Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han gjorde det, sittande i sin soffa, enkelt klädd i en ljus nankinströja.
Hans utseende är ännu ungt och ganska angenämt.
Ögonen äro spelande och eldiga, talet deremot något afmätt och stelt.
I hela hans sätt röjes någon flägt af verkliga «Geheimekonferensraadet» eller af sångarmajestätet, jag vet ej hvilketdera.
Samtalet vände sig kring sköna litteraturen i Sverige.
Det var kort, och vi sågo snart våra spår visa en lycklig återkomst ur lejonets boning.
Som æsthetices professor vid universitetet skall Oehlenschläger ej lemna likaså utmärkta theorier och kritiker, som han gifvit herrar konstdomare produkter att beundrande nagelfara.
En för förf. obekant student sade på tillfrågan, att han läser «slemt og kun uden forberejdelse».
Vid en föreläsning lärde förf. känna professor Madvig, hvilken efter slutad lektion hade artigheten att adressera sig till oss fremlingar.
Han läste filologisk encyklopedi, en bland de få i lektionskatalogen upptagna föreläsningar, hvilka tillkännagifva något annat än examensläsning vid universitetet i Köpenhamn.
Madvig är universitetsbibliothekarie.
Bibliotheket, som är beläget högt uppe i «runde Taarn», har ungefär 100,000 volumer.
Eljest professor i Romerska litteraturen, har Madvig äfven djupa filosofiska studier.
Han hade nyligen utgifvit en edition af Ciceros De finibus, hvilken ansågs för ett mästarstycke och äfven fanns på det fördelaktigaste anmäld af Zumpt i Berl. Jahrbücher.
– Genom M:s godhet vann jag äfven inträde i läsesällskapet (Athenœum), som eger ett ganska godt bibliothek och är väl försedt med så väl politiska som litterära periodiska skrifter.
Förf. hade också tillfälle att lära känna lektor Martensen, en ännu ung man, som genom åtskilliga utgifna skrifter dokumenterat sig såsom spekulativ theolog.
Äfven hans föreläsningar äro berömda.
Universitetet eger för öfrigt bland sina professorer de berömda namnen Örsted, Schumacher, Kolderup-Rosenvinge, Molbeck m. fl. Antalet af lärare är dock ej serdeles stort: ordinarie 17, extraordinarie och lektorer 15 samt docenter endast 5.
Danmarks litteratur, så den vetenskapliga som sköna litteraturen, är såsom bekant ganska rik; – den förra kanske mest lysande i fornnordisk archæologi och språkforskning.
Detta torde icke litet bidragit äfven till den sköna litteraturens uppblomstring.
Den mäktigaste häfstångeu har dock kanske varit kunglig frikostighet, i afseende icke mindre å de lärdas personer samt enskilda litterära företag, än för vetenskapliga institutioner, samlingar o. s. v.
Till bevis länder, att t. ex. den aflidne Rask för sina resor hade ett understöd af 52,000 Rdr Sv.
Rgs. samt professor Bröndsted ett dylikt af 36,000 Rdr.
Ännu resa årligen så väl vetenskapsmän som bellettrister med icke obetydliga understöd, ehuru dessa numera något aftagit.
Genom en sådan frikostighet måste mycket kunna uträttas.
Dertill kommer ett medel, som, ehuru i sig sjelft en småsak, likväl i en despotisk stat är af inflytande, emedan det visar, att vetandet är aktadt: det nemligen att titulera vetenskapsmännen.
En titel är som en orden i sådana länder.
Det är ingen heder att ega den; men det kan i sammanlefnaden vara en olägenhet att sakna den.
Den är icke ett bevis på förtjenst; men att tilldela förtjensten en sådan grannlåt är ett bevis på aktning för densamma.
I Köpenhamn hela professorerne «Etatsraad», «Geheimekonferensraad» o. s. v.
Det låter löjligt; men lärdomen och talangen hafva sin fåfänga, och en man, såsom t. ex.
