Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag brukar noga följa med fordring- arna i svenska elementarskolorna, så att jag vet alldeles, hvilken klass Ducky och Carl nu skulle kunna söka in till. » Jag tänkte på den ansträngande Petersburg- saisongen m e d sina ändlösa visiter, sina mid- dagar och supéer och teateraftnar och baler.
Och jag tänkte på den svenska, firade, infly- telserika ambassadrisen, som om natten kan- hända dansade på kejsarens bal för att föl- jande morgon kl. 10 sitta i skolrummet och besvara sin lilla vetgiriga gosses undrande
— frågor om den heliga skapelsehistorien eller pränta in hos sin dotter franska grammatikens alla undantag.
Hon tycktes gissa till mina tankar, ty hon såg på mig m e d två stora, allvarliga ögon och sade stilla.
» Skulle jag kanske gifva bort min härligaste rättighet — att lära mina barn? » Och hon tillade lifligt: » A h, jag är så afund- sjuk o m alla deras tankar.
De få aldrig för- lora vanan att fråga mig o m allt, jag är rik- tigt girig om deras frågor.
Det är mina stör- sta dyrbarheter. » Men när jag långsamt vandrade tillbaka genom de präktiga gemaken och nedför den ståtliga entrétrappan, då såg jag i tankarna alltjämt framför mig ett litet enkelt sofrum med en läsordning på väggen.
EN E L D S O M EJ SLOCKNAR.
D ET V A R ett verkligt litet chateau, nobelt till stilen samt hvitt, nu bländande hvitt i den soliga dagern.
Nedanför detsamma ut- bredde sig trädgården, hvars buskager stodo i hvit och ljusröd blom, och där gräsmattorna voro utsirade med junimånadens unga yppighet.
Men utför slottets trappa kom någon lång- samt nedstigande, någon, som hade fåradt an- lete och sammanpressade läppar, samt gick med trötta steg och skygg hållning.
Hon hörde ej hit, där allt log och var rikt, ty hon bar på tankar, hvilka skymde bort färgerna, de blå, de som gingo i guld och i rödaste rödt, och hon såg ej det, som växlar för andras ögon.
Själf liknade hon en skugga, där hon följde gången fram till träden.
Hon stannade där, och tanken stannade också.
Om en stund kom åter någon tit genom den stora glasdörren, men hon var ung o c h hade lätt gång; den hejdade hon för att andas — det var morgon i luften än — eller för att se — hon hade sirålande ögon.
När hon kom fram till den gamla, gaf hon henne en blomma.
» Tack Gabrielle, » sade denna, men inte märkte hon, att blomman var vacker och hade doft; hon satt och sökte befria sig från tan- ken, hon ville ej låta den unga se, hur svår den var att förfölja henne.
Alla göra så där m e d det svåraste.
Ett par dagar förut hade denna Gabrielles man sagt: » D u minnes j u min kusin, öfverst- innan Falk?
V i böra be henne hit, så att hon får litet glädje; hvar och en måste känna glädje i din närhet, och hon behöfver det mer än de flesta.
Hon är mycket olycklig, hennes dotter är ej, som hon bör vara mot sin mor, och hon har lämnat dottern och magen nu, det blef nog för svårt där; j a g tror det väl, ty jag känner fru Gertrud. » Då hans hustru bedt att få veta mer om detta sorgliga förhållande, hade han sagt, att han ej kände mer o m saken.
Och nu satt Gabrielle där m e d det plågsamma medvetan- det, att, då hon mest borde det, kunde hon ej sprida någon glädje alls.
Hon fann intet att tala om, och hennes glädtighet var som bortskrämd.
Plötsligt lyste hennes ansikte upp.
Man kom ledande ett litet vackert rosigt barn; det var hennes.
Nu hade hon fått hjälp, ty hvad tanke, hvad gåtfull, rufvande sorg fanns, som ej måste vika för ett sådant jollrande, sme- kande kvitter?
H o n förde barnet till den gamla.
