Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betänkande, i anledning af väckta motioner', angående dels upphäfvande af 40 kap.
Kyrkolagen, dels ock förändring af samma kapitel och hvad i öfrigt är vordet stadgadt i afseende på kyrkotuktens upprätthållande.
Innan Lag-Utskottet, till hvars behandling omförmälte, inom Hogvördige Presteståndet af Herr Kontrakts-prosten Landgren och inom Hedervärda Bonde-ståndet af Riksdags-fullmäktigen Nils Andersson från Christianstads län väckta motioner öfverlemnats, för desamma närmare redovisar, anser Utskottet sig böra i korthet redogöra för innehållet af de lagstadganden, hvilkas upphäfvande eller förändring blifvit satt i fråga.
Det hufvudsakligaste af dem är 10 kapitlet kyrko-lagen, hvilket handlar om kyrkans bann eller om uteslutande från kyrkans gemenskap.
I sådant afseende stadgas nemligen: att, när någon af församlingen förhärdar sig uti en uppenbar och allmänt vetterlig synd och last, 60m förtörnar Gud och uppväcker förargelse, men likväl är af den beskaffenhet, att syndaren icke kan straxt derföre lagforas, i hvilket fall han bör ställas inför verldsliga domare, skola hans själasörjare först i enslighet förehålla syndaren hans brott, och sedan, der sådant icke hjelper, i närvaro af tvänne församlingen tillhörande gudfruktiga män honom förmana till omvändelse, samt, om han ändå sig ej bättrar, tillkännagifva förhållandet hos Biskop och Konsistorium, hvilka skola stämma syndaren inför sig, honom allvarligen förmana, och, der han sig ej omvända vill, skilja honom till en bestämd lid ifrån den heliga nattvarden och andra kyrkans friheter, hvilket kallas det mindre bann; att, om han det oaktadt framhärdar i synden, Biskopen och Konsistorium åligger att genast om syndarens missgerning och obotfärdighet underrätta Konungen Bih. tiU R.
Prot. 1856—7858. 7 Sami. 1 Afd. 40 Haft. 1 Lag-Utskottats Betänkande M 74. eller hans domhafvande på det pröfvas må, huruvida syndaren genom verldsligt straff kan dnfvas till bättring; samt att, der han ändå med synden ej afstår, hans Kyrkoherde må, på Biskopens och Konsistorii befallning, efter det berättelse om sakens »sanfärdiga beskaffenhet» till Konungen ingått, samt syndaren blifvit tre Söndagar å rad »lyst till bättring», med förmaning till församlingen att bedja Gud för honom, c deles afsöndra en så förhärdad och obotfärdig syndare ifrån Guds församlings emenskap och uppenbarligen från predikstolen bannlysa honom, »genom hvilken akt, kallad det större bannet, den bannlyste ej allenast sättes utom Guds församlings gemenskap, utan ock uteslutes från alle samqväm och omgänge med annat folk, förutan sm hustrus, barns och tjenstefolks;» dock bör den bannlyste om han gör sann bot och bättring ofördröjligen »till kyrkans friheter tillåtas»
Men utom hvad således i kyrkolagen stadgas till kyrkotuktens upprätthållande har vidare, genom Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 för sådant ändamål blifvit förordnadt att den, som gjort sig skyldig till dödsstraff, men af nåd njuter förskoning till lifvet, eller till hel eller half mansbot, eller till straff för det han obetänkt af hastighet lastat Gud, Hans Heliga Ord och Sacramenten, eller för rån1, der ej dödsstraff derå föijer, för stöld eller snatteri, för tvegiftsbrott, för blodskam eller lägersmål i förbjudna leder, om dödsstraff derför ej eger rum, för hor eller lönskaläge, för det han varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under Gudstjenst eller annorstädes, der Gudstjenst hålles, eller gått drucken eller oskriftad till Nattvarden, eller, sedan han af Presten, enligt kyrko-ordningen, blifvit varnad att derifrån sig afhålla, eller öfverfalla någon med hugg och slag i kyrka under Gudstjenst, eller skuffat eller stött annan eller kifvat och trätit med honom i vredesmo de i kyrka under Gudstjenst, eller annorstädes, der Gudstjenst hålles, elier slagit eller smädat sina föräldrar; äfvensom kona, som blifvit dömd för vållande till fosters död efter sednare mom. i 16 kapitlet 1 § Missgernings-balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, må ej af den Heliga Nattvarden komma i åtnjutande innan han eller hon af sin själasörjare i närvaro af två eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet är.»
