Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häraf ansåge jag vidare följa, att Häradsrättens ordförande, som för beviljande af den lagfart, klaganden sökte, fordrat, att det företedda testamentet skulle vara med stämpel belagdt, oriktigt förfarit, enär bemälde testamentstagare, äfven om han skolat för testamentet, i dess helhet eller till någon del, erlägga bevillning, hvarifrån nyssanförda § i Bevillningsförordningen likväl uttryckligen honom befriade, icke bordt en sådan bevillning i stämpladt papper vid lagfartens sökande utgöra; och då jag således funne klaganden berättigad att återbekomma det belopp, han nödgats i stämpelpapper utgifva, men han ej i vidsträcktare mån äskat min embetsåtgärd, förklarade jag mig låta saken bero dervid, att jag uppdrog åt Advokatfiskals-embetet att, genom anställande af åtal inför Kongl.
Hofrätten emot merbemälde
Domhafvande, söka få hans öfverklagade förfarande ogilladt, eller igenom annan på Advokatfiskals-embetets beroende, lämplig åtgärd, bereda klaganden ersättning för den skada honom tillskyndats.
På Advokatfiskals-embetets i detta mål förda talan meddelade Kongl. Hofrätten den 13
Maj 1863 utslag och yttrade: att, som, jemlikt 7 § i ofvanåberopade Kongl. Kungörelse, Bruksidkaren B. icke varit pligtig att i fråga varande testamentshandling med stämpel belägga, och Häradsrättens ordförande således i anmärkta hänseendet ej rätteligen förfarit, Kongl.
Hofrätten alltså funne skäligt förklara B. berättigad att återbekomma ofvanberörda till Kongl.
Hofrätten insända kontrollstämplar, hvarom B. ägde att hos Advokatfiskals-embetet sig anmäla.
Ehuru jag ansett, att det bordt åläggas den felande domaren, då han tillika varit den, som stämpelpapperet till klaganden försålt, att till denne sistnämnde återbära i reda penningar det belopp, han för sagda ändamål af klaganden emottagit, har jag likväl, sedan klaganden förklarat, att han med Kongl. Hofrättens utslag åtnöjdes, låtit dervid bero.
Deremot har Domhafvanden anfört underdåniga besvär, men, genom nådigt utslag den 19 Januari innevarande år, förklarade Kongl. Maj:t skäl icke vara anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens utslag. 71 Vid det besök, jag under embetsresa gjorde å Länscellfängelset i Örebro den 3 Juli 1863, erfor jag, att en der förvarad qvinna från Örebro härad, häktad såsom misstänkt för barnamord, inkommit till fängelset den 1 Juni och ännu icke varit till ransakning instäld.
Af anteckningar i Landskansliets diarier inhämtade jag sedermera, att Konungens Befallningshafvande under den 1 Juni anmodat domhafvanden att med bemälda qvinna anställa ransakning; och att den 17 Juni lill Landskansliet inkommit och påföljande dag till
Domhafvanden afsändts ett från vederbörande Provincialläkare af Konungens Befallningshafvande infordradt utlåtande angående samma qvinna.
1 det rörande nämnda dröjsmål från Domhafvanden infordrade och afgifna yttrande anfördes att, då ovisst varit, huruvida merbemälda qvinna födt barn, till och med om hon varit hafvande, och Konungens Befallningshafvande tillkännagifvit, att Provmcialläkaren blifvit anmodad att deröfver afgifva utlåtande, Domhafvanden ansett med ransakningen böra anstå, intilldess ett så beskaffadt utlåtande erhållits; att berörda utlåtande, enligt hvilket qvinnan förklarades aldrig hafva födt fullgånget foster, den 20 Juni kommit Domhafvanden tillhanda; samt att han derefter genast utsatt ransakningen till den 4 Juli, och således inom tre veckor efter det
Domhafvanden genom läkarens utlåtande »kommit i tillfälle dertill;» ty att hålla ransakning om barnamord, utan att veta, om den föregifna modren födt barn eller ens vant hafvande, skulle, enligt Domhafvandens förmenande, varit ändamålslöst; varande derjemte andra förrättningar åberopade såsom hinder för den i fråga varande ransaknmgens hållande.
