Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saknaden af inhemsk marknad för Svenska obligationer bidrager äfven att försvåra deras afsättning utrikes till högre pris, enär den omständighet, att en stor mängd af landets egna innevånare i betydlig mån drabbas af hvarje räntenedsättning eller underlåtenhet att uppfylla åtagna förbindelser emot långifvarne, utgör en af de flesta andra stater erbjuden garanti mot en dylik nedsättning eller andra åtgärder, hvarigenom obligationernas värde och säkerhet förringas.
Hen enskildes kredit beror nästan endast på hans större eller mindro förmåga att fullgöra sina lagliga förbindelser.
På den goda viljan fästes ett undcrordnadt afseende.
I fråga om staters kredit eger ett omvändt förhållande rum.
Afven Spanien och Mexico skulle ej sakna tillgångar att ordentligen gälda räntan på sina skulder, och likväl har dessa begge staters kredit så sjunkit, att nya lån för dem svårligen kunna erhållas.
Men det är icke nog att staten under en följd af år punktligt uppfyllor sina förbindelser emot långifvarne, ehuru detta naturligtvis oeftergifligen fordras för erhållande af nya lån på goda vilkor.
Dertill fordras äfven att obligationerna icke under tidens lopp, i följd af andra orsaker, falla i värde, så att personer, som i andra hand innehafva obligationerna, utsättas för förlust.
En stat, som ämnar i framtiden upptaga nya lån, antingen till de föregående lånens betalande, eller till andra ändamål, bör derföre ställa så till, att värdet på dess äldre obligationer, så vidt möjligt är, upprätthålles; och detta kan endast ske sålunda att, antingen staten sjelf uppköper obligationer, som af en eller annan orsak utbjudas till ett lägre pris, än det värde de, i jemförelse 20 med andra statspapper, borde ega, eller ock derigenom att lånet afslutas med något af de stora bankir-husen, i hvilkas intresse och förmåga det är att verkställa dylika uppköp på alla de platser, der obligationerna utbjudas, eller åtminstone på den, der de gälla lägst.
Om detta från början försummas, kan saken sedermera svårligen hjelpas.
Obligationernas värde sjunker småningom och hvarje nytt statslån blir då i samma och större mån dyrare än det närmast föregående, derest ej särskilta, gynsamma förhållanden under tiden inträffa.
Efter den våldsamma penningekris, som i slutet af år 1857 förorsakade oerhörd ruin bland större och mindre handelshus i Hamburg, är, jemte de begge bankerna, bland hvilka likväl blott den ena får befatta sig med statseller andra dylika lån, antalet af hamburgska bankir-lius, sorn kunna hänföras till den främsta klassen bland Europas penninge-anstalter, mycket inskränkt.
Det i alla afscenden förnämsta bland dessa hamburgska hus är den välbekanta firman Salomon Heine, och det ålåg således ombuden att vända sig till chefen för detta hus, Herr Carl Heine.
Den 9 Januari 1858 anlände ombuden till Hamburg.
Följande dag emottogo de en, den 8 i samma månad daterad skrifvelse från handelshuset Charles Tottie & sons, hvars ena bolagsman är Kongl.
Maj:ts General-konsul i London.
Detta bref, hvaraf en afskrift härjemte bifogas, innehöll hufvudsakligen, att det ifrågavarande lånet troligtvis skulle kunna erhållas i London mot ränta af G % eller deromkring, att Herr Presidenten Åkerman väntades till London för att öppna underhandling om jernvägslånet, och att, om detta lån klefve afslutadt i London, skulle sannolikt statslånet der bekommas mot en ränta, föga öfverstigande fem procent.
Angående beloppet af provision m. m. nämndes intet i denna skrifvelse.
Med detta bref bcgåfvo sig ombuden till Heino och uppläste detsamma för honom efter att hafva redogjort för beskaffenheten af och ändamålet med statslånet, Han rådde ombuden att resa till London, emedan så lindriga vilkor, som nyssnämnde, omöjligen kunde påräknas i Hamburg och ville ej ens göra något slags anbud eller förslag.
