Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* För några dagar sedan läste jag i eu tidning, att den s. k. guldkuren, som förts ut på helbregdagörar- arnes marknad af en amerikansk » doktor » Keely, och som en annan » doktor », en svensk-amerikansk sådan vid namn Haller, med tvifvelaktig framgång sökt införa i Skandinavien, skulle vara den mest kompletta humbug.
Det är möjligt att så är med hänsyn till det sätt, hvarpä desse hedersmän till sesculaper brukat kuren.
D e ha förnämligast sökt kurera sådant folk, som haft allt för stor kärlek till glaset.
Och det är nog inte rätta användningen, ty om man ger en gammal inbiten bacchibroder gnid — t. ex. en femkrona — så nog » tar han in » det utan all fråga, men först sedan det förvandlats i mer eller mindre sprithaltigt fluidum.
Det blir sålunda helt enkelt en homöopatisk kur, och sådana stå icke vidare högt i kurs inom den moderna terapien.
Men ett faktum är, att guldkuren länge och med framgång användts som huskur hos alla civiliserade folk, och att om den också icke hjälper mot » flugors, så har den visat sig som ett i mänga fall alldeles osvikligt medel mot migrän och nervåkommor.
Ni ler ett misstroget löje.
Har ni verkligen aldrig hört talas om denna märkvärdiga kur?
Ahjo, min nådiga, jag skulle nästan vilja hålla ett litet vad, om att man flere gånger med utmärktaste verkan an- vändt den på er själf.
Skulle det vara bra roligt att få veta, när någonsin i all världen det inträffade?
— Minns ni inte för en tid sedan — jag tror det var ej längre sedan än i början af maj detta år — minns ni inte, att ni hade ett meningsutbyte med er man angående en viss toilettfråga.
Det stod inte till att få honom att ta reson.
Ni bevisade, ni öfvertalade, ni bad, ni blef riktigt ond, men ingen- ting hjälpte.
Han var envis som synden.
Denna tvist angrep edra nerver.
Ni vaknade med migrän följande dag, och ni somnade sedan med migrän på kvällen.
Veckan led mot slutet, cch ni befann er alltjämt vid samma beklagansvärda kon- diton.
Er man sade sina mest småtrefliga kvick- heter och slösade på er uppmärksamhetsbevis af tu- sen slag, men er pinsamma hufvudvärk tillät er icke att belöna honom med det minsta lilla leende.
Så kom lördagen, och då er man räknat upp hus- hållspengarna, lade han dessutom två tiokronor och en femkrona i guld på bordet, och så sa ' han: » Se här min älskling!
Gå nu ut och köp den där hatten, som vi talade om för några dagar sedan, och sök se ' n att krya till dig, så fara vi till Has- selbacken och äta middag i morgon. » Minns ni inte, hur blixtsnabbt all migrän försvann, hur ni flög honom om halsen och kysste honom och svängde omkring med honom, så att pianostolen damp i golfvet.
Hur ni skratttde och grät om hvartannat och pratade, så att ni kunnat göra en spannmålsbärare nervös?
Se det var guldkuren!
Den botar ögonblickligt.
Ah, bevars, ni vet det nog, ty detta var säkert inte första gången, som ni — eller rättare er man — pröfvat denna kur, och det var nog heller inte den sista.
Det tråkigaste med en hel hop sjukdomar och åkommor äro de obehagliga sviter, som de bruka lämna efter sig.
Men de åkommor, som botas med guldkur, medföra däremot högst behagliga sviter: pärlgarnityr, sidenklädningar, guldarmband, sobelboor och ibland sommarresor till Marstrand eller kanske till Rivieran.
Förstås, gubbarne granska sina kre- diträkningar och upptäcka där andra sviter, som äro af mindre behaglig art.
Men det oroar i van- liga fall icke » patienten ».
Äfven en silfverkur kan vara bra nog, men den är kantänka svagare och lämpar sig just icke för fullvuxet folk annat än på sin höjd som palliativ.
