Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Liksom i mysterierna var gemenligen skådespelarnes antal ganska stort; detta hade väl ofta sin grund i ämnets egen art, men dertill har äfven bidragit skollärarnes önskan att använda så många lärjungar som möjligt, ty spelet var ju en pedagogisk öfning.
Om kostymeringen känna vi ingenting med bestämdhet, men den har väl troligen varit af samma beskaffenhet som samtidigt i Danmark241.
Att masker begagnats af åtskilliga synes deraf, att i alla stycken omtalas Larvatores.
Alldeles gratis hafva icke dessa skådespel gifvits; åskådarne synas hafva fått betala så väl med penningar som med dryckesvaror, men båda delarne hafva gifvits först efter slutadt spel.
Det heter i epilogen till Messenii ”Christmannus:”
”Och elliest för mödo och snack
Hafwom wij förtjent eder tack.
Welom icke eller försmå,
Om någon pungen löser på.
Ther met till wijn gifwer oss först;
Af mycket taal hafwom wij törst.”
Till slut må vi nämna, att från samma århundrade omtalas ännu ett, fast numera förkommet, skådespel.
Scheffer (”Svecia Litterata” s. 327) uppgifver nemligen, att hos Olof Sparrman fanns under titlen Comædia Studiosorum en 1589 af Johannes Johannis Gevalius gjord öfversättning af pseudonymen Christoffer Stimmelii ”Studentes, de vita et moribus Studentiorum.”
Klemming säger dock, att denna komedi icke finnes upptagen i den förteckning öfver
Sparrmans boksamling, hvilken blef 1688 öfverlemnad till kgl. biblioteket242.
I Tyskland voro sådana studentkomedier mycket vanliga.
Ty då man för omväxlings skull sökte andra ämnen än de bibliska, och då skådespelen afsågo att genom varningar, lärdomar och råd inverka på de unga skådespelarnes sinnen, så låg intet ämne närmare tillhands än framställningar af det lif, som skådespelarne sjelfva förde; de kunde då spela sina egna roller, de försattes i situationer, i hvilka de sjelfva dagligen kunde råka, och fingo lära sig de råd och erfarenhetssatser, hvilka i sådana förhållanden voro de mest lämpliga.
Skol- och studentlifvet blef så ett älskadt ämne för de tyska skoldramaturgerna.
Så skref rektor Martin Heyneccius sin ”Schulteuffel” (1603), G.
Mauricius ”Komödie vom Schulwessen,” Albert Wichgrew ”Cornelius Relegatus” (1600) och Joh. Georg Schoch ”Komedia vom Studentenleben” (1618).
Denna sednare, som anses för en af de mera betydande af detta slag, är en bearbetning af Stimmelii ofvannämnda komedi243.
Om samma
Stimmelii arbete hafva vi äfven en underrättelse från Danmark.
En schlesisk poet, Martin Schwarzbach, anhöll d. 1 Mars 1596 om tillåtelse af konsistorium i Köpenhamn att få (förmodligen under fastlagen?) offentligen uppföra en komedi, ”Studentes” kallad.
Detta blef honom dock afslaget, dels emedan universitetet på den tiden ingen patron hade, dels emedan det just nyligen hade blifvit studenterna förbjudet att löpa ”fastelavn” på gatorna244.
Denna komedi är tydligen Stimmelii ofvanomtalta, och den synes sålunda hafva varit vida spridd.
Det var troligen samma
Stimmelii komedi, som uppfördes vid invigningen af Åbo akademi 1640, hvarom mera längre fram.
De sista afläggarna af dessa studentkomedier i Tyskland har man från början af 18:de århundradet i tvenne lustspel af Weisse, i hvilka liderliga Leipzigerstudenter och lättfärdiga tärnor spela hufvudrollen245.
För fullständighetens skull nämna vi efter Klemming en latinsk komedi från detta århundrade.
Den bär titlen ”Threnologia Dramatica” m. m. och är skrifven 1593 som sorgdrama vid Johan III:s död.