Skulle saken misslyckas i London, kunde ombuden återkomma till Hamburg och förnya försöket der.
Nordtyska banken i Hamburg hade nyligen lemnat Rostock er hank ett af Stor-hertigen i Mecklenburg, som eger vidsträckta domäner, garanteradt lån på en million preussiska thalcr emot 6 procent ränta och 2 procent provision.
Af dessa obligationer, som förfalla dels den 15 Juli 1858 och dels den 15 Februari 1859, fanns nu god tillgång på Hamburgs börs och Sverige ansågs derföre ej kunna för ifrågavarande lån, till ett flerfaldigt större belopp, påräkna samma pris, som de mecklenbnrgska obligationernas.
För statspapper och dylikt gäller nemligen samma oaflåtliga regel, som för andra varor och förnödenheter, nemligen att priset derå städse rättar sig efter förhållandet emellan tillgång och efterfrågan.
Ett visst slags statspapper, hvaraf en större myckenhet utbjudes, eller, efter hvad kändt är, kommer att finnas, kan ej afyttras till samma pris, som erhållcs för 91 — 1 ett annat, eljest lika begärligt slag, men med knappare tillgäng.
Såsom bevis härpå kan anföras, att Örebro I Iy po t lick sförenings obligationer, som eljest i intet afseende lära kunna anses bättre än de andra provinsernas, likväl under en stor del af Januari i Hamburg gällde 87 {[, under det de öfriga svenska Hypotheksföreningarnes noterades 80 jf.
Ett norskt statslån på 220,000 .£ bade några veckor före ombudens ankomst till Hamburg blifvit afslutadt i London mot 7 g ränta oell 1> {[■ provision, och danska regeringen hade, ungefär samtidigt, lånat af den så kallade Öresundsfonden ett belopp af 300,000 £ Sterling mot ända till 8 g årlig ränta.
Man kände att Stockholms garantiförening ämnade utfärda obligationer, som skulle utbjudas i Hamburg och London, och det förmodades äfven att ytterligare Svenska Hypotheksförenings-lån snart skulle upptagas i Hamburg.
Allt detta bidrog i sin mån att försämra utsigterna för lånet.
Dessutom var det naturligtvis bekant, att
Sverige skulle till hvad pris som helst ofördröjligen upptaga ett jcrnvägslån på 20 millioner R:dr Runt; och ehuruväl detta, såsom varande ett fonderaclt lån, således icke egentligen kunde komma att konkurrera med det andra lånet, som skulle till fullo återgäldas inom år 18(50, måste dock jemi vägslånet utöfva ett visst inflytande på det temporära, Man trodde visserligen i Hamburg, att jernvägslånet skulle afslutas i London och obligationerna lyda i der gällande guldvaluta och ej i silfver; men erfarenheten har visat, att äfven sådana obligationer småningom dragas till Hamburg, som ännu för Svenska värdepapper är den enda egentliga marknaden och sannolikt ganska länge, om icke alltid, kommer att så förblifva, dels i följd af det geografiska läget och dels på grund af häfdvunnet bruk samt af många andra orsaker.
Dylika förhållanden ändras sällan.
Annu är Bremen kontinentens förnämsta tobaksmarlmad, likasom Leipzig den största marknadsplatsen för bokhandeln, för väfnader och många andra artiklar i Tyskland, samt Liverpool och Bristol Englands förnämsta marknader, den förra för bomull och den sednare för socker.
