Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är detta rälta sältet att upplysa opinionen; så är ock förtalet i allmänhet, smädehviskningen, sqvallret rätta vägen till sanningen.
Att i sjelfva statsförfattningen lemna ett sådant spelrum åt smädelsen, och med icke mindre allvarsam påföljd, än afsättning frän statens vigligaste, om ej högsta embeten, borde kanhända erkännas för ett af de mest misslyckade försök i lagstiftningsväg — och ett bland de olyckligaste, då det gäller ett så lifsfarligt anfall på domaremaktens sjelfständighet.
En utväg, om icke god, åtminstone bättre än denna, har min eftersinning i ämnet förebragt, och denna har jag bordt uppgifva, såsom den bästa, jag förmått uttänka.
Då sakens svårigheter hvarken lösas genom införande af en O O formlig anklagelse och dom eller genom någon ting annat, än en verklig opinionsyttring, men ej heller genom denna i den oblandade form, densamma nu förefinnes; har jag för min del ej sett en möjlighet att hoppas mer, än valet af en mindre, i stället för en större olägenhet; och det är härtill, som mitt försök måst inskränka sig.
Såsom utgångspunkt har jag antagit nödvändigheten af ett öppet och ärligt förfarande, äfven för att kunna bestämma en opinion, om denna skall yttra sig med behörighet och billigt anspråk på en vigt, som afgör öfver medborgares, statens mest betydande embetsmäns, icke ringa materiella fördelar, men hvad vida mer är, deras embetsmanna-anseende.
Om en fullständig ackusatorisk procedur kan här lika litet blifva fråga, som om något slags formlig anklagelse och dom.
Af denna procedur, drifven till ett visst pedanteri, är jag i allt fall ingen anhängare.
Jag tror, att deraf må efterskänkas allt, hvad som icke är väsendtligt för rättvisan, och hvad fl. St.
Emb.-Berättelse för år 1849. d - 26 R.
Emb-Berättelse för år 1849. särskildt här genom omständigheternes beskaffenhet blir umbärligt.
Sålunda må här äfven från det eljest nödvändiga i en fullständig kriminal-procedur medgifvas den väsendtliga afvikelsen, att saken kan upptagas utan känd angifvare.
Då nemligen intet vittnes hörande kommer i fråga, emedan anklagelsen aldrig kan stödja sig på annat, än officiella handlingar, har man således ej heller att befara, att angifvaren vittnar i egen sak.
Lejongapet må då här utan skada ställas öppet för att emottaga hvarje angifvelse — endast att allt, hvad derutur sedan framdrages, blir förelagdt den, det. angår, och honom lemnäs tillfälle att värja sig.
Och det mest afskyvärda i bruket af lejongapen låg ju deruti, att den de angåfvo, fick ingen del af angifvelseu, och uppoffrades utan alt kunna försvara sig.
Det skulle då slå en hvar frit alt, nämnd eller onämnd, inlemna angifvelser mot Konungens Högsta Domstol om orätt dom — ej om annat — vare sig under riksdag hos Lagutskottet inom motionstiden, eller under mellantiden imellan riksdagar hos Konungens Justitias-Kantsler eller Rikets Ständers Justiliae-Ombudsman.
Så fort de inkomrne, skulle dessa angifvelse!- meddelas 7 O Högsta Domstolen, och med de förklaringar, som dess Ledamöter kunde fiona sig föranlåtna att afgifva, sedermera öfverlemnas till utlåtande af Lagutskottet *).
Utskottets utlåtande skulle sedan Iros Riksstånden föredragas, men kanhända utan att blifva ämne för öfverläggning, men alltid utan att någon annan slutlig åtgärd kunde vidtagas, än att Opinionsnämnden valdes och på sjelfva valdagen sammanträdde, för att genast, och utan öfverläggning, rösta på sätt, som nu sker, dock med uttrycklig inskränkning till de ämnen, som hos Utskottet fö revarit, så att frågan, hvaröfver skulle röstas, blefve den, huruvida de anmärkningar, som bos Lagutskottet förekommit, vore af den beskaffenhet, att någon Ledamots uteslutning från Konungens Högsta Domstol deraf föranleddes.
Efter första omröstningen, hvarigenom denna fråga vore besvarad, skulle, i händelse svaret utfallit jakande och således andra omröstningen komme att äga rum, den af hvarje Nämndens ledamot uppgjorda lista på dem af Högsta Domstolens ledamöter, han ansåge böra uteslutas, endast kunna innehålla sådana ledamöter, mot hvilka anmärkningar hos Utskottet förekommit, så att de ledamöter, som tilläfventyrs derutöfver vore på listan uppförde, icke finge blifva föremål för tredje omröstningen.
