Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad Utskottet nu yttrat, angående tiden för nyltjanderätts-aftal, har likväl ej afseende på sådan stadsjord, som ej hörer till tomt, utan utgör en särskild possession.
Densamma är i denna del hänförlig till jord å landet; och på sätt Herrar Dalman och Kistner föreslagit anser Utskottet enahanda lagstiftning härutinnan böra gälla för nyttjanderätt af omförmälde jord och af landtegendom.
Det är nemligen jordbruket, som här i båda fallen är hufvudsak; förhållandet är således på båda ställen af samma art; och deraf förklaras förslagets 3 §.
Då inteckning för nyttjanderätt af stads-fastighet skulle komma att medföra samma verkan, som i dylikt afseende för landet är vordet stadgadt genom ofvan åberopade Kongl.
Förordningar, har Utskottet ansett en hänvisning till dessa göra tillfyllest. ' båda fallen gälla samma grundsatser; och genom hänvisningen bibehålles säkrast enheten i så väl lagstiftning som lagskipning.
Slutligen har Utskottet funnit ett stadgande af nöden, angående dels den tid, då ifrågastälide lag bör träda i verksamhet, dels ock dess inverkan på derförinnan ingångna nyttjanderätts-aftal.
I afseende på dessa sednare synes lagen ej ovilkorligen böra hafva inflytande.
De hafva blifvit afslutade under en period, då rättigheten att genom inteckning betrygga desamma ej varit medgifven, och då en innehafvare till nyttjanderätt till stads-fastighet följaktligen ej, genom något emot tredje man gällande aftal, kunnat i någon mån inskränka egares fria dispositionsrätt till fastigheten; och den allmänna regeln är: att ny lag ej må gifvas tillbakaverkande kraft.
Man torde visserligen häremot kunna åberopa, att Kongl. Förordningen den 9 November 5844, som föreskrifver att lifstids-städja och vissa nyttjanderätts-aftal om fastighet å landet skola, på sätt om arrende-aftal sagdt är, intecknas, för att ega bestånd emot egande- och intecknings-rätt, som tillkommer annan än den, som upplåtit eller lika med honom förbunden är, derjemte förklarat att denna föreskrift äfven bör tillämpas på äldre aftal; men man får ej förgäta att så väl lifstids-städja, som nyssberörde nyttjanderätts-aftal ej, enligt förut gällande lag, voro ställde i beroende af eganderältens ombyte eller af sednare intecknings-rätt, utan att 1844 års lagstiftare blott bestämde ett vilkor för betryggande af den rätt innehafvare af lifstids-städja eller nytt - Lag-Utskottets Betänkande N:o få. 5 janderätt förut egde; och delta vilkor var intecknande.
Annat är åter förhållandet i förevarande fall.
Hyresman i stad är nu helt och hållet beroende af den hyrda egendomens försäljning, och kan således ej, efter hvad ofvan förmäles* inskränka egares dispositions-rätt.
Detta förhållande kan ej emot egares vilja förändras; och derför är i förslagets 4 § ett stadgande i denna syftning införd t.
På nu anförde grunder tillstyrker Utskottet, alt Rikets Ständer läcktes besluta en författning af följande innehåll:
Med ändring af dels stadgandet i -10 § 16 kap.
,1 or da-B athen, angående lid för legostämma i.'stad; dels samma kapitels i 15% gifna föreskrift att i stad bryter köp legostämma, dets ock den i påföljande f 6 § förekommande bestämmelse, att om någon leger hus och gård i stad till tv änne, den, sorn furst legde, skall det bus och gård behålla, carder förordnadt som följer: § 1.
Afhandling, angående nyttjanderätt till hus och gård i stad, tnä hos den Kätt, derunder del hus och gärd lyder, intecknas, på sätt och med den verkan, som angående inteckning af sådan afhandling om jord å landet finnes stadgadt.
Afhandling om nyttjanderätt till hus och gård i stad må dock ej gälla utöfver tio år, ändock alt den på längre tid ställd är. § 2.
Lag samma vare om nyttjanderätt lill del i hus eller gård i stad, så ock till jord, som till hus och tomt hörer. § 3.
