Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är civilisationens eller, som är detsamma, christendomens stora uppgift att väcka till lif känslan af det moraliskt rätta, att befästa de inre banden och, i den mån detta lyckas, lossa de yttre.
Detta är en tanke, som genomgår mensklighetens utvecklingshistoria och sammanhänger med det Christna personlighets-begreppet, som ställer den nya tiden i så skarp motsats till den antika.
Det är denna tanke, som, först i våra dagar mera klart uppfattad, gjort den ogifta qvinnan myndig,— gifvit henne frihet att förvalta sina egodelar, att välja yrke och hemvist, oberoende af allt tvång utaf familjen.
Det är ock denna samma tanke, som nu fordrar att den myndiga qvinnan må befrias från familjens tvång i den angelägenhet, som rörer henne sjelf närmast.
Men, invänder man, — och härmed kommer jag till ett af de ytterligare skäl, Utskottet anfört för sin åsigt, — giftomanna-rätten »är erfarenheten, välvilligt bjudande sitt råd åt den med lifvets yttre förhållanden mera obekanta qvinnan.
Då frågas: är del ett råd, som man ej eger att utan» vidare omständigheter följa eller förkasta?
Svaret lärer blifva, att sådant är ett förbud eller en be - Lag-Utskottets Betänkande M 15.
11 fällning; det är elt veto, om det ock, i detta fall, till följd af Domarens mellankomst, kan blifva endast suspensiv!.
Och det är dessutom just denna Domarens mellankomst, ehuru anlitad icke af henne sjelf, utan af den, hvilken begärt henne till äkta, som för den finkänsliga qvinnan är så motbjudande.
Hellre än alt vara föremålet för en rättegång mot kanske sin egen fader, söker hon förqväfva sin böjelse, om också hennes lifs sällhet derigenom blefve förspilld.
Detta är det val, som vår lag nu lemnar qvinnan icke blott i hennes ungdom, då, såsom Lagkommitléen yttrar, för missbruket af friheten i äktenskapsaflal genom passionernas missledning eller lynnets flygtighet, fordras en motvigt, hvarigenom ungdomen göres beroende af den mognare ålderns ledning och tillfälle för de kontrollerande öppnas att rådfråga lärdomarne af en erfarenhet, den de sjelfva ännu icke hunnit förvärfva,» — utan äfven i hennes mognare år, då hon i öfrigt är myndig.
Och att mången svår strid derigenom blifvit utkämpad i det tysta, torde icke ens af någon vilja bestridas.
Utskottet anmärker vidare: »Den sparsamhet och försigtighet hos qvinnan i afseende på egendom, som anfördes såsom skäl för att medgifva henne rätt att vid mognare ålder råda öfver sitt gods och som ansågs motväga den mindre erfarenhet hon vanligen besitter, kan icke anföras såsom skäl för att lemna henne oinskränkt frihet vid valet af make.»
Detta är fullkomligt sannt; men icke mindre sannt torde vara att, — om den vid hvarje yrkande på utvidgad frihet för qvinnan alltid åberopade satsen att hos henne känslan öfverväger förståndet, är i sin utsträckning äfven till en mognare ålder, riktig, — så borde detta måhända hafva utgjort elt hinder för qvinnan, då hon inträdde på aflarslifvets tummelplats, der förståndet väl bör vara öfvervägande, men långt mindre då det är fråga om ingående af en förbindelse, der det just är känslans röst, som, om ej uteslutande, dock i första rummet eger anspråk att blifva hörd.
Slutligen har Utskottet anfört den praktiska svårigheten att efter nu gällande lag få bestämd den domstol, hvarunder qvinna i förmyndaremål lyder, och obilligheten att ålägga presterskapet alt, då qvinna, för bevisande af sin rätt att utan samtycke af giftoman ingå äktenskap, företedde bevis att hon inför domstol förklarat sig vilja myndigheten utöfva, pröfva domstolens behörighet alt för henne elt sådant bevis utfärda.
