Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M 127 för den 14 Nov. 1857, sorn grundlagt Ständernas underdåniga framställning, hvilken återigen föranledt det till Komiterade gifna nådiga uppdrag, iler läses nemligen, pag. 45; »Utskottet har hos sig stadgat den öfvertygelse, att den reform af städernes municipalväsende, som länge varit påyrkad och är af verkligt behof påkallad, bör fotas på grundsatsen af alla stadsinvånares likställighet i kommunala skyldigheter och rättigheter.
Alen för utförande af denna grunsats är det ej nog att förändra en och annan bestämmelse i sockenstämmo-förordningen, icke en gång, att till allmän rådstuga öfverflytta soekenstämmans göromål, lie författningar, som angå val till magistratspersoner, tillsättning af hvarjehanda andra tjenster o. s. v. anser Utskottet böra ändras och bringas i öfverensstämmelse med anförda grundsats.»
Dessa ord kunna ej missförstås.
Frågan är blott, huru man skall kunna fullgöra Rikets Ständers fordran,, utan att råka i kollision med gällande lagbud, hvilka man af formela skäl icke kan eller icke vill vidröra.
Utvägen har synts mig tämligen enkel och består uti att utflytta råmärkena för den sta ds borgerliga kategorien så långt, att aliade kom munal-medlemmar, åt hvilka man vill förläna de ifrågavarande rättigheterna, komma derinom.
På detta sätt har man förfarit i andra Europeiska länder, hvaribland företrädesvis må nämnas Preussen och Danmark, hvilkas kommunal-författningar i mitt tycke lemna de brukbaraste materialier till ordnande af Kommunalväsendet i vårt Iand.
Enligt de nyaste Prussiska Stadsordningarne af år 1856 definieras borgarerätten i stad sålunda, att den består uti rättighet att deltaga i val, att innehafva lönlösa befattningar i kommunal-förvaltningen och att väljas till representant i kommunen.
Bland vilkoren för åtnjutande af dessa rättigheter finnes utöfningen af ett industrielt näringsfång, men äfven eganderätt af fastighet och erläggande af utskylder till visst belopp berättiga dertill.
Uti 4 § af den Danske »anordning angaaendeKjöbstaedernes oeconoiniske Bestyrelse» af den 24 Okt.
1837, förlänasborgarerättåticke blott näringsidkare, utan äfven egare af gårdsfastighet till ett visst värde, hvilket är olika för olika städer.
Denna rättighet skall likväl der sökas och med burbref bekräftas.
Samma väg kan, efter min tanke, äfven hos oss beträdas, och tidspunkten derför är nu mer lämplig än någonsin.
Åtgärden är icke heller någon nyhet, utan i sjelfva verket endast en återgång till urgamla grundsatser, hvilka, genom skef uppfattning af näringslagarnes anda, blifvit missförstådda.
1 äldre tider var borgaren detsamma som aktif medlem i kommunen, och vägen till denna ställning bereddes genom idkandet af ett industrielt yrke oller egandet af fastighet på stadens grund.
Andra vägar dit kunde ej finnas på dessa tider, då embetsmänen voro fritagne från den »borgerliga tungan», eller skyldigheten att, nied sin person eller sina tillgångar, upprätthålla de kommunala inrättningarne och afbörda kommunen dess skyldigheter emot staten.
Nu äro väl förhållandena mycket förändrade, så att skyldigheterna blifvit någorlunda jemnt fördelade, medan korollariet deraf, de stadsborgerliga rättigheternas jernnlika utskiftning, låter vänta på sig, men borgerskapet drager likväl ännu, ensamt eller i förening med fastighetsegarne, många särskilda kommunala tyngder, hvilkas grund och billighet borgrarne sjelfve med svårighet uppfatta, likasom på andra sidan klagan föres öfver saknad rättighet, att i stadens styrelse och förvaltning medverka.
Jag är derföre fullt öfvertygad, att lagstiftningen ej skulle genom den borgerliga kategoriens utvidgande, våldföra någon samhällsafdelnings välförställda rättigheter, utan tvärtom gå ett länge stadgadt allmänt tänkesätt till mötes.
Den lösning af denna uppgift, som jag försökt uti det särskilda förslagets 3 och 4 §§ har synts mig vara den enklaste.
