Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
4:o uti tvegiftesbroll lör den förut gifte personen; ibid. 13 morn.; 12 Lag-Utskottets Betänkande, N:o ST. - 5:o för den, som föröfvar blodskam eller lägersmål i förbjudna leder, derå dödsstraff är utsatt, mea af-Nåd eftergifves; ibid. 14 inom.; 6:0 för den, som varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under Gudstjenst; ibid. 16 morn; 7:o för den, sorn drucken eller oskriftad går till Nattvarden, eller gör det_, oaktadt lian af Presleu är varnad att afhålla sig derifrån; ibid. 17 mom.; 8:0 för den, som i kyrka under Gudstjenst öfverfallet- någon med hugg och slag; ibid. 18 moni; 9:o för den, sorn skuffar elier stöter annan eller kifvar och träter med honom i vredesmod i kyrka under Gudstjenst elier annorstädes, der Gudstjenst hålles; ibid. 19 morn ; 10:o för den, soin slår eller smädar sina föräldrar; Kongl.
Brefvet den 28 Februari 1793; ll:o för kona, hvilken, för vållande till fosters död, dömes till straff efter sednare morn. i 16 Gap. 1 § Missgernings-Balken, på sätt Kongl. Rescriptet lill Götha Hofrätt den 12 Oktober 1787 blifvit tillämpadt; 12:o för den, sorn dömes lill hel mansbot; Kongl.
Brefvet den 14 November 1746; och 13:o för djjothekare, som, i annan än tillålen ordning, ullfmi'\nr arsenik, och såmedelst vållar någons död; Kongl. Förordningen den 15 Juni 1787 § 6.
Enskild skrift, som, jemlikt Kongl. Förordningen den 18 November 1/41, bör ske 1 Sakristian eller i kyrkan före eller efter Gudstjeusten, i närvaro af tre eller fyra, af Prosten valde, personer bland församlingens äldste, skall åter ålaggas; l:o den, sorn begått snatteri; 2:o uti Lvegifies brott den, som förut varit ogift; 3:o den, sorn gör hor eller eljest föröfvar lägersmål; och 4:o den, som gör sig skyldig till |,a|f mansbot.
ALI kyrkoplikten förlorat sin ursprungliga betydelse, är en så allmänt känd sak, alt någon erinran derom kunde vara öfverflödig.
I)en är, heter det i vår kyrkolag, den syndabekännelse, sorn en syndare, lagvunnen och sa k fälter, gör inför församlingen, då han tillstår sig vara i densak brottslig, för hvilken han uppenbar! sk.riflas, och betygar sin ånger ofver bemälte synd, beder Gud och församlingen 0111 förlåtelse, samt uilofvar bot och bättring;’ och då ångern icke kan vara föremål för yttre tvång, är deraf en följd, att den handling, dervid ångern skall yttras, ej helier bonit blifva en tvåugs-sak; men dertill har likväl omförmälde akt blifvit lör - Lag-Utskottets Betänkande, JV.-o 37. 13 vandlad.
Om man forskar efter dess ursprung, så finnér man, hurusom densamma i sin början utgjorde ett bland de yttre medel, genom hvilka de första Chrisina samfunden, såsom sällskapliga föreningar, sökte att inom sig bibehålla tukt och ordning, under en lid, då de sjelfve voro förföljde.
Alt ifrån församlingens gemenskap utesluta de medlemmar, som genom gröfre brott och laster vanhedrade henne och nedsatte hennes sedliga värdighet, var nemligen då den enda utvägen, emedan annat medel ej fanns för bestraffande af förbrytelser och uppehållande af ordning och tukt.
Genom ånger och botgöring blef den uteslutne emedlertid åter upptagen i församlingens gemenskap.
Men härmed grundlädes ock pöenilensen, ett af de mäktigaste medel, som kyrkan sedermera begagnade lör upprätthållande af sitt inflytande och stadgande af sin makt, och som, fullt utbildad inom den Katholska kyrkan, bestod i bolöfningar eller penuingeböter.
