Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Direktioner, förordna syssloman och läkare vid nämnde inrättningar, underdånigst hemställt, att, med upphörande häraf, Direktionen vid hvarje sådan sjukvårdsanstalt, med undantag af dem, der tjenstemännen tillika vore i hospitalsfjenst anställde, måtte berättigas att, bland annat jemväl tillsätta sysslomän och läkare, har Kongl. Maj:t, sedan Sundhets-kollegium i ärendet afgifvit underdånigt utlåtande, den 9 September 1859 i nåder förordnat, att vederbörande
Direktioner skulle ega att antaga Sysslomän, der Sysslomans-befattningen icke vore med hospitalstjenst förenad; att läkare vid läns-lasaretter och kurhus, utom dem, vid hvilka läkare af Kongl. Maj:t tillsattes, skulle af Sundhets kollegium i behörig ordning utnämnas; och att bemälde Kollegium dädanefter skulle utgöra den myndighet, hos hvilken besvär öfver lasaretts- och Kurhus-Direktionernes beslut och åtgärder finge anföras.
Då Kongl Sundhets-kollegium, hvilken myndighet öfverinseendet öfver iänslasaretterne till följd af omförmälde skrifvelse numera tillkommer, eger den sakkännedom, som erfordras för att bedöma hvilka förändringar må vara i afseende på nämnde lasaretters organisation och förvaltning behöfiiga och säkerligen icke lärer underlåta att för sådant ändamål vidtaga de åtgärder och framställa de förslag, sorn af omständigheterna kunna påkallas, samt någon anledning för Rikets Ständer, att i ärendet göra någon framställning till Kongl. Majit, desto mindre torde förefinnas, som hvarken motionären närmare uppgifvit några brister, som trängande skulle kräfva att genom den yrkade reorganisationen afhjelpas eller, derest sådana finnas, den korta tid, som förflutit sedan Kongl Sundhets-kollegium erhöll öfverinseendet öfver ifrågavarande sjukvårdsanstalter, ännu kan anses hafva lemnat bemälde embetsmyndighet behöfligt rådrum för ärendets behöriga handläggning, får Utskottet hemställa att motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
4 Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o i24.
Ank. till Exp.^Utsk. den 17 Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade föreskrifter i afseende d de rusthållare åliggande skyldigheter dels dä manskapet beordras till fångbevakning, dels under krig.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet re mitterat en motion i förestående ämne, väckt af Riksdags-fullmägtigen C. A. Larsson från Östergötlands län, med hvilken J.
Andersson, A. Andersson, C. G. Cederskog, Lars Magnus Knutsson, J. Carlsson, N. F. Andersson och Nils Jansson frän samma län sig fös enat, och hvaruti anföres, att ehuru fångars vård och underhäll inom riket vore ett besvär, som rättvisligen borde drabba alla lika, inträffade dock, till följd deraf att rusthålls-regementena delvis beordrades till utgörande af bevakning öfver tångarne vid rikets fästningar, att enskilde rusthållare finge för reparationer å bevärings-beklädnads- och utrednings-persedlar under vakttjenstgöringen betala ända till femtio
Riksdaler och dessutom vid grenadierens återkomst finna en stor del af munderingen utsliten, utan att bekomma någon motsvarande slitningsersättning.
Väi hade, genom Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse den 26 Januari 1858, kungjord genom Kongl.
Krigs-kollegii Kungörelse den 2 Mars samma år, en ganska välgörande kontroll blifvit stadgad, hvilken satte de rustande i tillfälle att erfara huru deras penningar blifva af vederbörande använde.
Men härigenom förebyggdes dock icke orättvisan emot den enskilde rusthållaren, för hvilket ändamål motionären derföre föresloge, att Rikets Ständer måtte vidtaga åtgärd i syfte antingen att urusthålls-grenadiererna» blefvo befriade från utgörande af fångbetäckning, garnisons-förstärkning och fångbevakning, eller ock att slitningsersättningen, som utginge af de medel, Staten för hvarje särskildt fall anvisat, måtte bestämmas till ett Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 124. 5 verkliga kostnaderna motsvarande belopp, så att icke den enskilde rusthållaren lede annan förlust än som gemensamt drabbade hela regementet, derigenom att munderiagarne blefve delvis utslitne och nya måste anskaffas för hvarje nummer, oaktadt en del munderingar icke voro half litne.