Att, såsom i Danmark, göra afläggandet af borgared och utlösen af ett burbref till vilkor för borgarrättens utöfning har jag ej ansett lämpligt, utan motser tvärtom försvinnandet af dessa, efter min tanke, obehöfliga åligganden äfven för det näringsidkande borgerskapet. 6 § o. följ.
Den försigtighet, som afhållit Komiténs pluralitet från att, genom borgarerättens utvidgande, rubba grunderne för behörigheten att välja magistratspersoner, har helt och hållet vikit undan vid uppdragandet af gränserne för magistratens befogenhet-
För min del har jag ej ansett behöfligt eller för städerne helsosamt, att förändra hvad som i nämnde hänseende är stadgadt och häfdvunnet, och hurudant detta är, inhemtas af 1619 års stadga om städernas administration, hvilken, man må tänka om dess promulgation hvad man vill, dock i mer än två århundranden varit grundlag för städernes styrelse och förvaltning.
112 § af denna urkund står nemligen: »Desse 48 män» (borgerskapets Äldste, vanligen 24 och i mindre städer ändå färre) »skola härefter, så ofta Rådet» (Magistraten) »häfver, anten efter Wår förordning eller befallning eller eljest på stadsens vägnar med menigheten att handla, kallas till rådstugan och der förnimma hvad som af nöden är.
Sedan skola de samblas, på gillesstugan och der emellan sig öfverwäga hvad der i samma ärende står til att göra eller ej, och alltid så lämpa deras råd, att Wårt och Kronans gagn och wälfärd må sökt och främjat varda, och hvad de 48 sluta med Rådet, det skall stånda och af hela borgerskapet fullbordas utan gensagu.»
Meningen i dessa ord är tydlig och klar.
I frågor som röra kommunens rätt skola dess representanter höras.
För detta ändamål kallas de till Magistraten för att erhålla besked om saken; sedan träda de tillhopa på sitt eget rum för att öfverlägga, och afgifva derefter till Magistraten sitt yttrande, eller, som det i stadgan heter, »råd», hvaruppå magistraten sist fattar sitt beslut.
På detta sätt tillgår det i de flesta städer än i dag, endast med den skiljaktighet, att i de större har de Äldstes personliga företrädande inför magistraten kommit ur bruk, och i de mindre kommer deras afträdande på enskildt rum för att öfverlägga vanligen icke i fråga, utan yttrandet afgifves inför Magistraten.
Om vigten af de båda myndigheternas, de Äldstes och Magistratens, särskilda menin - gar, får man en ganska klar upplysning af paragrafens slutstrof, som sager, att »hvad de 48 (representanterne) sluta med Rådet, det skall stånda och af hela Borgerskapet fullbordas, utan gensagu», eller, med andra ord, när de Äldste och Magistraten sammanstämma, då blir deras samförda mening lag för staden.
Men om de icke sammanstämma?
Denna sida af frågan har väl stadgan ej utvecklat, men af erfarenheten vet man huru den i praxis blifvit utbildad.
Magistraten resolverar och deröfver ega de Äldste att klaga.
Magistratens befogenhet omfattar både administrativa och rent kommunala funktioner, och Magistraten, hvilken, vid utöfningen af de förra, har lag och förmäns befallningar att rätta sig efter, måste, vid behandling af de kommunala angelägenheterna, söka en annan stödjepunkt, så har ock den fullt riktiga åsigten i praxis utbildat sig, att Magistraten icke kan, emot de Äldstes begifvande, efter sitt godtfinnande disponera öfver stadens inkomster och offentliga egendom, en inskränkning, hvars vigt är omätlig och Iemnar full garanti emot den befarade vådan af Magistratens maktmissbruk.
Uti en specialkonstitution för Norrköping, Kongl. Resö], den 2 Juli 1777 är, för den händelsen, att de Äldste och Magistraten stadna i olika meningar i ärende som rörer stadens hushållning, föreskrifvet, att frågan skall hänskjutas till Konungens Befallningshafvande, hvilken grundsats äfven i andra städer vunnit tillämpning.
Att de Äldstes och Magistratens ställning till hvarandra inbördes är sådan jag ofvan sökt teckna, bevisas ytterligare deraf, att ingen författning lemnar anvisning till anförande af klagomål öfver de Äldstes beslut, och att en sådan klagan aldrig omedelbart blifvit hos högre myndighet förd eller der upptagen, hvaremot vägen till besvärs anförande emot Magistrats beslut i »ekonomi- och politimål» är af särskilda författningar utstakad.
