Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
6 § Handels-balken stadgade förbud mot beräkning af ränta högre, än sex för hundrade om året, måtte besluta, att del må vara en hvar tillåtet laga den ränta för penningar, hvarom han kan blifva ense med låntagaren; eller, om denna lagförändring skulle anses vara för mycket genomgripande, att det förslag till förordning angående ränta vid försträckning pä viss kort lid, måtte antagas, hvilket af E. K. Majit i nådig Proposition lill Rikets Ständer vid sistlidne riksdag afgafs, så lydande: “Hvad i 9 Kap. 6 § Handels-Balken finnes stadgadt om förbud ali taga eller låta förskrifva sig större ränta, än sex för hundrade om året, ege ej tillämpning vid försträckning på viss tid, ej ölverstigande sex månader.
Altal om större ränta vare likväl ej gällande, der det ej med gäldenärens skriftliga förbindelse styrkes.
Underlåter borgenär, som betingat sig större ränta, all inom en månad från förfallodagen medelst gäldenären delgilven lagsökning eller stämning, gälden kräfva, njute, lör den tid han efter förfallodagen är till ränta berättigad, ej mer än sex för hundra om året.
Ej må till högre belopp ränta i fast egendom inteckna*.“
Den vigtiga Irägan, hvad som i afseende på ränta bör af lagen stadgas och om påföljden af lagens öfverflödande, beror utan tvifvel på en rigtig uppfattning ej mindre af ränteaftalels betydelse från allmän ekonomisk och rättssvnpunkt betraktad, än älven af de praktiska följder, som af lagbudet härflyta; och då Rikets Ständer nu gå att, i anledning af ofvan oinförmälda förslag, öfver denna fråga sig yttra, torde Rikets Ständer först få åberopa den framställning, som, tillika med en öfversigt al frågans histo - 22 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 173. riska gång, finnes inlagen i det ulaf sednast i nåder tillsatta Finans-komité den 1 Oktober 1859 afgift) a tryckta utlåtande, i hvilket Komitéen föreslagit bestämmelser, genom hvilka en öfvergång lill fullständig räntefrihet framdeles skulle beredas.
Ej mindre de vid flera föregående riksdagar bos Rikets Ständer gjorda framställningar om medgifvande af frihet i ränteaftalet, än den af Borgare-Ståndet vid 1856—1858 årens riksdag beslutade underdåniga skrifvelse till Kongl. Majit i samma syltning, ådagalägga, att ett ganska allmänt tänkesätt hyllar denna åsigt, hvars införande i lagstiftningen föreslagits redan för längre tid sedan af f. d.
Lag-komiléen och nu, på sätt nyss är nämndt, förordats af Finans-komitéen samt vunnit godkännande uti den af E. K. Majit lill Rikets sednast församlade Ständer algifna, ofvan omlörmälda nådiga Proposition.
1 samma mån, som en ständigt stigande verksamhet i alla riglningar gifvit åt penningar ökad användning, har äfven frågan om de naturliga och med samhällets bästa öfverensstämmande lagarne för densammas begagnande vunnit allt större vigt.
Med den alltmer erkända grundsatsen om frihet i allmänhet för arbetet att sjelft bestämma och utveckla sig, bar ock synts öfverensstämma, att samma frihet bör finnas i användandet af det genom arbetet förvärfvade kapital, af hvilket penningen utgör en del och derjemte är det oundgängliga medlet för fortgången af verksamheten och för utbytet af arbetets produkter, och att, enär försträckandet af penningar i sjelfva verket är alldeles likartadt med öfverlåtelse af nyttjanderätt till hvad annat slag utaf kapital som helst, äfven härvid bör medgifvas rättighet att om vilkoren öfverenskomma, en rättighet, som i sin grund måste vara för båda de kontraherande till fördel.
Åsigten att frihet i aflalet om ränta öfverensstämmer med rigliga allmänna grundsatser synes vid de föregående tillfällen, då denna fråga utgjort föremål för pröfning, icke heller hafva saknat erkännande; men betänkligheterna mot densammas medgifvande i lagstiftningen synas hufvudsakligen hafva grundat sig på föreställningen att de fördelaktiga verkningar, som af denna frihet borde härflyta, kunde omintetgöras genom brist på kapital, och att en ändring i denna del af vilkoren, för penningeförsträckningar ovilkorligen kotnme alt förorsaka betänkliga rubbningar i de många af penningen beroende vigtiga förhållanden samt verka till förlamande af landets hufvudnäringar och till enskildes undergång.
