Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att männen i detta hänseende verkligen icke äro så värst stränga bedömare, torde nog vara allom bekant.
Höra de en flicka utmålas som » odrägligt kokett », rynka de ö g o n b r y n e D — men v i s 3 t inte åt den » odrägliga » — nej ingalunda — henne äro de tvärtom, just eme- dan hon väckt fruntimrens misshag, benägna att föreställa sig såsom mycket dräglig, för att inte säga högst intagande, och det gör e j det minsta intryck på dem, att förkastelse- domen kommer från kompetentaste håll, från kvinnor, som själfva varit unga och således i viss mån äro sakkunniga.
Om man undantager dem, som själfva kokettera, äro fruntimren afgjordt fiendtligt stämda mot koketterier af alla slag och alla grader.
Undantagandes dem, som hafva för många korgar att rufva öfver, tycka männen om koketta flickor.
Naturligtvis med vissa inskränkningar.
Det gifves arter af koketteri, som måste rubrice- ras som oarter.
Det finns fint koketteri och smaklöst.
Man känner sig obehagligt berörd af det allt för utmanande, det allt för med- vetna och afsiktliga.
Man pinas af behag- sjukans ansträngningar, då de äro allt för forcerade, eller då de yttre förutsättningarna för framgång saknas.
Man rentaf ledes vid ett jäktande koketteri, som finner alla tillfäl- len kärkomna och alla föremål lika goda.
De » gamla koketterna » äro lika illa anskrifna hos herrarne som hos damerna; skillnaden är endast, att de förra rycka på axlarna åt dem, medan de senare taga saken mera allvarsamt.
Men är koketteriet fint och är flickan ung och behaglig, då skilja sig manlig och kvinn- lig uppfattning åt.
» Hon ser inte illa ut » — säger tanten — » men mitt lif, hvad hon är kokett! » » Hon är förtjusande » — säga herrarne i korus.
» Ingenting ser hon ut » — säga flickans rivaler — » men hon koketterar fräckt, och det är nog för att få herrarne yra i mössan. » Hon är förtjusande!
D e männen.
D e veta — erfarenheten lär dem det — att ingenting är farligare för de- ras hjärtans ro än dessa små oskyldiga konst- grepp, som bilda maskorna i nätet, hvarmed jägarinnan fångar sitt villebråd.
De känna faran, men störta sig med öppna ögon i för- därfvet.
Försök att hejda dem!
Förklara för dem det höga värdet af ett okonstladt väsen, i hvilket intet svek bor; predika deras öron fulla af allt som sagts och ännu återstår att säga på temat: skal och kärna, den inre skön- heten och den yttre, själens fägring, som be- står, sedan kindernas rosor vissnat.
Säg dem allt, och de skola medgifva ännu mera.
Men teori är ett och praktik ett annat.
Minuten därefter äro de färdiga att låta sig bortkoll- ras af en liten varelse utan själ, men med gropar i kinderna och skälmska blickar, som leka kurra gömma bakom mjuka ögonfransar.
Jag har sett fruar med förstånd, som efter mångårigt äktenskap ännu vidmakthållit ett det mest intagande koketteri för sina män.
Jag har sett andra, som ganska snart lagt bort de där barnsligheterna såsom föga ö v e r - ensstämmande med en stadig matronas värdig- het.
Hos hvilka stannade lyckan längst?
Jag vet ej, men jag anar det.
Som jag ej åtagit mig vara advokat, vare sig för den ena eller andra parten, vill jag åt mina ärade läsarinnor själfva hänskjuta frågan, hur mycket som kan vara berättigadt i den manliga uppfattningen.
Å ena sidan är ju obestridligt, att själens adel är mera värd än yttre behag eller
IDUN 14 skönhet.
Och lätt är att förstå, hur kvin- norna, som naturligtvis bedöma och värdera hvarandra uteslutande efter karaktärsegenska- per, skola harmas, såväl öfver de medsyst- rar, som täfla och kanske segra i täflingen genom rent yttre företräden, som öfver män- nen, hvilkas ytlighet i detta fall bär hela skulden.