Denna ryckte till, hon hade ej kunnat göra det med mer fasa, om det varit en orm i stället för den lilla mjuka varelse, som nu kom invid henne.
H o n behärskade sig till- räckligt för att ej stöta barnet ifrån sig, men hon tog ej i det.
6 — IDUN 1899.
Gabrielle drog tyst den lilla till sig, läm- nade henne åt tjänarinnan samt vinkade åt denna att aflägsna sig, och det gjorde flickan, men hvad hon ej kunde göra, det var att helt dölja sina känslor, hvilka blifvit mycket sårade å lillans vägnar.
T det hon långsamt begaf sig bort, sände hon öfver axeln föraktfulla blickar på den gamla damen; de gingo dock denna totalt förbi, där hon satt m e d ögonen sänkta möt marken.
Matmodern gaf ej heller akt på dem.
Om en stund såg öfverstinnan upp.
sade hon, » du undrar på m i g?
» » Barn, » Visst undrade Gabrielle, men hon svarade blott: » Å h, tant. » Konventionell vana hin- drade henne att svara annorlunda, dessutom började hon leda den andras uppförande hän till hennes sorg.
Hade detta månne med den att skaffa?
» Jo, nog undrar du, ingen har förr gjort så med ditt barn, » fortfor den äldre.
» Nej, » medgaf Gabrielle.
» Men, jag kunde ej annat, du måste för- låta mig. » Gabrielle tänkte åter på mannens uppma- ning till henne.
» Tant har en sorg, » sade hon.
» Tant får ej bli ond på mig, » bad hon mildt, » men.
men jag har hört af Eudolf, att tant har sorg för sin dotters skull. » Nu var hon nog bra djärf; hon blef förskräckt, då orden voro utsagda, men det kunde ej ändras nu.
» Gud gifve det blott vore, hvad ni mena med sorg, » sade den gamla.
» Men du förstår det ej, du är mor. » » Kanske jag förstår det just därför, » in- vände Gabrielle varmt.
» A c k, vet du väl därför, hur det är, då kärleken upphör? » » Kärleken till ett barn? » » Ja, till ett barn. » » Den upphör ej, » svarade med tillförsikt den unga modern.
» Min är slut, » sade den andra.
Gabrielle visste åter intet att säga.
» Hon var mitt allt, det är slut, allt annat är också slut, » fortsatte den gamla.
» Du är då mycket ond, du kan inte för- låta, » frågade Gabrielle.
» A c k, du fattar e j.
Jag är inte ond, det är inte fråga o m att förlåta; jag är kall, det är tusenfaldt värre detta.
Jag är icke längre mor, jag känner intet mer för min dotter, hon är mig likgiltig — likgiltig som hvilken annan eom helst.
Mitt hjärta förblödde under alla styngen, det känner intet mer, det är dödt.
Jag försöker väcka det, jag talar till det och säger: ' hon är j u mitt barn, ' men det vaknar e j.
Så säger j a g: ' jag älskade henne e j, som andra mödrar älska, ' men det är ej sant.
Jag älskade henne utan mått.
Jag kan aldrig mer hålla ett litet barn i mina armar, förstår d u?
» » Ja, » sade Gabrielle med skräck.
» Jag går här på jorden som ett oting, utan- för mänskligheten, utan ett samband med andra mödrar och med dem, som älska; jag hör ej längre dit. » » Hvad du måtte lida, » sade Gabrielle, och hennes ögon fylldes af tårar.
» Jag är död, » svarade den andra.
» Allt är lika för mina ögon; lifvet växlar väl nu som förr, men jag ser det ej längre. » » Visst växlar det, » sade Gabrielle, » visst växlar det, och det skall växla för dig också.
Ditt hjärta skall vakna igen en gång. » » Tror du på under, » * frågade den gamla utmanande.
» Det vore intet under, » sade Gabrielle enkelt med sin orubbliga tro på den kärlek, hon redan känt kunna öfverlefva allt.
Men den olyckliga moderns vantro var också fruktansvärdt stark.
» Så där känna ni det alla, alla, blott inte jag, » for hon kla- gande ut.