Vid denna sista blefve förfarandet alldeles enahanda, som det nu är. *) Möjligtvis borde
Utskottet kunna remittera dem till Just.
Ombudsmannens hörande.
Emb.-Berättelse för år 1849. 27
Eu följd af ea sådan lagförändring vore, att vid en riksdag, der ingen angifvelse mot Högsta Domstolen förekommit, också ingen Opinionsnämnd blefve vald.
Detta förhållande kunde väl sällan inträffa, och Opinionsnämnden skulle säkerligen då utan saknad umbäras.
I frågan om gagnet af dess verksamhet, borde måhända kunna förväntas, att dess utslag komme att ingifva aktning, och blifva af fördelaktig verkan.
När angifvelse!’ kunde ske öppet och de angifne blefve hörde; skulle ej mer någon hederspligt återhålla från sådana angifvelse!'.
Hvar och en, som trodde sig behörig att granska högsta domaremaktens förvaltning, skulle fast heldre känna sig af pligt uppmanad att anmärka, hvad han trodde anmärkningsvärdt.
Sammanlagda skulle dessa anmärkningar kunna anses för ett verkligt uttryck af allmän opinion, helt annorlunda, än Opinionsnämndens okända impulser nu kunna anses; och de bland anmärkningarna, som verkligen befunnes aktningsbjudande, skulle utkräfva sin rätt, skulle svårligen kunna föraktas.
Man kunde upphöra att frukta dem såsom smädelser; men desto mer skulle man nödgas frukta det fog, som i dem funnes och som nu ej mer kunde med smädelsen förblandas.
Sannolikt måste denna fruktan oftast blifva öfvermäktig äfven de frestelser till väld, som ej hafva något att befara af lagligt åtal och straff.
På detta sätt inrättad, skulle då, efter hvad jag hoppas, en opinionsnämnd icke komma att göra en skada, jemförlig med den, hon nu åstadkommer, icke verka lika menligt som nu på domaremaktens sjelfständighet, icke lemna, såsom 1111, ett alldeles obegränsadt utrymme åt verkningarna af det opinionsvälde, som kan af ensidiga publicister sättas i rörelse.
I allt fall blifva dock, troligen i hvad form som helst, opinionsverkningarne på domaremakten alltid eftertänkliga; och tvifvelsutan vore den domaremakt fullkomligast, som handlade alldeles fritt, tillgänglig för intet annat motif än lagens och samvetets, och således endast af detta bestämd till alla sina handlingar.
Kan en sådan domaremakt erhållas; utan tvifvel är dä denna det rättmätiga föremålet för våra önskningar, och alla inrättningar till dess kontrollerande blott skadliga, aldrig gagneliga.
Men för att veta, om en förhoppning härpå må vara oss tillåten, äge vi troligen ej annan utväg, än att rådfråga erfarenheten för den tid, som redan varit.
Har vår högste domstol någonsin förut varit oberoende af all kontroll, och likväl lagbunden, hvarken undergifven en godtycklig makt eller sjelf utöfvande en sådan; må vi då hoppas att äfven hädanefter återkomma till detta lyckliga förhållande.
1 vidrigt fall torde vi ej heller nu höra öfverlemna oss åt en sådan förhoppning. 28 R.
Emb.-Berättelse för år t Sif).
Så länge högsta domaremakten i Sverige ännu af Konungen utöfvades, kunde den icke vara underkastad annan kontroll, än den, som gällde öfver sjelfva konungamakten.
Huru det tillgick med utöfningen af denna Konungens domsrätt, lärer ännu icke vara fullständigt utredt; men för säkert torde kunna antagas, både att hos Konungen all tvist och allt brott kunde komma under pröfning, och att domsrätten ytterst låg hos Konungen sjelf, ulan bestämning af de personers pligt eller ansvarighet, som vid domarekallets utöfning Konungen biträdde eller Honom råd gåfvo.
Då således under denna tid ingen särskild högsta domaremakt i samhället fanns, kunde fråga ej heller uppstå vare sig om ansvarighet eller afsättlighet för en sådan makts innehafvare.
Sådan lagskipningen då må hafva varit, kunde den åtminstone icke blifva mera godtycklig, än utöfningen af all annan Konungens makt.