Men månne icke å andra sidan just hos många af de bästa bland kvinnor linnes en benägenhet att döma koketteriet för hårdt?
Och månne icke denna benägenhet beror på ett förbiseende af skillnaden mellan ett i min- sta möjliga måtto medvetet, taktfullt och vac- kert koketteri samt å andra sidan de arter af behagsjuka, som här ofvan betecknats så- som oarter?
EQålning i tusch och sepia.
Man tar först hänsyn till de allra ljusaste parti- erna, de ljusaste dagrarne.
Dessa måste utsparas vid hvarje färgläggning.
De partier, som beträffande belysning, stå de förutnämnda närmast, utsparas där- efter vid en senare öfvermålning, hvarefter man, föl- jande denna princip, fortfar, anläggande allt mörkare färgtoner ända till de starkaste skuggorna.
En ren porslinskopp fyller man tillräckligt med vatten i förhållande till den yta, som skall färgläggas, och flyttar medels en pensel något af den ofvan om- talade, koncentrerade tu^chlösningen öfver till vattnet, rör om, så att blandningen blir jämn, och tillsätter tusch efter behof.
Man profvar då den beredda lös- ningen på ett papper och börjar, när den befunnits lämplig (i allmänhet blir en färgton ljusare, när den torkat), färgläggningen.
Då målar man med denna första ton öfver hela teckningen, med undantag af de partier, som skola utsparas hela tiden, d. v. s. de allra ljusaste.
När denna färgläggning torkat, kan man verkställa nästa.
Man blandar i ordning en lösning, mer eller mindre mörk (i alla händelser mörkare än den förra tonen), och målar öfver det bela med undantag af de förra gången utsparade partierna och de partier, som med afseende på belysning stå närmast dessa.
Sedan fortgår man på samma sätt och efter samma metod hela tiden och slutar med att — om så be- fiones lämpligt — • sätta i på behöriga ställen med den koncentrerade tuschlösningen för att framställa de mörkaste skuggorna.
Med detta bör man i alla fall dröja till allra sist.
, et ser uog litet förmätet ut af S.
att oför- färadt fortsätta med sin » rådgifvande verk- samhet » i Idun efter den lilla kontroversen i höstas med en af vårt lands erkända konstkritici.
Åtskilligt kunde nog ock S.
ha att svara, men åtnöjer sig med att säga, att vi, hr Georg NordeD- svan och S.
L., stå på en något olika ståndpunkt.
höjer, som sig bör, konstens fana högt.
L, törs ej ge sig in på de högre krafvens kapitel — han är och förblir blott amatör och ger sig ej ut för annat.
A r denna åtskillnad mellan våra båda positioner klar, tyckes det, som om för framtiden ej gärna nå- gon ofrid kan komma i fråga.
Med målning med tusch eller sepia — s. k. l a - v e r i n g i tusch eller sepia — roar sig nog en och annan af Iduns läsarinnor, och några ord därom torde måhända vara lämpliga.
(Se för öfrigt frågan n:r 321 i Iduns n:r 50 för 1892).
Själfva tekniken är fullkomligt eller åtminstone till allra största delen den samma som vid akvarell- målning; samma slags penslar och papper kunna också användas.
Färgämnena tusch och sepia kan man köpa dels i bitar, dels flytande i flaskor, dels — åtminstone hvad sepia angår — i tuber (kapslar).
Att köpa dem i flytande tillstånd är egentligen ej att tillråda och det af flere orsaker.
Lämpligast har jag funnit vara att skaffa sig tusch i stycke och sepia i tub.
Hvad priset beträffkr, så är det med afseende på tuschen af synnerligen växlande karaktär, från 25 öre för ett stycke » ordinär » till flere kronor för mer eller mindre » äkta kinesisk tusch ».
