Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En hemlig — hvad?
N:r 7 (113) B yrå: Drottninggatan 48, en tr. Annonspris: 25 öre pr petltrad (
F r e d a g e n den 14 februari 1890.
Tidningen kostar endast I k r.
f ö r kvartalet, med Iduns- Mode- och Mönstertidning I kr.
Redaktör o c h Hilda.
ör de flesta af Iduns, för öfrigt mycket kunaiga och framför allt älskvärda läsarinnor är nog detta namn okändt, men för stockholmaren, enkannerligen söder- malmsbon, gifver det genast bilden af en äkta Stockholmspersonlighet, hvilkens sydländska em- bonpoint icke förmått minska gestaltens hur- tiga och raska väsen, med hvilket det uttrycks- fulla ansiktsspelet, de lifliga, strålande ögonen och det glada, snarfyn- diga talet så väl har- moniera.
Och för dem, som närmare känna den svenska kvinnans strid för rätten att ge- nom eget arbete nå eko- nomiskt och personligt oberoende, knyter sig härtill detintresse hvarje banbrytare fogar till sitt namn och sin person- lighet.
Ty Hilda Petrini är, för att använda Vilhel- mina Stålbergs ord om henne, » en statistisk och social märkvärdig- het, utom hvad hon är för sin egen person ».
Hon är den första ut- lärda kvinliga handt- verksmästare i Sverige.
Det är många år gångna sedan så skedde, och de sociala förhållandena hos oss halva sedan utgifvare: F RITHIOF HELLBERG.
Utgifning-stid: hvarje helgfri fredag.
P r e n u m e r a t i o n sker I landsorten: a postanstalteroa.
I Stockholm: hos redaktionen, i bok- ladorna «amt ä tidningskontoren.
Petrini.
den tiden så omgestal- tats, att vi, som nu äro unga, icke kunna till fullo känna det ihär- diga arbete och sociala mod, som fordrades, för att, med nedbrytan- de af all möjlig gam- maldags slentrian och fördomsfullhet, å detta område öppna ett nytt verksamhetsfält för den svenska kvinnan.
Men visst är, att härtill kräf- des mera af outtröttligt arbete och orubblig be- slutsamhet än som mån- gen gång fordras för att beträda de å den soci- ala rangskalan vida högre ställda banor, som nu å så många områ- den öppnats för den kvinliga verksamheten.
Vi vilja emellertid icke insistera, att Hilda Petrini reflekterade myc- ket häröfver, eller att det var några djupsin- niga funderingar öfver mannens och kvinnans olika sociala ställning, som gåfvo uppslaget till hennes banbrytande verksamhet å det sven- ska kvinnoarbetets om- råde.
Det ingick icke mycket filosoferande i den tidens flickuppfost- ran, och hvad Hilda Petrini särskildt beträf- far, låg hon, utgången från en af Södermalms äldre, burgna och an-
I DU N 70 Hon ter sig lika slätt under himlens sol, en karlavulen m ö, s o m en man i kjol.
Det kvinliga, det ljufva b ö r ej förloras, fast fältet för din syn o c h din id förstoras.
J^rithiof sedda borgarfamiljer, ung, liflig och ovan- ligt vacker, en af sin tids firade skönheter, med hela sin naturel alldeles icke åt det hållet.
Det var helt enkelt verksamhetslust och trängtan till personligt oberoende, un- derstödda af rika praktiska anlag, som föranledde Hilda Petrini att med ett raskt grepp lösa en af den tidens kvinnouppgif- ter.
Hon ville hafva en själfständig verk- samhet och sitt eget arbete att tacka för sin utkomst.
Redan tidigt hade hon lagt i dagen ovan- liga mekaniska anlag, och dessa uppmärk- sammades vid ett familjesamkväm af den utmärkte kronometerfabrikanten Söderberg, hvilkens många invecklade mekaniska konst- stycken, som trotsat så många af hans yrkesbröders djupsinnighet och konstför- farna grepp, hon genast löste med lätt, le- kande hand.
