Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förordningen huru med rättegång i Domkapitel skall förhållas den 11 Februari 1687, ”döma uti de saker, sorn förefalla vid visitationer och prestmöte» och de som angå preste- och skole-stånds-personer, högre och lägre, hvad deras embeten och fel vidkommer uti lära och lefverne oell hafva deru på en noga och allvarsam uppsigt;'1' och på det konsistorium skulle med större säkerhet kunna utöfva denna uppsigt, stadgades i förordningens 24:de punkt, alt, om någon part vore missnöjd med konsistorii utslag samt Lag-Utskotlets Betänkande, N:o 81. 7 tänkte deröfver klaga, borde han, inom åtta dagar sedan utslaget honom kungjordt blifvit, ”sin åstundan med höfliga ord konsistorium tillkännagifva eller vara deraf förlustig’’.
Således fann man redan då nödigt att göra en anmälan af den art, som nu ifrågaställde, till vilkor för rätt att klaga.
Om roan tager i betraktande att den konsistorierne ålagda tillsynen öfver de angelägenheter, som derunder lyda, är förenad, åtminstone i flera fall, med skyldighet att vaka öfver verkställigheten af dess beslut, så måste man jemväl erkänna behofvet deraf att konsistorium varder linderrättadt om sådane förhållanden, som på verkställigheten kunna inverka.
Ett sådant förhållande är obestridligen klagan öfver dess beslut; och derföre meddelades nu omförmälte föreskrifter först genom serskilde författningar och slutligen medelst 1812 års åberopade förordning.
Att borttaga desamma skulle ej eller vara välbetänkt.
Snarare torde de genom senare tiders lagstiftning kunna anses än mera behöflige.
Så är t. ex. förhållandet då förslag till prestval blifvit upprättadt.
Sedan sådant skett åligger konsistorium att förordna om profpredikningars hållande och att derför skyndsamt bestämma tid.
Skulle nu icke den öfver förslaget missnöjde vara skyldig att inom viss kort tid anmäla huruvida han ämnar klaga, behöfde konsistorium afvakta allt för lång tid innan föreskrifne åtgärder kunde vidtagas, oansedt sednast utfärdade författning i ämnet haft till ändamål att befordra skyndsamhet.
Flera likartade fall förefinnas; oeh derföre har Kyrkolags-kommitéen i dess utarbetade förslag till Kyrkolag bibehållit föreskriften derom, att den, som vill klaga öfver konsistorii beslut, skall derom hos konsistorium göra anmälan.
De olägenheter motionären anmärkt äro ej eller af den beskaffenhet att de böra föranleda till förändring uti en lag, hvars efterföljd ostridigt leder till ordning och reda i det allmänna; och följaktligen anser Utskottet sig ega tillfyllestgörande anledning till sitt vördsamma tillstyrkande att i/råga\arande motion malte lemnäs utan vidare afseende.
Stockholm den 3 Juli 1851. 8 Lag-Utskottets Memorial, No 32. Xio 32.
Ank, till Exp.-Utsk. d. 3 Juli 1851, kl. 5 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets betänkande N:o 24, öfver Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition angående ändring för vissa or
Ur af stadgandet uti 20:de kap. 6 § Byggninga-balken samt Kongl.
Förordningen den 3 September 1755 om tiden då damlucka skall vara öppnad.
Detta betänkande bar, på grund af framställda anmärkningar, blifvit af Hedervärda Bondeståndet till Lag-utskottet återremitteradt, men sorn detsamma, enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag är vordet bifallet af (ifrige Riksstånd, nemligen af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt af Högvördiga Presteståndet under den 21 och af Vällofliga Borgareståndet under den 17 nästlidne Maj, samt tre stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regeringsformen och 3 punkten af 49 § Riksdagsordningen, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande i anledning af de framställda anmärkningarna ej erfordras; hvilket Utskottet härmedelst får hos Hedervärda Bondeståndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 3 Juli 1851. STOCKHOLM. Östlund &
Lag- lIskof/e/s Betänkande, N:o 33.
H:0 :I3 Ank. lill Exp.-Utsk. <1. 7 Juli 18r> 1, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående Förlikning s-kommit éers inrättande.
Redan vid 1809 års riksdag gjordes framställning i enahanda syftning.
