Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den som gjort sig skyldig till dödsstraff, men af nåd njuter förskoning till lifvet, eller lill hel eller half mansbot, eller till straff för det han obetänkt och af hastighet lastat Gud, Hans heliga ord och sakramenten, eller för rån, der ej dödsstraff derå följer, för stöld eller snatteri, för tvegiftes-brott, för blodskam eller lägersmål i förbjudna leder, om dödsstraff derför ej eger rum, för hor eller lönskaläge, för det han varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka 30 Lag-Utskollels Utlåtande, Jtf 48. under gudstjenst, eller annorstädes der gudstjenst hålles eller gått drucken eller oskriftad till Nattvarden eller, sedan han af presten, enligt Kyrko-Ordningen, blifvit varnad att derifrån sig afhålla, eller öfverfallit någon med hugg och slag i kyrka under gudstjenst, eller skuffat eller stött annan eller kifvat och trätit med honom i vredesmode i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller slagit eller smädat sina föräldrar; äfvensom kona, som blifvit dömd för vållande till fosters död efter sednare morn. i 16 Kap. 1 § Missgernings-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, må ej af den heliga Nattvarden komma i åtnjutande innan ban eller hon af sin själasörjare i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet är; kommande förthy allt hvad lag och författningar i strid häremot innehålla att till all kraft och verkan förfalla, äfvensom att Rikets Ständer, derest berörde förslag bifalles, ville i sammanhang med underdånig anmälan derom hos Kongl. Maj:t anhålla, det mätte Kongl. Maj.t, i händelse författningen vinner nådig stadfästelse, dä densamma till efterrättelse kungöres, i nåder föreskrifva så beskaffade åtgärder alt hvarje själasörjare varder skyndsamt underrättad angående de under hans själavård stående personer, hvilka blifvit dömde för sådana brott, alt de ej må komma i åtnjutande af den heliga Nattvarden förr än de låtit sig skriftas och aflösas i den ordning författningen stadgar.
Stockholm den 19 Oktober 1834.
Af Riks-Archivarien Nordström: »I följd af sin uti Betänkandet J\g 37 afgifna och numera af tre Riks-Stånd godkända framställning, att i de fall, der ovilkorlig bestraffning af spö eller ris är stadgad, fängelse vid vatten och bröd i stället skulle åläggas, har Utskottet uti detta förslag utelemna! spö— och ris-straffet för stöld, och deremot belagt detta brott med två olika straff på en gång, nemligen böter och fängelse med straff-arbete.
Bötesstraffet är bibehållet från nu gällande straff-lag; straff-arbetet är en efterbildning fran den nyare Europeiska kriminal-rättens straff-system.
Böternas belopp, bestämdt till tre gånger det stulnas värde, stiger med det stulnas belopp.
Tiden för straffarbetet, utmätt öfver den normala, dels med hänsyn lill de särskilda omständigheter, sorn qvalificera gerningen, dels ock med hänsyn till det stulnas belopp, stiger alltså äfven i vissa fall med detta. Lag-Utskottets Utlåtande, Jtö 48. $1 Denna sammanställning af två straff på en gång för samma brott är i flera hänseenden anmärkningsvärd och saknar förebild ej allenast i andra länders nyare straff-lagar, utan ock i vår nu gällande straff-lag, likväl, hvad denna angår, med ett undantag, nemligen det från 100 dalers böter och ärans förlust till 100 daler och ett års fängelse med eller utan arbete genom Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779 bestämda straffet för vissa fall af edsöres-brott.
Visserligen bör, då under verkställandet af en brottslig gerning (lere olika straff-lagar blifvit öfver trädda, såsom ock, då särskilda brott af samma person på en gång blifva föremål för ransakning och dom, den skyldige fällas till de olika straff, sorn å sådana öfverträdelser äro utsatta; men då härvid de olika mindre bestraffoingarne likväl skola förvandlas till den straff-art, som bland de ådömda är svårast, under iakttagande tillika, att högsta kroppsplikt ej öfverskrides, så hafva dessa förhållanden, uti hvilka grundsatsen om likformighet i det slutliga straffet uttalas, med ofvannämnda sammanställning intet jemnförligt.