Men den mest högljudda lilla grinvarg håller inne midt i gallskriket och blir tyst ock kry och belåten, bara man ger honom en 10-öring och i-äger: » Se så, tyst nu!
Här har du att gå och köpa dig karameller för. » Scavola.
F r å n sakens " andra s i d a ".
* j j
R:s i ädel harm uttalade ana- tema öfver giftermålsannonserna, kunde han ej, trots en ovilkorlig aktning för den öf- vertygelsens och förtrytelsens värme, hvarmed ar- tikeln var skrift-en, undgå att känna sig obe- hagligt berörd af dess ensidiga uppfattniog och skärpa.
Frågan är ömtålig, mången tycker löjlig, men då den nu kommit på tal, så må vi behandla den med allt allvar, men också med en något så när fördomsfri blick.
Jag vågar h o p p a B, att Iduns spalter äfven skola öppnas för den, som icke kan helt resolut kalla det ifrågavarande bruket för » sport » eller » ofog ».
säger, att bruket är i tilltagande, men skola vi särskildt döma efter de annon- ser, som läsas i Dagens Nyheter, skulle jag förr tro, att det aftagit på de senare åren; ty nog är antalet där nu dagligen mindre, än det var för några år sedan.
Detta vill jag dock tillskrifva det, att från första början gif- termålsannonserna nog verkligen voro till stor del en » sport » för tomma hjärnor, som genom dessa skaffade sig ett nöje.
Men om nu » skäm- tet bemötts med förakt » och alltså » sporten » visat sig vara otacksam, eller det får tillskrif- vas en mindre fördomsfull tidsanda, allt nog, jag tror, att flertalet af de giftermålsannonser, som i våra dagar läsas, äro införda på — all- var.
På grund häraf måste jag då kanske också dela A.
Jt:s åsikt, att bruket i själfva verket tilltagit.
skäl kunna säga, att de lida » brist på bekant- skaper » bland det motsatta könet; det kan bero på familjeförhållanden, en tillbakadragen individualitet, ja t. o. m. på att han eller hon så helt hängifvit sig åt arbetet, att de kom- mit att stå alldeles utom umgängesliftet.
Och frän en annan sida sedt: visst ges det i dagliga lift et tillfällen att grundligt känna och bedöma hvarandras karaktär, men huru många vandra icke ändå sökande framåt, utan att i sin dagliga umgärjgeskrets finna någon, för hvilken de kunna hysa den sympati, hvil- ken så att säga måste löda ihop den ömsesi- diga aktningen.
Och A. B.,, som väl får an- ses vara en det ideellas vapendragare, anser det väl under alla omständigheter fördömligt att knyta förbindelser utan denna sympati.
R. säger, att den, som möjligen sätter in en giftermålsannons på allvar, går ut att » se, hvem han uppsluka månde ».
Härmed får väl underförstås annonsörernas ofta förekom- mande fordran på förmögenhet, och jag vill ej halka öfver denna den ömtåligaste punkten.
Med inga fraser lär dock kunna bortresoneras, att det i våra dagar vid äktenskaps ingående både ses och måste ses pä de ekonomiska för- hållandena och utsikterna, trots än förbindel- serna härleda sig från ett pröfvadt barndoms- eller ungdomstycke.
Tvänne unga hjärtna kunna tillsammans » bygga luftslott », men ha de intet mera än ovissa förhoppningars förgyllning att beslå, få de allt afstå från att » bygga b o ».
Lifvet kan därom dagligdags berätta sannsagor.
Huru små anspråken än äro, och huru förstån- digt och sparsamt ett lif än inrättas, alltid skola » i denna efter bildning och finhet sträf- vande tid » de naggande bröd- och existensbe- kymren vara större än någonsin förut, då ju konkurrensen på arbetsmarknaden ständigt blir allt bejdlösare.