Man har nemligen antagit såsom en gifven följd af rättigheten för långifvare till betingande af högre ränta, än den nu i lag tillåtna, att räntefoten öfverhufvud verkligen skulle komma att stiga och att fördenskull alla de näringsföretag nödgades upphöra, hvilkas produkter icke kunna betinga ett pris, som motsvarar den tillökning i produktionskostnaden, som uppkomme genom förhöjning af räntan.
Förstnämnda antagande har funnit sin förnämsta grund i den omständigheten, ali räntan här i landet i allmänhet hållit sig vid dess nu medgifna maximum af 6 procent och mera sällan derunder nedgått, hvaraf den slutsats dragits, att, om delta maximum höjdes, räntan äfven skulle uppgå.
Men om också skulle medgifvas, att en hög räntefot vore för landets välstånd i det hela hinderlig, — hvilket dock ingalunda kan anses axiomaliskt, enär en fort farande hög räntefot bevisar att näringarne der äro inkomstgifvande, helst, under förutsättning att enhvar bäst bedömer sin egen fördel, ingen lärer för penningen betala högre ränta än alt han genom sin näring kan bereda sig någon vinst, och ränte foten i della afseende manar honom till betänksamhet, — bör icke förbises, att det nämnda antagandet saknar stöd af erfarenheten, och att deremot åtskilliga anledningar finnas för den förmodan, att den höjd, vid hvilken räntefoten här i landet under vanliga förhållanden komme att stadna, ungefär motsvarar dess nu i lag fastställda maximum.
De flesta allmänna inrättningar, som utlåna penningar på längre betalningstider, Expedi Zions-U/sko ttelsFörs/ag till underd.
Skrifvelse, N:o 773.
23 åtnöja sig med en ej obetydligt lägre ränta än 6 procent, och hvad erfarenheten gifver vid handen, att nemligen förslräckningar, hvilka den större affärsrörelsen begagnar, gemenligen erhållas mot en ersättning, ungefär motsvarande sistnämnda räntefot, torde ingalunda hafva sin förklaring ensamt deri, att denna ränta är den högsta tillåtna, utan i väsendtlig mån äfven deri, att kapitalen icke kunna betinga sig högre pris än della Alt vid många tidpunkter, och deribland just den närvarande, räntefoten fallit under 6 procent, bevisar ovedersägligen att om man tillåter förhållandet mellan tillgång och efterfrågan att utöfva sitt naturliga inflytande på bestämmandet af penningens pris, sådant ingalunda verkar uteslutande tili delsammas höjande: och när, till följd af knapp penningelillgång, räntan stiger, äfven till en betydlig höjd, är del för affärsmannen, som ovilkorligen måste antingen anskaffa penningar lill fullgörande af sina förbindelser, eller under ogynnsamma förhållanden realisera sina tillgångar och ofta med detsamma upphöra med sin verksamhet, en vida mindre förlust ali för någon tid vidkännas en hög ränta, än att underkasta sig den sistnämnda nödvändigheten.
1 allt fall eger han, om räntefrihet finnes, vida större tillfälle att välja den utväg han finner förmånligast: ty oneklig! och af erfarenheten bestyrkt är det å ena sidan, alt när rubbningar i affärslilvet och förtroendet inträda, peoningarne af fruktan lör förluster undandragas rörelsen samt kunna framlockas endast på det vilkor, att ersättningen för deras begagnande ställes i förhållande till den med deras utlånande förenade risk, och å den andra, att när konstlade hinder häremot icke uppställas tillflöde af penningar eger runi dit, der de för tillfället finna vinstgifvande användning: hvarigenom äfven vinnes, ali förhållandena hastigare återställas till sitt regelbundna skick och all räntan återgår till en lägre ståndpunkt.
Ju lifligare och bättre ordnade affärsförhållandena mellan skiljda orter och länder, ju lättare kommunikationerna och ju ändamålsenligare kreditlagarne äro, i desto högre grad skola dessa fördelaktiga verkningar af frihet i ränleaflalel framträda.
