Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En ordinär tjänarinna har, i medeltal, hundra kronor i lön om året.
Således ej tre öre i timmen, om arbetsda- gen, kort tilltagen, är tolf timmar.
För denna stora lön skall hon skänka da- gens alla timmar och stundom flere af nattens, hela sin personliga frihet.
Glad eller sorgsen skall hon arbeta!
Frisk eller sjuk likaså!
Arbeta gärna och gladt, ty vi tycka illa om sura miner.
Detta tills hon blir gammal och utsläpad, i allmänhet från plats till plats.
Då hon blir äldre vill ingen hafva henne.
H o n är då som en utkramad citron, musten är tagen, resten duger e j.
En gammal välmående fru af mina bekanta drager visserligen försorg om en gammal tjänarinna, som varit i familjen mellan trettio och fyrtio år, och som vag- gat barnen på sina knän.
Hon har troget tjänat i goda dagar, men ock i sorgens bittra och, som det påstås, utan lön.
Hon är nu barn på nytt, men det talas ock i oändlighet o m, hur dyr hon är och hvilket kors m. m.
Kan man, bör man då och då afsätta en skärf för deras ålderdom; det blir j u ej så mycket, ty litet hvar har i allmänhet svårt draga sig fram.
Tidens lösen är att genom så litet arbete som möjligt komma till så så stor inkomst som möjligt och det skulle j u vara underligt om tjänarne ginge obe- rörda därutaf och ej sökte förbättra sina villkor.
Det finnes oändligt många slarfviga, då- liga tjänare, men ock bra många tråkiga fruar, som aldrig kunna göras till lags, och hvilkas älsklingstema är deras » pigor » och deras oräkneliga fel.
Det är aldrig ens skull att två träta, och betraktar man tjänar- innefrågan i sin helhet, är jag viss, mat- mödrarna hafva mycket att förebrå sig.
Jag bör i min tjänarinna se en like — af en kärleksfull Gud satt i världen att verka lika fullt som jag — och är hennes kall ringare, blifva mina plikter och mitt ansvar så mycket större.
Huru godt att på den stora räkenskaps- dagen veta, att jag, efter mitt ringa mått, sökt skapa ett lyckligt hem åt några af mina tjänande systrar.
Låtom oss därför IDUN 1897 att taga dig i kragen och ruska dig. » » Nej, hvad är det med Mellgren. » — » Har han fått slag, är det möjligt. » Jag undrar just, hvem som skall få platsen efter honom. » — — » Jaså, var det icke värre. » — — » Är han redan uppe igen. » — — » Jo, tack, godt, Lasse kom hem från Upsala i går!
— — » Jo, han är sig lik, litet morsk förstås, men så har han också tagit en grann kandidatexamen. » — — » Adjö med dig.
* —: Hustru min och barna hälsa » — Emellertid har den öfriga familjen stigit upp från frukostbordet.
» Har pappa inga bättre cigarrer än dem jag fick i går kväll, » frågar Lars.
» Bättre cigarrer, £ele / onprat.
liksom inte 10 öres cigarrer skulle vara goda nog åt gunstig herrn, » svarar fadern, smått för- Det stora dalkarlsuret i kassör Bergs matsal tretad.
» Tack, dem får pappa ha för egen räkning, hade nyss slagit 8.
Gardinerna voro till hälften jag skall telefonera efter en låda » Venetiana ».
nedrullade och en gråblek dager spred sig små- Sagdt och gjordt!
» Jag skulle önska att få en ningom i det utkylda, ödsliga rummet.
Hedda, låda cigarrer, » Venetiana », hemskickade. » den lilla näpna husjungfrun, inträdde gäspande » Finns inte » Venetiana », det var dåligt, nå, ha i salen med en damborste och en vedbärare.
ni » Golden price »?
— — » Jaså, låt gå för det Gardinerna rullades upp och snart brann en då. » — — » Det är kandidat Berg, det kan skrif- munter brasa i kakelugnen.
Hedda började lång- vas upp på kassör Bergs räkning. » — samt och sömnigt att ordna frukostbordet, då Kort därefter har Edit ett riksviktigt meddelan- dörren till köket hastigt öppnades och kokerskan de att göra sin intima vän, Mimmi Lundberg, stack in hufvudet.
