Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vilma tog upp den och hviskade smärt- fullt: » Ända intill hjärtbladen — ända in- till hjärtbladen — — — — » Vår franska adress till Madame Carnot, med hvilken vi beledsagat hennes porträtt på första sidan i dagens nummer, lyder i svensk öfversättning: Till Madame Sadi Carnot.
Annu genljuda hufvudstadens stränder af deD franska eskaderns kanoner, ännu vajar i vår hamn trikoloren högt för Östersjöns bris och de tre färgerna smycka våra gator och våra torg.
Sekelgamla sympatier förena de franska och svenska folken; vi ha varit stolta att i dessa dagar inför våra franska gäster med hyll- ning och vänskap få bekräfta, att våra hjärtan alltid förblifva desamma.
Men bakom de lysande festernas ståt ha mindre högröstade, dock därför icke mindre djupa känslor talat.
I tusen sinom tusen sven- ska hem har det franska namnet nämnts med kärlek.
För svenska kvinnor representeras de franska systrarna främst af Eder, Madame, så som Eder make är republikens öfverhufvud.
Till vår kunskap har ock kommit, att ej blott Eder ställning skjutit Eder fram till Frankrikes främsta dam: edert snille och edert hjärtelag ha ej stått efter.
Då nu därför det svenska folket firar det franska, då osynliga band öfver land och haf förena svenska och franska hem, vilja visserligen icke svenska kvinnor förtiga, hvad som bor i deras hjärtan.
I Eder hylla de Frankrikes kvinna, i Eder hennes sköna, mäktiga fosterland.
Från kvinnans arbetsfält.
Studier f r å n Stockholms horisont af G. Gullberg.
Kvinnan i postverket.
» « | | n g a bref äro goda bref », säger ett garn- e t * malt ordspråk.
Men den, som funnit upp det, måtte ha va- rit en man med dåligt samvete eller dåliga affärer, bedragna älskarinnor eller förfallna vexlar.
Ty endast för sådant folk har det ord- språket sin tillämpning.
För alla andra män- niskor äro de fyrkantiga sändebuden med små stämplar och frimärken vanligen ytterst kär- komna, och när klockan på tamburdörren ping- lar, öppnas dörren aldrig så gärna, som när man väntar brefbäraren, den hygglige karlen.
Nu är den tiden förbi, då han fick sin tre- öring i hembäringsafgift, men i stället får han alltid ett vänligt leende, och om det är » rek » han för med sig, då blir leendet oändligt ljuf- ligt — ty » Det kommer bref med små fem sigiller, Hnrra, hurra, åt skogen alla griller! » som studenten sjunger i någon gammal komedi af Blanche.
Äfven den gamla » rek » - poesien, som i synnerhet florerade i universitetsstäderna, håller på att gå åt skogen.
De fem sigillen äro redan förminskade till två eller tre - — oeh » reken » själfva som oftast utbytta mot post- anvisningar, tomma, tryckta, officiella blanket- ter, som ingenting säga, opersonliga, ointresse- rande stumma sifferuppgifter om att så och så många kronor har du att lyfta.
Nå, ja — pengarne komma ändå.
Jag tyckte mera om » reket » — men låt gå för postan- visningen!
Men — hvart låter jag föra mig?
Jag ville ha gjort en antydan om, huru postverket ut- vecklats och den trafik, det drifver, mångdubb- lats — isynnerhet genom upprepade portoned- satser, huru postverkets uppgift blifvit allt större och större såsom en förmedlare ej blott af människornas tankar utan af deras penning- affärer, ja, ändtligen genom postsparbanken, af deras besparingar, och i u r u som en följd af det allt jämt ökade behofvet af mänskliga krafter i verkets tjänst — kvinnan så små- ningom tillkämpat sig en plats äfven här.
* Det dröjde rätt länge innan kongl.
postver- ket officiell öppnade sina portar för kvinnan.
Efter den stora segern 1863, då rikets ständer tvungo regering och telegrafstyrelse att öppna telegrafverket för kvinnan, tog man sig en lång hvila i fråga om reformer i denna väg.