Inom denna kyrka öfvergick raan emedlertid småningom till den så kallade öronbiklen; hvaremot den Evangeliska kyrkan ujoptog den äldsta kyrkans sed, i afseende på offentlig bekännelse och aflösning för uppenbara brott och laster.
Syndaren utestängdas från kyrkan, tills han af samvetet och längtan efter religionens tröst drefs till bekännelse af sina synder, samt lofvade bot och bättring.
Men ehuru man i vår äldre kyrko-ordning erkände, att bekännelsen ej utgjorde föremål för tvång, utan bero Ide på syndarens inre fria sinnesstämning, grundlädes likväl genom densamma, lill en del, det förhållande, som sedermera inträdt, I denna kyrko-ordning skiljes nemligen noga emellan bekännelsen och botofningen.
Oaktadt bolöfningen skulle följa på bekännelsen och oaktadt denna erkändes såsom en yttring af frihet, gjordes likväl bolöfningen till föremål för verldsligt tvång; och som inga andra, på sätt gällande kyrkolag jemväl sedermera stadgade, voro underkastade denna botöfuing än de, hvilka dömdes för brott, utverkades slutligen en föreskrift för domaren att ålägga botöfning eller kyrkoplikt, som redan i sjuttonde seklet bestod i att sitta på skampallen uti kyrkan.
Syndarens inställande till kyrkopliklens undergående biel' emedlertid härmed förvandlad tillen verkställighets-åtgärd.
Den sattes icke vidare i beroende af en föregången fri bekännelse och derpå följd aflösning; och härmed omvändes förhållandet; bolöfningen kom först, bekännelsen och aflosningen sedan, hvaraf åter följde, att ångern och bekännelsen likasom bolöfningen blelvo mål för tvånget; men nu försvann ock handlingens kyrkliga grund.
Angern, denna den inre menniskans friaste yttring, låter sig emedlertid icke af yttre krafter framtvingas; och derföre inträffade i detta fall såsom i andra, då man förgäter sakeus inre väsende, att man förfelar det mål, ditåt man slräfvar, Men den ena afvikelsen leder till den andra; och dermed förklaras de särskilda författningar, som stadga straff å den^ som 14 Lag-Vtekottet» Betänkande, N:o 37. inställd till kyrkoplikts undergående, vägrar att bekänna och afbedja sitt brott.
Redan 1734 års lagstiftare synas hafva sett saken ur denna synpunkt.
De bibehöllo eller föreskrefvo ej heller kyrkoplikt i iner än ett full, nemligen i det, sorn omtalas i i § af Missgernings-balkens 1 kap. efler hvad ofvan sägs.
Emedlertid blef, genom Kongl Brefven den 20 December 1735 och den 20
December 1737, lörordnadt, att med kyrkoplikten borde förblifva efter förra vanligheten, tills den då ifrågaställde nya kyrko-ordningen vid påföljande Riksdag blefve öfversedd och antagen, samt att således emedlertid skulle till kyrkoplikt dömas uti alla brottmål, hvari kyrkoplikt efter förra förordningar egt rum.
Den nya kyrko-ordningen koni likväl ej för.
Men förslag dertill hade blifvit uturbetadl; och deri uppenbarades ett bemödande att återföra kyrkoplikten till dess ursprungliga betydelse, till en ångerns frivilliga handling.
Det var ock detta, som hade till följd, att sältet för kyrkopliktens undergående i vissa fall förändrades; eller att enskild skrift och aflösning, som redan i slutet af sextonde århundradet stadgades för snatteri, blef utsträckt till flere fall, hvarpå uppenbar kyrkoplikt förut följde, enär, efter hvad det i ämnet utfärdade Kongl. Bref af den 18 November 1741 innehåller, "det ändamål, som i början varit påsyftadt, icke kunnat erhållas, utan har omsider denna uppenbara skrift eller kyrkoplikt blifvit hållen såsom ett utvärtes tvång och en del af straff."