» Hjärtandes, Hedda, det finns men vårt tålamod räcker knappast till att åhöra ju inte en enda kaffeböna i huset, sa ' du inte te hea det intressanta samtalet, blott ett fragment frun i går? » Heddas sömnigamin försvann i blin- däraf uppnappa vi, då vi titta in i matsalen.
— ken.
» Bli inte ond, Malin lilla, ' jag glömde ' t » Jo, kan du tänka dig, att min skridsko fastnade ackurat. » » Du ä ' då en redig slarfva, Hedda, i ett halmstrå, och jag snafvade och föll fram- hur ska jag nu få kaffe te kl. 9.
Kassörn blir stupa på isen, var det inte retligt?
— — » Ja, ond, om han får vänta. » Malin såg helt förgrym- du, och doktor Malmström kom rusande och mad ut.
» Kära Malin, jag kan inte hjälpa ' t, ja ' frågade, om jag hade slagit näsan af mig, men fick så brådt, när de främmande kom. » — » Men jag svarade honom inte ett ord, för att han och du gör mig rakt olycklig mä ditt slarf, laga nu Tora skrattade bara och gjorde narr af mig ».
— bara att jag får hem kaffet på ögonblicket », » Jag tyckte det var så förargligt, att just han snäste Malin och slog igen dörren.
det ska ' skulle se min kullerbytta.
Han retas alltid och inte töfva många minuter, » mumlade Hedda för säger, att Tora åker mycket bättre än jag, men sig själf, gick bort till telefonen i hörnet, ringde det gör hon visst inte. » kraftigt på och satte mikrofonen till örat.
&gt; Ja ' — — » Jag bryr mig inte om honom, han får skulle be te få Efraim Nilssons. » — Ä ' det hen- Blomberg, dä ä ' Hedda hos kassörn. » » Ja gärna åka med Tora hvarenda dag, om han vill ».
— » Jo, sedan kom han fram till mig och frågade, tackar som frågar, dä knallar och går. » — — om jag var ond på honom, och så pratade han » Jaha, dä ' ä ' rysligt kallt och så mycke snö en mängd dumheter, och så nu bjöd han upp se ' n. » — — » Hva ' ä ' dä han säger. » — — mig till första valsen i kväll. » — — » Det skall » Blir dä värre te jul. » — — » Jaså, slädföret bli förtjusande, men, vet du, jag har inte fått ä ' bra » — — » Roligt att åka på släde, ja, nog hem min klädning än. » — — » Hon har säkert tycker ja ' så, men inte ska ' herr Blomberg tänka lofvat, att den blir färdig i eftermiddag, men jag på dä ' — —.
Tack söta, herr Blomberg, dä ' ä ' är så ängslig, tänk, om jag skulle komma för då alldeles rakt för schangtilt, tack, tack!
Men sent till första valsen!
— — » Lars är hemkom- söta, snälla, lilla herr Blomberg kan ja ' få be men och vet du Mimmi, han har fått riktigt- •honom vara så beskedlig och skicka hem / a kilo stiliga mustacher nu. » — — » Ja visst kommer kaffe, java, utå den vanliga sorten » » Tack, han med, han skall uppträda i hela glansen af herr Blomberg, men, herr Blomberg dä skulle nybakad kandidat.
Men, hör du Mimmi, du måste vara genast, för vi behöfver dä ' te frukosten » —.
försöka att stuka honom litet.
Han är så hög » Tack, dä ' va ' elegant, men dä ' ä ' sannt, herr och pratar jämt om » samhället » och » individen » Blomberg, dä ' skulle vara brändt, för vi hinner och en hel mängd andra slagord.
Jag begriper ej hvad han menar, och det gör han nog ej själf inte bränna ' t te kl. 9. » — — » Tack så rysligt, rysligt mycke, snälla herr häller.
— — » Ja, det vore lifvadt ».
— Ack så Blomberg, får jag då kaffe strax?
Tack, tack, roligt! » — dä va riktigt bra, för ser han, Malin vart så il- Mamma måste ovillkorligen per telefon utbyta sken på mej för att jag glömde ' t i går?
