Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Borgare-ståndet återremitterade Utskottets memorial angående förslaget, med följande anmärkningar, såsom Ståndets gemensamma tankar, nämligen: Konstitutions-Utskottets MemoriaI 1V:o 12 3 Vid Regeringsformens 39 §, att i l:sta momentet skola tilläggas orden: “i Konungens namn* näst efter orden: “föres Riks-styrelsen“;.— att 2:a momentet skall i dess början lyda salunda: “Ar Prins af sjukdom eller af vistande utom Sverige och Norrige hindrad att öfvertaga Riks-styrelsen, eller finnes ej Prins, som till thron följden är berättigad, då skall en lnterims-regering“ etc.; — att 3:e momentet skall begynna sålunda: “Vid de fall, att styrelsen ej genast kan af Regent eller“ etc.; och att slutet af Regeringsformens 42 § skall undfå denna lydelse: “Styrelsen föras, med Kongl, makt och myndighet, af Regering sä sammansatt, och med de inskränkningar som i § 59 sägas.“
Detta sitt beslut liar Borgare-ståndet sedermera, med anledning af Konstitutions-Utskottets hemställan, att
Ståndet ville låta de gjorda anmärkningarne förfalla, förklarat sig vidblifva.
Bonde-ståndets beslut är här ofvan anfördt.
Dä de af Borgare- och Bonde-stånden yrkade förändringar uti Utskottets förslag till en del afse samma ställen i förslaget, finnas alltså rörande dessa ställens ordalydelse Irenne olika meningar, hvilka genom omröstning skola förenas; och då hvartdera Ståndets gemensamma tankar icke lämpligen låta sig uti flere delar upplösas, utan måste såsom ett helt uti en enda omröstning sammanfattas, kommer ändamålet för det förstärkta Utskottets omröstning att blifva att bestämma huruvida det grundlags-ändringsförslag, som kommer att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, skall blifva Utskottets oförändrade förslag, eller samma förslag ändradt i öfverensstämmelse med Borgare-ståndets, eller med Bonde-ståndets mening.
Genom första omröstningen bör alltså utrönas, huruvida Borgare-ståndets eller Bonde-ståndets mening skall vid httfvudvoteringen såsom kontraproposition uppställas.
I öfverensstämmelse härmed får Utskottet vördsamt föreslå följande V o tering s -pr oposition er:
Den som vill, att vid blifvande omröstning rörande Konstitutionsutskottets uti dess Memorial N:o 8 afgifna grundlags-ändringsförslag, angående Riks-styrelsens förande i vissa fall m. m., skall såsom kontraproposition uppställas antagande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag af berörde förslag med den förändrade ordalydelse, som blifvit af Borgare-ståndet äskad, på sätt uti Konstitutions-Utskottets memorial N:o 12 finnes anfördt, röste Ja; Den det ej vill, röste Nej.
Vinner .Nej, kommer såsom kontraproposition vid omförmälda omröstning att uppställas, att ifrågavarande förslag skall med de af 4 Konstitulions-UIskof tets Memorial Ar:o 12.
Bonde-ståndet äskade och uti Konstitutions-Utskotlets Memoria!
N:o 12 anförda förändringar hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Den som vill, att Konstitutions-ltskottets uti Memorialet N:o 8 afgifna grundlags-ändrings-förslag, angående Kiks-styrelsens förande i vissa fall, m. m., skall i oförändradt skick blifva hvilande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, röste Ja; Den del ej vill, röste Nej.
Yiuner Nej, kommer samma förslag att till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag blifva hvilande
STOCKHOLM, tryckt hos J. IV.
Lundberg. 1S57.
Konstilutions-Utskottets Memorial N:o i5.
1 Ä:0 13.
Alik. lill Exp.-Utsk. den 7 Juli 1*K7, kl. £s e. m.
Memorial lill Rikets Ständer, med förslag lill ändring i 12 § Regerings-Formen, angående Siats-Rådets hörande öfver a/handlingar och förbund med främmande maktor.
