Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, i afseende på sådane lagbud, som föreskrifva vissa förpiigtelser och stadgad påföljd för uteblifvet iakttagande deraf, jag tror den åsigt böra gälla, att påföljden bör vara sådan, att den verkar till ändamålet, och icke sådan, att den, i anseende till obetydligheten, blir utan all verkan, samt jag tillika anser det vara af aldrahögsta vigt, att domstolars och myndigheters beslut i möjligaste måtto tillförsäkras åtlydnad; så har det icke kunnat undfalla mig, att den påföljd, som nu tinnes, jemlikt 2 § 12 Kap. Rättegångsbalken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 8 April 1849, för uteblifvande från Rätten gällande, är alldeles otillräcklig; ty den part, som vill tredskas, låter visserligen icke af fyra Dalers böter derifrån afhålla sig; och torde på samma vis den för uppropsförsummelse stadgade påföljd af två
Dalers böter jemväl finnas otillräcklig, ehuru visserligen den tredska, som ådagalägges genom uppropsförsummelse, är till natur och följder ojemnförligt mindre klandervärd än den tredska, som yttrar sig i totalt uteblifvande, ett förhållande, som, efter min åsigt, gör oriktig den nu gällande proportionen mellan de olika ansvaren för uppropsförsummelse och uteblifvande.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag derföre vördsamligen föreslå, att de båda första momenterne af 2 § 12Kap. Rättegångs-balken måtte erhålla följande lydelse: »År någon förfallolöst borta, då han ropas af Rätten fram att kära eller svara, bote fyra Daler.
Kommer hvarken kärande eller svarande, å landet innan Häradstingets slut, eller i stad, innan rättegångstim man ute är, bote hvardera från tjugu till etthundra
Daler efter uppsåtet — —»
Pehr Staaff. JW 23.
Angående förbättring af natur a-under hållet för Flottans manskap.
Maj;ts nådiga Proposition angående
Statsverkets tillstånd och behof är med anledning af Rikets Ständers Revisorers anförande derom, att mathållningen vid garnisons-regementena i hufvudstaden, ehuru till födoämnenas beskaffenhet oklanderlig, Bih. till B.
Brot. 1862 och 1863. 11 Sami. 3 A/d. 6 42 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 24. likväl vore till deras qvantitet otillräcklig, samt att icke mer än två mål om dagen bestås manskapet vid något af berörda regementen, föreslagen en tillökning i mathållningsanslaget af 175,000 R:dr.
Rikets Ständers Revisorer hafva förmodligen icke kommit att taga kännedom om och göra anmälan att samma förhållande eger rum med det Kronans manskap, som af Femte Hufvudtitelns anslag åtnjuter natura-underhåll, ty på denna titel är icke någon tillökning i mathållningsanslaget äskad.
Då emellertid rättvisa och billighet synas fordra, att den sorn står på post i Carlskrona blir lika väl mättad med den som postar i Stockholm, att den som hela dagen går i släparbete på ett varf, ej får klenare föda, än den som håller vakt vid en dörr, med ett ord, att all Kronans gemenskap lika omhuldas, får jag vördsamt föreslå att samma förbättring i natura-underhåll, som Rikets Ständer kunna finna sig föranlåtne tillägga Arméns manskap, äfven måtte beviljas Flottans.
Gustaf Carl Witt. JW *4.
Om intagande t blifvande Bevillningsförordning af det stadgande, ali pensioner eller gratialer icke beräknas såsom beskattningsbar Inkomst, Då under sednare år en snart sagdt allmän lönetillökning för Embets- och Tjenstemän m. fl. blifvit beviljad, hufvudsakligen ur den anledning, att lifsförnödenheterna stegrats i pris, så har deremot ett motsatt förhållande egt rum med de pensionärer, som afgått ur tjensten före lönetillökningen.
Dessa, som uppoffrat sina bästa krafter i Statens tjenst och nu på äldre dagar erfara samma olägenhet af lifsmedlens dyrhet, som lönetagarne, hafva icke blifvit ihogkonme med någon förhöjning i inkomst, utan i stället mistat något af det de förut hade.
Genom den vid 1859—1860 års riksdag antagna Bevillnings-stadga har det blifvit bestämdt, att äfven pensioner och gratialer, som innehafvas af personer, hvilkas årliga inkomst uppgår till 400 R:dr
Rmt eller deröfver, äro underkastade bevillningsafgift, ehuru dessförinnan alla pensionärer, som sjelfve bidragit till sina pensioner, varit från sådan afgift befriade.