Om intecknande af aftal angående nyttjanderätt till stadsjord, som tilt tomt ej hörer, så ock om inteckningens verkan vare ock lag, som ofvan sägs; dock g tille i afseende på tiden för af talets bestånd hvad i sådant afseende för arrende-kontrakter angående jord å landet stadgadt är. § 4, Hvad sålunda förordnadt blifvit skall träda i verksamhet med början af nästkommande år '1858.
Ny Ilia n dcräit
Is - afhandling, sorn dessförinnan upprättad är, må dock ej, utan medgif vande af egaren, intecknas.
Slockholm den 20 Februari 1857. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 'Id.
Af Herr Biskop Th.
Annerstedt: ”Emot Utskottets förslag till förändring af 16 Kap. 10 och 15 §§ Jorda-Balken, måste jag reservera mig på följande grunder:
Den föreslagna förändringen innefattar en inskränkning i det fria aflalet man och man emellan, som hvarken synes påkallad af sakens natur eller af förhanden varande förhållanden, ej heller nödig för den större säkerhet i afseende på hyresaftals gällande kraft, hvilken man velat åstadkomma.
Intet giltigt skäl kan upptänkas, hvarför fullmyndiga personer skulle beröfvas deras nu egande rättighet att lagligen öfverenskomma om nyttjanderätten till euderas lasta egendom för huru läng lid de sjelfve linna för sig nyttigt.
En sådan öfverenskommelse, bindande för kontrahenterna ömsesidigt,, bör dock så litet som möjligt göra intrång på tredje mans rätt.
Denna grundsats, som infört i vår lag stadgandet:
"att köp bryter legostämma”, är ock af den vigt, alt undantag der ifrån endast på goda grunder bör medgifvas.
Sådana kunna hemtas dels ifrån det allmännas fördel, dels från billigt afseende på den legandes säkerhet.
Ur båda dessa synpunkter motiveras den förändring af berörde allmänna lagens föreskrift, som Kongl. Förordningen af den 13 Juni 1800 innehåller.
Men med hus och tomt i städerna eger ett annat förhållande rum än med jord å landet.
De förra hemta nästan uteslutande sitt värde ifrån åbyggnadens beskaffenhet och det måste ligga i det allmännas fördel att för åbyggnadens förbättring så få hinder som möjligt läggas.
Nu kan endast egare af tomt å densamma verkställa större byggnadsföretag; en hyresgäst eger dertill ingen rätt och skall svårligen dervid linna sin fördel.
En industri-idkare, som för sin närings bedrifvande behöfver större byggnader med dyrbarare inredning, torde alltid linna för sig förmånligare att förskaffa sig egen tomt, än att nedlägga stora kostnader på en annans, äfven om han, enligt Utskottets förslag, kunde försäkra sig om alt i 10 år vid lägenheten förblifva.
För vanlig hyresgäst torde det vara tillräckligt, om han kan blifva förvissad, att i 5 år få qvarbo på samma ställe, och blott för sä lång lid skulle jag hafva velat medgifva rättighet att inteckna hyres-aftal till försäkring af deras giltighet äfven i händelse af försäljning.
Det är nemligen uppenbart att, så länge aftalet består, den nye egaren hindras ifrån att verkställa större nybyggnad eller förändring, hvarigenom ock ett hinder uppstår lör städernas förkofran, hvilket ej hör vara alltför långvarigt, äfven om medgifvas måste att det osäkerhets-tillstånd, i hvilket hyresgäster för närvarande befinna sig, klöfver möjligheten af ett skydd äfven för dem.
Vid tidens bestämmande fäster jag likväl mindre vigt än vid den ytterst betänkliga omständigheten, att Utskottets förslag medgifver rättighet för hyresgäst att låta inteckna sitt hyreskontrakt utan egarens hörande.
Sådant strider, enligt min åsigt, emot rättvisans fordran.
Inteckning, den må vara af hvilken art som helst, trycker alltid i mer eller mindre mån på en fastighets värde, och synes aldrig böra beviljas utan egarens vetskap och, i fråga om hyres-aftal, icke emot hans begifvande.
Om ock genom häfdvunnen tolkning af 1800 års
Författning ett motsatt förhållande i afseende på arrende-kontrakter å landet eger rum, synes detta icke böra utsträckas äfven till tomt och hus i stad.