Vid 1866 års riksdag väcktes frågan ånyo till lif, och sedan gick det steg för steg framåt.
1869 blef kvinna berättigad att anställas som lärarinna i teckning och sång vid lägre ele- mentarläroverk, och 1870 tilläts hon utöfva lä- kareyrket.
G-enom cirkulär den 3 april 18.71 bestämdes, att kvinna kunde användas i postverket » så-.
väl till extra biträde mot arvode å stat som ock till tillfälliga arvodister », och genom k. brefvet den 6 juni 1873 förklarades kvinna kompetent som sökande till föreståndarebefatt- ning å postexpedition.
Men redan långt förut voro nog kvinnor an- vända i postverkets tjänst.
I » den gamla goda tiden » antog och afskedade samt aflönade post- mästaren efter behag sina biträden.
Endast på några få ställen voro anställda af postver- ket aflönade » kontorsskrifvare » och kontrollö- rer.
Ville postmästaren som biträde använda fruntimmer, stod det honom fritt, och det hände ganska ofta.
Men erkänd som tjänsteman i postverket blef kvinnan, som sagdt, först långt senare.
Nu — efteråt — sedan vi i åratal sett kvin- norna nitiskt och plikttroget arbeta i post- verkets tjänst såväl som å så många andra fält, verkar det rent af komiskt att läsa hvil- ken apparat som drogs fram i striden för och emot kvinnans anställning, särskildt i posten.
Så finner jag bl.
a. en lång artikelserie i tidningen » Postala Notiser » för 1877, i hvil- ken artikelserie man bl.
a. frågar: » Låter kvin- nans anställning i posttjänst förena sig med det passande och moralens fordringar ...? » eller så här: » Besitter kvinnan de själs- och kroppskraf- ter, som fordras för att väl förrätta de olik- artade postgöromålen? » Och så måste förf., som är gynnsamt stämd mot kvinnorna, dra fram Isabella af Castilien, Elisabeth af England, Maria Theresia och Ca- tharinorna af Byssland och sist Stuart Mills omdömen för att visa, att kvinnorna ha nog själskrafter att — sortera bref och läsa post- forfattningar!
* * * Kompetensvilkoren för vinnande af inträde som elev i k. postverket äro desamma för män och kvinnor, eller: att vara fylld 18 år, att hafva aflagt akademisk examen eller afgångs- examen från allmänt högre läroverk eller ega betyg öfver mot ' sistnämnda examen svarande kunskaper.
Dessa betyg skola vara utfärdade af lärare vid universitetet eller högre elemen- tarläroverk eller i fråga om moderna språk af annan godkänd språklärare och omfatta svensk ämnesskrifning, allmän och isynnerhet fädernes- landets geografi, räknekonst samt något af de moderna språken tyska, franska eller engelska.
Ansökan om att blifva antagen som postelev skall af den sökande vara egenhändigt skrifven samt, åtföljd af ofvannämnda kunskapsbetyg jämte prestbetyg, ingifvas i k. generalpoststy- relsen.
Tjugusex olika postkontor i riket äro sär- skildt afsedda att mottaga elever.
Önskar den sökande att bli anställd vid något särskildt af dessa kontor, anmäles det i ansökningen.
De 26 kontoren äro: Falun, Gefle, Göteborg, Halm- stad, Haparanda, Jönköping, Kalmar, Karls- krona, Karlstad, Kristinehamn, Linköping, Malmö, Mariestad, Nyköping, Stockholm, Sunds- vall, Söderhamn, Umeå, Upsala, Venersborg, Vestervik, Vesterås, Vexiö, Visby, Ystad och Örebro.
Erhåller eleven plats, skall han eller hon tjänstgöra ett hälft år och därefter inför post- kontorsföreståndaren undergå examen i känne- domen om postförfattningarna och postbehand- lingen.
Så måste med bifogande af detta exa- mensbetyg och betyg öfver uppförande under elevtiden m. m. ny ansökan ställas till gene- ralpoststyrelsen om att blifva anställd som e. o. postexpeditör.
