Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e dansa, leka och roa sig, som man brukar göra det » i ungdomens år » och som vi alla gjort — men alldeles icke som nutidens ungdom i allmänhet gör.
Ungherrarne hvar- ken röka eller spela kort och agera öfver hufvud på intet vis gubbar, som skick och bruk dess sämre nu till dags är, något som till och med gifvit en hel stad benämningen » de unga gubbarnes ».
Ej heller sysselsätta sig damerna med hvar andras toaletter, kritisera och afhandla drägter — åh nej!
De sysselsätta sig i stäl- let med ungherrarne, icke tillgjordt och sippt, icke djerft utmanande, utan ungefär såsom » Eva såg på Adam », innan hennes ögon i blygsel och skuldmedvetande sänktes till jor- den — oskuldsfullt, fritt och öppet.
I » L a société » konversera ej de unga om vädret, sista balen, premieren på teatern eller den nyutgifna romanen, det låta de de äldre göra; ty sjelfva ha de dertill allt för brådt med att » packa kappsäcken », » lasta skeppet », ge hvar andra » samvetsfrågor » och i tid lära sig » hur Amor kommer » — med ett ord, de ha så innerligt roligt, som om ' det hvar enda sammankomst » vore jul igen ».
Stundom musiceras, men det händer aldrig att vare sig Chopin eller Grieg bli miss- handlade af personer, hvilkas uppfattning och teknik sträcka sig till » Jungfruns bön » och » Napoleons marsch öfver alperna ».
Man ber aldrig dem spela, som icke kunna, och ännu mindre komplimenteras de - — för att seder-
dun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar fb&gt; ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— mera blifva till åtlöje!
Dylikt anse medlem- marne inom » L a société » allt för lumpet.
Icke så, som om det blott vore virtuoser, hvilka der låta höra sig — många små enkla bitar ha ljudit der; men alla dessa små bitar ha utförts väl, både med smak och känsla.
Öfverdrifvet beröm skördar ingen, om än ta- langen är rätt stor.
— » Tack, min lilla flicka, det var ju rätt bra » — så löd allt det be- röm en 20-årig dam fick härförleden, då hon hade utfört första satsen i Beethovens Sonate Pathétique — särdeles väl till och med.
Men hon rodnade af glädje, ty hon visste hvad ett dylikt ord gälde inom » L a société ».
Som förut sagts, eger ungdom af båda könen tillträde, till och med äldre ungherrar; dessa komma dock alltid att räknas till ung- domen, såsom ej varande aktiva medlemmar; de komma för den skull ej heller i åtanke vid något val.
Sanningen att säga freqven- teras » L a société » minst utaf dem, ty dels är » tobaksrökning förbjuden », » hundar få ej medtagas », lika litet kortleken.
Mången tyc- ker, att de stackars gubbarne gerna kunde få åtminstone en oskyldig » priffe » med ett tion- dedels öres point och dertill få sin lilla tu- ting — kanske går det i en framtid, men ännu är allt detta förbjuden frukt.
Lika litet som fruarna med sin virkning fått sticka näsan inom herrarnes klubbar, likaså obevekliga äro nu medlemmarne af » L a société »; ty denna är egentligen fruarnas lilla klubb eller, ännu bättre, familjesamman- komst, fast än dessa i sina alltid medlidsamma hjertan tyckt synd vara att totalt utestänga de stackars gubbarne, helst då j u medgifvas måste, att äfven de höra till familjen.
Inom » L a société » förekommer ibland så kallad prickning eller uteslutning.
Har någon af medlemmarne i ord eller handling gjort något, som strider emot föreningens ofvan nämda, tysta principer, inträffar det, att på hennes nästa mottagningsdag nästan inga infinna sig, åtminstone bland de aktiva med- lemmarne; och då hon sjelf härnäst uppträder i » La société », är der knapt någon, som ser henne.
Detta regleras dock väsentligt af den felandes egen ånger och förbättring.
Ett erkändt och rättadt fel förlätes — motsatsen icke.
Så äfven vis-ä-vis ungherrarne.
» En », som det heter, » uppenbart obotfärdig » får icke en gång tillträde, » till dess han sig omvänder och bättrar ».
Ja, än mer — detta gäller ej endast inom » La société »; han är, som man säger, öfverallt » omöjlig ».
Ty hvarje medlem i » L a société » genomför på hvarje håll i lif- vet sina grundsatser praktiskt.