— — några tankar om vädret med fru Alström, bedja » xv ja, nog ä ' hon katig ibland. » — — » Synd fru Mattsson om beskrifning på » diplomatpud- om mej, så han pratar, ja har både näbbar och ding » samt höra efter hur det är med Arvids- klor att försvara mej mä '.
— Nej, nu duger dä ' sons lille gosse, som har ondt för tänder.
Lars inte att prata längre.
Tack, herr Blomberg, för telefonerar till vännen och Upsala-kamraten all vänlighet.
Adjö, Adjö! » » lill-Nisse », som har sitt hem ett par mil från En timme senare sitter hela Bergska familjen staden, för att bedja honom snart komma på be- vid frukostbordet och låter den ångande javan sök.
» Jag längtar efter en civilicerad människa sig väl smaka.
Familjen består af pappa mam- att tala med, » säger vår filosofie kandidat, » här ma, sonen Lars, filosofie kandidat, dottern Edit diskuteras mjölpriserna såsom dagens mest brän- med getingslif och krusad lugg samt lilla Fanny, nande fråga.
Intet intresse för vetenskap och en 13-årig skolflicka.
Alla tyckes vara vid mor- konst eller någon annan slags litteratur.
Kom gonhumör, och stämningen är tämligen tryckt.
snart, om du ej vill att jag skall kväfvas i den Plötsligt ringer telefonen, och kassören rusar här småstadsatmosferen. » upp.
» Hallå, hvem är det »?
— — » Godmorgon Pappa måste för alla sina vänner utgjuta sig Jansson, hur mår du?
öfver gårdagens val, Malin har bud till slaktaren — — » Nå du är väl nöjd med valet i går »?
och lilla Fanny stämmer möte med Elsa på Is- — — » Hvad pratar du för smörja, jag hör banan » precis kl. 4. » inte. » — — Telefonen är dock en utmärkt inrättning, som — — » Inte gått rätt till, hvad är det för dum- man aldrig kan nog högt uppskatta.
heter.
Hvarje ny uppfinning för mänskligheten framåt — — » Öfverklagas, jo, det vore just ett vac- i en riktning.
Genom telefonen ha viktiga kert spektakel, det var ju knappt att vi fingo framsteg gjorts, och särskildt vill jag framhålla honom igenom i går.
Skall valet göras om, så dess förtjänst att hos människan utveckla kon- kan du vara säker på, att den där frifräsareii sten att prata.
Ekström segrar.
Det vore en riktig skandal! » Matts.
Kassören stampar med foten i golfvet.
» Ja, • det kan du väl begripa, de skylla allt på pro- tektionisterna.
— — » Det kommer just att bli fint, när pres- sen tutar ut, att vårt samhälle valt en socialist Alla utställningsbesökande damer till riksdagsman. » — — » Hvad befalls, är han inte socialist?
Så godt som åtminstone.
En ärke- inbjudas vördsamt till ett besök i » Iduns sa- rabulist. » — — » Är han bara en smula röd, long » — belägen i Nordiska museets byggnad säger du! » å utställningsplatsen — där hviloplatser och » Kodare kan väl ingen vara, fast jag medger, att han stöter lite i grönt också. » — — » Om toalettrum gratis stå till våra ärade gästers Red.
jag är ond, ja, det kan du lita på, jag hade lust förfogande.
söka bereda dem ett sådant, i detta ords bästa bemärkelse.
Göra vi detta, hafva vi ock större utsikter att få goda tjänarinnor, och en tillgifven, trogen och ärlig tjänarin- na är husets bästa vän.
En Stockholmsfru.
IDUN 1897 I Stockholm.
Små utställningsfunderingar och litet annat s m å t t och g o d t.
För Idun ai Lovisa Petterkvist.
Bref vin.
Ingen människa har tid att skrifva om utställningen i dag.
Jag är så full af journalistkongress, att det inte går mer i mig.
Inte att jag fick vara med, annat än » utvändigt », förstås — jag var alldeles för tarflig — men » utvändigt » har jag va- rit med från början till slut.