Detta faktum synes mig slående.
Man må tänka sig de Äldstes och deras principalers maktfullkomlighet huru stor som helst; så obegränsad kan han väl ändå ej vara, att alla de Äldstes eller
Allmänna rådstugans beslut angående stadens hushållning skulle, ipso facto, blifva lagar för samhället, emot hvilka någon regress till högre myndighet ej finge finnas.
Kastar man en blick på fremmande länders kommunal-lagstiftningar, så finner man, att ungefär enahanda åsigter der gjort sig gällande.
Uti den Preussiska Stadsordningen för provinsen Westphalen af den 19 Mars 1856, § 36 (och likaså uti de för den Preussiska monarkiens öfriga delar utfärdade Stads-ordningar af den 30 Maj 1853 och den 15 Maj 1856) stadgas, att stadsrepresentationens beslut erfordra bekräftelse af Magistraten, så snart de röra ärenden, hvilkas verkställighet lagligen tillhör Magistraten, och i 56 § angifves, ibland Magistratens åligganden, att förbereda stadsrepresentationens beslut och bringa dem till verkställighet så vida Magistraten till dem ger sitt bifall.
Vägras detta, då skall, enligt 36 §, Magistraten gifva sina skäl tillkänna och om det icke på detta sätt vinnes enstämmighet, för hvars tillvägabringande så väl Magistraten som representationen kunna begära nedsättande af en gemensam kommission, så hänskjutes saken till styrelsens afgörande.
Representationen får i intet fall sjelf bringa sina beslut till verkställighet.
Den förut åberopade
Danska »Anordningens» 17 § lyder på originalspråket sålunda: »Udi alle Ovrigheeder, Kjöbstadens Eiendomme og Indretninger, Indtaegter og Udgifter vedkommende, der ikke ved nogen saerlig
Bestemmeise ere unddragne den seedvanlige communale Förvaltning, er de eligerede Borgeres» (stadsrepre - 14# sentanternes) »Medvirkning nödvendig, så at Magistraten eller Byfogden ikke uden deres Samtykke kan tage nogen Beslutning.
Naar Byens Övrighed» (stadens Magistrat) »ei kan blive enig med de eligerede Borgere, bör der anstilles en mundtlig Conference med disse angaaende Sagen; men naar Meningsforskjellen ikke derved ha>ves, bliver Sagen at indstille til höiere Övrigheds Beslutning, hvorved naturligviis det, som Flerheden af de eligerede Borgere bifalder, ansees som den samlede Borgerrepresentations Mening, og ligeledes i de Byer, der bave en af flere Medlemmer bestaaende Magistrat, disses Pluralitet bestemmer, hvad der skal gjelde som Magistratens Mening.»
Jag har i dessa citater varit omständlig, icke egentligen för att häfda riktigheten af mina inom komitén underkända historiska åsigter, utan för att visa huru samma saker uti olika länder och oberoende af hvarandra, ordna sig på likartade sätt, så snart de följdriktigt ordnas.
Men en bevisning om hvad som är, utgör icke en bevisning om hvad som bör vara.
Bet tillhör mig derföre att från denna synpunkt taga frågan under skärskådande.
Begreppet »styrelse» innefattar i sig decisionsrätt.
Der denna rättighet saknas, är funktionären icke styrelse, utan tjenare.
Magistraten är också, betraktad såsom administratift embetsverk, icke styrelse, utan styrelsens verktyg.
Men i de angelägenheter, som utgöra föremål för kommunens sjelfverksamhet, är Magistraten kommunens styrelse och bör i min tanke bibehållas i denna ställning, icke för sin egen skull, utan för kommunens.
Den statsrättsliga doktrin, som gör folkmakten till ensam lagstiftare och den exsekutiva till blott och bart verkställare, har i samhällets högre regioner gjort nog ondt, att man bör kunna hoppas, att hon der ej vidare kommer till erkännande.
Men äfven i samhällets understa lager låter den icke tillämpa sig, utan att åstadkomma skada och förvirring.
Äfven der måste jag tänka mig samhällsmakterne så afvägda, att den lagstiftande menigheten tager sakerne i större omfattning, beviljar det materiela understödet åt det hon bifaller, eller vägrar det åt hvad hon ej godkänner, och att styrelsen lemnäs rättighet att först pröfva och sedan verkställa.