Denna betydelse har ock kyrkoplikten, så väl den offentliga sorn den enskilda, allt mer och mer antagit; Men detta framstår otvelydigast i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, som ej allenast skärpte medlen för tvingande till kyrkoplikts undergående utan ökade antalet af de fall, der till kyrkoplikt bör dömas.
Grunden härtill lades, efter hvad antydt blifvit, då den gjordes lill föremål för brottmåls-lagskipningen, då domaren ålades att bestämma, att och när den skulle äga rum, och då lagstiftaren stadgade de brott, på hvilka den skulle följa.
Dermed införlifvades den med hrottmåls-lagstiftningen; och det är äfven af sådan anledning, som den offentliga kyrkoplikten qvarstår.
Ständer föreslagit upphäfvande af hvad genom lag och särskilda författningar är vordet stadgadt angående' uppenbar kyrkoplikt och ansvar för den, som vägrar att densamma undergå, samt alt i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat straff, såsom påföljd för brott äger rum, skall lill enskildt skriftermål dömas, förklarade Kongl. Majit, i nådigt svar, att ehuru Han delade Rikets Ständers åsigt, att Kyrkoplikten vore ett föga lämpligt straffmedell och således gerna såge detsamma utbytt emot något annat mera än - Lag-Utikottets Betänkande, N:o 37.
15 damålsenligt, fann Han likväl, enär Sländernas förslag vore utsträckt äfven till tjufmtdsbrott, och en betänklig rubbning i gällande straffsystem syntes uppkomma, deiest första och andra gången tjufnad endast skulle medföra penningeböter och enskild skrift, sig förhindrad att förslaget bifalla.
Häraf finner man således, att kyrkoplikten endast betraktad såsom straff blifvit bibehållen, ehuru båda Statsmakterna erkänt samma straffs olämplighet.
De hafva emedlertid dermed blott uttalat det allmänna tänkesättet, hvilket länge påkallat upphörandet af en akt, som gör kyrkan till en verldslig straffanstalt, och som derigenom är i hög grad sårande för den religiösa känslan.
Men man finner ock af Kongl. Majlis
Nådiga svar, hurusom hindret för borttagande af della straff jemväl är att söka i lagarne om brott mot eganderätten.
Det beror således på dessa lagars förändring, huruvida spö- och ris-straffet samt kyrkoplikten kunna ur brottmåls-lagstiftningen utplånas, och följaktligen huruvida den reform i straff-systemet, sorn i främsta rummet är nödig och allmännast blifvit påyrkad, kan tillvägabringa*.
Man har dock hört ifrågasättas, huruvida spö- och ris-straffet, såsom utgörande en vigtig beståndsdel i gällande straff-system, skulle kunna ur lagstiftningen utstrykas ulan en totai omarbetning deraf till alla dess delar.
Men, efter hvad ofvan blifvit anmärkt, kunna såväl ris-straffet som spö-straffet, då delta är stadgadt alternatift, anses redan faktiskt upphäfna; och, då delta ägt rum, utan lagstiftningens mellankomst, på samma .gång i några fall måst, i följd af lagens ovilkorliga bud, till spö dömas, synes skäl emot det taktiska upphäfvandets bekräftelse genom lag ej förefinnas i berörde ovilkorliga bud och således än mindre derest, i de fall spöstraffet nu kommer i fråga, detsamma utbytes emot annat straff.
Det har ej elier varit den således utbildade lagskipning i afseende på val af straff, då spö och ris förekomma alternatift med annat straff, sorn iöranledt ropet på slapphet i bröttsmåls-lagstiftningen.
