Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M e n detta p e r m a n e n t a täflings- begär på de personliga jämförelsernas område, s o m m a n u n d e r s t u n d o m finner h o s s o m l i g a m ö d r a r, att v i l j a f r a m h å l l a o c h u p p h ö j a s i n a b a r n p å a n d r a b a r n s b e k o s t n a d, att få s t ä m m a n e d andras illusioner o c h triumfera på andra mödrars b e k o s t n a d, det förtjänar i sanning ingen misskund!
Att påstå det en dylik m o - derlig jalousie v o r e en vanlig företeelse, skulle v a r a o r ä t t v i s t; d e t är r e d a n b e k l a g l i g t att n ö d - g a s s ä g a, d e t d e n d o c k i c k e så s ä l l a n före- kommer.
E g e n d o m l i g t n o g framträder sällan föräldra- f å f ä n g a n så s t a r k t, s o m n ä r d e t g ä l l e r b a r n e n s i n t e l l e k t u e l l a b e g å f n i n g, sällan f ö r ä l d r a ö m t å l i g - h e t e n så p r e g n a n t, s o m d å d e n n a b e g å f n i n g ifrågasattes.
Detta senare förhållande torde vara en omständighet, s o m i synnerhet bör vara lärare o c h lärarinnor v ä l bekant, t y d e n vållar d e m förvisso m å n g a svårigheter o c h obehag.
D e t torde i c k e vara n å g o t alldeles ovanligt, att e n m o d e r g l a d e s i c k e så m y c k e t d ä r ö f v e r, att h e n n e s g o s s e eller f l i c k a k o m m i t att s i t t a h ö g t i k l a s s e n, s o m att h a n eller h o n k o m m i t ö f v e r d e n eller d e n k a m r a t e n.
(Ur flickskolan h a r d o c k l y c k l i g t v i s b r u k e t att » s i t t a » efter kunskapsmått snart alldeles försvunnit.
Och n y t t a n af d e n täflan, h v a r t i l l d e t t a b r u k k u n d e e g g a, m o t v ä g d e s m e r ä n tillfullo af d e n j a l o u s i e det framkallade, t y huru kittlades d ä r i g e n o m icke d e n stackars fåfängan h o s barn o c h m ö - drar!
Gossarne taga n o g dessa rangstrider jämförelsevis lugnt, m e n äfven bland d e m torde b r u k e t a t t p l a c e r a s efter b o k s t a f s f ö l j d v a r a till f r o m m a o c h s n a r t ö f v e r a l l t k o m m a a t t h ö r a till o r d n i n g e n.)
D e t är m y c k e t v a n l i g t att h ö r a m ö d r a r, i d e n föga b l y g s a m m a föreställningen att blott kunna hafva producerat begåfningar, skylla d e n o m s t ä n d i g h e t e n, att d e r a s b a r n blifvit k v a r s i t t a r e i k l a s s e n, p å att h a n eller h o n v a r i t lat, t y s v å r t f ö r d e t h a r b a r n e t v i s s t i n t e, o c h d e t t a o a k t a d t l ä r a r e n f ö r sin d e l k a n v a r a lif- ligt öfvertygad o m motsatsen.
Detta under- s k a t t a n d e a f fliten s k u l l e k u n n a h a f v a sin förklaring i kunskapsbetygets praktiska bety- delse framför flitbetyget eller o c k från s y n - p u n k t e n a f att l ä t t j a n m ö j l i g e n är l ä t t a r e att a f h j ä l p a ä n d u m h e t e n; m e n d e t t a är d o c k sällan v e r k l i g a o r s a k e n.
E g e n d o m l i g t är i alla fall, att m ö d r a r o f t a h a l ä t t a r e att m e d g i f v a e n sedlig brist h o s sina barn än e n intellek- tuel.
H ö r m a n alltså, s å s o m i c k e s ä l l a n hän- d e r, p o j k a r s k r y t a ö f v e r, att d e haft b r a b e t y g i i n s i k t, m e n d å l i g t i flit, s å h a r m a n o f t a n o g a n l e d n i n g a t t s ö k a o r s a k e n därtill d j u p a r e än i ett ö f v e r m o d i g t pojkskräfvel.
