Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill anknyta denna återblick vid minnet af en man, som var en af Islands ädlaste, den vise Njål, om hvilken jag redan så många gånger talat.
Rika materialier lemnar Njåls saga, den yppersta af alla Isländska sagor, så väl tänkt och utarbetad, att hon intager sitt rum vid sidan af alla folks och alla tiders mer framstående litterära alster.
Njåls saga och Snorres konungasagor visa, hur högt den Isländska litteraturen hann.
Deras nedskrifningstid är ungefär densamma.
Jag kan likväl icke åtaga mig att framställa denna bild utan skuggor -- sagan påpekar alltför många -- men jag vill icke mer än nödigt är uppehålla mig vid dem.
Njål är icke ung, då vi först göra hans bekantskap.
Han var rik och ansedd, säger hans saga, och hans yttre fördelaktigt, men hakan skägglös -- en anledning till många speord och försmädelser.
Lagkunnig var han, så att icke fans hans like, klok och förutseende.
Han gaf helsosamma råd och var villig till allt godt, saktmodig och storsint; han löste svårigheterna för hvar man, som kom till honom.
Hans hustru het Bergthora, en duglig qvinna, rask, men något hård.
De hade tillsammans tre söner och tre döttrar.
Sönerne gifte sig, men bodde med hustrurna i föräldrahemmet.
Gunnar på Lidarända var Njåls granne och goda vän.
När Gunnar kom hem ur sina vikingafärder, träffade han på allthinget Hallgerd, Höskulds dotter, som hade låtit döda sin första man, med hvilken hon blifvit mot sin egen vilja gift.
Hon var nu enka efter sin andra man.
Den ädle Gunnar friade genast till henne, fick hennes och fadrens samtycke och reste derpå hem.
Han skyndade snart öfver till Njål och berättade honom allt.
Njål tog det tungt; “af henne vållas,“ sade han, “allt ondt, som kommer att ske efter hennes hitkomst här i trakten.“ “Aldrig skall hon göra vår vänskap om intet,“ genmälde Gunnar.
Njål svarade, att det torde komma nära dertill.
Emellertid lofvade han att komma till brölloppet.
Sagorna omtala många vackra exempel på vänskap man och man emellan under olika tider.
Vi finna de första exemplen redan i hjeltesångerna.
Det förbund, som slöts mellan tvenne vänner, beseglades ofta genom vissa ceremonier och stäldes dermed under religionens hägn.
Förmodligen hafva alla hört talas om fostbrödralagen, som voro så vanliga, och de pligter, man genom dem iklädde sig.
Det fans knappt uslare nidingsdåd än att svika sin fosterbroder, såsom Gjukungarne sveko Sigurd Fafnesbane.
Vida högre var dock Njåls och Gunnars vänskap än den vanliga, ty hon fortfor trots alla de omständigheter, som annars så lätt retade en Isländares sinne till vrede och oförsonligt hämdbegär.
Njåls förutsägelse om Hallgerd visade sig vara fullkomligt riktig.
Hon var verkligen illasinnad.
Till en början sökte hon reta Bergthora, af hvilken hon ansåg sig hafva blifvit förnärmad.
“I ären just ett vackert par,“ sade Hallgerd till henne, “du har en kartnagel på hvar finger och Njål intet enda skäggstrå.“ “Det är sant,“ svarade Bergthora, “men ingendera af oss gör den andra förebråelse derför.
Thorvald, din man, var icke skägglös och du vållade likväl hans död.“ Sedermera, då Gunnar och Njål voro vid allthinget, lät Hallgerd döda den af karlarna på Njåls gård, som Bergthora satte mest värde på, och skickade sedan bud derom till mannen.
Gunnar stod upp med de sina gick till Njåls bod och böd vännen komma ut.
Han sade honom då, att hans hustru och hans rättare hade ihjälslagit Njåls karl.
Njål var tyst tills allt var omtaladt.
“icke får du låta henne få sin vilja fram uti allt.“ Gunnar bad honom sjelf döma i saken.