De under loppet af December från Kongl. Maj:ts minister i Paris ingångna underrättelser i ämnet utvisa, att Franska banken var af sina statuter hindrad lemna det ifrågavarande lånet; att det så kallade “Comptoir central du Credit“ visat benägenhet till underhandling, men sedermera uti skrifvelse af den 18 December bestämdt förklarat sig alldeles icke kunna derpå ingå, samt att Alliance-Banken, bestående af franska och engelska delegare, genom en af dess direktörer, Herr Stokes, erbjudit ett lån af 15 millioner francs mot 4 g- ränta och 20 g kapitalrabatt samt årlig amortering af 487,500 francs, hvarigenom länet skulle vara återbetalt på 20 år, hvarförutan långifvarne borde f‘å beräkna vanlig provision såväl på detlångifna beloppet, som pä räntorna och återbetalningen af sjelfva lånesumman.
Om lånet toges på blott fem år, skulle räntan höjas till 5 [ g med ser - 22 skilt tillägg af l.j § provision hvarje halfår, jemte utbetalningsprovision för lånet (“sur 1’émission‘j.
Detta anbud meddelades af Kongl. Maj:ts minister i Paris uti depccho af den 21 December 1857, som är den sednaste, hvaraf omhuden erhållit del.
Uti skrifvelse af den 11 Januari underrättade Herr Baron Mauderström omhuden, att Stokes förklarat Alliance-Banken äfven kunna lemna länet på tre år.
Yilkoren för ett sådant skulle dock naturligtvis alltid blifva dyrare än för ett lån på längre tid.
En af Herrarne Erlanger från Frankfurt besökte sistnämnde dag Herr Baron Manderström i anledning af jernvägslånet.
På ett treårigt lån syntes nämnde herrar icke vilja ingå.
Ehuru, på sätt nyss nämndes, Heine ej ville göra något slags anbud eller förslag, kunde ombuden likväl ej då lemna Hamburg, enär, enligt hvad af ofvanstående synes, ingen utsigt fanns att på någorlunda rimliga vilkor erhålla lånet, vare sig i Paris eller Frankfurt, hvilka hegge ställen svårligen någonsin blifva en 'marknad för Svenska statspapper, och då intet hvarken kunde eller borde göras i London, så länge jernvägslånet ännu icke var afslutadt, emedan eljest det temporära lånet, som jemförelsevis måste blifva dyrare, skulle utöfva ett skadligt inflytande på det andra, fonderade lånet.
Emellertid förbättrades utsigterna och alla tecken antydde att, derest omständigheterne medgifvit uppskof, skulle, så framt icke störande händelser inträffade, bättre vilkor med hvarje vecka kunna betingas i Hamburg.
Den 4 Januari var diskonton derstädes 3 .V -g för de högst få vexlar af aldrabästa slag, som erbjödos till diskontering, och 8 g för eljest fullt goda vexlar, hvarpå äfvenledes tillgången var knapp.
Andra vexlar kunde under hela den tid ombuden vistades i Hamburg ej diskonteras för något pris.
Den 6 Januari noterades diskonton 3 å 8 JJ, den 13 Januari var densamma 3 å 6 g och den 11 Januari 2 ä 6 g, hvilken notering fortfor under hela Januari månad med undantag af den 21 Januari, då diskonton stod 2,j ä 6 Jj. “Bank of England’s“ diskonto var vid årets början 8 g.
Den 8 Januari stod densamma G g, den 15 diskonterade engelska banken mot 5 g och den 21) Januari mot 1 JJ.
Lånet var då redan afslutadt.
Efter åtskilliga öfverläggningar och mycken ombytligliet förklarade Heine den 14 J anuari sig benägen att öfvertaga lånet i kommission och ville affärda cirkulärer till teckning på de förnämsta penningcplatser i Tyskland, Belgien och Schweitz.
Holland kunde af kända orsaker ej ifrågasättas.
Beträffande v ilkoren ansåg
Heine dessa icke kunna bestämmas fördelaktigare för låntagarnc, än 6 procent ränta och 95 för 100, eller ett provisionsafdrag af 5 procent.
Sex dagar efter teckningslistornas utfärdande skulle det bestämmas, huruvida lånet kunde åvägabringas på omförmälde vilkor eller ej.