Icke heller kan dermed jernföras nU gällande lags stadgande, att stöld tredje och fjerde resan, eller af häst eller annat kreatur i bete ute å mark, eller ur brof, eller i kyrka, skall straffas med ovilkorlig kroppsplikt och straff-arbete, emedan dessa straff likväl hafva det gemensamma, att de omedelbart drabba det personliga hos förbrytaren; och är i sjelfva verket nämnda sammanställning oförenlig med den i kriminal-rätten hittills såsom regel erkända grundsats, att ett bestämdt brott ej bör med olika straff på en gång beläggas.
Närmaste anledningen till sammanställningen var, hvad ock i betänkandet JVS 37 antydes, att, då man ä ena sidan villo upphäfva den uppenbara kyrkoplikten, hvilken äfven åtföljer straffet för stöld, och tillika spö- och ris-straffet, hvartill, enligt nu gällande lag, i vissa fall af stöld den brottslige omedelbart dömes, eller ock tjufnadsböterna under vissa förhållanden kunna förvandlas, men derjemte å den andra bibehålla bötesstraffet för tjufnad, man fann nödigt att ersätta den genom nämnda förändringar uppkommande minskning i ansvaret för stöld genom en tillsats af någon tids straff-arbete; men delta, en gång infördt i det nya systemet, tog snart öfverhanden och blef, ifrån att vara en tillsats, snart ett hufvud-element i straffet för stöld, att bestämmas till tidslängden af domaren inom en i flera fall nog vidsträckt latituds-skala.
Men om, i betraktande deraf, att de positiva straffens mått, beskaffenhet och förhållande till de brott, å hvilka den ena eller andra arten bör tillämpas, icke innehålla något absolut, utan bestämmas olika under olika tidehvarf efter samhällets uppfattning af på en gång ratts-säkerhetens och civilisationens fordringar, man i allmänhet nu, oberoende af hittills antagna grundsatser, funne för godt att god känna ifrågavarande sammanställning af två olika straff på en gång för samma brott, återstår likväl att tillse, huvuvida icke systemets tillämpning på särskilda förhållanden inom det hela lemnai ruin för anmärkning. 32 Lag-Ulskollels Ullålande, JYs 48.
Det i 10 § förekommande förslag, att strafT-arbelstiden för den, som stjäl öfver 2000 dalers värde, må ökas med två år utöfver hvad eljest ådömas skall, torde i nämnda hänseende särskildt förtjena uppmärksamhet.
Denna skärpning saknar i sjelfva verket tillräcklig psychologisk grund, och stöldens högre belopp utmärker visserligen ej i allmänhet en viljans gröfre brottslighet.
Sällan utgår en tjuf med föresats att minst stjäla så eller så mycket.
Han stjäl hvad han öfverknmmer, förstår ej heller, i synnerhet då fråga är om gods, att genast på stället uppskatta hvad han tillgriper, och då penningar falla i hans hand, är det ofta först efteråt han lär känna värdet af det stulna.
Den hämmande inverkan, som det strängare straffbotet i allmänhet förutsattes höra ega, står derföre bär utan betydelse, och i alla händelser, äfven om här endast nfses den större skadan, drabbar honom ju redan ett strängare straff derigenom, att böternas belopp stiger i samma förhållande som det stulnas värde.
Visserligen utsätter nu gällande lag strängare straff för stöld tredje resan och kyrkotjufnad, då värdet går öfver 100 daler; men denna från äldre åsigter härstammande skärpning torde väl ej nu böra tagas till mönster, då en straft-skärpning redan eger ruin genom de efter det stulnas värde stigande böterna och deras förvandling till kroppsplikt.
Skulle denna från Utskottets förslag afvikande mening vinna godkännande, blefve deraf en följd, att tiden för straff-arbetet ej heller borde ökas vid det i 15 § omförmälda fall, då tjuf lagföres på en gång för särskilda stölder, hvilkas belopp sammanlagdt uppgår öfver 2000 daler, i afseende å hvilken sednare § dessutom den anmärkning sig företer, att den der föreslagna ökning af straff-arbete på den grund, att tjuf begått Hero stölder, för hvilka han på en gång lagföres, icke allenast strider mot hvad för ett sådant läll uti 2 § 40 Kap. M. B. angående stöld särskildt nu är stadgadt, ulan ock mot den i 9 punkten af 1007 års
Förklaring stadgade allmänna regel, »att i de händelser, då iagen föreskrifver tillökning i straff' för den, som andra eller flera gånger beträdes med brott och missgerningar, förutsätter den ej blott, att förbrytaren blifvit tillförene tilltalad och dömd för brott, utan ock att han redan undergått straff derför»; en regel, som, äfven om 15 § antoges, likväl för iteralioner af andra brott komme att förblifva vid kraft, och hvarigenom en väsendtlig olikhet emellan stöld och andra brott skulle i fråga om iterationers bestraffande blifva en följd.