Hvarje egare af sådan bör vara af lagen skyd - Lag-Utskottets Betänkande N:o 14. 7 dad för öfverrumpling i dylikt fall, ett skydd som ingalunda är oförenligt med hyresgästs billiga anspråk att kunna erhålla laglig stadfästelse å varaktigheten af hyreskontrakt. ” Af Herr Domprosten Björling emot Utskottets förslag, så vidt rättigheten, att, vid försäljning af hus och gård i stad, träffa aftal om undantag med gällande kraft för säljarens lifstid, blifvit inskränkt.
Af Herr Domprosten Bring och Herr Prosten Ljungdahl, hvilka instämt med Herr Biskop Annerstedt.
Af Herr Hasselrot, sorn ej godkänt den föreslagna inskränkningen i myndiga personers rätt alt ingå aftal om nyttjanderätt till egendom i stad på huru lång tid som helst, och som ansett lagförslaget således i detta hänseende endast böra innehålla bestämmelse om den längsta tid, under hvilken dylikt aftal kunde genom inteckning betryggas emot tredje man.
Rättelse af tryckfel: uti Herr Domprosten Björlings reservation emot Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. pag.
IG raden 12 nedifrån står: för testamentsrätten af läs: fria testamentsrätten öfver STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857. Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 1 N:o -15.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 26 Febr. 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af 2 § i Giftermåls- Balkens 10 Kapitel.
Enligt berörde §, sorn bestämmer makars giftorätt i bo, eger den ena makan giftorätt uti allt hvad till boet hörer, utom den fasta egendom å landet, som den andra makan före eller under äktenskapet ärft eller förut förvärf!.
Denna inskränkning i makars rättigheter vore emellertid, efter hvad Riks dags-fullmäktigcn Nils Svensson från Jönköpings län, uti ett till Hedervärda Bondeståndet ingifvet memorial förmenat, både orättvis och obillig.
Det skulle nemligen strida emot rättvisa att äkta makar å landet hafva inskränktare rättigheter, än i staden; och någon billighetsgrund för denna olikhet syntes destomindre förefinnas, som äktenskapet allestädes är lika heligt, samt innefattar ett så innerligt förenings band emellan makarna, att en gemensamhet i allt hvad de ega eller kunna komma alt ega, bör, utan afseende å åtkomstens beskaffenhet, med äktenskapet inträda.
I följd häraf bar ock Nils Svensson föreslagit, det måtte omförmälda lagrum så förändras, att makar äfven må njuta giftorätt uti hvarandras före eller under äktenskapet ärfda eller förut förvärfda fastighet å landet.
Detta förslag, hvilket till Lag-Utskottets behandling öfverlemnats, har, enligt hvad ankommet protokolls-utdrag visar, blifvit understödt af åtskilliga ledamöter af Hedervärda Bonde-ståndet; och det kan ej heller förnekas, att detsamma förtjenar en särdeles uppmärksamhet.
Vill man forska efter orsaken till den af motionären anmärkta olikhet att giftorätt eger rum i all stads-fastighet, vare sig ärfd eller förvärfd, men ,endast i den fasta egendom å landet, som makar under äktenskapet förvärfva, måste man gå tillbaka till fordna förhållanden, som grundade olika lagar för land och stad.
I den Bih. till R.
Prot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. mån dessa förhållanden upphört eller undergått förändring, har man emellertid sökt att undanrödja de särskilda lagarnes skarpt utpräglade olikheter, hvilka till en del bibehöllos, då samma lagar af 1754 års lagstiftare sammangötos i en enda codex.
Det vigtigaste steg i denna rigtning är ostridigt det, som skedde genom Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1845, i afseende på makars och barns rättigheter.
— Derigenom erhöll nemligen den i stads-rätten förut antagna grundsatsen om jemlikhel i rättigheter emellan makar till gemensam egendom och emellan broder och syster till arf tillämpning jemväl efter lands-rätt; och derigenom lick äfven landsrättens stadgande rörande morgongåfva vika för hvad derom efter stads-rätt gällde.
Så utplånades ur lagen de bud, som ej öfverensstämde med en nyare tids rätts-åsigter; och den utvidgning, som skedde af den grundsats, hvilken i denna del hyllades af den yngre samt i flera hänseenden om en högre kultur vittnande stads-rätten verkade på samma gång till rättvisa och enhet i lagstiftningen.
Men om än rättvisa och billighet skulle bjuda alt, på sätt motionären ifrågasatt, vidare fortgå på samma bana, så låter dock sådant sig svårligen verkställas hvad ärfd jord å landet angår.