Detta väckte så lifligt den skickliga yrkesmannens beundran, att han därefter hos hennes föräldrar oupphörligt yrkade på, att hon skulle i hans yrke få utbilda sina mekaniska anlag.
Och under- stödd af flickans egen håg vann han till slut sitt mål, så att Hilda Petrini vid tjugu års ålder, år 1858, inskrefs som » lärpojke » å hans kronometerverkstad i Stockholm.
Här genomgick hon med utmärkelse de stad- gade läroåren och förestod sedan en tid Söderbergs verkstad.
Men hennes framstå- ende skicklighet fäste snart uppmärksam- heten vid henne äfven i utlandet, och hon erhöll ett förmånligt anbud om anställning å kronometerverkstaden vid observatoriet i Greenwich.
Hennes föräldrar ville dock icke tillåta henne att för en längre tid lemna hemmet, utan fick hon i stället löfte att, sedan hon genom studier i Schweiz och Frankrike ytterligare förkofrat sig i yrket, öppna egen verksamhet i Stockholm.
Våra handtverkerier hafva ' aldrig varit fallna för något nyhetsmaken, och det vällof- liga urmakeriämbetet i Stockholm gjor- de härifrån icke något undantag.
Att tillåta en enka att med verkgesällens tillhjälp fortsätta mannens yrke, det kunde nog gå för sig, men att låta en ung flicka, som kände yrket, själf drifva det, stred allt för mycket mot gammaldags godt skick och sed.
Och nu började en lång, segsliten strid med mycken debattering och långa inlagor, som slutligen resulterade däri, att ämbetet, då andra skäl icke kunde andra- gas, officielt förklarade, att Hilda Petrini vore för ung att utöfva det hedervärda urmakeriyrket.
Hon lät dock icke nedslå sig af denna motgång, utan löstes tvisten på så sätt, att hennes moder ingaf ansökan att få drifva urfabriksrörelse, hvilket enligt lagen icke kunde förnekas henne, oaktadt hon aldrig i sitt lif tagit i en fil.
Och så öppnade Sveriges första utlärda kvinliga handtverks- mästare den 17 maj 1862 i n:r 20 Götga- tan sin egen verkstad.
Det nya företaget lyckades genast vinna allmänhetens förtroende, så att det från början kunde drifvas med full kraft, oak- tadt motstånd från det vällofliga ämbetet visst icke fattades, ända tills ' dess makt bröts genom den friare näringslagstiftningen år 1864.
Obekymrad häraf, dref Hilda Petrini med lust och gamman, omsorg och skicklighet sitt yrke och lärde i sin ordning ut nya handtverksmästare, manliga och kvinliga, af hvilka senare den första var fröken Silén, som på gesällsbetyg från H. Petrini blef urmakare i Hedemora.
Den senare drifver ock allt fortfarande i den gamla lo- kalen vid Götgatah sin urmakerirörelse, hvilken hon genom dugande arbete vetat skaffa högt och välförtjänt anseende, och har hon under lifvets skiftningar haft an- ledning nog att glädjas öfver, att hon an- vände sin ungdoms kraft till att vidga om- rådet för kvinnans själfständiga verksamhet.
Detta är i korthet den enkla historien om ett litet skede i den svenska kvinnorö- relsens historia, den yrkeskunniga kvinnans strid för att utan mellanhänder få utöfva ett borgerligt yrke, då hon med heder genom- gått samma yrkesfordringar som mannen.
Det intresse, som härtill knyter sig, ökas däraf, att denna utvidgning af kvinnans ar- betsmarknad är en af de få, som icke med- fört den illoyala konkurrens med mannen, hvilken, genom nedtryckande af den kvin- liga arbetslönen, vida under mannens, oak- tadt samma arbetsprodukt lemnas, många håll gjort gagnet af kvinnans in- trängande å den manliga arbetsmarknaden så omtvistadt.