Sepian har jag köpt i tuber från Geo.
Kowney &amp; C:o, London.
Små tuber betinga ett pris af 25 öre.
De räcka ganska länge.
Om man vid tuschmålning köper sig tusch i stycke, får man lof att r i f v a den, hvilket går så till, att man i en liten porslins- eller glaskopp (färgkopp) häller några droppar vatten (helt få), hvarefter man under en stund rifver tuschstycket mot botUn af koppen.
Man bör fortsätta med rifningen ungefär så länge, att om man doppar en pensel i det rifna och så stryker den mot ett papper, hela färgytan blir fullkomligt svart.
När delta är fallet, kan rif- ningen anses vara fullbordad.
Man bör då lägga någon pappskifva eller annat, som sluter tätt till, ofvanpå koppen för att förhindra dam partiklar att komma i det rifna och äfven för att i någon mån hindra afdunstningen, som i annat fall försiggår gan- ska hastigt.
I handeln finnas färgkoppar af porslin, som äro så beskafiäde, att man kan sätta dem i hvarandra.
Under botten på skålarne finnes nämligen en ihå- lighet, som svarar mot en fals på den öfre delen af dem.
Använder man dylika skålar, bidrager detta i ganska bög grad till lyckade resultat, dä eljes, om man låter koppen med den rifna tuschen stå någon tid, dam fastnar i och blandar sig med färgen och sedan vid färgläggningen ofta åstadkommer fläckar och ojämnheter.
När man nu tänker måla ett motiv i tusch (an- taget, att behörig teckning föregått), går man till väga på följande sätt.
Kvinnors affärer.
et är en allmänt känd sak, att kvinnor, äfven de som visa synnerlig duglighet inom den husliga ekonomien eller i personligt praktiskt förvärf, ådagalägga en ofta ödesdiger oförmåga, när det gäller att förvalta sin penningeegendom.
Om en ensam stående kvinna vare sig genom eget förvärf eller genom arf besitter ett kapital, hyser hon ofta D o g rent af motvilja att inlåta sig med detsamma i bankaffärer och saknar förstånd att praktiskt och säkert placera sina medel.
Hon föredrar då allt för gärna att öfver- lämna sina affärer i enskilda personers vård, där garantien naturligtvis aldrig kan blifva så tillfyllestgörande, och vi behöfva ej gå långt efter exempel, huru kvinnor genom sin god- trogenhet i den vägen blifvit utsatta för de kännbaraste förluster.
En institution, som tagit till sin uppgift att i dessa och liknande fall under absolut säkerhet och mot en ytterst billig afgift be- tjäna den svenska publiken, är Stockholms Enskilda Binks notariatafdelning härstädes, som sedan några år bedrifvit sin verksamhet un- der alltjämt ökadt förtroende.
V i anse oss synnerligen kunna anbefalla denna inrättning särskildt åt alla ensamma kvinnor, som vilja komma ifrån hvarje besvär och risk för för- valtningen af sin egendom och ändock känna sig öfvertygade, att densamma blir på det samvetsgrannaste och för deras egen fördel gynsammast besörjd.
Stockholms Enskilda Banks notariatafdelning emottager mot kvitto värdehandlingar af alla slag under sin vård och uppbär och redovisar deras af kastning.
Inteckningar blifva så till exempel utan något besvär för ägaren i rätt tid förnyade, skuldsedlar räddas undan pre- skription, obliga tionsutlottningar efterses, aktie- kuponger företes till inlösen, så snart de för- falla, inteckningsräntor uppbäras o. s. v. Med den lyftade af kastningen förfar notariatafdel- ningen i enlighet med gifvet uppdrag, vare sig denna skall insättas å deponentens räk- ning hos bank, till deponenten försändas eller eljes för hans räkning utbetalas.
1893 Särskildt torde uppmärksamheten böra fä- stas på de fördelar notariatafdeluingen erbju- der i fråga om förvaltning af förmyndare- medel.