En annan härmed i förening stående anomalie i förslaget är, alt, då vid stöld det stulnas värde vid en viss punkt betraktas såsom giltig grund för straff-arbetstidens ökande, något bestämdare afseende å samma förhållande ej blifvit fästad t i fråga om rån.
Uti 22 § föreslås, att rånaren, sorn tillgripit något, skall straffas med 28 dagars vatten och bröd samt straff-arbete från och med fyra lill och med tio år, och man kunde således säga att inom denna latitud domaren eger makt att öka tiden med hänsyn äfven lill det tillgripnas värde.
Men då han ock, med afseende Lag-Ulskollels Ullålande, 48 afseende allena å våldets beskaffenhet, kan ådöma tio års straff-arbete, och i alia fall rånaren, som tilltvinga!' sig öfver 2000 dalers värde, kan antagas göra det med lika fullt uppsåt åtminstone, som en tjuf, hvilken tillgriper mer än sagda belopp, så bade följdriktigheten fordrat, att äfven vid rån utmärka det högre värdet såsom en särskildt försvårande omständighet på ett eller annat sätt.
Den från 1807 års
Förklaring hemtado anmärkning rörande iteration af stöld eger ock tillämpning i afseende 4 hvad i 36 § föreslås beträffande ökning i straffarbetstiden för särskilda rån, som på en gäng lagforas.
Straffet för enkelt snatteri utsätter nu gällande lag till böter, efter halfva värdet och för qvalificeradt snatteri till böter efter fulla värdet, hvilket, vid bristande tillgång aftjenas i förra fallet med tre, i det sednare med sex dagars enkelt fängelse.
Utskottet föreslår i 2 § för enkelt snatteri böter från och med fem tili och med tjugu daler, och för qvalificeradt snatteri böter från 10 till 50 daler, hvilka, vid bristande tillgång, skola, enligt 20 §, förvandlas lill motsvarande fängelse vid vatten och bröd.
Redan i fordomlima, då man eljest förfor mycket strängt mot tjufven, erkändes såsom skäligt och rätt, att lemna vissa små tillgrepp antingen fria för offentligt straff, eller ock belägga dem med ett ringa försonings-ansvar, på del ej den brottsliges hela framtid måtte blifva skämd och stämplad med tjufvens nesa.
Nu gällande lag har godkännt detta rent menskliga motiv för ett mildare bedömande af snatteri, och derföro ock tillåtit, att do relativt ringa böterna få med blott fängelse försonas.
Liknande förhållande förekommer i andra länders strafflagar.
Utskottet har nu sett saken något annorlunda.
Betraktas, såsom sig utan tvifvel bör, snatteri ur nyssnämnda synpunkt, eller såsom ett tillgrepp, hvarmed samhället ännu vill hafva något öfverseende, är det svårt att tillfyllest-görande fatta, hvad med en latitud för böternas bestämmande här rätteligen åsyftas.
Då skadan, så vidt ske kan, ersättes, och med böter till det snattades värde, eller, vid bristande tillgång, med fängelse, till varning, försonas, synes saken dermed böra vara afgjord, så länge man godkänner den rent menskliga grunden för ifrågavarande undantag från lagens stränghet.
Finner man åter våda uti att godkänna den, bör skilnaden emellan snatteri och stöld upphöra och det förra sammanfalla i det sednare.
Mig synes skäl ej vara för det sednare, och det så mycket mindre, derest Utskottets förslag, att den, som andra resan begär snatteri, skall, såsom för det närvarande först om tredje resan är sagdt, straffas såsom för stöld, varder godkändt.
Vid den revision af förslaget, som i följd af återremissen blifvit företagen, har största delen af de anmärkningar, som i afseende å de konstitutiva delarne åtföljde densamma, föranledt erforderliga rättelser.
Uti 6 § 5 morn. är likväl ett stadgande bibehållet, som synes mig sakna tillfyllest-görande motiv.