Njål svarade: “svårt torde det blifva dig att böta för alla Hallgerds upptåg; annorstädes torde du få mer besvär än nu, då det är allenast vi som hafva del i saken.
Jag tänker dock, att vi torde behöfva påminna oss, att vi hafva talat godt med hvarandra.“
Han bestämde böterna till 12 öre silfver och fick det.
Men Bergthora var icke nöjd med dessa böter och nu följde det ena dråpslaget på det andra, skiftevis, och husfadren betalte hvad hustrun och husfolket gjorde mot hans önskan.
Till sist började
Njåls söner deltaga i stridigheterna och fälde en frände till Gunnar, en dålig karl, som förut på Hallgerds anstiftan mördat deras uppfostrare.
Gunnar stämde ej heller detta för thinget och tvenne år förgingo, utan att han nämnde ett ord om saken, tills han en gång kom till Njål, för att bedja honom om råd, och Njål bragte saken på tal och bad Gunnar bestämma böternas belopp.
Deras vänskap fortfor allt framgent.
Ofta råkade Gunnar, mer och mindre mot sin vilja, i strid och tvister; hvar gång gick han till Njål att få råd och goda råd fick han.
Det hände ibland, att Njål sade målet vara högeligen betänkligt, men han tillade, då Gunnar sade sig icke kunna vara honom förutan, att deras vänskap skulle vara till dödsdagen.
Gunnar insåg ock, hvad han hade Njål att tacka för, “det var mer“, sade han, “än han kunde löna.“
Vi måste komma ihog, att den tiden var en vunnen process nästan så ärobringande som en seger i vapenstrid och mer än en gång säger sagan, att Gunnar gick med heder ur tvisten, tills han, tack vare Njål, blef den mest ansedde man i hela Sydlandet.
Men fröjden öfver anseendet var på Island ofta af kort varaktighet.
Vi hafva redan hört, hur Gunnar blef dömd till landsflygt och hur han till sist ej kunde förmå sig att lemna det kära hemmet.
Hans ovänner kommo öfver honom en natt och bröto sig in i huset, men han fälde med sina pilar -- han var öns ypperste bågskytt -- enhvar, som närmade sig, tills bågsträngen brast.
Han fälde ännu tvenne med sin yxa och bad Hallgerd taga en eller två af sina flätor och af dem sno, jemte Gunnars moder, en ny bågsträng.
“Beror något derpå?“ frågade hans maka. -- “Ja, mitt lif, ty har jag bara bågen, kan ingen komma åt mig.“ “Då är det tid“, svarade Hallgerd, “att jag tänker på slaget, du gaf mig en gång.
Mig qvittar det lika, om du lefver längre eller kortare.“ -- “Enhvar har något att skryta öfver“, svarade Gunnar och miste sitt lif inför Hallgerds ögon.
Hur mycket denna tiden är vår olik, se vi bäst på ett sådant framstående exempel som Njål.
Han egde i fullt mått den kännedom om lagen och lagsedvänjor, som erfordrades för den, som ville komma i åtnjutande af hedern att kallas lagman, han egde derjemte en förvånande skarp blick och en outgrundlig rådighet för att rädda sina vänner, främja deras mål och göra motståndarens om intet.
Alla de mål, i hvilka Njål hade någon andel, väckte alltid stort intresse vid thingen.
Ofta var hans förfaringssätt vanskligt, men han hade lagt sina planer alltför klokt för att de skulle misslyckas.
Hans grundsats var, som han sjelf säger, “med lag skall man land bygga och det ej med olag öda“, men man ansåg sig förfara fullt lagligt, om man, för att vinna sina mål, blott icke använde de medel, som voro formelt lagstridiga.
Han ansågs icke af sina samtida bryta mot sitt valspråk.
Ett charakteristiskt exempel på det anseende och den tillit han åtnjöt, finna vi i sagan.
Der berättas, huru Njåls äldste son Skarpheden och Gunnars son Högne en afton gingo förbi högen, i hvilken Gunnar var jordad i sittande ställning.
Då och då for en sky öfver himlen.