Såsom bekant finnas, med undantag för Stockholm, icke i vårt land några för- myndarekamrar, afsedda att mottaga och vårda omyndigas medel.
Följden häraf har blifvit, att i många fall myndlingarnes medel genom oklok eller oredlig förvaltning gått förlorade.
Föräldrar och andra anhöriga hafva för när- varande ingen annan utväg att vid sitt från- fälle sörja för sina närmaste, som ej uppnått myndig ålder, än att anförtro deras tillgångar åt någon förmyndare.
Äfven om det lyckas härtill finna någon, för hvilken de hysa för- troende, kan dock full trygghet icke på detta sätt v i n D a s, då det ju alltid kan tänkas, att förmyndaren aflider eller eljes sättes ur stånd att fullgöra sitt åtagande.
En institution, hvilken i likhet med Stockholms Enskilda Banks notariatafdelning erbjuder sig att för- vara och vårda omyndiges medel, synes där- för tillmötesgå ett verkligt behof.
Utbetalning af afkastningen sker i mån som denna inflyter, hvarjämte redovisning till förmyndarne lämnas halfårsvis.
En specialitet, som särskildt berör kvinno- världens intressen, rör s. k. äktenskapsförord.
I sin vanligaste form afser äktenskapsförordet att till förmån för den blifvande hustrun un- dantaga en större eller mindre del af hennes egendom.
Ett sådant förord blifver dock mer- ä D d e l s illusoriskt, om ej denna egendom stäl- les under särskild förvaltning.
I få fall skall man emellertid finna det behagligt, att för utöfvandet af sagda förvaltning tillsätta en särskild god man, h v i l k e D så att säga kom- mer att stå emellan makarne.
Att däremot deponera de ifrågavarande värdehandlingarna hos notariatafdeluingen, som äger att i öfver- ensstämmelse med gjorda föreskrifter redovisa den årliga afkastningen, skall helt säkert, på s a m m a gång det under alla omständigheter blifver betryggande för hustrun, ej för man- nen känuas såsom ett förödmjukande tvång.
Notariatafdeluingen, för hvars omhänder- hafda medel Stockholms Enskilda Bank utgör en säker borgen, har i densammas hus vid Lilla Nygatan sin särskildt inredda, syn- nerligen eleganta och ändamålsenliga afdel- n i D g med brand- och dyrkfria hvalf till för- varing af de anförtrodda värdehandlingarna, elektrisk upplysning och bekväma små kor- respondensrum för klienterna.
Alla kvionor inom landet, som äga ekono- miska intressen att bevaka, torde taga i öfver- vägande, huruvida deras fördel och säkerhet icke bjuda att för desamma hellre anlita en dylik allmän institution än enskilda, och vi ha a n s e t t det som en plikt att för dem en gång framhålla denna viktiga sak.
DEN SVENSKA KRONIIRINSESSAN kommer att vistas i Karlsruhe till denna månads utgång, hvar- efter hon afreser till södra Italien.
Hur länge vistel sen där kommer att räcka, är ännu ej bestämdt.
Hvad kronprinsessans hälsotillstånd beträffar bar vid konsultationen konstaterats en obetydlig ökning af katarren, hvilket dock helt och hållet beror på vä- derleken.
* H Ö G A GÄSTER.
Det danska kronprinsparet, prin- sessan Louise samt prins Christian och prins Hans af Glucksburg vistas för närvarande på besök vid hofvet i Stockholm.
Inom den högre societeten förberedas flere lysande fester med anledning häraf.
1893 i hemmet, som synes mig alltid härska, där ej någon dotter finnes, » sade han.
» Men i dag är jag ganska glad åt att ej äga dött- rar, då jag hör, att en dotter icke skall haf- va sin verksamhet inom hemmet, utan nöd- vändigt » ägna » sig åt någon yttre verksam- het och taga- brödet ur munnen på fattiga medsystrar, de som icke äga något hem, där de kunna sprida glädje eller vara till nytta. » » Men jag förstår er icke, » utbrast Julias mamma, «ni, som alltid stått på vår sida, som arbetat både för gift kvinnas egande- rätt och för kvinnans rätt att studera, att försörja sig och allt möjligt!