De göra ute- slutningar ur sitt umgänge på ett fint, dock fullt tydligt sätt.
D e unga damerna vägra på baler att dansa med de herrar, hvars lef- nad är, minst sagdt — litet egendomlig.
Det märkvärdiga är dock, att proselyter göras i mängd just bland dessa herrar; en efter an- nan snärjes i kärlekens garn, och för att » få » sin tillbedda måste gunstig herrn först göra sig henne värdig.
Det är riktigt uppmunt- rande att se, hur qvickt t. ex. en examen kan tagas, och hur för öfrigt ett svirande lif i hast kan stadga sig.
Ty, I förstån väl, att det icke allenast är inom » La société », medlemmarne träffas, utan hvarje hem emottager små besök när som helst, blott att de besökande behandlas och trakte- ras alldeles som husets egna medlemmar och att ingen affär alls göres af dem.
De unga flickorna fullgöra sina pligter i hemmet, alldeles som vanligt, maten förändras I rs I U I I K t U IN Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif ä närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- ej det minsta; men ungherrarne måste tycka om detta och känna sig precis som » barn i huset », hvilket de också snart bli.
Ty om ett litet tycke från balsalongen en och annan gång är svårt nog att öfvervinna, blir det dock rent af en böjelse » för hela lifvet », när den unge träffade får se flickan i fråga stöka om i hemmet, biträda modern, hjelpa småsyskonen.
Och har blott en enda man ur en s. k. glad krets blifvit insnärjd i kärlekens och » L a sociétés » garn, lockas de andra så småningom efter.
» La société » har sin kassa, en för nytta och en för nöje.
Denna kassas tillkomst är märkvärdig, ty som nämts, tages hvar- ken inskrifnings- eller årsafgift, och det räk- nas ej för heder att bli bötfäld, helst som förlusten af » medborgerligt förtroende » inom » L a société » blir följden efter vissa, upp- repade gånger.
Detta straff består deruti, att den ådömde ej på viss tid får emottaga » La société » hos sig och ej heller kommer i åtanke vid något val.
Denna paragraf till- kom efter alla de öfriga, emedan en del af medlemmarne omöjligt kunde förmås att följa reglerna angående mat och klädedrägt.
D e ville gerna betala böterna blott för att få utmärka sig — men detta lyckades icke.
Hvar annan månad väljes en — icke homme utan — femme d ' affaire, som dels har kassan om hand, dels sörjer för en del andra åligganden.
Se här, hur kassan bildas!
Femme d ' affaire har att vid hvarje samqväm medföra tvänne sparbössor, som placeras på obemärkt ställe, och då lägger hvem, som vill, sin tribut i de samma • — antingen i den för nöje eller den för nytta.
Ingen ser, hvem som lägger eller hur mycket, hvadan ingen tvingas af falsk stolthet att gifva, då han ej eger råd.
» L a société » räknar rik som mindre rik, hög som mindre hög bland sina medlemmar.
Nyckeln till dessa sparbössor deponeras hos utom föreningen stående person, som efter viss tids förlopp har att vid pågående sam- qväm inlemna densamma, hvarefter kassan upptages, räknas och summorna insättas på sina särskilda sparbansböcker.
Utaf » kassan till nytta« lemnas bidrag till sjukvård åt medlemmar, som äro i mindre goda omstän- digheter, till och med åt icke aktiva, så att de få läkare och medikamenter fritt.
» Kassan till nöje » användes stundom till skogs- eller slädpartier, men » La société » bru- kar dock deraf merendels bereda ett annat, icke mindre » nöje ».
Kassörskor, butiksflickor, sömmerskor, lära- rinnor m. fl.
behöfvande unga qvinnor sättas nämligen i tillfälle till en månads vistelse vid en bad- eller brunnsort eller ock i någon annan liten vrå af skärgården för att hemta en smula förråd af helsa och frisk luft till långa och tunga arbetsdagar.
Att många pen- ningar på detta sätt betalats ut är ett faktum, men hur de kommit in — - det är och för- blir för de flesta en gåtfull hemlighet.
Ingen vet, hvem som i kassan lagt alla de många verkligen hjerterörande små 1- 2- och 5-öringarne, hvars alla samlade » bäckar små » sammanförda bilda en rätt » stor å ».
Och icke heller blir någon klok på, hvem som stoppat ned de der tunna pappersbitarne, på hvilka ordet tio esomoftast står prentadt, och hvilka så tyst och stilla utan skrytsamt skrammel glida ned i den lilla sparbössan.