Konstilutions-Utskottet, hvilket det enligt 29 § Riksdags-ordningen åligger att granska Rikets Grundlagar och afgifva förslag till ändringar, förbättringar och förklaringar deraf, örn sådane finnas nödiga, har vid denna granskning i första rummot bordt fästa sig vid de förhållanden, som utgöra grundvalen för Sveriges regeringssätt, så att icke i dithörande stadganden någon ofullständighet eller bristande öfverensstämmelse må förefinnas.
Den skyndsamhet, hvarmed våra Grundlagar hlefvo utarbetade och antagne, gäller såsom tillräcklig förklaringsgrund i sådana fall, der dessa lagar, — ehuru i hufvudsaken utgörande ett troget uttryck af Svenska folkets önskningar, behof och föreställningssätt, samt betryggande de rättigheter, detta folk, utan alt försaka fördelarne af en stark Konungamakt, velat förbehålla sig att utöfva, — likväl förete en och annan uraktlåtenhet eller glömska, — brister, hvilka under den efter Giundlagarnes stiftande förflutna tiden sannolikt förblifvit oanmärkta af den, orsak, alt de icke befunnits hafva medfört någon bestämd olägenhet, och man följaktligen tvekat att söka tillvägabringa förändring i lagar af sådan vigt.
Belänksamhelen torde dock ej böra sträckas ända derhän, att man lemnar alla framtida möjligheter ulan afseende och, i förlitande på den trygghet, endast tillfälliga omständigheter gifva, underlåter att, så vidt ske kan, försäkra sig mot de vådor, som af förändrade tidsförhållanden kunna komma att föranledas.
Med stöd af dessa åsigtcr och under förutsättning att närvarande tidpunkt, då Sverige synes hafva inträd t i en Ulligare och* mera betydelsefull beröring med öfriga medlemmar af det Europeiska statsförbundet, än under en lång följd af år varit förhållandet, skulle synas Rikets Ständer lämplig för en granskning af de former, under hvilka våra förhallanden till främmande makter, enligt Regerings-Formen, skola bestämmas, har Konstitutions-Utskotlet ansett sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på de brister, Utskottet ej kunnat undgå att i detta hänseende anmärka.
Prat. 1856 1851. 5 Sami. 9 Höft. 1 9 Konstilnlions-Ulskottets Memorial N:o 13.
Utan att medgifva någon inskränkning i Konungens rätt och pligt att, i enlighet med Regerings-Formens föreskrifter, allena styra Riket, och i alla mål ensam besluta, har denna Grundlag likväl funnit nödigt binda en ansvarighet vid alla af Konungen fattade beslut.
Alltid befintlig, är denna ansvarighet för särskilda fall utsträckt lill flere eller färre bland Konungens Rådgifvare, uppenbarligen med hufvudsakiigt afseende på den större eller mindre vigt, vissa frågor ansetts för det allmänna ega, ehuruväl äfven andra skäl härvid kunnat göra sig gällande.
Sålunda må Konungen enligt § 15 afgöra kommandomål i närvaro af endast vederbörande Krigs-Deparlements chef. Minisleriela mål föredragas af Stats-Ministern för Utrikes ärendena i närvaro af någon annan SlalsRädels ledamot, (§ 11).
Icke i något annat mål, hvaröfver Stals-Rådet höras bör, må Konungen fatta beslut, derest icke minst tre af Stats-Råden, utom vederbörande Föredragande, äro tillstädes.
Slutligen skola Stats-Rådels samtlige ledamöter öfvervara alla mål af synnerlig vigt och omfattning (§ 8), hvilket enligt särskilde föreskrifter äfven gäller då Konungen vill börja krig eller sluta fred (§ 13), då Han meddelar Stats Rådet sin föresats alt utom Sverige och Norrige resa (§ 39), samt då Konungen vill lyfta den summa, Rikets Ständer, lill
Rikets försvar eller andra högst vigtiga och angelägna ändamål, böra å Riksgälds-Kontoret anvisa (§ 63).