Af hela samhällsinrättningens öfriga beskaffenhet berodde det, huruvida godtycket kunde af någon motvigt återhållas; men åtminstone äfventyrades icke, att lagskipningen inkräktades af en särskild godtycklig makt, oberoende af öfriga samhällsmakterna.
Detta förhållande, som lärer fortfarit alltifrån den tid, då riket bragtes under en gemensam Konungs välde, tyckes icke hafva förändrat sig genom den för öfrigt vigtiga utbildning, som rättegångsformerne och dömstolsinrätlningen erhöllo vid inrättandet af en Hofrätt, hvilken väl sades döma Konungs dom och hette Konungens högsta Nämnd, men dock i sjelfva verket icke kom i besittning af högsta domaremakten.
Konungen bibehöll sin makt att ”bryta ”skrock- och offsocknir”, och fortfor att efter revisionssökande pröfva Hofrättens domar.
En oberoende, från öfriga samhällsmakter afskild högsta domaremakt var ej till; och någon motvigt mot densamma, såsom sådan, kunde icke komma i fråga.
Först när Konungens makt, efter Carl den tolftes död, inskränktes, måste äfven högsta domaremakten falla ur hans händer.
Den tillföll en afdelning af Rådet, som med eller utan Konungens deltagande skipade rätt i högsta instants.
Denna domsrätt var visserligen icke underkastad någon i lag föreskrif V 11 I • o o ven Kontroll; men också utgjorde den hvarken en oberoende makt, eller voro de Rådsledamöter, som innehade den, försäkrade mot godtycklig afsättning, eller kunde deras domslut med säkerhet betraktas såsom från ändring fri tagna.
Afven utan att från Rådsembetet entledigas, kunde nemligen Ledamöterne af Justiae-afdelningen säkerligen, efter godtfinnande af flertalet i hela Rådet, flyttas från denna afdelning och ersättas med andra; och lagskipningen, såsom på detta sätt beroende af Rådet samfäldt, kunde således anses nära nog såsom ett R.
Emb.-Berättelse för år i8JO.
29 regeringsärende, icke såsom handlagd af en särskild domaremakt.
Då vidare hela Rådet kunde af Ständerna entledigas; var äfven högsta lagskipningen ovilkorligen beroende af Ständerna, hvilke följaktligen deröfver utofvade ett större opinionsvälde, än som nu genom Opinionsnätnnden är för hand.
Och slutligen hände det i särskilda full, alt justitiae-mål, afgjorda i Rådet, drogos under Ständernes eller deras Kommissioners pröfning, och högsta domaremakten sålunda Rådet eller Regeringen undandrogs.
När detta tillstånd upphörde, inträdde ett annat, hvarunder högsta domaremakten uLöfvades af Kommissarier, tillsatta af Konungen och i hvilkas beslut Konungen kunde deltaga med två röster.
Desse Högsta
Domstolens ledamöter borde bestå af både frälse och ofrälse män.
Deras antal var i Säkerhetsakten icke bestämdt; och utan tvifvel voro de afsätllige efter Konungens godtfinnande.
De utnämndes imedlertid första gången på trenne års tid, sex af frälse och sex af ofrälse stånd.
Huruvida de kunde af Konungen entledigas inom de trenne år, för hvilka de voro förordnade, torde vara en lätt nog besvarad fråga, då Konungens godtfinnande härutinnan icke var inskränkt genom något grund lagsbud.
Af denna hastiga återblick på framfarna tiders förhållanden torde kunna inhämtas, att vår lagskipnings historia icke äger att framvisa någon tid, då högsta domsrätten varit utöfvad, såsom en egen, särskild makt, oberoende af all motvigt och kontroll.
Att gifva ät denna makt en så oberoende ställning, tyckes också med skäl hafva förefallit betänkligt, då man ej ansett någon annan statsmakt kunna försättas i ett sådant oberoende, utan varit betänkt att genom ömsesidigt beroende och jemnvigt hindra dem att öfverskrida de af lag deni hvardera föreskrifna gränser.
Behofvet af en inrättning i den syftning, som Opinionsnämndens, har då säkerligen med rätta varit insedt af de nu gällande grundlagarnes stiftare; och att utah nöjaktigt vederlag borttaga denna inrättning, har jag ej kunnat anse annorlunda, än ganska vådligt.
Domaremaklen är säkerligen icke den, sorn har minst benägenhet att göra sig egenmäktig, eller den, hvars inkräktningsförsök äro minst vådliga.