Kanske småttingarne sparat in sin kara- mellslant och bedt mamma lägga den ned — helt tyst och obemärkt; ty äfven barnen lära sig att gifva på detta sätt.
Kanske den an- språkslösa frun lemnat till baka teaterbiljetten, som hon fått af en god vän, för att offra dess värde till några stackars behöfvandes » nöje eller nytta »!
Och den verkligt rika — hvem vet — • kanske hon velat smaka gifvandets största fröjd genom att försaka den nya klädningen och hatten.
D e gamla kunna gå med än en tid, de påminna henne i glädje om, hur snabbt och behändigt hon smusslade ned — ja, icke vet jag, hur mycket det var — må hända nog att dermed återköpa mod och lefnadslust åt en af öfveransträngdt arbete dignande med- menniska, helsans rosor på bleka kinder!
Och mången, mången » enkans skärf » har här legat sida vid sida, med hvad de rika till öfverlopps haft, för att till sist med sin ma- giska kraft frambringa välsignelse och lycka.
» L a société » har i det tysta på skilda om- råden redan gjort så oändligt mycket godt, att det blifvit ett talesätt, då en modedocka blir en god husmor, eller då en ung man upphör att » lefva lifvet », som det ju kallas på deras eget språk — att det då heter: » hon eller han måtte hafva gått in i » L a société »!
Någon större reklam vet jag verkligen ej kan upptänkas för att åt nämda institution värfva anhängare, • och är det att hoppas, att » L a société » allt mera skall grena ut sig och slutligen genomsyra hela vårt sällskapslif, som det är dess mening att helt och hållet reformera!
Men oaktadt allt det goda, som jag här berättat om » L a société », har dock denna skapelse ett stort fel, det: att endast vara en vacker saga.
T y helt visst han I redan för länge sedan förstått, att hela » L a société », med stadgar, grundsatser och allt, blottar » instiftad » af eder ödmjuka tjenarinna, hvilken dock intet högre önskar än att en gång få skåda den dag, då det i hvarje afseende lysande sällskapet håller sitt intåg i svenska hem och svenskt umgän- geslif.
K n:r 5 af Idun förekommer under ofvanstående H rubrik en liten uppsats, mot hvilken jag genast skulle velat göra åtskilliga inkast.
Jag har emel- lertid dröjt dermed tills nu, i förhoppning att en mera van penna än min skulle åtaga sig att göra anmärkningar mot en del af åsigterna i ofvan be- rörda uppsats.
Corinne, så kallar sig dess författarinna, anser för det första, att blott mycket ostyriga eller sjukliga barn böra åtnjuta undervisning i hemmet, men att för friska, lifliga och andligt utvecklade barn är skolan obetingad t att föredraga.
Detta påstående är ett stort misstag, ty ju mera andligt utvecklädt ett barn är, dess starkare är dess individualitet; och det egendomliga, det ursprungliga hos menniskan är just det, som gör henne mest till- dragande.
Man förutsätter naturligtvis dervid, att detta egendomliga hos menniskan är godt och sundt, hvilket man kan taga för afgjordt att det är hos ett friskt och begåfvadt barn.
Men nu är förhållan- det det, att just denna individualitet försvinner ge- nom den dagliga jemnslipningen i skolan, der det rikt utrustade barnet åtnjuter samma chablonmessiga uppfostran som alla de öfriga, hvarigenom månget frö till en högre och kraftigare utveckling förqväf- ves.
Ej, att jag härmed vill säga, att icke skolan är en välsignelserik inrättning för tusentals föräldrar, som hvarken ega medel eller tillfälle att förskaffa sina barn undervisning i hemmet; men för dem, som kunna åstadkomma en dylik hemundervisning, är detta det för barnets utveckling det fördelaktigaste; man må blott ej glömma, att hemundervisningen måste meddelas af dertill fullt kompetenta personer.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af Det kan visserligen för en mor vara högst beqvämt att sända sina barn i skolan, under det hon sjelf i allsköns lugn och stillhet sitter hemma vid sitt ar- bete, eller under det hon går ut för att göra besök hos vänner och bekanta.
En dylik hänsyn till egen beqväinlighet får dock ej göra sig gällande, allra minst vid ett så vigtigt verk som barnens uppfostran.