Till följd häraf tvingas många, såväl män som kvinnor, hvilka kanske till och med sakna ett hem i dess bästa mening, att, fastän de trängta efter hemlif och härlek, lefva sitt lif i ensamhet och tomhet.
Man kan in- vända, att en frisk och energisk man alltid kan skapa sig en existens.
Sannt, men under tiden gä ofta de bästa åren, och jag för min del skänker min aktning ät den, som, när det gäller att timra bo och reda huslig härd, af- står från att göra det » med två tomma hän- der ».
Låt oss nu antaga, att en man eller kvinna, ställd i nägot af de förhållanden, jag ofvan an- tydt, som blifvit hindrad att i sin omgifning göra en passande bekantskap, eller som fåfängt i sin umgängeskrets sökt någon med sig har- Om nu dessa annonser införas på allvar, monierande, låt oss antaga, att han eller hon skola vi ovilkorligen antaga, att det alltid sker i sin längtan slutligen besluter sig för att göra i tanklöshet, lättsinne eller af samvetslöshet?
ett försök på den triviala annonsvägen.
Svar Jag tror det icke.
Och måste vi antaga, att komma, och då afsikten är allvarlig, förfares de band, som möjligen knytas genom dem, all- nog diskret med dem alla.
Så finnes det kan- tid och ovilkorligen komma att frätas af li- ske bland dem något, som tilltalar; korrespon- dande och ånger?
Jag vågar vara optimist.
dens inledes, och en närmare bekantskap for- meras.
Har första steget tagits i allvar, tages Att ett mera otvunget umgänge mellan de nog ej det andra i lättsinne.
Är bekantska- olika könen råder i våra dagar, må vara sannt; pen en gång inledd, ha kontrahenterna alltid och det att kvinnan nu beredts inträde på nä- tillfälle att lära känna och bedöma hvarandras stan alla lefnadsbanor, där mannen förut varit karaktär, och blir till slut en äktenskaplig för- ensam — något som dock påstås orsaka, att ening resultatet, tror jag, att chancerna för äktenskapens antal aftager — må äfven bevisa, lycka äro minst lika stora som i de alla kon- att tillfällena till grundliga omedelbara bekant- venans- och resonnementspartier, hvilka helt skapers knytande nu äro flere än förr Men öppet dagligen ingås.
De, som göra sin be- alltid finnes det dock tusentals unga, ogifta, kantskap vid en brunns- eller badort under hederliga och arbetsamma människor, som med nöjen och sysslolöshet och kanske sluta säson- •Med detta ytterligare inlägg i frågan om » Gifter- gen med en förlofning, de gå då åtminstone målsannonsernaf, hvilket vi på grund af dess mått- icke mindre lättsinnigt till väga, ja, de tänka fulla och värdiga ton ej velat undertrycka, får sa- kanske knappast på lifvets allvar härvidlag.
ken nu anses utdebatterad i ldun, sedan den ju ve- Och om nu en man af sina blygsamma derbörligen belysts från ömse sidor.
existensvillkor afhålles från eller icke vågar Red.
IDUN tänka på att bilda ett eget bem, såvida han icke kan få en hustru, som pekuniärt kan bi- stå därvid, om denne man genom annons sö- ker en sådan kvinna under allvarliga afsikter och under förutsättning att icke » taga ett troll för guld », eller om en kvinna, under längtan efter kärlek och oberoende, svarar på en bur- gen mans annons, där hon tror sig läsa all- var, är det verkligen mera förkastligt än det vi dagligen äro vittnen till.
Huru många män uppbjuda icke i det dagliga lifvet allt och åsidosätta icke allt för att » fånga » sig en rik flicka, likgiltiga om hjärtats guld följer med eller ej, och huru många kvinnor sälja sig icke bokstafligen för sin » utkomsts » skull, för att nu ändå använda det vackraste ordet, till män, med hvilka de aldrig komma att äga mera gemensamt än namnet och det materiella hemmet.
Det är sorgligt, men obestridligt.