F ö r ä l d r a r b o r d e v a r a p å s i n v a k t f ö r allt ö f v e r m o d i f r å g a o m b a r n e n, t y d e t straffas ofta strängt.
O c h barnen b o r d e vara ett för h e l i g t ä m n e f ö r att g ö r a s till ett p a r a d f ä l t för föräldrarnas fåfänga.
Fåfängan är a l l t i d e n l u m p e n e g e n s k a p, m e n när den tager form af ö f v e r m o d öfver b a r n e n, t e r d e n s i g n ä s t a n i e n s ä r s k i l d t från- stötande gestalt.
Ja, f å f ä n g a n är ett s l a g g, s o m a l l t f ö r m y c k e t får i n g å i d e t bästa, s o m finnes i d e n n a o f u l l k o m l i g a v ä r l d — föräl- drakärleken.
ATT FRÅGA OCH ATT SVARA.
M E D A N L E D N I N G A F I.
S T A D E S A R T I K E L I I D U N N:R 37.
N I S K A L L EJ förfasas öfver, att det finnes oerfarna, anspråkslösa, rådbehöfvande, enfal- diga, värnlösa små kvinnor, s o m känna sig i behof af en m o d e r s eller systers råd.
D e lefva i saknad af bådadera, eller äro de för långt borta, eller fattas där intresse eller sympati, eller kan man förut gissa sig till svaret, s o m kanske ej brakar ut- falla vare sig så klyftigt eller så vänligt, att det inger förtroende.
T y den, s o m väntar råd af en egoist, en likgiltig eller en oerfaren, den lurar sig grundligt.
Pris vare därför vår ovärderliga, vänliga kloka Idun, s o m förstår tidens kraf o c h vinkar fram äfven de små, okunniga, rädda, blyga, ouppfostrade.
Tro ej — ehuru äfven det kan vara möjligt, ty dumheten o c h enfalden ha representanter i alla klasser — att alla de frågor o c h svar, ni m e d ogil- lande citerar, k o m m a från ungdomar, s o m genom- gått — » stora seminarium ».
Då skulle ert öfver- modiga uppträdande vara förklaradt: » På sin h ö j d förtjänar det en axelryckning, » behagar ni tillägga! » Jag tror icke det, ty det v o r e hvarken rätt eller vackert.
Littré säger, att » vår första plikt är att skaffa oss vetande, den nästa att meddela det åt andra. » Själf vet ni bäst, hur fulländad ni är, hur högt » själfhäfdelsen » gått, m e n till den senare for- dran tycks ni ej h u n n i t.
Egoisten hinner aldrig dit.
D e hinna aldrig mer än med sig själfva, o c h finna det berömvärdt.
Men tidens stora storm- klocka ljuder: Kärlek o c h öfverseende m o t alla!
Och den ringningen b ö r träffa dem, som äga stort eller litet pund att dela med sig af — det tänker MOSTER BÄRNA.
T \ k J A G I GÅR A F T O N s o m vanligt studerade Idun, såg jag en artikel o m » kvinnlig osjälf ständighet » o c h den väckte en glad känsla till lif, ty den visade, att oaktadt allt » det stora nya », s o m under senare tider tilldelats kvinnan, det ännu fin- nes så m y c k e n naivité.
Det är onekligt naivt att kunna tro på allvar i dessa frågor: » bör jag gifta mig m e d e n fattig eller rik m a n?
» » hur skall jag få en m a n?
» o c h » hur blifva kär? » e t c; de höra så tydligt till skämtets område, utsläppta att prof va människors lättrogenhet.
E n del af frågorna i Idun synas däremot all- varligt menade, men då vi enligt Stades åsikt böra hålla så strängt på vår rätt att bestämma våra handlingar, hvarför inte äfven unna andra en liten frihet?
D e äro j u så oskyldiga, dessa små frågor, kunde ibland vara något intelligentare, m e n i våra dagar är det ondt o m ren oförfalskad intelligens, o c h hellre än dålig imitation- ser jag enkel okonstlad natur.
Utbyte af förtroende o c h deltagande kan vidga synvidden, då däremot den, s o m ej förmår se utöfver det egna jaget, alltid har samma trånga, inskränkta synkrets, en väl liten kråkvinkel.
— i sig ej att sätta in p å sparbanken.