Retraktar man arten och vigten af de tillfällen, då den vid Konungens beslut bundna ansvarigheten ansetts böra utsträckas till eli större antal af Stats-Rådels ledamöter, eller, med andra ord, dä inhemlandet af deras mening och råd af Grundlagen blifvit antaget såsom för Konungen önskvärdt och nödigt, kan man väl möjligen ur äldre förhållanden förklara, men ej finna med Grundlagens anda förenligt eller med dess öfriga stadganden följdriktigt sammanhängande, att Konungen, enligt 12 § Regerings-Formen, eger alt i afhandlingar och förbund med främmande makter ingå, sedan Han deröfver hört endast Stats-Ministern för Utrikes Ärendena och någon annan tillkallad Siats-Rådets ledamot.
Om det nämligen, å ena sidan, visserligen kan inträffa, att Kolningen finner nyttigt alt ingå i Afhandling med en utländsk stat, äfven angående en eller annan fråga af underordnad vigt, lärer väl icke förnekas, att så väl afhandling som förbund med en främmande makt kan vara bestämmande för ett lands icke blott yttre, utan, (ill någon del, äfven för dess inre förhållanden under en lång följd af år och således blifva vida mer ingripande i dess öden, än till och med ett krig, att icke jemföra detsamma med t.
ex. en mindre väsentlig förändring af en redan gällande författning, för hvars vidtagande likväl erfordras, att Stals-Rådets samtlige ledamöter, der de icke laga förfall ega, skola vara tillstädes.
Utan att i ringaste måtto underkänna vigten och värdet af Konungens rätt att allena besluta i dylika frågor, kan man likväl ej förbise, att nyare tiders lättare och lifligare förbindelser folken emellan gjort deras känsla af sin inbördes ställning till hvarandra klarare och att således exempelvis ett förbund till gemensamt försvar, uppgjordt i strid med denna känsla, skulle kunna medföra oberäkneliga vådor och förvecklingar.
1 sådana fall, om någonsin, är det af vigt, att Konungens beslut grundar sig på en mångsidig öfverläggning samt mogna och fosterländska rådslag.
Det må väl ock dragas i tvifvel, huruvida Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, hvilken tilläfventyrs under ett mångårigt vistande i främmande länder förvärfvat de utmärkta egenskaper, som upphöjt honom till sin vigtiga befattning, alltid kan vara med de inom landet rådande känslor och föreställningssätt så förtrogen, alt lian derigenom borde företrädesvis anses lämplig att i ämnen af sådan beskaffenhet gifva Konungen råd, med biträde endast af en Stats-Råds-Iedamot, hos hvilken åter, under de minisleriela målens nuvarande behandlingssätt, en mera omfattande kännedom af dessa icke torde kunna med full befogenhet förutsättas.
Konstitulions-Utskottcts Memorial N:o 13.
Utan att anse sig behöfva ingå i en vidlyftigare bevisning uti ett ämne, rörande hvilket Utskottet ville anse det allmänna tänkesättet enhälligt, får Utskottet till Rikets Ständer vördsamt framställa följande förslag till förändrad lydelse af Regerings-Formen. § 12.
Konungen eger att sluta afhandlingar och förbund med främmande Makter, sedan Han, enligt föregående 8:d.e §, deröfver hört Slats-Råclets samtlige Ledamöter.
Af Herr Friherre Paijkull, J. G.: »Enligt nu gällande stadganden i Re gerings-formen hafva diplomatiska, eller såsom de der kallas Ministeriela, mål erhållit sitt särskildta behandlingssätt, och att detta såsom en grundtanke föresväfvat lagstiftaren visar sig både uti 11 och 12 §§, äfvensom i den 32:dra, der det talas om tillsättande af Embets- och Tjenstemän hos utrikes makter samt i § 4 Riks-akten, hvarest, för ingående eller upphäfvande af förbund, någon särskild förberedande åtgärd inom Rådet icke finnes föreskrifven.
En viss enhet vid dylika ärendens behandling tyckes alldeles nödig, helst vårt lands politiska ställning till andra stater svårligen kan vara tillräckligt känd af dem, sorn i allmänhet icke ega någon befattning 'med denna förvaltningsgren.