Det är dels ur detta skäl, dels derför att pensioner och gratialer i allmänhet, ehvad de äro af Staten skänkta eller genom egen omtanka och sparsamhet förvärfvade, kunna anses som ett slags för behofvets stund afsedda undsättningsmedel, jag vågar vördsamt föreslå, att i den Bevillnings-förordning, som innevarande riksdag fastställes, mätte iakttagas, att såsom beskattbar inkomst icke beräknas pensioner eller gratialer.
Gustaf Carl Witt.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 25. 43 Af Herr Wi tt i Om eftergift till förmån för Ronneby köping af dana-nr efter derstädes aflidna enkan Anna Christina Löfgren.
Efter en år 1860, den 5 Juli, i Ronneby köping afliden enka Anna Christina Löfgren har ett dana-arf, stort 486
R:dr 33 öre Riksmynt, utfallit, hvilket jag vördsamt föreslår måtte tillfalla köpingen, för att dermed i någon ringa män lindra de högst betydliga kommunalafgifterna derstädes.
Utom det att uttaxeringen till Fattigvården årligen uppgår till omkring 2.600
R:dr, har köpingen för närvarande utgifter, dels till ett nytt skolhus för elementar-läroverket, som kommer att kosta minst 12,000 R:dr, dels till flera andra kommunala behof.
De handlingar, som visa dana-arfvets tillvaro och storlek, bifogas här med vördsam begäran att efter deras begagnande återfå dem Remiss till vederbörligt Utskott begäres vördsamligen.
Gustaf Carl Witt. JW Af Herr SöHMeiiUS:
Angående vissa ändringar och lill i gg i gälland•
Skolsladga.
Då Kongl. Skol-stadgan af den 14 Aug. 1856 knappast varit tillämpad ett år, förrän Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t anhöllo att en Kommitté måtte nedsättas för att revidera densamma, så vågar jag ödmjukast föreslå att samma mesure måtte vidtagas med den nu gällande, som varit tillämpad i tre år och är behäftad med samina svära fel och brister, som den af år 1856.
Afven den vande skolmannen har svårt att tinna någon väsendtlig skilnad emellan dessa bada författningar.
Det största och väsendtligaste felet i 1856 års Skol-stadga var det hopade antal ämnen, som samtidigt skulle läsas; detta fel står ännu qvar i 1859 års Stadga.
Kastar man en blick på de fordringar, nu gällande Skol-lag uppställer, så finner man att i de högre klasserna skall ynglingen samtidigt läsa:
Kristendom, omfattande katekes, dogmatik, kyrkohistoria, nya testamentet pa grundspråket; Modersmålet; Latin; Grekiska: 44 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 26.
Franska; Tyska; Matematik; Naturvetenskap (Botanik, Zoologi, Fysik och Kemi); Historia och Geografi; Filosofisk Propedeutik (Psykologi och Logik); Hebreiska < Dessa ämnen äro visserligen fria, men för fullständig studentexamen behöfves Engelska j det förra, och det sednare vilja nu för tiden alla ynglingar lära' sig, Utom dessa 12 läroämnen fordras, att ynglingen skall så noga och omständligt studera de flesta språken, att han kan skrifva dem.
Nu frågas: hvilken fullvnxen menniska skulle kunna stå ut med att samtidigt studera en sådan massa olika ämnen, utan att blifva både till kropp och själ förderfvad?
Och dock fordrar man ett sådant arbete af ynglingen, hvars kropps- och själskrafter just äro ännu stadda i utveckling, och hvilka, omsorgsfullt vårdade och öfvade, kunna komma att bära de herrligaste frukter, men hvilka genom ett onaturligt och öfveransträngande arbete brytas och förderfvas.
Det är hemskt att se mången yngling, med redlig flit och goda anlag, blifva allt slappare och svagare, ju längre han hunnit arbeta sig upp i skolan, utan att tala om dem. som, för att icke sätta lifvet till, tagas ur skolan.
Uttröttad genom hemarbetet kommer ynglingen trött i skolan, der han icke förmå1- hålla uppmärksamheten tillräckligt spänd pä det myckna, läraren alltid har att säga lärjungen.
Lärarens både krafter och tålamod blifva härigenom ständigt satta på svåra prof, nemligen att ideligen behöfva säga detsamma omigen, utan att vinna sin afsigt.
Den svåraste uppgift, en lärare nu har. är också att veta, när han med rätta kan och bör tillrättavisa en yngling, ifall denne icke kan nöjaktigt redogöra för sin lexa.