Oehlenschläger eller Örsted, förblandas dock ej med ett annat «Raad».
Egentlig censur finnes icke i Danmark.
I stället kunna tidningsnummer och böcker indragas samt aktioner anställas.
Detta drifves också med fart.
Betydliga böter och förbud att skrifva följa såsom straff för öfverträdelser, om hvilka en författare på förhand ej kan veta, att de äro sådana.
Ett sådant förbud på längre eller kortare tid hindrar dock blott den ifrågavarande personens namn att synas i en tidning eller på ett titelblad.
Likväl är tidningspressen endast i händerna på kunniga och upplysta personer.
Sibbern skrifver ifrigt i tidningarna öfver politiska ämnen.
En bland tidningen Fædrelandets redaktörer, men som nu lärer stå under skrifningsförbud, Monrad, är theologie licentiat, stark orientalist, eger derjemle goda filosofiska studier och har äfven studerat nationalekonomi.
Det är en stor fördel, att sådana män sköta det politiska skriftställeriet, isynnerhet då nationen saknar all uppfostran i detta hänseende, och det egentliga folkets bildning ej sträcker sig utom religionskunskapen.
Ty såsom alltid i en despotisk stat, har vetenskapen varit utan inflytande på massan.
Den har i sådana förhållanden utseendet af en lyxartikel, som ger regenten en Mecenas-gloria, men för folket är utan direkt betydelse.
Endast framtiden kan till detta bringa några frukter af den dyrbara planta, det gödt med egen svelt och möda, men af hvilken andra nationer skördat gagnet, förr än folket sjelft.
Hvem ville dock neka, att äfven en sålunda från folket isolerad vetenskap gagnar, såsom den rara vexten i en botanisk trädgård, sedan dess frön tusenfaldigade kommit i jordbrukarens händer.
Lifvet i Köpenhamn är redan något Tyskt, eller kanske rättare Engelskt.
En god sed är att mottaga en gäst vid thebordet, med allt hvad som hörer till en enkel qvällsvard, samt derpå låta följa en liten desert med vin.
Bränvin och punsch ser man ej vester om Sundet.
Fruntimmerna i Köpenhamn äro öfverhufvud ganska vackra och sakna sällan den skära rodnaden på den rena, hvita, nordiska hyn.
Männerne se ej i samma förhållande bra ut och äro oftast småvexta.
Lyx och modesjuka i kläder är ej stor; på manssidan isynnerhet ganska sällsynt.
Glädtigt sinne och välvilja äro desto allmännare, det förra, emot hvad ofta fallet plär vara, äfven allmänt rådande hos vetenskapsidkare och litteratörer öfverhufvud.
Med ett ord: fremlingen finner sig, sedan han gjort några bekantskaper, serdeles väl i Köpenhamn; men är ej börsen väl späckad, så är ej värdt att dröja länge, ty lifvet är der temmeligen dyrt.
Sedan man haft erfarenhet deraf, förefaller professorernas vanliga lön af 4000 rdr rgs, ehuru god i jemförelse med lönerna vid de Svenska universiteterna, visst icke för stor.
– Stadens berömda förlustelseorter, Dyrehaven och förnämligast Charlottenlund, fick jag ej tillfälle att se.
Men det kunde lätt märkas, att befolkningen älskade det gröna, emedan promenaderna kring staden alla aftnar voro uppfyllda af lustvandrare.
Vid lustslottet Fredriksberg, väl beläget, med en vacker park, gafs, samma dag vi kommo till staden, musik, med anledning af någon der boende kunglig persons, jag tror enkedrottningens, födelsedag, och tilloppet af besökande från den nära en half mil aflägsna staden var talrikt, säkert 7 à 8 tusen personer.
Med ångbåten Christian den Åttende, af 180 hästars kraft, kommer man på 19 timmar från Köpenhamn till Kiel.
Färden går förbi Möen och Falster, mellan Laaland i norr och Femern i söder.