För den händelse att icke någotdera af dessa förslag vunne Rikets Ständers bifall, har motionären hemställt att alla de reparationer å munderings- och utredningspersedlar, som erfordrades, under det större eiler mindre del af rusthålls-regementema funuos beordrade till fångbevakning å någon af rikets fästningar, måtte få godtgöras af de till fångars vård och underhåll anvisade medel och utgifterna härför kontrolleras af fängvårds-styrelsen, samt rusthållarne befrias från återbetalnings-skyldighet.
Hvad slutligen anginge den enskilda rusthållarens skyldighet att under krig underhålla beklädnads-, bevärings- och utrednings-persedlarne, sä, ehuru det uppenbarligen syntes följa af 20 § i Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse om beväringsmanskapet, af den 27 Oktober 1812, att underhålls-skyldigheten under krig skulle upphöra samtidigt med befrielsen från rekryterings-skyldigheten, torde ett närmare förtydligande häraf icke vara obehöQigt, enär eljest möjligen tvist kunde yppas, derest omständigheterna gåfve anledning att tillämpa de i omförmälda författning stadgade skyldigheter.
Det folie sig temligen klart att icke befälhafvarne under ett krig kunde hålla kontroll på hvilken rusthållares persedlar, som skulle repareras eller för hvilken nya skulle tillsättas; samt att icke den rusthållare, hvars grenadier stupade i första drabbningen skulle vara från ali utgift befriad, under det en annan rusthållare, hvars grenadier uthärdade hela fälttågets strapatser, belastades med anskaffning och underhåll af allehanda persedlar, hvilka ofta måste köpas till så oerhörda priser, att hela rusthållets afkastning blefve otillräcklig för deras liqviderande.
Alla omkostnader för krig borde dessutom bestridas ur en gemensam kassa; dertill hvarje medborgare bidroge efter vissa öfverenskomna grunder.
I anledning häraf och dä ofvanomförmälda Kungörelse af år 1812 icke vore nog tydlig i förevarande fall, ansåge sig motionären böra till Rikets Ständer hemställa, om icke, vid utbrott af ett krig, indelta arméen borde, enligt gällande författningar, kompletteras, men skyldigheten för de enskilda rusthållarne att underhålla utrednings- beklädnads- och bevärings-persedlarne upphöra under den tid kriget påstode, för att, efter återställd fred och sedan truppen återkommit till sin hemort, åter vidtaga, sä framt Kongl. Majit ej skulle finna godt att tillåta vidare anstånd.
I anledning af denna motion anser sig Utskottet böra efter handlingar, af hvilka Utskottet tagit kännedom, meddela, att, sedan rusthållarne vid andra lifgrenadier-regementet, med förmälan hurusom vid tillfällen, då regementet eller någon del derutaf varit beordradt till fångbevakning, kostnaderne för anskaffning af så kallade småpersedlar samt reparation af munderings- och remtygs-persedlar uppgått till högst betydliga belopp, hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit dels att Kongl. Majit måtte antingen i nåder befria grenadiererna från all slags bevakning vid fängelser och arbets - 6 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande N:o t i 4. inrättningar eller ock tillförsäkra de rustande om en så stor ersättning af fångvårds - medlen, att icke någon förlust måtte drabba de rustande i och för dylika kommenderingar, dels ock att i nåder förordnas måtte, det hvarje befälhafvare skulle vara skyldig att med verificerade räkningar bestyrka sädane kostnader, som för defekters iståndsättande under regementets kommenderingar kunde ifrågakomma, har Kongl. Majtt öfver denna ansökning hört ej mindre Kongl.
Krigs-kollegium, än äfven General-befälhafvaren i andra Militärdistriktet och Chefs-embetet för andra lifgrenadier-regementel, af hvilka myndigheter Krigs-kollegium, i underdånigt utlåtande den 11 December 1857, bland annat, upplyst att från år 1849 defekterings-kostnaderna vid andra Lifgrenadier-regementet i medeltal uppgått till 273 R:dr 38 sk. 10 £ rst, men den erhållna slitnings-ersättningen till 387 R:dr 20 sk. 5§ rst, allt banko, hvadan de rustande, på det hela taget, mera vunnit än förlorat på dessa kommenderingar.