Författaren är en Sylvester Johan Phrygius246.
Svenska dramat vid början af 17:de århundradet.
De dramer, dem vi hittills betraktat, hafva alla haft en strängt religiöst-didaktisk hållning.
Med de tyska skoloch bibeldramerna till mönster, framställa de mysteriedramat renadt från de vanställande tillsatser, som det mot slutet af medeltiden upptagit, och i den form, hvilken detta drama erhållit genom inverkan af det romerska lustspelet.
Vi skulle sålunda äfven på dessa dramer kunna använda benämningen mysterier, men då emellan dem och de egentliga mysterierna, såsom vid Tobie Comedia är visadt, bestämda skiljaktigheter finnas, begagna vi för dem hellre namnet skoldramer, så mycket mera som både under 16:de och 17:de århundraden vår teater står i det närmaste sammanhang med skola och universitet.
De skoldramer, vi redan lärt känna, voro alla bibeldramer, men i första decenniet af 17:de århundradet upphöra dessa, och dramer af helt annat innehåll och annan ton möta oss der.
Äfven dessa sluta sig dock till tyska mönster.
Mot slutet af 1500-talet började tyska dramatiken att utveckla sig i en förändrad rigtning, om än långt in i nästa århundrade så väl skoldramer som ock mysterier och moraliteter i gammal stil mångenstädes fortforo att spelas.
Vid denna tid började skådespelare af yrket och enskilta trupper att uppträda i de större tyska städerna.
De första skådespelarsällskaperna kommo från Brabant och Nederländerna; andra kommo från England.
De voro kända under namnet Nederländska eller Engelska komedianter, dock mest under det sednare namnet.
Äfven när längre fram tyska trupper bildade sig efter deras exempel, kallade sig dessa engelska komedianter.
Med komedispelande förenade dessa skådespelare äfven lindansning, voltigör-, fäkt- och eqvilibrist-konster, och Devrient har väl ej så orätt, då han förmodar, att vi här återfinna våra gamla bekanta, medeltidsgycklarna, som en tid bortåt gjort lycka med nederländska konster och teaterstycken, deraf fått namnet och nu med friska engelska stycken och ny teaterpraxis, samt utstyrda med ett nytt utländskt modnamn, uppträdde med ovanliga talanger och ovanlig energie247.
Dessa trupper togo äfven anställning vid de små furstehofven, och redan vid ingången till 17:de århundradet hade hertig Julius af Braunschweig en sådan stående hoftrupp.
De stycken, som af dem uppfördes, voro oftast lånade från den äldre engelska dramatiken, men i en omarbetad råare form och alltid på prosa.
Den omhvälfning, som dessa skådespelare åstadkommo, bestod i främsta rummet deruti, att skådespelen hädanefter företrädesvis behandlade verldsliga ämnen, samt att folkskådespelet och dermed det folkmessiga kom mera till heders.
Visserligen voro dramer af verldsligt innehåll redan förut ingalunda ovanliga i Tyskland.
Ensamt Hans Sachs hade skrifvit en mängd sådana.
Men hans stycken voro föga utbredda och blefvo sällan spelta.
De främmande skådespelen gjorde deremot stor lycka, ty de hade en egenskap, hvilken de förra saknade: de voro teatraliska, uteslutande skrifna och lämpade för scenen och arbetade med full beräkning på teatereffekt.
Klart var äfven, att skådespelare till yrket måste synnerligen vinnlägga sig om att väcka bifall, ty derpå berodde deras utkomst.
Derföre blef ej blott det religiösa, utan äfven det moraliska ändamålet skjutet undan; de hade endast ett syfte: att roa och underhålla.
Den sedolärande prologen äfvensom epilogen försvunno.
Komiska och alvarliga scener blandades om hvarandra; på grofheter, de der förut endast tillhört fastlagsspelen och i skolkomedierna blott undantagsvis förekommit, sparades icke.