Det förklarar tjuf, som genom ansigtets färgning eller genom förklädnad 6ökt göra sig okännbar, skyldig till samma skärpta straff, sorn inbrottstjufven.
Denna omständighet är väl uti flere nyare straff-lagar i Tyskland utmärkt såsom försvårande; men bar der sitt upphof från Bik. till R.
Prot. 1853 & 1854. 7 Sami. 1 Afd. 25 Uäft.
5 Lag- Utskottets Utlåtande, J\i 48. den skilnad, den tyska criminal-rätten, i stöd af Kejsar Carl V:s straff-ordning, och redan derförinnan gjorde emellan hemlig och uppenbar stöld, och hvilken sednare, eller den då tjufven ertappades i eller omedelbart efter gerningen, belädes med strängare straff.
En sådan skilnad är främmande för vår lag; och öfverväges nämnda omständighet nogare, torde det ej kunna bestridas, att den brottsling, som, då han går till brottets utöfning, söker dölja sitt utseende, kan lika mycket derigenom anses hafva ådagalagt en viss känsla af försynthet och blygsel för gerningen, som en större viljans förhärdelse.
Den låga fräckheten går företrädesvis med öppet visir.
I sig sjelf bevisar således ansigtsfärgningen eller förklädnaden icke hvad likväl förutsattes såsom grunden för den hårdare bestraffningen; och om tjufven efter fullbordad gerning i tysthet undkommit, kan det för deo bestulna vara likgiltigt, huruledes tjufven var klädd.
Var åter ändamålet med förklädnaden eller ansigtsfärgningen att injaga skräck för att underlätta brottets begående, så faller den under den kategorie, hvarom 4 morn. 6 § talar.
Dessutom kommer härtill, att ifrågavarande omständighet, om den skall anses såsom särskildt straffbar, äfven borde utmärkas i fråga om rån, ja vid alla mot en persons egendom och frid riktade brott; men det förra har ej skott, och det sednaro kan ej ske genom detta förslag, och torde derför meranämnda omständighet, desto hellre böra utgå, som ej allenast dess phychologiska motiv är mycket sväfvande, utan densamma ock, utmärkt allena i fråga om stöld, skulle blifva en ojemnhet i vår criminal-rätts system.
; lin. • .j; • .•
! ' ' ■!»•...lil lilo* i STOCKHOLM, TRYCKT HOS IOH. BECKMAN, 1884.
Lag-Ulsleoltels Betänkande, M 49. 1 M 49.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Okt. 1884, kl. 12 m.
Betänkandei anledning af Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition, med förslag till förordning angående Handelsböcker och Handelsräkningar.
Samtlige Riks-Stånden hafva till Lag-Utskottets utlåtande öfverlernnat förenämnde Nådiga Proposition, så lydande: »Att nuvarande kreditlagar i många afsoenden icke motsvara vår tids fordringar, har ofta och med skäl blifvit öfverklagadt, och en förbättring af desamma har derföre utgjort ett af föremålen för Kongl. Maj:ts Nådiga omtanka.
Vid den granskning af denna del af lagstiftningen, som på Kongl. Maj:ls befallning egt rum, har frågan om handelsbok ansetts utgöra ett af de ämnen, derom fullständigare bestämmelser, än nu linnas, äro af behofvet påkallade.
Då köpmannen och i allmänhet hvarje näringsidkare, så snart hans rörelse kommit till någon högre grad af utsträckning, ofta sättes i nödvändighet att anlita krediten, och det således måste ligga i samhällets intresse, alt utvägarne för honom att erhålla kredit, så vidt ske kan, underlättas, blir del på samma gång af stor vigt, att missbruk af densamma i möjligaste målto förekommes och, då det inträffar, allvarligen bestraffas.
Sådant kan likväl ej ske, med mindre, hvarje gång en närings-idkare kommer på obestånd, och nödgas inställa sina betalningar, tillfälle gifves att inhämta tillförlitlig och fullständig upplysning, huru han begagnat det af hans borgenärer honom lemnado förtroende, och om anledningarne till hans obestånd.
Den säkraste upplysningen i detta hänseende lemna ordentligen och ändamålsenligt förda handelsböcker.
Bokföring öfver rörelsen är således för närings-idkaren en skyldighet ej blott emot honom sjelf, utan äfven emot det allmänna, och bör förthy af lagen påbjudas.