I nådigt Bref den 26 Januari 1858, har derefter Kongl. Maj:t yttrat, att, enär rusthållarne för de förmåner, hvilka vid indelta kavalleriets inrättning dem beviljades, såsom befrielse från ålskiiliga utskylder, åtnjutande af augmentsräntor till understöd i rustningskostnaden för svagare hemman m. m. voro skyldige att, såväl i krig som i fred, hålla Kongl. Maj:t och Kronan tillhanda karl och häst, fullt utredda och med mönstergilda persedlar försedda och följaktligen äfven ansvara för komplettering och reparation af hvad under tjenstgöringen kunde blifva bristfälligt eller felande, samt äfven ersätta de bevisliga kostnader, hvilka för detta ändamål kunde erfordras, samt härtill komme att Kongl Maj:t, jemlikt nådigt Bref den 28 December 1844, förunnat de rustande vid samtliga från kavalleri till infanteri förändrade regementer och korpser den förmån att för deras soldater, då desse kommenderas til! fångbevakning, erhålla beklädnads-slitningsersättning, hvilken, hvad särskildt anginge andra Lifgrenadierregementet, på sätt Krigs-kollegium utred4, i allmänhet öfverstigit de kostnader rusthäiiarne för defekters ersättande efter fångbevaknings kommenderingar fått vidkännas, Kongl. Maj:t funne ansökningen om regementets befriande från nyssnämnda kommenderingar, eller derom att de rustande mätte tillförsäkras en emot ali förlust betryggande ersättning för dylika kommenderingar, icke förtjena nådigt afseende; hvaremot Kongl. Maj:t i öfrigt meddelat föreskrifter huru förhållas borde vid reparation å ännu brukbara, eller anskaffandé af nya, persedlar för manskapet vid afsutne rusthålls regementena, då dessa äro kommenderade utom regementets stånd.
Då någon befrielse för »rusthålis-grenadiererna» från de i motionen omförmälda kommenderingar, såväl på de i ofvanberörda nådiga Skrifvelse upptagna skäl, som enär sådant skulle obehörigen öka tungan af dessa kommenderingar för öfriga regementen och korpser, icke torde böra ifrågasättas; tfa af ofvan omförmälda beräkningar visar sig att slitnings-ersättning för kommenderingar redan utgår med ett belopp, som i allmänhet lärer fullt motsvara defekterings-kostnaderna under berörde tjenstgöring och det större eller mindre belopp, hvartill dessa kostnader för hvarje särskildt rusthåll kunna uppgå, såsom ytterst beroende på det skick, i hvilket persediarne vid kommenderingens början Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande N:o i24. 7 befunnos, icke rätteligen kan läggas till grund för ersättningens bestämmande; samt då antagandet af en sådan grund dessutom lätteligen skulle, till statskassans betungande och möjligen till skada för truppens helsa och tjenstbarhet, föranleda dertill att rusthållare, vid kommenderingens början utrustade manskapet med mindre dugliga persedlar för att under kommenderingens fortgång få dem på Kronans bekostnad ersatta af bättre, finner Utskottet sig icke ega skäl au, helst sedan, i afseende på sättet för anskaffande af persedlar under kommenderingar, bestämmelser numera blifvit af Kongl. Maj:t fastställda, hvilka, enligt motionärens eget erkännande, innefatta nen ganska välgörande kontroll, !» tillstyrka någon ålgärd i anledning af hvad motionären i dessa delar föreslagit, hvarföre Utskottet hemställer att förevarande del af motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Beträffande åter motionärens förslag i afseende å rusthållarnes skyldighet att under krig underhålla beklädnads- bevärings- och utrednings persedlarne; sä finnes denna rusthållarnes skyldighet i gällande författningar klart och tydligt stadgad, och någon befrielse derifrån såsom motionären yrkat, lärer destomindre böra ega rum som rusthållarne för sina åtaganden af Statsverket åtnjuta ej obetydliga förmåner, önskligt vore visserligen att öfverenskommelser rusthållarne emellan kunde träffas, att efter fördelning sig emellan utgöra dessa kostnader, hvilka derigenom icke skulle drabba enskilda rusthållare så hårdt, som efter nu gällande stadganden kan blifva fallet, men då de åtgärder, hvilka, för åstadkommande af sådana föreningar, på Kongl. Maj:ts befallning blifvit vid tagna icke rönt framgång, utan sedan reglemente för en dylik förening emellan rusthållarne vid Westgöta regemente blifvit den 26
Maj 1854 af Kongl. Majit fastställd, rusthällarne vid öfriga regementen, under loppet af år 1858 i ämnet hörde, icke velat på de framställda förslagen ingå, samt Kongl. Majit derföre ock den 30 December 1859 i nåder förklarat frågan om sådana föreningars bildande för närvarande böra förfalla, lärer dervid tills vidare ej något kunna åtgöras.