Den långa tystnaden bröts därigenom, att en tjänare k o m för att lämna ett telegram. '
» F r u öfverstinnan Falk. » Gabrielle hörde ett utrop: » Gertrud! » H o n förstod genast allt.
Den gamla hade rest sig upp.
» Låt mig fort komma till mitt barn, » sade hon.
De båda kvinnorna skyndade bort, upp mot slottet.
Den äldre kommer först åter ut på trappan.
Hon varsnar färgerna nu, och hur solen lyser på d e m: » Inte skall ditt barn d ö, » säga de henne; hon ser hoppfull bort öfver allt det soliga, som talar så till henne.
Hastigt går hon utför trappan, hennes hållning har rest sig, liksom redo att bära det, som komma skall.
Det förra bar den e j.
Ögonen glänsa, då det säges: » ditt barn skall lefva. » Blicken stelnar i ångest, då hon tänker: » barnet dör. » Dragen skifta.
Där står flickan med husets lilla dotter på armen.
» D u lilla, du kära, » säger den gamla kvinnan och trycker barnet intill sig.
» H v a d har händt, » frågar sig tjänarinnan, » nyss stötte hon lillan ifrån sig, nu tar hon henne så där, något måste ha händt. » Husets unga fru kommer också strax ut genom de stora glasdörrarna, och hon och gästen åka bort tillsammans.
På den korta vägen till stationen växlas ej många ord, den ena moderns ångest växer med hvar sekund som går.
Skal] hon hinna, månn tro?
Då de skiljas, säger hon slutligen: » D u hade rätt, Gabrielle, kärleken till ett barn dör ej. » Denna dags afton, då Gabrielle och hennes man sitta tillsammans i trädgården, tala de om henne, som rest, och o m hennes dotter.
De få då veta, att denna är död.
» Hennes mor är dock lyckligare nu, » säger Gabrielle, » hon tviflar icke längre på sin kär- lek, det var svårare det. » » Ni mödrar, hur ni kunna älska! » säger den unge mannen med vördnad som inför något heligt.
DAGMAR B — M.
I DET GAMLA BAMBERG.
EN RESE- BILD FÖR IDUN AF ANNIE QUI- DING.
P Å TURISTERNAS S T O R A F A R L E D E R är allt så bekvämt ordnadt.
Genomgå- ende tåg föra de skådelystna främlingarne från den ena af Europas erkända sevärdheter till den andra; det är bara att inrätta sig så an- genämt som möjligt i sitt kupéhörn på natt- tåget, somna — om man är nog resvan till det — och vakna vid framkomsten i lagom tid att frukostera på ett af dessa hotell, hvil- kas kosmopolitiska komfort är sig alldeles lik — inbillar jag mig — från Nordkap till Alexan- dria.
Men afviker man från dessa utstakade vägar, har man en idé, som icke massan af turister har, då flyttas man genast, hvad be- kvämlighet beträffar, omkring tjugu år till- baka i tiden.
Det var en fotografi, som lockade mig från allfarvägen — en fotografi, som jag förälskat mig i, och som väckte min längtan att med egna ögon skåda dess original.
Den föreställde en romansk dom af sköna proportioner och med fyra smärta torn.
Jag hade haft tillfälle att se och älska ett par af den gotiska arki-
— 4 — sig utanför den gamla stadens råmärken, i i Vägen till denna från bangården var synner- ligen litet anslående; den långa gatan tarflig och tråkigt småstads- aktig, broarne öfver den grå, grumliga Eegnitz af den mest prosaiska nya järnkonstruktion.
Vi körde genom en gammal stadsport, men det blef icke bättre; snarare började staden i det allt tätare fallan- de regnet antaga ett mer och mer skräpigt och osnyggt utseende, som, då det icke upp- vägdes af någonting pittoreskt, var en ej alldeles angenäm kon- trast mot Berlins ski- nande renlighet och ordning.
V i kommo till hotellet, ett äkta små- stadshotell m e d djupt inprägladt medvetande om att vara stadens bästa, mörkt och föga hemtrefligt, men ut- styrdt m e d anspråks- full, fast något passe- rad lyx.
