Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Paul Hedsröm från Wester-Norrlands län har anfört, att då det vore af högsta vigt, att vid ett laga skifte tillräckligt, om än ej alltför stort, område af ägorna intages såsom inrösningsjord, men ingen bättre än delägarne sjelfve kunde känna skifteslagets beskaffenhet och behof i detta hänseende, syntes det motionären, som borde förrättningsmännens befattning med urskiljandet af inoeh afrösningsjorden inskränkas till att i ämnet tillhandagå delägarne med råd och upplysningar, samt att blott i det fall, alt jordägarne icke kunde komma till enighet sins emellan, genom beslut skilja dem emellan; hvadan och enär, genom berörde urskiljande [öre skiftets fullbordan, man blefve förhindrad att tillgodogöra sig den erfarenhet, som uti ifrågavarande hänseende under skiftets fortgång vunnes, samt kostnaden för den ändring i alrösningsjordens fördelning, som möjligen kunde blifva en följd af förändringen af gränslinien mellan in- och afrösningsjord, på de flesta ställen icke skulle uppgå på långt när till samma belopp, som orsakas af Agodelnings-rätts sammanträde för afgörande af tvist i denna fråga, motionären hemställt, att förrättningsmännens beslut derom icke bör få öfverklagas, förrän i sammanhang med skiftet i allmänhet; till följd hvaraf dels 6 Kap. 2 §, dels ock 18 Kap. 9 och 13 §§ skulle förandras i omförmälda syfte.
Det kunde väl vid ett flyktigt påseende synas mera likgiltigt, om urskiljandet af hvad såsom inrösnings- eller afrösningsjord skall beräknas, öfverlemnas åt delägarnes egen beslutande rätt.
Men nu gällande stadgande, att detta skall afgöras af förrättningsmännen ”efter rådplägning med delägarne”, måste dock vid ämnets närmare betraktande medföra större fördelar.
Derigenom nödsakas nem ligen skiftesmannen och gode männen att med den största noggrannhet undersöka all skifteslagets mark, hvarigenom de blifva förtrogna med beskaffenheten af föremålet för deras förrättning, i stället att, om delägarne sjelfve finge utvisa, hvilka områden borde såsom inrösningsjord beräknas, förrättningsmännen skulle lätteligen förledas att egna återstoden ringa uppmärksamhet.
I synnerhet skulle derigenom Bihang till R.
7 Sami. 2 Afd. 8 Haft. 2 10 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande Afl 14. slöra olagenheter uppslå, der frågan endast vore om skifte å inrösningsjorden, i anseende till det inflytande på hela delningen, som de på skogsmarken befintliga odlingslågenheter oftast utöfva, ett inflytande, hvars vigt inses, bland annat, af stadgandet i U2 Kap.
I § 5 punkten, sådant detsamma numera lyder, alt nemligen, vid laga skiften af sistnämnde art, sådan inrösningsjord, som ligger så nära de egentliga inägorna, att den med dem kan förenas, eller som består af så stora stycken, att delägare dit kan utflytta, skall urskiljas och i skiftet intagas, samt att hela skiftet skall verkställas med hänsigt lill den lämpligaste delning å de öfriga ägorna, när /råga derom framdeles kan väckas.
— För att förändra stadgandet, på sätt motionären ifrågasätter, måste man kunna förutsätta, att hvarje delägare noga känner beskaffenheten af hvarje särskild del af alla de öfrige skif tesdelägarnes områden, hvilket icke i allmänhet får antagas vara förhållandet, och naturligtvis dess mindre i samma män skifteslaget är af större omfång, något som motionären ock torde hafva insett, då han talar om alt ”tillgodogöra sig den erfarenhet, som under skiftets fortgång kunde vinnas.”
Men i sådant fall bör det icke heller vara åt delägarne öfverlemnadt att i ämnet besluta.
Det är ock utom allt tvifvel, att icke alla delägare i ett skifte inse all den vigt, detta ämne äger för hela förrättningen, synnerligen der icke innehafver utan skaltetalet, utgör delningsgrunden; och till förekommande deraf, att mindre redliga motiver få göra sig gällande vid ärendets afgörande, är det högst nödigt, alt detta afgörande öfver lemnas åt opartiska personer.