Arfvejords-begreppet, ehuru ej i sin fordna stränga betydelse, qvarstår nemligen ännu i lagen, der slägtens företrädesrätt till sådan jord ännu är bevarad; och så länge detta eger rum, kan giftorätt i dylik jord ej komma i fråga.
Annorlunda är deremot förhållandet med förvärfd jord.
På den har släglen ej några ovilkorliga anspråk; och för giftorättens utsträckning till samma jord synes rättvisa och billighet tala.
Det är likväl Utskottet ej obekant, att såväl Uag-kommitléen som Lagberedningen utgått från en motsatt princip.
De hafva betraktat äktenskapet, hvad egendoms-förhållanden beträffar, såsom ett vanligt bolag, i hvilket icke de ömsesidiga insatserna må sammansmälta, utan allena lörkofringen bör blifva gemensam, samt i följd deraf icke medgifvit giftorätt i annan fast egendom, vare sig å land eller i stad, än den makar under äktenskap förvärfva.
Men härmed har man inskränkt den rätt, som lagen nu fastställer, och dermed har man äfven, med frångående af den större gemensamhet våra lagar städse bibehållit, sökt med Sveriges lagstiftning införlifva ett i vissa andra länders lagar gällande system, enligt hvilket äktenskapet, så vidt egendoms-lörhållanden angår, endast uppfattas såsom ett bolag.
Dessa lagar hafva dock uppvuxit ur annan rot, än våra; och den större gemensamheten hos oss står i full öfverensstämmelse med vår uppfattning af äktenskapets betydelse och af innerligheten utaf den förening, som äktenskapet grundlägger; och denna uppfattning är ej af ringa vigt.
Ju mera makarnes intressen och fördelar sammansmälta, desto fastare blir deras förening, blir familjen; och på familjens styrka hvilar till stor del samhällets.
Då stads-rätten upptog grundsatsen om en fullkomlig gemensamhet, fastställdes derföre en för samhället betydelsefull åsigt, som ej torde böra af lagstiftaren öfvergilvas.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 15.
3 Men utom det stöd, som Utskottet för sin yttrade mening således hemtar från sjelfva äktenskapets idé, tala äfven derför åtskilliga förhållanden i dagliga lifvet, förhållanden, som i hög grad kränka känslan af rätt.
Det händer nemligen icke sällan att den ena makan blott har en ärfd eller före äktenskapet förvärfd egendom å landet, och den andra en stads-fastighet.
Då njuter den förra giftorätt i stadsfastigheten, men den sednare ej i egendomen å landet; hvaraf åter följer att, om makarne ej få harn och den som eger landt-egendom dör först, hans eller hennes arfvingar tillegna sig hälften af den stads-fastighet, som tillhör den andra, hvilken deremot ej får det ringaste af hvad den aflidna efterlemnat; och om en mari, som före äktenskapet köpt fast egendom å landet, men för köpeskillingen häftar i skuld, betalar densamma med hustruns i boet införda penningar, erhåller hon vid bodelning ej ringaste ersättning derför, så framt hon ej förmår visa det penningarne blifvit på omförmälda sätt använda.
Men huru sällan kan en sådan bevisning åstadkommas?
Oftast misslyckas försöket; och dfen före äktenskapet välbehållna hustrun får gå fattig från ett bo, der hon inträdt bergad.
Man invänder väl att dessa orättvisor kunna förekommas medelst begagnande af de medel lagen anvisat eller äktenskaps-förord och testamente; men äktenskapsförord komma hos oss ej ofta i fråga.
Man har i allmänhet en ovilja för att börja en förening af den andliga natur som äktenskapet, med ett ordnande af ekonomiska angelägenheter, hvars ifrågasättande anses innefatta ett misstroende hos endera af kontrahenterna mot den andre; och användandet af testaments-rätteri är mången gång beroende af tillfälligheter.
I allt fall synes lagen sjelf böra innehålla de föreskrifter, som allmännast anses rätta och praktiskt nyttiga; och det är på sådan grund, som
Utskottet till pröfning framlägger nedanstående förslag till förändring af 10 kapitlet 1 § och 11 kapitlet 3 § Giftermåls-Balken.