Och nu vill ni förvisa oss till köket och barnkammaren igen! » » Visst icke, mina nådiga damer!
Jag vill blott, att I icke skolen öfvergifva den där föraktade barnkammaren och köksspiseln.
Jag vill gifva er all tänkbar frihet, men jag vill icke, att friheten skall missbrukas, och jag vill framför allt, att den som icke af behof- vet " tvingas därtill, skall lämna det lönade arbetet åt dem, som behöfva lönen, och ifall de äro dugande och arbetshungriga, taga fatt på det stora arbete, som icke lönas med penningar, det där säden är mycken, men arbetarne få. » » Du vill väl inte, att fruntimren skola blifva gatupredikanter som i Amerika? » frå- gade fru » Karl » i litet skarp ton.
» Åbnej, » svarade mannen leende; » det har jag just ej något begär efter; men tänk på alla vårdslösade, förhungrade, usla barn, som sakna eftersyrj, uppfostran, allt som gör män- niskan till människa; tänk vidare på, att bland dessa, när de vuxit upp, rekryteras gan- ska ofta våra tjänare, de som skola vårda vårt hus oeh våra barn, och säg mig sedan, om ej tanken på vårt eget bästa, tanken på det allmänna bästa, borde sporra oss till ett arbete, som ehuru det ej inbringar penningar, dock väl knappast kan kallas lönlöst!
Jag talar ej om deltagandet för dessa stackars bran, ty jag känner edra ömma hjärtan, mina damer, edra lättrörda känslor, och — jag bugar mig. » Det gjorde han ock.
Med en sirlig bug- ning för hela sällskapet lämnade han rum- mes, och då inträffade något ganska ovanligt — en djup tystnad uppstod och rådde vid pass en half minut.
Damerna hämtade sig snart, men när samtalet åter kom i gång, rörde det sig om helt andra ämnen.
» Lyckades det ej heller nu? » frågade en matt röst från soffan i ett litet, tarfligt möb- leradt rum, då en ung flicka trädde in och, utan att atlägga ytterkläderna, kastade sig ned på stolen bredvid dörren.
Den tilltalade svarade ej strax; det var nästan, som om hon sväljde tårarne, och det var med bortvändt ansikte hon slutligen svarade: » Nej, lilla mamma, det lyckades inte.
Di- rektören var nog nöjd både med min hand- stil och mina betyg — han berömde mig riktigt, men — — » » Men hvad var då i vägen, kära barn? » » Jo, han sade, att en annan flicka, som hade lika bra betyg och var mycket skick- lig, hade erbjudit sig att sköta platsen för fyrtio kronor i månaden, och då tog han naturligtvis hellre henne. » » Ja, det kan man ju inte undra på, » suc- kade modern, » men hur kan någon arbeta för det priset? » » Jo, ser mamma, » svarade dottern, och nu kom en undertryckt bitterhet fram i rösten, I D U N » hon har sitt goda hem, hon, och detta skall hon hafva till litet nålpengar. » » Å h, » tillade hon med en viss häftighet, » om de där rika flickorna ville taga ordent- ligt betaldt för sitt arbete och inte skämma bort lönen för en annan stackare! » » Ja, det är för svårt! » klagade modern.
» Och när jag får ut min pension, går den nästan åt till hyran!
H a vi inte något mer, som kan sättas bort? » » Bara mitt lilla guldhjärta, mamma — » » Ditt guldhjärta!
Min flicka, min flicka!
Tag då hellre min vigselring — — » Några år senare sammanträffade i ett sällskap ett par damer, som synbarligen ej råkats på länge.
