Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rättegångs-ordningen föreskrifter nemligen alla de former och vilkor, som parter böra iakttaga vid utförande af mål och tvister; och till vilkoren för rätt att i högre instans söka ändring i den lägres beslut i brottmål, deri den, som vill söka ändring, blifvit Lag-Utskottets Betänkande, M 54. 3 fälld till böter, hörer, enligt hvad nämndt är, skyldighet att nedsätta böterna eller derför ställa borgen eller oin sin oförmäga förete bevis.
Visserligen förekommer icke föreskriften om detta vilkor i rättegängs-balken, den der innefattar vår allmänna rättegångs-ordning; men den finnes likväl i en författning, med hvilken man haft till ändamål att komplettera allmänna lagens stadganden i åtskilliga delar, och den måste följaktligen likaväl anses inbegripen under rättegångs-ordningen, som den i rällegångs-balken intagna föreskriften om skyldighet för den, sorn under Hofrätt vädjar, att ställa borgen för kostnad och skada.
Skulle emedlertid, då ett brottmål fullföljes i sammanhang med ett tvistemål, »för båda gälla den rättegångsordning, som för tvistemål är stadgad», kunde man till äfventyrs, enligt hvad ofvan är antydt, anse den ändringssökande, om han blifvit i brottmålet fälld till böter, hvarken behöfva nedsätta böter eller ersättningar, eller stalla borgen eller styrka sin fattigdom; utan vore hans rätt till talan i brottmålet bevarad genom den borgen för kostnad och skada, som i tvistemålet erfordrades; och det är i följd häraf, som
Utskottet anser sig ej kunna tillstyrka ett oförändradt antagande af det nådiga förslaget; hvadan Utskottet vördsamt hemställer, att Kongl, Maj:ts ifrågastallde nådiga proposition icke må af Rikets Ständer bifallas; men då, enligt hvad Utskottet ofvan yttrat, en lag i den syftning, som den föreslagna, är af behofvet påkallad, föreslår Utskottet, att Rikets Ständer måtte besluta en författning af följande innehåll:
Fullföljes i högre rätt tvistemål, deri ett mindre brott kommit, som af tvistemålet sitt ursprung fått och dermed nära gemenskap häfver; då må brottmålet följa tvistemålet åt och för båda gälla den rättegångs-ordning, som för tvistemål är stadgad; dock att, derest den ändringssökande blifvit i brottmålet till böter eller serskild ersättning dömd, honom skall åligga att fullgöra hvad om nedsättning deraf, ställande af borgen derför eller företeende af fattigdomsbevis finnes föreskrifvet.
Fullföljes endast brottmålet, eller är brottet sådant, att derför med penningar ej botås må; gånge med rättegången efter thy för brottmål i allmänhet är sagdt.
Stockholm den 4 Juli 1851. 4 Lag-Utskottets Betänkande, M 53.
Ank. till Exp.-Utsk. d. il Juli 185*, kl. i e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förklaring af lagens stadgande angående råtta orten får lysning till dk Förr än vigsel sker, skall, enligt 18 § i Kyrkolagens 15 kap. och 2 § i Giftermåls-balkens 7 kap., tre Söndagar lysås af predikstolen i den församling, der bruden tages.
Denna ortbestämning har emedlertid blifvit olika uppfattad.
Den antyder väl på den församling, inom hvilken qvinnan har sin bostad, eller, på sätt sägs i Kongl. Förordningen den 21 November 1794, »der bruden sitt rätta hemvist har och boende är»; men i tillämpningen hafva dock meningarne varit delade om hvilken församling skall anses för brudens rätta hemvist.
Å ena sidan har man nemligen i sådant afseende antagit mantalsskrifningsorten, men, å den andra, har man åter trott den församling, der qvinnan i behörig ordning blifvit i husförhörslängd antecknad, vara rätta stället för lysning.