Af allt detta sågos endast de tvenne sistnämnda, emedan de båda föregående passerades om natten, och således äfven den romantiska Möens klint icke lät se sig.
Femern hade mycket tycke af Öland, ehuru i miniatur, låg och skoglös, men odlad, med hvita kyrkor och byar.
En liten diversion ombord gaf ett Engelskt sällskap, en ung dam, baronessa, vacker, men af fullkomligt judiskt tycke, och tvenne temmeligen unga partikulierer, hvilka alla voro singuliert singuliera.
Den sköna baronessan bäddade sig sans façon för natten en säng på däck, jemte en af partikuliererna, säkert i skydd af Engelska vapnet och dess «Honny soil qui mal y pense».
Eller var kanske partikulieren en botgörande, som ville späka sin lekamen med sömnlösa nätter.
Vare hur det vill!
Christian den Åttende lopp sin bana fram, antingen man sof eller vakade, och befann sig snart i den vackra hafsvik, vid hvilken Kiel ligger.
Det var åter söndag, och jag dröjde i Kiel den dagen, för att dock se mig något ikring, osäker om jag någonsin mera skulle passera denna väg.
Professorn i filosofien, Chalybæus, förut i Leipzig, i hvilken jag fann en allvarlig och välvillig man, gjorde mig dagen ganska angenäm.
På en senare genomresa hade jag äran förnya hans bekantskap, äfvensom göra en ny, intressant, i professor Domers person, en Würtembergare.
Han är en upplyst och tolerant theolog, som dock starkt inklinerar åt ortodoxien och i denna riktning deltagit i den theologiska strid, som nu föres i Tyskland.
Hegelska filosofien representeras här af Dr Pelt, hvars bekantskap jag ej fick tillfälle att göra.
Serdeles berömda namn vet jag ej om Kiel har, i fall ej den Nitsch, katalogen upptager, är den kända klassiska archäologen och mythologen.
Dock, verlden är så full af berömda män, att det är svårare att veta, hvar de ej finnas, åtminstone bland professorer, än att leta ut de namnkunniga.
Lärarnes antal vid universitetet är in summa 39; studenternas i medeltal 400.
Dessa sednare voro till större delen skingrade.
Några visade sig ännu i sina landsmanskaps mössor.
Vid universitetet är allt på Tysk fot, äfven hvad duellerna angår, hvilka likväl ofta lära föras på pistol.
Universitetet har sin lokal, icke serdeles förmånlig, i en del af ett gammalt hertigligt, rätt ansenligt slott, hvars hufvuddel bebos af en Dansk prins, ståthållare i Holstein.
Sjelfva staden, med 11,000 invånare, ser gammal och ruskig ut, men förskönas af den vackra omgifningen.
Norr om slottet finnes en park med utomordentligt vackra alleer, hvilka, åtföljande hafsstranden, förlora sig i en skön bokskog, Düsterbroek, i hvars närhet ett sjöbad finnes.
Hela denna promenad, lifvad af omvexlande kullar och berg, af hafvets grannskap, af små täcka villor och blomstergårdar, har få likar.
Söder om staden visar sig den Holsteinska kulturen i all sin skönhet.
Låga, fruktbara kullar, med grönskande häckar i stället för gärdesgårdar.
Dessa kullar, med häckarnas långa, vågiga, slingrande linjer, gifva en skön anblick.
Husen, som till sin inrättning äro kända ur Nederländska skolans målningar, ligga omgifna af trädgårdar och inbäddade mellan löfträd.
De äro byggda af korsvirke, och mellanrummen fyllda med tegelsten.
Väggarne hafva nemligen blott ett enkelt lag af dessa och måste derföre uppehållas af korsvirket.
Ofver dem höjer sig det höga, spetsiga taket, täckt med såkallade skånska halmtak.
I det inre sträcker sig långsåt hela huset en med flata stenar belagd, bred, öppen gång, «die Tenne», vid hvars inre ända den låga spiseln står, midt på golfvet.
