Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa grunder och om än den anmärkta felaktigheten, såsom föranledd af de förutgångna felstegen, kunde i någon mån finnas ursäktlig, har jag trott densamma ej kunna lindrigare betraktas, än att den åtminstone borde ådraga skyldighet till ersättande af den genom vitets föreläggande Klaganden Erik Andersson tillskyndade förlust; hvarföre jag uti skrifvelse den 12 Maj 1851 förordnat Advokatfiskalsembetet i Kongl.
Göta Hofrätt att emot den Domhafvande, som förrättat 1847 års hösteting med Gudhems härad, anställa åtal inför Kongl. Hofrätten samt påyrka laga ansvar och skyldighet till gäldande af nämnde förlust; och berodde saken vid årets slut af behörig handläggning hos bemälte Hofrätt.
Efter en hos mig gjord angifvelse emot Landshöfdingeembete! i Östergötlands län orri olaglig behandling af det i Lysings och Göstrings härad hållna val till fullmäktig uti hedervärda Bondeståndet vid sistförtlutna riksdag, har jag funnit mig föranlåten att förordna laga åtal i anledning af det förhållande, att föreskriften i 19 § af Riksdagsordningen icke af Landshöfdingeembete!; blifvit tillämpad efter dess ordalydelse, enär å de lill Konungens Befallningshafvande af åtskilliga Klagande ingifna, till Kongl.
Majit ställda underdåniga besvär öfver Konungens Befallningshafvandes i ämnet gifna utslag, endast föreskrift för klaganderna blifvit tecknad om besvärens delgifvande, samt rättighet klaganderna lemnad att för kommunikatio - nens verkställande erhålla handräckning af Kronofogden, men denna åtgärd af Landshöfdingen embetet ej kunde anses innefatta det i Riksdagsordningen föreskrifna infordrande af vederbörandes förklaringar; och har jag i sammanhang härmed anmärkt samt till laglig beifran öfverlemna! den derjemte inträffade olagligheten, att föreskrift om riksdagsmannafullmakts utfärdande blifvit af Landshöfdingeembetet gifven, innan laga kraft ägande beslut om det klandrade valets bestånd förefunnits.
Sedan, i följd häraf, åtal inför Kongl. Göta Hofrätt blifvit af Advokatfiskalsembetet derstädes utfördt; så har bemälte Hofrätt genom utslag den 14 April 1851 sig utlåtit, att emedan uti 19 § Riksdagsordningen stadgades, att Landshöfding, då underdåniga besvär öfver dess utslag i mål angående riksdagsmannaval blifvit till honom inlemnade, bör skyndsamt infordra vederbörandes förklaring öfver besvären, men Landshöfdingeembetet i förevarande fall desto mindre kunde anses hafva ställt sig detta stadgande till efterrättelse, som Landshöfdingeembetet, i stället att, såsom vederbort, låta genom Kronobetjent kommuniceras besvären, meddelat de klagande föreskrift att en sådan kommunikation verkställa, utan att
Landshöidingeembetet bestämt någon tid derför och påföljd för underlåtenhet i detta afseende, samt den omständighet, att
Landshöfdingeembetet lemnat klaganderna rättighet att för verkställighet af kommunikationen påkalla och erhålla handräckning af vederbörande Kronofogde, endast vilkorligt kunnat bidraga till befrämjande af den anbefallda skyndsamheten, då det berott af klagandernes godtfinnande, om och när de ville begagna en sådan rättighet; ty och sorn Landssekreteraren dessutom felaktigt förfarit derutinnan, att han vid Landshöfdingeembetets sammanträde den 31 .lanuari 1851, ehuru
Landshöfdingeembetets utslag angående riksdagsmannavalet icke vunnit laga kraft, likväl vid vite (emot Landskamererarens reservation) ålagt valförrättaren att utfärda ny fullmakt i öfverensstämmelse med samma utslag, hvilket åläggande saknat stöd af lag; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rätteg. balken, rättvist döma Landshöfdingeembetets Ledamöter, Landskamereraren Gust.