Med erinran, hufvudsakligen, att Kongl. Förordningen den 10 April 1810 nogsamt antyder tiden, från hvilken de der omförmälda tre veckor böra räknas, nemligen, från den dag, då domaren emottager underrättelse om ett till hans åtgärd hörande brottmål, hvari någon person är häktad; att i förevarande fall ovissheten, om den häktade vore skyldig till det brott, för hvilket hon misstänktes, bordt mana domaren att snarare påskynda än försena ransakningen, på det att häktningsåtgärdens laglighet måtte blifva pröfvad, och en möjligen oskyldig persons fängelsetid icke förlängas; samt att nyssberörda nådiga Förordning visade, huru förfaras borde, derest andra förrättningar lade hinder för ransakningens företagande inom stadgad tid; uppdrog jag åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att mot Domhafvanden anställa och utföra laga åtal.
Sedan skriftvexlingen i det sålunda anhängiggjorda målet försiggått, meddelade Kongl. Hofrätten utslag den 23 December 1863 och yttrade, att som Domhafvanden, hvilken erkänt, att han den 3 Juni 1863, genom Konungens Befallningshafvandes skrifvelse den 1 i samma månad, erhållit underrättelse derom, att ofvanomförmälda qvinna blifvit häktad under afbidan af ransakning vid örebro Häradsrätt, jemlikt Kongl. Förordningen den 10 April 1810, ålegat att inom tre veckor, eller, enär den 24 Juni varit helgedag, sist den 23 i samma månad med den häktade företaga undersökning, eller ock, i händelse han haft laga hinder, sådant genast, efter undfående af nyssnämnda underrättelse, för Kongl. Hofrätten anmäla, men Domhafvanden i 72 så måtto denna sin skyldighet eftersatt, att han först till den 4 påföljande Juli föranstaltat om ransakning med den häktade, hvilken till följd deraf kommit att i häkte qvarhållas Elfva dagar längre, än vederbordt; alltså, och utan afseende å hvad Domhafvanden till sitt ursäktande förevändt, pröfvade, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, Kongl.
Hofrätten rättvist, det skulle
Dombafvanden, för hvad honom i målet till last läge, böta Femtio daler Silfvermynt med Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kongl. Majit och Kronan, Örebro Härad och Advokatfiskalen i Kongl.
Hofrätten; dock att den andel i Häradets lott i dessa böter, som, enligt lag, tillkornme Domhafvanden, i stället skulle tillfalla Örebro läns lazarett; hvarjemte
Domhafvanden förpligtades att ej mindre godtgöra den häktade, för det hon Elfva dagar obehörigen varit i häkte qvarhållen, med i sådant afseende fordrade Fem Riksdaler 60 öre, än äfven ersätta Kongl.
Majit och Kronan kostnaden för hennes underhåll i häktet under nämnda tid, enligt vederbörandes uträkning, med Två Riksdaler 99* öre.
Vid den granskning, jag under sistlidne års embetsresa anstälde uti Rådstufvurättens i Kongsbacka archiv, befanns, att i 1863 års dombok, nummerföljden på de uppsatta målen slutade med M 102, för den 11 Juli — i 1854 års dombok de uppsatta målen och ternerna voro nummerade endast till och med J[s. 4, för den 30 Januari, — i 1855 års dombok, nummerföljden å de uppsatta målen icke sträckte sig längre, än lill och med Jits 37, för den 14 Mars, -— i 1858 års dombok, målens fullständiga uppsättning slutade den 6 September, med M 119, — och i 1860 års dombok, icke något mål blifvit uppsatt efter Jtä. 187, för den 19 November.