När plats blir ledig, kan den, som blifvit antagen till e. o. postexpeditör, erhålla anställ- ning som extra biträde vid postkontor.
Ordinarie anställning har kvinnan ej rätt att erhålla vid postverket.
Hon kan emeller- tid erhålla förordnande att bestrida ordinarie postexpeditörsbefattning samt befattning som föreståndare för 5:te och 6:te klassens postkon- tor — dessa tjänster tillsättas då ej definitivt.
Här är emellertid att märka, att, för att kvinna skall kunna erhålla dylikt förordnande hon måste vara myndig, ogift eller enka.
Trä- der kvinna, som innehar dylik befattning, i äktenskap, skall hon anses hafva frånträdt be- fattningen, likväl med rätt för generalpoststy- relsen att låta henne kvarstå såsom extra bi- träde i postverket.
Rörande kompetensen för kvinnans anställ- ning i posten kan tilläggas, att kvinna kan blifva biträde, extra eller s. k.
» disponibelt », utan att vara e. o. postexpeditör d. v. s. utan att hafva ådagalagt de kunskapsprof, som erfor- dras för att antagas som elev.
Men numera är det mycket ovanligt, att annan kvinna än e. o. postexpeditör antages till extra biträde; de s. k.
» disponibla » torde i regeln ej vara e. o. postexpeditörer.
* För närvarande äro.
i postverkets tjänst an- ställda en tillförordnad kvinlig postmästare och 8 tillf, kvinliga postexpeditörer.
Dessa upp- bära en lön af 1600 kronor jämte en provision, som uppgår till c:a 240 ä 300 kronor, således inalles omkring 1900 kronor om året.
Kvinliga » extra biträden » finnas f. n. till ett antal af något öfver 100 (vid slutet af febr.
detta år 102) med en lön af 8 ä 900 kr.
Sex kvinliga e. o. postexpeditörer äro an- ställda som ammanuenser i de olika förvalt- ningsbyråerna.
E. o. postexpeditörers lägsta lön är 600 kr.
och högsta 7 k 800 kr.
» disponibla » biträdena, hvilka af- lönas af postverket, men af vederbörande post- mästare antagas, ha en lön af c:a 3 k 400 kr.
A f dylika biträden finnas f. n. om- kring ett hundra.
Här förutom äro kvinnor anställda som post- stationsförestånderskor med en ungefärlig aflö- ning af 200 kr.
år samt i postsparbanken med en aflöning af 2:50 k 3 kr.
* Ehuru det strängt taget ligger utom ämnet för denna artikel, som endast afser att visa, hurudan den svenska kvinnans ställning i post- verket är, torde det likväl icke sakna sitt in- tresse att kasta en blick på utlandets förhål- landen i detta hänseende.
I Nordamerikas Förenia stater finnes ingen inskränkning i kvinnans tillträde till posttjänst.
De användas som kanslister och translatorer i generalpoststyrclsens byråer, som postfö) valtare i städerna och på landet och som biträdande posttjänstemän.
Deras inkomster äro i intet afseende lägre än männens på motsvarande plats.
Flere tusen kvinliga posttjänstemän äro anställda vid Nordamerikas postverk.
Näst efter Amerika kommer England i fråga om vidsträckt användning af kvinnor i posten.
De kunna blifva postförvaliare vid mindre sta- tioner, extra biträden m. m. samt användas mycket vid postsparkassorna och vid räken- skapsgöromålen i poststyrelsen.
I Frankrike inskränker sig användningen af kvinnan i posttjänst i allmänhet till de mindre postanstalterna (bureaux simples).
Sådana be- fattningar lemnas företrädesvis åt enkor eller andra anförvandter till f. d. tjänstemän.
I Schweitz äro vilkoren för inträde i post- tjänst desamma för både män och kvinnor och vid befordran i de lägre graderna fästes ej afseende vid kön, men männen ha i allmän- het högre lön.