Narrar och komiska figurer blefvo nu skådespelens oundgängliga kryddor; och då fordom endast en enkel kyrkosång tonat i de gamla skolkomedierna, så upptogos nu smutsiga folksånger, godtyckligt inströdda sångstycken och en bullrande musik.
Processioner, djefvulsdansar, praktscener, fyrverkerier, komiska mellanspel, bataljer, regn och oväder, jagter användes som lockmedel.
Vilda blodscener, uppskakande mord och gräsligheter satte de grofva nerverna i rörelse.
Väl voro dessa och dylika retmedel understundom begagnade i den tyska komedien redan innan yrkeskomedianter uppträdde; men de blefvo nu fullt utbildade och allmänna248.
Den tyska skald, hos hvilken detta inflytande först med full klarhet framträder, är Nürnbergerprokuratorn Jakob Ayrer, död sannolikt 1605.
Alla hans stycken äro skrifna före 1600249.
Han upptog Hans Sachs’ bruk att behandla verldsliga ämnen, och liksom denne hämtade han dessa ämnen från de mest skilda håll.
Dessa båda skalder hafva äfven likhet i den öfvervägande episka tonen, i blandningen af episka och dramatiska elementer, i bekymmerslöshet om tid och kostym; men Ayrers stycken röja större framsteg i regelmessig gruppering och större liflighet i handlingen, hvaremot han saknar Nürnbergerskomakarens naivitet och ärbarhet.
Från de engelska komedianterna har han hämtat förkärleken för blodiga och gräsliga scener, narren, som hos honom heter Jan Posset, grofheterna, komiska mellanspel och visors inflätande.
Om handlingens enhet har han dock icke något begrepp, ej heller förstår han att fullfölja en intrig eller genomföra en komisk situation, och till karakteristik finnas endast otympliga tillstymmelser.
Liksom Hans Sachs har han äfven skrifvit en mängd fastlagsspel och för några af dem valt den engelska formen att behandla dem som sångspel efter en genomgående, allmänt känd folkmelodi.
En författare från samma tid, likaledes påverkad af de nya fremmande skådespelen, men vida talangfullare än Ayrer, är hertig Henric Julius af BraunschweigLüneburg (1564—1613).
Han har skrifvit 11 dramer, än under namn af Hibaldeha, än under andra liknande namn250.
Alla hans dramer äro skrifna på prosa; några, men ej alla, hafva sedolärande epilog, men äfven i de lustspel, som behandla äktenskapsbrott och bedrägerier, yttrar sig en sträng sedlig anda, så att, då de källor, ur hvilka ämnet är hämtadt, gifva handlingen ett oförargerligt komiskt slut, så taga hertigens lustspel merendels en tragisk ända, och djefvulen eller hans handtlangare fara af med äktenskapsbrytarne och bedragarne, der icke dessa sjelfva bära hand på sitt lif.
I alla uppträder narren, gemenligen under namnet Johan Bousett (Ayrers Jan Posset).
Bönder uppträda och tala hvar sin dialekt, så att emellanåt en komisk språkförbistring uppstår.
Ehuruväl sedliga grundåsigter genomgå Hibaldeha-dramerna, är dock verldslig lust och lefnadsfröjd det förherrskande i dessa stycken, och det älsta och enda bibliska af hans dramer, Susanna (1593), visar bäst, huru oaktadt dess fromma och sedliga innehåll den andliga karakteren var fullkomligt försvunnen.
Narr- och bond-scener omväxla med alvarsamma och patetiska.
På några ställen äro visor anbragta.
Språket är det vanliga samtalsspråket och har en komisk anstrykning öfverallt, der ej situationen är tragisk; hans prosa är, säger Gervinus, utan jemförelse bättre än alla den tidens versar251.
Formen är mera sannt dramatisk än i medeltidsdramat; monologerna äro öfverläggningar och ej presentationer; nästan ingenting berättas, utan allt går öfver i handling och dialog.