Sedan jag för berörda bristers afhjelpande medgifvit Borgmästaren begärdt anstånd, men vid den dervid utsatta tidens förlopp, sådant bevis öfver arbetets fullgörande, hvarom öfverenskommet var, icke blifvit till mig insändt, fann jag mig af nämnda orsak, och af den omständighet, att
Borgmästaren för likartad försummelse varit af en min företrädare i embetet tilltalad, föranlåten att förordna om åtal, i sammanhang hvarmed föreläggande af lämplig tid och äfventyr för det eftersatta arbetets fullgörande borde utverkas.
Under åtalets behandling i Kongl. Göta Hofrätt inkom till mig bevis om de anmärkta bristernas verkstälda komplettering, hvilket jag genom Advokatfiskals-embetet lät ingifva till bemälde Kongl. Hofrätt, som derefter den 22 Mars innevarande år, meddelade utslag och pröfvade rättvist, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, döma Borgmästaren, hvilken blifvit af Kongl.
Hofrätten den 10
Maj 1854 fäld att för likartad försumlighet, som den åtalade, böta Tjugufem Riksdaler Banko, att för nu erkända förseelsen plikta Femtio Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Kongs - 73 Kongsbacka stad och Advokatfiskals-embelet; skolande den del af slädens lott i [löterna, som, enligt 32 kap. 3 § Rättegångsbalken, belöpte sig på Borgmästaren, likmätigt Kongl. Brefvet den 20 Oktober 1790, tillfalla Lazarettet i Hallands län.
Delta utslag är af mig icke öfverklagadt.
Genom förbiseende af stadgandet lili 75 § i Kongl. Förordningen om mord, dråp och annan misshandel den 29 Januari 4801, alt de böter, som enligt berörda Kongl. Förordning ådömas, skola, vid bristande tillgång till deras" gäldande, förvandlas till fängelse vid vallen och bröd, motsvarande en tredjedel af bötesbeloppet, hade Rådstugurätten i Söderhamn ålagt en person dylikt fängelse sju dagar längre, än vederbordt.
Efter anstäldt åtal, har Kongl. Svea Hofrätt genom utslag den 13 April innevarande år dömt Rådstufvurältens ledamöter, som i beslutet om nämnda bötesförvandling deltagit, att, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta, hvar för sis.
Femton Daler Silfvermynt med Sju Riksdaler 50 öre Riksmynt, samt alt ersätta Kongl.
Majit och Kronan kostnaden för fångens underhåll nämnda sju dagar; men Advokatfiskals-embetets vilkorlig;» yrkande om godlgörelse till den straffade för hans lidande ansågs icke erfordra pröfning, enär denne, om hvars vistelseort kännedom saknades, sjelf icke framställt något dylikt påstående.
Med detta utslag har jag åtnöjts.
Härmed afslular jag redogörelsen för anstälda åtal.
Bland dem saknas eli, nnhängiggjordt emot Kongl.
Generaltullstyrelsen och af Kongl.
Hofrätten redan afdömdt, hvilket alltså kunnat här inlagas; men emedan jag, rörande en af de väsendtligaste anmärkningspunkterna. genom underdåniga besvär sökt ändring i Kongl. Hofrättens utslag, har jag ansett lämpligast att uppskjuta redovisningen för detta åtal, intilldess Kongl. Majlis nådiga utslag fallit, på det att saken må kunna i ett sammanhang fullständigt framställas.
En skriftvexling, som jag fört med en tillförordnad domare, har jag ansett här förtjena plats, ehuru den icke ledt till åtal.
Deri afhandlas nemligen den icke ovigtiga frågan huruvida, enligt våra gällande lagar, en förbrytare för itererad förbrytelse kan jå lindrigare straff, än lian, derest föi bnjtelsen varit första resan begången, skolat erhålla, endast derföre, alt böterna för första resan al' samma förbi yiclse icke voro till fullo erlagda, när den förnyade förbrytelsen skulle bedömas.