I Italien gälla i fråga om kvinnans post- tjänst ungefär samma grundsatser som i Frank- rike, men antalet kvinnor i posttjänst är i Ita- lien betydligt lägre än i Frankrike.
År 1870 fick den italienska kvinnan tillträde till post- verket.
I Danmark kunna kvinnor erhålla anställ- ning i postverket såsom föreståndare för » ikke regnskabsförende postexpeditioner«, såsom bi- träden vid landsortspostanstalter och som — brefbärare!
I Ösierrilce och Tyskland är kvinnans an- vändande i posttjänst ytterst ringa.
Likaså i Ungern och Belgien, i hvilket se- nare land blott kvinliga anförvanter till post- tjänstemän fä användas i posttjänst, men på föreståndarens ansvar.
I Norge och Nederländerna är det blott undantagsvis tillåtet kvinnorna att bestrida postala tjänster, och i det senare landet anför- tror man dem blott distributionen af postför- sändelserna vid de obetydligaste postanstalterna.
Uti Egypten, Spanien, Grekland, Portugal, Ryssland, Turkiet m. fl.
stater äro kvinnorna helt och hållet uteslutna från posttjänst.
* Posttjänsten ställer stora fordringar på sina utöfvare.
Det gäller att besitta stort ordnings- sinne, den utsöktaste ackuratess, snabb upp- fattningsförmåga, vaken intelligens och ett godt minne, utom krafter och uthållighet för en ofta mycket ansträngande tjänstgöring.
Och det fordras framför allt en aldrig sviktande plikttrohet och ärlighet.
Och i alla dessa hän- seenden har kvinnan visat sig fullt vuxen de fordringar posttjänsten ställer på henne.
Middag.
- ^föfåludslimmarne hafva såsom allting annat un- ' rW \ der århundradenas lopp underkastats många vexlingar.
f synnerhet är detta fallet med hufvudmåltiden, middagen, och Frankrike var re- dan under medeltiden bestämmande i detta liksom i allt annat, som kan räknas tillhöra modets välde.
1 början af fjortonde århundradet afåts dagens förnämsta mål i förnäma hus ganska tidigt pä morgonen, o c h konungen dinerade redan klockan 9 på morgonen; han var också redan klockan 7 på aftonen färdig att gå till hvila.
I Henrik den fjärdes hof serverades middag kl. 10 f. m., men på Ludvig den fjortondes tid satte man sig till middagsbordet kl. 11 f. m. Ludvig den femtonde vidtog en större föränd- ring i tiden för detta mål o c h framflyttade det kl. 2 e. m., hvilket länge förblef den vanliga mid- dagstimmen.
Revolutionen, s o m lik en nivelle- ringsmaskin bröt ned och jämnande allt, verkade omstörtande äfven hvad tiden för middagsmåltiden beträffar, och sedan dess har ingen enighet rådt i detta stycke.
I Frankrike äter man ej gärna middag före kl. 6 e. m., och i Paris är kl. 7 den vanligaste tiden.
Italienarne äta sin middag ungefär vid samma tid, men gå härvid till väga med en grundlighet, som
saknar sin like.
Också tar middagsätandet van- ligtvis två, stundom tre timmar i anspråk.
Engels- männen börja sin middag mellan kl. 5 och 6, hof- vet o c h några högförnäma hus göra dock härifrån undantag.
Drottning Viktoria dinerar sålunda först kl. 6 på aftonen.
Tyskarne i allmänhet intaga sin middag tidigare än något af de nu nämda folken, tiden varierar mellan kl. 2 o c h 4.
Och för att anspråkslöst nämna oss själfva till sist, så är det svårt att ange någon bestämd mid- dagstid.
Vi svenskar äro i allmänhet mycket fallne för att efterhärma andra, och allt efler som man af ett eller annat skäl intresserar sig för och sym- patiserar med det ena eller andra folket, rättar man sig gärna äfven hvad måltiderna beträffar efter det.
Under den gångna delen af vårt år- hundrade, då man hyste stora sympatier för Frank- rike, åt man middag sent, 5, 6, ja, äfven 7.