Ungrarna fick jag inte se ändå, efter de kom nattetid och med båt, men det kunde in- te hjälpas; jag hann verkligen inte ' mer än att passa tågen, men dem passade jag riktigt.
När vagnarna rullade in på per- rongen, med fönstren fyllda af mörka jour- nalisthufvuden?
— Och sedan vid Ope- raterrassen?
Visserligen ösregnade det, och var mitt enda skydd ett af stormen ut- och invändt paraply, men hvad gjorde det!
Jag fick ända se några kongress-paraplyer (hela) och dito ben, som likväl försvann mycket hastigt.
Tydligen var det här jour- nalistfolket inte vandt att ta sig vatten öf- ver hufvudet på något vis!
tig en, må ni tro.
Kör han ' kull med ma- jestätet, så vipps!
mister han nacken.
Där- för kallas han » lif-kusk », ser ni!
Det är samma med » lifmedikuskarna », de där som sköter Majestätet när han är sjuk. » » Mister de nacken de m e d?
» » Inte precis, inte, men nog få de det hett, o m det går illa — isynnerhet om det skulle gå illa med den här, ser ni, ty Han är älskad! » » Evangeli anda lefver än i old Sverige, » sa ' nu den andra svensk-amerikanen, som hittills inte öppnat mun.
» Lefver upp in- nan.
» Han sänkte hufvudet.
» Men den här kongressen, hvad är det, du svenske? » frågade den förste talaren.
Svensken spottade, flyttade hatten upp och ned genom att röra på pannskinnet — händerna rörde han inte — och såg be- tänksam ut.
» Det är väl något af det där nya onda, som ska ' öfvergå världen, innan dommen kommer, » sa ' svensk-amerikanaren numro två.
» Just så, just så, » sa ' föraren, tydligen nöjd med hvad förklaring som hälst, bara han slapp ge någon.
» Pass på, pojkar!
Nu kommer han! » Och så kom » Han » ut i solljuset med kongressen myllrande bakom sig som en bisvärm.
» Jag tror det är en Kung som d u g e r?
» sa ' svensken stolt.
Amerikanarne såg betänksamt belåtna ut, människorna hurrade (nästan,) jag neg så fort jag någonsin hann, och så snodde jag af till Riddarholmskyrkan för att försöka tränga mig dit in på samma gång som kon- gressen, men pytt, dög jag till det.
N e j, Stockholmskorna är alldeles öfverlägnsna i vissa fall, det måste erkännas.
Nå, det gjorde inte så mycket, efter kongressen och jag skulle mötas på simuppvisningen kl. 4.
Det gjorde vi med.
Men där blef jag så konfunderad af.
Ja af hvad, hör inte hit.
Men visst är, att inte skulle jag vilja se mina flickor flyta omkring så där som mag- neter eller maneter, bekikade af hundratals mäns ögon.
Vattnet är visserligen rent, men ögonen.
Dagen därpå stod jag klockan 10 i kö utanför Riddarhuset, hvarest Hans Majestät var så nådig och högst Egenhändigt öpp- nade kongressen till de kommande dagar- nas id.
Inga andra journalister än de allra finaste, » två och tre stjärn-journalisterna », fick vara närvarande, som rättvist var.
Om någon människa tror, att det är tråkigt stå i kö, så tror de miste.
Roligt är det, pin roligt, åtminstone när solen skiner och man har de skönaste kungliga hästar och vagnar att fröjda ögonen med.
Det enda lilla obehaget var, att polisen så ifrigt höll oss i ordning, fast vi stod som lam, men någon nytta måste den väl göra, kan jag tro.
Bredvid mig hade jag en halfherre, som såg ut som en tysk gesäll, och framför mig, två arbetsklädda svensk-amerikaner med tålig uppsyn, anförda af en » helsvensk », i På kvällen var Stockholms stads fest.
kort rock, tre urkedjor öfver västen och händerna så i byxfickorna, att man inte alls Min snälla, rara redaktör hade gjort allt begrep, hur han någonsin fått på sig det för att fuska in mig i något hörn på de andra festerna, men förgäfves; men hit fick plagg hvari fickorna sutto.