10 74 Händelsen var den, alt under fånglistgranskningen anmärktes, alt de böter, som, förutom ulskänkningsafgdt, voro för oloflig minuthandel med bränvin oell utskänkningsvis fortsatt bränvmsförsäljning en person ädömda, utgörande, tillhopa med böter för sabbatsbrott, Nitiolein Riksdaler Riksmynt, blifvit, under åbero pande af 5 kap 4 § Slraflbalken, såsom detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, samt Kongl. Förordningarna (Kongl. Brefven?) den 5 Februari 17(58, den 27 Oktober 1820 och den 21 December 1857, förvandlade att afijenas med Tjugotre dagars fängelse vid valten och bröd, ehuru nämnda bötes belopp, i mynt, spm, enligt den i löi berörda 18 4 I års Kongl.
Förordning stadgade tarilF, varit tillräckligt att medföra Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd.
Häradsrättens utslag infordrades.
Det befanns vara gifvet under vintertinget den 27 April 18(50 och innehöll, utom hvad här ofvan är anförd!, alt den sak faldo vid 1859 års vinterfjng var dömd att böta för sabbatsbrott, Fern Riksdaler, för bränvinsulskänkning å helgedag, Treliofem Riksdaler, och, för fortsatt utskänkning å söcknedag, Tjugu Riksdaler, tillhopa Sextio Riksdaler, förutom utskänkningsalgift, varande dessa böter förvandlade lill Tjugusju dagars fängelse vid valten och bröd; att, utom ulskänkningsalgiflen, den 5 Augusti 1859 Ti el io Riksdaler af dessa böter mflu O t,' ' tit; samt alt de här ofvan först omlörmälda bötesbelopp blifvit ådpmda for dels minuthandel med bränvin, utöfvad under liden löre Augusti månad 1859. dels ock för utskänkning senare på hösten nämnda år.
På min framstälda fråga om grunderna för den i Häradsrättens förrberörda utslag den 27 April 1860 stadgade bötesförvandhng, den jag ansåge i förhållande tili böternas belopp bordt leda till bestämmande af Tjugoåtta, i stället för Tjugutre dagars fäng"lse vid vatten och bröd, genmälde den tilllörordnade
Domhafvanden. som för detta utslag borde svara, att då den tilltalade personen skulle saklallas för den förnyade olofliga bränvmsförsäljning, hvarför han vid 1860 års vinterling var under tilltal, och vederbörande hos Häradsrätten anmälde, att samma person eilagt blott en del af det honom för likartad förbrytelse förut ädömda bötesbelopp, det hade synts Domhafvanden, att, jemlikt 5 och 6 §§ i Kongl.
Förordningen angående sammanläggning af straff" den 21 December 1857 och de i Kongl. Brefven den 5 Februari 1768 och den 27 Oktober 1820 stadgade grunder, från högsta kroppsplikten borde a'räknas hvad som, i förhållande till summan af alla böterna, motsvarade det af den tilltalade redan ulgifna belopp.
1 anledning häraf utvecklade jag i förnyad skrifvelse ännu vidare min ofvanantvdda åsigt och anförde, att tillräckligt skäl för min anmärkning, att förvandlingsstrådet i förevarande fall bordt blifva Tjuguåtta, i stället för Tjugutre dagars fängelse vid vallen och bröd, lörefunnes deruti, att den bötessumma, hvartill Häradsrätten genom utslaget den 27 April 1860 f.ilde den tilltalade, utgjorde Ndiofem Riksdaler Riksmynt, eller 190 Daler Silfvermynt, under det alt, enligt 5 kap. 4 § Straffbalken, jern - 75 förd med Kongl Förordningen den 10 Juni 1841, endast 125 Daler af sislniimrda myntslag erfordrats för att dagaiälet af dylikt fängelse skolat uppgå till Tjugoåtta.