Har lättja varit orsak härtill, så är det högst nödvändigt, att lärjungen tillrättavises, men har han deremot användt så mycken tid hans krafter medgifva och ändå icke förmått draga fram det tunga lasset, så verkar tillrättavisningen i högsta grad menligt, och dock fruktar jag för att under nuvarande förhållanden dagligen många sådana misstag begås.
Följden af detta oefterrättlighetstillstånd, ifall det länge skall fortfara, mäste blifva, att skollärarne tvingas att sköta sin tjenst så, som mången tjenst kan skötas, nemligen att man infinner sig och går när klockan slår, mea örn något verkligt dugligt blifver uträttadt eller ej, dermed är ej så noga.
Den yngling åter, sorn icke särdeles anstränger sig, infinner sig dagligen i skolan, utan att kunna redogöra för sina pensa, hvilket förhållande lätteligen urartar till ett fel af svåraste art, nemligen lättja och oordentlighet, och dennes hederskänsla, dagligen sårad genom anmärkningar, förslöas och slutligen forstöres.
Väl hafva vi skolman fått oss särskildt ålagdt, att icke öfveranstränga skolynglingarne, och vi hafva också försökt att efterkomma denna befallning, men vi hafva funnit det omöjligt, så länge det är oföiändradt, som utgör grunden till det onda.
Likaledes hafva frågor ställts på oss, huru lång tid ynglingarne behöfva för öfverläsningen i hemmet samt för författandet af hemtemata; men dessa frågor äro af den art, att de icke kunna besvaras, åtminstone icke så, att deraf kan dragas något säkert resultat.
Ty på samma pensum, som den flitige och samvetsgranne ynglingen använder 2 timmar, använder den slarfvige kanske icke 1 timma, och på samma sätt behandlas hemtemat.
Att äfven de olika anlagen härvidlag spela en vigtig rol, inses lätt.
Att saken icke hjelpes, utan snarare förvärras genom att hålla ynglingen längre qvar i skolan, derpå hafva vi haft många exempel vid våra läroverk, och det ligger också i sakens natur, Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JS/f 26.
45 att härigenom ingen hjelp vinnes; ty ju längre man håller på med att plåga en menniska, desto sämre måste hon blifva.
Det samtidiga mångläseriet och det dagliga öfveransträngande arbetet måste bort, om hjelp skall vinnas.
Då man klagar öfver de stora fordringarne. får man vanligtvis till svar: ja, men i Tyskland äro fordringarne ännu större.
Denna uppgift är icke sann i sin helhet, ty det är endast i några få ämnen det så förhåller sig.
Och af hvad skäl böra Tyskarne framställas såsom mönster för oss?
Bättre tror jag det vara att vi förblifva Svenskar och försöka uppfostra vår ungdom till ett lefnadsfriskt, kraftigt och praktiskt folk, ty sådant behöfver det gamla Sverige.
Man har ock redan både i vårt grannrike
Danmark och i sjelfva mönsterlandet Tyskland höjt starka stämmor mot de öfverdrifna fordringarne, och särskildt vill jag hos hvar och en, sorn nitälskar för vår ungdom och dess uppfostran, rekommendera till noga genomläsande en uppsats om Sundliedsplein og Skolerne af Professor Doktor E. Horneman, Köpenhamn 1861.
Lika vigtigt, och angeläget det är att tidigt vänja barnet vid arbete och ordning, lika vigtigt, ja vigtigare är det att icke genom öfveransträngning förderfva vår ungdom.
Ty val är det sannt, att fåfäng gä lärer mycket ondt, men ynglingen, kommen tili eftertanke, kan dock, om krafterna äro oförsvagade, åtminstone i någon mån återtaga det försummade, men icke så den, hvars krafter äro brutna; och jag tror också att vi ej alldeles böra glömma bort, att ungdomen är glädjens tid.
Vid ordnandet af undervisningen vid de offentliga läroverken måste hänsyn hufvudsakligast tagas till den stora massan, som besöker läroverket, och ej till den enskilde.
Häri skiljer sig hufvudsakligen den offentliga undervisningen ifrån den enskilda.
Och vid uppgörandet af en läseordning för elementar-läroverken tror jag, att man bör gå tillväga annorlunda än hittills, då man först uppställt en massa fordringar, utan att se efter, om det finnes tillräcklig tid till det myckna arbetet, som man fordrar.