Genom dessa bland presterskapet rådande olika åsigter i ämnet har ock varit den följd, att oredor ej kunnat undvikas; och det är på grund deraf, samt då en säker ledning uti ifrågaställde hänseende vore synnerligen nödig, enär lagen hotar den prest, hvilken lyser på orätt ställe, med embetets förlast, som Herr Prosten Melander, uti ett till Högv.
Preste-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet öfverlemnadt memorial, fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på ämnet.
Efter Herr Prostens åsigt borde dock lysning ske i den församling, der bruden blifvit antecknad i husförhörslängd eller, såsom det vanligen heter, blifvit kyrkoskrifven; och han har alltså hemställt om icke en förklaring i sådan syftning må utfärdas.
Om behofvet af en förklaring utaf lagens stadgande i denna del vittnar ock den diskussion, som inom Preste-Ståndet föranleddes af omförmälta memorial.
De ofvan omtalade olika åsigterna hade hvar sina förfäktare; men de fleste delade likväl den mening, som motionären uttalat, eller att kyrkoskrifningsorten är rätta orten för lysning; och öfvervägande skäl synas jemväl vara för denna mening.
Mantalsskrifningen innebär icke bevis om vidare än att den i mantal tecknade vid skrifningen tillhörde den kommun, som då var i fråga.
Rättigheten att geuast derpå öfvergifva samma kommun, och inflytta till en annan, inskränkes icke derigenom; och derföre visar det sig esomoftast, att personer hafva sina hem på helt andra orter, än der de låtit sig mantalsskrifvas.
Visserligen skola, enligt Lag-Utskottets Betänkande, JV2 33. 5 Kongl. Förordningen den 30 September 1812, de af presterskapet forde husförhörslängder ligga till grund för mantalsskrifningarne; men med afseende å deras ändamål kunna deröfver förde anteckningar ej vara af den vigt, som nämnde längder, för det med lysningen afsedda ändamål.
Detta är nemligen att vinna visshet derom, huruvida personer, hvilka ämna ingå äktenskap, äro oförhindrade i anseende till andra ingångna förbindelser, samt gifva offentlighet åt det tilltänkta äktenskapet, på det att den, som deremot har jäf, må sådant anmäla.
Då nu i mantalslängd blott anmärkes personers ålder och befattningar, förutsätter deremot anteckningen i husförhörslängden, att den antecknade företett behörigt prestbevis från den församling han förut tillhört och från hvilken han inflyttat.
Jemlikt gifna föreskrifter måste ett sådant bevis innehålla intyg derom, huruvida den person, hvilken beviset afser, är till äktenskap ledig eller ej; och, på det att dylika bevis måtte varda desto tillförlitligare, har af ålder brukligt varit, att, då en person begär prestbevis för flyttning till annan ort, hans begäran förut från predikstolen kungöres till efterrättelse för dem, som emot eller å personen hafva anspråk.
Genom ett sådant bevis är vederbörande presterskap således i tillfälle att förvissa sig om en qvinnas hinderslöshet före inflyttningen till den församling, der hon sednast blifvit i husförhörslängd antecknad; och då man icke rätteligen kan tillhöra en församling eller der hafva sitt stadiga hemvist, utan att blifva antecknad i församlingens husförhörslängd, för hvilket ändamål det, vid vite, är ålagdt hvar och en, som flyttar från en till annan församling, att hos presterskapet i den sednare inlemna prestbevis från den han lemnat, torde lagens ifrågaställda stadgande ej heller kunna gifvas annan tydning, än den motionären deråt gifvit.
Att en förklaring derom likväl är behöflig, har Utskottet ofvan yttrat; och med anledning häraf tillstyrkes vördsamt, att Rikets Ständer måtte besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom förklaras, att stadganderne i 15 kap. 18 § Kyrkolagen och 7 kap. 2 § Giftermåls-balken, angående den ort, der lysning till äktenskap skall ske, hafva afseende å den församling, der bruden sednast blifvit i husförhörslängd antecknad.