M a t fick h o n o c k s å — mer och mindre g o d, förstås — m e n ä n d å alltid bättre än d e n h o n själf k u n d e b e s t å s i g, o c h så d e n rara kaffetåren!
Ja, n o g voro våren och s o m m a r e n en gyllene tid för m o r Sara.
vår, o c h Sara låg o c h p å t a d e i rabatterna.
Bellistufvorna, både de m e d röda o c h de m e d hvita b l o m m o r, skulle delas itu o c h planteras i e n rak linie efter stora t r ä d g å r d s g å n g e n.
D ä r skulle gräfvas o c h krattas, där skulle j ä m - nas o c h klappas, där skulle sås o c h plante- ras.
O c h under tiden sjöngo sångfåglarne sina vackraste vårvisor, o c h borta i björkha- g e n ö f v a d e sig g ö k e n m e d att t a g a sina fyl- ligaste klocktoner.
» D ' ä så v a c k e r t, att e n r e n t k a n g r å t a å t ' e t, » sade m o r Sara o c h s k a k a d e i tankarne mul- len af en bellistufva — » ackurat s o m d e n vå- ren A n n e r s o c h j ä g höllo bröllop.
Håhå ja, j a!
o m A n n e r s h a d e l e f v a t ä n d å, m e n si h a n v a r allt l i t e f ö r k ä r i flaskan, h a n!
» N u stodo äppelträ- den i blom igen och bäst o c h rikast b l o m - made de hos prostens.
U n d e r d e m p å rabat- Prostinnan, s o m letat fram sin g a m l a, stora ten tittade de hvita chäferhatt ur skåpet o c h dragit trädgårdshand- narcisserna nyfiket skarne på, gick o c h sysslade m e d ett o c h annat fram, o c h pionbuskar- i t r ä d g å r d e n.
D e t l å g ett f ö r n ö j dt u t t r y c k öfver ne sköto långa, röd- hennes gemytliga anletsdrag o c h blicken var bruna skott.
Krus- g o d o c h välvillig.
Klemming foto.
b ä r s b u s k a r n e s å g o li- » M e n e n g a l a n t o c h r a p p k a r l v a r h a n i alla F R A N E P I D E M I S J U K H U S E T: E N AF S J U K A F D E L N I N G A R N A tet risiga ut ännu, f a l l, » s a d e h o n o c h s t ä l l d e s i g att s e p å S a r a s m e n skiftade i grönt, arbetstag, » o m h a n bara kunnat sköta sig. » och syrénknopparne svällde i solskenet.
I samma artikel användes det nu så utnötta » Ja, det v a r j u s t s o m s å!
» sade m o r Sara.
ordet » själfhäfdelse ».
Själfva ordet är j u ej så gam- M o r Sara låg framstupa i stora midtelgån- » V e c k o r i g e n o m k u n d e han arbeta o c h vara malt (om det, liksom ordet » förflacka » bidrager till gen.
I n g e n s t ä d e s t r i f d e s h o n så b r a s o m h o s n y k t e r s o m e n s p i k, o c h d å v a r h a n e n rik- svenska språkets förskönande, lämnar jag osagdt); innebörden däraf: » du skall göra b.vad dig lyster prostens, och ingen o c h endast hvad du själf vill, » är d o c k så gammal, v a r så s n ä l l m o t h e n - att den uttalades redan under A d a m s och Evas tid, ne s o m prostinnan.
till deras o c h efterkommandes fördärf.
Ja, i n t e f ö r att h o n Om ej E v a så beredvilligt lyssnat till den fre- stande rösten o c h A d a m ej varit lika enfaldig, lefde ville säga n å g o t o n d t vi n u i paradisisk ro o c h frid.
o m de andra kvinn- O. D. "
/ g 99. folken i socknen, m e n se prostfrun h o n v a r ä n d å n u m r o e t t i Sa- ras t y c k e!
H o n h a d e TVÄNNE MÖDRAR.
SKISS FÖR ett hjärta af gull, o c h IDUN AF SOFIE LINGE.
i n t e v a r h o n så r ä d d om slantarna heller Y B E R G S - S A E A h a d e en g å n g i tiden — h o n v i s s t e så v ä l, varit gift m e d en trädgårdsmästare, var h v a d en stackare kun- litet k u n n i g i trädgårdsskötsel o c h blef därför, de behöfva.