Skulle någonstädes en till utseendet alldeles oberoende domaremakt hafva visat sig uppfylla sin bestämmelse; så har dock denna makt åtminstone varit på det sätt inskränkt, att svårare brottmål funnits alldeles skilda från hennes befattning och åt jurydomstolar öfverlemnade.
Derigenom hafva åtminstone lif och frihet och yttranderätt varit fredade mot vådan af den oberoende domaremaktens inkräktningsförsök; och dessa förmåners fredande underlåter icke att kraftigt återverka till fördel äfven för ägande - 30 R.
Emb.-Berättelse för år 4849. aätten.
När man deremot, såsom mig synes, med fullt skäl hittills icke försökt att hos oss återinföra denna inrättning (jurydomstolarna) hvilken här längesedan utspelt sin roll, och i dess moderna skepnad säkerligen vore för Sverige ännu mindre lämplig, än för månget annat land; är det omisskänneligen ett prof af lagstiftande klokhet och skarpsinnighet, att man påtänkt en utväg att kontrollera denna domaremakt, hvilken såsom en ny statsmakt infördes, med en vidsträcktare och mera fruktansvärd verkningskrets, än den med enahanda oberoende måhända någonsin ägt, i hvilket samhälle som helst.
Åt det förslag, hvarmed jag uppställt den utväg, jag tänkt mig, till ett bättre utförande af den sanna och skarpsinniga, men i verkställigheten, så vidt jag begriper, illa misslyckade grundtankan till en Opinionsnämnd, kan jag ej önska annan framgång, än att ämnet må tagas i allvarligt betraktande och någon antaglig utväg finnas till det stora behofvets afhjelpande, så att grundvalen för vår domstolsorganisation må jemte öfriga svenska samhällsförfattningens grundvalar få förblifva orubbad och utan vådliga innovationer utvickla sig till högre fulländning, för fäderneslandets båtnad.
Imedlertid har det förekommit mig ostridigt, att opinionsnämnden i dess varande skick mäste erkännas vara ett hinder för iagskipningens fullkomning, och såsom ett sådant i betraktande tagas vid ett billigt bedömande af Iagskipningens tillstånd.
Detta hinder ligger utom domstolsinrättningens egen organisation.
Ett annat, inom densamma, verkar omedelbarligen ej blott i mindre mån på sjelfständig heten, men i större mån åter på domstolarnes förmåga för deras kall och på deras deraf följande anseende.
Detta hinder ligger i de högre domstolarnes aflöning.
För att kunna åt sitt yrke egna hela sin verksamhet, förvärfva och underhålla en för dess värdiga utöfning oumbärlig högre bildning, äro särdeles öfverdomare och ledamöter af Konungens Högsta Domstol i behof af lönevilkor, som någorlunda motsvara vigten af deras beställningar.
När sådana lönevilkor åter saknas, och i följd deraf ledamotskapet i Öfverrätter eller till och med Högsta
Domstolen ej heller kunna utan försakelse emottagas framför lägre domareplatser eller enskilda befattningar; kan det ju också icke väntas, att den öfverlägsna förmågan inom domarepersonalen skall komma på sin plats.
Men hvad denna brist måste verka till hinder för hela domstols-organisationens upphjelpande, tyckes vara så lätt insed t, att all förklaring deröfver lärer finnas öfverflödig.
Emb.-Berättelse för år ■1849. 31
Oin lagskipningens lillstånd under den tid, då domaremakten varit omedelbarligen beroende af en annan statsmakt, torde historiska uppgifter föga linnas samlade, änskönt för forskaren materialier dertill kunde vara att uppsöka.
Att lagskipningens oväld måste hafva lidit af ett sådant domaremaktens beroende, låter väl svårligen betvifla sig.
Detta beroende har öppet fortfarit, enligt hvad här är antecknadt, ända tilldess, genom införande af den nu gällande statsförfattningen, grundsatsen erkändes och första gången blef gällande, ej mindre för de lagstiftande statsmakternes inbördes jemnvigt, än ock för en af dem oberoende lagskipning.
Med denna statsförfattning uppkommo således nja anspråk på domaremaktens sjelfständiga utöfning.
Efter denna tid var det då likaledes i sin ordning att påtänka en fortgående historisk anteckning af lagskipningens tillstånd, och derpå har ock lagstiftaren omisskänneligen sjftat äfven genom ett åläggande, som inflöt i instruktionen för Rikets Ständers Juslitiae Ombudsman.