Enligt min tanke bör man först göra sig reda för, huru många timmar om dagen man kan rimligtvis fordra, att barnet och ynglingen skall arbeta efter bestämd föreskrift, samt först sedan denna fråga blifvit besvarad samt äfven den frågan, vid hvilken ålder ynglingen i allmänhet bör lemna skolan, så böra fordringarne i de olika ämnena bestämmas, lämpade efter den tid man har att åt dem egna, och i detta hänseende bör Skol-lagen icke såsom nn uppställa ett maximum, utan ett minimum af fordringar, aldrig förgätande den gamla regeln:
Non midia sed multum.
Tiden för ynglingeqs vistande i skolan tror jag bör i allmänhet icke räcka öfver det 18:de året, och om derföre barnet såsom nu får inträde vid 9 års åldei', bör skoltiden beräknas till 9 är, och dessa fördelas på 9 ett-åriga klasser.
Om vidare det lagstadgande bibehålles, som medgifver ett qvarstannande af till och 2 år i hvarje klass, så kan ingen, äfven med mindre goda anlag, klaga öfver att han fått sig för iiten tid inrymd.
Barnet, hvars ålder jag räknar fran 9.de till 13:de äret, bör ej åläggas iner än högst 8 å 9 timmars arbete, och ynglingen, från 13 - 18:de året, icke mera än 9- 12 timmars om dagen; ty barnet bör sofva minst 10 timmar och ynglingen minst 8 timmar, och sedan är icke förmycken tid öfrig till lekar och studier, valda efter eget behag, saker, som nu för tiden alltför litet päaktas och som dock äro af största vigt och betydelse.
Innan jag går att framlägga mitt förslag till ändringar och bestämningar i vår nu gällande Skol-stadga, anser jag det vara nödigt att förutskicka några ord om Latinet, ty på dess placerande inom vårt elementar-läroverk beror, om vi skola förblifva i vår närvarande beklagansvärda ställning, eller vi skola kunna motse bättre dagar. 46 Motioner i Borgare-Ståndet ? 862. JW 26.
Utan att underskatta latinets stora vigt och betydelse såsom undervisningsämne vid ett grundligt och allvarligt språkstudium och utan att biträda deras mening, som vilja förlägga detta ämne utanför elementar-iäroverket, och som yrka, att det kan vara tidsnog att börja med detta språk vid universitetet, kan jag å andra sidan ej gå in på deras åsigt, som påstå, att man icke kan lära sig hvarken modersmålet eller de andra i skolan förekommande lefvande språken, utan att hafva börjat med latinet.
Att en tid funnits, då det var nödvändigt att börja språkundervisningen med latin, veta vi alla, men att den tiden redan är förbi, derom tror jag att de flesta skolman äro ense.
Modersmålet är numera utan tvifvel det språk, hvarmed grunden bör läggas till språkstudiet.
Visserligen har studiet af modersmålet både vid skolan och universitetet varit så försummadt, att man i sanning bör blygas deröfver, men en bättre tid har äfven i detta hänseende inträdt.
Man har redan länge nog vid de publika läroverken sysselsatt sig med undervisning i modersmålet, tyska, franska och engelska, för att blifva förvissad om, att det går ganska bra för sig att bibringa gossen en redig och klar grammatikalisk insigt, utan att hafva börjat med latinet.
Man har derföre också börjat draga i tvifvel den länge sorn en trosartikel antagna satsen, att latinets och grekiskans förträfflighet såsom mönsterspråk vid undervisningen, bland annat, skulle ligga i dessa språks rikedom pä former och ändelser.
Länge har jag tviflat härpå ochanser det numera för en fördom, som räknar sina anor från förflutna sekler.
Då det är fråga om att uppfostra och undervisa barn i och för !9:de seklet, så tror jag det vara rättare och ändamålsenligare att låta dem börja med språk, som brukas i 19:de seklet, än med sådana, som upphört för sekler sedan att vara språk i ordets egentliga mening, och stå qvar endast som monumenter, jag medger gerna, som herrliga monumenter öfver de utmärktaste folk på sin tid.
Att ett språks förträfflighet skulle ligga deri, att det är rikt på ändelser, tviflar jag på.
Hvarför har vårt modersmål och alla de andra civiliserade folkens tungomål under tidernas lopp allt mer och mer befriat sig frän denna tunga och oviga rustning?
Svaret behöfver ej sökas långt borta.
Genom blotta ändelser kunna inga tankens nyanseringar så klart och fullkomligt uttryckas, att icke för detta ändamål andra språkliga hjelpmedel torde behöfva anlitas.