Genom en den 10 Juli 1795 utlärdad författning hade förliknings-kommissioner blifvit stiftade i vära grannstater
Danmark och Norrige; och de välgörande verkningar, som inrättningen der ansågs medföra, åberopades här till stöd för framställningen.
Den föranledde emedlertid icke åsyftad följd.
Man fann nemligen inrättningen hvarken behöflig eller verkställbar här i landet, och samma åsigter, hvilka jemväl hyllades af den år 1811 tillsatta Lag-kommité, gjorde sig äfven inom representationen gällande, intilldess 1841 års
Ständer uttalade ett erkännande om nyttan och behofvet af omförmälde inrättning, såsom befordrande en fredligare sammanlefnad samt rattegångars minskning, och för thy, i underdånig skrifvelse, anhöllo att Kongl. Maj:t täcktes i nådig proposition meddela Rikets
Ständer ledning för de reglementariska stadganden, som borde iakttagas vid organisationen af en dylik inrättning.
Men det oansedt rönte saken ej eller nu framgång.
Maj:t öfverlemnade nemligen ärendet till behandling af den för granskning af Lag-kommitéens förslag til!
Civil- och Kriminal-lag då tillförordnade lagberedning, som i underdånigt betänkande yttrade: att då beskaffenheten af Svenska Domstolar, betraktade i deras varande skick eller med de förändringar, som voro i fråga att införas, ej föranledde något behof af de föreslagna förlik— nings-kommitéerne; — då dessa för rättvisans befrämjande icke lofvade någon verklig fördel; då tjenlige ledamöter i desamma hvarken vore eller inom en oberäknelig tidrymd kunde i allmänhet blifva att tillgå; och då ej blott för dessa ledamötei, utan ock för sjelfva de rättsökande, anstalten skulle blifva besvärlig och betungande, utan att tjena till verkligt Bilt. till B.
Prof. 1850 Sr 1851. 7 Sami. 1 Afd. 20 Håff. i 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 33. gagn, Beredningen trodde skäl vara att i underdånighet afstyrka införandet af en dylik anstalt, och på grund häraf uteblef den af Ständerna äskade propositionen.
Frågan väcktes ) ikväl ånyo tiii lif vid derpåföljde riksmöten af särskildo representanter; men de af Lagberedningen uttalade åsigter blefvo rådande.
Emedlertid hade idéen om nyttan och ändamålsenligheten af ifrågaställa anstalter vunnit allt flere och flere anhängare här i landet, samt förliknings-kommitéer till ett betydligt antal bildats i riket af en del kommuner sjelfve; och deras verksamhet skulle, enligt hvad en af Lagberedningens ledamöter i sin emot förenämnde underdåniga betänkande afgift) a reservation upplyst, i allmänhet hafva medfört åsyftad följd, eller rättegångars förekommande genom billiga förlikningar, samt beredande af fridsamhet och försonlighet.
Med aktgifvande å denjallmännare benägenhet för saken, som således hade uppenbarats, och då det i många fall kunde vara önskvärdt för personer, som med hvarannan råkat i delo, att i närheten hafva en inrättning, till hvilken de kunde vända sig för att möjligtvis vinna uppgörelse af tvister i förlikningsväg, utan nödvändighet att underkasta sig det obehag, den tidspillan och de kostnader, som med en formlig rättegång äro förknippade, ansåg sig omsider Lag-beredningen, vid lag-förslagens slutliga revision, hafva anledning att frånträda sina förut yttrade åsigter.
Den trodde sig dock icke böra föreslå inrättandet af formliga förliknings-kommitéer, utan blott söka befordra bildandet af anstalter, verkande i samma riktning som dessa; och för sådant ändamål är det förslag framstäldt, som återfinnes i 31 kap. af Lagberedningens förslag till Rättegångsbalk i tvistemål.