* Fastän ej direkt hörande till saken — det är här Hilda Petrinis inlägg i kvinnofrigö- relsens tjänst — kan ju som ett pikant åpropos förtjäna nämnas, det hon i yngre dagar var en af Sveriges skickligaste idkare af den ädla simsporten, hvilket föranledde utmärkelsen, att hon fick biträda vid drott- ning Lo visas och » sessans » — nu danska kronprinsessans — utbildning i den nyttiga konsten.
Hilda Petrini hyser ett lifligt och vaket intresse för dagens och tidens tilldragelser och strömningar och har då och då tagit del i offentliga angelägenheter inom sin för- samling.
Som enskild person har hon för- värfvat talrika vänner genom ett flärdfritt, godhjärtadt och gladlynt väsen.
Eko, Ljufva ljud I skogens dalar, Blyga brud I bergens salar, Eko, hör min röst I Liksom du Narcissus söker Oeli ju mer du söker, öker Plågan lågan i mitt bröst — Så jag längtar, Så jag trängtar Till en höjd, Som ej jag når, Till en fröjd, Som ej förgår.
Eko, Eko, Arma, ömma!
Såsom du jag kan ej glömma, Kan blott drömma.
.. Eko, Eko!
I din saga Hör jag sjelf mig svaga klaga ... Eko, Eko!
Såsom du Irrar jag ännu, ännu.
C. V. Modin.
När » mammas älskling » blifvit stor.
fjpgjjunde du väl tro det, att han skulle blifva «åö \ s sådan din älskling?
Men jag trodde det, jag, många gånger, och det redan då han ännu var så späd, att han endast med gester kunde visa dig sin vilja.
Han satt där i sin lilla stol vid bordet; icke nöjd längre med sina lek- Gunnar Hcegerstolpe.
saker, sträckte han handen efter din finger- borg.
Du flyttade undan den en bit, och den lille skrek — det var synd om honom — • du gaf honom den.
Likaså, den ena saken efter Naturen gaf åt kvinnan samma gåfvor den andra, dag efter dag.
som åt mannen, och när de haft frihet att Då han var ett par år, tog han en dag, handla, ha de liknat männen i handlingar, fastän han blifvit förbjuden, din käraste toalett - som fordra kraft, klokhet, omdöme, mod och prydnad — han tappade den förstås — krasch!
dygder.
Genom lagarnes, vanans och upp- Du satte händerna för ögonen och låtsade fostrans makt är kvinnan utan rang, stånd gråta; lillen blef då rörd och tog till » lilla och sysselsättning.
lipen », och förtjust däröfver tog du honom Det tyckes som om kvinnorna äro skapade smekande i dina armar • — men » nästa gång » ...
Han blef allt mer och mer odygdig, den lille.
att mildra männens seder.
Fru de Coicy.
En dag vid fem, sex år tog han pappas favorit- Kvinnan är all mänsklig hugnads morgon pipa.
Du tog den ifrån honom, men så snart och middagen af mänsklig fröjd.
du gått ur rummet, tog han den åter, och då Valain-Penser.
du kom igen var skaftet afbrutet.
Nu gaf du honom bannor och den där gamla hotelsen om
» ris nästa gång », en hotelse som han länge sedan slutat upp att tro på.
Så kom gossen i skolan.
Där vankades ofta » anmärkningar », och så många sådana du kunde hålla undan för pappa, gjorde du.
Hände sig dock, att pappa fick se en och annan; då blef det aga, hvilken du på allt vis försökte mildra.
Så började pysen skylla på orättvisa lärare, stygga kamrater etc. etc. — alltid trodde du honom.
Snart behöfde han en slant, än till griffel än till pennor, en ny bok, oupphörligt, — alltid var du redo att gifva honom.
Men såg du väl någonsin efter, om där blef någon griffel, penna eller bok — nej — hur skulle väl din älskling kunna narras för dig?
En gosse, som har godt om slantar, får lätt dåliga vänner, och så fick ock din gosse — de lärde honom snart, hvad allt han kunde få för sina slantar.