Corinne påstår vidare, att » enstaka, begåfvade lär- jungars exempel » skall uppväcka hos barnet önskan att icke blifva efter.
» Det försöker » — säger förf.
vidare, » att om möjligt hinna före de andra eller åtminstone hålla jemna steg med dem. » Men denna täfiingslust är ingalunda lärdomens kärna.
Ett barn skall lära sig att läsa för nöjet att lära och ej för att framstå som ett ljus bland mindre lätt fattande kamrater.
Jag har sjelf en liten åttaårig flicka, som först för ett halfår sedan började med någon egentlig läsning, men som, ehuru hon blott åtnjuter undervisning i hemmet, läser med lif och lust och i undervisningen finner ett outtömligt nöje, oaktadt den ej åtföljes af några synbara belöningar eller straff.
Att beröm och tadel hafva en kraftigare verkan i kamraters närvaro, är intet godt tecken, tvärt o m tyder det blott på hårdhållna karaktärer.
Hvilket kärleksfullt barn bevekes ej lättare af en uppmaning till det rätta, gifven enskildt, än af en sådan upp- maning uttalad i bestraffande ton inför en hel klass.
Månget ömtåligt och finkänsligt sinne har för hela lifvet emottagit ett obehagligt intryck af de offent- liga tillrättavisningarna.
Den stolthet, som uppkom- mer af medvetandet om en uppfyld pligt utan allt pris derför, är den sanna glädjen.
Slutligen säger Corinne, att i skolan hålles barnet till ordning, renlighet och uppfyllandet af sina ålig- ganden, och att skolan i främsta rummet skall lära det gudsfruktan, lydnad, ödmjukhet och anständighet.
O, huru sorgligt, om ej de här uppräknade egen- skaperna lika väl, eller ännu bättre, kunna inläras i hemmet!
Huru sorgligt, om föräldrarne nödgades sända sina barn ifrån sig för att genom främmande menniskor inhemta begreppet om gudsfruktan, detta vilkor för sällhet såväl i det närvarande som det tillkommande lifvet.
Och lydnad; det barn, som ej lyder sina föräldrar, det skall säkerligen ej heller lyda sina lärare, åtmin- stone blir då fruktan för straff den enda driffjedern dertill.
Och ödmjukhet; icke blir det barn ödmjukt, som antingen framhålles såsom ett lysande exempel för sina kamrater eller som, i motsatt fall, framställes såsom en, den der man omöjligt kan göra någonting utaf.
Hvad slutligen anständigheten beträffar, så har jag ty värr mången gång hört mellan skolkamrater af- handlas ämnen, hvilka aldrig i ett bildadt hem nå till barnens öron.
Der det blott finnes ett enda barn i familjen, kan ju detta erhålla undervisning tillsamman med någon annan familjs barn, ty att läsa alldeles ensam kan j u vara tråkigt.
Der flere syskon finnas deremot, der blir läsningen ett nöje i sällskap med så kära kamrater.
Hvad som här sagts, gäller för det mesta flickorna, men äfven gossarne böra ej allt för tidigt sändas från hemmet.
När en flicka nått den ålder, att hennes karaktär tagit fasthet, så att den ej är emottaglig för hvarje främmande intryck, då är tiden inne att sända henne i skolan.
Denna tidpunkt infaller ungefär, då den unga flickan uppnått femton år.
Då kommer hon med ens i de högre klasserna, der ämnenas mångfald hin- dra henne ifrån att sysselsätta sina tankar med hvad som är otillbörligt.
Till dess äro hemmet och om- gifningen der hennes bästa skydd, naturligtvis under förutsättning, att hemmets medlemmar äro goda, verk- ligt bildade menniskor.
Alltså, i motsats till Corinne, anser jag, att för flickan, tills hon är femton år, och för gossen intill ynglingaåren äro hemundervisningen och det bildade hemmet den bästa jordmånen för de unga mennisko- plantorna, som skola blomstra och bära frukter för evigheten.
Små knoppar.
on skyndar raskt framåt, ty den skarpa vårblåsten trängde så obehagligt rå genom den tunna sidenpaletån.
I morgon skulle hon minsann taga till skinnpelisen igen; april väder var ej att förtro sig till!
Hon i i- \ I I NI I LJ U IN Idun, erhållet cct gratlsexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- stoppade händerna bättre in i den lilla spets- muffen, och kände sig helt förtretad öfver den långa vintern — så förskräckligt lång som den var.