Nordén och Landssekreteraren Fr.
Holmqvist att för hvad dem sålunda hvar för sig till last läge, böta den förre tjugufem riksdaler och den senare trettiotre riksd. 16 sk. banco till treskiftes.
Af de sakfällda äro besvär öfver detta utslag hos Kongl. Majit i underdånighet anförda, och bero af nådig pröfning.
Hos min företrädare i embetet hade blifvit angifvet, att sedan Komministern i Almunge församling af Närdinghundra härad Isak Lundberg, såsom tillförordnad pastor i nämnde församling, den 9 December 1842 för en Torpare, boende på angifvarens ägor, utgifvit ett fräjdbetyg, hvilket enligt dess innehåll skulle hafva varit infordradt af Stadsliskalskontoret i Upsala”, och deruti förmältes, att torparen ägde försvarlig christendomskunskap, men vöre, på grund af så väl den i angränsande socken, hvarifrån han inflyttat näst förutgående vår, gängse allmänna rösten, som äfven af det under sitt vistande i Almunge redan hos en och hvarje ådragne omdöme, till sitt lefverne och vandel mindre fördelaktigt känd, ehuru hos utgifvaren af betyget »ingalunda bevisligt blifvit anmält»; så hade ej mindre torparen sjelf än hans husbonde hos Komministern Lundberg begärt att få låna, afskrifva eller blott se det prestbevis, torparen år 1842 medfört från Faringe socken, men denna begäran blifvit af Komministern afslagen; hvarförutan Komministern skulle hafva vägrat låta angifvaren se de i en enkom dertill egnad inbunden bok befintliga protokoller vid de år 1843 i församlingen hållna socknestäminor; och hade å de sålunda angifna embetsfel lagligt åtal blifvit begärdt.
Efter häröfver inhämtad förklaring af Komministern Lundberg, har jag så väl i afseende på dennes skyldighet att till den i fråga varande torparen eller, efter hans uppdrag, till hans husbonde utlemna det vid inflyttning från Faringe socken medförda prestbetyg, som ock beträffande den anmärkta vägran att för Husbonden (angifvaren) visa socknestämmoprotokollsboken, funnit de af bemälte Komminister till sitt urskuldande anförda skäl icke vara antagliga; och sedan, i följd häraf, åtal inför
Domkapitlet i Upsala blifvit af mig förordnadt och utfördt emot Komministern Lundberg, för det han, i egenskap af tillförordnad Pastor, i båda dessa förfaranden uppenbarligen felat emot sin tjenstepligt; så bar Domkapitlet genom utslag den 30 April 1851, dels i afseende på angifvelsen örn vägrad tillgång till protokollsboken öfver socknestämmorna, förklarat hvad till stöd för denna angifvelse förekommit icke emot Lundbergs nekande innehålla full bevisning, i följd hvaraf Lundberg icke kunde härutinnan åt saken fällas, och dels angående vägradt utlemnande af prestbetyget ansett annat icke vara genom laga bevisning utredt, än att Lundberg, derom anmodad af personer, som icke visat sig i detta afseende hafva af torparens husbonde fått uppdrag, ej heller uppgifvit ändamålet med betygets utlemnande, och detta vid ett tillfälle, då Lundberg å Almunge kyrkoherdeboställe sig uppehöll och således var från sitt hemvist på l/s mils afstånd skild, den om betygets utlemnande framställda begäran då tillbakavisat, hvarföre och enär han dessutom uti i fråga varande afseende sig nöjaktigt förklarat, Domkapitlet funnit skäligt att honom från allt ansvar äfven i denna del frikänna, samt ej allenast dömt angifvaren att ersätta åtskilliga i målet hörda vittnen deras inställelsekostnader, utan ock förklarat allmänna åklagarens kostnadsersättning böra utgå af allmänna medel till ett belopp af 48 R:dr t» sk. banco.
