b) för Staten tillhöriga hemman, hemmansdelar och lägenheter eller särskilda' byggnader, som antingen äro till boställen eller eljest pä lön anslagna, eller ock till begagnande mot lifstids-städja upplåtna.
Denna bevillning utgår: l:o för jordbruks-fastighet med tre öre för hvarje fulla Etthundra Riksdaler af uppskattnings-värdet; och 2:o för all annan fastighet med fem öre för hvarje fulla Etthundra Riksdaler af samma värde.
Från ofvanstående bevillning befrias kommuner och fromma stiftelser för d.em tillhöriga byggnader, så framt de i hyror eller på annat sätt icke lemna någon inkomst; men i motsatt fall uppskattas sådane byggnader till värde i förhållande till inkomstens belopp och utgöres bevillning derför efter ofvan bestämda grund.
Frälseränta räknas till sådan fastighet, som upptages i mom. 2:o af denna §. § 3- Fast egendom skall uppskattas till sitt verkliga värde, med ledning af köpeafhandlingar, arrende- eller hyres-afgifter, värderingar för samma egendoms belåning eller försäkrande mot brandskada samt öfriga om hvarje särskild egendoms beskaffenhet och afkastning erhållna uppgifter eller inhemtade upplysningar; bö rande dervid de i sådant afseende meddelade stadgande!) uti den för bevillningstaxerings-förrättningarne utfärdade instruktion noga iakttagas.
Frälseränta uppskattas tili kapitalvärde, motsvarande fem procent af det belopp, hvartill räntan efter nästföregående års markegång uppgått.
Vid uppskattningen af fast egendom utsättas särskilda värden: a) i stad: å tomt, åbyggnad och jordegendom; b) på landet: å hvarje särskildt hemman och hemmansdel samt från annan egendom för alltid eller under viss tid afsöndrad, elier mot bestämd afgift och utan arbetsskyldighet eller tjenstbarhet upplåten lägenhet, äfvensom å byggnader, hvilka antingen användas till annat föremål, än jordbruket tillhörande näringar, eller äro uppförda på lustställen eller andra dermed jemförliga mindre lägenheter och utgöra dessa ställens och lägenheters egentliga värde.
Förslag till Ilevillnings-Stadga. 3 § »■ Deif för fast egendom belöpande bevillning skall påföras samt erläggas och redovisas inom den ort, der egendomen är belägen.
För all inkomst, vare sig af kapital eller arbete, erlägges bevillning med En procent, beräknad fi behållna inkomst beloppet.
Med inkomst af kapital förstås: ränta af utlånade eller i räntebärande obligationer nedlagde eller hos penninge-förvaltande verk eller enskilde insatte penningar, äfvensom ränta och vinst å aktier i bolag, der aktie-utdelningen icke kan inbegripas under benämning inkomst af arbete.