Det är bygdt hufvudsakligen derpå: att anstalterne böra vara af helt och hållet kommunal beskaffenhet; att således hvarje stad eller socken skulle ega att, på sätt om val till ledamöter i stads- eller socken-nämnd stadgas, välja en eller flere gode män att, när de derom anlitades, gå parter tillhanda med bemedling af förlikning, samt att, der sådant val ej skett, stads- eller socken-nämnden skulle utse en eller flere af sina egna ledamöter att i detta afseende lemna biträde; att sakens instämning till domstol dock alltid borde föregå gode männens anlitande, så att sådant ej måtte ske onödigtvis eller i otid och på det att gode männens försök tili förliknings bemedlande kunde grundas på säker kännedom om det påstående, hvarom tvisten handlar; att försöket borde ega rum innan saken första gången kommer för rätten; äfvensom att den, som vill söka förlikning, bör kalla sin vederpart till mötes inför gode männen, vid påföljd för den kallade att, om han utan laga förfall uteblifver vid utsatta mötet, gå miste om rättegångskostnaden vid första domstolen, ändå att han saken vinner.
Lag-itskottets Betänkande, N:o 33.
3 Detta förslag, för hvars uppgörande Lagberedningen äfven åberopat 1841 års Ständers underdåniga önskan, har val icke blifvit inför Rikets Ständer framlagdt; men frågan om inrättandet af förlikningsanstalter har emedlertid åter igen blifvit gjord till föremål för Ständernas pröfning.
Riksdagsfullmäktigen Petter Pettersson från Jönköpings län har nemligen inom Hedervärda Bondeslåndet upptagit samma fråga genom en till Lag-utskottets behandling öfverlemnad motion, deri han, i afseende på föriiknings-kommitéers bildande och verksamhet, gjort följande framställning: “Väre i riket inrättade socken-nämnder skulle, efter min tro, härtill vara bäst passande till förliknings-kommitéer, som på förhand således redan voro organiserade, hvilka skulle på bestämdt ställe sammanträda, t. ex. åttonde dagen före livart i häradet infallande lagtima ting.
Då vederbörande utfärdat stämning, sorn, utom ämnet för rättegången, skulle innehålla, åliggande vid ett lämpligt vite (af t. ex. 1 å 2 r:dr, de fattiges ensak) för parterne, att å uppgifven tid inställa sig inför den förliknings-kommité, der jorden ligger, om frågan rörde jord eller dithörande tvister, elier i ersättningsfrågor der svaranden hade sitt hemvist, å ömse sidor försedde med de upplysningar och handlingar, hvaraf de ville sig begagna.
Härefter vore kommitéen i tillfälle att gifva sina råd och upplysningar samt sammanjemka stridiga meningar och göta förlikningsförslag, alllid med rättighet för parterne att emottaga eller förkasta desamma.
Dessa ledamöter, vanligen de tvistandes vänner och socknemän, som de egde förtroende för, skulle då komma i tillfälle att förlika de stridiga meningarne, hvilka ock ofta såsom grannar torde bättre hafva reda på många sakers beskaffenhet, än af illa underrättade eller okunnige vittnen.
Vore kommitéen så lycklig att kunna förena de tvistande, så vore deras mödor rikt belönte; önskade parterne att en eller flere af ledamöterne företoge en vidare utveckling genom liqviders och räkningars uppgörelse, som rörde ämnet, kunde de derför icke neka en billig ersättning, hvarförutan ingen dylik finge ega rum.
— Återigen om ingen förening kunde tillvägabringas, komme rättegången att fortgå i laga ordning, sedan stämningen af kommiléens ordförande blifvit påtecknad, att parterne iakttagit inställelse, utan att förening kunnat ske.”
Ehuru omförmälde förslag väsendtligen afviker från Lagberedningens, utgå likväl båda ifrån den åsigt att ifrågaställde anstalter endast äro lämplige såsom kommunal-inrätlningar.
En dylik åsigt har jemväl varit den, som företrädesvis blifvit omfattad af dem bland representationen, hvilka, vid de flera tillfällen ämnet varit föremål för öfverläggning, förordat saken.
Men bör emedlertid lagstiftningen deråt gifva stöd'1? eller med andra ord: kan aD~ 4 Luff-Utskottets Betänkande, N:o 33. stalten anses vara af behofvet påkallad och skulle den kunna komma att medföra någon verklig fördel för det allmänna?