Som jag med detta utslag icke kunnat åtnöjas; så har jag om anförande af besvär deröfver anmodat Advokatliskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt samt uti förordnandet härom först anmärkt, hurusom genom tvenne vittnens sammanstämmande berättelser vore styrkt, att samma vittnen, efter förnyadt uppdrag af angifvaren och i sällskap med den i fråga varande torparen sjelf, uppsökt Komministern Lundberg, i ändamål att begära torparens prestbetyg, samt att Lundberg då icke allenast afvisat torparens begäran att utfå omförmälte betyg, utan äfven vägrat ena vittnets anhållan att antingen få eller taga afskrift af eller se detsamma.
Denna med full bevisning ådagalagde vägran att på något sätt lemna nämnde torpare del af det honom tillhöriga, frän annan ort till
Almunge vid inflyttning medhafda prestbetyg vore det, som af Domkapitlet urskuldades med de anförda domskälen jemte dem, hvilka innefattades uti Lundbergs af Domkapitlet för nöjaktig ansedda förklaring; och denna förklaring, så vidt den innehölle något annat, än hvad Domkapitlet- i omförmälte måtto anfört, bestode deruti, att Lundberg från Fiskalsembetet i Upsala stad fått veta, det oftanämnde torpare straxt förut blifvit af Kämnersrätten derstädes sakfälld för fylleri, snatteri och slagsmål; att uti denna sak det begärda betyget förmentes hvarken för angifvaren eller torparen kunna vara till någon nytta; att angifvaren borde deraf haft del före dess allemnande till Pastorsembetet, samt att Lundberg grundat sin vägran dels på Tryckfrihetsförordningens förbud mot utlemnande af själavården och kyrkodisciplinen rörande handlingar i andra fall, än lag stadgar, dels på den anvisning, som funnes införd uti senast utgifna pastoralkalender för Erkestiftet, att nemligen attesterne böra af Pastor numereras, läggas tillhopa och ombindas samt noga förvaras, dels ock på det kända förhållande, att Herr Erkebiskopen vid generalvisitationer utöfvade kontroll deröfver, att de inflyttades attester finnas i noga förvar.
Då Domkapitlet godkännt en sådan förklaring; vore dermed således äfven den föreställning godkännd, att
Tryckfrihetsförordningen skulle lägga hinder i vägen för den, sorn sjelf erhållit och till Kyrkoherde allemnat ett prestbetyg, att återfå detsamma, eller ens få afskrift deraf eller blott få se det — då likväl Tryckfrihetsförordningens föreskrift endast afsäge utlemnande af sådana handlingar, som
Ilinda enskilda personer till skada eller förklenande, men de personer, som genom dessa handlingar kunde skadas eller förklenas, icke kunde anses vilja sjelfve deraf göra ett sådant bruk, och jag således trodde det vara uppenbart, att det icke vore till dem sjelfva, som handlingarnes utlemnande vore förbudet; hvarförutan jag ansåge det vara icke mindre uppenbart, att från Tryckfrihetsförordningen ej kunde uppkomma något hinder för hvars och ens rätt att erhålla, hvad honom sjelf tillhörde, samt att fråga i det åberopade lagstadgandet således endast kunde vara om förbud att af prestbetyg eller andra själavården rörande handlingar lemna del åt andra än dem, som äro dessa handlingars rätta ägare.
Jag har dessutom funnit mig böra anmärka, att när Tryckfrihetsförordningen så missförstås, som här inträffat, man också missförstår hela syftningen af det åberopade undantagsstadgandet och af alla de dermed i sammanhang stående stadganden.
Ty de syntes mig visserligen icke åsyfta att förbjuda, hvad sorn redan före Tryckfrihetsförordningens utfär - dande var lofligt, utan endast att begränsa den frihet, som derutöfver genom denna grundlag beviljades.