Att förfara annorlunda, att t. ex. i städerne lemna åt allmänna rådstugan eller stadens representanter, att bestämma alla de små detaljer som tillhöra en stads ekonomi, vore i sjelfva verket, att åt dem uppdraga sjelfva styrelsen, hvartill dessa församlingar visserligen icke äro organiserade.
En sammankallad folkmenighet, sådan som den allmänna rådstugan, kan ej handla med ansvarighet, och lika litet en representantförsamling, som voterar med slutna sedlar, ty hos hvilken af alla dessa skulle väl ansvarigheten utkräfvas?
Men en samhällsmakt, som eger att, utan ansvarighet, besluta och att framtvinga beslutens verkställighet, är ett oting, som saknar plats i en lagbunden samhällsordning.
Det är hos styrelsen, tänkt in abstracto, som denna sammanfattning af ansvar och pröfning, af pligt och rätt, måste sökas, och i de små samhällen, om hvilka här är fråga, uppträder, in concreto, denna makt i tre olika skepnader, än såsom Magistrat, hvars pröfning och ansvarighet omfattar den stora mängden af mindre vigtiga mål, än såsom Konungens Befallningshafvande, åt hvars sanktion vissa vigtigare saker äro förbehållna, och slutligen såsom Konungens regering, hvilken tager de aldravigtigaste under sin omedelbara pröfning.
Huruledes de två första instansernas beslut icke 150 äro och icke böra vara absolut bindande, utan kunna, på besvärsvägen, dragas under den högstas skärskådande, har jag förut sökt utreda.
Ännu en omständighet visar det origtiga uti beslutet att fråntaga Magistraten pröfningsräft i frågor, som röra stadens ekonomi och politi.
Städernes inkomster äro af två slag, sådana som af innevånarne sammanskjutas eller s. k. taxerade medel, och sådana som inflyta i afgifter och arrenden för donationsjord, umgälder å den allmänna rörelsen, såsom tolag, hamn-, bro-, väg- och marknadsstånd-penningar m. fl. hvilka kallas och författningsenligt böra uti räkenskapen särskildt upptagas och redovisas under titel: donerade medel.
Somliga af dessa inkomster äro uteslutande eller till viss del bestämda för bekostande af särskilda föremål, andra icke.
I många städer äro dessa donerade inkomster så betydliga, att de helt och hållet eller till största delen förslå att betäcka utgifterne, och der kommer naturligtvis ingen eller obetydlig uttaxering i fråga.
I andra städer äro de otillräckliga och uttaxeringarne i förhållande dertill betungande.
Alla dessa särskilda inkomster ingå dock gemenligen i den allmänna stadskassan, med undantag af sådana, som uttaxerats till bestämda föremål, såsom fattig- och skolmedel m. m., hvilka förvaltats af särskilda utaf Magistraten helt och hållet oberoende styrelser.
Att lemna stadsmenigheten eller dess representanter fri och obehindrad disposition öfver stadskassans tillgångar, utan att Magistraten egde att pröfva lagligheten och lämpligheten af dessa dispositioner, vore icke blott farligt, utan rent af stridande emot gällande författningar, hvilka ålägga Magistraten, att vaka öfver medlens användande till sina rätta ändamål. l)et vore farligt, emedan erfarenheten vid flera tillfällen ådagalagt menigheternes benägenhet att, till betäckande af utgifter, hvilka eljest lagligen åligga enskilde, tillgripa stadskassans på förutnämnda sätt sammanslagna tillgångar, äfvensom, då dessa försök misslyckats, att det gemenligen varit Magistratens medvetande af personlig ansvarighet, som räddat kassan.
Det är dock, i följd af hvad jag nyss anfört, klart att, i samma stund Magistratens pröfningsrätt borttages, bortfaller äfven ansvarigheten, ty endast den som har rätt att besluta, har skyldighet att ansvara.
Utom förenämnde skäl emot pluralitetens beslut angående Magistratens nya ställning i kommunen har jag, ehuru med lika liten framgång, i komitén föredragit ett ytterligare af så tillsägandes komnumal-politisk natur.
Hvar och en, som något blickat in i städernes inre lif, vet huru svårt det stundom är att få rådmansplatserne besatta med fullt tjenliga personer och att de mest ansedde bland Borgerskapet och som vilja hafva mest att säga i stadens angelägenheter, ingalunda äro de, som ifrigast eftersträfva dessa platser.