Af Herr Grefve Sparre, E., med tillkännagifvande att han icke deltagit i eller öfvervuril Utskottets förenämnde beslut; 6 Lag-Utskottets Betänkande, JY: 35. och af Herr Carleson, E.: »Då ändamålet med den så väl i allmänna Lagen, som
Kyrkolagen och serskilde författningar föreskrifne och omtalade lysning före vigsel, är att genom offentliggörande af ett tilltänkt äktenskap vinna upplysning om de jäf, icke endast sådane Utskottet tycks antyda, i anseende till andra af qvinnan ingångna förbindelser, utan ock af hvad annan beskaffenhet som helst, hvilka emot det tillernade äktenskapet kunna framställas, måste äfven den rätta lysningsorten vara den, der antagligast är att de förhållanden, hvilkas uppenbarande åsyltas, äro kände och blifva uppdagade.
Häruti igenfinnes påtagligen grunden till stadganderne i 7 Kap. 2 § Giftermålsbalken och 15 Kap. 18 § Kyrkolagen, att lysningen skall ske i den församling »der bruden tages», d. v. s. enligt den häröfver genom Kongl, förordningen den 21 November 1794 redan gifna lörklaring, der bruden »sitt rätta hemvist har och boende är».
Meningen af detta stadgande, som hvarken förutsätter någon mantals- eller kyrkoskrifning, ligger, efter mitt omdöme, så klart uttryckt i sjelfva orden, att hvarje försök till närmare bestämmande deraf, blir, såsom t. ex. just den af Utskottet föreslagna lagförklaringen utvisar, endast ett försök alt göra meningen otydlig, eller förändra densamma.
Ty Utskottets påstående att förenämnde lagbud icke kunde gifvas annan tydning än den, att lysning bör ske i den församling, der bruden blifvit i husförhörslängd antecknad, är ett infall, hvaremot jag, utan att bestrida dess värde såsom sådant, anser tillfyllest att erinra att husförhörs-längderna först genom 1812 års författningar vunno den fullständighet och tillika den egenskap af offentliga handlingar, hvarmed Utskottet sökt motivera sin lagtolkning, samt att, äfven om, med afseende å de af presterskapet tillförene, på grund af 2 Kap. 10 § Kyrkolagen, förda anteckningar öfver sina åhörare, lagens stiftare ansett sig kunna och velat stadga att lysning skall ske der qvinnan vore i en sådan anteckning upptagen, hade otvilvelaktigt denna mening blifvit i lagen uttryckt annorledes än med orden »der bruden tages», eller der hon sitt rätta hemvist har och är boende, hvaraf ingalunda följer att hon der blifvit i berörde anteckningar uppförd.
Att den föreslagna lagförklaringen är ett förslag till lagförändring, torde således vara uppenbart, och det återstår då att tilise huruvida denna är nödig eller nyttig.
Hvad nu först angår lehofvet af lagförändringen finnes i Utskottets Betänkande icke anfördt något annat skäl derför, än det att, vid tillämpning af ofvanomförmälda lagbud, meniugarne voro i så måtto delade, som å ena sidan mantalsskrifningsorten och å andra sidan den församling, der bruden blifvit i behörig ordning antecknad i husförhörslängd, antagits vara rätta lysningsorten; men dä denna olika lag-tillämpning beror, icke på otydlighet i lagen, ulan på felaktig Lag-Utskottets Betänkande, J\2 55. 7 uppfattning af husförhörs-liingdernas betydelse och ändamål, torde detta skäl icke förtjena något afseende.