Högen var öppen, Gunnar satt i öppningen och såg upp mot månen.
Fyra ljus sågo de brinna i högen, utan att kasta skugga.
De sågo att Gunnar var vid godt mod och hörde honom qväda en visa.
Derefter slöts högen igen.
“Skulle du trott detta“, frågade Skarpheden sin följeslagare, “ifall Njål eller jag berättat det?“
Högne svarade:
“Om
Njål sagt mig det, skulle jag hafva trott honom, ty det säges ju, att han aldrig ljuger.“ -- Dylika underbara företeelser, gengångare m. m. omtalas ofta i sagorna.
Emellertid var Njål trots all sin storhet ett barn af sin tid.
När Gunnar var död och hans söner frågade, om icke Njål ville väcka ansvarstalan mot dräparna, svarade han, som sanning var, att det icke gick för sig, emedan en till landsflygt dömd, som dräptes i hemmet, låg ogild.
Men i stället uppmanade han till att döda någon eller några af mördarna.
Efter den nattliga synen gjorde äfven Skarpheden och Högne detta.
Det är väl vanskligt, när man drager fram en menniskas handlingar och derjemte pröfvar, hvad hon vunnit och lidit, att derefter säga att det var lönen för den gerningen.
De vägar, på hvilka lönen kommer, äro ofta så fördolda, att vi dödlige ej skönja dem.
Men det förefaller dock som en tydlig nemesis, när den lagkloke Njål, som trots sin vishet vill göra sjelfhämnden gällande, till sist omkommer för ett lika lagstridigt öfvervåld och när derutöfver de, som derför väckte ansvarstalan, för ett formfels skull icke kunde få domen fäld af just den domstol, Njål hade inrättat till landets fromma.
Men jag griper händelserna i förväg.
Om Njålssönernas vikingafärder och deras strider med Håkan jarl i Norge, har jag redan nämnt.
När de kommo hem, sökte de få upprättelse af Isländaren Thråen, som vållat ofriden med jarlen.
De möttes af honom och hans folk med hån.
Det slutades så, att Thråen fäldes af Skarpheden.
Njål betalade de äskade böterna, men han nöjde sig icke dermed.
Han for till en af sina vänner, hos hvilken Thråens son Höskuld uppfostrades.
Njål ropade gossen till sig, tog en guldring af fingret och lemnade honom.
“Vill du hafva den“, frågade Njål. “Jag vill“, svarade gossen.
“Vet du“, sporde Njål, “hvem som vållade din faders död?“ “Jag vet att Skarpheden slog honom, men ock att det icke är skäl att minnas det, då förlikning är gjord och fulla böter betalade.“ “Svaret“, sade Njål, “är bättre än frågan.
Du månde blifva en god man.“ “Goda synas mig dina förutsägelser“, svarade Höskuld, “ty jag vet, att du är förutvetande och ljuger aldrig.“ Då sade Njål: “jag erbjuder mig att uppfostra dig, om du sjelf vill det.“
Han jakade och följde med Njål till Bergthorshval, der han hade allt godt.
Njåls söner voro hans vänner, de höllo alltid tillsammans i ord och gerning.
Njål visade honom alltjemnt stor kärlek.
I en senare tid friade Njål för honom till Hildegun, Floses syster, men hon svarade, att hon icke ville gifta sig med någon, som icke vore gode.
Njål begärde då trenne års uppskof.
Under tiden genomdrefs femtedomens införande och de nya godordens inrättande och då de senare skulle bestämmas, sade Njål för allt folket:
“det är mången kunnigt, hur det gick mellan mina söner och Thråen med hans män, att de dråpo honom, men vi förliktes derefter.
Jag har uppfostrat
Höskuld och kan åt honom få ett godt gifte, ifall han hade ett godord, men ingen vill sälja sitt.
Derföre vill jag bedja eder, att I låten mig upptaga ett nytt på Hvitanäs för Höskulds räkning.“
Alla gåfvo sitt bifall och Höskuld fick Hildegun.
Emellertid voro de vidtagna förändringarna ingalunda angenäma för alla.