Visserligen har Riksdagsfullmäktigen E. M. Falk från Skaraborgs Län, uti ett af Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet remitteradt memorial, i allmänhet talat om behofvet af brotlmåls-lagarnes skärpning, under hemställan om icke densamma kunde tillvägabringas genom ett ”strängare fängelse-system;” Men, på sätt Utskottet anmärkt, har dock berörde rop sin egentliga grund i det inflytande 1841 års lagstiftning utöfvade på straffet för stöld, hvilket derigenom ansetts alltför mildt, och hvars skärpning man derföre fordrat, i hvilken syftning
Utskottet älven fått emottaga, utom Herr Hasselrotlis och Rikdagsfullmäkligen Petter Jönssons redan omtalade förslag, särskilde, inom nyssbemälde Riks-Slånd af Riksdagsfullmäktige Nils 16 Lag-Vtskottets Betänkande, N:o 37. åndersson från Christianstads Län, Anders Jansson från Östergöthland samt Johannes Nilsson från Götheborgs och Bohus
Län gjorda framställningar, af hvilka dock de två förstnämndes hufvudsakligen gå ut på blott skärpning af straffet för itererad tjufnad, och den sistnämndes endast innefattar yrkande om förändring af 3 § i 43 kap.
Missgernings-balken, hvilket handlar om stöld ute å marken.
Då likväl, med afseende å hvad Utskottet yttrat, den påyrkade skärpningen af omförmälde lagar ej kan lillvägabringas genom alt återgifva spöstraffet sin fordna utsträckning, enligt hvad Petter Jönsson föreslagit, än mindre på det af Anders Jansson uppgifna sätt, att nemligen andra och tredje resan stöld måtte beläggas med samma straff, som lagen nu stadgar å tredje och fjerde gången sådant brott,' samt den som stjäl fjerde resan dömas lifvet förlustig, återstår ej annan utväg än alt, på sätt Herr Hasselroth åsyftar, samt Nils Andersson ock förordat, gifva fri hets-straffet en utvidgad tillämpning till oftanämnde brott.
Derigenom kan ock den reform i straff-systemet, som, efter hvad ofvan förmäles, i första rummet är nödig, åstadkommas; och någon vidsträcktare anser
Utskottet ej böra komma i fråga för det närvarande.
' Den innefattar emedlertid ett vigtigt moment i lagstiftningen.
Den utgör fnlländningen af det arbete, som 1841 års lagstiftare, i civilisationens och menskiighetens intresse, påbörjade; och den bereder en säker öfvergång till de större förbättringar, hvilka i brottmåls-lagstiftningen kunna vara nödiga.
Genom frihets-straffets tillämpning å de brott, som oftast förekomma, vinnes nemligen en erfarenhet om straffets verksamhet, som under närvarande förhållanden svårligen kan ernås.
INågon lag i afseende på fri hetsstraffets verkställighet, i samma syftning som den 1848 års Lag-Utskott föreslog, kan Utskottet likväl icke, jemlikt Herr Hasse/roths yrkande, tillstyrka.
Berörde lag utgjorde en del af eller ett bihang till det förslag lill straff-lag, sorn af samma Utskott utarbetades, och deruti frihets-straffet var antaget såsom det allmännaste straff-medlet, verkslälldt efter ettdera af de två systemer, hvilka vid den tiden i flera andra civiliserade länder följdes och, efter hvad kändt är, kallades Poenitentiär- och Auburn-systemerne; Och dess liufvudändamål var att reglera frihets-straffets verkställighet eller dessa systemer.
Utskottet anser deremot betänkligt att binda verkställigheten vid något visst system.
Någon osviklig erfarenhet, alt
Irihets-straffet såsom straffmedel är ändamålsenligare, då det verkslälles elter berörde systemer, än då det tillämpas elter andra grunder, kan deslomindre antagas, sorn man under sednare tider, i tle länder, hvarest systemen varit antagna, börjat betvifla sådant.