Vid detta förhållande hemställer Utskottet att någon Rikets
Ständers åtgärd icke heller i anledning af denna del af motionen må vidtagas.
Stockholm den 13 Juli 1860. 8 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o i25.
Auk. till Exp.-Utsk. den 17 Juni 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade föreskrifter rörande remonteringen vid indelta kavalleriregemen tena.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat ett Memorial af Johan Lekberg från Nerikes län, med hvilken Johan Pettersson och Gustaf Johansson från Kronobergs län samt Johannes Andersson frän Jönköpings län sig förenat, och i hvilket anföres, att remonteringen vid de indelta kavalleriregementena nu mera än förr vore ett onus, som vållade icke blott stora kostnader och besvär utan äfven obehagligheter och misstroende till vederbörandes rättvisa.
Då det t. ex. lyckats rusthållaren att anskaffa remont af mer än den storlek författningarne fordrade och i öfrigt, efter veterinärläkares försäkran, frisk och felfri, inträffade med få undantag att Regementschefen eller den, som hans ställe företrädde, förklarade kreaturet behäftadt med åtskilliga felaktigheter och derföre oantagiigt.
Hofslagaren tillfrågades sällan och Konungens Befallningshafvande, som endast undantagsvis kunde vara hästkännare, egde icke någon ansvarig tjensteman att anlita, för att veta om elier i hvad mån Regementschefens domslut förtjenade afseende.
Då härtill komme att det för aflägse boende rusthållare blefve alltför dyrt att sända hästkreaturet tili endera af landets veterinärinrättningar för att erhålla fullständig motbevisning och, en sådan förutan, det icke till något tjente att emot beslutet anföra besvär, blefve följden att hos rusthållaren, på grund af veterinär-läkarens förklaring, misstro emot myndigheterna uppstode.
Väl finge erkännas att någon kavalleri-officer vid remonteringarne hade hästar till hands, i de kasserades ställe, Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskoltels Betänkande N:o 125. 9 ställe, men nästan alltid till priser, som måste kallas orimliga.
Då man fortfarande icke tycktes vilja förstå hvarföre rusthållaren företrädesvis köpte en häst, som blifvit uppfödd i orten och ej heller att rusthållaren hade lika stort om ej större intresse i att erhålla en duglig och härdig remont, så vore visserligen bäst att
Staten öfvertog remonteriugen mot skälig årlig afgift från rusthållaren, men då frågan härom hittills ej vunnit framgång, hemställdes till Rikets Ständers pröfning det förslag, att vid alla med indelta kavalleriet skeende mönstringar och remonteringar, någon kunnig och sjelfständig veterinärläkare måtte varda beordrad att på allmän bekostnad närvara med skyldighet att afgifva yttrande öfver orsaken till förekommande kassationer, hvilket yttrande, tillika med mönsterherrens och Regementschefens, skulle fullständigt intagas i mönstrings- eller reraonleringsrullan, hvilken jemväl af veterinärläkare borde underskrifvas.
Då vidare ostridigt vore att rustningens upprätthållande under krig kunde blifva helt olika betungande genom skyldigheten att tillsätta annan häst när helst behofvet så fordrade, hemställdes äfven om icke rusthållare vid det indelta kavalleriet kunde befrias från skyldigheten att anskaffa remont under pågående krig.