Det har på senare tiden visat sig en benägenhet att flytta middagstimmen något tillbaka; om detta be- ror på det nu pågående närmandet till Tyskland eller af andra orsaker, Jemna vi därhän.
Allmänna- ste middagstiden bland de förnäme hos oss är kl. 4 — 6.
Hela vår tid genomströmmas af enhetssträfvan- den på de mest skilda områden, men så vidt vi ha oss bekant, har ännu ingen höjt sin röst för att söka bringa enhet i måltidstimmarne.
Och dock vore ett tillfredsställande svar på frågan: » hvilka tider på dagen äro de lämpligaste måltids timmarne » både ur sundhets- o c h affärssynpunkt af icke så ringa värde.
förbjuden frukt.
(Forts.) V. |Kw ögsommarns sol sände lodräta, brän- Jfäw ' nande strålar på vatten, vägar och %yj stigar.
Och inne var det också kväf- vande hett.
Annie tog en bok och styrde af mot sko- gen.
Där var åtminstone skugga och i viss mån äfven svalka.
Hon ströfvade långt framåt och vida om- kring utan mål, utan afsikt.
Det var så outsägligt härligt att få vandra omkring på den saftiga grönskan mellan de höga träd- stammarne.
Lifvet kändes så fullt, så rikt, och friheten var så fjuf.
Någon nalkades.
» Nå, det var då att finna ädelt och säll- synt villebråd på sina egor! » » Herr Gregerson! » Annie blef mycket öf- verraskad.
» Har jag råkat förirra mig så långt? » » Ja, det har ni verkligen råkat, fröken.
Ni ser råmärket för mina och Videby egor där borta vid gärdesgården. » » Det visste jag inte. » » Nå, häpna inte däröfver!
För mig var det ej blott en angenäm öfverraskniug att träffa er; det var en himlens skickelse. » » Hur s å?
» » Jo, jag har sedan flere dagar tänkt skrifva till er. » » Till mig? » » Ja, men det har ej blifvit af, som ni vet.
Nu ber jag att få begagna tillfället och muntligen framställa, hvad jag ämnade skrifva om. » » Hjärtans gärna. » De satte sig ned, midt emot hvarandra på ett par mossiga stenar.
» Fröken Smith, jag har mycket tänkt på er under den sista tiden. » » Det var mycket vänligt. » » Ser ni, jag har äfven tänkt på, att jag böljar bli något till åren — ja, ja, ännu är jag j u i mina bästa år? » ~ Han såg vädjande på henne, och hon be- kräftade med en böjning på hufvudet hans mening.
» Jag skulle lycka om att ha en liten hu- stru i hemmet, som gjorde det trefligt för mig och pysslade om mig.
Och så har mitt val fallit på er; ni skulle spela så vackert för mig om aftnarne. » Han tog af sig hatten och torkade svetten från pannan.
Talet hade synbarligen kostat på honom.
Hans ansenliga månsken hade aldrig förut fallit Annie så bjärt i ögonen.
Pannans fåror hade aldrig synts så djupa, ögonen aldrig så glanslösa.
» Hvad svar ger ni mig?
Vill ni bli min lilla hustru? » » Det kan jag ej. » » Och hvarför inte? » * Hvarför? » Det var nu också en fråga!
Hon hade tänkt sig äktenskapet som eu före- ning, där båda parterna skulle stödja och upp- muntra hvarandra genom ett ömsesidigt ka- pital af ungdom och intresse.
» Jag förstår, att ni håller på kärleken så- som den förnämsta grundvalen för äktenska- pet.
Nå, det gör jag också.
Jag hoppas den skall infinna sig hos er lika visst som hos mig. » Annie skakade tviflande på hufvudet.
» Nåväl, då är det tydligt, att jag är ute för sent, att det är någon annan, som eger ert tycke. » Nej, det visste hon ej af.
» I så fall ber jag er taga några dagars, ja, om ni så vill, veckors betänketid.