Man bjöd oss på ett rum, stort som en mindre balsal, m e d fyra fönster och tre trymåer, men lät be- veka sig att skaffa oss ett något anspråkslö- M:ME REUTERSKJÖLDS ARBETSRUM.
sare och mera kom- fortabelt, samt underrättade oss, att table tekturens främsta mästerverk, men den ro- d ' höte serverades tre kvart på ett.
manska konsten kände jag nästan endast ge- nom böcker och afbildningar, och fotografien Detta var ett streck i räkningen.
Vi hade, så väl som konsthistorien sade mig, att jag m e d undantag af en kopp kaffe och en torr i domen i Bamberg skulle finna ett värdigt kringla i Hof, icke ätit någonting sedan teet motstycke i romansk stil till katedralerna i kvällen förut i Berlin, och hade gladt oss syn- Paris och S:t Denis.
Till Bamberg?
— Tågombyte klockan fyra i Hof.
1 nerligen åt frukosten i Bamberg.
Men som klockan redan var half tolf, och ingen af oss tycker om att onödigtvis förvåna våra med- människor, hade vi inte lust att beställa en bastant frukost för att så godt som omedel- bart gå därifrån till middagsbordet.
V i be- väpnade oss med regnkappor, paraplyer och galoscher och gingo ut i det strömmande regnet för att söka upp en bagarbod — men Bam- berg var ingen välförsedd stad.
V i kommo hem med några torra skorpor, och sökte i stället tröst och glömska i sömnens armar.
När jag vaknade, hade jag en underlig känsla af att ha lämnat detta jordiska — det var förmodligen af hunger.
Jag påminde mig, att jag en gång i en föregående tillvaro reste till en stad, som hette Bamberg.
Då jag såg mig om, fann jag visserligen, att jag var där ännu, men hela min omgifning behöll ett tycke ^af någonting overkligt och drömlikt, ännu då jvi kommo ned till table d ' hote ' n.
I Matsalen var mörk och dyster, fönstren helt nära den våta gatan; vid det långa bordet sutto omkring tjugu handelsresande och rökte.
Medelklassens herrar bruka i Tyskland röka vid bordet — jag tror mellan hvarje rätt.
Här serverades nio rätter, alla simmande i flott eller smör.
Min reskamrat skrattade, men jag var alls inte vid godt lynne.
» Bamberg är en otrefllig stad, » sade j a g; » hvad hade vi här att göra?
Alla människor äro ändå klokast — tillsammantagna.
Natur- ligtvis resa turisterna till allt, som är värdt att se, och så snart man lämnar turistvägarne, råkar allting i olag.
Låt oss resa till Niirn- berg i morgon med första tåget! » Emellertid, hade vi kommit hit för domens skull, var det väl bäst att gå ut och se på domen, och efter det inte ville låta bli att regna, måste vi väl gå i regnet.
Och så gingo vi, och så kommo vi öfver floden.
Det är ofta i gamla städer något egendomligt vid att gå öfver floden.
Vi komma till en annan tidsålder, andra lifsområden och idékretsar.
I Paris, t. ex. leda broarne från republikens Paris till kungadömets och aristo- kratiens, från otrons Paris till trons.
Här gick vägen öfver en medeltida hvalf- Alltså, medan våra reskamrater sofvo lugnt i den ljufva vissheten att ej komma fram förrän i ljusa morgonen, sutto vi och spejade ut i mörka natten, där landskapets konturer dunkelt började framskymta, och när snäll- tåget lämnade Hof, stodo vi kvar på plattfor- men, frysande smått i den gråkalla grynings- luften och tämligen utmattade efter nattresan och den ganska ansträngande gårdagen i Ber- lin.
Efter en timmes väntan i den halfruskiga stora väntsalen fördes vi vidare på ett af dessa fredliga bayerska tåg, som utgöra ett ständigt föremål för ' de tyska skämttidningarnas sar- kasm; det gick stillsamt sin väg framåt, stan- nade vid otaliga stationer och gaf sig god ro.