Lilet bakom den finnes en tvärvägg af plankor, som från det öfriga afskiljer tvenne kamrar, behängd med det glänsande, välskurade husgerådet.
På ena sidan om die Tenne är stallet, på den andra fähuset, båda med skilda ingångar, så att endast krabborna och de frodiga kreaturens hufvuden finnas inom densamma.
Förråden för folk och fä förvaras på den rymliga vinden.
Ehuru man med hästar och vagn åker in i die Tenne, som äfven utgör logen, så hålles likväl den lika snygg, som allt öfrigt i huset.
Äfven den har vanligen fönster, på båda sidor om inkörsporten, med, såsom allt synligt af träd, väl målade poster, och ofta försedda med gardiner.
Till och med vagnar och annan redskap äro vanligen grön- eller blåstrukna.
Större delen af vägen från Kiel till Altona, som är en präktig, alldeles ny chaussee, är man omgifven af detta trefliga landskap.
Det blir dock längre åt söder mera jemnt, kullarne försvinna, och i deras ställe infinna sig stora moar med bränntorf.
Hela sträckan, ehuru den förefaller fremlingen nog rik och fruktbar, tillhör dock den mindre fruktbara delen af Holstein, Geest-landet, under det den vestra delen, die Marschen, är den egentligen rika och bördiga.
Jordmånen är så olika, att man i denna del gräfver stora gropar, i hvilka man begrafver den helt och hållet onyttiga gödseln, medan man i andra delar af landet omsorgsfullt uppfiskar hafstången, beströr den med ärter och inhägnar svinen öfver densamma, för att låta dem deraf bereda gödningsämne.
I de rika trakterna skall bonden lefva öfverdådigt, och spelsjukan vara mycket gängse.
Folket har intet utmärkande i sin drägt, utom det att qvinnorna nyttja vanliga karlhattar af filt – ett synnerligen fult mode.
Köpingarne Neumünster och Bramsted, genom hvilka vägen går, äro stora byar, med utseende af stor rikedom och välmåga.
Husen äro här lika så byggda som i de vanliga byarne, med den skilnad, att man förvandlat stall och fähus i boningsrum samt inhyst det fyrfota husfolket i en egen lokal.
En måltid i en sådan köping ger begrepp om, hvad der finnes för öfverflöd på kött och bröd, och huru allt är godt och mustigt.
Man ser dessutom, huru här hvimlar af kalfvar, kalkoner, gäss, ankor, höns, dufvor o. s. v., huru hvarje bonde har sin köksträdgård bättre försedd, än prostmor i nordligare länder.
Det gjorde mig ondt, att på återresan gå miste om all denna herrlighet; ty det kan uppväga njutningen af ett målningsgalleri, att se menniskor lyckliga och nöjda! – så ser folket här ut – och isynnerhet i den klass, som oftast brottas med nöden.
Men det bar den gången af i diligensen genom mörka natten.
Genom dröjsmålet i Kiel hade jag om söndagen försummat diligensen, som afgår genast efter ångbåtens ankomst, och fick derföre göra resan i en «Personen- Wagen», med tak af segelduk och fyra säten efter hvarandra, men försedd med liggfjedrar och bra nog för en dagsresa, då sällskapet dertill var ganska anständigt.
Man reser med samma hästar 8 Sv. mil på 16 timmar.
I mörkret anlände vi till Hamburg.
Icke desto mindre tog sig den långa rad af landthus, vi passerade, förrän vi hunno staden, ganska väl ut, starkt eklärerade, som de nästan alla voro, och upplysande de omgifvande träden med dagrar och halfskuggor.
Öfver allt svärmade glada barn omkring, som på stänger buro grannt målade papperslyktor, hvilket här syntes vara allmän sed och ej litet bidrog att illuminera trakten.
Ännu vid Damm-thor och på den närliggande Esplanaden var ganska lifligt, och så gaf Hamburg i qvälldunklet ett godt begrepp om sig.