Men utom att denna praktiska svårighet väl icke kan vara svårare att öfvervinna vid dessa, högst en gång i hvarje qvinnas lif förekommande, fall, än vid alla andra tillfällen, då det redan nu kan vara af vigt att få utredt behörigheten af den domstol, der qvinnan gjort sin myndighetsanmälan , på utredning hvaraf mångens ekonomiska välfärd kan bero, — så äro, i sammanhang med det af en särskildt tillfördnad
Kommitté utarbetade förslag till Förändringar i kredit-lagstiftningen, hvilket, af enskild motionär inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln såsom eget upptaget, blifvit till Lag-Utskottet remitteradt, förändringar föreslagna, sorn afse att närmare, än hittills skett, bestämma omförmälde behörighets - 12 Lag-Utskottets Betänkande M 15. fråga, hvarföre, dä Utskottet säkert lika lifligt, som någon,. önskar och i sin mån kommer att söka bereda framgång åt de af ifrågavarande Kommitté utarbetade förslag, jag vågar hoppas att det efter nu pågående riksmöte skall blifva lättare att utreda hvilket forum, som är beliörigt, jemväl i förmyndaremål.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra har jag icke kunnat instämma i Utskottets betänkande; hvadan och då erfarenheten icke i öfrigt synes mig ådagalägga behofvet af annan förändring än den ofvan antydda, uti de af motio nären åberopade lagrum, jag föranlåtes vördsamt hemställa, det Rikets
Ständer måtte förklara ifrågavarande motion icke kunna i vidsträcktare mån bifallas, än att Rikets Ständer för deras del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af hvad i Lag finnes stadgadt angående giftomanna-rätt, förordnas, att ogift qvinna, som fyllt 25 år och i laga ordning anmält alt hon myndigheten sjelf utöfva vill, icke längre står under giftomans inseende; dock att hvad om enka stadgas i 6 Kap. 2 § Giftermåls-Balken äfven gäller för mö, som älmy nd ig.» Af Herr Lagerbjelke, C. O., med hvilken Riksdagsfullmäktigen Paul Andersson från Jemtlands län sig förenat: »Det kan icke förnekas, att första anledningen till giftomanna-rällens uppkomst är att söka i den oinskränkta magt, som husfadren i äldsta tider hade öfver sina barn, då han till och med emot sin dotters vilja ägde öfverlemna henne såsom maka åt den han behagade; äfvensom att giftomanna-rättens utöfvande under en sednare tid, då mannen borde, förr än han ingick giftermål, derom hafva inhemtat sina närmaste fränders råd, och qvinnan hafva erhållit sina franders samtycke, utgjorde en slägtangelägenhet; men sådan som giftomanna-rätten är bestämd i nu gällande
Lag, kan den icke anses åsyfta någon slägtens rättighet, att från svågerskapsförhållande med densamma utestänga misshaglig person, eller afse något annat än att till mös förmån, genom vägradt samtycke, hindra ett med henne sökt äktenskap, så vida detsamma skulle blifva för henne skadligt.
Fadrens, modrens, den af någondera af dem nämnde, eller till följd af slägtskap berättigade, eller af
Domaren utsedde giftomannens rätt att vägra det sökta giftermålet, är helt och hållet betingad och begränsad af hans skyldighet att härvid iakttaga allenast möns bästa.
Går han härutöfver och låter, hvilket icke så sällan lärer ske, af andra beräkningar bestämma sig, så missbrukar han sin magt, och må ej åberopa familjens rätt såsom ursäkt, om han ock genom att vägra en sidoskyld mö bifall till äktenskap skulle bereda egna barn fördelar, och i så måtto afse familjens bästa.
Domaren härutinnan vinna rättelse är visserligen en af lagen anvisad utväg, men stolthet hos mannen och försynthet hos qvinnan göra att den i de flesta fall icke blir anlitad. Lag-Utskottets Betänkande M 15. 13 Skalle så vara, att qvinnan icke någonsin kan vinna förmåga att vid äktenskapsaftal iakttaga sitt eget bästa, om bon icke förut varit gift och detta äktenskap blifvit 'genom döden eller skilnad upplöst, hur kort det ock må fortfarit, så vore en sådan förmåga af en helt sällsam beskaffenhet.
Betviflas måste dock både att denna förmåga på sådant sätt alltid förvärfvas och att den på intet annat sätt kan vinnas.
Men om qvinnan, utan att förut hafva varit gift, sannolikt vid viss ålder förvärfva! den erfarenhet och vunnit den stadga, att hon i en sådan fråga, som innerligare än någon annan angår hennes person, kan sjelf derom klokt besluta, då bör hennes rätt dertill af lagen erkännas
En sådan tidpunkt tror jag böra antagas inträffa då hon i allt annat anses skicklig att förestå sig och sitt gods.
Vid äktenskaps ingående är de blifvande makarnes tycke för hvarandra ett hufvudvilkor, hvarförutan de hafva att motse en sorglig framlid, ehvad beräkningar på gods eller andra timliga fördelar den ene eller den andra af dem gjort sig.