Ehuru omhuden funno detta förslag i flera afseenden olämpligt, ansågo de 23 sig dock böra villfara Heines önskan att telegrafera förslaget till Stockholm och afsände den 15 Januari nedanstående depeche i chiffer: “Heine efter mycken ombytlighet föreslagit G procent intresse.
Derförutom 5 procent provisionsafdrag på totalsumman.
Ersättning för lialfåriga intresse-liqviderna och återbetalningen inbegripne.
Detta allt torde motsvara minst 8 procent årligen.
Indragningen hnge sko Mars och April; återbetalningen lämpligaste tider 1860.
Heine vill dock icke afsluta kontrakt förr än han medelst cirkulär inbjudit till teckning, hvartill åtgå omkring 6 dagar:
Till endast moraliskt ansvara summans åstadkommande.
Ehuru visad förslagets olämplighet, begär han detsammas telegraferande.
Afslås förslaget obetingadt, kunna vi med andra här underhandla, med hopp om lämpligare vilkor.
Vidare från Paris och London saknas ännu.* H ärpå erhölls följande svar: “Man finner här Heines vilkor alltför hårda.
Sex procent ränta kunde väl i yttersta fall beviljas, men då är fem procent provisionsafdrag alldeles för iliycket.
Det måste nedprutas till 2 högst 3 och all vidare ersättning för ränteliqvid m. m. deri vara inbegripen.
Att ställa kontraktets afslutande i beroende af ett cirkulär till teckning, förefaller mycket motbjudande.
Emellertid bör icke ännu hela underhandlingen afbrytas, utan, under bemödanden att, i ett eller annat fall, vinna jemkningar, fortsättas dels med Heine, dels med andra, om dertill finnas anledningar.
Under tiden telegraferas till ministern i Paris och till Tottie, för att höra om desse anse någon grundad utsigt vara att i Paris eller London erhålla lån på bättre vilkor än Heines.
Vidare underrättelse afvaktas här.“
Den 17 Januari sammanträdde ombuden med en ledamot af Nordtyska Bankens förvaltningsråd och tvenne direktörer och framställde för dessa Herrar ändamålet med lånet.
Det var kändt att ombuden förut vändt sig till Heine och första frågan blef nu huruvida denna underhandling vore att betrakta såsom afbruten.
Då härpå svarades att sådant ingalunda vore förhållandet, men att, innan beslut fattades, ombuden borde göra sig underrättade hvad vilkor, som möjligen stodo att få på annat håll, svarade hcmälde Herrar, att något anbud å Bankens sida ej kunde ifrågakomma, så länge underhandling med annan person pågick, men att, i fall någon öfverenskommelse ej kunde träffas med Heine, vöre Bankon benägen taga saken i öfvervägande.
Samma dag ingick ett den 15 Januari dateradt bref från vice konsuln Tottie, med underrättelse, att man då blifvit i det närmaste ense om grunderna för jernvägslånet, men att detsamma ej kunde afslutas förrän fullmakt anlämlt från Sverige, hvilket troddes kunna medhinnas till den 25 Januari; att lånet skulle sannolikt erhållas i London mot 1 å 1, % provision och kurtage; men att, om detsamma lemnades i Hamburg mot 5 % ränta och li % provision, vore det rådligt att genast afsluta lånet.
(“It is my opinion that you would do well to conclude the loan in Hamburg if you can at 5 % Interest with ll % commission and brokerage.“) 24
På eftermiddagen afsände ombuden till Stockholm en telegrafdepeclie så lydande: “Gårdagsdepechen mottagen.
Heine träffas först morgondagen.
Nordtyska
Banken synes vilja deltaga billigare.
Direktions-öfverläggning måndag.
Banken kan ej lemna bela summan.
Presidenten afrest Paris.
Föreslår oss möte der.
Återkommer omkring 25 Januari London.
Fullmakt ditväntas.