Timme gick efter timme; vi somnade gång på gång och vaknade igen; det hade blifvit dag, men kylan i luften höll i; molnen sam- lade sig allt gråare och tyngre, och när vi ändtligen kommo fram till Bamberg, började regndropparne falla.
De presentera sig i allmänhet mycket oin- tressant från järnvägen, dessa gamla städer.
Bangårdarne ligga i det moderna lifvets cen- trum, som af naturliga skäl aldrig samman- faller med det förflutnas; de omgifvas af f a - briker, nya, snygga handelsgator och n y b y g g d a hotell.
Bamberg har också börjat lefva upp igen; en hel fabriksstad, med långa röda tegel- byggnader och skogar af skorstenar ha rest STORA SALONGEN I SVENSK NORSKA MINISTERHOTELLET I PETERSBURG.
IDUN l«v; 9. ängeln » röjer, som många af den tidens konst- verk, den himmelssträfvande viljans tragiska kamp med teknikens ofullkomlighet — och dock har detta leende, groteskt som det i början synes, något, som man icke glömmer.
Konrad den tredjes ryttarstaty, uppburen af en konsol högt uppe på en af korets pelare, utmärker sig för ädla linier och karaktäriserar väl me- deltidens riddarideal.
Nere i kryptans skymning, dit man ej får komma, endast blicka in genom små galler- försedda fönster, finnas också statyer; de skym- ta som skuggor i de mörka vråarne.
En bild af aposteln Petrus (tror jag) står midt i dags- strimman från ett af fönstren, alldeles ensam.
Han ser märkvärdigt lefvande ut; en liten hvit spökgestalt, som tyst trefvar sig fram öfver det ojämna golfvet, ur skuggan och in i skuggan.
MATSALEN I SVENSK-NORSKA MINISTERHOTELLET I PETERSBURG.
bro m e d höga bröstvärn, från hvilken vi hade utsikt öfver den vänstra flodarmens nyckfulla lopp och raderna af förfallna trähus, hvilkas balkonger hängde ut öfver det smutsiga vatt- net.
Vidare förde ett mörkt hvalf under råd- hustornet — rådhusets murar tyckas stiga rakt upp ur floden — till en liten gata, som slingrade sig uppåt, uppåt, mellan allt ålder- domligare hus — hus m e d spetsgaflar, gamla madonnabilder, underliga skyltar — till dess plötsligt domens östra tornpar, med den mäk- tiga absiden mellan sig, steg majestätiskt fram- för oss öfver den höga terrassens trappor och skulpterade balustrad.
aningens och den inre åskådningens medium — hur nära den var, hur lefvande, hur för själ och sinne öfvermäktig!
Vi hafva ofta, vid tal om spiritiska uppenbarelser och dylikt hört den fullt befogade anmärkningen fram- ställas, att sådana visioner röja sitt jordiska ursprung genom att aldrig tillföra vår tanke- värld något nytt element.
Men inför medel- tidskonsten sänker denna invändning ofrivilligt rösten; i dessa anletens uttryck finnes något De beundransvärdt vackra portarne, en på hvardera sidan o m absiden, voro obevekligt stängda; vi måste gå omkring till kyrkans m e d kapitelbyggnaderna sammanhängande sö- dra sida, leta oss fram genom porthvalf och gårdar och små nyckfulla trädgårdsterrasser, öde som i ett förtrolladt slott, innan vi funno kyrkvaktarens lilla idylliska boning, klängande sig upp till domens höga grågula mur som ett fågelbo — och porten ändtligen uppläts och vi stodo vid vår resas mål.
Efter att hafva sett det till tvärskeppet gränsande kapellet med de forna domherrarnes grafvar och kyrkoskatten med en del reliker och ålderdomliga dyrbarheter, lämnade vi kyr- kan, men det hade skett ett under därinne.