För sådana beräkningar torde qvinnan i allmänhet vaäa mera främmande än mannen, och vid sitt tycke fästa mer afseende å hans moraliska och andra personliga egenskaper än hans yttre samhällsställning.
Med hennes benägenhet att göra sig underrättad om personliga förhållanden af intresse, torde ock den myndiga qvinnan vara i tillfälle att bedöma så beskaffade egenskaper hos en man, som vackt hennes uppmärksamhet, vida bättre än hennes giftoman förmår.
Icke eller är att befara, det hon vid den åldern icke skulle förmå inse, att för bosättning och äktenskaplig sammanlefnad jemväl fordras, att den blifvande familjens utkomst kan anses någorlunda betryggad.
Man invänder visserligen, alt ett blindt tycke skulle kunna förleda henne att ingå äktenskap med en man, som icke vore henne värdig eller innan deras utkomst kunde antagas vara tryggad; men med den vunna rätten att i sådana mål sjelf bestämma öfver sig, och då hon icke vidare kunde i sitt sinne åberopa såsom ursäkt giftomans skyldighet att tänka för henne, skulle säkert i detta fall hennes naturliga betänksamhet hindra uppkomsten af ett så beskaffadt tycke, och om än det någon gång kunde uppstå, afböja faran deraf.
Troligen skulle hon ock vid ett så vigtigt steg som giftermål icke försumma att inhemta föräldrars, eller, om de vore döda, andra välviljande fränders råd, och i de flesta fall icke lemna det utan afseende, fastän endast inre pligt härtill förbunde henne; men hon blefve befriad från beroendet af magtspråk och den, som annars varit hennes giftoman, från misstanken att hafva mer sett på fördomar och eget bästa, än hennes; och otvifvelaktigt skulle, om qvinnan kunde hoppas att vid en viss ålder sjelf förfoga öfver sin hand; icke så ofta som nu inträffa att hon, till följd af vägradt äktenskap med hvarje annan än den af giftomannen utsedde, läte sitt begär efter eget hem förleda sig att knyta förbindelse med en man, för hvilken hon icke hyste böjelse.
På dessa och de af Friherre
Armfelt för öfrigt anförda skäl biträder jag det af honom i detta ärende framställda förslag.» 14 Lag-Utskottets Betänkande M 15. af Herr Staaff: »Emot Lag-Utskottets betänkande, hvarigenom afstyrkts väckt förslag om upphörande af giftomanna-rätten, måste jag mig reservera på grunder dem jag här nedan går att utveckla.
Jag hade val ansett, att för qvinna, såsom allmän regel, viss ålder skulle kunna stadgas, i och med hvilken hon upphörde att, i afseende på sin vigt igaste, sin dyrbaraste rätt eller den, att förfoga öfver sitt hjerta och sin hand, skulle upphöra att stå under annor persons, vore det äfven föräldrarnes, målsmanskap och lydno och jag hade, för att icke synas gå för långt på denna nybeträdda bana, antagit tjugufem års ålder såsom den, hvilken borde anses med full säkerhet kunna antagas hafva hos qvinnan medfört den mognad i tänkesättet och den eftertanke, som skulle berättiga henne, att i det för henne vigt igaste hanseendet sjelf bestämma öfver sitt öde; men då jag inom Utskottet stod ensam om denna mening, har jag, med frånträdande derifrån, anslutit mig till den åsigt, att qvinna, som begagnat rättigheten att vara myndig, jemväl skulle i och med detsamma upphöra alt stå under giftomannaskap.
Då emellertid jemväl denna åsigt blifvit inom Utskottet undertryckt och efter pluralitetens mening giftomannaskapet sålunda skulle i vår lag hädanefter qvarstå i oförändrad gestalt, så har jag icke kunnat härtill medverka.
Ett äktenskaps-aftal måste, för att ega inför lag giltighet, vara stödt helt och hållet på frihet i valet och ett otvunget samtycke hos båda kontrahenterna.
Men då nu emellertid giftomannaskapet i dess egentliga form, sådant det i lag bestämmes, innebär tillika för äktenskaps-aftalets giltighet förutsättning af giftomannens samtycke, så lärer giftomanna-institutionen och dess bibehållande, ehvad motiver derföre än åberopas, hufvudsakligen hvila på den föreställning, alt qvinnan skulle sakna förmåga, att under böjelsernas inflytelse låta förnuftet och eftertanken tala, kämpa emot och besegra känslans magt.