Det tolereras, ty det är gammal praxis, och alltid finnas fraser oeh kvasipoesi tillhands, som kunna ge förbindelserna ett behöfligt romantiskt skimmer.
Här dragas fram så många exempel på, huru olyckliga de föreningar blifva, hvilka ingås ge- nom annons.
Jag vill visst icke bestrida dem, men anser dem ingalunda absolut bevisande.
Icke sällan blifva tyvärr äfven de äktenskap olyckliga, hvilka ingåtts under erkända konven- tionella förhållanden.
Men det finnes inga exempel, säger man, på några lyckliga förbin- delser, ingångna » på det numera så vanliga sättet ».
Kanske icke; men i så fall beror det helt visst på, att de, hvilka ingått sin förening på detta sätt, akta sig för att gifva sig till pris åt ett tanklöst löje; det är endast om slitningar uppstå, som bekantskapens början ut- basunas som ett afskräckande exempel.
Eli exempel, mig nära bekant, men också det enda som är mig kändt, vill jag dock här framdraga, om också detta ingenting behöfver bevisa.
En medelålders man, hvilken både lärt sig att ar- beta och att älska arbetet, men som under ett hårdt lif blifvit lämnad ensam, beslöt sig en dag, efter långt sökande och stor längtan, att försöka sin lycka genom annons.
Nå, det kom många svar, alla allvarliga, och hvilkas samt- liga afsändarinnor, efter hvad jag tror, icke behöfde ångra sin djärfhet, ty diskretion var här verkligen hederssak.
Bland dem fanns särskildt ett, anonymt och tvekande, men skrif- vet med intelligens och hjärtevärme.
Det slog an, en korrespondens inleddes, och ett sam- manträffande ägde snart rum.
Båda funno här, hvad de hade sökt; de lärde känna, förstå, hög- akta och äfven älska hvarandra.
öfver den hjärtesaga, som här uppkom, skulle det kanske kommit att hvila ett mera poetiskt skimmer, om dess uppränning förskrifvit sig från en bal eller en badort, men säkert är, att den röda tråd af kärlek, som nu ändå går igenom densamma, aldrig kunde ha blifvit starkare.
Helt säkert förundrar det såväl A.
K. som mången annan, att någon har velat bryta en lans för giftermålsannonserna.
Jag vill också uppriktigt medgifva, att det skett först efter stor tvekan.
Men mig berörde det smärtsamt att se denna viktiga fråga hårdt och ensidigt bedömd, och jag vågade icke vänta ett tole- rantare inlägg, ty jag vet, att fördomskänslan härvidlag är så godt som allmän.
Icke har jag dock velat bevisa, att detta omskrifna bruk för tagandet af lifvets viktigaste steg är pas- sande för vår tid eller det rätta.
Långt där- ifrån!
Jag vill vara en af de första att be- klaga de följder, som dess användande i lätt- sinne mången gång kan hafva i alla sina kon- sekvenser.
Jag har endast velat påpeka, att det dock finnes förhållauden, där den triviala giftermålsannonsen kan både förklaras och för- svaras, och jag önskar, att jag hade kunnat be- visa, att detta bruk icke alltid är en » sport » eller ett » ofog », utan ofta framsprunget ur en af människans ädlaste drifter: sökandet efter lifvets sällhet och lycka.
Har äfven jag skju- tit öfver eller under målet, må det därför för- låtas mig.
U R NOTISBOKEN.
Svenska på studieresa.
Under den gångna sommaren har fru Eamsay, föreståndarinna för det epileptiska barnhemmet på Wilhelmsro, tvänne må- nåder vistats utrikes för att särskilt studera epilep- tiska anstalter i Tyskland och Holland samt med- verka till bildandet af dylika i England.
En del af läkarekåren i London har med värma omfattat isyn- nerhet den plan, som följes vid Bielefeld, olika små arbets- och sjukhem för olika grader af epilepsi, för- enade inom en större koloni under ett hufvud, med- delas till Idun.