Förmågan att alstra nya ord, rikedomen på fraser och mångfalden och omvexlingen i konstruktionssätt äro vida högre egenskaper hos ett språk.
Kortligen, genom ord blir uttrycket klarare och bestämdare än genom ändelser t
Emedan tiden är det dyrbaraste ynglingen eger, vill jag att den icke onödigt skall för latinets skull förspillas, utan latinet insattes på den plats i skolan, der ynglingen kan draga verklig nytta af dess studerande, utan att detta behöfver ske på de andra läroämnenas bekostnad.
Såsom det nu tillgår, då man insatt latinet redan i 3:dje klassen, lärer man sig hvarken latin, och knappast något annat heller, åtminstone icke så mycket latin, som motsvarar den långa tid, som härpå användes.
Deremot har man rik erfarenhet på att, om man låter en yngling vid 14 års ålder börja med de gamla språken och allvarligt studera dem till det 18;de året, han under dessa 4 år vinner en mycket säkrare och fullständigare insigt i dessa språk, än den, som i hop med en massa andra ämnen studerat de gamla språken ifrån skolans lägsta, klasser, hvadan jag ock tror att enda sättet att rädda de klassiska språkens studium är att åt dem upplåta de 4 sista och bästa åren af ynglingens skoltid.
För att, visa huru stor vigt, jag lägger på insigt i Latin och Grekiska, vili jag nämna, att, enligt min åsigt, ingen skulle fä anställas som ordinarie Språklärare, med mindre han hade genom aflagda prof vid universitetet visat sig ega godkända insigter i Latin och Grekiska, och jag går så långt, att nästan alla elementarläroverks- och universitets-lärare borde ega dessa insigter.
JV& 26. 47
I nu gällande Skol-stadga, likasom i den af år 1856, saknas en högst väsendtlig sak, nemligen en sådan bestämning vid läroverkens klassificering, att hvarje klass af läroverk representerade i någon mån en på de olika studierna afslutad undervisning.
I våra städer finnas pedagogier, 2, 3, 5 och 7-klassiga elementarläroverk.
Att pedagogierna och de "2-klassiga läroverken äro otillräckliga för att bibringa någon som helst undervisning, tillräcklig för någon samhällsklass, som bör höja sig något öfver den bildning, som meddelas i folkskolan, lider väl icke tvifvel.
Att åter sända bort 10- eller 11-åringen från föräldrahemmet, då Staten inrättat en skola i fädernestaden, är orimligt.
1 hvarje skola, äfven den minsta, bör, enligt min mening, undervisning meddela^ i till och med 3;dje-klassens kurs, men derföre icke sagt att i dessa skolor skola finnas 3 lärare.
Då jag nu öfvergår till framställningen af de förändringar och tillägg i nu gällande Skol-stadga, som jag anser vara nödvändiga, får jag på förhand tillkännagifva att det endast kan blifva fråga om hufvudsaker, och att jag vid frågans behandling i Utskottet och Ståndet får närmare utveckla ämnet samt redogöra för detaljerna.
Förslag till ändringar och tillägg i nu gällande Skol-stadga. l:o.
Alla Sveriges städer skola ega elementar-läroverk; 2:o.
Elementar-läroverken delas i 3 grupper: a) sådana i hvilka undervisning meddelas i till och med 3:dje klassens kurser; b) 5-klassiga; c) 9-klassiga eller fullständiga, — alla klasser skola vara ett-åriga. — 3:o.
Antalet lärare vid de olika läroverken bestämmes efter lärjungarnes antal.
I de 5 lägre klasserna få högst 25 a 30 gossar finnas i hvarje lexlag och i de 4 högre klasserna högst 15 ä 20. 4:o.
Vid de läroverk, der undervisning meddelas endast i till och med 3:dje klassens kurser, bör ej mera än 1 lärare vara anställd, såvida ej lärjungarnes antal öfverstiger 30.
Skulle denne lärare få något flera undervisningstimmar än lärarne i allmänhet, bör han härför uppbära särskildt arfvode, som längre fram skall föreslås.
Dessa lägste elementar-läroverk förläggas i vära mindre städer, der ringare näringar och inskränktare handel äro de egentliga förvärfskällorna.
De 5-klassiga förläggas i de städer, der handel eller manufakturer vunnit någon högre utveckling, utan att folkmängden eller andra vigtiga omständigheter berättiga till ett fullständigt elementar läroverk.
Från de 5-klassiga läroverken böra ynglingarne kunna utgå väl förberedda till handel, näringar, tillämpningsskolor m. m. 5;o.