Nu kunde han riktigt snällt konsten att bedraga dig; sin far hade han bedragit åtskilliga gånger; med din tillhjälp hade han redan gjort det.
Hade du endast en gång lofvat honom » att ej tala om det för pappa », så hade du också varit honom behjälplig med ett bedrägeri mot fadern; men detta hade du icke lofvat en gång, utan många.
Unge herrn är nu i femte klassen och generar sig ej längre med att skylla på griff- lar och pennor för att få pengar — han » be- höfven dem bara.
Som din kassa ej räcker att dela med till alla herms behof, har han stundom måst gå till pappa, men som pappa nödvändigt vill veta, hvad junkern gör med de pengar han får, så faller detta honom icke på läppen, utan han » ligger efter » hos dig, som han ser göra alla möjliga utvägar för att hjälpa honom.
Men så kommer en dag, då du omöjligen kan hjälpa honom längre — du säger nej på fullt allvar.
Han bönfaller först så ömt, men då han ser, att detta verkligen ej hjälper, blir han ond, ursinnig och slutligen förolämpar han dig.
Du går då ändtligen till hans far, men där får du endast den allvarligasta förmaning att aldrig gifva sonen några penningar, på det fadern må se, hur mycket sonen gör af med.
Du försöker lyda, men nu blir » din älskling » så vresig och tråkig mot dig, att du snart ångrar ditt tilltag, och då du på en ganska lång tid ej besväras med det vanliga käxet, blir du orolig.
Så städar du en dag hans garderob, och där, i en gammal bok, hittar du några pantkvitton, däribland ett på hans klocka.
Handfallen af förskräckelse sjunker du ned på närmaste stol — nu börjar du ana, att din käre gosse kom- mit på villovägar.
Går du till fadern för att rådgöra?
Nej — det skulle ju bli ett fasligt väsen.
Du gömmer kvittona, tills du kan få någon utväg att lösa dem.
En stund efter det unge herrn kommit hem, låtsar du taga upp hans klocka — där har du en leksakskloeka — • » men hvar har du din klocka? » — » Å h jag slog sönder glaset, den är hos urmakaren » — han ljuger också för dig!
— Du blir både ledsen och ond och för första gången talar du strängt till din son — men för sent!
Dina ord förmå ingenting, dina tårar bedröfva honom ett grand, men något djupare förmå de ej tränga och löftet, » att aldrig göra så mer, blott du denna gång ej talar om det för pappa », är snart glömdt.
Du vet bäst själf, huru många gånger du sedan hjälpt honom ur samma belägenhet, huru många gånger du lofvat att » nästa gång » säga allt åt pappa; och då den stunden slutligen kom, hur det dä var för sent — då kunde ej ens pappa hjälpa!
Jag kunde ju fortsätta längre, men slutet på din älsklings historia är allom bekant.
I mödrar, som kännen igen eder älskling, hvad hafven I ej för sorg i edra hjärtan, för stor skuld på edra samveten!
Huru ofta ären ej just I själfva skulden till dessa skeppsbrutnes andliga och kroppsliga fördärf!
Och I, unga mödrar, som ännu vaggen eder älskling på edra knän, skaken ej edra hufvuden och sägen » hur kan en jnoder vara så svag! » Nej — vakten eder noga, att I ej begån samma svag- het.
Med kärlek och tuktan, märk tuktan, måste dessa edra älsklingar uppfostras, om I viljen, att de skola blifva goda och sanna män- niskor, som vörda och älska eder.
Vakten dem noga, att de aldrig brista i lydnad och san- ning!
Hvad mer, om det svider i skinnet, blott själen ej tager skada!
Hvad mer, om junkern har dålig eller ingen kassa, blott ej njutningslystnad, lättja, sedeslöshet och mycket annat ondt blir grundlagdt i stället för spar- samhet, flit och rena seder!
Därför, I mödrar, I som läggen första grunden, på hvilken skolan, staten, samhället skola bygga: vakten eder och edra älsklingar noga, att I läggen en god grund!