Dessutom är det af förhållandena här i landet under åren 1857 och 1858 ådagalagdt samt genom de af Stalsmaglerna sjelfva vidtagna beslut vitsordadt, ali räntefotens stegring icke kan af lagarna hindras, äfvensom att en dylik stegring icke blifver långvarigare än omständigheterna oeflergifligen kräfva.
När, under de ovanligt svåra förhållandena nämnde år, ett undantag från lagstadgandet om ränta af Stalsmaglerna gjordes, kunde den betydliga summa, som i anledning af berörda förhållande anskaffades och tillhandahölls såväl jordbruket, som andra näringar, väl lill en början med lätthet utlånas mot en högre ränta, men denna måste likväl sedan ställningen återgått till sitt vanliga skick, snart nedsättas till 6 procent, hvaröfver den sedermera svårligen skulle kunnat höjas.
Något tillfyllestgörande stöd för den omförmälda farhågan lärer icke heller vara all hemta från erfarenheten i de flera andra länder, hvilka numera i mer eller mindre vidsträckt mån infört frihet i ränleaftalet.
Deremot synes åsiglen att en sådan frihet är för näringarne fördelaktig kunna för sig åberopa förhållandet i Norrige, hvilket land såväl till naturförhållanden och näringsgrenar, som i kapitaltillgång, kreditinrättningar och öfriga hithörande omständigheter kan anses närmast jemförlig! med och ingalunda öfverlägset värt eget.
Obestridligt är, alt räntefoten långt ifrån uteslutande, eller ens i första rummel, beror af penningekapitalets storlek i och för sig, ulan vida mera af, bland annat, den industriela verksamhetens större eller mindre liflighet och dermed sammanhängande behof utaf rörelsemedel, samt deraf, att de befintliga penningetillgångarnes användning underlättas och deras verksamhet mångdubblas förmedelst tillräckliga och ändamålsenligt ordnade kreditanstalter samt inrättningar för penningecirkulalionen. 24 Expeditions- Lits ko tio, Is Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 173.
Men ehuru företagsamhet och näringarnes utveckling i allmänhet utgör ett vilkor för samhällets förkofran, får Hock icke förbises, alt dessa understundom taga en alltför stor utsträckning eller en riglning, som icke hvilar på naturliga grunder.
De medel till förekommande af härifrån oskiljaktiga vådor hvilka man tillförene sökt i en verksamheten reglerande allmän lagstiftning, hafva visat sig lika oförmögna i detta hänseende, som nedtryckande på näringarnes naturliga gång; och del har deremot blifvit alltmera klart, att den enda verksamma och helsosarnma regulatorn på näringsverksamheten står att finna i konkurrensens inflytande.
Hvad näringarne behöfva är å ena sidan förlag af arbetskrafter och materiela medel, å den andra utbyte af deras produk ter, för att dymedelst underhålla och föröka arbetskraften samt fortsätta produktionen; och då penningen i allt detta utgör endast ett medel för de erforderliga utbytena, måste det innefatta en motsägelse att erkänna nyttan af frihet i ändamålets vinnande, men icke i begagnandet af det dertill oundgängliga medlet.
Näringarnes sunda utveckling beror på ett rigtigt förhållande mellan tillgången på förlag och möjligheten för afsättning; befintligheten al ett sådant förhållande eller afvikelserna derifrån angifva», om icke ensamt, åtminstone förnämligast och säkrast genom det allmänna bytesmedlet, i afseende pä hvilket åler räntans stigande eller fallande utvisar vexlingarne i förhållandet mellan tillgång och efterfrågan.
Men om lagen hindrar detta förhållande att fritt gifva sig tillkänna, så går ock den upplysning om näringarnes verkliga ställning, som förändringarne i penningepriset antyda, förlorad, utan att kunna på något annat vis ersättas; och i följd häraf bemärkas missförhållandena icke förr, än de nått en sådan höjd, att våldsamma rubbningar blifva oundvikliga.
Dessa s. k. handelskriser kunna visserligen icke helt och hållet förekommas genom räntelrihet, men onekligt är, att räntans vexlingar och stigande gifva anledningar lill att förutse krisens annalkande; och alt nämnda frihet, när dessa stockningar i handelsverlden kommit till utbrott, utgör det kraftigaste medlet till jemviglens återställande, hvarföre också, vid sådana tillfällen, antingen lagen suspenderat sig sjelf, eller räntan, den förra till trots, ändock gått upp vida öfver den tillåtna gränsen.