Men vid närmare beseende ledsnar man snart vid Hamburg.
Har man rekommendationer till dess rika patricier, så kunde något vara att göra, ty de sägas hålla sig ett bord, lastadt med läckerheter från alla verldsdelar.
Det vore en näring både för magen och vettgirigheten.
Förf. egde för hela sin resa inga rekommendationsbref, ehuru sådana godhetsfullt blifvit honom erbjudna, minst till Hamburg.
De förskaffa också vanligen på sin höjd blott en middagsspisning eller qvällsvard, men betaga en nöjet att hjelpa sig fram på egen hand och glädjas åt slumpens lyckskott.
Man generar dessutom mindre med ett blott besök, än med presentationen af ett rekommendationsbref.
Då det sednare ger tillkänna, alt man gjort bekantskapen af beräkning för egen trefnad, så visar det förra blott en förlåtlig nyfikenhet i afseende å den celebra personlighet, hvilken besöket gäller.
– Men vi voro ju i Hamburg.
Stadens inre har föga annat, än de rika magasinerna, som förtjenar att beses.
Dess enda vackra del är den beryktade Jungfernstieg, en allee med derinvid liggande gator, som omsluter tvenne sidor af en fyrkantig bassin, bildad af Alsterfloden, och den redan nämnda Esplanaden, en till den förra stötande, icke lång, öppen, med träd planterad plats.
Dessa båda ega en mängd vackra, nya hus, med sköna fönster af spegelglas.
Jungfernstieg har dessutom tvenne paviljonger, af hvilka «Alster-Halle» förtjenar ett besök för sin magnifika inrättning, samt på en sida de aldra gentilaste hoteller och magasiner.
Vackra hus, i stor stil, äro Gymnasium och den nya Börsen.
Den gamla är ett litet obetydligt hus, med ett dertill hörande öppet skjul och en instängd plats, som förtjenar ett besök kl. mellan 1 och 2 på dagen, blott för betraktandet af alla de affärsansigten, säkert 2 à 3 tusende, hvilka hvimla der och på den tillstötande gatan.
Rörelsen i staden är endast på vissa orter betydlig, ehuru mycket mindre än man kanske föreställer sig den.
Detta kommer väl deraf, att staden genomskäres af kanaler, två ifrån Alster, och åtminstone tre från Elben, uppå hvilka alla varor transporteras till och från magasinerna, som ligga tätt invid desamma och derföre dölja så väl dem som trafiken för vandrarens blickar.
Endast från broarne kan man titta in i det lif, som på dem råder.
De äro uppfyllda dels af Elbefartyg, som tillföra Hamburg det inre landets produkter, säd, frukter och manufakturvaror, samt åter gå uppför floden med kolonialvaror, engelska och franska fabrikater m. m., samt af pråmar, hvilka föra dessa från de oceanbefarande seglarne och tillföra dem all verldens natur- och konstalster.
Af dessa orsaker ses också ingen rörelse på kajen vid hamnen.
Kajen är serdeles hög, för öfrigt mera ruskig än ståtlig.
Skeppen ligga ett betydligt stycke derifrån, tätt sammanhopade, och gifva ingen vacker anblick.
Stockholms sköna skeppsbro ser man hvarken i Köpenhamn eller Hamburg.
En egen slags handel är styckehandeln.
På alla gator stå män och qvinnor vid bord eller lådor, lastade med serskilda små artiklar.
Den ena skriker «tolf skilling», den andra «sexton skilling» o. s. v.
Meningen är, att hvarje handelsartikel, ehuru af de mest olika slag, säljes till det utropade priset.
Deras handel är synnerligen liflig.
Det offentliga lifvet är i Hamburg, som i norra Tyskland öfverhufvud, torrt och tråkigt.
Musik bestås dock hvarje afton på kaffehusen, men af en fåtalig orkester, till hvars toner ingen lyssnar.