Jun ne.
I kåsösen.
Skiss af Maria Haquin.
| |!
|) l o k t o r n hade nyss gått.
&lt; ?Sy^&gt; Unga frun sjönk ned i kåsösen och intog en bekvämt hvilande ställning.
Hon var egentligen icke sjuk, men hon kände sig så trött, så matt, så underlig, så förvirrad.
Hon lutade det fina, bleka ansiktet mot kudden, slöt ögonen och försjönk i tankar.
Hon hvilade så godt, här var också hen- nes älsklingsplats.
Här hade han och hon suttit så mången skymningsstund och jollrat och lekt som ett par stora, lyckliga barn.
Här sutto de först om bröllopskvällen.
Det var en stund af stilla, ljuf frid för dem båda.
De hade då nått sin längtans mål, de egde hvarandra helt och skulle få vara tillsam- mans alltid, alltid.
D e kände sig så lyck- liga, så märkvärdigt lyckliga, där de sutto lutade mot hvarandra, kind mot kind — men ändå glänste där en tår i brudens öga.
En tår, ja!
Till och med mera än en — hon grät.
Han lutade sig fram och kysste tårarne från hennes kinder.
» Min älskling, min ljufva älskling, hvarför gråta så? » » A c k, Kurt, jag känner mig så allvarligt stämd, det förefaller mig, som skulle jag först efter denna dag begynna det verkliga lifvet.
Jag vet, att där följa nya, stora ansvar vid sidan af den nya, stora lyckan, och jag kän- ner mig så litet skickad att värdigt fylla lif- vets allvarliga kraf. » » Vi skola bistå, stödja och hjälpa hvar- andra. » » Ja, Kurt — och förlåta.
Jag är egent- ligen icke annat än ett bortskämdt barn, det vet du — men jag vill så gärna bli g o d — » Ja, det var hennes rena allvar, hon ville bli god.
Kärleken hade verkligen renat och förädlat hennes vilja och gifvit henne idéer och önskningar, som förut voro henne okända.
Hon var, som hon sade, ett bortskämdt barn.
Det rådde hon då knappast för, ty det var en följd af den uppfostran, hon er- hållit.
Hon var mycket egensinnig, det visste hon, och i hemmet hade hon just ej blifvit tillhållen att beherska denna böjelse.
Men nu — nu förekom det henne, som om hon behöfde och måste bli en ny människa.
Och nu hade de varit gifta i fem må- nader.
Nästan hvarje afton hade de i skymnings- stunden suttit tillsammans i den lilla kåsösen, kuttrande som ett par dufvor.
Det hade allt händt ibland om dagarne, att små tvister hade uppstått, och unga frun hade glömt sig och brusat upp.
Men så hade där alltid blifvit försoningsscener, och om aftonen hade de åter suttit förtroligt tillsam- mans.
Men så hade det kommit en dag, en sorg- lig dag — blott unga frun tänkte därpå, kände hon gråten rycka i ögonlocken.
Hon hade den dagen varit vid mycket retligt hu- mör, hade haft åtskilliga förtretligheter i kö- ket och i några affärer och lade mer än vanligt beslag på mannens tålamod.
Han glömde sig, han också, gaf henne ett ovänligt svar, och snart var tvisten i gång.
Hon kände sig verkligen ond på honom.
Inte begrep han det ringaste, hvad en hus- mor kan ha att utstå med jungfrur och an- nat bråk.
Nej då, inte det minsta!
Så ledsen hade hon aldrig förut sett ho- nom.
Han sade ej mycket, men hvad han yttrade var ord, som liknade » stingande tör- nen ».
Slutligen för att af klippa tvisten tog han sin hatt och gick ut.
Hon hann godt med att ångra sig och uppgöra plan till försoningen, innan han kom tillbaka.
Han kom icke förr än på aftonen och såg äfven då dyster och nedstämd ut.
Hon kände sig så varmt manad att flyga honom i famn och be honom om förlåtelse, ty hon kände, att det var hon, som vållat det hela, men hennes stolthet förbjöd hen- ne det.