Af sådant innehåll äro de stadganden, om hvilka fråga nu blifvit väckt.
De framställningar, som i ämnet äro gjorda, äro emellertid till omfattning och syftning väsentligen skiljaktiga.
Då nemligen Riksdags-fullmäktigen Nils Andersson yrkat att kyrkolagens förenämnde kapitel måtte, såsom stridande emot den samvetsfrihet, hvarom 16 § Regerigs-formen försäkrar och blott gynnande ett papistiskt prestvälde, helt och hållet upphäfvas utan att något annat sättes i stället, har deremot Herr Kontraktsprosten Landgren ej haft något att anmärka emot grundsatser ne i samma kapital; men, enär erfarenheten hade visat otillämpligheten af hvad som derutinnan stadgas, hvilket ock skulle föranledt kyrkotuktens förfall, vore det, efter Lag-Utskottets Betänkande M 74. 3 Herr Kontraktsprostens förmenande, i högsta måtto angeläget att lagstiftningen i ämnet så förändrades att den komme att uppfylla sin bestämmelse; i följd hvaraf och då det funnes andra med verldsliga straff belagda förbrytelser, än de som upptages i 1855 års ofvan omförmälda förordning hvilka, lika med desse, borde utesluta från kyrkans förmåner intill dess förbrytaren åter försonat sig med kyrkan, hvartill komme att berörde förordning i så måtto vore stridande emot evangeliskt skick att, enligt densamma någon kyrkans handling ej skall föregå uteslutningen, har Herr Kontraktsprosten föreslagit: »att Rikets Stäuder, måtte med upphäfvande af hittills gällande lagstadganden, för sin del affatta och Kongl. Maj.ts pröfning och stadfästelse underställa en författning, till den förfallna kyrkotuktens upphjelpande, på följande grunder: 1:o) Skall det åligga Pastor att så fort han Tätt full visshet derom att någon församlings medlem är vid domstol fälld för sådant brott att han skall från kyrkans förmåner uteslutas, ofördröiligen denna sak i kyrkorådet tillkännagifva, hvilket genast genom anslag å en i Sakristian upphängd tafla kungör uteslutningen jemte dess orsak och vilkoret för aflösningen.
2:o) Till antalet af brott, hvarå sådan bannlysning skall följa, må läggas öfriga om ett uppenbart ogudakaktigt sinnelag vittnande missgerningar, såsom falsk myntning, förfalskning, tidelag, mordbrand å uthus, mordförsök, hemgång, koppleri, offentlig otukt och mened. 3:o) Sådana personer, som, utan att af den verldsliga magten åtalas, föra en uppenbart ogudaktig lefnad i fortfarande groft fylleri, fortfarande Gudsförhädelse, fortfarande grof misshandling af anhöriga, grof vanvård af barns uppfostran eller som hålla sitt hus till samlingsplats för ogerningsman, skola icke blott i gemen förmanas med den öfriga menigheten vid husförhör och dylika tillfällen, utan äfven särskildt undervisas om följderna af sitt gudlösa lefverne.
Då ingen bättring visar sig, skall pastor taga med sig två eller tre medlemmar af kyrkorådet samt uppsöka den felande och i deras närvaro gifva honom förnyade förmaningar.
Bättrar han sig icke, så skall han stämmas inför kyrkorådet, hvilket eger att emot honom uppsätta en anklagelse-handling antingen han sig till förklaring infinner eller icke, emedan hemtning genom den verldsliga makten här icke bör komma i fråga.
I denna anklagelse-akt bör den felandes ålder, kristendoms-kunskap och öfriga på saken verkande omständigheter anföras äfvensom vittnesmål af tillkallade grannar och andra personer, som om den felandes dagliga lefverne kunna lemna upplysning.
Denna anklagelse-handling öfversändes ofördröjligen till Kontraktsprosten, hvilken det åligger för sådana måls undersökning en eller två gånger om året sammankalla prosteting, hvarå skola sig infinna tolf personer från kontraktets socknar, af hvilka minst en tredjedel och högst hälften böra vara prester och återstoden 4 Lag-Utskottets Betänkande M 74. lekmän, uppå tillsägelse utvalda å allmän socknestämma, såvidt möjligt är icke mer än två från hvarje församling.