1 nu gällande konkurslag stadgas väl ansvar för den gäldenär, som idkat handel eller annan rörelse, deröfver bok hållas bör, men antingen icke fört ordentliga böcker, eller fört falska sådana, eller sina böcker förstört.
Genom delta stadgande synes dock det åsyftade ändamålet icke kunna fullt uppnäs, så vida icke derjemte noggrannare bestämmes å hvilka närings-idkare stadgandet må ega tillämpning, samt huru bokföringen bör vara beskaffad, för att kunna såsom ordentlig anses, och saknaden af nödiga föreskrifter 1 nämnde hänseenden har derföre blifvit anmärkt såsom en väsendtlig brist i nuvarande lagstiftning.
Bih. till R, st.
Prol. 1833 & 1854. 7 Sami. 1 Afd. 26 Häft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, M 49.
Beträffande vidare det vitsord, som bör ordentligen förd handelsbok tillkomma, synes äfven ett tillägg lill nu gällande lags stadgande!) vara erforderligt.
Sådant vitsord medgifves nu endast i fråga om fordran för borgade varor, och tillbörligt afseende synes således icke vara fästadt å det förhållande, som eger rum emellan affärsmän, hvilka med hvarandra träffat aftal om öppen kredit.
Till följd af sådana aftal kunna nemligen fordringar uppkomma, hvilka härleda sig från penninge-ulgifter, som den ene för den andre på grund af affärs-förbindelserne dem emellan bestridi från uppburne medel, remisser och dylikt; och då, angående så beskaffade fordringar, å hvilka något kredit-papper vanligen ej utfärdas, handels-böckerne med lika mycket, om ej mera skäl, än i fråga om fordringar för borgade varor, böra kunna tjena såsom bevisningsmedel, synes äfven böckernes vitsord lämpligen böra till dem utsträckas.
På grund af de anmärkningar, som sålunda emot nuvarande stadganden om handelsbok förekommit, har Kongl. Maj:t låtit upprätta förslag till ny författning i detta ämne, deruti jemväl de dermed sammanhang egande frågorne om handelsräkningar och motbok blifvit behandlade; varande uti det betänkande, som bifogats förslaget, skälen för de deruti förekommande afvikelser från nu gällande lag närmare uppgifne.
Berörde förslag, med de rättelser deruti, som, efter Stats-rådets och Högste
Domstolens hörande, funnits nödiga, varder härmedelst till Rikets Ständer öfverlemnadt.
Maj:t föreslår att, med ändring af Kongl.
Förordningen, angående handelsboks vitsord den 6 Oktober 1848, antagas må följande »Förordning* angående handels-blicker och liandels-rtlkningar. § 1.
En hvar, som, i den ordning särskilda författningar innehålla, i stad eller på landsbygden, till sitt yrke gjort att i gross eller i minut handel såsom näring idka. vare, ehvad det är enskild man eller bolag, pligtig ordentliga handelsböcker föra, såsom här nedan sägs.
Lag samma vare för dem, som gjort till sitt yrke, att varor till försäljning tillverka eller bearbeta. § 2.
Under stadgandet i § 1 inbegripas: de som penningchandel och bankrörelse drifva; de, som för egon räkning eller i kommission in- eller utrikes varor upp köpa, för att dem åter utsälja; de, sorn i kommission varor till utsäljning emottaga; de, sorn för in- eller utrikes sjöfart skepp eller fartyg bygga eller utrusta, för att dem på frakt upplåta eller försälja; de, som mot sjö- eller eld- eller annan skada försäkring öfvertaga; idkare af apotheksrörelse; idkare af boktryckeri- och bok - Lag-Ulskollets Betänkande, JYS 49. 3 förlags-rörelse : idkare af gröfre eller finare smides-bruk, och af verk för tackjernsblåsning och jern-gjuleri; idkare af fabriker och manufaktur-verk; idkare af de borgerliga yrken, som hafva till ändamål alt lifsmedel eller drycker till försäljning bereda; och de som till sitt yrke gjort alt på beling öfvertaga uppförande och bättrande af hus och byggnader.
Undanlagne öro: jordbrukare och idkare af de näringar, som med jordbruket sammanhänga; idkare af grufvedrift och bergsmanna-handtcring; handtverkare, som endast på beställning varor förfärdiga; och de, som utan biträde af andra, än hustru och barn, mångleri- eller annan sådan mindre handels-rörelse idka, eller varor till försäljning tillverka. § 3.