Jernyägslånet nästan afgjordt i London.
Tottie tror statslånet bekommas sex ränta 1! provision.
Baron Manderström telegraferar söndag, att Stokes föreslår 5 ränta jemte årlig (?) 2 provision.
Tror kanske bättre.
Detta torde nedsätta anspråken bär.
Eljest måhända nödgas afresa öfver Paris till London.
Vidare dessförinnan/* Sedan Heine genom ombuden inhemtat, att de vändt sig till Nordtyska Banken, förklarade lian sig benägen att taga saken om bänder mot ett till 4 % nedsatt provisionsafdrag å kapitalet, men då ombuden funno äfven detta anbud så oantagligt, att de icke ens ville telegrafera detsamma till Stockholm, sade Heine sig vilja öfverlägga med en af Cheferna för huset Haller, Söhle »SI K:o, som skulle deltaga i affären, och lofvade lemna slutligt svar på eftermiddagen den 18 Januari.
Detta svar utföll så att Heine skulle försöka saken mot 3 % provisionsafdrag.
Han sade sig icke kunna inbjuda till subskription på sämre vilkor för långifvarne än 98 % och hegärde 1 % för sitt besvär med lånets indragning eller remitterande i silfver, återbetalningen, ränteliq vider m. m.
Att räntan ej kunde understiga 6 %, var en följd deraf att de mecklenburgska 6 % obligationerna ännu voro och sannolikt länge skulle förblifva i marknaden.
Detta förslag telegraferades till Stockholm i följande depeche: “Efter åtskilliga manövrer förmått Heine jemka vilkoren till 6 procent ränta och 3 procent provisionsafdrag på kapitalet.
Det är synbarligen ultimatum, framtvingadt genom vårt gårdagssamtal med Banken, hvilket Heine misstyckt.
Han vågar icke utbjuda obligationer högre än 98 och begär 1 procent för besväret med alltsammans.
Cirkulärer synas endast formalitet, då Heine sannolikt redan förvissat sig om utsigterna.
Efter rådgörelse med här vistande konsul Claes Peyron, tillstyrka vi antagandet af Heines anbud såsom fördelaktigare än hvad Pariser och Londoner bjuda, då tidsspillan och vexelförlust genom guldvalutans silfverförvaudling beräknas.
Jernvägsoch Norska lånen skada vårt."
Den 20 Januari svarades i anledning häraf:
"Sedan Heines anspråk blifvit nedsatte till (3 % ränta och 3 % provision, i ett för allt, anses förslaget kunna antagas; men ombuden böra dock ännu icke afstå från försöken att vinna någon ytterligare jemkning.
Framhåll vinsten för Hamburg att härmedelst försäkra sig om de Svenska vexelaffärerna m. m. och gör allt som är möjligt; men äfven om inga vidare medgifvanden skulle kunna erhållas, ega ombuden dock att nu afsluta lånet." förslaget telegraferades den 20 Januari till London, hvarifrån samina dag följande svar ingick: “Heines terms too liigh.
Better prospects here.
Await my letter hy post before concluding anuthing.
No hurry as wc havé already sent credit för 100,000 £ to Riksgälds-Kontoret.“ (Underh Tottie.)
I anledning af denna depeche telegraferades: “Tillfrågad huruvida bättre än Heines ultimatum kan väntas i London, telegraferar Tottie nu:
Heines vilkor för höga.
Bättre utsigter här.
In vänta mitt bref med posten innan något afslutas.
Ingen brådska, då vi redan beredt Riksgälds-kontoret kredit för hundra tusen pund.“
I följd af en från Paris ingången depeche telegraferades thorsdagen den 21 följande: “Baron Manderström telegraferat onsdagen:
Stokes vilkor på 3 år 7 procent årligen, allt inbegripet, men tror säkert kunna lemna lånet procent billigare än Hamburg.
Till lemna silfver.