Ni finge ju i alla fall ett hem; jag ville blir er en god make. » Hans röst började darra af lindrig rörelse.
» Herr Gregerson, » svarade Annie med mil- dare, nästan vördnadsfull ton.
» Jag ber er förlåta, att jag sårar er med min otacksam- het, men jag försäkrar tillika, att betänketid skulle här ingenting uträtta.
Hvad jag sva- rat i dag, skulle jag nödgas upprepa måna- der härefter.
Jag har det fullkomligt klart. » » Så, farväl då, och låtom oss glömma detta vårt samtal. » De skildes.
Sakta gick Annie tillbaka mot Videby.
Hennes hufvud vimlade af orediga tankar.
Hon måste åter sätta sig ned.
Hvarför hon hade gifvit afslag?
Det var detta hon ej fullt kunde reda.
Hon kände tydligt, att hon ej kunnat gifva annat svar.
» Någon annan, som eger ert tycke », hade han sagt.
Det var något eget med de där orden.
D e brände som eld i själen; hon kunde ej göra sig kvitt dera.
De susade for hennes öron.
» Nej, det kan icke, det får icke vara så! » utropade hon plötsligt.
» Jag skulle då för- akta mig själf gränslöst.
Något måste gö- ras, men hvad?
Jo, jag vet!
Jag reser i morgon dag och tillbringar ej sommarlofvet på Videby, som jag förut tänkt.
Skiljsmes- san.
» Hon reste sig häftigt och skyndade mot hemmet.
Rolf kom emot henne på verandan.
» Hvad ni dröjt länge!
Hvar har ni varit? » » I skogen. » » Och jag som varit så orolig, att någon- ting händt!
Middageu har ock väntat. » Han såg på henne med en varm, nästan öm blick.
» Förlåt mig! » bad Annie tankspridd.
» Jag råkade obetänksamt nog ut på andras jakt- marker.
» Följande dag reste hon bort på några veckor.
Sommaren nalkades sitt slut.
Man skref sista augusti.
I salen på Videby promenerade Rolf fram och åter.
Stundom stannade han ett ögon- blick i dörren till sin hustrus rum och ut- bytte några ord med henne.
Stundom dröjde han vid något af fönstren och kastade spe- jande blickar bort emot landsvägen eller öfver gården, som låg där, nykrattad och pyntad redan på lördagsmorgonen.
» Nu kommer hon, pappa! » ropade Maud, som låg framstupa i ett af fönstren.
» Jag hörde vagnen. » Rolf försökte se likgiltig ut, men uttryc- ken i hans ansikte växlade i kapp med tan- karne.
I detsamma svängde Annie upp på gården.
den Maud hade skyndat ut att först helsa henne.
» Välkommen åter! » helsade Rolf, som nu äfven kommit ut.
» Så roligt, så kärt att ha er här igen!
Allt har varit tomt och öde, medan ni varit borta. » Han talade med låg, smekande stämma.
Annie besvarade hans varma helsning med lugn värdighet.
Hon var besluten att visa lagom mycket vänlighet för att ej synas ohöf- lig, men att för öfrigt vara tillbakadragen och vaksam.
På sig själf var hon nu fullt säker.
Aldrig skulle hon med vett och vilja, göra sig skyldig till ett så lumpet bedrägeri ... Och nu skulle kampen börjas.
Följande dags eftermiddag tillbragtes i A g - nes ' rum.
Hennes nervösa lidande bade ännu mer tilltagit, och särskildt under de sista da- garne hade hennes krafter varit mycket ned- satta.
Efter supén föreslog Rolf, att man skulle spela något.
» Det skulle visst glädja Agnes, » tillade han.
Agnes böjde jakande på hufvudet.
Fiolen hade nu så länge hvilat.
Det skulle bli ett stort nöje att åter låta stråken glida öfver strängarne.
Annie hade intet att in- vända häremot.
Litet musik kunde j u ej in- verka menligt på hennes föresatser.
Tiden ilade snabbt undan, medan det ena stycket spelades efter det andra.