Minnet af våra små strapatser och missöden var som bortblåst; regnet var icke mera det trista grå från i förmiddags, utan ett ljufligt vårregn, som föll mildt och tätt i den ljumma luften, mättade den ljusa grönskan, som sträckte sig öfver de låga stenmurarne och frodades på de små trädgårdsterrasserna; och Bamberg själf hade blifvit en förtrollad stad.
V i hängåfvo oss åt förtrollningen och ströf- vade planlöst vidare och vidare; ingen syntes till på de regnvåta gatorna: vi hade det allt- sammans för oss själfva.
(Forts.) VÅRA Mäktiga, lugna linier och en angenäm half- dager, ytterligare dämpad af regnluften ute — det var första intrycket.
Imponerande verka de båda väldiga, högt öfver kyrkans plan liggande koren, till hvilka breda trappor leda upp; under det östra, det äldsta och för- nämsta, ligger den för denna konstperiod ka- raktäristiska kryptan.
Inga andra besökande funnos än vi, och i småstäder har man icke brådtom.
V i fingo gå omkring i lugn och ro, fördjupa oss i kyr- kans enskildheter och beundra dess skatter af skulptur; den sköna sarkofagen öfver kyrkans så väl som biskopsdömets stiftare, kejsar Hen- rik den andre, och hans fromma gemål Kuni- gunda, samt östra korets statyer, sublima, vi- brerande af mystik, som endast medeltidskonst af högsta rang kan vara det.
Ater och åter griper oss i museerna och i dessa gamla kyr- kor en förnimmelse af, hur litet denna värld, dess lagar och lifsvillkor, betydde för den me- deltida åskådningen; denna andra värld, som blott kan göra sin tillvaro kännbar genom Det är en värld för sig, en sådan gammal katolsk kyrka.
En protestantisk kyrka är en lokal att predika i; när det är gjordt, stänges den och står stum och död som ett skolhus i sommarferierna.
Men en katolsk kyrka är aldrig död.
Hvar dag öppnar den sin famn; den trötte kan finna hvila där, den betryckte kan komma och .bedja där, den af dagsom- sorgerna jäktade får vara ensam en stund med sina tankar.
Och äfven när den stänges, och nattens dunkel lägrar sig under hvalfven, lefver den.
Därinne är j u detta vimmel af bilder bofast, hvilka för den naiva tron sedan invigningsstnnden stå i mystisk rapport med de heliga i himlen; där dofta blommorna och brinna vaxljusen, som andakten bringat d e m; där flämta de eviga lamporna som röda gnistor.
KONUNGENS JUBILEUMSPOKAL.
— eller en reflex af något — som icke hör och aldrig har hört till den verklighet, vi känna.
Sibyllan är kanhända i konstnärligt hänse- ende den förnämsta af statyerna i Bambergs d ö m; den underliga, skumma blicken, hälft hotande, hälft sorgsen, tyckes skåda ut öfver världars ännu okända öden.
» Den skrattande ILLUSTRATIONER.
» QTOCKHOLMSVECKAN » ^ är nu inne, det vill med andra ord säga Kgl.
Sven- ska Segelsällskapets m. fl.
stora täflingsvecka.
Täflingarna började, som bekant, söndagen den 30 juli och fortfara till och med söndagen den 6 au- gusti.
Kappseglingarna, som pågå dels till hafs utanför Sandhamn, dels å Kan- holmsfjärden, äro gifvetvis föremål för det största in- tresse äfven af utomståen- de för seglingssporten in- tresserade.
I afvaktan på täflings- resultaten är Idun i till- fälle - att i detta nummer meddela sin läsekrets af- bildningar af de båda för- nämsta prisen, som utgö- ras af h. m. konungens ju- bileumspokal och kommen- dör Nicolas Sinebrychoffs Challenge-pokal, om hvilka de stora täflingsstriderna skola stå.
S I N E B R Y C H O F F P u K A L E N \
— UNDER VÄNTAN.
AF FORTS.
SKISS F Ö R IDUN SYLVA.
OCH SLUT F R Å N FÖREG.
D ET H A D E gått om några veckor af Signes ledighet, hon låg nu till sängs efter en svår operation på ögonen.