I fråga åter om den föreslagna lag-förändringens nytta, tillåter jag mig deremot anmärka, dels att mången gång kan inträffa, det en person icke allenast genom eget, utan äfven andras förvållande blir utesluten så väl från mantalssom husförhörs-längderne i den församling, der han ändock har sitt rätta hemvist och är boende, samt att om vid sådant förhållande lysningen skall ske, icke å boningsorten, utan der qvinnan sednast blifvit antecknad i husförhörs-längd, kommer ändamålet med lysningen att förfelas, dels att den af Utskottet föreslagna lagförändringen, isynnerhet om den tydes efter orden, måste icke sällan komma att antingen försätta vederbörande presterskap, hos hvilket lysning till äktenskap begäres, i långt större bryderi, än den nuvarande lagen, eller ock i högsta grad försvåra erhållandet af lysning och vigsel, hvilket väl torde medföra följder af långt eftertänkligare och för religionens vårdare mera bekymmersam art, än de förmente olägenheter man velat undvika.
På sådana grunder anser jag Utskottets förslag icke böra vinna Rikets Ständers bifall.» Rättelser. I Lag-Utskottets Betänkande J\2 53: Sid. 6, rad. 8 nedifrån står kallelse, ... läs kallelsen. » » » » » » eller serskild, » eller i serskild.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOIL BECKMAN, 18S1. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 36. 1 N:o 30.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 24 Juli 1851, kl. 11 f. m.
Majits nådiga proposition, angående ändring i vissa delar af föreskrifterna om rättegång i Dom-kapitel, Samtlige Riks-stånden hafva till Lag-utskottets yttrande öfverlemnat berörde nådiga proposition, hvilken lyder som följer: ”Kongl, förordningen den ll:te Fe bruari 1687 angående rättegången uti dom-kapitlen innehåller, i afseende på domkapitlens sammansättning, uti 1 § bland annat: att i Upsala dom-kapitel presiderar erke-biskopen, och hans assessores äro professores theologi®; att sammaledes på andra orter, der akademier äro, presiderar biskopen och professores theologi® äro hans assessores; att uti andra biskopsdömen presiderar biskopen och hans ordinarie assessores äro kyrkoherden uti domkyrkan och leetores, att biskoparne kunna, när nödtorften kräfver, kalla flere skicklige män sig till råd och hjelp; att dervid måste aktas, att lektorerne eller rectores schöl® icke hindras de stunder, som de biira läsa och undervisa ungdomen; att uti Kongl. Maj:ts Hofconsistorio är Kongl. Maj:ts öfverhofpredikant pr®ses och har till bisittare Kongl. Maj:ts hof- och lif-gardies- samt artilleriets predikanter; att i fall desse sednare voro med regementet pä någon annan ort beordrade och pr®ses således ej heller tillstädes, efterlåtes dem, som qvar äro, att i deras ställe bifoga sig andre skicklige prestman, när någon konsistorial sak förekommer; och att uti Stockholms Stads-consistorio presiderar erke-biskopen, när han är tillstädes, men eljest kyrkoherden uti Stora kyrkan, som är ordinarius prmses, hvilkens assessores äro alla pastores uti hufvudkyrkorne i staden och på malmarne; varande genom Kongl, brefvet den 13 Juli 1799 stadgadt, att leetores både clerici och laici skola såBih. till B.
Prof. 1850 & 1851, 7 Samt. 1 Afä. 22 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 36. väl uti ecclesiastique sorn scholae-ärenden ega säte och stämma uti consistorio; hvarjemte, enligt serskilda stadgar, pastorerne vid Tyska eller Christin® församling i Götheborg och Skeppsholms församling ega rätt till säte och stämma, de förre i dom-kapitlet i Götheborgs stift och de sednare uti hofkonsistorium.
Maj:t genom nådigt cirkulär till samtlige konsistorier i riket och direktionen öfver Stockholms stads undervisningsverk den 6 Juli 1849 förordnat, att gymnasium skall med lärdoms- och apologist-skola förenas till ett sammanhängande läroverk, är en förändring af ofvananförda föreskrift, rörande sammansättningen af domkapitel i stift, der akademi ej är, desto mera erforderlig, som, om lärarne vid det nya läroverket benämnas lektorer, det likväl icke är behöfligt eller lämpligt att åt alla inrymma säte och stämma i dom-kapitlet.