Man hade ju redan hunnit in i april, utan att luften kändes det minsta vårljum.
Just som hon skulle skynda in i sin port, ljöd en liten, ömkligt hes barnröst tätt invid henne: » blåsippor, köp, snälla fröken! » Hon vände sig om.
Der stod en stackars blåfrusen flicka och räckte nigande fram några outveck- lade knoppar af dessa Floras förstlingar.
» Jag plockade dem i skogen i går.
slå nog ut, när de komma i vatten. » De Den unga flickan drog med en viss lång- sam försigtighet sin smala, behandskade hand ur den ljumma muffen och tog den lilla blå- sippsknippan mellan sina fina fingrar.
Det bleka barnets ansigte ljusnade i hoppfull för- bidan.
» Stackars små, ni behöfva väl komma in i värmen. » Den unga damen tryckte dem mot sina friska röda läppar och räckte derpå den lilla hennes slant.
» Jag tror den här är vack- rare. » H o n gräfde upp och ned i korgen och undersökte hvarje knippa.
Nej, den för- sta var bäst.
Och så ilade hon uppför trappan.
» God dag Gustaf, » det var sin fästman hon helsade, » ser du hvad jag har!
Det blir nog vår snart ändå. » » Ah, se blåsippor! » Han skänkte dem en flyktig blick.
D e n unga flickan gick med lätta steg öfver golfvet, fylde en dyrbar vas med vatten och satte varsamt sina blommor deri, sedan hon klipt upp tråden, som skar in i de fina stänglarna.
Hennes täcka an- sigte återspeglade så mycken öm omsorg, att hennes fästman beundrande tänkte vid sig sjelf: » Så öm hon är mot några fattiga knoppar!
Hvilken god engel måtte hon ej vara i nö- dens och sorgens hem.
» Der nere på gatan hejdades en och annan af blomsterflickans bedjande: köp / Hon läng- tade så innerligt att få slutsåldt; hon frös, så att de små fötterna nästan stelnade.
Ännu hade hon fem buketter qvar.
Ack, att hon varit en sippa, som fått sin plats i ett varmt, vackert hem och blifvit omhuldad af lena smekande händer!
Men nu var hon blott ett fattigt mennisko- barn, ett af de många, som stå utanför.
Ingen öppnade sin famn för den fula, out- vecklade knoppen.
Ingen värmde de veka hjertbladen; och ändock begärde man, att plantan skulle växa kraftig nog att göra gagn i lifvet.
Utan solljus och kärlek var det ju dock så naturligt, att den stackars plantan skulle vissna bort eller blifva förkrympt och bräcklig.
Och barnet kände dunkelt, att man gjorde blommorna mera rättvisa än hvad alltid kom de ringaste bland menniskor till del.
^P^ör några veckor sedan gjorde » Betty, ung hus- vi) mor&gt;, en förfrågan i Hun, huru vida en fru, med tillbjelp af endast en vanlig tjenstflicka, anses böra kunna på ett tillfredsställande sätt sköta ett hushåll på tre fullvuxna personer och ett litet barn, och om hon dessutom kan få någon tid öfrig för » själsodling och sin makes intressen ».
Fru Betty fick i n:r 10 af Idun två svar på denna fråga.
Båda gå ut på, att det mycket väl går för sig att bestyra om allt detta: hushållet, barnet, tref- naden m. m. med hjelp af endast en tjenare.
Då dessa åsigter utan tvifvel äro grundade på erfaren- het, kan j u ingen opponera sig, och jag allra minst, som är långt ifrån en sådan der dugtig husmor, som hinner med allt möjligt.
Troligen har Fru Betty nu ordnat sin tid och vanorna i sitt hem i enlighet med » Gammal husmoders » ocb » Fru Ellens » anvisningar, och då är ju allt väl bestäldt, men som hon haft en tid af rådvillhet och, som jag antar- äfven af missmod att kunna gå i land med de upp, räknade bestyren, så kanske det tröstar henne att höra, att det fins flere än hon, som i ett slikt fall skulle tvekat.
Nog förefaller det mig svårt, då man har ett litet barn och flere rum, som behöfva daglig städning, att vara betjenad af endast en tjenarinna.
Det kan ju gå för sig, om man sjelf alltid är frisk, barnet är snällt, mannen har små fordringar på hustrun och hemmet och intet oförutsedt inträffar.