Genom något annat lagstadgande, än denna Förordnings, hade det således bordt kunna visas, att prestbetygs utlemnande till dess ägare är prest förbudet, för att kunna deraf hämta stöd för Domkapitlets beslut. *) Efter att vidare hafva bemött de af Domkapitlet använda domskäl, hvilka såsom mindre betydande jag tror inig här böra förbigå, har jag upptagit frågan om vägrad tillgång till socknestämmoprotokollen, der
Domkapitlet ansett full bevisning emot Lundbergs nekande icke hafva förekommit, hvilket nekande jag dock ej kunnat finna annorlunda beskaffadt, än att Lundberg lemnat obestridt och just i sin egen förklaring uppgifvit, att han vid i fråga varande tillfälle från sitt embetsrum hämtat protokollsboken; att angifvaren velat hafva densamma och högljudt derom gjort påstående; att han då flera gånger blifvit af Lundberg uppmanad att uppgifva, hvilket eller hvilka protokoller han önskade se eller afskrifva, i ändamål att dem för angifvaren förelägga, men att enär denne flera gånger trotsande upprepat, att han ville hafva hela boken, Lundberg icke kunnat annat förmoda, än att hans afsigt varit att taga protokollsboken med sig.
Och då Komministern Lundberg härmed hvarken nekat, att tillgång till protokollsboken blifvit hos honom begärd, eller föregifvit, att han till boken lemnat tillgång, utan fast mera erkännt sig hafva gifvit sådana svar, som icke stöde att förena med ett dertill lemnadt bifall; insåge jag ingen förklaringsgrund till det yttrandet, att något nekande till angifvelsen ägt rum eller bevisning derom saknades.
I sjelfva verket bestode nekandet deruti, att
Lundberg icke velat vidkännas sin skyldighet till hvad af honom äskades.
Hans yrkande att få veta, hvilka protokoller som påfordrades, grundade sig icke på någon rätt; och det vore ett orimligt föregifvande, att han skulle varit benägen att förelägga reqvirenten hvilket protokoll som helst uppgåfves, då han vägrade att framlemna boken, i hvilken de alla funnos inbundna.
På dessa och de ytterligare grunder, jag i mitt förordnande anfört, hafva besvär hos Kongl. Hofrätten öfver
Domkapitlets utslag blifvit anförda, och bero för närvarande af pröfning.
Sedan uti ett af mig hos Kongl. Hofrätten öfver
Skåne och Blekinge anhängiggjordt mål, med anmärkning emot Konungens Befallningshafvande i Christianstad län om en omyndig gosses Sven Perssons obehöriga qvarhållande i länshäktet från den 31 Januari till den 23 September 1848, den upplysning tillkommit, att Herr Landshöfdingen m. m. von Rosen under nämnde tid icke deltagit i länsstyrelsen samt beslutet om Sven Perssons qvarhållande i häktet blifvit ensidigt fattadt af nu mera aflidne Landssekreteraren Lagmannen Bråkenhjelm, samt Landskamereraren Beckman, som derunder gemensamt med Lagmannen Bråkenhjelm hestrid! länsstyrelsen, företett ett af nu varande Landssekreteraren Olsson utgifvet bevis derom, att Landskantsliets protokoller för år 1848 icke innefattade något af Landshöfdingeembete! fattadt beslut, i afseende på Sven Perssons qvarhållande i häktet; så har jag, på Advokatfiskalsembetets härom hos mig gjorda anmälan, meddelat det svar, att åtalet borde förfalla; hvarefter Kongl. Hofrätten, genom utslag den 5 Maj 1851, till pröfning företagit ärendet, samt af anförde skäl frikännt Herr Landshöfdingen och Landskamereraren; äfvensom Kongl. Hofrätten, då någon ansvarstalan icke blifvit rigtad mot Landssekreteraren Olsson eller varit under Lagmannen Bråkenhjelms lifstid emot honom anställd, undginge att beträffande dem meddela yttrande.