Ulli: vore icke obekanta dc läsrum, Dornhalvanden till stöd för den i fråga varan C. ö ’ - de förvandlingen åberopat, mim jag hade icke förr sett ett sådant resultat af deras tillämpning, och denna omständighet komme mig att förutsätta antingen någon onämnd grund för beslutet eller något förbiseende vid de uppgifna grundernas tillämpning, en förutsättning den jag i sistberörda hänseende fortfarande vid holle. Granskningen af Fnngförteckningarne med de deri intagna utslag vore egnad att bibringa mångsidig erfarenhet af de olika resuilater, hvartill de olika förvandhngarne af böter och straffs sammanläggningar leda.
Dervid förekomme, i fråga om straffs sammanläggning, icke sällan sådana exempel som att genom slik åtgärd det sednast ådöinda st rafiel icke ökas eller försvåras; men att detta st fair, genom sammanläggning med ett redan förtjent eller ådömdt, kommit att minskas eller förmildras, derpå erinrade jag mig icke något exempel.
Att vid förening af särskildt ådömda dagatal af ett sådant straff som fängelse vid vatten och bröd, hvilket naturligen medlörer svårare lidande för fången under hvarje dag det fortsattes, en derefter afpassad minskning i summan af de hoplagda dagalalen äger ruin, och att ett maximum, söm icke lår öfverskrida.*, för straffets fort vatt) är stadgadt, dertill funnes göda grunder; men förgäfves harle jag sökt sådan grund för en straffsammanläggning, sorn skulle hafva till pålöljd, all brottslingen komme att njuta en minskning eller lindring i ådömdt straff endast derföre, alt han för j ö O ut gjort sig skyldig till cn bestraffning, hvilken han icke till fullo undergalt.
Når jag nu förnummit ett sådant resultat hafva ur föregifua lagliga grunder blifvit härledt, kunde jag icke undgå alt misstänka något förbiseende vid nämnda grunders tillämpning.
Jag satte sålunda i fråga, huruvida Kongl. Brefven den 5 Februari 1708 och den 27 Oktober 1820 böra tillämpas och inverka fia bötesförvandhngen för något annat brott, än detsamma, i hvilket en del af böterna förut blifvit betald, och trodde således icke. all dc borde tillämpas vid sammanläggning af kroppsslraffet för detta brott med kroppsslraffel för ett annat dylikt.
Vidare, och hvad beträffade den af Domhafvande!) åberopade G § af Kongl. Förordningen den 21 December 1857, såvida denna 8 ens gäller för samman läggning af böter med böter, hvilken fråga det dock icke vore af nöden alt här undersöka — synfes det mig följa af samma §s lydelse, att der handlas om förening af ett förut ådömdt straffs verkligen befintliga återstod med straffet för ett senare begånget brott, en förening, sorn uti Häradsrättens nu anmärkta beslut icke ägt rum, emedan i sådant fall sistnämnda straff omöjligen kunnat blifva mindre, än del utan sammanläggning skulle hafva varit.
Enligt de grunder, jag nu anlydt, borde vid i fråga varande straffsammanläggmng så tillgått att. sedan, med tillämpning af 17G8 och 1820 årens Kongl. Bref, det för den bötfäldes först a förbrytelse ådömda, och lill Tjngusju dagars fängelse \id vatten och bröd förvandlade bötesansvar blifvit, i förhållande lill det i reda penningar erlågda halfva beloppet, minskadt till fjorton dagars dylikt fängelse, denna åter - 76 stod af det först ådömda straffet blifvit sammanslagen med det sednast
Sdömda straffet, på sätt 2 § i merberörda 1857 års Kongl. Förordning föresklifver, eller så, att det bötesbelopp, som högst motsvarade Fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, eller 52 Daler Silfvermynt, sammanräknats med böterna för den senare förbrytelsen, eller 190 Daler sistnämnda mynt, hvarigenom uppkommit en summa af 242 Daler, hvilken mer än tillräckligt svarat emot Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd.