Skulle den anklagade utan anmäldt laga förfall efter fjorton dagar förut bevisligen undfången kallelse sig icke å tinget infinna till försvars afgifvande, så eger prostetinget icke desto mindre rättighet att målet till pröfning företaga och afgöra på de skäl som förefinnas, sedan så väl anklagelse-akten noga blifvit granskad och tillkallade vittnen blifvit afhörda.
Befinnas dessa skäl och bevis tillfylletsgörande enligt nämndens enhälliga öfvertygelse, så skall den felande ifrån kyrkans förmåner uteslutas med förelagd bältringstid af minst ett halft och högst ett år, efter hvars förlopp han eger att sig hos sitt presterskap till aflösning anmäla.
Skulle han efter undfången aflösning ånyo börja samma eller dylikt lefverne i ogudaktighet, så instämmes han ånyo inför prostetinget och ålägges då två eller tredubbel pröfvotid efter omständigheterna.
4:o) Hörer den felande till Kontraktsprostens församling, så öfversäudes anklagelse-akten till äldste Kyrkoherden, hvilken vid behandlingen af detta mål företräder Kontraktsprostens ställe. 5:o) Sålunda bannlyst person må, utan i dödsnöd, ingen kyrklig välsignelse åtnjuta, icke heller kristlig begrafning, derest han i sin ondska fortfar intill ändan, icke heller vigsel, då han vill i äktenskap ingå, så framt icke för sådant brudpar särskildt formulär inrättas.
Ej heller må något uppdrag vid kyrkans heliga handlingar kunna åt en sådan anförtros, såsom att stå fadder m. m.
Deremot bör han tillhållas att flitigt infinna sig der Guds ord läres och predikas.
Sedan den bannlyste hos Pastor begärt aflösning, skall denne, efter att förut hafva inhemtat kyrkorådets yttrande, icke densamma förvägra, derest icke uppenbara bevis kunna förebringas, att den felande i sitt groft ogudaktiga lefverne fortfar; och bör, i händelse af vägran, kyrkorådet häröfver på begäran tillställa den felande protokolls-utdrag med förelagd besvärs-anvisning till det prosteting. som näst inträffar, å hvilket saken behandlas, som om bannlysning sagdt är.
7:o) Besvär öfver prostetingets utslag kunna inom trettio dygn anföras hos domkapitlet, som dock endast 1 den händelse eger alt detsamma upphäfva om de föreskrifna formerna icke äro vederbörligen iaktasna.
O O 8:0)
Aflösningen afkunnas å församlingens vägnar i närvaro af minst tre af kyrkorådets medlemmar under bön till Gud, att han malte gifva den sanna bättringens ande, genom hvilken syndaren förmår tillegna sig den nåd, som församlingen har Cristi uppdrag alt honom erbjuda enligt det nådelöftet: »allt hvad i lösen på jorden det skall vara löst 1 himmelen.» Lag-Utskottets Betänkande M 74. 5 Sedan Utskottet sålunda redogjort för ifrågaställde motioners, syftning och in nehåll, återstår det för Utskottet att deröfver uttala sitt omdöme.
Dervid förekommer först den af Riksdagsfullmäktigen Nils Andersson väckta frågan att helt och hållet upphäfva 10 kapitlet kyrkolagen, utan att sätta några andra stadganden i dess ställe.
Ett sådant steg skulle jemväl vara påkalladt derest detta kapitel, på sätt motionären antydt, hvilade på en med ej allenast den samvetsfrihet som vår statsförfattning medgifver än äfven den lutherska kyrkan oförenlig grundsats; men att så ej är förhållandet blifver klart för hvar och en, som gör sig reda för betydelsen af kapitlets innehåll.
Det var redan i de första kristna församlingarne ett bruk att ifrån församlingens gemenskap utesluta den, hvilken genom laster och brott vanhedrade och nedsatte hennes sedliga värdighet; och detta bruk, till hvars begagnande Frälsaren sjelf uppmanade, utbildades efter det den kristna församlingen vunnit erkännande och stadfästelse.
Bannlysningen var ock ett af de verksammaste medel, som kyrkan använde för upprätthållande af de sedlighetens stora grundsatser, som Kristendomen införde bland folken; och den ansågs äfven af reformatorerne, hvilka sökte återupptaga de äldsta kristna församlingarnes bruk, vara för kyrkotukten nödig.
På sådan grund blef densamma äfven upptagen i kyrkoforfaltningarne.