Yi anmärka härvid: lånet kan ej tagas på 3 år: obligationernas medel-löpetid blifver högst 21, kanske bättre endast 2 år.“
Under den 21 Januari svarades härå: “Totties telegram utvisar befogenheten af att söka nya eftergifter hos Heine.
Totties bref bör inväntas;-men i anseende dertill att en uppgörelse med Heine vore särdeles önskvärd; att skyndsamhet är af största vigt och att
Riksgäldskontorcts kreditiv eller lån i England icke kan uppfylla det med statslånet afsedda ändamål, lemnäs nu ytterligare det svar, att, derest icke
Totties bref innehåller bestämda utsigter till väsendtligen bättre vilkor, än hvad Heine slutligen vill medgifva, och ombuden fortfarande anse hans anbud böra antagas, så äro de bemyndigade att afsluta med honom.
Afresa i annat fall genast till London.
Den 23 Januari anlände brefvet af den 20 från vice konsuln Tottie.
Detta bref innehöll att, under penningemarknadens dåvarande ställning, vore 6 % ränta med 2 eller 3 % provision för dyrt för ett Svenskt statslån; att, i vice konsulns tanke, om penningar erliöllos i Hamburg till 5 % med 1.) å 2 % provision, man borde vara belåten med affären, och att, äfven om penningarne erbjödos till 51 med L ä 2 % provision, det vore klokt att genast afsluta kontraktet, heldre än att söka bättre vilkor annorstädes.
(I still think that if you can get your money in Hamburg at 5 procent with 1J or 2 % commission, you might be well satisficd with your bargain, and that, even if the money is offered you at 51 % with 1) or 2 % commission, it might be prudent at once to conclude the contract, rather thån tako the cliance of doing better elscwherc).
Brefvet innehöll derjemte att jemvägslånet sannolikt skulle hinna afslutas omkring den 28 Januari; att i sådant fall, under de påföljande dagarne, Svenska papper skulle mycket efterfrågas och att, om ombuden då befunno sig i London, vore det möjligt Revisorernes bernit, ang.
Bankoverket. 4 20 att lånet kunde anskaffas under 6 % och med en provision icke öfverstigande 1 !> %.
(It is possible wc may get your rnoney under 6 % and subject to a commission not more thån lö- %).
Det lyckades slutligen förmå Heine att nedsätta provisionen till 2j % och ombuden afsönde då en så lydande dcpecbe: “Totties bref af den 20 innehåller intet anbud.
Han tror lånet kunna erhållas i London under (5 procent och provision ej öfverstigande 11, dock sedan jcrnvögslånet afslutats.
Heine vill nu försöka saken med G procent ränta samt 21 provisionsafdrag.
Efter utfärdade listor, tror Heine kontrakt hinna afslutas omkring 2:dra Februari.
På dessa vilkor afsluta vi, derest intet mellankomma-.
Sammanträde i morgon för öfverenskommelse om obligationernas lydelser, terminer etc.“ Å denna depcchc ingick följande svar af den 24 Januari: “Sedan Hejne slutligen nedgått till 21 %, är bäst att nu genast afsluta affären, helst Pikets Ständer redan afgjort alla hithörande frågor, och otåligheten att erhålla penningarne här hemma är stor.
Påskynda således det definitiva afgörandet allt hvad möjligt är, utan afseende på Totties förslager.“
Innan denna dcpecho hann ingå, hade Heine redan återkallat det nyss gjorda anbudet, under förklarande, att han nu funne summan allt för stor att kunna anskaffas på de aftalta vilkoren och erbjöd sig i stället att ensam, utan cirkulärer till teckning, öfvertaga feni millioner mark banco af lånet, med förbehåll att återstoden icke skulle upplånas i Tyskland.
Den 25 Januari “Gårdagsdepechcn mottagen.
Vid uppgörelse vägrade Heine, af obekant anledning, att genom kontraktet, som skulle upprättas den 3 Februari, ansvara för subskribenterne, utöfver sin egen, ännu obestämda teckning.