* 319 Teater och musik.
o p e r a n gaf i måndags operan » Figaros bröllop » inför till sista plats ussåldt hus, hvilket visar, att de klassiska Mozartska operorna fortfa- rande äga oförminskad dragningskraft.
Utförandet var på det hela taget mycket godt, om man också ej kan säga, att mer än två af de uppträdande ägde förmågan att stilenligt tolka sina uppgifter.
Dessa två, fruarna Östberg och Edling som resp. grefvin- nan och Susanna, äro emellertid här öfver allt beröm, den förra särskildt på sångens, den senare på spelets område.
Båda låta emellertid sång och spel sam- mansmälta så nära, att de olika karaktärerna i hel- gjutenhet lämna föga eller intet öfrigt att önska.
Också hyllades de båda konstnärinnorna gång på gång med de mest ihållande applåder.
Fröken Karl- sohn återgaf Cherubins roll med skalkakti » hurtig- het och sjöng sina romanser förträffligt.
Marcellina spelades nu liksom förut af fru Strandberg, hvars gälla stämma denna gång öfvergick till formligt skrik, som inverkade obehagligt störande.
I Barbarinas lilla roll uppträdde för första gången fru Heintz.
N y för aftonen var likaledes hr Brag som Figaro.
H r B. har goda förutsättningar att bli en bra Figaro.
Det hvilar dock ännu något tungt öfver hela fram- ställningen.
Komiken är något för godmodig.
Fi- garo bör framställas klipsk och slug, vig och lätt i vändningarna, liflig och ytlig, på samma gång äfven en djupare känsla hos honom bör pointeras.
H r B:s i sig själf vackra röst räcker ej alltid till; ton- bildningen, sångsättet behöfde upphjälpas, oeh där- till är ännu tid.
I dröjsmål ligger fara.
Hr B. har emellertid som sagdt mycket goda förutsättningar och har redan visat sig kunna bli en god stödje- pelare inom opera-eomique-faeket.
H r Johansons grefve Almaviva var rätt lyckad beträffande såväl sång som spel och maskering.
Hr Strömbergs Bar- tholo och hr Sundbergs Bazil äro kända prestationer.
Det hela gick, om man undantager ett par små miss- öden, synnerligen förträffligt under kapellmästaren A.
Hallens säkra ledning.
De svenxka tjänstflickorna i Amerika få varma loford i en artikel, som nyligen varit syn- lig i » Newyork Herald ».
Den amerikanska förfat- tarinnan yttrar däri, att hon pröfvat tjänstflickor af många nationer, men förklarar dem af svensk na- tionalitet vara de bästa, som hafva anställning i amerikanska hem.
I Sverige förrättas arbete inom hus förnämligast af kvinnor.
De uppfostras således för hushållet och fåsom ett tillägg till denna » trai- ning » i hemmet erhålla de i folkskolan en god bok- lig bildning.
Svenska folket är hederligt, pålitligt och nyktert.
Detta är af dubbelt värde hos dem, I afton gifves åter » Lalla Bookh » och baletten som taga tjänst, och den välvilja, som visas de sven- » Undina », i morgon lördag » Oberon » med fru Ost- ska flickorna, och af hvilken de i de flesta fall göra berg som Rezia och hr Odmann som Huon.
sig förtjänta, uppskattas högre än af någon annan K.
D r a m a t i s k a t e a t e r n är redan färdig med ännu klass.
ett nytt program, som gifves för första gången i * morgon afton.
Det nya stycket heter » Lilla mamma ».
Kvinnofrågan i Nederländerna.
D e hol- ländska kvinnorna ha på senare åren skaffat sig in- För åstadkommande af bidrag till upprätthållande steg i en mängd olika yrken.
I Amsterdam har ett af operainstitutionen under de närmaste fyra åren fruntimmer i aderton år praktiserat som läkare.