Denna föreställning, om den än kan rättvisas, så vidt den rörer qvinnan i dess första mera svärmande ungdomsår, då erfarenheten ännu icke på henne öfvat sin nyttiga inflytelse, kan dock endast billiga giftomannaskapets fortfarande för qvinnan i dessa hennes första är.
Deremot synes mig den, som vill hos qvinnan äfven i hennes mognare år spåra fortfarande denna oförmåga och detta slafveri under känslan, helt och hållet misskänna qvinnans värde och tillika, mot ali rimlighet, underkänna erfarenhetens allt besegrande kraft.
Den lagstiftning, som anser — och detta med skäl — qvinnan skicklig att vid fyllda år råda öfver sitt gods— en åsigt, som hvilar på den förutsättning, att qvinnan .'id denna ålder vunnit erfarenhet af lifvet i alla dess särskilda grenar — måste också antaga qvinnan skicklig att råda öfver sin person — ett ämne, åt hvilket hon otvifvelaktigt skall egna den noggrannaste pröfning.
Lag-Utskottets Betänkande M 15. 15 Man har sagt, att förmedelst giftomanna-rättens upphäfvande eller inskränkande, man menligt inverkar på familjen och dess innersta, okränkbaraste förhållanden.
Jag bestrider dock detta, emedan i fall, sådant, som det närvarande, der fråga icke är om något brott, familjens helgd icke naturligen kan vidmagthållas genom tvångslagar.
Otvifvelaktigt är nemligen, att der ett normalt förhållande inom familjen förefinnes, eller der familjefadren och familjemodren vetat att tillvinna sig barnens kärlek och vördnad, der ingås af dessa sednare intet äktenskap utan föräldrarnes rådförande och tillbörlig aktning åt deras grundade anmärkningar.
Vidare har man påstått, att giftomanna-rälten sällan missbrukas och detta är visserligen sannt, så vidt missbrukens antal endast skall beräknas efter de fall, sorn dragas inför Domarens pröfning; men just häri ligger ett misstag.
Obehaget att draga föräldrar och nära anhöriga inför domstol i frågor af den innerligaste och ömtåligaste beskaffenhet, verkar derhän, att qvinnan, alltid uppoffrande, hellre afsäger sig sin lefnads lycka för att lida i det tysta, än att tillåta den man, hon älskar, anlita lagen för att tilltvinga sig ett utan skäl vägradt samtycke — en utväg, den qvinnans blödiga sinne måste fatta såsom en upprörande skandal.
Hvem täljer väl mängden af de äktenskap, hvilka, i följd af föräldrars vilja, ingåtts utan böjelse, ja med motvilja, och föranledt ett samlif fullt af den kyla och den likgiltighet, de der, kanske med än mer skäl än uppenbart kif karakterisera ett olyckligt äktenskap.
Hvem räknar väl också mängden af de ägtenskap fulla af frid och välsignelse, som, i följd af giftomanna-rättens tillvaro uteblifvit.
Jag instämmer i det förslag till lag i ämnet, som Baron Armfelt i sin reservation afgifvit.» Af Herr Kistner, med hvilken Herr Wennerström sig förenat: »Enär, enligt den af Konung och Ständer gemensamt beslutade, den 15 Juni 1858 utfärdade, författning, ogift qvinna, som fyllt 25 år, medgifves rätt att blifva myndig och i begreppet om myndighet innefattas icke blott rättigheten att råda öfver sin egendom, utan äfven öfver sin person, har jag ansett Utskottet åtminstone så till vida böra bifalla motionen, att Utskottet föreslagit en författning, hvarigenom, med ändring af hvad i lag angående utöfningen af giftomanna-rätt finnes stadgadt, förordnades, att ogift qvinna, som fyllt 25 år och i laga ordning anmält att hon ville myndigheten sjelf utöfva, jemväl borde, på sätt i lag angående enka nu medgifvet är, få vara sin egen giftoman.» Herr Olivecrona, K., har ej i detta ärende deltagit. 16 Lag-Utskottets Betänkande M IG.
Alik. till Exp.Utsk. den 16 Jan. 1860, kl. 12 in.
Betänkande, i anledning af vädel motion om förändring eller upphäfvande af 2 Kap. 5 § Giftermåls-Balken.
Denna §, sådan den ursprungligen lydde i 1734 års lag, innehöll ovilkorligt förbud att »i svågerlag å sidone gifta sig med sin broders enka; brodersons, eller systersons, broders eller systers sonasons, eller dottersons enka; sin faderbroders, eller moderbroders, faderfaders eller fadermoders broders enka; sin moderfaders, eller modermoders broders enka;» eller med andra i §:n uppräknade, i enahanda svågerskapsled befryndade personer.