Man invänder väl att de förhållanden, som i andra länder föranledt inrättandet af förlikningsanstalfer, eller domstolars otillgänglighet, nödvändigheten att anlita sakdrifvare och invecklade processuella former, ej äro för handen här i landet, der första domstolen isynnerhet är lätt tillgänglig, der rättsökande sjelfve kunna besörja sina rättsangelägenheter och utföra sina tvister; der rättegångsformerna äro enkla; och der domaren har till åliggande att råda parter att förlikas; äfvensom att staten måste anses hafva uppfyllt sin pligt, då den i domaren lemnat medborgaren en tillflygt och ett värn inot orättvisa och förtryck; — Men huru skall man då tyda den benägenhet för anstalten, som, på sätt nämndt är, under sednare tider här i landet omisskänneligen uppenbarat sig?
— Ligger icke i denna benägenhet, i detta genom handling på mångfaldiga ställen uttalade tänkesätt, erkännandet af ett behof i omförmälde hänseende?
Att befordra fridsamhet och försonlighet medborgare emellan är ock ett af statens yppersta ändamål.
Derföre ålades
Domare af 1*34 ars lagstiftare att alltid i första rummet råda parter till förlikning, att söka i godo bilägga deras stridigheter, så att de ej behöfde fly till lagen; och denna från vår äldre lagstiftning hemtade lära har äfven gjort sig gällande hos Europas mest civiliserade folk.
Lagstift.irne hafva nemligen icke kunnat förbise den makt passionerna utöfva på menniskan; att den af dem mången gång vilseledes; samt att de oftast finna näring i rättegångar; och de hafva sökt botemedlet i institutioner af nu ifrågaslällde beskaffenhet.
Oin behofvet deraf följaktligen måste erkännas, så lärer fördelarna ej eller kunna ifrågasättas.
Institutionen har emedlertid i olika länder olika utbildats.
På liera ställen har den antagit form af offentlig embetsmyndighet; men under sådan form lärer den ej här i landet kunna komma i fråga.
Den väg motionären likasom lagberedningen anvisat, synes här lämpligast, ty den öfverensstämmer bäst med den frihet, som bör råda i frågor af förevarande art.
All förlikning måste nemligen tänkas frivillig; och den offentliga myndigheten innebär i sig alltid ett tvång.
Här är nemligen icke fråga om en lagens tolk, som går att tyda och uttala dess bud, utan om män, som, valde af folkets förtroende, söka mana dem, hvilka stå färdiga att kasta sig in på rättegångens stridsfält med alla dess obehag, alla dess kostnader, till frid och försoning; att dem emellan bilägga uppkomna stridigheter, utan att inverka pä deras frihet.
Blifva båda under sådana förhållanden belåtne, Lay-Utskottels Betänkande:
N:o 33. ä så är äfven rättvisans fordran uppfyld.
Någon egentlig lagkunskap behöfves derföre ej af desse män.
Känslan af rätt i förening med det sunda förståndet är här den egenskap, som gör tillfyllest; och fruktan att anstalten skulle blifva alltför betungande för dem, sorn få förlikningskallet sig anförtrodt, häfves vid betraktande af de mångfaldiga dylika anstalter, sorn i riket uppstått och i åratal varit verksamma, utan att sådant varit påkalladt genom lagstiftningen.
Att deh bör gifva stöd åt anstalter af den syftning, som ifrågaställde, torde derföre ej kunna förnekas; och härmed ar Utskottets åsigt i ämnet angifven.
Utskottet har alltså uppgjort nedanstående förslag.
Dervid har Utskottet i det närmaste följt det af Lagberedningen utarbetade, såsom, efter Utskottets åsigt, lämpligare än motionärens.
Utskottet har likväl i så målto afvikit, alt Utskottet ansett den part, som, ehuru kallad till förlikningsmöte, ej vill dervid sig inställa, icke eller vara dertill skyldig, utan att behöfva vidkännas någon påföljd för ett dylikt undandragande, så framt han derom underlättar, så väl vederpart, som förlikningsman.
Utan en dylik rättighet vore friheten ej nog iakttagen; och derpå torde afseende föret)ädesvis böra fästas vid institutionens införande.
Lagstiftningens egentliga syftemål synes nemligen för det närvarande blott vara att gifva form åt den institution, som den allmänna andan framkallat.
För de bestämmelser, förslaget i öfrigt innefattar, äro grunderne redan antydda eller af den art, att de ligga i sjelfva bestämmelserne.