» Pass på, pojkar, » sa ' han » när Maje- jag komma och Gustaf med.
Jag hem som stätet kommer!
Grannare karl finns inte i en pil till Ruffen med underrättelsen.
» Fem- tio kronor paret », sa ' Ruffen.
Sveriges l a n d!
» » Gud bevare mig » sa ' jag, » hvad ska ' » Hos oss är vi lika granna every en, » man kunna äta för det? » sa den ena svensk-amerikanaren.
Nu rådslog vi länge, resultatet blef, att » Det är republik! » sa ' den tyska gesällen.
» Kraxa inte, korp, » sa ' föraren.
» Dukraxar jag skulle gå ensam, efter vi båda tyckte, att 50 kronor var för stora pengar att ge fult! » I detsamma kom en ofantligt grann la- ut till en fest, och Ruffen ju inte behöfde gå, kej med plymager på hufvudet ut på Rid- han!
Sedan gnodde jag i väg till Broman, för att beställa mig en kostym.
Grufligt hygglig darhustrappan.
» Hvem är den där? » frågade svensk- karl — (En karl som ' skräddar ' fruntim- mersdräkter!
Det skulle inte duga i Jock- amerikanaren.
mock, minsann!
men ofantligt envis.
Jag » En sådan där pag » (han sa ' hårdt g!)
som de kungliga har hängande efter sig ville ha en sidenklädning med släp, men det sa ' han inte var » lämpligt ».
alltjämt. » » När är släp då lämpligt? » sa ' jag, » o m » Hvarför ha de det då? » » Bra att ha ' vid attentat, » sa ' tysken.
inte på en världs f est, där man kostar 50 » Förstår ni?
Vid sådana attentat som vi kronor paret ».
Han skrattade, men något släp fick jag inte ändå, d. v. s. han öfver- socialister.
» » Hos oss finns inga andra » ister » än blå- tygade mig, och så ' antog ' han att jag bandister », sa ' föraren, » och de gör inga skulle ha hatt.
» Hatt på en » hufvudenas ' fest? » sa ' jag.
sådana attentat, de.
Men titta på den där, som nu kör fram, pojkar!
Det är en vik- » Å h n e j, fullt så norrländsk är jag inte. » 221 El j När jag skulle gå på festen på kvällen grät jag och tog adjö af den älskade Ruf- ca fen, som det varit ett adjö för lifvet, och det fast tlädningen var utsökt och plymerna, o o ta * jag skulle ha på håret, klädde mig riktigt " 5 ft :0 8 ft » bra.
1 o 30 » Det finns förstås värdar och marskalkar, som tar emot och presangterar folk för ft ta hvarandra », sa ' Ruffen.
» Så inte behöfver tt C du vara ängslig, gumman lilla. » » Visst finns det det, » sa ' jag, » men ändå c3 .¥ ft - 1 så.
» CS » Och så ska ' jag stå i trädgården, så du C kan nicka åt mig litat emellan, hä, hä » Lofvar du det heligt? » sa ' jag.
Ruffen lofvade det så » heligt », som om O hade varit 20 år — och jag med — nog tack vare Madningen!
(Ah, hvad männen pf är rara ändå, som är sådana fasligt sva ga käril!)
Emellertid couragerade det där upp mig betydligt.
När jag i tamburen hos Berns böt ut hatten moti hårklädseln, som H verkligen var imposangt, jag har själf valt den, I Q tyckte jag att dörrvakaren-fnyste till så eget.
» Har herrn snufva? » sa ' jag fryntligt, ty nu var jag solsken tvärs igenom igen.
» Jaså inte?
Ja, då blir det väl snufva af då, bäst dricka kamomillté i tid. » Därmed seg- lade jag af in i salen, fast besluten att inte bära mig åt som ett våp igen, utan att ge- nast presangtera mig för en af värdarna och — Men det fanns inte ens en half värd H att presangtera sig för, och hvad marskal- karna angår, så om de fanns, så inte fanns si de där!
På ömse sidor o m långa bord stod M och satt herrar och damer — allihpoa i a korta klädningar och hattar!
Det såg jag * m fast jag inte såg något annat.