Hvad åter angår yrkandet, att beslutet i nu omförmälda hänseende mätte få öfverklagas först i sammanhang med hufvudsaken, d. v. s. sedan hela skiftet blifvit fullbordadt, anser Utskottet sig knapt behöfva erinra derom, att den omständigheten, huruvida ett ägostycke skall anses såsom inrösnings- eller såsom afrösningsjord, kan äga den inverkan på skiftesläggningen, att hela förrättningen måste genom en besluten ändring derutinnan omgöras; hvadan det tydligen icke finnes något ämne, som mera än det förevarande förtjenar att höra till dem, hvilka före ett skiftes fortsättande och fullbordande böra vara afgjorda.
Pä grund af hvad sålunda är anfördt, får Utskottet vördsamt hemställa, att hvad Paul Hedström så i ena som andra hänseendet föreslagit, icke mätte bifallas.
Herr Wahlbom och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs län hafva uti nu afhandlade § af G Kap. yrkat den ändring, att ägogradering och taxering måtte vara laga kraftvunne, innan frågan om skiftesläggning företages; samt att till den ändan klagan om ägouppskattning bör anmälas hos Ägodelnings-rättens ordförande inom 60 dagar efter det taxeringslängd, behörigen justerad och undertecknad, bevisligen blifvit jordägarne tillställd; hvarefter Agodelnings-rätten skulle i föreskrifven ordning behandla frågan, och underdåniga besvär öfver Rättens åtgärd få anföras; till stöd för hvilken åsigt molionärerne anfört, att de skäl som vid skiftesstadgans Samm arn.
Lag- samt Allm. Besv.- ock Ekon.-Ut skottets Betänkande M 14.
11 lillkomst förefunnils för nu gällande stadgande i ämnet, upphört alt vara af vigt, enär den undervisning allmogen numera i ungdomen erhåller, i förening med den urskiljning och det goda förstånd, som återfinnas hos den jordbrukande klassen, leder till ett ganska säkert bedömande af resultaten utaf en ägolaxering äfven å ganska vidsträckt jordrymd, för uppmärksamhet hvarå dessutom intresset blifvit mera lifvadt till följd af jordbrukets framgång och jordens deraf föranledda högre värde.
Det vore derföre, enligt molionärernes förmenande, tid att söka undan rödja de mångå olagenheter, som äro förknippade med den nu gällande föreskriften i afseende på fullföljande af klagan öfver agotaxermg; bestående förnämligast deri, att rättegångar om laga skiften dragas sä långt ut på tiden, då utsigten att kunna vinna ändring i ägograderingen, hvilket, i anseende till det vanskliga i detta göromål, icke borde blifva svårt, förledde till alt förebära misstag derutinnan såsom skäl för en tvist, hvars kostnader icke återfölle på klaganden ensam, utan drabbade hela skifteslaget, så framt allenast den obetydligaste ändring kunde vinnas
Under den tid en sådan tvist varade, blef jorden vanskött, och den som sedermera finge mottaga en illa häfdad åker, en för hårdt betad äng eller ett utplundradt skogsskifte, gjorde derpå större förlust, än om han tidigt kommit i besittning af ett skifte med ett eller annat kapplands mindre vidd.
Redan straxt efter det Skiftesstadgan utkommit, blef frågan, huruvida ägouppskattningen borde vara lagakraftvunnen, innan ett skifte fortsattes och fullbordades, ämne för en meningsstrid, som icke ännu synes vara afslutad, och samma ämne var äfven föremål för undersökning af den Kommitté, som, till följd af Kongl. Mnj:ts nådiga Bref den 31 Januari 1831, nedsattes för att närmare granska de mot Skiftésstadgan framställda anmärkningar.
Denna Kommitté afgaf härom följande yttrande: ”Af alla åtgärder vid ett ägoskifte är ägornas taxering eller värdering pä en gång den vigtigasle och tillika den svåraste att verkställa.
Den afgör hufvudsakligast, om delägares rätt varder vid skiftet iakttagen, om han i ägor får hvad han bör få, derigenom att de alla blifva satta i ett riktigt förhållande tdl hvarandra.
Denna åtgärd mäste finnas ganska grannlaga och kinkig, då. såsom ofta händer, flera hundrade särskilda ägostycken skola, det ena efter det andra, jemföras med hvarandra; och med bästa vilja och förmåga hos taxeringsmännen är det knappt för dem möjligt dervid undvika misstag, i synnerhet som åtgärden i sig sjelf är lill viss grad arbiträr.
Det blifver således i följd häraf nästan en omöjlighet för delägarne att bedöma, om ägograderingen är i alla delar riktig och rättvis, eller skäl finnes till missnöje dermed, förr, än de nya skiftena blifvit utlagda, och delegarne komma i tillfälle att jemföra deras nya ägolotter med dem de förut haft; och dittills sakna de derföre i allmänhet skäl att emot ägograderingen göra anmärkningar.