De i 1 § föreskrifve handels-böcker skola vara: dagbok, brefbok, inventarii bok; köpman dock obetaget att, efter godtfinnande, derjemte andra handelsböcker föra. § 4- I dag-boken skola antecknas, dag efter dag, i den ordning de inträffat, alla öfverenskommelser, företag och affärer, utan undantag, som köpmannen för egen del, eller för andras räkning, enligt uppdrag, afslutat och som med rörelsen ega sam band, de fordringar och den gäld, som deraf eller annorledes tillkommit, borgenärernas och gäldenärernas namn, de vexlar eller andra skuldförbindelser, som blifvit utgifna, till betalning godkände eller endosserade, de kontanta penninge-belopp, som, på hvilken grund det må vara, för dagen influtit eller utgått, och särskildt de varor till art, belopp och pris, som utborgade blifvit.
1 dag-boken skola ock antecknas beloppen af de summor, köpman för sin hushållning från kassan uttagit, såsom ock priset å do varor, han från sina förråder till hushållningen användt.
De penningebelopp, som för dagen influtit för varuförsäljning i minut, må för en gång vid dagens slut i dag-boken antecknas. § S.
Är rörelsens omfång eller beskaffenhet sådan, att förande af en enda dag-bok olämpligt blefve, må särskilda dag-böcker öfver särskilda slag af förekomna affärer för dagen hållas. § 6.
Bref-boken skall innehålla noggranna afskrifter af alla i handels-ärenden aflåtne bref efter deras datum och på det språk, hvarpå de skrifvits. Bref, som i handels-ärenden ankomma, skola, likaledes ordnade efter deras datum, noggrannt bevaras. 4 Lag-Utslcottels Betänkande, JVs 49. § 7. Inventarii-bok skall upprättas vid den tidpunkt köpman sin rörelse öppnar, och upptaga noggrann uppgift på allt hvad han eger i fastighet, lösören och varulager, med derå påfördt värde, på fordringar och gäld, och på beloppet af hans kontanta penningar.
Inom de sex första månaderne hvarje år skall ock en balansräkning uppgöras, utvisande de tillgångar, köpmannen då eger och de gäldbelopp, för hvilka han då, på en eller annan grund, häftar; börande denna balans-räkning i sin ordning uti inventarii-boken inskiifvås. § 8.
Inventarii-bok och balans-räkning skola af köpmannen med hans underskrift bestyrkas.
Är det ett bolag, som rörelsen idkar, och äro alla eller flere medlemmar för bolagets förbindelser solidariskt ansvarige; då skola alla de, sjelfve eller genom ombud, underskrifva, som sålunda förpligtade äro. § 9- Dag-bok och inventarii-bok skola, innan de begagnas, inbindas och, hvar för sig, i fortlöpande siflerföljd, pagineras.
Det, sorn införes, skall i oafbruten följd, utan luckor eller loma mellanrum inskrifvos.
Ej må något af innehållet genom öfverstrykning eller annorledes oläsligt göras, eller genom radering, utbyte af blad, inskrifning mellan raderne eller i kanten ändras eller tilläggas.
Bchöfves ändring eller tillägg, må det såsom fortlöpande text å bladet antecknas.
Hafva andia anteckningar deremellan tillkommit, varde ändringen eller tillägget derefter infördt, och i sådant fall dagen uppgifven, då ändringen eller tillägget skedde. § 10.
Köpman är pligtig sina handols-böcker under tio år, räknade från den dag, sista inskrifningen skedde, så vårda att de vid behof må tillgänglige vara. § 11 Köpman, som befinnes icke hafva efterkommit hvad om handelsböcker nu stadgadt är, vare, der han i konkurs-tillstånd råkar, underkastad den påföljd, konkurs lagen i thy fall bestämmer. § 12 Handelsböcker, som vederbörligen förde äro, kunna i haudels-tvister så väl emellan köpmän inbördes, som emellan köpman och andra, såsom bevisningsmedel tjena, efter hvad derom här nedan sägs. § 13- Är handels-bok ej så förd, som ofvan är sagdt, ege den ej vitsord till förmån för den, som sig derå beropar, så framt ej vederparten det medgifver eller sakens beskaffenhet sådan är, alt domaren linner boken i det målet vitsord förtjena.
Lag-Utskottets Betänkande, JK 49.