Det blef en u h svår vandring.
Jag höll kurs rakt fram, O efter den riktningen är min naturliga, och fe försökte hålla modet uppe genom att tän- ka på, huru det skulle ha kännts, om jag till på köpet haft det så saknade slä pet rasslande efter mig, Och ingen Ruff t a :0 + S &gt; stod i trädgården, häller, (det såg jag med), dt efter den var afspärrad.
I fonden var nå- St gonting konsertsalongsaktigt, men dit vå- &lt;0 &gt; gade jag mig inte alls.
Nu tyckte jag att o plymerna snart nådde i taket, så växte de o för hvar minut som gick.
Jag försökte till- S3 tala en kypare, för att få höra litet om värdarna, men jag måste ha sagt något alldeles bakvändt, ty karlen såg fullkomligt o förvirrad ut.
Ja, inte värdt tala med mig w o m indianska tortyrpålar efter detta, ty hvad betyder all indiansk tortyr mot att vandra mellan dubbla led af världens för- nämsta män och kvinnor, med växande «O Smm fjädrar på hufvudet, och inte ha en männi- »: o ska att hålla sig till!
Också kan väl ingen undra på, att jag skuddade Stockholms o, - a stads fest-damm af mina fötter?
Det gjorde jag, och det med en fart!
Bakom mig hörde jag.
Nej, jag vill inte skrifva om det där ännu.
såret är för färskt!!
J4 J4 m m Ü a Lyckligtvis hade Ruffen inte hunnit gå hem ännu.
Han tog mig till en källare bredvid, gaf mig vin och var så öm emot 5
Sedan jag hämtat mig, och vi ordnat om min toa- lett litet, ställde vi oss » utanför » igen.
» Ingenting går upp emot att känna sig vara på sin plats, gubben lilla », sa ' jtag och tryckte Ruffens arm intill min.
Roligt hade vi, det är säkert!
Och allting både hörde och sågo vi, efter sona nackspielet försiggick i trädgården.
Främlingarna hur- rade och tog af sig hatten, tog af sig hat- Gammalt stickylle, klädningslappar.
doffel, ull o. in • * • » ?• » i » Hildur Anderssons Ullspinneri ocb Skrädderi-Aktiebolag, emottages till all slags spanad.
— Pressning och beredning verks ' .älles.
— Beelt arbete, billiga pris.
» • » Allm.
Hötorget 1 2.
Riks 163.
(3ods afhämtas tacksamt afgiftsfrit!
För vigt om 18 kg.
" * * F i l i a l H o r n s g a t a n 1.
Aiim t. so 435. w o
222 ten och hurrade, ett i ett, (för de olika folksångerna!)
Till sist tog de hatten af sig för » Joachim i Babylon » med, och det kunde de gärna göra, efter ju Bellman verk- ligen var så godt som en kung i sitt eget rike.
» Så mörka och magra de flesta är du, » sa ' jag intresserad.
» Joo, så ' nt här tar, » sa ' Ruffen.
» Men titta på den där unga därborta; han är hvit med besked — och sådana ö g o n!
» » Det är visst en sådan där fin dö siccle », sa ' Ruffen.
» Nog för nästa århundrade då, » sa ' jag.
Ungrarna lär ha dansat nationaldanser på terrassen!
(Jag undrar, hvad som skulle förmå vår press att dansa nationaldanser på en vare sig in- eller utländsk t e r r a s s!
Men det fick vi inte se, dess värre!
Ja, en bra härlig kväll var det, fast nog var » titten » dyr, som » utvärtes-titt » betraktad!
» Men aldrig sörja sprungen slant! » Just som vi skulle somna, började Ruffen skratta.
» Hvad är d e t?
» sa ' jag.
» Jooo.
Det kunde ju inte finnas nå- gra våra värdar! » » Kunde det inte? » sa ' jag förgrymmad.
» Nej, ni var ju värdar själfva, vet jag.
» Och så var det ju — det begrep jag nu.
Men i så fall kunde värdarna gärna ha ta- git emot hvarandra, ty att ta emot sig själf, var rysligt!!