Finna de sig då vara lidande och ådagalägga. att detta lidande är grundadt, huru skall det kunna afhjelpas, om taxeringsåtgärden ur förut orubbligt fastställd.” 12 Samman».
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskottets Betänkande Ari 14.
Utskottet anser dessa skiil fortfarande tiga giltighet, likasom Utskottet håller före, alt rältegångarne rörande laga skiften icke skulle, genom antagande af motionärernes förslag, blifva af mindre tidsutdrägt, utan snarare motsattsen.
Det är nemligen ögonskeniigt, att just den omständighet molionärerne åberopat, att nemligen det icke bör blifva särdeles svårt att vinna någon obetydlig rättelse i äeotaxering — och hvilket måste blifva ännu lättare, om hvar och en delägare ägde rätt att öfverklaga graderingen af hela jordvidden och icke ensamt, såsom nu är fallet, den uppskattning, som till slut länder honom sjelf till nackdel — skulle för dem, som önska förhindra fortgången af skiftet eller eljest äro trätgirigt, innefatta en alltför stor lockelse att först genomgå alla instanserna med klagan öfver ägouppskattningen; hvilket icke hindrade, alt anledningar kunde utfinnas att slutligen med lika envishet fullfölja klagan öfvfer skiftesförrättningen i sin helhet.
— Motionärernes förslag skulle dessutom medföra tillämpning af en grundsatts, som är för vårt rättsväsende främmande, den att, för vinnande åt alla af absulut rättvisa, talan om en sak kan föras af hvem som helst, utan att det är gifvet, att den saken honom rörer.
Det är nemligen tydligt, att om ägograderingen skulle vara före skiftesläggningen fastställd, måste, i anseende dertill, att ingen kan veta, hvarest hans nya ägoskifte blir beläget, hvarje delägare uppmärksamma de misstag, som uti graderingen skett; och talan derom kunde då blifva fullföljd al en delägare, som till slut aldrig bekom på sin lott någon enda af de ägofigurer, hvilka under tvisten varit föremål för jemförelse, och med hvilkas uppskattning de, hvilka samma ägor tillfölle, tilläfventyrs blefve belåtna.
Utskottet föranlåtes af dessa skäl hemställa, att Herr Wahlboms och Lars Gustaf Anderssons ifrågavarande förslag måtte underkännas. 7 Kap. 3 §:
Bemälde Lars Gustaf Andersson har, i anledning deraf, att tillämpnin gen af Skiftesstadgan icke skall hafva alltifrån början blifvit så noggrann, som önskligt vore och med dess syften öfverensstämde, utan till en början ägt rum på ett sätt, som numera, i synnerhet vid jemförelse med mera fullkomliga förrättningar, företedde, åtskilliga oformligheter, yrkat, att till afhjeipande deraf och vinnande af nödiga rättelser, vid denna § måtte fogas ett tillägg, innefattande tillåtelse dertill, att emellan delägare uti en samfällighet, som undergått laga skifte, hvilket blifvit fastställdt, ägoutbyte må, utan hinder af fastslällelsen, få äga rum, derest sådant befinnes förmånligt, leder till beqvämlighet vid ägornas bruk, icke orsakar förlust eller lidande, samt bekostas ensamt af den delägare, som detsamma påyrkat.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ut skot tets Betänkande M 14. 13 Ilvad motionären sålunda åsyftar, är icke egentligen ägoutbyte i den bemärkelse, hvari detta ord i Skiftesstadgan förekommer, och skulle således ej heller hänföras under 7 Kap., hvilket afser utbyte af ägor mellan dem, som icke tillhöra samma skifteslag eller emellan olika skifteslag, söm angränsa hvarandra.
Här är åter fråga om en ändring eller rättelse i ett verkställdt laga skifte, hvilken ändring, derest vederbörande å ömse sidor komma öfverens att låta densamma verkställas, lagen icke lärer förhindra, men hvilken, derest ena parten motsätter sig densamma, icke torde kunna tillstädjas, sedan laga fastställelse åkommit skiftet, af skäl, sorn ofvan vid likartade motioner beträffande ändring i 1 Kap. 3 § Skiftesstadgan redan blifvit anförde; hvadan Utskottet får afstyrka bifall till Lars Gustaf Anderssons ifrågavarande motion.