Hon är gift med en af stadens mest betydande män, Ge- har den nya direktionen utfärdat följande upprop: rt ttsen, framstående både såsom författare, affärsman K. Operans nuvarande ekonomiska belägenhet och kommunalman.
Ett annat fruntimmer, fru Du- utesluter möjligheten att uppehålla dess verksamhet sart, är skicklig ögonläkare och assistent vid A m - på ett med denna konstanstalts uppgift och tradi- sterdams oftalmologiska institut, där hon har ett tioner värdigt sätt.
Under sådana förhållanden kan tiotal kvinnliga biträden.
man förutse, att, vare sig operaverksamheten skulle Inom apotekareyrket är en mängd kvinnor an- alldeles upphöra eller ock föra en endast tynande vänd, och på hvart enda apotek i Amsterdam fin tillvaro, den personal, som, då det nya operahuset nas kvinnliga elever.
För öfrigt äro kvinnor i mängd blir färdigt, finnes att tillgå, ej kan motsvara de bil- använda i handel, i banker, vid post, telegraf, tele- ligaste fordringar.
Det blir därför en tvingande nöd- fon och järnvägar.
vändighet att ställa k. Operans verksamhet under Af Nederländernas fyra universitet äro tre, Ley- bygnadsåren i ekonomiskt hänseende fullt oberoende, dens, Utrechts och Amsterdams, öppna för kvinnor, för att därigenom förhindra splittring af den nuva- hvilka ganska talrikt begagna sig af denna rättig- rande personalen samt bereda möjlighet till upp- het.
Samskolesystemet tillämpas allmänt i Neder- fostrande af nya krafter.
För att till k. Operans länderna på det lägre stadiet, och äfven gymna- nuvarande bidrag erhålla den tillökning, som efter sierna äro öppna för flickorna.
noggrann beräkning visat sig vara alldeles nödvän- dig för de närmaste åren, anser sig den t. f. direk- * tionen, då andra hjälpkällor ej stå till buds, kunna Den allmänna tyska lärarinneförenin- med tillförsikt vända sig till den konstälskande all- gen har hos preussiske undervisningsministern be- mänheten, som redan förr vid operan hotande kriser gärt, att lärarinnor oeh skolföreståndarinnor måtte visat sig både vilja och kunna räddande träda emellan.
få deltaga i de öfverläggningar rörande flickskole- Stockholm i september 1892. väsendets omorganiserande, hvilka inom kort skola T. f. direktionen.
äga rum.
I motiveringen till denna begäran yttras, att det vore nödvändigt för den kvinnliga ungdomens Anteekningslista är tillgänglig å k. Operans kansli.
sunda utveckling, att den i skolan, i synnerhet på Anteckningstista finnes utlagd äfven å Iduns byrå, det högre stadiet, då dess karaktär bildades, åtnjöte Klara vestra kyrkogata 7. kvinnligt inflytande.
Enligt de förslag till flicksko- lornas omorganiserande, som uppgjorts, skulle den s. k. öfverskolan stå uteslutande under manlig led- ning, och häri se de båda damerna icke blott ett orättvist tillbakasättande af lärarinnorna, utan äfven en fara för den kvinnliga ungdomen och därigenom E n dam är först då belåten med sitt por- äfven för familjen.
trätt, när det ser ut, som hon själf tycker, att hon borde se ut.
Kvinnorna äro som ur, som alltid gå efter, när det trettionde året är förbi.
I vänskapen förlåter man den andres för- tjänster, i kärleken hans fel.
Fruarnas kvickhet består mycket ofta endast i männens dumhet.
Kvinnorna hafva en mun för att tala och För många kvinnor består » det allra nöd- vändigaste » just af det öfverflödiga.
två ögon för att svara med.
Novell af Amy Palm.
(Forts.) » M e t var besynnerligt, hvad skogsluften verkar ^ på dig, » utbrast hon hälft undrande, » du är dig j u helt olik, allvarsam.