Bland hans lustspel är det bästa: ”Vincentius Ladislaus, Satrapa von Mantua Kempffern zu Ross und Fuesz, Weiland des Edlen und Ehrnvesten, auch Manhafften und Streitbaren Barbarossæ Bellicosi von Mantua, Rittern zu Malta, ehelichen nachgelassenen Sohn.” (1594).
Vi komma att längre ned tala om detta lustspel.
Detta omslag inom det tyska dramat återverkade äfven på vår dramatik.
De religiösa bibeldramerna från förra århundradet försvinna, och från de tre första decennierna af detta århundrade har intet sådant kommit till vår kännedom.
Alla stycken från denna tid behandla ämnen ur historien, sagan och legenden, och om en religiös fråga vidröres, sker detta mera af historiskt intresse, än för att gifva det fromma sinnet luft.
Allt mera träder sträfvan att bereda en förströelse i förgrunden; väl lemnas icke didaktiken ur sigte, men den får dela väldet med det underhållande.
Komiska partier och skildringar ur verkligheten förekomma nästan regelmässigt i skådespelen; synnerligast blifva bondscener mycket omtyckta.
Man söker rycka verkligheten närmare, och då icke längre ämnets helighet lägger fjettrar på fantasien, söker man genom sträfvan efter en rå naturtrohet göra dramat så mycket som möjligt till en noggrann afbildning af lifvet.
Språket närmar sig hvardagsspråket så mycket, som knittelversen tillåter, och redan deraf uppkommer en mera komisk ton.
Men alla det tyska dramats utsväfningar vunno ej hos oss burskap: dramat låg icke i yrkesskådespelares händer, utan styckena skrefvos och deras utförande leddes af de andliga och de lärda, hvilka hade sig ungdomens uppfostran anförtrodd.
Deraf betingades en mindre okysk och mera sedolärande ton, än den, som rådde på tyska banan.
De ringa sceniska hjelpmedlen gjorde icke möjligt att använda några prunk- och prakt-scener.
Men å andra sidan tillegnade vi oss icke heller den större formfulländning, som utmärkte tyska dramat; på ett undantag när gå alla våra dramer i de gamla fotspåren, om än ett och annat i lif och rörlighet öfvergår de äldre.
Så tyckes vårt drama visa, att med protestantismens fullständiga seger efter Sigismunds fördrifvande det alltuppslukande teologiska intresset börjat gifva rum äfven åt andra intressen.
Det undertryckta skönhetsbehofvet fick luft och sökte tillfredsställelse äfven utom kyrkan.
Detta står onekligen i sammanhang med en stigande bildning, framför allt med språkstudiet och en allmännare bekantskap med antiken.
Det första stycke vi påträffa under 17:de århundradet — med undantag af Josephi och
Davidhz historier, hvilka genom sin hela ton tillhöra det förra tidehvarfvet — behandlar ett från antiken lånadt ämne och är det, som tydligast af alla visar inflytandet utifrån.
Det har till titel: ”En lwstig Comoedia vidh nampn Tisbe,” och blef 1862 funnet i en antiquarisk bokhandel i Stockholm af Hr C.
Eichhorn samt är af honom utgifvet under titel: ”En lustigh Comœdia vidh nampn Tisbe af Magnus Olai Asteropherus från Arboga.
Efter den enda kända handskriften utgifven af C.
Eichhorn.
Upsala 1863.
I handskriften står antecknadt, att det uppförts i Arboga 1610, i Carlstad 1615 och i Upsala 1626; och troligen var det samma ”Tisbe” som uppfördes i Upsala 1625252.
Man kan deraf finna, att det på sin tid varit mycket omtyckt.
Det har prolog och 6 akter, men ingen epilog.
Versantalet går upp till 2900, och är det sålunda bland de längsta af våra äldre dramer.
Då endast 100 Ex. af denna märkliga komedi blifvit tryckta, anse vi oss böra något utförligt redogöra för densamma.
Prologen är utan all sedolärande syftning och redogör endast för innehållet af denna ”hedniska Comoedia.”
Sc. 1.