Ett par gånger hade Rolf gått fram till sin hustrus halföppna dörr för att fråga, om Agnes stör- des eller tröttades.
Men hon hade svarat nej häpå.
» Ännu ett stycke, ett enda blott! » Man valde den härliga introduktionen till första akten ur Lucie.
Den sydländskt eldiga musiken brusade fram än i vilda kaskader, än i vemodigt trånande vågslag, och upp- löstes i några kraftiga slutackord.
Då den sista tonen förklingat, lade Rolf häftigt ifrån sig fiolen, och innan Annie ens hann tänka, böjde han sig ned och kysste lidelsefullt hennes panna.
Annie var nära att uppgifva ett rop af förskräckelse.
Ofrivilligt såg hon bort mot dörren till Agnes rum.
En rysning genom- for hela hennes varelse.
Hon tyckte sig se ett blekt ansikte med ett par mörka, feber- glänsande ögon i dörröppningen.
Men hon visste ej, om det var verklighet eller blott ett gyckelspel af hennes fantasi.
Hastigt lade hon undan noterna, sade ett kort godnatt till Rolf och rusade upp på sitt rum.
Därhän hade det allså redan gått!
Och detta utan hennes förvållande, utan att hon kunnat hindra det!
Skulle hon stå där
I D U N m l maktlös mot denna hotande skugga?
Antingen eller.
Hon visste, att Rolf redan tidigt följande morgon skulle resa bort i affärsangelägenhe- ter.
Men vid första lägliga tillfälle skulle hon göra honom allvarliga föreställningar och, om detta ej hjälpte, resa för att ej mer återvända.
Morgonen därpå kom bud upp till Annie, att Agnes varit mycket klen under natten och nu önskade tala vid henne.
Annie skyn- dade genast ned.
Agnes vände sitt af feber glödande an- sikte mot henne och betraktade henne med skarpa, brinnande blickar.
» Jag skulle aldrig velat se er åter, efter hvad jag i går afton ofrivilligt blef vittne till, » började hon med ansträngd röst.
» Det är endast för att säga er, att jag vet, huru uselt ni handlat, huru afskyvärdt, huru.
» Orden slungades fram i häftig vrede.
An- nie stod som förstenad.
» Jag svär, jag bedyrar, » stammade hon.
» Bedyra ingenting!
Jag vet ändå allt.
Detta hade ni kunnat bespara mig, genom att dröja några veckor, ja, kanske blott nå- gra dagar till.
Gå, skona mig från att vi- dare behöfva se er! » Annie gick sakta ur rummet.
Hennes tankar stodo stilla, hon kunde ej fatta, att det var verklighet.
Efter en stund kom åter bud, att Agnes önskade tala med henne.
Åter stod hon inför den sjuka, stum, tillintetgjord.
» Förlåt mig, » började Agnes, nu med matt, darrande stämma.
» Jag var hård mot er nyss.
Kanske gjorde jag er orätt.
Ni är måhända oskyldig, och äfven om så inte är, så är det j u ej så underligt ...
Sätt er ned, jag vill tala med er i förtroende. » Annie knäböjde vid sjuksängen.
» Det är intet själf bedrägeri, hoppet om att mina lidanden nalkas sitt slut.
Några dagar mer eller mindre betyda f ö g a.
Ni stannar här efter mig, troligen på den plats jag en gång e g t.
Nej, afbryt mig inte, jag miss- unnar er den ej.
Jag tror ni skall göra både Rolf och Maud lyckliga.
Särskildt om henne, vill jag säga några ord.
Uppfostra henne icke i ensidigt intel- lektuel riktning!
Gör henne ej till en svär- merska, som för en själfskapad ideel värld försummar att lära känna verkligheten!
Låt henne veta, att bortom dessa ensliga kullar och skogar finnas andra förhållanden, än dem man läser om i böckerna.
Och om ni kan, så for henne i sinom tid dit ut, till sunda, handlingskraftiga människor — till lifvet själft. » Annie fattade den sjukas feberheta hand och kysste den vördnadsfullt.