Punktlighet är nog riktigt att påpeka, såsom varande under alla förhållanden något mycket nödvändigt, men jag frå- gar dem, som så nyligen haft ett litet barn, att de minnas, hur det är att sköta ett sådant, om de små verkligen bruka tillåta, att man ser om dem endast, då ens tid det medger?
Sjelf har jag en liten flicka, två månader gammal, och fast än jag med skäl kan säga att det är ett snällt och friskt barn, kan jag ändå ej förstå, hur jag skulle kunna, med endast en tjenarinna, se om henne och mitt hushåll — om, förstås, ej ekonomiska skäl tvunge mig dertill.
I så fall får ju mycket lof att gå för sig, som annars är qvistigt nog.
Har man glädjen af ett litet barn, bör man akta sig att ej för sparsamhets skull förvandla glädjen till ett stort besvär.
Låt oss antaga, att barnet som- liga nätter är kinkigt, så att modern får sofva litet eller intet.
Det är väl få qvinnor af vår samhäHs- klass, som ej, då dagen kommer, känna sig med- tagna, och då faller det sig litet svårt att stiga upp half sju för att börja med hushållsbestyr eller ock att fortsätta att sköta den lilla.
Hela dagen är efter en genomvakad natt oftast förstörd, och känner man sig förbi och uttröttad af brist på sömn och är upp- tagen af mångahanda bestyr dessutom, tror jag, att många med mig dela det felet att bli en smula otå- liga, om något går emot under dagens lopp.
» Det får man ej bli », är jag säker på, att dug- tiga fruar invända, och jag vet också mycket väl, att det är bättre för både en sjelf och andra, om man kan hålla modet uppe; men icke förty har det gått på tok för mer än en, äfven med de bästa föresatser.
Är frun » nervös » (och det är ej endast dåligt lynne, som det ordet uttrycker), så kan man tänka sig större trefnad för mannen, då han kommer hem eller är ledig, och äfven för frun sjelf och de öfriga familje- medlemmarne.
Nästa natt kanske det blir lika när med att sofva, men antag gerna, antingen att barnet då är lugnt eller att tjenarinnan sköter det, för att frun skall få hvila ut till — half sju.
Föregående dags obehag kunna dock kanske ej uppvägas af den besparing, som gjorts genom att använda endast en tjenare, och hvilka obehag kanske i annat fall ute- blifvit.
Oftast ligger ju barnkammaren bredvid moderns sofrum, och då hör hon och blir störd af skriket, eller ock skickar man barn och sköterska till andra ändan af våningen, och då får hon oroa sig öfver, att den lilla ej skall bli orientligt eftersedd, att flic- kan kanske icke hör, när barnet gråter, eller att hon är likgiltig m. m. d., som man med eller utan skäl är benägen tro.
Hellre anstränger hon sig till det yttersta, ofta mer än krafterna tillåta.
Har man deremot en särskild barnpiga (som ju kan deltaga i städning m.
blir denna alltid mer fästad vid och aktsam om barne '., så att man tryg- gare kan lemna den lilla i hennes vård.
Och har jag två tjenarinnor, kan ju den ena, på morgonen efter en af mig genomvakad natt, taga barnet och den andra, som har köksbestyren om hand, göra frukosten i ordning och andra morgonsysslor, så att jag får njuta ett par timmars välbehöflig hvila för att der- efter med friskt sinne se om mitt hem till min mans och till egen trefnad.
Att dagens sysslor verkligen kunna ordnas i likhet med » Fru Ellens » råd, tviflar jag visst ej på, men för att den komfort, som ju är ett hufvudvilkor för en familjs trefnad, derjemte skall kunna ega bestånd, får ej heller det utstakade schemat för dagen ändras det minsta, såsom af ett besök hos nära slägtingar eller verkliga vänner, hvilket dock är något ytterst nödvändigt och naturligt för sinnets uppfriskande.
Dessa rader få på intet sätt betraktas som ett råd i motsatt riktning till dem Fru Betty fick i Idun n:r 10, utan endast som en liten protest mot lätt- heten af de sammas utförande.
För somliga hus- mödrar kan det j u gå temligen bra i vanliga fall att ordna tiden i enlighet med dessa råd, men att det är svårt — ja, nästan omöjligt — för sådana, som antingen äro af naturen mindre praktiskt an- lagda eller ock ej ha en stark fysik, är ganska lätt att inse.
Men ett råd skulle äfven jag vilja ge Fru Betty.
t \ on ske å närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.