Dagen därpå drack vi vårt eftermiddags- kaffe på Saltsjöbaden, där pressen höll sin stora högtidliga festmiddag.
Folksånger, ang- tusiasm och hurrarop igen.
Men främlin- garne hade lärt mycket sedan gårdagen!
Nu gick hurrandet med en kläm, som var riktigt svensk!
Dagen därpå stod Ruffen och jag i kö för att slippa in på Skansen.
Här var kongressen alldeles oregerlig af förtjusning, och så var jag med.
Ni skulle ha sett Gödde på talarestolen, med en eld- röd vallmo bakom örat, dansbanan, full af ungdom, renarna, som aftecknade än konst- närligt, än vanligt mot himlen, den nya terassen, stugorna, kryddlanden och natu- ren själf sen!
Här skulle jag ha velat stanna hela mitt lif, men utställningen gaf kongressmiddag ' på Hasselbacken, så det gällde passa sig för att få ett bord.
(Utan- för, förstås!)
Genom tur, lock, pock och drickspengar lyckades det oss verkligen att eröfra ett par platser, och efter två timmars väntan fick vi middag med.
Den härligaste musik, angtusiasmen och tal och ofantligt med hurrarop!
Klockan 10 afslutades middagen med en extra fest i » Gamla Stockholm ».
» Nog tycker jag, att jag borde ha kunnat få vara med på den — åtminstone som folk, » sa ' jag, när Ruffen och jag pallrade af in på utställningsområdet.
Men det fick jag inte, ty när vi kom fram, var vindbryggan (den andliga!)
uppdragen, och min uppväckta vaktare i tjänstgöring, med musköten på axeln och uppsyn så barsk, att jag inte ens vågade visa fram min pressbok, hvilket för resten nog inte hade tjänat till något.
» In ska ' jag ändå », sa ' jag, och in kom jag.
På hvad sätt vill jag inte berätta, ifall det skulle bli polissak af det.
O, Gamla Stockholm, så lefvande du var den kvällen i half-ljuset — så pittoresk, så allt vackert som finns!
IDUN Jag skulle ha njutit ofantligt, om jag bara inte känt mig som en tjuf.
Men det gjorde jag nu, och därför så — — Strax till höger på » Storgatan » var en » Bodega », (kommer väl af bodegare, kan jag tro!)
med öppna fönster, målningar på väggarna, grofva bord, med bastomhöljda flaskor, och i ett hörn en ung italienska, som vid gitarrknäpp sjöng hemlandstoner för italienarna, hvilka böjde sig som vass- strån för vinden, så klappade de i händerna och ropade » brava, b r a v a »!
(De hade inte lärt sig att säga bravo än!)
Det var glädje utan borde forntid och eftertid det, just som glädje bör vara för att friska upp trötta sinnen.
På en hög smal trappa, klädd med olikfärgade skynken, stod en trollkarl i hög mössa, vid kaftan och långt, hvitt skägg, undrande som om allt det främmande bull- ret nyss väckt upp honom ur en hundra- årig sömn, medan ur de mörka butikerna högtidsklädt forntidsfolk skyndade fram mot ' Stortorget ', där stora bord var hopslagna af bräder och tätt besatta med bägare af tenn, som oupphörligt fylldes på af beskäf- tiga småjungfrur, medan svenner betänksamt tappade skummande öl på ' stånkor ' från ett jättefat på jättefot.
Handtverkare arbetade brådskande vid små bord, och under tjut och skratt tum- lade en flock brokiga gycklare öfver torget.
Och så hela denna mörka strimma af nu- tidsfolk, som blandade sig och ändå så fullkomligt skilde sig från forntidsfolkets färgstarka dräkter!
Jag hade nog glömt mig kvar alldeles, så förtjust var jag, om jag inte i detsamma fått se ett par bekanta och känt mig så lik en tjuf igen, att jag ögonblickligen » smet af » ut till stackars tåliga, arga Ruf- fen, som just höll på att smita från mig, så förgrymmad var han öfver mina » eviga upptåg ».
Dagen därpå for vi — förstås — till Drottningholm, där Hans Majestät med en glänsande fest lär ha upptagit pressens skrå bland ridderskapet och adeln.