Därför n ä r v å r e n k o m, så e f t e r s ö k t af s o c k e n b o r n a, var m o r Sara aldrig att h o n ö n s k a d e att k u n n a » t r e d u b b l a » s i g.
u p p t a g e n, när prostin- Ja, s e v å r e n, d e t v a r e n g y l l e n e t i d f ö r h e n n e, n a n s ä n d e b u d efter o c h s o m m a r e n v a r bra d e n o c k s å — t a c k vare henne.
o g r ä s e t, s o m d å v ä x t e så friskt i d e n f e t a myllan — m e n när sedan de långa, ruskiga D e t gjorde prostin- h ö s t d a g a r n e k o m m o, eller n ä r v i n t e r n b ä d d a t n a n tidt o c h ofta.
Ä f - in hennes eländiga stuga i snö, då blef det v e n vintertid behöfde A. Blomberg foto allt lite k n a p p t m e d s m u l o r n a i b l a n d, t y k o n - h o n Saras hjälp ibland FRÅN EPIDEMISJUKHUSET: EN AF SJUKSALARNA.
t a n t e r v a r d e t m i n s t a h o n fick s o m v e d e r l a g eller l å t s a d e s att b e - f ö r sitt a r b e t e — n e j, e n t a p p ull här, e n t a p p höfva den, och då ull d ä r, n å g r a t a l g l j u s h o s k l o c k a r e n s, e n l a p p t i g t r e j ä l karl, m e n s å b l e f d e t f ö r s v å r t f ö r ' e n h ä n d e d e t, att » s t u g s k r ä p e t » fick stå ö d e e t t på skon hos skomakarens, o c h sådant lämpar p a r tre d a r å r a d, t y i p r o s t g å r d e n f a n n s d e t te stå e m o t.
» N alltid en vrå, där Sara k u n d e » nätta » öfver.
A t t sitta i d e t stora, vackra prostgårdskö- k e t o c h k a r d a ull h ö r d e till S a r a s s t ö r s t a j o r - diska njutningar.
Där v a r så l j u s t, så v a r m t, så b l a n k t, o c h d ä r dof- tade emellanåt både a f s t e k o c h fina ' bak- verk.
Ja, d e t h ä n d e till o c h m e d, att själf- vaste prostinnan gjor- d e s i g så g e m e n att flytta u t s i n s p i n n r o c k dit, o c h h o n pratade då m e d g a m l a Sara o m ditt o c h datt, un- d e r d e t att d e l ä t t a kardorna drogos ut till d e t finaste garn mellan hennes fing- rar.
FRÅN EPIDEMISJUKHUSET: GRUPP AF S J U K S K Ö T E R S K O R.
Men nu var det » Ena annat stackare vis, » äro vi allihop, p å ett inföll prostinnan.
» Den där eller tuf- v a n k o m inte riktigt i rad m e d de andra, m o r Sara, » tillade h o n, Mor Sara » den ska mera inåt. » rättade på tufvan, o c h så fort- satte h o n: » H a d e gossen min velat bli trädgårdsmästare i s t ä l l e t f ö r att g e s i g till s j ö s, så k u n d e h a n o c k s å h a v a r i t e n d u k t i g k a r l v i d d e t h ä r la- g e t, m e n si, a l l t s e ' n h a n b a r a s t e v a r e n n ä f v e hög, låg han j ä m t o c h gräfde i pussarne o c h lekte m e d sina barkbåtar.
O c h inte v e t jag, o m vår Herre n u har h o n o m.
» » Stackars m o r Sara! » sade prostinnan, » det är h å r d t, att n i t a p p a t s p å r e t p å h o n o m, m e n k a n s k e låter h a n höra af sig i g e n.
När skref han sist? » » G e m e j s i!
A h d ' ä allt e n s e x, s j u år s e ' n, o c h d å var h a n i H a m b u r g p å ett s j ö m a n s h e m, s o m di kallar ' t.
D å skicka han m e j en hel tia, G u d v ä l s i g n a ' n!
» » O c h s e d a n h a r n i i n t e alls h ö r t a f h o n o m?
» » N e j, inte ett k v i t t!