En ökad våda af en under längre tid fortgående, onaturlig näringsverksamhet uppstår här i landet särskildt derigenom, att landels hela myntväsende är förknippadt med en sedelutgifning från Rikets Ständers Bank, hvilken kan betydligt öfverstiga den verkliga valutan; i ty all hvarje kännbarare rubbning måste starkt anlita Bankens metalliska förråd och derigenom kan bringa sjelfva myntvärdet i fara.
Begagnandet af de medel häremot, till hvilka Rikets Ständers Bank nu är inskränkt, kan icke ske hvarken i lämplig lid, eller med tillräcklig kraft, eller på ett sätt, som ej medför andra verkningar, hvilka motarbeta ändamålet.
För att emellertid friheten i öfverenskommelser om vilkoren för penningens användning skall kunna vara gagnelig, fordras dock att en verklig konkurrens i detta afseende eger rum; men om ett fullgiltig! skäl lill inskränkning i ränlealtalet förut funnits uti bristen på bankanstalter samt andra kreditinrättningar, så bortfaller detta, i och med detsamma hindren för sådanas uppkomst borttagas och dylika, väl ordnade, uppstå.
Då bankväsendet äfvensom andra kreditanstalter, afsedda för särskilda slags lånebehof, såsom sparbanker och hypolheksföreningar, här i landet under sednare lider redan hunnit den utveckling och tagit en sådan rigtning, att, om desamma fortfarande få ega bestånd och än vidare fortgå, något förtryck af långifvare mot de lånebehöfvande icke behöfver fruktas, synes icke heller någon betänklighet härutinnan mera böra hindra tillämpningen af en i och för sig rigtig grundsats.
Del tolde för öfrigt, hvad bankerna beträffar, visa sig vara en ogrundad farhåga att de skola söka bibehålla en hög Expedilions-LJLskollels Förslug lill undcrd.
Skrifvelse, IS:o 173. 25 bög räntefot.
Af vida större intresse för dem är, att icke utlemna sina penningar annat än emot goda säkerheter, men dessa erbjudas icke der hvarest en hög ränta fordras.
Nyss om förmälda fruktan för en förtryckande öfvervigt å långifvarnes sida har mindre yppat sig beträffande bruks- och fabriks- samt handelsrörelsen, hvilka näringsgrenar likväl företrädesvis äro i behof att hastigt kunna erhålla försträckningar och derföre måste kännbarast erfara inflytandet af vexlingar i penningemarknaden, än i fråga om jordbruket.
Man har befarat, alt spekulationen på en högre ränta, skulle föranleda egar ne af penningekapitalet att uppsäga de lån hvilka nu tillgodokomma jordbrukaren, som derigenom skulle antingen gä miste om nödigt förlag eller nödgas för detta betala en ränta, hvilken öfverstege jordens afkastning och således måste undergräfva hans ställning.
Om äfven den anmärkningen häremot icke är tillfyllestgörande, att berörda spekulation är förenad med alltför stor fara för förlust eller minskad alkastning, för att egare, af penningekapital bär i landet skulle våga i någon betydligare mån deråt hängilva sig, bli Iver anmärkningen dock ej utan betydelse, när tillika tages i betraktande, att en långvarig vana icke hastigt borllägges och alt spekulationen fordrar en uppmärksamhet och oafbruten omsorg, hvaråt flertalet af de långifvare, som önska att för längre tid placera penningar, svårligen finna räkning i, eller ens förmå alt egna sig.
Hela den anförda Betänkligheten hvilar emellertid på förutsättningen att räntefoten i allmänhet skulle i någon betydligare mån stiga, och bortfaller på samma gång som denna förutsättning.
Vigligare är likväl att tillse, om icke räntans frihet är ett grundvilkor för att jordbruksnäringen må kunna bibehålla en sund och säker grund för sin förkofran och om sålunda icke, i sjelfva verket, den ifrågasatta förändringen skulle blifva för jordbruksnäringen till nytta.
Det må härvid iörst, beträffande påståendet att jordbruket kan bära endast en jemförelsevis låg penningeränta, erinras, att när afkaslningen af en jordegendom jemföres med penningeräntan, så bör den penningesumma, som uttrycker egendomens värde, utgöra grunden för beräkningen.