Kansleren Ludovicus, marskalken Albertus och sekreteraren Fredericus äro kallade till slottet.
Kansleren klagar öfver, att han blifvit så tidigt väckt, och då sekreteraren anmärker, att klockan nu slår 10, skjuter han skulden för sin långa sömn på det ”Malwasij och goda win,” som de utan skäl och mått aftonen förut druckit hos sekreteraren, hvarpå denne anmärker skämtande:
När tu i drijcken blifuer swagh,
Då ähr för wist tin sidste dagh.
Sc. 2 upptages af rådplägningar med fursten.
Furst Dulichius påminner dem om det löfte han gjort öfver bordet, att den, som vid torneringen hade i alla furstliga stycken hållit sig manligast, skulle få hans dotter Tisbe till äkta, och nu önskar han att af dem, som varit domare, få veta, hvem som blifvit segervinnare.
Ludovicus nämner då Ladislaus, hvars like ingen var på tornerbanan.
Någon tvekan uppstår, huruvida Ladislaus är af furstligt stånd och sålunda värd äran att vara furstens måg; men kansleren känner hans härkomst:
Han ähr den strijdbara manssens son Barbarossæ, en förste af Rom, Vincentius Ladislaus ähr han be nämd, Satrap von Mantua, widt bekiänd.
Kiämpe till häst och kiämpe til foot253, Dän ingen kiämpe tör emoot.
På guld och håfwor mycket rijk, Att nämpligh finnes hans gelijk.
Dulichius bestämmer sig för Ladislaus, afskedar sitt råd och går.
Albertus undrar väl, huru Tisbe skall upptaga denna underrättelse, enär hon gjort ett löfte att lefva i ren jungfrudom och tjena i Vestas tempel; men Ludovicus menar henne bäst sjelf råda för detta och bjuder kamraterna på en kanna glödgadt vin, hvilket anbud genast antages af Fredericus, men först efter litet öfvertalande af Albertus.
Tisbe och hennes hofmästarinna Tuscnelda samtala om den förras förbindelse med Ladislaus.
Tisbe är mycket bekymrad, ty hon vill lefva och dö i Vestas tempel och afskyr Ladislaus, som tjenar Venus, och i hvilken bor idel otukt; Tuscnelda söker väl att något försvara friaren; men Tisbe känner honom för väl; ”skulle jag,” frågar hon, ”min kyska kropp så bortförläna?”
Hon beger sig sedan in i Vestas tempel för att offra henne en krans.
— Sc. 2.
Pyramus, en jägare, kommer från sin jagt; han har skjutit 10 harar och 5 rådjur denna morgon.
Han prisar
Diana som sin gudinna och föraktar Venus, som endast förvekligar mannen.
En orm och quinna ähre migh lijka,
Ty moste iagh alltijd för dem wijka.
Han undrar öfver att Jupiter så anordnat, att ”quinnor skola menniskior föda,” långt bättre vore det, om de rike, som gerna vilja hafva afföda, kunde med guld och silfver få köpa säd af Jupiter att dermed föröka slägtet.
Han går in i Dianas tempel att offra henne en krans och en hare.
— Sc. 3.
Venus framställer sig för åskådarna.
Förundrer eij mina wener kiär,
Thet iagh så synligh kommer här.
Venus, en gudinna, är iagh nämbd,
I allo land och städer ähr iagh kiänd.”
Hon vill straffa Pyramus och Tisbe, hvilka förakta henne, och hos dem upptända en häftig kärlek, hvilken skall få en sorglig ände.
Hon kallar sin son Cupido och beder honom understödja hennes plan, hvilket han lofvar göra, endast hon vill leda honom.
Hon ställer honom då vid Dianas tempeldörr.
— Sc. 4.
Pyramus kommer ut ur templet; han är hungrig och vill skynda sig hem för att äta, men känner plötsligen en häftig eld brinna i sitt bröst och går hem för att svalka sig.