Hos oss förekommer dessutom, alt den reform i afseende på fängelserna, som för ändamålet vore nödig och som äfven blifvit påbör ' 'jad Lag-Utsliottets Betänkande, N:o 37. 17 jad, på långt när ännu icke blifvit genomförd; äfvensom att verkställande makten ej är hindrad att vid fri hets-straffs verkställighet, så vidt tillfälle är, lillämpa olika systemer, hvarigenom en med afseende å folklynnet nödig erfarenhet om lämpligaste sättet för verkställigheten kan vinnas, samt en säker ledning för ett slutligt ordnande af ifrågaställde straff följaktligen erhållas.
Detta ordnande må derföre blifva en kommande tids uppgift, då lagstiftaren eger ett tillförlitligt stöd i en samlad erfarenhet.
Hvad erfarenheten hittills lärt är emedlertid att frihets-slraffet, sådant det nu bär i landet verkställes, bar det afgjorda företräde framför ofvanberörde, af allmänna tänkesättet utdömda, straffa! ler, att det, om ej med visshet ledande till förbättring, åtminstone icke bos den brottslige helt och hållet föiqväfver den känsla af moraliskt värde, som verksammast manar till försoning med samhället och återgång från brottets bana; och denna lärdom bör icke lemnäs obegagnad.
Ehuru den partiela reform af straffsystemet, hvarutöfver man således för det närvarande ej torde böra sträcka sig, således blifvit satt i beroende af en, i sammanhang dermed vidtagen, förbättring af hagarne angående vissa brott emot äganderätten eller ljulnadsbrotteu, och ehuru de lagar, sorn aro gillia lill skydd emot sistnämnde brott, företrädesvis ådraga sig lagstifiarens uppmärksamhet, synas dock giltiga grunder tala för den mera omfattande löi bättring i denna del, sorn allmännast blifvit påyrkad samt af Herr Hasselroth och Riksdagsfullmäktige!!
Petter Jönsson föreslagen.
Stöld, rån, bedrägeri och förfalskning höra tyvärr till de förbrytelser, som ollast föranleda straffmaktens uppträdande; och de innefatta jemväl en särskild klass af brott, hvadan man t. ex. i Danmark, der de åsigter i afseende på sättet för brottmåls-lagsliftuingens reformerande, som af Utskottet hyllas, gjort sig gällande, börjat reformen med lagarne angående berörde förbrytelser.
Men äfven dessa förbrytelser sönderfalla åter i två nyanser, hvilka, med afseende å gällande lagstiftning, kunna särskildt behandl as.
Till den ena höra stöld och rån ; och det lagförslag, som härutinnan lill en början framlägges till Rikets Ständers pröfning omfattar blott samma brott.
Huruvida Utskottets bemödanden lyckats, tillhör icke Utskottet att bedöma.
Svårigheterna hafva emedlertid ej undfallit Utskottet; men det har ej kunnat för sig dölja de brister, som synnerligast i denna del af brottmåls-lagstiftningen lörefinnas, ej vara döf för den allmänna klagan öfver slapphet i- lagstiftningen, som dessa brister framkallat, ej undgå att lyssna till de många förslag, sorn till bristernas afbjelpande blifvit framställda; och det bar derföre icke låtit de svårigheter, sorn inölt, eller frukDih. lill R.
Pral. 1853—54. 7 Sami. 1 Afd. 10 Baft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. tan att misslyckas, afhålla sig från försöket att lösa förevarande för fosterlandet angelägna fråga.
De väsendtligaste svårigheter skulle likväl undvikits, om, på sätt Herr Hasselroth förordat, Utskottet lämpligen kunnat föreslå ett utbyte af gällande lagar om stöld och rån emot de kapitel af Lag-beredningens eller 1848 års Lag-Ulskolls, med det förra hufvudsakligen öfverenstämmande, förslag, som omfatta berörde brott.
Men emot ett sådant utbyte bar emedlertid förekommit, att de lagförslag, af hvilka nämnde kapitel utgöra delar, äro byggde på helt andra grunder än gällande biotsmålslag, äro till principer och form alldeles olika densamma, samt att
Utskottets upgili endast varit alt bereda en partiel reform af denna lag.