BIHANG Till Samtliga Riks-Ståndens Protocoll. 4' * Sjunde Samlingen, innehållande Lag-Utskottets Betånkandeg.
Tredje Bundet, STOCKHOLM, 1824.
Tryckt i Ecksteinska Tryckeriet» LagUtskottets Betänkande^ N:o 200.
Ankom den 19 Oct* 1823.
Utlåtande öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 119 öfver Herr August von Frankens Memorial, angående Jordegares rättighet till Arrendators af hy sande, när Arrende Contractet ej upp fy lies.
n X-^e anmärkningar j på grond hvaraf detta Betänkande blifvit återremitteradt af Högloft.
Ridderskapet och Adeln innefattas uti följande vid föredragningen deraf afgifne yttranden: Af Herr von Franken, August att då uti Skuldfordrings mål, der Skuldebrefvet är klart och ostridigt, Konungens Befallningshafvande® Utslag enligt 2 §» 4 Cap. Utsök,Balken genast skall gå i verk* ståtlighet; så bör enligt hvad Herr voll Franken genom Motion äskat, när ett ArtendeContract tydligen utstakar Arrendatorns Lagutskottet!
2 LagUtskotts Bttankanden. afflyttning om han ej sitt Arrende utgör, och han derefter inför Konungens Befall, ningshafvande erkänner, att han häruti brus* tit, Konungens BefallningshafVandes Utslag öfver denna skuldfordran, som i följd af sfeuldenärs eget erkännande blifver klar och ostridig, lika lått och med samma skäl gå i verkställighet, helst erfarenheten visat, att det just är under besvärs tiden och den derpå följande Advocaturs-tid, som Arrendatorer ej allenast förstöra de Inventarier de emottagit, utan äfven, under vissheten att förr eller sednare blifva afhyste, vanhöfda jorden, som sedan behöfver många års noggran skötsel, för att åter repa sig; och har Herr von Frankea med ytterligare er. inran, att här endast är fråga om så klara och tydliga mål, att Konungens Befallningshafvande dömt på Skuldenärens eget erkännande, yttrat den önskan, att antingen motionen måtte tillstyrkas eller att Utskottet ville uppgifva något skål hvarpå afstyrkandet sig grundar, samt att Utskottet vid nästa öfverläggning härom blefve mera nog. räknadt än förut, då Utskottet, hvad Herr von Frankens motion angår, vill afstyrka afhysande af opålitlig Landtbonde, och på samma gång uti ett Betänkande öfver Herr Grefve Gyllenborgs motion om företrädes rätt till grödan yttrat: att jordegaren förut haft den utväg öppen atti ArrendeContractet förbehålla sådane vilkor sora vid denna händelse gifva honom rått till LandtBondes skiljande från Arrendet.
Af Herr LagUtskotttts Betånhandtn, 5 Tham, Wolrath: att om Jordegare i Arrende Contract förbehållit sig, att i fall Arrendatorn brister i Contractets fullgörande, han utan fardag! tillgodonjutande genast bör från hemmanet afflytta, så måste det» ta vara ett förbehåll som bryter
Lag, hvaraf äfven anses följa, att Kongl. Majus Befallningshafvande bör lemna handräckning till Arrendatorens skiljande från hemmanet enär ordentligen blifvit styrkt, att han ej fullgjort Contractet; att Konungens Befallningshafvande bör ega samma rätt här som uti skuldfordringsmål, att skilja det stridiga från det ostridiga, och att en annan sak år om Jordegaren icke kan styrka att Arrendatorn brustit i Arrende villkorens uppfyllande, då målet icke tillhör Konungens Befallningshafvande, utan måste af Domstol behandlas; men om åter Jordegaren lagligen bevisat att ArrendeContractet icke är af Arrendatoren fullgjordt, och bos Konungens Befallningshafvande begärt hans skiljande från hemmanet, borde afflyttning ovilkorligen följa.