Om någonting lockande skulle finnas i den makt, som Magistraten nu lagligen besitter, så motväges lockelsen af de mångå obetydliga, tråkiga och stundom besvärliga göromål, med hvilka Magistraten dessutom är sysselsatt, jemte obehaget att deltaga i en lagskipning, uti hvars mysterier man hvarken har lust eller förmåga att intränga.
Helt annorlunda förhåller det sig med ledamotskapet bland stadens Äldste, isynnerhet ordförandeplatsen derstädes.
Man vet alltförväl, att äfven nu är den kommunala maktens egentliga brännpunkt att söka i denna korporation, och att den moraliska påtryckningen af representationens vilja vanligen är tillräcklig att hos Magistraten 151 Magistraten nedtysta ganska välgrundade betänkligheter.
Men när förslaget, sorn sig bör, uti § 29 utesluter magistratspersoner från representationen, huru är det väl tänkbart, att någon med anseende i samhället och håg att verka i dess angelägenheter, skall träda ur den krets, der både anseende och makt äro tillfinnandes, och ingå uti en, der han endast liar att verkställa hvad andra beslutat?
Ilen menliga inflytelse på Magistratens karakter, sorn måste blifva följden af en sådan organisation, är lätt att förutse.
Det torde anmärkas, att det system jag nu ogillat, dock är infördt i landets kommunalväsende och att jag der icke motsatt mig detsamma.
Detta är sanni; meri skillnaden mellan stad och landsbygd är i detta afseende högst betydlig.
I städerne utföras alla statsbestyron af kommunens egna tjenste- och förtroendemän, på landet sker detta genom kronobctjeningen; i städerne äro de s. k. allmänna besvärens fördelning och utgörande till största delen en kommunens angelägenhet, som ordnas efter öfverenskommelse och pä ganska skiljaktigt sätt, på landet utgöres skjutsning, väghållning och dylikt på grund af allmänna förlattningar, och kronobetjeningen utkräfver dem omedelbart af individen, utan någon kommunens mellankomst; städerne hafva, för bekostande af utgifter, hvilka för socknarne äro alldeles fremmande, betydliga förlänade inkomster af kronojord och taxor på den allmänna trafiken; socknarne hafva ingenting af allt detta, utan det jemförelsevis obetydliga, som för kommunala behof der erfordras, samrnanskjutes af individerna.
Sockennämnden är också icke någon styrelse, utan endast ett slags kollek tif polismyndighet, som dock kan få att tillika syssla med ekonomiska bestyr, om nemligen sockenstämman finner för godt att dem åt nämnden anförtro.
Institutionen har ännu icke upplefvat två årtionden, hvilket bevisar, att förhållandena på landet varit ordnade på sådant sätt, att kommunens angelägenheter kunnat skidas utan en dylik myndighet, hvaremot städernes municipal-styrelse är lika gammal som städerne sjelfve.
Och dock bär denna så nya institution inom sig fröet till en stark och snabb utveckling, hvilken otvifvelaktig! kommer att fortgå i samma riktning som städernes municipalväsende.
Komiterades arbete, hvilket betydligt utvidgat området lör nämndens verksamhet, har för afsigt, att i detta afseende gå ett allmänneligen erkändt behof till mötes, men korailén skulle handlat mycket ovisligt, om den gifvit förslag till en sockenkommunalstyrelses ordnande på samma basis som städernes.
Det är i allt läll att befara, det mången skall tihvita komitén att hafva förfärdigat ramar i hvilka inga taflor finnas att insätta.
Således, fastän jag icke sökt att föra socknens kommunalväsende fram till likformighet med städernes, bör jag ej rättvisligen kunna beskyllas för inkonseqvens, för det jag icke ansett mig förbunden, att drifva städernes institutioner tillbaka till den primitiva ståndpunkt, på hvilken landsbygdens ännu befinner sig.
Vill man ombilda städernes kommunalväsende efter det af pluraliteten uppställda mönster, så går det, efter min tanke, ej an att stadna der komiterade stadnat.
Systemets följdriktiga utveckling fordrar, att Magistraten alskaffas, att de egentliga statsbestyren, d. v. s. lagskipning, administration och polis öfverdragas åt tjenstemän, som äro af kronan tillsatta 20 och aflönade samt att
Stadsnämnden öfvertager förvaltningen af de tillgångar, som kommunen sjelf sammanskjuter, och dermed verkställer de af kommunen beslutade åtgärder.