Har en egendom, hvaraf ett visst värde i afkastning kan erhållas, i inköp kostat en stor summa penningar, så motsvarar alkastningen naturligtvis endast en låg ränta å nämnda summa, hvaremot, om inköpspriset, eller i allmänhet den i egendomen nedlagda summa, varit låg, afkastningsvärdet motsvarar en högre ränta derå; och häraf följer obestridligen, att jordbrukaren kan med fördel gifva en högre ränta för de penningar han behölver upplåna, om priset pä hans egendom varit lågt, än om han betalt ett i förhållande till alkastningen högt pris, äfvensom att jordbruket sålunda kan fördraga en högre penningeränta, om jordbrukaren vid bestämmandet af egendomspriset ständigt mäste aktgifva på förhållandet mellan jordens afkastningsförmåga och den gängse penningeräntan, än om nämnda pris genom särskilda af denna oberoende anledningar uppdrilves till en onaturlig höjd.
Men en sådan öfverdrifven stegring uteblifver knappast, när tillfällena till skuldsättning ökas, utan att räntan tillätes på samma gång, obehindrad af inskränkningar, angifva när missförhållanden börja inträda, hvarigenom det äfven först bl i Iver möjligt att kunna grunda både inköps- och driftkostnaden för jordegendom till aldra storsta delen på lån, utan eget kapital.
Långt ifrån likväl alt hämmandet af tillfällen till erhållande genom lån af nödigt förlag vore för näringens förkofran nyttig, torde deremot frigifvandet af ränleaftalet vara den enda rätta utvägen ali undanrödja den öfverdrift i egendomsprisen, jemlörda med jordafkestningen, som allmänt öfverklagas och gifva upphof till påståendet att jordbruket icke utan skada kan uthärda mera än en viss låg ränta ; Bih. lill R.
Prat. 1862—1803, 10 Sami. 1 AJd. 18 Haft. 4 26 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 473. ett påstående, seni innebär sanning endast när del tillämpas på jordegare, hvilka orätt beräknat det pris, hvarmed deras egendomar bort betalas.
Skuiie åter betänklighet från jordbrukarens sida härröra af ett antagande att ändamålsenliga lånetill(allen för jordbrukets behof ännu icke finnas i tillräcklig mån, så torde allenast behöfva hänvisas på de numera öfver hela landet verksamma hypothekslöreningarne samt erinras, alt icke hvarje slag af skuldsättning och till hvad belopp sorn helst bidrager till en helsosam utveckling af den vigtiga näringen, eller till dess idkares varaktiga välstånd.
Den förändring, för hvars vidtagande några af de hufvudsakliga skälen här blifvit framlagda, är emellertid af en så omfattande vigt, all varsamhet vid dess införande icke bör underlåtas och att erfarenhet om verkningarne deraf i en eller annan riglning är önskvärd, innan densamma i hela sin vidd genomföres.
Med afseende härpå och då landets vigtigaste hufvudnäring. jordbruket, torde vara ömtåligast för verkningarne af förändringen, hafva Rikets
Ständer ansett denna sednare för närvarande höra inskränkas till sådana försträckningar, sorn i allmänhet företrädesvis användas i den större fabriks- och handelsrörelsen och på kortare tider, men deremot det nu i lag stadgade maximum för ränta å penningeförsträckningar böra bibehållas för alla sådana på längre tid, än den som kan antagas vara inom förädlingsindustrien och handeln vanlig, samt för sådana, som gilvits mot inteckningssäkerhet i fast egendom, vare sig att sådan säkerhet för lån är direkt lemnad, eller ali intecknad skuldförbindelse såsom pant bifogas förskrifningen.
Enär, för öfrigt, det icke bör förbises, att penningelörhållandena tidtals äro sådana, att räntan, då aftalet derom är fritt, kan stiga utöfver dess nuvarande gräns, men önskvärd! är, att öfvergången från bunden till fri ränta må ske utan kännbar olägenhet och att derföre en så gynnsam tidpunkt för förändringen, som möjligt, bör väljas, hafva Rikets Ständer ansett sig böra åt E. K. Maj:t öfverlemna alt bestämma, när densamma lämpligen bör försiggå.