Anders Wilhelm Uhr åter har, under förmälan, hurusom det syntes icke vara mot Skiftesstadgans anda och mening stridande, att tvänne skifteslag eller hemman, som på hvar sin sida angränsa ett mellanliggande skifteslag men sinsemellan hafva sammanblandade ägor, kunde, då laga skifte i det mellanliggande skifteslaget inträffar, få i sammanhang dermed verkställa ett ägoutbyte sålunda, att den, sorn hade mindre ägor inom den andres område, finge i gränsen mot det mellanliggande skifteslaget lemna åt detta så mycket jord, som behöfdes till fyllnad, och det sistnämda åter i skilnaden mot den andre grannen gifva denne sin ersättning, yrkat, att ett tillägg, innefattande föreskrift härom, måtte göras till 7 Kap. 3 § i Skiftesstadgan; under vilkor likväl, att ingen derigenom blifver lidande, och att kosnaden drages ensamt af dem, som af en sådan anordning hafva nytta.
Utskottet kan dock icke heller gilla detta förslag, enär derigenom ett skifteslag skulle, utom uppehåll i dess egen skiftesförrättning, påtvingas skyldighet att vara tvänne för detsamma alldeles främmande skifteslag behjelpligt att åstadkomma beqvämlighet åt de begge sednare inbördes, hvilket icke är med rättvisa förenligt och sannolikt högst sällan, om ens någonsin, skulle kunna tillämpas, utan att någon olägenhet tillskyndades den ointresserade parten.
Ja, man skulle kunna tänka sig, att såvida jorden på alla de till utbyte föreslagna ställena vore fullt jemförlig, ett skifteslag kunde erhålla det mesta af sina ägor utom sitt eget gamla område och sålunda hufvudsakligen komma att bestå af ägor från främmande byalag, ett byte, på hvilket ingen bör kunna åläggas att ingå.
Och då Utskottet derförulan anser
Uhrs nämnda förslag icke ofta kunna medföra någon väsendtlig fördel, har Utskottet trott sig öga full anledning till den hemställan, all samma förslag icke må godkännas. 14 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 14. 8 Kap. 1 §:
I afseende å den här meddelade föreskrift, att, om ägor blifvit förut delade genom storskifte, som efter fordna författningar vunnit laga kraft, skall hvarje delägare hafva rätt att vid nytt laga skifte tillgodonjuta, hvad som efter uppskattningsvärde svarar emot de ägor, han enligt storskiftet innehaft, har Per Tjernlund från Wester-Norrlands län anmärkt, att detta stadgande om delningsgrunden vid laga skifte å förut storskiftade ägor omöjliggjorde all rättelse af orättvisa, som kunde hafva vid storskiftet ägt rum.
Det inträffade ofta, att vid sistnämnde slags skiften skogsmarken blifvit, väl tili arealen riktigt, men icke med afseende å beskaffenheten skiftad, efter skatt eller annan delningsgrund; hvarigenom handt, att mången bekommit å sin skog betydlig odlingsbar mark, under det en annan delägare i skifteslaget erhållit motsvarande ägovidd god skog, som dock vore till uppodling alldeles oanvändbar.
Alt jemna ett sådant missförhållande vore väl icke egentliga afsigten med laga skifte och stadgan om sättet för dess verkställande; men då denna stadga skulle tillkommit i anledning deraf, att man insett, huru många olägenheter de s. k. storskiftena medfört, syntes det motionären icke vara för Skiftesstadgans ändamål alldeles främmande, om man kunde vid ett laga skifte, äfven i nu antydda hänseende, bereda rättvisa åt dem, som vid äldre skiften af annan art blifvit lidande; och han har fördenskull hemställt, att vid ifrågavarande § måtte införas ett tillägg af följande innehåll: »Visar dock ägare af hemman eller hemmansdel med klara skäl, att hans hemman eller hemmansdel vid föregånget storskifte fått i förhållande till öfriga lägenheter mom skifteslaget för litet odlingsbar mark sig tillagd, så att märkelig orätt detsamma tillfogats, varde sådant, äfven om storskiftet vunnit laga kraft, vid laga skiftet rättad t» Utskottet nödgas äfven här upprepa, att begreppet laga kraft icke tillstädjer en större rubbning i häfdvunna rättigheter, än som af Skiftesstadgans egentliga ändamål: spridda ägoiotters sammanförande uti ett för jordens häfd förmånligt läge, oundgängligen orsakades.