Om således Ulskotalt i omförmälde förslag än funnit ett mål, har dock i berörde begränsning af Utskottets arbete legat en ständig erinran derom, alt det, vid samma arbete, endast kunde blifva fråga om lagstiftningens utbildning, om öfvergång från ett system till ett annat, och icke om ett uteslutande antagande al ett nytt; och Uiskotlet har derföre blott, så vidt det elter Utskottets öfvertygelse för saken varit nödigt och med ändamålet förenligt, förändrat hvad som är samt derpå inympat de nya principerna.
Det ändamål man vill får man nemligen aldrig lenina ur sigte.
Gör man mer än sorn behofves, går man icke till, utan förbi, målet; och öf verdi ilten rycker lätt det goda med sig i fallet.
Det är emedlertid detta lagom, som alltid är så svårt att träffa-
Men nödvändigheten har framkallat lagstiftningen; och det är följaktligen den, som lagstiftaren, i sitt arbete, städse måste rådfråga.
Ur denna synpunkt har Utskottet således sett saken vid utstakning af gränsen för och beskaffenheten af ifrågaslällde reform i brottmåls-lagstiltningen; och dermed förklaras hufvudsakligen innehållet af nedanstående författning för hvilken, så vidt den angår tjuJtiadsbrottj Utskottet nu vill söka alt i korthet närmare redogöra.
Utskottet, som, jemlikt grundsatserne i gällande lag, låtit böter ingå såsom en del af straffet för dessa brott, och ej, likamed Lag-beredningen, antagit frihels-straft ensamt, emotser emedleitid, alt denna omständighet i främsta rummet kommer alt ådraga sig granskarens uppmärksamhet.
Men om böter ej för sig adena eller med dea tillökning af urbota straff, som för närvarande äger rum, innefatta ett verksamt och lämpligt straffmedel i denna del, sä (oljer ij der. l, atl de i förening med annat straff äro olämpliga, an minilie loi kasliiga.
.1 sjelfva slr iffkrten ligger väl aldrig något ovilkoiligl; men en tegel vid Val af s raff har man likväl lill riklighclen ij kui.uat förneka, eiK i den, atl ig i aliel bor, om nnjbgl.är, träffa den Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 19 brottslige, der brottet har sin rot eller sitt motiv, så vidt detsamma af gerningen uppenbaras.
Det är nu begäret efter egendom, som kommer tjufveri att trotsa lagen, att förakta eganderätten, att beröfva sin nästa hans gods; och derpå synas våra lagstiftare haft afseende, då de stiftat lagar emot tjufnad.
Det är emedlertid ostridigt, att allenast böter äro ett otillräckligt straff, särdeles som erfarenheten visat, hurusom de fleste, hvilka göra sig skyldige till tjufnad, sakna tillgång och följaktligen i stället måste, enligt gällande lag, den Utskottet härutinnan bibehållit oförändrad, undergå fängelse vid vatten och bröd; men fyllnadeu i stralfet har Utskottet, efter hvad ofvan är lillkännagifvet, sökt i frihetsstraffet, genom hvars utvidgade tillämpning
Utskottet hoppats att kunna i straffet inlägga den skärpa, som allmänna rösten påkallat, och dermed göra så väl spöstraff sorn kyrkoplikt obehöfliga.
Böter gemensamt med frihetsstraff är dessutom ej något nytt i vår lagstiftning.
Då den reform skedde, som utsträökle frihetsstraffets tillämpning och i sjelfva verket började öfvergången i broltmåls-lagsliftningen, stadgades nemligen delta straff gemensamt med böter.
Denna reform omfattade jemväl edsöres-lagarne, på sätt 1779 års författningar gifva vid handen.
Men bötesstraffet utgjorde emedlertid ej någon nyhet för edsöresbrottet.