Härpå genmälde Domhafvande!!, hvad beträffade min tvekan, huruvida 6 § i Kongl. Förordningen den 21 December 1857 vore tillämplig vid sammanläggning af böter med böter, alt, ehuru ordet »böter» icke i nämnda t; återfunnes, det likväl syntes honom, då böter utgöra ett slag af straff och äfven i Författningen så betecknas, vara otvifvelaktig!, att under den i 6 § begagnade allmänna benämningen »straff» innefattas jemväl böter, och att denna § således gäller för sammanläggning af straff i allmänhet.
På grund af denna åsigt förmente
Domhafvanden äfven, att endast af den omständighet, att det genom
Häradsrättens i fråga varande utslag den sakfälde ådömda bötesbelopp öfverstigit 124 Daler, icke ovilkorligen följde, att i förevarande fall förvandlingsstraffet bordt blifva tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, emedan vid tillämpning af förrberörda 6 8, då böter skola med böter sammanläggas, icke så sällan inträffade, att en tilltalad, som efter det han föröfvat det brott, för hvilket han vore under tilltal, erlagt någon del af honom förut ådömda . böter (naturligtvis af den beskaffenhet att afbetalning å desamma lagligen finge äga rum), sålunda kunde komma att få tillgodonjuta minskning i högsta kroppsphkten, äfven om summan af de böter, till hvilka han genom senare brottet gjort sig förfallen, långt öfverslege 124 Daler.
Också trodde
Domhafvanden, att lör en sådan minskning fulit giltig rättsgrund funnes, ty då en tilltalad, sorn förut vore dömd till böter, icke kunde, vid dessa böters förvandling i sammanhang med de böter, till hvilka han gjort sig skyldig f(jr serare brottet, — sistnämnda böter måtte vara huru stora som heldst, — ådömas högre kroppsplikt, än Tjuguåtta dagars fängelse vid valten och bröd, vore det väl icke rättvist, att lian skulle undergå samma kroppsstraff äfven i det fall, att han efter sisla brottets föröfvande gjort afbetalning å de förut stadgade böterna.
Ilade således begge de föt brvtelser, för hvilka den tilltalade under den 27 April 18(50 sakfaldes. blifvit, begångna löre den 5 Augusti 1859, då afbetalmngen å de förut ådömda böterna ägde rum, sä skulle, enligt
Domhafvandens för o7
Co menande, den af honom vid förvandlingen följda grund varit riklig, ty. enligt oftanäinnda G §. skulle böterna för sagda förbrytelser förenas med hvad af det förra straffet åierstode, då de nya brotten begingos, eller, i detta fall, med hela förut ådömda bötessumman, och borde på sammanlagda slrafjct — ej endast på förut ådömda böterna — alräknas hvad af sagda återstod kunde vara verkstäldt efter de nva brotlens löröfvande; men derigenom, att den bränvmsulskänkning å helgedag, för hvilken den tilltalade dömdes till ansvar, skett efter den 5 Augusti 1859, hade ett annat förhållande inträdt, hvilket
Domhafvanden erkände sig hafva vid förvandlingen förbisett. ’ O O 77
Om sålunda berörde 6 § i 1857 års Förordning ej utan allt skäl kan anse» för gällande vid böters sammanläggning, och, på sätt
Dombafvanden sökt ådagalägga, tillika den händelse, alt senare brottet blifvit begånget förr, än afbeta!ningen på de förut ådömda böterna skett, i sin mån kan rättfärdiga en strafFsarnmanläggning sådan som den anmärkta, så synes mig en lagförklaring vara af nöden, ty det är svårt att förlika sig med rättvisan af en lagstiftning, som föranleder dertill, att den brottsliges underlåtenhet att fullgöra förut ådömd bestraffning, eller ock vederbörandes försummelse att honom till sagde bestraffning befordra, medförer den för brottslingen gynnsamma påföljd, att ett genom nytt brott ådraget straff förminskas.