Den hade blifvit svårare, än läkaren trott, men han hoppades kunna göra henne fullkomligt frisk, så vida ej någon sjukdom tillstötte.
Läkaren hade dock de sista dagarne sett bekymrad ut, ty den unga kvinnans krafter voro mycket med- tagna.
I sitt rum låg Signe på sin bädd.
Det bleka ansiktet hade ett så lidande utseende, att man rördes till tårar vid åsynen däraf.
Man smög tyst omkring i huset, och den oro- liga modern syntes ofta vid hennes bädd.
Det var en härlig vårdag, solen strålade in i det lilla sjukrummet, och på bordet stodo friska rosor.
D e voro från Henrik, och själf skulle han snart komma, hade modern sagt henne.
Huru hade ej det lidande, bleka ansiktet strå- lat vid dessa ord!
Han skulle komma, hon skulle då få återse honom ännu en gång.
Hon strök smeksamt öfver rosorna.
» Hvil- ket slöseri af Henrik!
Så dyra blommor!
Han, som är så förståndig. » Hon såg frågande på modern, men denna vände sig bort för att dölja sina tårar, men svarade glädtigt: » A h, han vill j u glädja sin sjuka flicka, förstår du, och tänk, så han skall längta efter dig!
D u måste nu hvila en stund, så du är riktigt kry, tills han kommer, bar- net mitt, » sade hon och lade till rätta kud- darna.
» Ja, mor, men bara han hinner hit, » sade hon och såg stelt framför sig.
Modern spratt till och hennes hjärta sam- manpressades som af en svår tyngd.
» Sof nu, barnet mitt! » sade hon.
Signe smålog, och strök hennes händer.
» Ja, mor, det blir skönt att sofva, att få hvila, när det blir färdigt, vårt bo.
V i ha j u väntat så länge, » fortsatte hon i klagande ton.
Senare på aftonen måste läkaren tillkallas.
Den unga kvinnan låg i stark feber, hon kände knappt igen någon.
I flere dagar låg hon utan sans, och krafterna sjönko betydligt.
Han hade kommit skyndsamt efter det tele- gram han fått och låg nu på knä vid hennes säng, en högrest, manlig gestalt med ett öppet, allvarligt utseende.
På honom hade ej kampen för tillvaron tryckt någon smärtans eller lidandets prägel.
Ung, stark och kraftig, såg han ut, som han ej vetat hvad sjukdom och svaghet voro.
Och på bädden där låg hon, för hvilken han arbetat och sträfvat, bru- ten, tillintetgjord.
Utarbetad hade läkaren sagt.
Och var det ej hans fel?
Var det ej för att fortare nå deras föresätta mål, som hon sträf- vat, hans bleka brud.
Nu skulle döden komma och föra henne till sitt b o, och allt skulle vara slut.
» Åh, denna olyckliga väntan, hvarför kunde han ej nöjt sig m e d mindre, byggt sitt bo så litet som möjligt och arbetat dubbelt se ' n, blott de fått äga hvarandra och njutit en full- komlig lycka.
Hvad hade det nu varit?
Blott 6 — en en hägring, ett hopp, som nu var förbytt till veklagan.
Han dolde sitt ansikte i sina händer, och den starke mannen skakades af undertryckta snyftningar.
Hon låg tyst med slutna ögon, hon hade ej ännu sett honom.
Han tog varsamt hennes fina, hvita hand i sina och kysste den.
Men hon drog undan den och började tala i feber- yrsel: » A h, vänta bara litet till! » Men det var en så klagande ton, att han kände sig, som man slagit honom.
Han lu- tade sig öfver henne och tryckte en kyss på de bleka läpparna.
Ah, de voro j u lika strålande, som då han första gången blickade in i dem.
Det var liksom ett förklaradt sken öfver hela hennes ansikte.
» Min Henrik, » sade hon m e d ett lyckligt leende.
» Nu behöfva vi väl ej vänta längre. » Han kunde ej svara, han blott strök hen- nes händer.