H a n har n o g g l ö m t b o r t g a m l a m o r s g u m m a n, o m h a n ä n n u är i l i f v e t.
» N u k ä n d e p r o s t i n n a n, att d e t l u k t a d e t o b a k s -
— FRÅN EN VRÅ.
STILLA MAMSELL RRUN.
' M 1 IN G O D A, » sade mamsell Brun, då någon ville kalla henne för fröken, » jag prefererar att kallas mam- sell, — mademoiselle, då någon är så vänlig o c h hedrar mig m e d en biljett ».
Mamsell Brun var en öfverlefva från förfluten tid.
Förr, innan järnvä- gen k o m o c h m e d den fabriker, tjänstemän, fem- klassigt läroverk o c h an- dra nutidens förmåner, hade hon umgåtts hos alla stadens borgare.
Nu var h o n för den yngsta gene- rationen endast ett kon- stigt, gammalt fruntim- mer, s o m icke följde m e d sin tid, utan gick i bahytt och rundskuren doffel- kappa, så s o m deras mor- mödrar spatserade för fyr- tio år sen.
FRAN SÖDRA TEATERNS AFSKEDSFÖRESTÄLLNING: r ö k o c h vällde sig tvärt o m.
Ja, där k o m verkligen prosten ntför g å n g e n m e d sin långa p i p a i e n a h a n d e n o c h ett ö p p e t b r e f i d e n andra.
» Nyheter, mor, » ropade han redan på långt håll o c h viftade m e d bref vet, » glada n y h e t e r!
» P r o s t i n n a n t o g brefvet, läste o c h läste.
Så g a f h o n till ett litet u t r o p a f g l ä d j e, o c h s t o r a r u n - d a t å r a r b ö r j a d e att trilla u t f ö r h e n n e s k i n d e r.
» J a g k a n i n t e l å t a bli att g r å t a, far, » s a d e h o n, » g l ä d j e n är s å ö f v e r v ä l d i g a n d e.
Tänk, m o r S a r a, v i få h e m v å r g o s s e J r å n A m e r i k a när s o m helst — kanske i morgon. » M o r Sara förklädet.
steg u p p o c h skakade m u l l e n af » Ingenörn? » frågade hon.
(FOKTS.)
T A R S F R E D R I K NILSON, en af den svenska na- turforskningens mera framstående idkare o c h föreståndaren för den agrikulturkemiska afdelningen vid Landtbruksakademiens experimentalfält, afled härstädes den 14 sistlidne maj.
Professor Nilson, s o m föddes den 27 maj 1840, var en af den ut- märkte kemisten prof. Lars Svanbergs mest begåfvade lärjungar o c h erhöll 1866 docentur i kemi.
Det var förnämli- gast åt forskningar på den oorganiska kemi- ens fält, s o m han äg- nade sin vetenskapliga verksamhet, o c h åt- skilliga af h o n o m där gjorda rön hafva ådra- git sig stor uppmärk- s a m h e t o c h i flere af- s e e n d e n befrämjat vår jordbrukshandterings L. F. NILSON.
utveckling.
» D E HUSVILLA2 Prof. Nilson har äfven gjort sig känd som flitig författare af vetenskapliga och agrikulturkemiska afhandlingar.
På sista tiden var han m e d l e m i kommittén för utarbetandet af grundstadgar för handhafvandet af d:r Alfred Nobels storartade dona- tion, åt hvilken angelägenhet han lär ha ägnat stort intresse o c h m ö d a.
TjTRANCISQUE S A R C E Y, den ryktbare franske teaterkritikern, afled i Paris den 16 dennes.
Francisque Sarcey föddes i D o u r d o n den 8 okto- ber 1828.
Efter glän- sande studier i Lycée Oharlemagne började han redan v i d mycket unga år sin af oupp- hörliga stridigheter kännetecknade bana s o m journalist o c h kri- tiker.
Mångsidig o c h oppositionslysten, med- arbetade han i ett stort antal parisiska press- organ, där han skref ö m s o m politiska, filo- sofiska o c h litterära ar- tiklar, i hvilka innehål- lets hänsynslösa skärpa skaffade h o n o m talrika fiender, s o m s t u n d o m tvungo h o n o m att för- svara sig m e d värjan FRANCISQUE S A R C E Y.
i stället för pennan.