Visserligen inskränktes tillämpligheten deraf i samma mån, som den borgerliga straffmakten i omfattning tilltog; men, på sätt det uti ifrågaställde kapitel heter, måste kyrkan »såsom det i den första kristliga kyrkan häfver varit brukligt», ega ett medel emot den åhörare hvilken i »en uppenbar och allom vetterlig synd sig förhärdar, som förtörnar
Gud och uppväcker förargelse», utan att derigenom vara hemfallen under verldslig dom; och härmed är betydelsen af kyrkotukten och följaktligen af den grundsats, hvarpå oftanämnde kapitel hvilar, angifven.
Men häraf följer åter att den lika litet är oförenlig med den lutherska kyrkan, som den strider emot samvetsfriheten, enär dermed ej kan förstås friheten att trotsa hvad sedlighet och religion bjuder.
Nu emedan man ej lärer vilja förneka kyrkans rätt och pligt att uppträda till sedlighetens och religionens försvar, kan man ej eller beröfva henne alla medel alt lör ändamålet verka.
Ett sådant medel är nu kyrkotukten; och om än det befinnes att det sätt för utöfvande deraf, som kyrkolagens 10 kapitel medelst bannlysningen anvisar, under nuvarande, förhållanden är mindre lämpligt, bör likväl sådant ej leda till sjelfva grundsatsens upphäfvande.
Derhän syftar emellertid ifrågavarande motion, enär den afser borttagande af just de stadganden, hvarigenom kyrkan har blifvit ålagdt alt handhafva kyrkotukt; och af sådan anledning tillstyrkes vördsamt ali Nils Anderssons förslag må lemnäs ulan afseende. 6 Lag-Utskottets Betänkande JYl 74.
Men än mindre kan Utskottet understödja hvad Herr Kontraktsprosten Landgren föreslagit.
Bannlysningen eller den af vår kyrko-lagstiftning medgifna yttersta utvägen för kyrkotuktens upprätthållande har ej varit använd på mer än halftannat sekel; och om ett upplifvande deraf kan ej blifva fråga, äfven om sättet för dess användande varder förmildradt.
Vår tid fördrager ej att kyrkan uttalar offentliga straffdomar, — att den uppträder i strid mot den kristliga försonande anda, som den har att utbreda; och minst af allt, att den, för vårdande af församlingens andliga lif, eger använda medel, som kunna väcka misstankar om tillvaron af en makt, hvars fjettrar protestantismen brutit.
Med en sådan makt sammanhänger dock den inqvisitoriska ordning, hvars införande motionären ifrågaställt; och det motstånd förslaget inom Preste-ståndet rönt, under den diskussion, som, före remissen, deraf framka lats, synes hufvudsakligen vara föranledt af hvad förslaget i omförmälda hänseende innehåller.
Allmänt har man emellertid erkänt behofvet af åtgärders vidtagande för kyrkotuktens upprätthållande; men man måste dock söka målet på annat sätt än genom upplifvande af ett medel, som gifvit vika för tidens åsigter, eller genom ett förfarande, hvilket i sin tillämpning skulle, efter hvad redan är antydt, sätta kyrkan i en ställning som, oförenlig med dess bestämmelse, lätteligen kunde minska förtroendet för den andliga kraft, den har att utveckla; och då den utsträckning af -1855 års författning, som motionären påyrkat, är för ändamålet obehöflig, får Utskottet, som således ej kan godkänna de hufvudsakliga principer, hvilka motionären söker göra gällande och följaktligen ej anser nödigt framställa de anmärkningar, hvartill förslagets detaljer gifva rik anledning, hemställa. om icke Herr Konlrakts-prosten
Landgrens motion jemväl må lemnäs ulan afseende.
Herrar Domprostarne Björling och Bring begärde få antecknadt att de ej instämma i de motiver, som i förestående betänkande blifvit anförda för afslag till Herr Kontraktprosten Landgrens motion. Lag-Utskottets Betänkande M 75. 7 N:o 75.
Ank. till Exp.-TJtsk. d. 15 Febr. 1858, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning aj väckta motioner, angående förändring af lagens stadganden i afseende på rättigheten att föra annans talan inför rätta Högloffiga Ridderskapet och Adeln har infordrat Lag-Utskottets yttrande öfver berörde motioner, derigenom blifvit föreslaget: af Herr Printzensköld, C.: att Rikets Ständer måtte för sin del besluta dels en författning, hvarigenom stadgas att vid högre och lägre domstolar i hufvudsladen part väl må, såsom hitintills, bruka till fullmäktig sin skyldeman eller den i hans tjenst är, men att i öfrigt ej någon må tillåtas att vid nämnde domstolar såsom sakförare uppträda, derest han icke undergått de för inträde i rikets rättegångsverk erforderliga examina; dels ock att det i 3 § af Rättegångs-balkens 15 Kapitel innefattade förbud för betjent i öfver-rätt, som årlig lön njuter, att der eller vid någon underrätt, som derunder lyder, låta sig till fullmäktig bruka, skall utgå; och af Herr Palmcrantz, I. M.: att 15 § i nämnde kapitel måtte helt och hållet upphäfvas.