Att niaga skiften skulle i vidsträcktare bemärkelse, än häraf framgår, blifva ett nytt laga fång, var alldeles icke och kunde icke vara meningen.
Men att så skulle blifva förhållandet, derest Tjernlunds förslag bifölles, torde vara uppenbart.
Det synes dessutom Utskottet, som skulle förslaget oftast, i stället att afhjelpa en orättvisa, föranleda en ännu större.
Ty om man för sådana hemman, som förut undergått delning genom storskifte, hvilket vunnit stadfästelse, upphäfde innehafvet såsom delningsgrund och i stället dertill antog skattetalet, skulle, i anseende till de om möjligheten alt verkställa uppodling, fordom såväl som ännu, rådande olika föreställningar, ett hemman, som i sjelfva verket kunde vara af lika eller större naturlig god - Sammans.
Best'.- och Ekon.-V tskottets Betänkande JW 14.'
r 15 het, än ett annat, men blifvit af sina ägare föga upparbetadt, komma att af ett annat, hvars odlares otroliga mödor öfvervunnit den otacksamma marken, erhålla en tillökning i jordvidd, som för visso icke af någon omständighet rättfärdigades, men svårt kränkte anspråket på ostörd besittning af hvad man lagligen förvärfvat och, under vissheten derom, till värdet formerat.
På grund häraf får Utskottet vördsamt tillstyrka afslag ä Tjernlunds motion. 9 Kap. 2 §: Carl Guslaf Ceda skog från Östergötland har, i anledning deraf, att erfarenheten skulle visat, det landtmätare ofta, när skiftesdelägare derom ej öfverenskommit eller kunnat förenas, underlåtit att utstaka afloppsdike från mark, som deraf varit i ovilkorligt behof, hvilket lätt kunde föranleda till betydliga förluster för delägare, i synnerhet då de hade mindre hemmansdelar, väckt framställning derom, att denna § måtte erhålla följande lydelse: »Finnes å skifteslagets ägor mosse, kärr, myra eller annan vattendränkt mark, som odlas kan; då bör till framtida begagnande nödigt afloppsdike derifrån på lika sätt utstakas, efter de grunder i \ § sägs, antingen deltagame derom öfverenskomma eller ep>
Nämnde § föreskrifver för närvarande, att afloppsdike från dylik mosse, kärr myra eller annan vattendränkt mark skall tagas af oskifte och utstakas, när en eller flere delägare sådant yrka, eller, på skiftemannens och gode männens framställning, derom öfverenskomma.
Enligt 6 Kap. i Skiftesstadgan hafva delägare rätt att sjelfve besluta om de undantag af den oskiftade marken, som för deras gemensamma behof kunna vara af nöden; och detta är utan tvifvel äfven det rätta, emedan delägarne sjelfve böra antagas bäst förstå att bedöma hvad som göres dem af nöden, och någon skiljedomare icke behöfves, om de i detta hänseende äro ense.
Härmed skulle dock ett stadgande komma att stå i strid, enligt hvilket skiftesmannen skulle vara skyldig att, utan afseende på delägarnes önskan, och måhända till hinders för någon annan plan i afseende på den ifrågakommande vattendränkta marken, utstaka ett afloppsdike af oskifto, till förment gagn för en lägenhet, å hvilken ingen delägare ville nedlägga någon odlingskostnad.
För närvarande är, på sätt nyss är nämndt, landtmätaren skyldig att verkställa sådan utstakning, så snart någon enda delägare det yrkar, hvilket motionären tyckes hafva förbisett; men att ålägga landtmätaren sådant, då ingen åstundar det, dertill lärer allt skäl saknas; och Utskottet hemställer derföre, att Cederskogs berörda förslag måtte lemnäs utan afseende. 16 Summans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande M 14.
Vid 11 Kap. \ §: hafva Herr Wahlbom och Lars Gustaf Andersson anmärkt att stadgandet derom, att gradering af inrösningsjord skulle verkställas särskildt för sig, och likaså afrösningsjordens gradering för sig, hvarigenom något samband emellan begge ägoslagen i afseende på uppskattningen icke kunde uppkomma, vore högst otjenligt, emedan derigenom omöjliggjordes en åtgärd, sorn ganska ofta förekomme, nemligen den jemkning, som i 42 Kap. 2 § föreskrifves och vöre en följd deraf, att en redig skiftesplan icke medgåfve att tilldela åt hvarje delägare fullt ut så mycken inrösningsjord, som efter delningsgrund på honom rätteligen belöpte; i hvilket fall honom bör, i stället för hvad som af detta ägoslag brister, tillmätas så mycket mera afrösningsjord af motsvarande värde.