A r 1867 inträdde han s o m teaterkritiker i L e T e m p s, i hvars spalter hans sakrika teaterkrönikor alltsedan dess stått att läsa.
Francisque Sarcey var s o m kritiker ofta konser- vativ ända till absurditet, o c h denna konservatism tog sig åtskilliga gånger uttryck i fanatiska angrepp på den inträngande främmande litteraturen.
Sär- skildt rasade han m o t Ibsens dramatiska diktning, hvilken han i stridens hetta karaktäriserade s o m » slavisk dimma, oförenlig m e d den galliska klar- heten ».
Emellertid torde ingen nutida fransk kritiker hafva utöfvat ett större instruktivt inflytande på den franska skådespelarkonsten än Sarcey, liksom heller ingen af hans kolleger kunde mäta sig m e d h o n o m i grundlig k ä n n e d o m o m teaterns historia.
Mamsell Brun b o d d e i två r u m o c h k ö k i Kyrk- gränden, m e d utsikt åt kyrkogården, o c h där hade h o n bott i trettiofem år, alltsen hennes moster, s o m uppfostrat h e n n e — sina egna föräldrar hade h o n aldrig känt — blef änka o c h familjens glansdagar v o r o slut.
Men förut, ack, mamsell Brun kunde n o g berätta o m den glada ti- den förut, då h o n var stadens skönhet o c h hennes mosters man, rådman Tobias Miller, en af dess stödjepelare.
Det förstås, mamsell Brun talade visst icke o m, att h o n varit en skönhet, n e j, nej, h o n hade i sin u n g d o m lärt sig att » eget skryt luktar illa », m e n h o n antydde det m e d m e n a n d e leenden o c h blink- ningar.
Särskildt var det ett oförgätligt tillfälle, därvid mamsell Brun gärna dröjde, o c h det hörde till be- rättelsen, att h o n då tog fram ett par små balskor af hvit atlas o c h visade på ett hål i det gulnade sidentyget.
» Min goda, » sade h o n, det var h e n n e s tilltalsord, utan tvifvel ärfdt af fru Tobias Miller tillika m e d allt annat, som mamsell Brun ägde, » den här skon har j a g dansat itu på en kväll — ja, ja, — » mam- sell Brun suckade — » det var då d e t!
Det var på en bal på gästgifvaregården, o c h salig onkel Tobias stod i spetsen därför.
Jag ville, att min goda skulle ha sett löjtnant Gyllenbåt — stor o c h stark o c h smal o m midjan.
Det var en charme att dansa m e d h o n o m, o c h i galoppaden, s o m han dansade m e d mig — tredje dansen på kvällen; min kära moster såg b ö s ut i ögonen, m e n u n g d o m e n tar ut sin rätt — k o m m e n d e r a d e han musikanterna: » för tusan, spela i dubbel takt! » sade han, o c h vi flögo, vi flögo, så att min atlassko gick itu.
När jag k o m h e m, fick jag bannor af moster Gundia.
Det var föga passande att flaxa så där s o m en tossa, sade h o n.
Och jag grät — m e n skorna g ö m d e jag. » I detta låg i o c h för sig ingenting märkvärdigt, ty mamsell Brun g ö m d e allting; h o n hade passion för att gömma.
I hela sitt lif hade h o n visst icke kastat bort annat än afbrända svafvelstickor, o c h de d u g d e j u att elda m e d.
H o n samlade allt o c h lade allt i askar.
I sitt kök, s o m h o n endast nytt- j a d e till förvaringsrum, hade h o n askar o c h lådor uppstaplade från golf till tak, stora o c h små, af alla fasoner o c h alla storlekar o c h alla fullstoppade m e d saker, hvaraf många icke ens hade något värde för henne själf, då minnena, m e d hvilka de v o r o associerade, hade bleknat.
Till en del var det girig- bukens lust att samla, s o m besjälade henne, till en del också forna tiders försiktiga sparsamhet, s o m gjorde verbet » taga vara på » till ett heligt, förplik- tande ord.
» Den intet spar, han intet har, » sade mamsell Brun, hvars vishet var ordspråkens korta samman- trängda behållning af långa tiders erfarenhet, o c h därvid snöt h o n sig i en af Tobias Millers näsdu- kar.