Emot nu mera aflidne Lagmannen och Riddaren Sven Björkenstam, såsom Domhafvande i Thorstuna, Simtuna m. fl. härader, samt Häradshöfdingen och Riddaren Jonas Alin, såsom tillförordnad att derstädes domareembetet förrätta, hade åtal inför Kongl. Svea Hofrätt, efter *) Af
Domkapitlets läraföljer till och med, att prestbetyg af ofördelaktigt innehåll aldrig borde kunna till någon utfärdas.
Är det förbudet att till honom återlemna det, sedan han en gång haft det; så hade han, af samma skäl, aldrig bordt få det.
— 72 — mitt förordnande, blifvit anstäldt, för det domböcker saknats för 1813 ars sommarting med Thorstuna, Simtuna och Wåhla härader samt för 1832 års vinterting med Thorstuna härad, hvilka ting blifvit förrättade, de tre förstnämnda af Häradshöfdingen Alin och det sistnämnda af Lagmannen Björkenstam; men sedan, efter inkomna förklaringar, talan blifvit nedlagd emot Häradshöfdingen Alin, samt Lagmannen Björkenstam ensam af Advokatfiskalsembetet ansedd vållande dertill, att tre domböcker för år 1813 och en sådan för 1832 gått för häradsarkifven förlorade; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 15 Maj 1851 låtit vid Advokatfiskalens förklarande, att han icke ägde anledning till vidare talan emot Häradshöfdingen Alin i detta mål bero, och beträffande Lagmannen Björkenstam förklarat, att emedan, enligt hvad upplyst blifvit, Lagmannen då mera allidit, vidare fråga om ansvar och annan påföljd för honom förfölle.
Genom utslag den 21 Febr. 1845 hade Åse och Wiste Häradsrätt förordnat, att derest Olaus Larsson i Lanna Gustafsgården saknade tillgång att gälda böter, som till ett belopp af 99 K:dr 16 sk. och vite 6 U:dr 32 sk. blifvit honom ådömde, för det han nedhuggit andras till prydnad planterade träd, lian i stället skulle undergå för böterna tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, och för vitet fjorton dagars fängelse; och har jag häraf funnit mig föranlåten att emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande vice Häradshöfdingen Joli.
Lindbäck förordna åtal, efter hvars utförande hos Kongl. Göta Hofrätt, dess utslag fallit den 18 Juni 1851, af innehåll, att som bemäite vice
Häradshöfdinge erkännt anmärkte felaktigheten i Häradsrättens utslag, derför han såsom ordförande i Rätten borde ansvara; alltså och i förinågo af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist döma honom att, för den vårdslöshet vid domareembetets utöfning, han sålunda låtit komma sig till last, böta 16 R:dr 32 sk. till treskiftes; hvarjemte Lindbäck förpligtades att med 2 R:dr 15 sk. 5I/3 rst. banco godtgöra Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Olaus Larssons underhåll i fängelset de fjorton dagar, som han der till följd af Häradsrättens i fråga varande utslag qvarhållits längre, än lagligt varit; men då Olaus Larsson allidit och derförinuan ej blifvit i målet hörd, komme fråga om ersättning för det lidande, som tillskyndats honom genom lör lång fängelsetid, att förfalla; varande detta utslag icke å någondera sidan öfverklagadt.