För åstadkommande af en dylik jemkning blefve en omtaxering nödig, hvilken motionärerne ansåge obehöflig samt kostsam och tidsödande, äfvensom någon gång omöjlig.
Den genom Kongl. Förordningen den 7 Februari 4852 till sistberörde 2 § i 42 Kap. Skiftesstadgan fogade föreskrift, att, då sådant utbyte af ägor sker, som i denna § förutsattes, »de ägor, som utbytas skola, med hvarandra till godhet och värde böra jemföras samt uppskattas utan afseende å det gradtal, som vid den förut verkställda graderingen af skifteslagets mark blifvit dem åsatt,» hade, enligt Herr Wahlboms förklarande, befunnits i praxis overkställbar, enär, om vid ett skiftes utläggning finnes, att en delägare icke bekommit sin fulla andel, efter uppskattning, af åker eller äng, hvadan honom måste i vederlag tilldelas ett motsvarande öfverskott af afrösningsjord, bristen i det förra ägoslaget (d. v. s något som icke finnes till) icke kan, hvad dock författningen bjuder, till värdet jemföras med det öfverskott af annat jordslag, som honom i stället bör tillkomma.
Denna orimlighet hade, efter motionärernes förmenande, sin förklaringsgrund uti något misstag i föreställningen om sättet för utläggning af ett ägoskifte; till undanrödjande hvaraf och åstadkommande af mera säkerhet och jemnhet i den maktpåliggande ägograderingen, äfvensom undvikande af en omtaxering, motionärerne hemställt , att föreskriften i 4 4 Kap. 4 §, rörande sättet för ägograderingens verkställande, ändras på följande sätt:
Nuvarande lydelse:
Motionärernes förslag: »Härvid böra ägorna indelas i sådana »Härvid böra ägorna indelas i sådana grader eller proportioner, att ett till alla grader eller proportioner, att ett till alla delar riktigt förhållande emellan den bät- delar riktigt förhållande emellan den bättre och sämre jorden må uppkomma; tre och sämre jorden må uppkomma, och thy bör all inrösningsjord uppskattas samt uppskattas efter enahanda grund, efter så att, Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 14. 17 efter enahanda grund, så att, om den bästa och bördigaste jorden anses till I, den mindre bördiga sattes till 1£, 1{, 1|, 1£, 2, 3, 4, o s. v., hvarigenom ett tunnland af den bästa jorden kommer att svara emot 1|, \\, U, 1f, 2, 3, 4, o. s. v. tunnland af den sämre, allt i förhållande till jordarternas naturliga godhet och beskaffenhet.
Afrösningsjorden bör ock få enahanda sätt, som här ofvan för Inrösningsjorden sagdl är, uppskattas efter trakternas inbördes förhållanden och naturliga vextlighet, utan afseende å befintlig eller besparad ståndskog; och bör i öfrigt Skiftesmannen vid såväl Inrösnings- som Afrösningsjordens gradering, så snart grad eller värde å ett ägostycke blifvit bestämdt, alltid på stället underrätta delägarne huru mycket större vidd i tunnland och kappland deraf erfordras, för att i värde jemföra detsamma med skifteslagets bästa Inrösnings- och Afrösningsjord, på det att delägarne sjelfva etc. etc. i anledning hvaraf ock det genom nyssberörda 1852 års Kongl.
Förordning till 12 Kap. 2 § gjorda tillägg skulle utgå.
Skiftesstadgans föreskrifter, i 10 Kap. om urskiljandet af inrösnings- och afrösningsjord, i 11 Kap. 1 § om sättet för ägograderingen. och 2 § om upprättandet af ägograderingslängd »med vissa kolumner, deruti inrösnings- och afrösningsjorden, utan att på minsta sätt sammanblandas, hvar i sina kolumner upptagas,» samt i 12 Kap. 2 §, att »hvarje delägare skall, så i inrösnings- som afrösningsjorden, tilläggas hvad i rymd och godhet mot hans ägolott efter delningsgrund och uppskattning svarar, » och att delägare ej må »för andel i inrösningsjorden tilläggas afrösningsjord eller tvärtom, der ej sådant utbyte till beredande af formligt skifte finnes nödigt samt utan hemmanets verkliga lidande ske kan;» innebära, att någon jemförelse mellan inoch afrösningsjord, såsom grund för uppskattning och gradering deraf, icke får äga rum.