I de berättelser, han afgifver, böra nemligen finnas materialier till lagskipningens historia; dess tillstånd skall i dessa berättelser utredas.
Det första nödvändiga är att rätt uppfatta vigten af detta uppdrag, såsom utgörande dels ett bland syftemålen för den erfarenhet, Justitiae Ombudsmannen har att inhämta från utöfningen af dess åklagarekall, och dels ett föremål för den forskning, honom åligger att för öfrigt i ämnet anställa.
Kunde forskning och erfarenhet i detta ämne uppnå sitt gemensama mål, och lagskipningens tillstånd sålunda blifva nöjaktigt utredt; så vore tvifvelsutan dermed äfven omedelbarligen sörjdt för ett af de vigtigaste bland samhällets behof.
En fullständig och ojäfvig teckning af rättvisans handhafvande skulle ensam, kanhända mer än någonting annai, bidraga alt framkalla en lagskipning, så fullkomlig den, med för hand varande medel, låter sig åstadkomma.
Men detta ändamål står säkerligen icke att upphinna genom isoleradt betraktande af den tidpunkt, på hvilken betraktaren sjelf sig befinner.
För att bedöma hvilken tidpunkt som helst, är alltid nödigt att känna så mycket som möjligt af de föregående.
Och i förevarande ämne synes det mig påtagligt, ej blott att den närvarande beror af de näst föregående, utan ock att ett inflytande på hela den närmast framfarna tiden härledt sig från det samhällsskick, sorn föregått det nu varande.
Detta ligger ej allenast i sakens natur och i de historiska vilkoren för all samhällsutvickling, utan det ligger ock för iakttagelsen öppet i de vedermälen, vår lagskipning efter 1809 års statshvälfning gifvit af bibehållna samhällsgrundsatser från den tid, som närmast föregått denna hvälfning.
O 32 R.
Emb.-Berättelse för år -1849.
Det tillhörer den oförlikneliga framgången af denna revolution att hafva kunnat införa och stadga friheten, d. v. s. det lagbundna samhällsskicket, med den ringaste möjliga rubbning af samhällets bestående former.
En bland fördelarna häraf var, att äfven domaremakten kunde betrakta sig såsom nära nog orubbad, och dess nya sjelfständighet undvek att göra uppseende.
Helsosamt var utan tvifvel, och kanhända alldeles nödvändigt, att icke genast efter hvälfningen yppade sig söndringar i rättsfrågor imellan Regering och Domaremakt, hvaraf inkräktningsförsök eller skakningar skulle kunnat blifva följden.
Lätteligen har häruti det verkligen behöfliga måttet af eftergift blifvit öfverskridet.
Men om ock en mellantid, en öfvergångsperiod var nödig, under hvilken modifikationer af denna beskaffenhet ej utau allmän våda kunde undvikas, och om tacksamhet, i stället för tadel, således med rätta tillkommer de Domare, af hvilka lagskipningens gång under denna tid berodde; så får det dock ej glömas, att det icke var på denna punkt, som domaremaktens utöfning skulle stanna.
Har hon ej förstått att efter hand befästa sig på sin plats, och ingifva Regeringen en aktning, som befriar från ytterligare anspråk på modifikationer och förmår Regeringen att lämpa sina åtgärder efter rättvisans fordringar; så har ej heller domaremakten vetat att fortgå på den bana, hon syntes hafva för sig utstakat; och det är då ej klokheten, utan det är rent missförstånd om hennes kallelse, som led t hennes steg.
Till det beroende, domaremakten vidkändes, från första organisationen af dess nu varande inrättning, verkade väsendtligen, utom den traditionella undergifven heten för konungamakten, äfven den faktiska öfvervigt, som konungamakten under den första tiden länge utöfvade.
De orsaker, som i allmänhet vållade denna öfvervigt, måste göra den verksam äfven i förhållande till Högsta Domstolen.
Dels för att hindra revolutionen att öfverskrida sin gräns, och dels för att afskräcka från alla försök till fördel för den afsatta dynastien, var det nödigt, att thronens prerogatifver framför ailt upprätthöllos; och härtill blefvo samma krafter användbara, som utfört sjelfva revolutionen.
Af dem understöddes konungamaktens inflytande hos Rikets Ständer; och från Regeringens sida kunde påräknas ej blott skydd mot vådliga planer hos Opinionsnämnden, utan ock just sådana planers anläggande och framgång, allt elter som Högsta Domstolen befann sig med Regeringen i harmoni eller söndring.
I denna R.