Förordningen den 10 April 1810 modifierades detta lagstadgande derhän, att Konungen kunde gifva lof till byggande af äktenskap i omförmälda svågerlag.
Konungens samtycke lärer emellertid aldrig förvägras, och detta har gifvit Herr Kyrkoherden Ternström anledning att, uti ett till Högv.
Preste-Slåndet ingifvet memorial, fästa uppmärksamhet å den onödiga omväg och de kostnader, som för kontraherande parter voro förenade med skyldigheten att i anförda fall söka Konungen.
Stadgandet kunde icke heller i öfrigt försvaras.
Antingen, yttrar motionären, är ifrågavarande äktenskap isig sjelft lofligt eller är det så icke.
Är det lofligt, — och bland de förbudna leder, som Moses uppställt, funnes ingenstädes svågerlag räknadt, hvarföre då omgärda det med menskliga tvångs- eller förbudslagar?
Är det åter efter Guds ord olofligt, hvilket motionären likväl holle för »osannolikt», huru kunde då Konungen gifva der lof till?
På dessa grunder och då lagen i ett likartadt fall, nemligen i fråga om syskonbarns giftermål med hvarandra, blifvit ändrad, hvilket förhållande ock utgjorde ett skäl för förändring jemväl af åberopade 5 §, hemställde motionären, att »Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att till Kongl. Majit aflåta underdånig skrifvelse med anhållan, det Kongl. Lag-Utskottets Betänkande M 16. 17 Kongl.
Maj:t tacktes genom utfärdad kungörelse förklara, att Konungens lof till äktenskap i svågerlag å sidone icke mera erfordras, om det skall anses för tillåtet, eller ock, i motsatt fall, detsamma förbjuda.» Lag-Utskottet, som, i följd af erhållen remiss, har att meddela yttrande i denna fråga, har icke kunnat undgå att finna de skäl, motionären anfört för en friare lagstiftning i ämnet, giltiga.
Då 4 810 års lagstiftare borttog det ovilkorliga förbudet uti ifrågavarande hänseende, var frågan af större vigt än nu.
Den gällde då upphäfvande af en urgammal princip i vår lagstiftning, och varsamheten fordrade att modifiera öfvergången till fullkomlig frihet genom budet att begära Konungens lof.
Nu gäller frågan endast undanrödjande af en tom formalitet, hinderlig för alla, känbart kostsam för den fattige.
Ty såsom endast en formalitet lärer väl Konungens sökande i dessa fall nu mera böra anses, då kändt är, att Konungen icke någonsin vägrar bifall till ansökningar af ifrågavarande slag.
Man misstoge sig mycket, om man trodde att sådant endast vore en tillfällighet och att en tid kunde komma, då detta Konungens veto kunde blifva användt.
Sådant kan svårligen inträffa; ty det allmänna tänkesättets ström, som ett hallt århundrade gått i samma riktning, vänder icke tillbaka, och en vis regering skall icke motsätta sig dess billiga fordringar.
Och att det allmänna tänkesättet talar för full frihet i detta fall, bevisas bäst deraf, att mången ej ens anar tillvaron af ifrågavarande förbud, ja, att icke sällan den, som sjelf står i begrepp att knyta äktenskap inom anförda svågerskapsled, öfverraskas af underrättelsen att han dertill måste begära Konungens bifall.
Detta enkla faktum förintar ock giltigheten af det emot ifrågaställa frihet anförda skäl, att exemplet af könsförbmdelser inom dessa svågerskapsled vore för sedlighetens bevarande vådligt.
Men vid det förslag, Utskottet på grund af nu uttalade åsigter går att afgifva, förutser Utskottet en anmärkning om inkonseqvens.
Det skall måhända invändas att samma skäl, som tala för upphäfvande af 5 § i Giftermåls-Balkens 2 Kapitel, äfven gälla för upphäfvande af samma Kapitels 6 §, hvilken, sådan jemväl den blifvit modifierad genom'Kongl.