Hvad nu först angår Herr Printzenskölds förslag; så då någon inskränkning i afseende på rättigheten att föra annans talan inför domstol icke lämpligen kan ega rum blott för hu/vudstaden; och då ifrågaställde uti 15 kapitlet 3 § Rättegångsbalken förekommande förbud synes hafva tillräcklig grund i det förhållande, hvari öfver-rätts betjente befinna sig till domstolen, får Utskottet vördsamt tillstyrka, alt hvad Herr Prentzensköld föreslagit måtte lemnäs ulan afseende.
Beträffande sedermera den af Herr Palmcrantz gjorda framställning; så finnes, efter Utskottets omdöme, för densamma ej eller någon giltig anledning.
Den 15 § 8 Lag-Utskottets Betänkande M 75. i 4 5 kapitlet Rättegångs-balken lyder sålunda: »Alle äga Rätten heder och wördnad visa.
Ty skall ej någor, i stället för laga fullmäktig låta öfvermaga, tjenstedräng, eller annan otjenlig, gifva dess skrifter in, eller till muntligt förhör skicka.
Gör det någor; bote i Under-rätt fem daler, i Hof-rätt tio daler;» — och syftningen af detta lagrum utgör ett försvar för detsamma.
Den kan destomindre vara att, på sätt motionären förmenat, hindra part från att, såsom ombud, begagna den i hans tjenst är, så vida denne besitter de egenskaper, som lagen fordrar hos dem, hvilka för andra må tala och svara, som en sådan rättighet blifvit uttryckligen medgifven i åberopade kapitels 2 §, utan har lagstiftaren med omförmälda stadgande endast velat förekomma det med domstolarnes anseende oförenliga förfarande att parter, i stället att uppträda sjelfva eller genom laga fullmäktige, sända pojkar och dylika för ändamålet otjenliga personer och såmedelst behandla saken som vore blott fråga om en vanlig budskickning till enskild person; och får Utskottet, på grund häraf, afstyrka bifall till ifrågaställde motion.
N:o 76. Lag-Utskottets Betänkande M 76. 9 N:o 76.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Febr. 1858, kl. 1 e. ra.
Denna Nådiga proposition är af följande lydelse : »Olämpligheten af den i gällande lag för vissa brott bestämnda straffpåföljd af landsflykt eller förvisning från riket har redan länge varit insedd, och så väl Lag kommitéen som
Lag-beredningen hafva uti den af dem utarbetade förslag till ny strafflag ansett nämnde påföljd böra från straffarterna uteslutas.
Hvad man mot densamma anmärkt är, bland annat, att ett så beskaffadt straff, mer än andra, drabbar den brottslige olika strängt efter hans olika ställning i samhället eller inom familjen, och att staten i afseende på straffets verkställighet göres beroende af andra staters benägenhet att den till landsflykt dömde hos sig emottaga.
Majit, som redan tillförene vid pröfning af Lag-berednmges förslag godkänt dessa skäl för landsförvisnings-straffets borttagande, har icke sedermera funnit anledning att från en sådan åsigt afvika, och då Rikets Ständer jemväl, så vidt de hittills varit i tillfälle att yttra sig öfver hvad i berörde hänseende blifvit af Lag-beredningen föreslaget, i samma åsigt instämt, har Kongl. Majit ansett lagens förbättring i denna del ej längre böra uppskjutas, helst den, utan rubbning af lagens sammanhang i öfrigt, synes kunna ske genom det ifrågavarande straffets utbytande mot viss tids frihetsstraff, der det varit såsom ovilkorlig bestraffning för brott användt och således icke kan borttagas utan att med annat straff ersättas.
Bland de brott, för hvilka den nuvarande lagen ålägger landsflykt, förekommer emellertid äfven affall från den rena evangeliska läran och något utbyte i detta fall mot annan bestraffning kan icke lämpligen' ifrågakomma, hvadan häruti hinder möter för landsförvisnings-straffets fullkomliga afskaffande så länge sådat affall i lagen såsom Bih. till It.