Skolan delas i 2:ne liufvudafdelningar: l:a afdelningen innefattar 1 5-klasserna; 2:a afdelningen innefattar 6—9-klasserna. 6.o.
1 första afdelningen meddelas gemensam undervisning ät alla disciplarne och endast i sådana ämnen, som tillhöra allmän bildning, d. ä. uti kristendom, modersmålet, Tyska, Engelska, Franska, Historia och Geografi, Matematik, Naturvetenskap, Välskrifning och Teckning.
I andra afdelningen, i hvars lista klass (eller den ö:te) de båda bildningslinierna dela sig, blifva hufvudämnena för den klassiska linien .Latin, Grekiska och Matematik, och för den reala linien Lefvande språk, Matematik och Naturvetenskap.
På det att de ämnen, som varit föremål för undervisning i de 5 nedre klasserna icke skulle bortglömmas, borde hvar 4:de vecka i månaden ensamt åt dessa användas.
När undervisningen i Latin börjar först i 6:e klass, kan dispens från Grekiskan lättare medgifvas. 48 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 26. 7:o.
Från undervisningsämnena uteslutas Hebreiska, Filosofi och Dogmatik, såsom icke, tillhörande elementar-läroverken.
Dock borde, såsom nu, den yngling, som sådant åstundar, få njuta fri undervisning i Hebreiskan, på andra timmar likväl än de allmänna lärotimmarne. 8:o.
På klassiska linien skola skriföfningar företagas endast i moderspråket och latin, i de andra spsåken blott talöfningar eller extemporalier.
På reala linien skriföfningar likaledes i modersmålet och ett främmande språk, efter eget val, och endast talöfningar eller extemporalier i de 2:ne andra. 9.0.
I de 5 nedre klasserna bör ungdomen undervisas 5 timmar i skolan, hafva 2 exercitietimmar och 1 å 2 öfverläsningstimmar i hemmet dagligen; i de 4 öfre klasserna böra uppläsnings- och undervisnings-timmarna i skolan ej vara flera än 4, hvartill fordras minst 7 öfverläsningstimmar och om dertill komma 2 exercitietimmar dagligen samt den tid, som behöfves för utarbetande af hemtemata, så hafva äfven dessa ynglingar ej fått för litet att göra. libo.
För reala linien bör skolundervisningen kunna fä afslutas med 8:de klassen, emedan de, som ämna sig åt de praktiska yrkena, ej gerna kunna stanna i skolorna längre än till 17:de året. lim.
Då man talar om läroverk, är det visserligen i sin ordning att man mest tänker på lärjungarne, men man får icke helt och hållet glömma bort lärarne.
Fordrar man för mycket arbete af lärarne, så förstör man läroverket.
Nu, mera än tillförene, är det af vigt att i detta hänseende vara försigtig.
Förr voro lärareplatserna vid elementar-läroverket att anse blott som öfvergångspiatser, nu äro de tjenster för lifvet.
Fordrar man, såsom vår nu gällande Skol-lag gör, 28 ä 32 timmars tjenstgöring i veckan och dessutom korrigerande af ett betydligt antal scripta, så härda lärarne ut möjligtvis 9 a 10 år, men under de återstående 20 åren blifva de först ointresserade för sitt kall, sedan uttröttade och slutligen invalider, och hela vårt elementar-läroverk i en icke svårberäkneiig framtid en invalidanstalt.
En lärare behöfver dessutom tid och ledighet att idka egna studier, om han skall kunna motsvara de anspråk, man med rätta bör hafva på en duglig lärare, och skall någonsin vårt land kunna få tjenliga läroböcker och någon enhet i denna väg ernås, så skola de författas af insigtsfulle och praktiske lärare, men för att kunna fullgöra detta i sanning ej lätta arbete, bör läraren vara vid friska krafter, och ej af ett öfveransträngande arbete i skolan utsliten eller af näringsomsorger nedtryckt.
Med anledning häraf får jag föreslå:
Att ingen skollärare bör hafva mer än 20 å 24 undervisningstimmar i veckan. 12:o.
Lärarnes lönevilkor hafva visserligen under sednare åren, som det tycks, blifvit betydligt förbättrade, men äro dock för Adjunkter och Kolleger ännu så obetydliga, att erfarenheten visat, det man ej alltid kan erhålla fullt dugliga personer för dessa mödosamma och ansvarsfulla platser.
Ser man närmare på saken, så är herrliglieten ej så stor.