Så gingo de där och sågo på hvarandra en stund.
Det var dock han, som veknade först.
Han gick fram till henne, slog armen om hennes lif och sade i mild ton: » Kom nu hit till soffan, så få vi sitta och språkas vid. » Men hen var motsträfvig, hon följde ho nom icke.
Hon hade tänkt sig, att han åtmin- stone skulle komma ödmjukt bedjande — D å satte han sig ensam i kåsösen.
Han for med handen öfver pannan, sänkte ögonen mot golfvet och såg riktigt bedröfvad ut.
För några minuter lutade han ned hufvudet mot kudden — just samma kudde, emot hvilken hennes kind nu hvilade.
Och det var henne ändå så kärt, detta hufvud, som hade hvilat där, att hon ännu i denna stund kysste kud- den, då hon tänkte därpå.
Men den aftonen var det för olyckligt.
Det kom ingen försoning till stånd; slutligen tog mannen ett kallt godnatt och gick in på sitt rum.
Men då var det slut med hennes styrka.
Hon kastade sig ned i den tomma kåsösen, betäckte ansiktet med händerna och började gråta högt.
O, hvad det grämde henne ännu, då hon tänkte på detta!
Nu borrade hon ansiktet djupare in i kud- den och försökte att tänka vidare.
Men hon kände sig så trög och trött, och tankarne antogo så sällsamma former.
Det föreföll henne, som om ban vore borta för alltid.
Han var icke död, men han hade öfvergifvit henne.
Det kändes så gripande, så hj ärtslitande, detta att tänka, att hon inte mer skulle få
1890 IDUN 72 höra den kära stämman eller kyssa de äl- skade läpparne.
Kanske skulle en annan kvinna le mot honom och älska honom och få hans varma, ädla kärlek tillbaka en kvinna som vore bättre och värdigare än den öfvergifna!
Den unga hustrun hade aldrig förr i sitt lif erfarit sådana kval, som hon denna stund kände.
Och hon tyckte likväl, att det skedde henne rätt, ty hon hade icke förtjänat bättre Men tänk ändå, att han skulle vara borta just nu!
Om hon dock fått träffa honom bara en enda gång till!
H o n hade velat luta sitt hufvud intill hans och hviska ho- nom i örat en underbar liten hemlighet — en hemlighet, som ju också rörde honom själf.
Kanske hade den gjort honom glad, kanske hade den bevekt honom att glömma det för- flutna och att förlåta henne allt, allt, och återtaga henne till sitt hjärta!
— — — — — — Det var ju så dok- torn sade!
O, det var så underligt och till- lika så ljuft att tänka därpå, och dock öfver- fölls hon af en bäfvan vid denna tanke.
Och denna bäfvan sällade sig till sorgen öfver att hafva förlorat honom.
* » Min älskling, ack, gråter du i sömnen, » utropade i detta ögonblick en välbekant röst, och innan hon hann öppna ögonen eller svara, kände hon sin mun tillslutas af en varm kyss.
» N u får du inte gråta, älskling; kommer du inte ihåg, hvad doktorn sade? » » Å h — är det sanning, Kurt, är det sannt, att du älskar mig än — — jag har drömt så ohyggligt! » » Min dyra, maka, hädanefter skola vi äl- ska hvarandra mer än någonsin; vår lilla ljufva hemlighet skall ännu fastare förena oss. » » Och du vill förlåta mig sinne och allt annat? » allt mitt egen » Allt, allt, min älskling.
V i måste öm- sesidigt förlåta, älska, hjälpa och stödja hvar- andra.
» Bör den kvinliga äktenskaps- åldern höjas?
j (p7«i omnämde för ett par veckor sedan den IsMr märkliga motion, hr Borg väckt vid nu samlade riksdag angående, äktenskaps- ålderns höjande för kvinnan från 15 till minst 21 år.
V i anföra nu hr Borgs grundliga motivering, hvilken, som vi antaga, bör ega intresse för hvarje svensk kvinna.