Sommaren år 1009 kom Valgård grå åter till Island, ännu odöpt.
Han hade haft ett godord, men vid sin utresa öfverlemnat detta åt sonen att förvalta.
“Jag har ridit vida kring om bygden“, sade han vid sin hemkomst, “och jag tycker mig icke se henne i det gamla skicket.
Kom jag till Hvitanäs och såg der många bodtomter -- det var Höskulds thingsplats -- men när jag kom till Thingskålathinget -- Valgårds forna -- såg jag alla bodarna nedbrutna.
Hur hänger det dermed tillsammans?“
Sonen svarar:
“här äro nya godord upptagna och femtedom och hafva flera skiljt sig från mitt thingslag och förenat sig med Höskulds.“
Man ser huru de äldre godarne genast och direkt blefvo lidande.
Valgård dog snart, men han lemnade som ett testamente åt sonen, att han skulle förmå Njåls söner att taga lifvet af Höskuld.
Derom rör sig återstoden af sagan.
Det är hemskt att följa Mård på alla de krokiga vägar, han vandrar, för att vinna sitt onda mål.
Han listar sig in i båda parternas förtroende, ehuru
Njål var högeligen misslynt deröfver.
Länge stodo de emot hans baktal.
Höskuld svarade honom:
“du säger aldrig sådant ondt om Njåls söner, att jag tror det.
Men skulle så blifva, att du har sagt sant och att antingen jag måste döda dem eller de mig, då vill jag mycket hellre tåla död af dem än att jag skulle göra dem något men.
Du är så mycket sämre karl, då du sagt mig detta.“ Sammalunda ville icke Njålssönerne sätta tro till den nedrigas ord, men till sist gåfvo de honom rum.
Det slutades dermed, att de slogo Höskuld och Mård var sjelf med om dråpet.
En ny tid var kommen.
Den fallandes sista ord voro: “Gud hjelpe mig och förlåte eder.“
Då Njål mottog sorgbudskapet, sade han:
“hellre hade jag velat mista två mina egna söner än Höskuld“.
Nu samlade sig oväder från flera håll.
“Mången har jag gjort godt“, sade Njål, “men få torde löna mig derför.“
Han ville icke draga sig undan målet, ehuru det egentligen icke var hans, utan sönernas.
Mård, förrädaren, stämde målet för thinget, men den egentlige hufvudmannen för motståndarna blef Flose, Höskulds svåger.
Med afseende på honom och hans kommande beteende är det godt att minnas som en mildrande omständighet, att han ogerna åtog sig saken.
Nu sammanträder thinget.
Flose var der tidigt och månge hjelpare med honom.
Njålssönernas förnämsta stöd var Åsgrim Ellidarson.
De gingo nu ut att bedja höfdingarne om hjelp, att de icke genast skulle öfverväldigas af öfvermakten.
De vände sig först till Gissor hvite, christendomens befrämjare, Åsgrims morbroder.
Åsgrim frågade om han ville stå dem bi.
Han svarade: “min syster Jorun torde icke önska, att jag undandrager mig att hjelpa dig.
Det lär väl så ske både nu och oftare, att ett och samma går öfver oss båda.
Nu gå de till lagsagomannen Skaptes bod.
Han vägrade att hjelpa dem.
Från honom vandrade de till Snorre gode.
Han tog väl emot Åsgrim, men svarade på hans bön, att hans egna mål voro kinkiga och att han derföre icke ville blanda sig i mål från andra fjerdingar.
Dock lofvade han, att icke understödja deras ovänner.
Skarpheden, Njåls äldste son, väckte öfverallt uppseende.
Snorre frågar, när de skulle gå ut, hvem den fjerde i ordningen var, blekhyad och mager, som smålog så hånfullt och hade yxan på axeln.
“Heden heter jag“, fick han till svar, “men somlige kalla mig Skarpheden.
Vill du mig något mer?“
Snorre sade:
“du synes mig vara en hård och väldig man; dock tror jag, att din mesta lycka är spild och att du har kort tid att lefva.“ “Väl är det“, sade Skarpheden, “den skulden skola vi alle gälda.