Att de donerade förmånerne af jord och taxor m. m., som bro gifna till understöd för statsbestyrens utförande, skola återgå till kronan, torde få anses såsom ett korollarium till systemet.
Jag ärnar icke obelingadt förkasta detta system; jag till och med erkänner möjligheten af att det, långt bättre än den nu varande organisationen, skulle kunna tillfredsställa fordringarne på ordning, raskhet och konseqvens i styrelsen.
Meri saken är för mig alltför fremmande, att jag kunnat sätta mig in i de nya förhållanden, som skulle af systemets genomförande framkallas, och jag har således äfven af detta skäl icke omfattat det, hvarken i sin helhet eller med de modifikationer, som i pluralitetens förslag upptagas.
Den omständighet, att städernes offentliga lif sedan uråldriga tider tillbaka antagit former, skiljaktiga från landsbygdens, antyder, om icke bevisar, att samhälsbildningens vilkor på dessa ställen äro olika.
Det försök, som efter revolutionsåret gjordes i Preussen, att stöpa landsbygdens och städernes kommunalstyrelse i samma form, torde icke heller hafva lyckats, eftersom särskilda kommunallagar lör städerna måste kort derefter utfärdas.
Jag har derföre nöjt mig med mindre genomgripande förändringar i sjelfva grunden, men deremot sökt att mera noggrant än pluraliteten, bestämma kommunalstyrelsens särskilda moment.
I afseende på omfånget af den pröfningsrätt, som bör tillerkännas Magistraten, anser jag den Preussiska lagen hafva träffat det rätta, då hon utsträcker denna pröfning till de föremål, med hvilkas verkställighet Magistraten lagligen har att skaffa.
Utan att vara i bokstafven uppfattad, har äfven samma grundsats hos oss gjort sig gällande, af det naturliga skäl, att det icke är beslutet om sammanskott till ett visst ändamål, som kan komma i fråga att ogillas, utan den sak eller handling, som med tillhjelp af sammanskottet skall utföras.
Sockenstämmans beslut hafva i allmänhet icke varit underkastade Magistratens pröfning af det skäl, att deras utförande och ansvaret derför icke ålegat Magistraten, men en sådan pröfning, äfven af dessa beslut, eger dock understundom rum, då saken faller under handläggning af Magistraten i egenskap af politidomare, hvilket är fallet med frågor om byggnader och dylikt. 8 §.
Den förening af administration och domaregöromål, som nu eger rum hos borgmästare och råd, anser jag icke nyttig, hvarken för administrationen eller Iagskipningen.
En skilsmessa härutinnan kan dock, af finansiela skäl, ej komma i fråga i smärre städer; men jag har trott en möjlighet dertill böra öppnas för de större städerne, der hon redan på många ställen blifvit satt i verket på det ofullkomliga sätt, som står tillsammans med nu gällande lagar.
I fall af en sådan skilsmessa vore rådhusrättens ordförande och ledamöter (hvilka kunde kallas Justitiarie och Assistenter) ej medlemmar af Magistraten och sålunda valbare till representanter. 12—17 §§•
Fastän jag icke kunnat biträda förslaget att inskränka Magistratens attributioner, har jag dock medgifvit eller rättare sjelf framställt behofvet af sjelfva institutionens reformerande, i hvilken syftning det särskilda förslaget upptager några paragrafer, hvilka 153 sakna motsvarighet i komiténs.
Jag liar i detta göromål sökt att, så mycket som möjligt, undvika rubbning af närvarande förhållanden, och derföre hufvudsakligast vidrört de s. k. illitterate eller borgerliga rådmanssysslorna.
Jag har åt dessa sysslor velat uteslutande gifva karakteren af kommunala förtroendeuppdrag, och på det att förtroendet må komma i tillfälle att förnya eller förneka sig, har jag bestiimt tjenstgöringstiden till vissa år, eller samma fyraåriga cykel, som för fullmäktige stadgats.
På det att den åsyftade rörligheten icke måtte blifva illusorisk, har jag tillika föreslagit, att lön ej må till dessa tjenster anslås.
Erfarenheten har nemligen visat, att de små lonerne, otillräckliga att tillfredsställa personer i en bättre samhällsställning, dock utgöra en lockmat för sådana, som draga en knapp bergning af sitt borgerliga förvärf, och att valstriderne mindre gå ut på att utkora den värdigaste, än på att skaffa ett brödstycke åt en behöfvande slägting eller klient.