Cupido flyttas till Vestas tempeldörr; Tisbe kommer ut derifrån, vill skynda sig hem på det fadren ej må få veta något om hennes besök i templet, men känner plötsligen sitt bröst upptändt och går att söka hofmästarinnan.
Venus triumferar och far med sin son till Elysium.
Sc. 1. Bonaventura, Ladislai tjenare, kommer för att berätta sin herre, att fursten skänkt honom Tisbes hand, men innan han frambär sin glada nyhet, begär han först en skänk.
Ladislaus frågar om han fått reda på några nya skökor, ty deråt står hans håg.
Länge vill han icke tro sin lycka att hafva fått Tisbe; men då Bonaventura ändtligen derom öfvertygat honom, ger han denne 1000 dukater i gåfva och bjuder honom anrätta ett stort gästabud.
Han uppräknar alla de vin- och ölsorter, han önskar, vidare de vilda och tama djur, foglar och fiskar, som skola tillredas254, samt först och sist befaller han honom anskaffa 10 a 12 skökor af yppersta slag.
Bonaventura, i tysthet lofvande att skrifva X för V på räkningen, går att uppsöka ”rännekäringar” för att uppköpa maten, sjelf vill han besörja vinet.
Tuscnelda beklagar sig för pågen Amatus öfver Tisbes beteende.
”ömse hon ligger, ömse hon gåår,
hon kastar sijne armar, hon löser sijtt håår,
hon lägger af prydningh, hon lägger af gull,
vnderstunnom hon dånar och faller omkull.”
Tisbe kommer in och ber hofmästarinnan taga emot henne, ty hon känner att hon skall falla omkull.
Hon dånar och Amatus skick kas efter ”lilla stolen” och ”lilla glaset.” Tisbe, kommen till sans, klagar, att alla hennes lemmar vilja falla henne från kroppen, och då hofmästarinnan vill gifva henne in, utropar hon:
”Ach, wore iagh nu i Rosenlund,
Ther man iagar med höök och hund,
Och finge af kalla kiällor dricka,
— Thet ville iagh rekna för en lycka
Och hwila min kropp i grönan daal,
I skuggan vnder eek och aal.”
Väl menar Tuscnelda det vara bättre att ligga i silkessäng, än på grönan äng, men Tisbe förklarar sig nu vilja tjena Diana och begär ”spetz” och ”båga.
Hofmästarinnan märker, att Tisbe är kär, och denna bekänner, sedan hon affordrat sin förtrogna tysthetslöfte, att hon älskar Pyramus.
Förgäfves föreställer henne Tuscnelda, att han är en simpel jägare af ringa adel, och att fursten aldrig skall samtycka till deras förening.
Hon öfvertalas dock att lofva sitt biträde, ty Tisbe hotar att annars döda sig.
De besluta att genast gå och skrifva till Pyramus samt sända Amatus med brefvet.
Pyramus har utsändt sin tjenare Syrus att sälja båge och spjut och i stället köpa syskrin, nålar, tråd och lärft; denne möter sin herres vän, Felix, och omtalar för honom Pyrami tillstånd.
Felix går till Pyramus och spörjer honom, om han är redo till den öfverenskomna jagten; men Pyramus vill ej veta af någon jagt, han vill bli en jungfrukneckt, uppreda fröknars och jungfrurs säng samt öfva sig i sömnad.
Nu uppstår emellan vännerna ett långt samtal, hvari Pyramus bekänner, att alla hans tankar stå till qvinnor och han skyllar på gudarna, som vändt hans sinne; Felix deremot förebrår honom hans löshet i grundsatser och förlöjligar kärleken.
De komma att tala om märkliga mäns exempel, och Pyramus anför som auktoriteter Cæsar, Alexander och Hannibal, men Felix invänder, att de äro krigsmän och dessa ”följa sådan sed;” då anföres Virgilius, som lät en qvinna narra sig att i en korg upphissas på muren, hvarpå hon lät honom der blifva hängande255; men deremot invändes, att poeter vilja alltid föra ett lustigt lefverne.