Mer angeläget är det dock för dig att hämnas din faders död än att spå mig sådant.“ “Månge hafva sagt mig sådant förut“, genmälde Snorre, “så att icke är det värdt, att jag vredgas deröfver.“
Icke heller i Skagfjärdingarnas bod fingo de någon hjelp.
Derifrån gingo de att söka Gudmund den mäktige, den förnämste mannen i Nordlandet, som aldrig hade mindre än hundra fria män på sin gård och genom hvarjehanda medel hade vunnit ett stort inflytande.
Han sade om Skarpheden: “han är sådan, att hellre ville jag hafva honom med mig än tio andra, men han synes mig icke lyckosam.“
Han lofvade att icke hålla med deras ovänner, men ville besinna sig, om han skulle uppträda för dem.
På det hela var han dock vänlig.
Derifrån gingo de till Ljusvetningarnas bod, men deras höfdinge Thorkel, Gudmunds ovän, ville icke hjelpa dem, emedan det mål, som Gudmund drog sig för, kunde icke vara godt.
Thorkel sporde efter Skarphedens namn icke just i de hofsammaste ordalag.
Skarpheden svarade bland annat:
“icke har jag tuktat min fader och kämpat med honom, som du med din.“
Öfver detta och annat vredgas Thorkel, drager svärdet och utbrister:
“detta svärd fick jag i Sverige och drap jag dermed den största kämpe.
Når jag dig, lägger jag det igenom dig.“
Skarpheden tar yxan från axeln, går fram och säger: “med denna yxa slog jag Thråen Sigfusson.
Åtta man stodo omkring honom och kunde intet göra mig, aldrig har jag svängt vapen utan verkan.
Välj nu: antingen sticker du svärdet i skidan och sätter dig ned eller ock har du min yxa i hufvudet på dig.“
Thorkel satte sig ned utan betänkande.
Det hade aldrig förr händt honom, säger sagan, ej heller hände det honom mera.
Nu gingo de åter till sin egen bod.
Åsgrim sade då till Skarpheden:
“mångenstädes har du varit väl hvass i orden, men Thorkel fick hvad han förtjente.“ Emellertid voro utsigterna föga ljusa.
De hade dock på sin sida en och annan, deribland den ansedda Hjalte.
Målet fick sin laga gång.
Parterna uppträdde inför domstolen.
Lagsökanden aflade eden, bragte fram vitnen till stämningen och kallade qviden fram till dess plats och erbjöd denna till jäfvande.
Då uppträdde en af Njålssönernas vänner och jäfvade alltsammans, emedan anklagelsen hade blifvit gjord af en, som varit med om det öfverklagade brottet.
Mårds dubbelhet framlades i dagen och derigenom var allt, enligt Isländsk lag, gjordt om intet inför den domstolen.
Då uppträder Njål, beder alla dröja qvar och säger:
“Så synes mig, som om detta målet gått om intet och var det icke mer än likligt, ty af en ond rot är det upprunnet.
Jag vill göra eder alla kunnigt, att jag älskade Höskuld mer än mina egna söner och när jag sporde hans död, syntes mina ögons ljufvaste ljus vara utsläckt; jag hade hellre velat mista alla mina söner.“
Han bad derpå sina vänner åvägabringa förlikning.
Flose gaf till en början intet bestämdt svar, men måste gifva med sig, då en, en af hans förnämsta hjelpare, Hall på Sida, påminde honom, att han en gång räddat Floses son från en säker död och bad honom derför gifva efter.
Nu nämnde båda parterna män till förlikningsdomstolen.
Njåls män voro Åsgrim, Hjalte, Gissor hvite, Einar Tväråing, Snorre gode och Gudmund den mäktige.
De tolf domarne trädde samman.
Snorre gode bad dem göra allt, för att få förlikningen till stånd.