Då sedelemission sålunda blefvc omöjlig, afbröts underhandlingen.
Heine har nu framställt ett förut af honom ofta förkastadt förslag, att utan cirkulärer genast teckna bindande kontrakt å fern millioner mark, som han ensam öfvertaga-.
Femtedelen får nu genast trasseras.
Återstående trehundra tusen pund torde skyndsamligen kunna lcontraheras i London.
Heines kontrakts-förslag uppsättes i dag.
Fullständig depcchc derefter.®
I anledning häraf emottogo ombuden följande, den 2G Januari, i Stockholm inlemnade telegram: “Heines anbud att ensam och genast öfvertaga ett mindre lån å 5 millioner mark gillas.
Yidare framdeles.
Skynda med kontraktet möjligast.® Emedlertid hade Heine ånyo ändrat sin mening och lann nu äfven 5 millioner mark vara för mycket.
I stället föreslog han att öfvertaga affären gemensamt med Nordtyska Banken, dock ej hela den ifrågavarande summan på en gång.
I afseende på återstoden ville långifvarne förbehålla sig optionsrätt intill
Efter några öfverläggningar afstodo långifvarne från optionsrätten och åtogo sig att anskaffa hela beloppet på de aftalta vilkoren.
Heine skulle ansvara för tre millioner och Nordtyska Banken för återstående sex millioner mark banco.
Den 26 Januari emot - 27 togo ombuden ett af långifvarne undertecknadt detaljeradt anbud, hvars alla hufvudsakliga vilkor och bestämmelser derefter telegraferades till Stockholm i dessa ordalag: “Det af Salomon Heine och Nordtyska Banken gemensamt undertecknade kontrakts-förslag innehåller hufvudsakligen, att långifvarne, hvar för sig, öfvertaga:
Heine tre och Banken sex millioner mark; ränta sex; provisionsafdrag två och en half. — Obligationerna dateras 15 Mars 1858 med halfåriga räntekupons.
Obligationerna återlösas med en fjerdedel hvardera tiderne: 15 September 1859, 15 Juni, 15 September, 15 December 1860.
Anses dessa terminer olämpliga, kunna jemkningar ännu ske.
Efter ratifikationen kunna genast utställas vexlar att förfalla: 3 April två millioner, samt derefter på 30 dagar per ultimo
Maj en och en half million, Juni, Juli, Augusti lika mycket, samt September en million, tillhopa nio millioner, men med långifvarne förbehållen rätt att förr ställa till Statens förfogande mera af de sju millionerna.
Dispositionsrätten framflyttas då proportionsvis, dock aldrig med tidigare förfallotid än 3 April.
Långifvarne begagna sannolikt i betydlig mån denna optionsrätt.
Då vexlar förfalla efter 3 April, återbära långifvarne den utöfver en half månad upplupna räntan å obligationerna, hvilka böra vara i Hamburg 1 April.
Långifvarne äro bundne vid anbudet till dess en sednast thorsdagen i Stockholm ingifvcn depecho hit anländer.
Om kontrakt härå upprättas, hoppas Gervin kunna hemresa lördagen.
“ Härpå erhölls ett den 27 Januari aflemnadt svar, som innehöll, att vilkoren gillades samt att ombuden borde påskynda kontraktets ankomst.
Den 28 Januari uppsattes och justerades kontraktet, sedan det omsider lyckats ombuden förmå långifvarne att åtaga sig, först halfva och sedermera hela den, Hamburgska
Staten tillkommande stämpelafgiften för kontraktet, hvilken afgift utgör 1 pro mille och således uppgick till 12,000 R:dr Runt.
Den 29 Januari på aftonen underskrefs kontraktet, hvarmed undertecknad, Cervin, följande dagen afreste till Sverige.
Samma dag blef det till allas förvåning bekant i Hamburg att jernvägslånet afslutats i Frankfurt.