Remonteringsmöten skola, enligt författningarne, två gånger hvarje år eller oftare hällas af Landshöfdingen och Regementschefen samt, enligt 19:de § i tredje delen af Tjenstgörings-reglementet för arméen den 12 April 1858, en hästläkare,dervid beordras att vara närvarande.
Om således det skulle inträffa att, såsom motionären antydt, nå gon ruslhållares rätt af regementsbefälet förbisåges, eger den förfördelade att påräkna skydd af Landshöfdingen, hvilken, om han ej sjelf skulle vara sakkunnig i fråga om hästars bedömande, naturligtvis har ätt påräkna biträde af den tillstädesvarande hästläkaren.
Dessutom är det rusthållaren obetaget att till förnyad granskning uppvisa hästen vid Generalmönstring, der hästläkare från annat regemente alltid är tillstädes, eller att öfver remonterings-förrättningens beslut anföra besvär hos Kongl. Maj:t.
Enär således ruslhällares lagliga rätt synes vara i författningarne, så vidt ske kunnat, iakttagen, och några grundade anledningar till klagomål öfver missbruk i förevarande afseende icke afhörts, samt de af motionären föreslagne bestämmelser rörande sättet för mönstrings- och remonteringsrullors förande, om derpå skulle ligga någon vigt, rätteligen torde böra hos vederbörande myndighet framställas för att, efter handläggning i vanlig ordning, af Kongl. Maj:t pröfvas, men icke lämpligen synes kunna i och för sig göras till föremål för Rikets Ständers åtgärd, hemställer Utskottet att å förevarande del af motionen icke må fästas afseende.
Vidkommande åter motionärens yrkande, att rusthållare skulle befrias frän skyl digheten att anskaffa remont under krig, enär fullgörandet häraf kunde för olika rusthåll blifva helt olika betungande, lärer detta skäl icke mindre inträffa på fullgörande af remonterings-skyldigheten under fred och skulle således, om det för giltigt antoges, föranleda upphäfvande af all remonterings-skyldighet.
Det förhållande att fullgörandet af en Bih. till R.
Brot. 1859 # 1860. 8 Samt. 26 Haft. 2 10 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltets Belänkande N:o 126. skyldighet, till följd af dess egen natur, kan olika hardt drabba den ene än den andra skattskyldige, afhjelpes emellertid vida lämpligare och utan den betydliga kostnad för Statsverket, motionärens förslag skulle medföra, genom lika fördelning på ett större antal af dem, hvilka dertill äro förpligtade, af samtlige de kostnader, hvilka för skyldighetens fullgörande erfordras.
I sådant syfte har ock Kongl. Maj:t, genom nådigt Bref den 28 Oktober 1856, förordnat att samtlige rusthållare skulle höras, om de icke sig emellan ville för hvarje regemente eller korps bilda föreningar för gemensamt deltagande i kostnaderna för anskaffande af hästar.
Till följd häraf hördes under är 1858 vederbörande rusthållare i ämnet inför Kongl. Majis Befallningshafvande, dervid de vid de fleste regementen enhälligt vägrade att i sådana föreningar ingå och vid de öfriga endast till ett ganska ringa antal funnos dertill benägne, hvarföre ock Kongl.
Maji, efter inhemtad kännedom härom, den 30
December 1859 förklarat frågan om sådana föreningars bildande för närvarande böra förfalla.
Ehuru önskvärdt vore att, de rustande emellan, kunde, på sätt motionären ock torde åsyftat, åstadkommas en jemnare fördelning af ifrågavarande besvär lärer, vid omförmäida förhållande, icke något derför vara att åtgöra, hvarföre Utskottet hemställer att äfven denna del af motionen icke må tili någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Exp.-lTtsk. den 17 Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckl motion om inrättande af Heder sdomstolar för Arméens officers-korpser.
Hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln har Herr Skiöldebrand, C. F., väckt en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion i ofvanstående ämne, i hvilken föreslås, alt en Hedersdomstol, sammansatt af en Regements-officer, tre Kaptener, två Löjtnanter och två Underlöjtnanter, valde hvar och en inom sin grad och för längre Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlels Betänkande N:o i26. 11 tid, så att ej inflytelsen af en gjord anklagelse kunde inverka pä valet, skulle, sedan den aflagt domare- och tysthets-ed, ransaka och döma hvar och en officer, som vore anklagad för vanhederligt uppförande, hvilket ej borde offentliggöras.