Emedlertid får Utskottet erinra att stadgandet i föreslagne författningens 4 g är hetntad ur den lag, suni för förliknings-kommitéerne i Norige är utfärdad.
Den synes behöflig.
Hvad som under bemedling till förlikning af de tvistande yttras måste anses hafva blifvit vttradt under förtroende, och bemedlingen bör jcke vidtagas för framlockande af bevis till förmån för någondera parten.
Med anledning häraf tillstyrker således Utskottet vördsamt, att Dikets Ständer måtte besluta följande:
Författning angående förlikningsman: 1 8. (jäll, socken eller Siad ege, på säll sorn om val lill ledamömöter i socken- eller stadsnämnd serskildt stadgas, välja gode män, en eller flere, alt gå parter tillhanda med bemedling af förlikningar, då de derom anlitas.
Der annan eller an - Lag- i (skotteIs Betänkande, .V:o 33. dre ej valde blifvit, skall sorken- eller stads-nämnden utse en elter flere af sina ledamöter alt, såsom gode män, det biträde lemna, som nu är sagdl.
Och vare inom hvarje gäll, socken elter stad, genom kungörelse i kyrkorne, lillkännagifvet hvilken eller hvilka gode män blifvit inom samma gäll, socken eller stad utsedde.
Ej må någon, sorn lill god man vald blifvit, den befattning sig undandraga förr än han densamma 2 är innehaft, der lian ej giller visa sådant förfall, sorn medför befrielse från skyldighet alt i socken- eller slads-nämnd ledamot vara. 2 §•
Vill part, sedan i saken stämdt år. men innan den första gång för rätten kommer, söka förlikning, och är målet af den beskaffenhet, alt förlikning deri, enligt lag, gälla må; läte han då kalla sin vederpart sig till mötes hos den eller de gode män, som efter 1 8 blifvit utsedde i gäll, socken eller ståå, der vederparten bor.
Kallelsen skall af sådan god man utfärdas, och varde, genom dens försorg, som den äskat, vederparten tillställd, sist tre dagar före den dag, som till mötet utsatt är.
Ej vare någon pä sådan kallelse skyldig att längre resa göra, än tre mil från stället der han vistas.
3 Vill parl, som kallad varder, sig lill förlikningsbemedling ej inställa, bör han sådant tillkännagifva, medelst påskrift å kallelse eller serskild skrift, sorn genom hans försorg dock skall kungöras vederparten dagen före den, som blifvit utsatt för inställelsen inför gode män, samt desse sist å bestämda inställelsetiden.
— Ender låter han sådan anmälan, håfve lian förlorat rättigheten till ersättning för rättegångskostnaden vid första domstol, ändå att han saken vinner, der han ej gitter visa alt lian laga förfall haft. kallelsen bör likväl innefatta underrättelse om hvad sålunda ålig - Lag-Lin holten Betänkande.
N:o 33. 7 ger den, som kallad varder, men ej vill till förtikningsbemedling möta vcderparten. 4 §•
Ej må god man, derest förlikning emellan parter ej bemedlas kan, utan målet vid domstolen förekommer, åberopas lill vilne om hvad parterne vid bemedlingsförsöket i afseende pä målet lennna hafva erkänt och yttrat.
Af herr tlrefve Sparre, Erik:
Ehuru jag erkänner vigten af förlikning, såsom ett medel att förebygga rättegång, samt det välmenande i föreslående förslag, kan jag likväl ej biträda detsamma, såsom varande, efter mitt förmenande, opraktiskt, ofullständigt och sannolikt ulan annan verkan än att bereda ännu ett besvär för rättsökande.
Det är således icke i fråga om sjelfva saken, endast i afseende på sättet, jag skiljer mig från Utskottet.
Jag anser den från våra grannstater lånade tanken att inrätta serskilda lörlikningsanstalter, skilda från domstolen, icke passande för vårt land, hvarest, i olikhet med hvad annorstädes äger rum, parterne, serdeles bland allmogen vanligen personligen infinna sig vid tingen.
Det är således vid dessa sammankomster jag anser förlikningen böra och kunna bemedlas.
Jag grundar detla mitt omdöme dels på den erfarenhet jag vunnit derom att en stor mängd mål redan nu vid tingen förlikas, dels på den kännedom jag eger att i åtskil liga orter de försök till förlikningskommiléer som blifvit gjorde misslyckats.