“Viljen
I göra dem fredlösa?“ frågade Gudmund. “Nej“, säger Snorre, “det slutar ofta illa och bringar ofrid med sig.“
Han föreslog att i stället skulle betalas så stor mansbot, att större aldrig blifvit gifven på ön.
De gingo in derpå, men ingen ville nämna summan, förrän lotten tvang
Snorre dertill.
Han föreslog sex silfverhundraden, d. v. s. tredubbel mansbot.
De andre instämde, men man yrkade, att böterna skulle betalas på thinget.
Gissor invände, att de troligen icke hade så mycket silfver med sig.
Då svarade Gudmund: “jag vet hvad Snorre vill, nämligen att vi förlikningsmän bidraga efter bästa förmåga, då torde ock andra lägga sitt till.“
Domen förkunnades från lagberget och förklarades sådan att han icke kunde brytas.
Allt folket var villigt att hjelpa Njål med böternas betalande.
Njåls söner och hans svärson Kåre lemnade ett silfverhundrade, Njål sjelf ännu ett, thingfolket gaf det öfriga.
Njål tog då en sidenkjortel och ett par stöflor och lade öfverst på silfverhögen.
Flose efterskickades, besåg silfret och sade det vara väl gifvet, tog så kjorteln och frågade, hvilken hade lemnat den.
Då ingen svarade, yttrade
Flose en förmodan, att han var gifven af den skägglösa Njål; “ingen kunde se på honom, om han var man eller qvinna“.
Skarpheden svarade:
“illa är det att smäda åldrig man.
Att han är en karl, torde du veta, ty de söner, hans hustru födt honom, hafva icke låtit hans fränder ligga ohämnade.“
Ordvexlingen slutade dermed, att Flose vägrade taga mot silfret och sade sig vilja hämnas Höskuld.
Då sade Njål: “nu kommer det fram, som jag längesedan tänkte, att detta mål faller tungt öfver oss.“
Flose rustar sig och de sina för att anfalla Njål.
All den hjelp han påräknat, fick han dock icke.
En Ingjald hade lofvat honom bistånd, men till honom kom en dag hans syster Rodny, moder till Njåls oäkta son Höskuld.
“Är det sant“, sporde hon, “att du svurit att dräpa Njål och hans söner?“
Han medgaf det.
“Stor niding är du då“, sade hon, “då Njål redan trenne gånger räddat dig från fredlöshet.“ “Mitt lif beror på att jag håller min ed“, svarade brodren.
“Du torde allt få lefva ändå“, invände systern, “och kallas en bättre man, om du icke sviker den du mest har skuld till.“
Hon tog då upp ur sin påse en blodig och söndersliten linnemössa och sade:
“denna mössa bar Höskuld Njålsson, din systerson, då han dödades af Njåls ovänner.
Så mycket sämre synes det mig att hjelpa dem.“
Ingjald lofvar, att icke uppträda mot Njål, men vägrar att yppa för honom de sammansvurnas plan.
“Då vore jag hvar mans niding, om jag yppade, hvad andre förtrott mig, men väl är det karlaktigt, att jag skiljer mig från de sammansvurna, ehuru jag vet hämnden stunda.“
Rodny gick ned till Bergthorshval och bad Njål taga sig till vara.
Förebud kommo.
En man gick ute en söndagsnatt nio veckor före vintren.
Han hörde ett stort buller.
Himmel och jord bäfvade.
I vester såg han en eldfärgad ring och i ringen en man på en grå häst.
Han red fort och hade i handen en lågande eldbrand och red helt nära honom.
Ryttaren var svart som beck och qvad med hög röst:
Jag rider hästen, daggbestänkte, med fuktig man, ondt vållande.
Eld är i ändan, etter i midten, om Floses råd är det kaflen far.
En natt omringades huset af Flose och hans män år 1011.
De tände eld derpå.
Njål ropade ut och frågade, om de ville förlikas med hans söner eller låta någon slippa ut.
Flose ville icke veta af förlikning, men beder qvinnor, barn och huskarlar gå ut.
Njål bad alla, som fingo, begagna sig af tillåtelsen.