Af Herr Friherre Ridderstolpe, Fredric: att, tilt förekommande at nu öfligt gäckeri mot den regelo att förord bryter lag, borde Lagarne tillhålla Arrendatorerne att viligt undergå den afhysning som de undarkastatsig i fall af brott emot Contractet, men då desse
Contractsbrott böra vara otvifvelaktigt bevisade, har Herr FriherrenföreBlagit, att en Gompromissa Rätt må afgöra, huruvida Contractsbrott skett, hvarefter och då detta sålunda blifvit bestyrkt, det må vara Jordegarens rätt 8 LagVuhtttts BttHukandtn. att *e Arrendatoren genom Konungens
Bei faliningshafvandes försorg afhyst.
Af Herr Ehrenborg, Cassper: att då Utskottet i ett annat utlåtande föreslagit, att då skuldfordran inför Konungens Befallningshafvande erkännes, dess utslag må genast gå i verkställighet , tyckes det ock följa af analogien, att då Arrendator sökes för bristande Arrende, med påstående att han utan fardags tillgodonjutande skall afflytta enligt Contractets ordalydelse, och Arrendatorn hos Konungens Befallningshafvande medgifver Jordegarens fordran, Konungens Befallningshafvande bör kunna genast meddela handräckning till
Arrendatorns afhysande utan att besvärstiden af bidas; dock borde den Jordegare, som äskar sådan handräckning, ställa Borgen för kostnad och skada, för den händelsen att Konungens Befallningshafvandes utslag ogillas; Herr Friherre Wrangel, Henning har till alla delar förenat sig med Herrar von Franken och Tham J Herr Grejven von Schwerin f: B: har funnit det icke vara aldeles olämpligt, att betrakta en Arrendator såsom utgifvare af en skuldsedel.
Den sednare bar blott förbindelse att betala den utfästade Summan, men Arrendatorn har på Egendomen nedlagt arbete och möjligen äfven sitt Capital, hvarföre Herr Grefven trott, att den Compromias. rätt, Friherre Ridderstolpe föreslagit i arrende frågor, vore ganska tjenlig; och Herr von Heijne har ansett, att om det » vilkor rid arrende fästes, att Arrendatorn» Lagutskottets Betänknndtttl
J» skall när Contractet bry tes, genasf från Hemmannet afflytta, detta villkor bör hafva afseende mindre på arrende beloppet än vådan för jorden och husen, och att det derföre vore ganska riktigt, att Arrendatorn vid Contracts brott, genom Konungens Befallningshafvandes åtgärd, vräkes från hemmanet, utan att der bibehållas under besvärstiden, hvarunder hemmanet skulle ytterligare miss vårdas* Lagutskottet, som vid öfvervägande af hvad sålunda blifvit anmärkt, dels ansett förslaget att Compromiss-rätt skulle afgöra uppkommande tvister huruvida Arrendator genom Contractsbrott gjort sig skyldig tili afflyttning, icke vara antagligt, enär emot egenskapen af Compromiss-rätt strider, att densamma skulle kunna ega rum i annat fall än då parterne å båda sidor skjutit thet, som tvist är om, under Gode Mäns afgörande, och utfäst sig att åtnöjas med theras slut, dels ock i öfrigt funnit anmärkBingarne icke föranleda någon ändring i Utskottets redan afgifne, samt af de öfrige 5tne BiksStånden enligt ankomne Protocolls Utdrag bifallne Utlåtande, får alltså, med tillkännagivande häraf, och med åberopande af hvad Utskottet till besvarande af Herr von Frankens särskilda anmärkning, att ett yttrande uti nu ifrågavarande Betänkande skulle stå i motsägelse med ett annat uti Betänkande N:o 125, ofver Herr Grefve Gyllenborgs motion, uti Utlåtande af denna dsg öfver anmärkningar vid eistnjimnde 8 Lagutskottets Betänkandets.