Af Bonden Johannes Sibbesson, hvilken genom byte blifvit ägare af l/a mantal Mårarp Lille Bengtsgården i Kronobergs län, Sunnerbo härad och Ryssby socken, och hos Domhafvanden i orten Häradshöfdingen L. P. Eneqvist d. 27 April 1844 erhållit ett för detta hemman utgifvet gravationsbevis, deruti en år 1830 för 333 R:dr 16 sk. beviljad och ännu gällande inteckning icke funnits upptagen, har klagan blifvit hos mig förd deröfver, att sedan bemäite Häradshöfdinge d. 3 Oktober 1844 meddelat ett embetsbevis af innehåll, att nämnde inteckning då ännu icke blifvit vid Sunnerbo Häradsrätt dödad, och klaganden derefter, i följd af lagsökning, fått sig ålagdt att betala det förskrifna beloppet med ränta och ersättning för lagsökningskostnaden, till fullgörande hvaraf han måst utbetala tillhopa 490 R:dr 10 sk. 2 rst. banco; Häradshöfdingen Eneqvist väl uti en den 13 Dec. 1846 utfärdad handling, på den grund, att han vid gravationsbevisets lifgifvande, missledd af ett bland Sunnerbo Häradsrätts handlingar förvaradt inteckningsregister, kommit att utesluta den i fråga varande inteckningen, hvilken den dagen utgjort 475
R:dr banco, förbundit sig att, emot det inteckningen på Häradshöfdingen transporterades, å vissa tider godtgöra Johannes Sibbesson beloppet med ränta, men derefter icke godvilligt godlgjort dennes förlust, utan efter derom hos Sunnerbo
Häradsrätt anställd rättegång afgifvit endast det hufvudsakliga genmäle, att han bestridde påståendet, så vidt det åsyftade att sträcka Johannes Sibbessons anspråk utöfver innehållet af elen förbindelse, Häradshöfdingen uthändigat (hvars ändamål tillintetgjordes genom det deri bestämda vilkor om inteckningens transporterande); hvarefter Häradsrätten genom utslag deri 14 Mars 1848, 1848, under åberopande af 40:de punkten i Kongl. Förklaringen d. 23 Mars 1807, förklarat sig icke kunna Johannes Sibbessons talan till pröfning företaga; och hade Häradsrätten i protokollet anmärkt och inhgat, att i fråga varande inteckning, sedan bevis å skuldsedeln blifvit tecknadt derom, att fordringsägaren erhållit betalning till kapital och ränta, under 1848 års vinterting blifvit dödad; vid hvilket förhållande klaganden anhållit, att Häradshöfdingen Eneqvist måtte ställas till ansvar för dess genom det felaktiga gravationsbevisets lifgifvande begångna embetsfel samt mot honom vrkas skyldighet till gäldande af klagandens förlust.
I anledning häraf har jag mot merbemälte Häradshöfdinge förordnat laga åtal, efter hvars utförande hos Kongl. Göta Hofrätt utslag deröfver blifvit af Kongl. Hofrätten meddeladt den 20 Juni 1851 af innehåll, att alldenstund Häradshöfdingen Eneqvist erkännt, att han utfärdat gravationsbeviset den 27 April 1844 å 1/2 mantal Mårarp Lille Bengtsgården, och att samma bevis varit sålunda origtigt, att deruti icke upptagits en i hemmanet den 14 0kt.
1830 beviljad och den 13 Nov. 1839 förnyad inteckning till säkerhet för 333 R:dr 16 sk. banco, enligt en af Arvid Persson till Jeppe Hansson den 29 Sept. 1830 derå utgifven skuldsedel; fördenskull och emedan Johannes Sibbesson styrkt, att hail, såsom ägare af samma hemman, den 1 Nov. 1847 till betalning af samma skuld jemte kostnader för lagsökning och utmätning, som varit anställde, utgifvit fyrahundra nittio riksdaler 10 sk. 2 rst. banco, och denna utgift vållats honom genom nämnde origtiga gravationsbevis; ty och som Häradsh.
Eneqvist följaktligen vore skyldig att icke allenast, såsom han medgilVit, hålla Johannes Sibbesson skadeslös för berörde utgift, utan ock godtgöra honom de kostnader, han fått vidkännas för utfående af sin rätt, sedan Häradshöfdingen icke uppfyllt, hvad han i förbindelsen den 13 Dec. 1846 utlofvat; alltså och utan afseende å hvad Häradshöfdingen i senast afgifna förklaringen andragit, i ändamål att förringa verkan af de handlingar, Johannes Sibbesson företett till ådagaläggande af den förlust, han lidit, pröfvade Kongl.