På vissa ställen iiafva de väl visat sig välgörande, men detta beror på tillfälliga förhållanden.
Jag bade derföre inom Utskottet påyrkat att försöket till åstadkommande af förlikning ej skulle göras till en serskild åtgärd före rättegången, utan sältas i sammanhag med domstolsbehandlingen.
Detta vore å ena sidan att fortgå på den väg våra lagstiftare anvisat och från hvilken omständigheterne icke tvinga att afvika, och å den andra att underlätta sakens genomförande.
Mitt i denna syftning inom Utskottet framställda förslag var: att vid hvarje Ting borde vissa af nämnden af närvarande meninghet utses, att vid Tinget bemedla förlikning emellan parter; samt att deras verksamhet skulle vidtaga om Domaren, efter det parterne sig inställt inför honom till fullföljd af deras tvist, antingen ''r^äfves manade till S Lag-Vlskotlels lielunkand<‘, N:o 33. förlikning eller om parterne då ville förlikas, men ej kunde om vilkoren öfverenskomma.
I dessa händefser skulle parterne genast hänvisas till de utsedde på stället varande förlik— ningsmännen; och fördelarne häraf vore: l:o att förlikningsförsök icke anställdes i andra saker än de, hvari förlikning kunde ega rum, alldenstund domaren borde till bemedling hänvisa; 2:o att parter ej behöfde besväras med serskilda resor och besvär i och lör förlikningsförsök, eller för fullföljd af rättegång om försöket misslyckades eller för vinnande af domstolens fastställelse om det lyckades; 3:o att anstalten i omförmälde form icke verkade tillökning i de med hvarje dag
Ökade kommunala bestyren, utan lämpligen bibehölle sin plats i domstolen; 4:o att den derigenom alltid i rätt tid och ordning blefve anlitad, hvilket eljest sannerligen ej vore att förmoda; 5:o att då tingsmenigheten gemensamt inför domaren utsåge förlikningsmannen, desse dymedelst kunde påräkna ett mera allmänt förtroende än de, som utses socknevis; och 6:0 att man kunde undgå behofvet af en ny institution och en helt och hållet ny lagstiftning.
En dylik lagstiftning blir oftast ofullständig; och så är äfven förhållandet med det af Utskottet uppgjorda förslag.
Deri saknas nemligen en mängd bestämmelser af väsendtlig vigt, bland annat följande: a) orri jäf emot förlikningsman; b) huruvida part må lillstädeskomma genom ombud; c) om skyldigheten att förete handlingar till upplysning i saken; d) om hörande af vittnen; och e) om förlikningars uppsättande och verkan.
Af Herr Carleson, E. H.:
Om möjligen statens väl befordrades derigenom, att dess medlemmar i alla sina förhållanden till hvarandra bundes genom former, och om den saknade förbindelse att tillse det dess lagar och inättningar icke må i något hänseende inskränka medborgares frihet mer än förenandet af allas ostridiga rätt oundgängligen kräfver, då kunde visserligen derifrån hemtas något stöd för en lag, sådan som den Utskottet föreslagit; men, enär otvifvelaktig! hvarje form, som genom lagen fastställes, men som kunde undvikas, är skadlig och alltid innebär en obehörig inskränkning i menniskors frihet, synes mig åter deruti ligga ett oafvisligt skäl till förkastande af Utskottets förslag.
Sedan, på sätt betänkandet antyder, Rikets Ständer uti den 17 April 1841 aflåten underdånig skrifvelse anhållit, att Kongl.
Maj:t täckts i nådig proposition meddela Ständerne ledning för de reg lemen - Lay-Ltnkotlets Betänkande, N:o 33. 9 lementariske stadgande», som borde iakttagas vid organisation af så kallade förliknlngskommitéer, afgaf i anledning deraf lagberedningen den 16
December 1842 ett utlåtande, som så fullständigt ådagalade olämpligheten af statsmakternes ingripande för åstadkommande af dylika kominiléer här i landet, att frågan derom för den gången förföll, och ur detta utlåtande, hvartill föga torde vara att lägga, tillåter jag mig, enär detsamma sannolikt icke är allmänt kändt, att anmärka några hufvuddeiar.