Förordningen den 10 April 1810, lyder: »ej eller må man i andra svågerlaget, utan att Konungen dertill gifver lof, äktenskap bygga med sin hustrus stjufmoder, eller sin stjuffaders enka; cj eller med sin döda dotters mans enka, eller med sin stjufsons, eller stjufsons sons enka» Utskottet, begränsadt af motionens uttryckliga innehåll, har ej egt någon grundlagsenlig anledning att föreslå rubbning af sistnämnda §, men anser sig, i anledning af den förutsedda anmärkningen, böra erinra, att nästan hvarje partiel lagförändring måste förorsaka en mer eller mindre ögonskenlig inkonseqvens i det bestående lagsystemet och att den ifrågavarande, om den ens är verklig, icke medför någon våda och på intet sätt är i tilllämpningen förvillande.
Det kan dock sättas i fråga, om nu anmärkta inkonseqvens icke är mera skenbar än verklig.
Till sin hustrus stjufmoder står man nemligen i ett slags vördnadsförhållande, — en slags respectus parentelas, som ej eger rum Bih. till B.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd.
5 Häft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande M 16. emellan de enligt 5 § besvågrade personer; och denna uppfattning af förhållandena torde icke jäfvas af det allmänna tänkesättet.
Då dessutom äktenskap inom de i 6 § omnämnda svågerskapsled torde vara lika sällsynta som giftermål enligt 5 § äro vanliga, vöre ett förkastande af förslaget på grund af omförmälda förmenta inkonse qvens endast att uppoffra en praktiskt nyttig reform för en teori, om hvars ofelbarhet meningarne kunna vara delade.
Utskottet anser sig'derföre ega fullt skäl till den vördsamma hemställan, alt Rikets
Ständer mätte för sin del besluta en författning, hvarigenom förklaras, alt del i 2 Kap. 5 § Giflermåls-balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 10 April 1810. förekommande förbud för der uppräknade personer, att utan Konungens tillstånd med hvarandra ingå äktenskap, upphört att vara gällande; dock alt derigenom icke sker någon ändring i lagens stadganden i 15 Kap 1 § Rättegångs-balken, om jäf emot domare, och i 17 Kap. 7 § samma Balk, om jäf emot vittnen.
Af Herr Grefve Sparre, Eric. »Ehvad lagstiftningen förändras partielt eller på en gång, måste, efter mm öfvertygelse, tillses, att lagen, som man säger, hänger tillsammans, att icke förvillande inkonseqvenser inträffa, som rubba lagens sammanhang.
Minst bör Lag-Utskottet, hvars åliggande det är «att utarbeta inkomna förslag till stiftande eller ändring af lagen,» underlåta att fästa uppmärksamheten dervid
En sådan inkonseqvens är det onekligen, att tillåta äktenskap emellan närmare an förvandter t. ex. med broders, brodersons eller systersons enka: men låta förbudet qvarstå mot äktenskap med fjermare, t. ex. emellan en man och hans hustrus stjufmoder, eller hans döda dotters mans enka . emellan hvilka något, särdeles vördnadsförhållande ej gerna kan åberopas.
Om, såsom Utskottet yttrar, mången ej inser grunden till förbudet i förstnämnda hänseende, skall man, sedan detta förbud är upphäfvet, ännu mindre kunna ana till det sednare; och en lag, hvars orimlighet är uppenbar, kan ej hos folket bibehålla den aktning, som är ett af vilkoren för sam hällets bestånd.
Då Utskottet ansåg dess pröfning enligt grundlagen vara begränsad Lag-Utskottets Betänkande M 16.
19 af den uttryckliga inskränkningen i motionen till 5 § af 2 Kap. Giftermåls-Balken och jag för min del ej ser någon våda i att uppskjuta bifall af lagförändringen till dess den kan ske med iakttagande af erforderligt sammanhang, så har jag ansett mig böra afstyrka bifall till motionen.» Af Herr Friherre Armfelt, Magnus, och Herr Thollander, hvilka instämt med Herr Grefve Sparre.
Af Herr Biskopen, f. d. Stats-rådet Anjou: »Jemte det jag instämmer i den af Herr Grefve Sparre afgifna reservation i hvad den rörer olämpligheten af att föreslå upphäfvandet af ifrågavarande § utan att på samma gång kunna taga under pröfning, huruvida icke följande § 6 äfven bör upphäfvas, får jag tillägga följande skäl, som hindrat mig att för min del godkänna det beslut, hvartill Utskottet med afseende på Kyrkoherden Ternströms motion kommit.
Att äktenskap inom leder af svågerlag å sidone saknar allt förbud i Mosaiska lagen, är icke så klart, som motionären antagit.
Ovisshet eller motsatt öfvertygelse har tillhört ganska många, som sysselsatt sig med undersökning af denna fråga.
Och denna tvekan inom vetenskapens område har äfven medfört varsamhet vid tillämpningen.