Hofrätten rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, döma Häradshöfdingen Eneqvist att för den vårdslöshet i domareembetets utöfning, han genom utfärdandet af i fråga varande origtiga gravationsbevis låtit komma sig till last, böta trettiotre riksdaler 16 sk. till treskiftes, samt att till godtgörande af den kostnad och skada, som i följd af samma origtiga bevis Johannes Sibbesson tillskyndats, till denne genast utbetala fyrahundra nittio riksdaler 10 sk. 2 rst. banco jemte sex procents genom bevillning minskad årlig ränta derå från den 1 Nov. 1847 tilldess betalning skedde, äfvensom att ersätta Joh. Sibbesson hans rättegångsutgifter vid Häradsrätten, hos R. S. JustitiäOmbudsman och i Kongl. Hofrätten med skälige ansedde trettio riksdaler äfven banco; varande Johannes Sibbesson ålagdt att sedermera till Häradshöfd.
Eneqvist öfverlemna i hufvudskrifter dels Arvid Perssons till Jeppe Hansson den 29 Sept. 1830 utgifne skuldsedel å 333 R-.dr 16 sk. banco och dels den förbindelse, Häradshöfdingen den 13 December 1846 till Johannes Sibbesson utgifvit å 475 R:dr samma mynt.
Ofver detta utslag bär Häradshöfdingen Eneqvist anfört underdåniga besvär; men Kongl. Majit har, i anledning deraf, genom nådigt Utslag den 2 Sept. 1851 Sig utlåtit, att som Hofrätten uti den å dess utslag tecknade besvärshänvisning rätteligen föreskrifvit bland annat, att Häradsh.
Eneqvist, om han öfver samma utslag ville föra klagan, skulle vid de underdåniga besvären foga bevis, att de honom ådömde böter och ersättningsbelopp blifvit hos Konungens Befallningshafvande, Magistrat eller Kronofogde i orten nedsatta, vid äfventyr, att rätt till talan emot Hofrättens utslag eljest förlorades; men klaganden ej ställt sig berörde föreskrift till efterrättelse; Kongl.
Majit alltså funne de underdåniga besvären ej kunna till pröfning upptagas.
Emot vice Häradshöfdingen Joli.
Lindbäck, såsom tillförordnad Ordförande i Kållands Häradsrätt, har åtal, efter mitt förordnande, blifvit inför Kongl. Göta Hofrätt anstäldt för innehållet af ett den 13 Januari 1848 gifvet utslag, hvarigenom böter, som enligt 40 kap. 2 och 6 §§ Missg.-balken blifvit nu mera aflidne Torparen Anders Andersson från Brohagen för andra resan stöld med inbrott ådömda, i förhållande till ett stöldvärde af 3 R:dr 36 sk., R.
Ombud,sm Emb.-Berätlclse för år 1851.
16 — 74 — äro vordne så förvandlade, att de jemte ansvaret för första resan inbrott skulle umgällas i ena bot med tjugu dagars fängelse vid vatten och bröd; och har Kongl.
Hofrätten häröfver genom utslag den 4 Juli 1851 sig utlåtit, att som Anders Andersson för det honom till last förda brott bordt alstraffas med femton dagars fängelse vid vatten och bröd, men Häradsrätten, under ordförande af bemälte vice Häradshöfdinge, ådiimt Anders Andersson tjugu dagars dylikt fängelse; Kongl. Hofrätten alltså pröfvade rättvist att, med stöd af 1 kap. 12 § Rätteg. balken, döma vice Häradshöfdingen Lindbäck att för anmärkta origtiga förfarande i utöfningen af domareembetet böta sexton R:dr 32 sk. banco till treskiftes samt ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för Anders Anderssons underhåll i Skaraborgs länshäkte, fem dagar längre än vederbordt, med sammanräknade 31 sk. 8 rst. banco; varande detta utslag icke hos Kongl. Majit öfverklagadt.