I promenaderna visar sig icke mycket folk, och de, som der finnas, se ängsliga ut, eller myndiga och penningstinna.
På theatern, som har en stor, men oprydd salong, hörde jag den Stumma.
Masaniello, hr Wurda, och Pietro, hr Reichel, voro tvenne lika jettelika figurer som stämmor.
Äfven den förres, i Hamburg lofordade, tenor var skarp och sträf.
Första sångerskan, också en favorit hos Hamburgarne, var genom sin korpulens ett de förra värdigt motstycke, och skrek «uhyre» sträft och gällt.
Allt syntes vara beräknadt, att genom stora figurer, gester och röster uppskaka ett likgiltigt publikum.
I samma groteska smak är publikens förhållande till die «Jungfern», för hvilka Hamburg är så beryktadt.
Balerna hos Peter Arens äro kända.
Man skulle tro, att der vore rätt gentilt och ståtligt.
Danssalongen är temligen låg, på väggarne äro målade serskilda nationers vapen, och möblerna bestå af målade trädbord och stolar.
Inga speglar, inga glänsande kronor finnas.
Rummen för serveringen äro lika skrala.
Hit går Hamburgaren utan gène, och fremlingar, till och med furstar, försumma ej att bese ett offentligt nöje af så eget slag.
Det kan också antagas, att största delen af Hamburgarne sjelfva gå dit endast för att se, isynnerhet som de damer, här samlas, skola vara de redan på dekadens stadda.
De, som hafva större anspråk, besöka parterren i theatern, och äfven här ser man endast väl klädda både äldre och yngre personer af mankönet, utan att låta sig genera, jemte dem innehafva platsen, som på intet vis är en föraktad plats.
En gata, Dammthorwall, en om aftnarna vanlig promenad, har i husens parterr endast invånarinnor af detta slag, som vid en lampas sken inifrån rummen gifva sina behag till åskådande i de öppna fönstren.
De synas alla vara af den art, som i Sverige benämnes ladugårdspigor.
Man behandlar saken som all öfrig trafik i en frihamn.
Men oaktadt denna offentlighet, är man fredad för all skamlös efterhängsenhet, hvilket icke kan sägas vara fallet i Köpenhamn, der antalet af detta slags damer icke torde vara mindre, än i Hamburg.
Som man finner, är denna del af senatens förvaltning ganska liberal, äfvensom smaken hos patrioter och plebejer synes jemnlik.
Men i öfrigt är republiken långt ifrån jemnlikhets-idealet.
Dess förnämsta embeten äro i vissa patriciska slägters ego.
Om dessa lemna stats- och stadskassan större bidrag ur sina rika penningkistor, så får den lägre borgaren i stället gå under musköten och i sin tur posta på stadens vallar, eller skyllra för de högmögende vid rådhusets portar.
Tryckfriheten är stor, så snart det rörer någon annan, men öfver republikens egna angelägenheter får ingenting skrifvas.
Hamburgs omgifningar äro icke af naturen sköna, men ganska behagliga genom de många villorna, med till dem hörande anläggningar.
En vacker kyrkogård utanför Dammthor förtjenar också ett besök.
Der har man, nästan alla tider på dagen, tillfälle att se de för en krämarstad karakteristiska begrafningsceremonierna.
Den döde beledsagas af lejda sorgfigurer, i strumpor och skor, med pudrade peruker.
Liktåget utgöres af toma vagnar, dels ditsända af anhöriga och bekanta, dels kanske, för statens skull, hyrda på sjelfva sorgehusets bekostnad.
Inom stadens område ligga fyra byar vid Elben, die Vierlanden, märkvärdiga genom invånarnes drägt, som är olika i hvarje by, samt genom qvinnornas skönhet.
Flickorna härifrån sälja vanligen frukt och blommor på stadens gator.
Man kan omöjligen låta bli att köpa af en sådan vacker stygga, då hon med den mest skälmska min och den ledigaste tunga pladdrar fram böner, smicker, och beröm för sin vara.