Betänkande yttrat, å nyo öfverlemna denna fråga tili Höglofl.
Ridderskapets och Adeina pröfning.
Stockholm den 15 Oct, >823* N:o 201.
Utlåtande i frågan om förbud för Ledarnöter i HofRätt att sig emellan bytsi lottade ?/iål, i anledning af de utaf Respective RiksStånden i denna fråga fattade skiljaktige beslut.
Sedan, enligt ankomne ProtocollsUtdrag, Respective RiksStånden vid pröfning af LagUtskottets under N:o ilo afgifne Utlåtande i anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 32, öfver väckt fråga om förbud för Ledamöter uti HofRätt, att sig emellan byta lottade mål, stannat uti skiljaktige beslut, har Lagutskottet till följe af 73 §. i Riksdags Ordningen bordt tillse, huruvida någon sammanjemkning af de olika meningarne kunde ega rum, för att med förslag öfver en sådan jemkning till Riksens Höglofl.
Dervid har Utskottet inhämtat, att Utskottets förberörde Utlåtande, haral Ha - LagUtskottets Betå".kanden. 9 derv.
RondeStåndet, som förut bifallit Betänkandet, den 5 Julii blifvit lagdt till Handlingarna , men deremot blifvit fnrkastadt af Vållofl.
BorgareStåndet, som under den ir i samma månad': beslutit, att uti 27 Cap. 9 § RäitegångsBalk. borde föreslås ett sådant tillagg, att Ledamot i HofRätt ej må ega att till annan Ledamot utbyta mål, som genom lottning den förres rotul tillfallit, Högv.
PresteStåniet har, genom beslut af den 12 sistl.
Julii, med bifall till nyssberörde mening, ansett lottnings principen böra vid sjelfva föreslåendet af en Adjungerad Ledamot stållas i verksamhet, på det sätt, att HolRåtten bland 3:ne per. söner genom lottning valde den, som hos Konungen borde till Adjunction i underdånighet anmähs; hvaremot Höglofl.
Ridderskåpet 00I1 Adeln samma dag sig utlåtit, att Riksens Ständer borde hos Kongl. Maj:t med anmälan, huru som upplyst vöre, att stadgandet uti 27 Cap. 9 $.
Rätteg
Balken om lagvadde sakers lottning emellan Hof Rätts Ledamöter, icke tillämpas, idet fall då Adjungerad Ledamot i HofRätt inträder, men att denna Ledamot, utom lottning får till föredragning emottaga målen efter den hvars plats han intager, i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes å detta förhållande, hvaröfver Riksens Ständer icke funnit sig böra omedelbarligen föreslå något stadgande, som möjligen kunde genom försvårande af antagne Arbets Methoder, leda till hinder för målens skyndsam - io Lagutskottets Betitiknndtn, ma föredragning och handläggning, i Nåder fästa umppmärksamhet; samt åt ämnet lemna den åtgärd, hvarigenom den åsyftade rättelsen låttast och säkrast, åstadkommes.
Vid detta förhållande befinnes att Hedervärda BondeStåndet bestämdt afslagit Motionen, samt att Högloft.
Ridderskapet och Adeln icke eller bifallit densamma, titan endast ansett, att Kongl*
Majcts uppmärksamhet borde å detta ämne påkallas; hvaremot Vällofl.
BorgareStåndet till en del och Högv.
PresteStåndet i allo bifallit motionen.
Stånd fattat beslat till bifall af motionen lärer densamma böra anses afslagen, men som gme Riksstånd åt det af Motionairen framställde ämne lemnat uppmärksamhet, och ett af dem, nemligen Högloft.