Thorhalla, Åsgrims dotter och Helge Njålssons maka, lofvade att egga fader och bröder till hämnd, Åstrid, Grim Njålssons hustru, klädde Helge i qvinnokläder och ledde honom ut med sig.
Derute fattade man dock misstankar till den resliga qvinnan och då Helge hörde det, kastade han af sig förklädnaden, drog svärdet men fann snart döden.
Flose bad
Njål gå ut, “jag vill icke att du brinner inne.“ “Nej“, svarade Njål, “jag är en gammal man och föga skicklig att hämnas mina söner.
Jag vill icke lefva med blygsel.“
Flose ropar då till Bergthora: “gå ut, husfröja, ty jag vill för ingen del, att du brinner.“ Bergthora svarar:
“ung var jag, då jag gafs åt Njål; jag har lofvat honom, att ett och samma skall gå öfver oss båda.“ “Hvad skola vi nu göra?“ frågade Bergthora mannen.
“Vi skola lägga oss på vår bädd, jag har länge väntat efter hvila.“
Då såg Bergthora på sin lilla dotterson och sade: “dig skall man bära ut, du får icke innebrännas.“ “Nej, mormor“, svarade gossen, “du har lofvat mig, att jag aldrig skulle skiljas ifrån dig, så länge jag ville vara hos dig.
Mycket hellre vill jag dö med dig och Njål än lefva efter er.“
De lade sig i bädden med gossen emellan sig.
De gjorde korstecknet öfver sig och anbefalde sina själar i Guds hand.
Det var de sista ord, Njål hördes tala.
Det blefve för långt att här meddela mera af den gripande skildringen, sagan gifver af “Njålsbrännans“ förlopp.
Blott en undkom, Kåre, Njåls måg, för att blifva svärföräldrarnas, sonens, svågrarnas hämnare.
Det blefve för långt att meddela, hur straffet träffade våldsverkarna.
I sin ålderdom for Flose till Norge.
Han var då förlikt med Kåre.
Sent på hösten vände han åter; man afstyrkte hans färd, ty hans skepp var dåligt.
“Det är godt nog“, sade han, “för en gammal man, som snart skall dö.“
Ingen har sedan hört något om skeppet eller om Flose.
Den Isländska republikens slut.
Den tid, till hvilken jag nu öfvergår, ligger utom sagornas egentliga tidsålder -- denna slutades, som redan sagdt, år 1030 --, men jag hade alltför ofullständigt löst min uppgift, ifall jag icke meddelade det slutliga resultatet af allt det, jag i det föregående påpekat, frukterna af Islands samhällsförhållanden.
Det finnes en saga, som behandlar denna slutperiod, den omständliga Sturlungasagan, så kallad, emedan hon företrädesvis handlar om Sturlungarnas ätt, den mäktigaste under Islands sista tider.
Vid den märkligaste af denna ätt ville jag nu närmast anknyta berättelsen, vid Snorre Sturleson.
Den blifvande häfdatecknaren fick en värdig uppfostran.
Hans fader var den mäktigaste mannen i Vestlandet och låg i ständiga strider.
Sällan stod någon med framgång emot honom.
En gång tvangs han dock att antaga en förlikning, som förestafvades af den ansedde Jon Loptsson, hvilken, för att gifva förlikningen ökad fasthet, erbjöd sig att uppfostra Sturles yngsta son Snorre.
Detta skedde år 1081.
Snorre var då tre år gammal.
Han var nu på rätta stället, för att få en god uppfostran, så fin och belefvad, som den tiden kunde gifva.
Jon Loptsson var en dotterson till konung Magnus barfot uti Norge och en sonson till
Sämund vise, som ansetts vara samlaren af nordens guda- och hjeltesånger.
Äfven om han icke var det, hade han och hans ätt stort anseende för lärdom.
Det kunde ock synas bäst för Snorre att gå den lärda vägen, ty hans moder hade förödt all hans egendom.
Detta hjelptes likväl snart, ty hans äldre bröder, som båda voro godar, skaffade honom ett rikt gifte.
Nu fick han gård efter gård, godord efter godord.