På grund af hvad nu blifvit anlördt, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat följande förordning angående ränta vid försträckning på viss kort tid utan säkerhet i fast egendom: “Hvad i 9 Kap. 6 § Handels-Balken är stadgadt om förbud att laga eller låta förskrifva sig större ränta, än sex för hundrade om året, ege ej tillämpning vid försträckning, som mot förskrifning, utan säkerhet af inteckning i fast egendom eller pant af i sådan egendom inlecknadl skuldebref, lemnäs på viss tid, ej öfverstigande sex månader.
“ Och fä Rikets Ständer lill E. K.
Maj:! i underdånighet öfverlemna alt, om delta Rikets Ständers beslut vinner E. K.
Maj:ts nådiga bilall, utlärda författning i ämnet när E. K. Maj:t, med afseende pä för handen varande förhållanden, finner tidpunkten lämplig lör författningens trädande i verkställighet.
Expeditions-UIskallets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o i74. 27 Xio 174.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 19 Nov. 1863.
Preste-Slåndet den 20 — — Borgare-Ståndet den 20 — — Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, rörande undervisningen i elementarläroverken och dermed sammanhängande ämnen.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118 och Mern.
N:o 127.) S. A. K. Hos Rikets Ständer hafva blifvit gjorda åtskilliga framställningar, åsyftande, i större eller mindre omfattning, ändringar i nu gällande stadga den 29 Januari 1859 för Rikets Allmänna elementar-läroverk.
Bland de sålunda vackla förslagen har förekommit frågan, huruvida Grekiska språket såsom läroämne bör vara obligatoriskt eller icke — huruvida befrielse derifrån, äfven för deni, som läsa latin, må på målsmans begäran kunna medgifvas.
Härvid hafva Rikets Sländer ansett afseende böra fästas å hvad som blifvit anfördt derom, att, då enligt skolstadgan undervisning vid elementar-läroverken meddelas uti andra icke obligatoriska ämnen, konseqvensen synes fordra, att icke någon ålägges läsa Grekiska, derföre att han läser latin, och att, då för inträde i åtskilliga Statens tjenster fordras kunskap i latin, men icke kunskap i Grekiska språket, tillfälle äfven bör lemnäs alt inhemta undervisning i det förra språket, utan att belastas med det sednare, samt att på grund häraf stadgandet i 12 § af 1856 års läroverksstadga åter måtte erhålla gällande krall.
Vidare hafva blifvit väckte förslag åsyftande en förändrad method vid undervisningen och att förekomma lärjungarnes öfveransträngning.
Bland annat är vordet anfördt att, enär de i gällande skolstadga befintliga föreskrifter, såsom de i §§ 100 och 118, hvilka hafva till ändamål att inom den i öfrigt för läroämnena bestämda latitud reglera deras inbördes förhållande och längden af pensa, så att öfveransträngning för lärjungarne icke uppkommer, visat sig i berörda hänseende otillräckliga eller overksamma, i det alt den allmänneligen vedertagna, på nämnda skolstadga stödda undervisnings - 28 Expcditions-VIskottets Förslag till t/nderd.
Skri/ve/se, N:o 17i. ordning verkligen frarnbragt öfveransträngning, det måste vara angeläget att i stadgan införa ytterligare positiva bestämmelser, hvilka innebure garanti deremot.
I Rikets Ständers tanke torde såsom orsaker lill den i nu ifrågavarande hänseende ofta ej utan skäl förda klagan kunna antagas dels ett ovist nit hos lärare, som glömt att kunskapen ej stegras i mån af det qvantitativa uppdrilvandet af de intellektuella krafternas verksamhet, dels sättet, på hvilket undervisningen meddelas, och dels de i skolstadgan för särskilda klasser föreskrifna kursers alltför stora vidlyftighet.
I fråga om befordran lill läraresyssla har, bland annat, blifvit föreslaget, alt ingen bör till ordinarie lärare antagas, som icke minst i 2:ne år tjenslgjorl vid elementar-läroverk, samt befunnits tjenlig för sitt blifvande kall; Rikets Ständer instämma deri, att för läraren, såväl som för hvarje annan embetsman, det inåste vara nödigt att innan han befordras till ordinarie syssla, hafva förvärfvat öfning och skicklighet i det, som hans befattning tillhör.