Dels hade mamsell Brun kronisk snufva, eme- dan h o n på sin vedtrafve alltför strängt tillämpade ofvannämnda ordstäf, dels var det hennes lilla egen- het att snyta sig o c h svänga m e d Tobias Millers näsduk, som var af hvitt, hemväfdt lärft, goda fem
— kvarter i fyrkant o c h m e d bokstäfverna T.
m e d mikroskopiska korsstygnsbokstäfver broderade i ena hörnet, då h o n sade någonting effektivt.
Mamsell Brun hade ett helt förråd af skatter, som h o n visade ibland o m söndagseftermiddagarna, då hon var vid h u m ö r.
E n liten dockbyrå, full af rariteter i miniatyr; de finaste arbeten i silfver, bern- sten o c h ben, spunnet glas i valknutar o c h tofsar, de tolf apostlarna utskurna på en körsbärskärna; de nättaste små korgar af pärlor, s o m h o n själf trädt, o c h till sist en underbar ring, s o m Tobias Miller ärft efter sin farmor.
Under plattan af berg- kristall, s o m utgjorde ringens framsida, såg man ett litet linjehögt människopar.
H a n spelade fiol, h o n klaver, golfvet, där de stodo, var belagdt med tegel, o c h hvar oändligt liten sten syntes tydligt; en katt- unge lapade ur en skål.
Inuti ringen hade funnits en liten, för liten speldosa, m e n dess bräckliga verk var nu sönder.
— sina dyrbara, uppstaplade askar.
Själf orkade h o n icke m v c k e t o c h var ej heller driftig af naturen, och till sist unnade h o n sig ingen trefnad.
När det blef kväll, o c h det blef det tidigt för henne, tog h o n af sig klädningen, svepte sig i onkel Tobias sjubbskinnspäls o c h kröp u p p i sin soffa m e d en k u d d e under hufvudet.
» Det går förträffligt, m i n goda, » sade hon, då någon gjorde h e n n e en föreställning o m det orätta i att fara så illa m e d sin k r o p p, » och jag vill er- inra er o m ett litet rim, som moster Gundia plä- gade anföra: När hvar o c h en sin syssla sköter, så går allt väl, ehvad oss möter. » Mamsell Brun tyckte alls icke o m råd.
I många år sof mamsell Brun hvar natt i onkel Tobias ' sjubbskinnspäls, o c h till sist s o m n a d e h o n in för alltid däri.
E n eftermiddag, då en af hen- nes få väninnor sökte henne, den enda, s o m m e d lock o c h p o c k fått lof att o m h ä n d e r h a en nyckel till förstugudörren, låg h o n kall o c h d ö d på sin soffa.
Det var kallt i rummet, tomt i spiskammaren, kulet o c h ödsligt i den ensammas dystra bostad.
M e n där var också u p p r y m d t o c h ordnadt till dödens emottagande på det sätt, att alla personliga min- nen, bref o c h dylikt, v o r o undanröjda o c h pennin- gar till begrafningen aflagda i en virkad silkespung.
Ensam lefde hon, ensam d o g hon, o c h en undran tvingade sig ovillkorligen fram, hvarför h o n lefvat, hvarför hennes o c h så många andras lif rinna bort i sanden, efter utseendet till ingen nytta.
blott på hufvudet o c h sade: » tyst, m i n mun, så får du socker, » m e d ett leende, som lät oss ana kolos- sala möjligheter af dygdsirad förälskelse.
» Jag nekar inte, att inte A m o r s pilar också ha träffat mitt hjärta, men på mariage tänkte jag aldrig, det kan jag ärligt bedyra.
Salig onkel Tobias far- far, s o m gjorde ringen o c h skref så aimabla ord, var en lättsinnig kavaljer; onkel Tobias själf var så bister o c h barsk, att hans umgänge inte frestade till att taga sig en herre, o c h alla andra karlar, s o m jag sett eller hört talas o m, ha varit i proportion efter dessa.
O c h se ' n, då moster Gundia o c h j a g flyttade hit, var jag redan, s o m man säger, på öf- verblifna kartan, » — • mamsell Bruns vissnade kind rodnade vid detta erkännande — » och det k o m intet sådant i fråga.
Det är bra, s o m det är.