Ehuru det vore att hoppas att en sådan domstol skulle verka mera som afskräckande än som dömande, borde likväl allting göras för att förekomma vä^d vid en dom, så sträng som denna och der ransakuingen vore hemlig, hvarföre vad borde kunna ske till en Militärdistrikts-hedersdomstol, sammansatt af tvä från hvart och ett af de öfriga regementena inom distriktet valde officerare.
Under den öfverläggning hos Ridderskapet och Adeln, som föregått remissen af motionen har Herr Stjernsvärd, G. M., såsom tillägg till motionen, uppgifvit att vingleri, spel och dobbel, egennyttigt och oridderligt uppförande, besökande af dåliga sällskaper samt dryckenskap vore sådana förseelser, hvilka Hedersdomstolarne borde tillerkännas rätt att upptaga och handlägga; hvarförutan Herr von Knorring, E. O., vid sitt yttrande fogat detaljerade upplysningar rörande Hedersdomstolarne i Preussen, der denna inrättning skall nått den största utveckling.
Då fråga uppstår om inrättande af en s. k. särskild domstol torde i första rummet föremålet för domstolens verksamhet böra noggrann! bestämmas.
I afseende härå har i motionen blifvit uppgifvet alt föremålet för Ifedersdomstolarnes vid arméen verksamhet skulle blifva att »ransaka och döma hvar och en officer, som vore anklagad för van»hederligt uppförande, hvilket ej borde offentliggöras.»
Att denna bestämning lemnar mycket öfrigt att önska ligger i öppen dag.
Det kan naturligtvis ej öfverlemna* ät en sväfvande och understundom tilläfventyrs missledd subjektiv uppfattning, att för hvarje fall afgöra hvad som skulle anses vanhederlig!.
Att äter saken derjemte skulle vara sådan att den »ej borde offentliggöras» innefattar visserligen en närmare bestämning, men desto mindre tillfyllestgörande, som Svensk lag hittills endast känner ett slag af vanhederligt uppförande i afseende hvarå stadganden till förhindrande af en större offentlighet blifvit meddelade.
Visserligen har under den öfverläggning, som föregått remissen af motionen, ett försök blifvit gjordt att närmare bestämma hvilka frågor skulle af de föreslagna domstolarne handläggas, men detta synes föga lyckligare än motionärens, då sådana bestämmelser, som »egennyttigt och oridderligt uppförande» samt »besökande af dåliga sällskapet torde vara alltför obestämda begrepp att i förevarande fall kunna innefatta säker ledning för tillämpningen. åled motionärens åsigt att officerares vanhederliga uppförande i vissa fall »ej borde offentliggöras» står det visserligen tillsammans att han föreslagit det ransakningen vid Hedersdomstolarne skulle vara hemlig.
Men deremot öfverensstämmer det icke med den offentlighet, som, sedan urminnes tid, varit vid den Svenska lagskipningen iakttagen och hvilken det ej torde vara skäl att omintetgöra.
Motionärens förhoppning åter att de ifrågasatta domstolarne skulle verka »mera som afskräckande, än som dömande» 12 Allm. Best.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 126. kornrae deremot troligen att uppfyllas, om, i enlighet med motionen, »den enda dom, »som af denna domstol kunde fällas, skulle vara Ijenstens förlust» och således hvarje anklagad på förhand visste att annan dom än tjenstens förlust ej kunde falla.
Det vill endast synas, sorn, vid sådant förhållande, stadgandet att ransakningen skulle vara hemlig vore lika öfverflödigt, som hela ransakningen.
Och fara vore måhända att
Hedersdomstolarne mera korame att afskräcka från beträdande af en bana, der man utsatte sig för att med dem komma i beröring, än de skulle kunna hindra dem, hvilka härtill hade mod, från sådana handlingar, hvilka bragte dem under Hedersdomstols behandling.
Hedern är, då ordet fattas i sin egentliga mening, såsom utmärkande handlingarnes och sinnelagets öfverensstämmelse med sedelärans och samvetets bud, för alla tider densamma.
Icke alltid derföre hafva dessa bud i lika mån af menniskor iakttagits och blifvit följda.