Den utsträckning af giftorätten, som Utskottet föreslår, har nemligen föranledt ej allenast förändring af först nämnde lagrum, som bestämmer giftorättens belopp, utan äfven dertill att ur det sednare, som till en del angifver de grunder, efter hvilka makars skulder böra med deras egendom gäldas, måste uteslutas de i andra momentet förekommande orden ”och odalfasta”, såsom häntydande på makars före äktenskapet förvärfda jord, den der hädanefter skulle inbegripas i stadgandet uti första momentet.
Utskottet tillstyrker således vördsamt, det mätte Rikets Ständer besluta att 10 kapitlet 1 § GiftermålsBalken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 19 Maj 184-5, samt 11 kapitlet 3 $ samma Balk skola erhålla följande förändrade lydelse • 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o i5.
Gifter måls-Balken. 10 Kap. 2 §.
Man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera i all den egendom, lös eller fast, sorn de ega eller ega få, med undanlag af den fasta egendom ä landel, som endera af dem före eller under äktenskapet ärft; i den egendom njuter ej den andra giftorätt; dock vare all årlig ränta och afrad deraf under lösören räknad.
Varder under äktenskapet egendom genom gäfva eller testamente till ena makan gifven med vilkor, att den honom eller henne enskildt tillhöra skall; må ej heller i den egendom andra makan giftorätt åtnjuta. 11 Kap. 3 S.
Nu kunna de både, eller endera, hafva gjort gäld i äktenskapet, eller till fästning och bröllops-koslnad; den skall af bo oskiflo i lösören och aflinge gäldas, sä ock af begges deras hus och egendom i staden.
Bäcker det ej till fulla gälden; dä fylles det, som brister, af begges arfvejord ä landet, efter den andel, hvardera i gälden och bolaget eger.
Häfver ej utan endera arfvejord; är del mannen, betale då det. som återstår och gäldas skaij med sin arfvejord, så långt den räcker.
Är det hustrun, belale ej mer, än dess andel i gälden; ulan sä är, att man och hustru, begge för en, och en för begge, sig till gäldens betalning förskrifvit hafva.
Stockholm den 26 Februari i 85 7.
Af Herr Friherre Wrede: ”Då begreppet om arfvejord ännu i vår lag är häfdadt och dertill oslridigt hör att dylik jord bör för arfvingar bibehållas, lär ensam! af sådant skäl motionärens förslag, att giftorätt i arfvejord skulle ega rum, Lag-Utskottets Betänkande N:o i5. 5 icke kunna liifallas, hvilket älven öfverensstämmer nied (ten mening, Utskottets Betänkande i denna del innehåller; men Utskottet har deremot instämt med motionären derutinnan, att giftorätt bör, utöfver hvad lag nu stadgar, lemnäs i den fasta egendom å landet, som make före äktenskapet förvärfvat och är det denna åsigt, som jag anser mig icke kunna dela.
Ehuru jag icke i någon mån vill förneka att innerlighet i kärlek och förtroende hör Annas makar emellan och utgör äktenskapets rälta inre väsende, kan jag dock ej uppfatta äktenskapet till sin yttre juridiska form, i afseende å makarnes egendoms-förhållanden, annorlunda än såsom ett bolag, deri makarne höra förena sina ej mindre ekonomiska än öfriga krafter för uppnående af äktenskapets ändamål, familjens gemensamma väl och för hofring, men derföre ej deras ömsesidiga egendom som de i bolaget insatt, vidare sammangjutas, än att den kan vid äktenskapets upplösning hvar åt sitt håll restitueras.
Släpper man bolags-begreppet, kommer man in på godtycklighetens fält samt styr och ställer inom farnilje-området på sätt, som, efter mitt förmenande, ensamt hör bero på makarnes godtfinnande 'efter omständigheterne.
I fråga om makars ho på landet har vår lag, så vidt jag vet, utvecklat sig på egen grund och då den skilj t emellan makarnes enskilda och ge mensamma egendom synes det alt äfven den, likasom flere andra länders lagar, stödt sina stadganden härutinnan på begreppet om bolag; och det förhållande, att lagen anser före äktenskapet förvärfd lös egendom såsom gemensam, behöfver ingalunda vara en inkonseqvens utan en följd deraf* att beloppet af sådan egendom svårligen kari urskiljas.
Då jag ansett mig böra omfatta bolags-begreppet såsom stöd för mitt omdöme i förhandenvarande ämne, kan jag klarligen ej taga till mönster de stadganden, som lagen i afseende å giftorätt i fast egendom i stad innehåller, utan i stället finna att samma lag, såsom Lag-kommiltéen och Lag-beredningen föreslagit, borde bringas till öfverensstämmelse med hvad nu enligt landsrätt gäller.