Aristoteles, som skrifvit Ethiken, framdrages då, ty han lät en qvinna lägga betsel på sig; Felix anmärker, att Aristoteles var ingen adelsman, utan filosof, lättjan förde honom till älskog, hade han öfvat sig i kamp och jagt, hade ej kärleken fått magt öfver honom.
Ändtligen anföres då Herkulis exempel, och slutet blir
”Summa, thet är ingen i werlden till,
ware så stålt, som han will,
Som icke weet, huadh älskogh ähr.”
Omsider bekänner Pyramus sin kärlek till Tisbe.
Väl tycker Felix, att ”det är högh krubba åt lågan häst,” men lofvar sitt biträde och råder att skrifva till henne ett bref, som Felix’ slägtinge, pagen Amatus, skall frambära.
Tuscnelda ropar på Amatus och då han sent omsider kommer, hotas han med karbasen och befalles bära Tisbes bref till Pyramus.
Amatus, ensam, klagar öfver svårigheten att lyda många herrar, han får stryk af fröken, likaså af hofmästarinnan; han förmenar sig ej vara satt hit för att löpa h—ärender, hellre kunde han då stannat i skolan och lärt något nyttigare; innan han går, vill han åter gå in i köket och fortsätta att äta ur det möljefat, som han fått af kocken; fröken kan gerna vänta.
Felix inkommer med
Pyrami bref, undrande hvar Amatus kan vara; under tiden anställer han betraktelser öfver den fara, hvari han och Pyramus sväfva.
Nu kommer Amatus åter ut, flottig om munnen, och efter en stunds ordvexling utbyta båda sändebuden sina bref. — Sc. 2.
Jarib, ”larvator,” presenterar sig för åskådarne med följande ord:
”Hvi rädes i så för migh,
iagh må icke wara så underligh.
Jarib plägar folcket migh kalla,
iagh wijstas giärna hoos them alla,
som giärna slås, träta och kijfua;
dertill plägar iagh them äggia och drijfua.
Han utlofvar ett lustigt puts, hvartill han väntar biträde af en käring, som han ej behöfver lära mycket.
Så bultar han på käringen Holfredhs dörr, och, då hon kommit ut, ger han henne två daler på hand, om hon vill lyssna på ett samtal emellan två personer, hvilka straxt skola komma på denna plats, samt sedan underrätta honom om samtalets innehåll.
Holfredh är villig och berättar, huru hon i går ställt till, att en bonde slog sin hustru med en tjäretamp och i förgår att en person blef ihjälslagen.
Jarib anmärker, att hon redan fått lön för detta, hvarpå Holfredh svarar, att hon gör ingenting för intet; hon hade fått af Jarib grannhustruns kor,
”smöret haar iagh och de ha skarn,”
nu vill hon hafva grädde och smör af 10 bland kyrkoherdens 30 kor, hvilket henne också af Jarib beviljas.
— Sc. 3. Amatus och Felix berätta för hvarandra om det intryck brefven gjort på de älskande, och Holfredh står i en vrå och lyssnar.
Amatus berättar, att Tisbe blifvit så glad, som om hon fått 7 tunnor guld, tårar rullade utför kinderna, då hon läste brefvet, och vid hvart tredje ord kysste hon det många gånger.
Felix säger Pyramus ej kunna hafva blifvit mera glad, om han fått hela Rom,
”han dansade, han språngh, han gick, han sto,
ömse han greet, ömse han loo;”
han slet upp sina kläder och lade brefvet vid hjertat på sin bara kropp; Amatus erinrar sig då, att äfven Tisbe lagt sitt bref emellan ”sin bryst,” men åter tagit upp det för att kyssa det, kysst Pyrami namn och önskat honom i sin famn.
”Du wilde kiärleek, huru galen du ähr,”
utbrister då Felix.
Amatus underrättar honom slutligen om, att Tisbe ber Pyramus komma till hennes fönster nattetid, så vill hon derifrån tala med honom.