Derföre utbyttes ock densamma emot frihetsstraffet; och enahanda föihållande inträffar nu hvad angår kyrkoplikten.
Från omförmälda förening af straff-nrter har man likväl ej hort hemtas skäl för anmärkning.
Ldsöres-lagarne med deras förändrade innehåll anses tillfylleslgörande; och den förening.
Utskottet föreslagit, synes deslomindre bora blifva overksammare, sorn straffet, på samma gång det riktas mot den onda viljan i sin rot, innehar en påföljd för det frihetens missbruk, som viljans yttring innefattar.
Det är ock derföre, sorn Utskottet låtit» böter ingå i stralfet för alla stölder, utom fjerde lesau, då friheten för lifstiden förloras.
Om likväl, för lagens fulländning, den större latitud vid straffrnätning, som L ag-beieduingen föreslagit, skulle Vara nödig, så utgjorde vissei ligen straff-arternas lorenämnda förening ett hinder; men utom det att någon betydligare utsträckning ej svnes kunna gifvas detta system, ulan brollmåls-lugens totala reform eller omarbetning, liar Utskottet funnit eli sådan utsträckning lika litet nödig för vinnande af föresätta målet, sorn O •“ 7 välbetänkt, derest
Utskottets berno landen skola kronås med någon framgång.
Då 1844 ars
Ständer godkände latitud-systemet, skedde det ock 20 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. endast med hänsyn till en sådan tolai reform.
I allt fall har Utskottet nogsamt erfarit, hurusom ett bland de väsentligaste hinder, som mött emot lag-förslagets antagande, varit farhågan för den utsträckning ifrågavarande system deri erhållit; och meningarne i denna del synas under sedermera förflutna tid, som medgifvit en noggrann och lugn pröfning af ämnet, allt mer och mer stadgat sig.
Frihetsstraffet torde emedlertid svårligen kunna användas utan någon latitud; nien den kan ock
Lill en viss mån stå tillsammans med bibehållandet af de hufvudsakiigasle grunder, hvarpå gällande lagar emot tjufnadsbrott hvila.
Då dessa lagar upplaga särskilda arter af stöld, såsom enkel stöld, hustjufnad, nidingsstöld, stöld ute å marken och kyrkotjufnad m. m., samt för hvarje art och åtskilliga modifikationer deraf stadga bestämda straff, på sätt inhemtas af 40, 42, 43 och 46 kap.
Missgernings-balken jemte särskilda författningar, har Lag-beredningen blott såsom lörsvårande omständigheter vid slöldstraflels bestämmande antagit, större delen af de förhållanden, hvilka gifvit anledning alt i gällande lagstiftning indela tjufnadsbrolten på sätt nämndt är. l)å således domaren i berörde lagstifning finnér för hvarje fall ett, med afseende å lagstiftarens uppfattning om gerningens större eller mindre brottslighet, ledan utsatt straff, öf vet lemnäs åt honom i Lag-beredningens förslag att, efter eget omdöme, bestämma i hvad mån anmärkte förhållanden höra medföra ett mer eller mindre långt frihetsstraff, dock ej utöfver derföre bestämda gränser, hvilka således måst gifvas den utsträckning, att de olika lörhållanderne deraf kunna omfattas.
I nyare lagstiftningar hos andra folk är denna method äfven begagnad; och onekligen har den sina fördelar.
Att med säkerhet afväga lill hvilken grad ett brott är svårare, örn det sker under vissa förhållanden, än under andra, är och förblir nemligen en omöjlighet.
Men att derföre hvälfva bördan från lagstiftaren på domaren har dock sina betänkligheter.
Den sednare, säger man, är närmast i tillfälle att bedöma lörhållanderne; meri hans omdöme blir dock alltid en följd af hans subjektiva uppfattning; hvaremot lagstiftaren har sitt säkra stöd i allmänna tänkesättet, i folkets föreställningar och i förhållandernas egna natur.