D e uttbytte glada häls- ningar, togo plats bredvid hvarandra och vo- ro snart inne i ett mycket förtroligt samtal.
» Nå, kära du, » sade den ena, hur mår din flicka, din lilla Agatha?
Hvad ägnade hon sig åt sedan? » » Agatha?
Jo, hon gifte sig, och nu ägnar hon sig åt man och barn. » » A- — — h!
Ja, min lilla Julia, hon sträf- var i sin bank, hon.
Men hon är så nöjd med sin värld.
När eu kvinna vant sig vid litet själfständighet, går hon inte så gärna in under hushållsoket, skall jag säga dig, » svarade lilla Julias mamma och såg med öf- verlägsen min ned på väninnan, hvars dot- ter ägnar sig åt något så tarfligt som att först hjälpa sin mor med hennes bushåll och sedan taga på sig själf samma ok, sträfva i samma otacksamma jordmån.
Mathilda Lan g I et.
Fliekvänskap.
Skiss för Idun af J a n e G e r n a n cl t.
» ^ j u l j e, deklamera något. » Det var Inge- BORG, som bad med sin arm under väninnans och blicken upp i hennes ansikte.
» Hvad skall jag ta '? » » Något ur » Ränker og Roser » eller » A l - ladin » — helst den. » » Det är så gammalt. » » Ja, men tag den ändå.
hör du.
» Och Julje Begtrup, som v i s 3 t e, att detta var priset på de problem, Ingeborg lofvat lösa åt henne, började deklamera Oelenschlä ger med sin milda, danska flickröst.
De gingo upp och ned i Lilla Kvarnga- tan.
Det började skymma, fast klockan inte var mer än sex, men för hvar gång de kommo förbi glasmästare Westerdals fönster, måste Julje se sig i spegeln och förarga sig öfver den eviga oljetryckstaflan af kronprinsparet, som stått där i sin förgyllda ram, hon visste inte hur många år.
» O m jag bara hade litet längre näsa, skulle jag vara glad, » sade hon med sin lätta brytning.
» Säg du — om man nu fick önska, hvad ville du då ha annorlunda? » » Alltihop, » sade Ingeborg, » utom möjligen mitt hår, det är det enda, som är skapligt, fast det är väl stort.
Men nog ville jag tu- sen gånger hellre vara så ljus som du. » » Ville du? » sade den audra.
Hon var lång och tunn, med något slingrande i hela fijJI n gestalten och ett litet hufvud, smalt och rör- ligt som på en orm.
Hyn var klar och ge- nomskinlig, munnen frisk och röd med ett stort mjukt leende, som blottade två hela rader af små och hvita tänder.
De ljusblå ögonen hade ett obestämdt uttryck af undran och koketteri, som redan kunde förvirra, och det var en egendomlig smidig tafatthet i hen- nes sätt att stryka det krusiga håret bakom örat, när hon såg upp och sade: » Det vet.
jag inte, » som hon brukade göra i skolan.
Sådau hon nu stod där och speglade sig, var hon det fullkomliga idealet af allt vac- kert på jorden för den magra lilla Ingeborg med de gråa ögonen och det alltför stora, bruna håret, som hängde i tre tjocka flätor utåt ryggen.
» Julje — säg uppriktigt — hvem tycker du är störst, Oelenschläger eller Tegnér? » Ingeborg hade fått sin vän från fönstret med en energisk knyck.
» Kjsere — Oelenschläger, » sade Julje.
Det kunde nu icke ens vara tal om saken.
» Ja, men vi ha också många stora namn — Bellman » — — — » Hvad är det nu för vackert hos Bell- man?
Jag tycker han är simpel. » Julje tyckte han var simpel!
I skolan kallades det för humor.
Ja, Ingeborg för- stod sig inte riktigt på det själf.
» Och i våra dagar, » sade Julje, » har ui kanske någon, som skrifver som Drachman? » Nej, det måste Ingeborg medge; här fanns ingen, som skref som Drachman.