Otto allvarsam, det är j u mer än man kan begära. » Hon böjde sig ned och var en stund alldeles upptagen af att klappa om T o j, som fägnande hoppat omkring henne.
» Hur visste du, att jag var här? » sporde hon ef- en kort lystnad.
» Henrielle sade det, och så hörde man j u din sång öfver hela nejden. » » Ja, det är sannt, » svarade hon, och så gingo de båda tysta.
» Hvad här skall bli tomt och tråkigt, då du rest, » utbrast Otto plötsligt o c h ryckte af en tall- kvist, som han noga synade på alla håll.
» Ja, sorgligt nog får du ingen att gnabbas med på hela åtla dagar; det är bra förargligt, att Dora också skall resa in, annars hade du haft henne.
Meu du kommer j u snart efter till staden, och un- der tiden kan du hålla dina skärmytslingar med Margareta, » föreslog hon.
Otlo gjorde en axelryckning.
» Margareta förstår aldrig skämt, » suckade han.
» Arma Otto, hur skall du då kunna lefva, » un- drade hon medlidsamt.
» Ja, det blir svårt nog, » medgaf han.
» Kom- mer du att sakna mig en enda grand? » frågade han plötsligt och ställde sig framför henne.
» Inte det ringaste grand, » påstod hon, böjde sig ned och ryckte af en handfull linnea, » det skall bli rätt skönt att en tid få vara i lugn och ro, » sade hon och ordnade blommorna till en liten täck bröstbukett; linneaplockningen tycktes ha an- strängt henne något, ty kinderna hade en högre färg än vanligt.
» Ack, hvad här är vackert, » fort- for hon, då Otto teg, » landet är allt ändå det bästa som finnes. » » Man kan vara lycklig hvar som helst, blott man får vara tillsammans med den man älskar, » sade Otto; » Annie, kom låt oss sättta oss på den där stenen, jag måste tala vid dig. » Annie gjorde invändningar, men Otto drog henne ned bredvid sig, och då de en halftimme senare styrde kosan hemåt, var Annies linneabukett fästad i hans knappbål, och hennes arm hvilade i hans.
Då de kommo hem till frukostdags, gick Mar- gareta upprörd emot dem.
» Inga är sjuk, » sade hon, » Henrielte är där- inne hos henne. » » Inga sjuk?
Det är väl ingenting farligt? » frå- gade Annie beslört.
» Torsten har skickat efter doktorn, han bör snart vara bär.
Inga var orolig och kinkig i natt, säger Henriette, hon har inte varit riktigt kry på flere dagar, nu har hon feber och hostar.
Vill ni inte ha litet frukost?
Vi ha dukat däruppe på balkongen. » » Nej tack, inte nu — litet senare, » o c h Annie smög in till systern och den lilla sjuka.
Gardinerna voro nedfällda, ty barnet klagade öfver ondt i ögonen.
Henriette lyfte upp hufvudet, då systern kom in.
» Är det du, Annie? » » Ja, så tråkigt att Inga skall vara sjuk, » hvi- skade Annie.
» Hon är brännhet o c h klagar öfver ondt i hal- sen, hufvudet och ögonen, » Henriette slöt varligt den lilla heta handen i sin och kysste den.
» Halsen! » uiropade Annie förskräckt, » det må väl i n t e.
» och så tvärtystnade hon.
» Gråt inte, Ettan, det är nog ingenting farligt. » » Min kära lilla flicka, » snyftade Henriette sakta.
Annie lyssnade.
» Tyst, nu åker det, då kommer doktorn, det var för väl. » Inga fick messlingen, svår elakartad messling.
Den hade det året kraft många offer, och Henri- ette var förtvinad.
Inga yrade, talade ibland långa ramsor, som ingen kunde uppfatta, o c h blef ännu hetare och ifrigare, då hon ej fick svar.
På byrån inne i sjukrummet slodo några blommer i ett glas, Mar- gareta hade smugit dit dem en dag.