Der stod nära mitt logis en liten tolfårig, som tvang mig att köpa en aprikos, hvarje gång jag gick förbi, ehuru jag ej kunde förtära dem.
Dessa flickor se naiva och oförderfvade ut och äro vanligen skandinaviskt blonda.
Till Hamburgs omgifning kan äfven Altona räknas, hvars stadsport leder direkte in i Hamburgska förstaden St.
Paul eller Hamburgerberg.
Och likväl äro tullförfattningarne stränga i afseende å handeln mellan de båda fristäderna.
Altona ser gammal, trång och förfallen ut.
Rörelsen är också obetydlig, ehuru danska regeringen, genom att anlägga en skön chaussé till Kiel och genom att förhindra vägbyggnaden mellan Hamburg och Lybeck, sökt draga handeln öfver Altona.
Nu har man för afsigt att här inrätta en jernbana.
Som bekant, äro Öster- och Nordsjön förenade genom Kielska kanalen och Eyderfloden.
Men dessa kunna endast passeras af smärre fartyg.
Färden är dessutom långsam, och afgifterna betydliga, hvarföre äfven trafiken på denna väg är ringa.
Från Kiel till Hamburg och under vistelsen i denna stad hade jag sällskap af en målare från Wien, en ung hygglig karl, som gerna ingick i allvarsamma samtal.
Hos honom fann jag för första gången exempel på det fritänkeri, som eger rum inom katolska församlingen.
Hans skepticism sträckte sig icke till religionen, utan blott till kyrkan – bikten, aflaten o. s. v.
Han sade bland annat: «Jag har en ungdomsbekant, en stor vildbasare och flickjägare.
Han är nu prest och fick inom ett år tillstånd att vara biktfader (Beichtiger).
Hvad skall jag nu bry mig om hans aflat och aflösning?
Eller är det ej löjligt att till honom säga:
Ich bekenne es Gott, dem Erlöser, der heiligen Mutter Gottes, allen Heiligen und dir an Gottes Statt! (så ungefär).
Nej, hellre kan jag pröfva mig sjelf och gifva mig sjelf aflösning.»
Mången protestant kan hafva lika tankar med honom, emedan det är svårt att skilja personen och embetet, då embetet kräfver en sådan helgd som det presterliga.
Tillfället gjorde, att jag snart fick föra samtal i samma ämne, men med en helt annan person.
På ångbåten, som går till Harburg, en liten hannoversk stad på andra sidan Elben, som här torde hafva nära en half tysk mils bredd, fanns en forman från Bremen, hvilken ifrigt lade an på att i mig värfva en passagerare.
Som han tappert prutade af, vann han snart sitt ändamål.
Innan kort presenterade han för mig såsom medpassagerare en man om 30 år, på hvars drägt till hälften röjdes, att han var prest, samt på sätt och uppsyn, att han var pietist eller ditåt.
Båda delarne besannades snart.
Han var prest och lärare vid ett «Rettungshaus» i Düsselthal, nära Düsseldorf. I sådana inrättningar, af hvilka ännu ganska få finnas i Tyskland, upptagas och uppfostras dels redan för brott straffade ynglingar, dels värnlösa, som befinna sig i den belägenhet, att behofvet snart kunde leda dem till brottet.
Räddningshuset i Düsselthal var det första på kontinenten och är stiftadt år 1822 af en grefve von der Recke Wolmerstein, som eger det nämnda och andra gods, deribland Overdyk, hvarest en del af anstalten finnes.
Han och hans grefvinna, som sjelfva haft åtta barn att uppfostra, hafva dock tillika varit föräldrar för mer än 800 barn, hvilka här blifvit vårdade.
För närvarande var dessas antal 140.
Utom till vanlig skolundervisning tillhållas barnen till handaslöjder samt arbete i trädgård och på fältet.
Undervisningen och närmaste vården besörjes af flera lärare och lärarinnor.