» Läs upp något, » bad hou.
Hon kunde gått där i evighet och hört på.
Med versens klang i sina öron läste hon mekaniskt: » A.
P. Wallberg, skomakare » öf- ver en liten skum butik, sökte hon ovillkor- ligt innanför den mörka rutan en arm, som drog ut en becktråd, och ett stort tofvigt huf- vud, som böjde sig ned öfver eu stöfvel.
Skomakaren hörde till sitt fönster liksom en tunna surt dricka hörde till Hummerbergs butik, och denna tunna skulle läcka, så att det blef en mörk pöl på förstugans ruttna bräder, och klinkan skulle skramla på den gamla dörren, när någon gick ut och in, an- nars var det inte som det skulle vara.
Denna butik med sitt förråd af flott och bröd, sin dekoration af karameller och griff- lar med papper om i två glas på fönster- brädet var så indränkt med gammalt dricka, att Ingeborg trodde själfva dörren skulle sma- ka sur, om man bet i den.
Och det hade hon gjort, bara ingen sett det.
Hvar gång hon gick förbi, ryste hon för detta dricka och detta balfruttna trä, men hon mattade med tänderna.
Och så ofta hon såg på griff- larne, tyckte hon, att hon malde sönder dem med papper och allt, de knastrade, ka- ramellerna knastrade, hon smakade det härsk- na flottet och det svarta brödet, åt upp hela butikslagret med en fasa, som hade något oemotståndligt frestande — slukade det icke en, utan tjugu gånger om dagen, medan hon gick och drömde om vers.
Själfva lukten från garfveriet i hörnet, denna skarpa lukt af oberedda hudar, kunde få en egendomlig lockelse, när Julje dekla- merade.
In öfver den smutsiga gården, hvars plankdörr stod på glänt, och där barken låg i högar bredvid de stora karen, drog denna luft, som vibrerade af vers, och den förenade sig med allt detta, genomträngde det som en förtrollning.
I det lilla tvåvåningshuset i slutet af ga- tan, där de gamle fröknarna Björk hade tre rum på nedre botten, bodde Ingeborg.
12 I D U N De gamla fröknarna sutto vid fönstret och märke på garfvarplanket, och hvar gång du räknade hur många gånger flickorna kommo ser det, skall du tänka på mig.
Nej, det förbi, och så hände det ibland, att de knac- duger inte — har du knifven på d i g?
» Hon kade på rutan, men det hörde inte Ingeborg.
gjorde en djup skåra: » Nu sitter det där.
Inte behöfde hon lyda dem.
Det sade också Tag mig i hand på, att du skall komma i Julje.
Där hon var inackorderad, var det håg mig, hvar gång du går förbi. » ingen, som befallde öfver henne; hon kom och Ingeborg kramade hennes hand så hårdt, gick alldeles som hon ville.
Det måtte väl att hon var nära att skrika.
vara ens rättighet.
Och så vandrade de upp » Men om du flyttar från dina fröknar? » och ned och talade om tusen saker — helst » Så går jag ändå alltid den här gatan. » och mest om sin karaktär.
» A h — då får du kanske en annan att Hvilken egenskap var det nu Julje ställde gå med, och så glömmer du mig. » högst?
Ingeborg tyckte, att själf behärskning » Jag bryr mig inte om fler, än jag kan var det största af allt.
Hvad tyckte Julje?
komma i håg dem, och dig glömmer jag al- Ja — det visste hon verkligen inte.
Säg drig, » sade Ingeborg och betraktade skårau — trodde Ingeborg, att hon kände henne?
i planket lidelsefullt bestyrkande, som om Ja, det trodde hon.
hon aflagt en ed.
» Du känner mig inte, » sade Julje.
» Jag » Och när jag reser, så skall du få min känner mig inte själf.
Jag är sammansatt medaljong, som jag går med hvar dag, och af allt för många olika element.
När det den skall du alltid bära på dig, » sade Julje.