Stadslagen hade, som bekant är, det ännu gällande stadgande, att giftorätt eger rum i både ärld och före äktenskapet förvärfd fastighet i stad och orsaken dertill har förklarats vara den, att lagstiftaren ansett det hus och tomt i städerne ej utgjorde borgarnes redbaraste förmögenhet eller värd mera att förvaras åt slägten än lös egendom; men hvad än anledning må vara till den befintliga olikheten emellan stads- och landsrätt, så lärer väl erfarenheten ej hafva visat att de äktenskap, deri makarnes egendom slått under stadsrätt, mera fortvarat i innerlighet och nått sin idé än de, för hvilkas egendoms-förhållanden landsrätt varit gällande, hvarmed jag blott vill erinra att något skäl af sådan anledning icke finnes, hvarför ej stads-rätten kan sättas i likhet med lands-rätten, i stället för tvertom.
De exempel, som i Utskottets Betänkande finnas anförde, för att visa huru under vår nu gällande lag orättvisa för den ena eller andra af makarna kan uppkomma, äro hemtade. det ena endast från olikheten emellan stads- och landsrätt, i följd hvaraf del i exemplet 6 Lag-Utskottets Betqnkande N:o 15. framställda missförhållande hjelpes äfven om man, i motsats af hvad Utskottet föreslagit, rättar stads-rätten efter lands-rätten, samt det andra från det fall, der. i anseende till mannens oredliga förfarande elier makarnes mindre förutseende, lagens föreskrift ej kan hustrun tillgodogöras, men sådant rörer väl ej eller giftorätts— grunden, utan visar blott ett af de många lall der målsmanskap kan missbrukas.
Deremot om man delar Utskottets åsigt och lemnar giftorätt i före äktenskapet förvärfd fast egendom, så inträffar alltid, då harn ej linnas till, en följd, som ej gerna af någon, om än den ömmaste make, kan med likgiltighet emotses, nemligen att hälften af den fasta egendom han fört med sig i boet, skall öfvergå till en annan slägt.
Till exempel: en man, sorn förvärfvat sig en hemmansdel, gifter sig och efter vigseln dör hans hustru utan barn eller innan sådant hunnit framfödas och då skola hennes arfvingar taga hälften af berörde hemmansdel.
Var mannen enkling då hap gifte sig och hade i det föregående äktenskapet barn, blir fallet ännu härdare.
För dylika händelser är visserligen för närvarande icke fast egendom i stad fredad, men detta gifver ju än mer stöd för den satsen, att det är lagen om giftorätt i stad, som bör ändras.
Äktenskapet måste väl alltid tänkas såsom grund till en ny familj samt den till sitt ändamål och ingalunda såsom ett sätt för den ena makan att, utan hänsigt till nämnde ändamål, förvärfva eller dela den andras egendom.
Derpå tror jag ingalunda äktenskaps-idéen kan vinna.
Genom den lika arfsrätteu måste i allmänhet qvinnan anses lika förmögen som mannen och der våda skulle vara för någon af makarnes utkomst sedan äktenskapet upphört,- tror jag afhjelpandet deraf, såsom jag förut tagit mig friheten nämna, bäst sker genom frivilliga aftal i förord eller testamente, hvilka aftal, der sann anledning tili dem förefinnes, nog af omtänksamheten åstadkommas.
I följd af hrad jag nu haft äran anföra, får jag, för min del, vördsamt tillstyrka, att förevarande motion ej måtte i någon mån bifallas.” Af Herr Hasselrot.
”Utan att vara intagen af någon särdeles förkärlek lör vår gamla lag oell dess i mänga hänseenden föråldrade stadganden, hyser jag dock den åsigt, att den ej bör ändras, derest icke förändringen, påkallad af allmänna meningen, leder till en högre grad af rättvisa och billighet än det lagbud, man vill förändra; och sorn hvad fJtskottet nu föreslagit, efter min uppfattning, icke allenast icke innehåller någon lagförbättring, utan tvertoni synes mig innebära en kränkning af rättskänslan och eganderätten, har jag icke kunnat godkänna beslutet, emot hvilket jag härmed vördsamt anmäler min reservation.