Emb.-Berättelse för år '1849. 33 1 denna belägenhet är det, sorn högsta domaremakten efter revolutionen någon gång, lill fördel för Regeringen, in casu försakade utöfningen af domaremaktens behörighet alt urskilja, hvad lag är, och underkastade sig föreskrifter, hvilka icke bordt såsom lag gälla.
Häraf hafva exempel förekommit som blifvit föremål för offentlighet och mycket tadel, och i mer än ett lall härledt sig från ett, möjligtvis af domstolarna, ej mindre än af Regeringen missförstådt uppdrag, till utfärdande af en nu mera upphäfd författning, hvars tillämpande visserligen kunde synas lika betänkligt att vägra, som alt bevilja, sedan den en gång var gifven, men öfver hvars ogiltighet något tvifvel dock ej torde äga rum.
Ämnet synes må hända ömtåligt att vidröra.
De misstag, det företer, äro imedlertid historiska och tjena till upplysade exempel för den lära, jag för fäktar, om domarens behörighet.
Genom bekräftande af denna lära böra de således bidraga till klarare begrepp om vigten af lagskipningens sjelfständighet.
Ett vilkor för det gagn, som sålunda af dessa misstags anmärkande förväntas, är att motifven hos de handlande personerna icke misskännas.
Så sanni sorn jag icke sjelf gör mig härtill skyldig, tror jag mig ock berättigad att icke missförstås.
Och så vida litlen för det lugn, hvarmed det egnar betraktaren att iakttaga händelserna, nu mera må anses mogen; torde ej heller förhastande böra mig tillvitas.
I allt fall kan händelsernes historiska betydelse ej åsidosättas.
Är det för historien, jag har att arbeta; så får jag icke tveka att behandla, hvad hon en dag skall finna mest anmärkningsvärdt.
Det åt Regeringen af Rikets Ständer gifna uppdrag att i ämnet föi foga kunde utan tvifvel lagas i ganska vidsträckt mening, då det innebar frihet att, ”utan hinder af något annat afseende alla nödiga mått och steg vidtaga”.
Att likväl härmed icke kunnat förstås ett öfverlåtande åt Regeringen att stadga en strafflag, sorn sträckte sig inom området af allmän kriminallag, derom borde väl ingen tvekan hafva uppstått.
I allt fall fick ej vid detta uppdrags utförande allt afseende på lag och statsförfattning åsidosättas; men angelägnare kunde dock ingen gläns vara att hålla i helgd, än den, som bestämmer Reringens andel i makten att slifla allmän civil och kriminallag.
Och så länge denna af grundlagen bestämda gräns består, och sättet för utöfning af hvardera lagstiftande statsmaktens deltagande i den civila och kriminella lagstiftningen ej heller blifvit i grundlagen ändradt; förekommer det oemotsägligt, att ett uppdrag till vidtagande af förändringar i kriminallag ej kan annorlunda af ena statsmakten åt den andra gifvas, än på det föreskrifna sältet, nemligen genom R.
Emb.-Berättelse för år 1849, 5 34 R.
Emi.-Berättelse för år 48A9. elt lagförslag, som utgör dea enas beslut och till den andras samtycke öfverlemnas.
Då nu det i fråga varande uppdraget, icke i denna ordning eller i form af lagförslag gifvet af Ständerna, likväl blifvit af Regeringen så begagnadt, att i den utkomna författningen stadgades straff till lif, ära och gods — förvisning från riket för alltid samt mistning af svensk undersåtes rätt och förmån — eller landsflykt på vissa år •—■ allt för åtgärder, hvilka förut ej äro i lag med straff belagda; lärer det väl icke kunna bestridas, att Ständernes uppdrag blifvit af Regeringen missforstådt, och att den lag, som sålunda utkommit, var ogiltig.
Den blef imedlertid af Högsta Domstolen vid särskilda tillfällen, såsom nämd t är, tillämpad och dödsdomar och landsflykt derpå grundade.
Jag har till försvar för giltigheten af denna och dylika författningar hört anföras det i 88 §.
Regeringsformen gillia stadgande, att de lagförklaringar, som genom Högsta
Domstolen imellan riksdagarna utkomma, kunna af Rikets Ständer ogillas, hvarefter de icke gälla.
Häraf arrser man följa, att när, efter en lagförklarings utfärdande, en riksdag förflutit, utan att denna förklaring blifvit af Ständerna ogillad, det ej mer skall af Ständerna bero att utan Konungens samtycke göra den kraftlös.