Orimligheten af en sådan lagstiftning faller än tydligare i ögonen, då man tillika fäster uppmärksamheten derpå, huruledes Häradsrätten i mcrberörda utslag den 27 April 1860 yttrar, alt som den da tilltalade icke till fullo undergått det honom förut för lika beskaffadt brott ådömda straff, så måste lian betraktas såsom vore »han första gången lagförd», och derefter finner bestraffningen ändock blifva lindrigare, än om han första gången varit lagförd, allt detta derföre, att han en gång förut verkligen varit lagförd.
Till att förekomma en dylik mot rättsbpgrepp stridande lagtillämpning kunde det vara tillräckligt, att till merberörda 6 8 i 1857 års nådiga Förordning, angående ö 7 O O O C sammanläggning al straff och som nu har denna lydelse: »Ilar någon, sedan lian blifvit till straff danid, men innan Iian del till fullo i,undergått, föröfcal nytt brott; då bör struffel \ör detta brott, med iakttagande af ofinvan stadgade grunder, jin enas med hvad af del förra straffet återstod, dä del nija »brottet begicks; och kommer på sammanlagda straffet ali a/räknas hvad af sagda »återstod kan vara verkstiildl efter det in/a brottets föröfvande; fogades det tillägg: dock all genom slik afräkning icke minskas det straff, hvartill brottslingen genom det senare brottet, utan afseende pä något förut ådötndl straff, gjort sig skyldig.
Meri stöd af 19 § i den för Rikets Ständers Juslilie-Oinbudsman den 1 Mars 1880 utfärdade Instruktion liar jag, af förekommen anledning och på anförde skiil, hos Kongl
Maj t gjort underdånig framställning, det Kongl. Majit måtte täckas, på sätt lämpligast funnes, meddela nådig föreskrift, hvilken myndighet eller hvilka personer det alåge att vid Kronohiiktena å Långholmen och Norrmalm här i hufvudstaden utöfva sådan tillsyn, i afseende på fångarnes intagning, bestraffning och frigifning. som Konungens Befallningshafvande (ifver liinsfängelserna i riket tillhörde.
Till svar härå har Hans Excellens Herr Juslitie-Statsministern uti skrifvelse den 11 December 1863 meddelat, att Kongl. Majit, med anledning af berörda underdåniga framställning, och efter inhemlande af ej mindre Fängvårdsslyielsens än äfven Ölverståihäliare-embetels underdåniga utlåtande, i nåder förklarat, alt Öfverslåthållarcn åligger, i den omfattning, som beträffande länshäktena tillkommer Kongl. 78 Majis Befallningshafvande, utöfva tillsynen öfver de, i följd af Öfverslålhållare-emhetets beslut, till kronohaklena å Långholmen och Norrmalm för flyttade fångars intagning, bestraffning och frögifvande, med undantag för det fall, då fånge skall hållas till straffarbete eller undergå fängelsestraff, som ej utgör förvandling af ådömdä böter, i fråga om dessa straffarters verkställande och fångens frögifvande efter undergånget straff skolande så val derutinnan, som i alla nu icke nämnda hänseenden, dessa fängelser vara stälda, det på Långholmen under
Direktören för straff- och arbetsfängelset der städes, ocir det på Norrmalm under Direktören för det der belägna straff- och arbetsfängelse, med skyldighet för bernälde
Direktörer alt i den åt dem sålunda uppdragna förvaltning af kronohäktena vara underkastade enahanda ansvarighet, som för dem vid vården af straff- och arbetsfängelserna äger rum.
Ej sällan läsas i den officiella tidningen utdrag ur domstolars protokoller, innefattande mer och mindre vidlyftiga testamenten, införda tre gånger.