Gentemot de sträfvanden till familjebandens upp- lösning och den kristna moralens undergräfvande, som i våra dagar med allt större styrka framträda, är det af nöden, att alla vänner af en rätt fattad sedlighet enigt samverka genom åtgärder, som afse att stärka den på ett fast äktenskap grundade fa- miljen och bereda den för en högre och renare upp- fattning af denna för samhällets bestånd så högvik- tiga institution.
I detta afseende lemnar den moderna lagstiftningen äfven i Sverige rum för en väsentlig anmärkning.
Enligt svensk lag (Giftermålsbalken kap. 1, § 6) gifves nämligen rätt åt kvinna att träda i gifte, redan då hon fyllt 15 år.
Det inses lätt och styrkes dess- utom af all erfarenhet, att en kvinna vid så tidig ålder blott i ytterst sällsynta fall kan vara vuxen att uppbära eller ens medveten om de plikter och det ansvar, som följa med det viktiga steg, hvilket för hela lifvet förenar två människors öden och af- gör öfver deras väl eller ve.
Det kan ej vara en- ligt med en på religiös och sedlig grund hvilande uppfattning af lifvets viktigaste handling att låta den begås af ett barn, hos hvilket man ej ens eger rätt att påräkna förmåga att uppbära dess kroppsliga eller andliga följder.
Det kan här ej ens blifva tal om en förening mellan två fullmogna människor, som af egen fri vilja beslutit dela lifvets lust och nöd.
En femton-, sexton eller sjutton-årig brud kan ju ej rimligen ega de egenskaper, som fordras för att påtaga sig en dylik uppgift.
Men då är också regeln, alt dylika äktenskap äro på förhand uppgjorda af föräldrarna, visserligen i bästa afsikt att bereda sitt barns väl, men med föga eller intet afseende på detta barns egen vilja och mycket ofta med högst fördärfliga följder för hela dess framtida lycka.
Dy- lika merendels på egennyttiga beräkningar grundade förbindelser pläga vanligen icke föra lycka med sig, utan snarare leda till split och kallsinne makarne emellan och o ta nog till skilsmessa.
fast egendom, och som rättvisligen med sådan om- sorg därifrån uteslutit den omyndige — lagen, som med sådan stränghet vakar öfver hans eller hennes egodelar, har lemnat det öppet för den omyndiga kvinnan att allt ifrån sitt femtonde år fritt förfoga öfver sin person och därmed bestämma ej blott om sin egen, utan ock om kommande släktens hela fram- tida välfärd.
Tillkännagivandet angående utgången af prisfrå- gorna IV — VI måste uppskjutas till nästa num- mer, då vi nödgats hänskjuta afgörandet om skrifterna öfver i n r ä t t a n d e t a f e t t h u s - a p o t e k till sakkunnig farmaceutisk auktoritet.
f Med oiäfviga bevis låter sig ock styrkas, att dylika i otid ingångna giften öfva ett högst menligt in- flytande på såväl moderns som af kommans helsa och kroppsliga utbildning.
Sålunda är det utrönt, att dödligheten är mycket större bland kvinnor, som gift sig för tidigt, liksom ock bland deras barn, medan en betydligt högre grad af sundhet och lifs- krat finnes hos de kvinnor, som först vid uppnådd kroppslig och andlig mognad trädt i gifte, äfvensom bland deras afkomma.
Allt detta kan styrkas med en mängd exempel, som blifvit insamlade från alla delar af världen, och som på det mest ovederläggliga sätt lägga i dagen de menliga följder, som i otid ingångna äktenskap medföra för människans kropps- liga och andliga välfärd.
Äfven ekonomiska olägenheter följa därmed.
Då åldersgränsen för kvinnans inträde i äktenskap är sex år lägre än för mannen, så leder detta till, att an- talet af ogifta qvinnor i äktenskapsåldern är långt större än antalet män, ja, stundom öfverstiger detta med mer än hälften.