7 Sami. 1 A/d. 40 Höft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 76. straffbart anses.
Uti särskild till Rikets Ständer denna dag aflåten proposition har dock Kongl. Maj:t på deri anförda skäl ansett sig böra föreslå upphäfvande af de lagstadganden. hvilka stämpla öfvergång till annan trobekännelse såsom brott, och det är alltså, under förutsättningen af Rikets Ständers bifall härtill, som Kongl. Majit nu, efter att hafva i ämnet hört Högste
Domstolen vill, enligt 87 § Regeringsformen, föreslå Rikets Ständer att antaga en så lydande Författning
Om upphörande af landsflykt såsom påföljd för brott.
Landsflykt eller förvisning från riket må ej vidare någon ådömas; skolande i de fall. der sådan påföljd i gällande lag finnes såsom ovilkorlig bestraffning stadgad. fängelse eller straffarbete från och med
Trå månader till och med Två år i stället åläggas.» Öfver denna Nådiga Proposition hafva samtlige Riks-stånden infordrat LagUtskottets utlåtande; men då densamma, efter hvad deri uttryckligen tillkännagifves, blifvit aflåten under förutsättning af Rikets Ständers bifall till det af Kongl Majit särskildt framställda nådiga förslag om upphäfvnnde af de lagstadganden, som ålägga landsförvisning för affall från den rena evangeliska läran; alltså och enär de från Riksstånden, efter slutlig pröfning af den, genom berörde nådiga förslag väckta, samt i Utskottets Betänkande M 61 sist be .andlade fråga, till Utskottet ankomna Protokolls-utdrag visa att Stånden i ämnet eller beträffande frågan huruvida landsförvisning såsom påföljd för affall skall upphöra, stannat i så skiljaktiga beslut att samma fråga måste anses hafva förfallit; samt det förhållande följaktligen icke inträffat, under förutsättning hvarom ifrågavarande nådiga proposition är vorden aflåten, hemställes vördsamt, öm icke Rikets Ständer täcktes förklara all densamma icke kan någon lag stiftning s-åtgärd å Ständernas sida föranleda.
Stockholm den 15 Februarai 1858. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1858 Lag-Utskottets Memorial N:o 77. 1 N:o 77.
Ank. till Exp.-Ul&k* den 16 Fehr. 1858, kl. 12 ra.
Memorial med förslag till sammanjemkning af de inom Riks-Standen fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande N:o 62 i anledning af framställde anmärkningar emot
Ut skottets under N:o 47 afgifna Betänkande öfver väckta motioner om stiftande af lag angående allmänt kyrkomöte.
Sedan Lag-Utskottet, på grund af väckta motioner, uti sitt berörde Betänkande tillstyrkt Rikets Ständer att besluta en förordning angående allmänt Kyrkomöte, i enlighet med ett af Utskottet i sådant afseende utarbetad« förslag; samt llöglofl.
Ridder* skåpet och Adeln jemte Högv, Preste-Ståndet bifallit Utskottets omförinälda betänkande, och således beslutat utfärdande af föreslagna författningen, hvaremot den väckta frågan blifvit af Vällofl.
Borgare-Ståndet till Utskottets ytterligare behandling återförvist och af Hederv.
Bonde-Ståndet afslagen; så har Utskottet, som i följd af Borgare-Ståndets återförvisning, till förnyad pröfning upptagit ärendet, dervid visserligen vidhållit de hufvudsakliga åsigler, på hvilka förenämnde författnings-förslag är vordet bygdl, men lik Bih. till R.
Prof. 1856—1858. 7 Sami. 1 Afd. 41 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Memorial S-.o 77. väl ansett att motionsrätt borde tillkomma ledamöter af allmänt Kyrkomöte, hvilket, efter berörde förslag, allenast skulle ega upplaga sådana kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemnade; i anledning hvaraf och då en förändrad redaktion af förslagets 4, 5 och 6 §§, för ändamålet blef nödig, Utskottet, med hemställan om icke Ridderskapet och Adeln samt Preste-Slåndel ville frångå deras i oinförmälde hänseende hyllade mening och i stället antaga den Utskottet sålunda, vid ämnets förnyade pröfning, omfattat, uti sitt under N:o 6 2 afgifna utlåtande, tillstyrkt antagande af den utaf Utskottet utarbetade förordning angående allmänt Kykomöte, med förändring likväl af berörde §§ till föreslagen förändrad lydelse.