Härtill kommer att om än en eller annan afhandling med utrikes Makter kan vara af större betydenhet, många sådana likväl uppgöras, som ingalunda äro af den vigt och omfattning, att de erfordra hela Stals-Rådets medverkan och odelade uppmärksamhet.
Man erkänner och klagar öfver att Stats-Råderne äro öfverhopade af arbete, men vill dock pålägga dem ännu mer.
Ännu ett kraftigt skäl finnes utan tvifvel för bibehållande af 12 §:ns nuvarande ordalydelse.
Detta är den orubbade tystnad, som försigtigheten stundom bjuder att iakttaga angående vigtigare diplomatiska afhandlingar, hvilka, såsom icke sällan grundade på eventualiteter, eller på möjligheten af framdeles inträffande händelser, icke. utan fara för bibehållandet af det goda förståndet stater emellan i någon mån kunna eller böra röjas.
I det läll att dessa händelser aldrig inträffa, behöfver en dylik Statsnkt ej någonsin se dagsljuset.
Om en sådan fråga passerar Stals-Rådet, skall den känaas och behandlas af minst 10 personer ; af 13, om Norrmännen äfven deri deltaga.
4 Köns ti tu t io m- Utsk o tifts Memorial No ii.
Ehuru stor pålitlighet och urskiljning man än hos dessa höga embetsman är van att finna, skall man dock svårligen kunna neka att en sak, som kännes och behandlas af 13 personer, genom en blott hänledning eller ett mindre väl afvägdt yttrande, sådant som lätt låter tänka sig af dem, hvilka ej äro fullt hemmastadde bland dessa grannlaga värf, vida snarare kan spridas ibland allmänheten, än om samma sak liandlägges endast af tvänne.
— Att, sedan förhållandet en gång är yppadt, utfinna den sannskyldige upphofsmannen till en sådan indiskretion, torde oftast vara ganska svårt, och låt äfven vara att han påfinnes och behörigen näpses, så är dock slöjan lyftad och kan icke mer nedfällas.
Men icke blott för diplomatiska mål stadgar grundlagen ett särskildt föredragningssätt; äfven kommando-mål hafva sin egen behandling.
Dessa senare kunna också tvifvelsutan understundom vara af särdeles hög vigt samt föranleda till ganska stora förvecklingar och kostnader och tyckas sålunda med samma skäl böra at hela SiatsRådet pröfvas.
Nu eger dock Konungen alt afgöra sådana ärenden antingen jemte den Föredragande ensam, eller, om saken är af en vådlig ”riktning och omfattning”, i närvaro af tvänne tillkallade högre militära embetsmän.
På dessa skäl. och då dertill kommer att förslaget innebären otjenlig minskning i Konungamakten, får jag reservera mig emot
Utskottets beslut rörande förändring i denna del af 12 § Regerings-Formen.
Uti hvad Herr Friherre Paijkull i hufvudsaken anfört, hafva Herrar Tersmeden, N. och Professor Selander instämt, hvarjemte den sednare förklarat, att han ansåge det föreslagna
Dya stadgandet vara stridande mot hvad i 11 § Regerings-Formen vore föreskrifvet.
Herr Kongl. Hofpredikanten fVensioe bar velat tillkännagifva, att han icke i Utskottet tillstädesvarit, då Utskottet fattat ifrågavarande beslut.
IV:o 14- Ank. till Exp.-Utsk, den 7 Juli 18S7, kl. e. m.
Memorial till Rikets Ständer, angående del tillägg till 12 § Regeringsformen, alt Konungen icke må utan Rikets Ständers samtycke blijva Regerande Furste aj utländsk stat.
Enligt Successions-Ordningen § 8 må ej Prins af Kongl. Svenska Huset, ulan Konungens och ^Riksens Ständers samtycke, blifva Regerande Furste af utländsk stat, vare sig genom val, arf eller gille.
Sker annorlunda, äro Han och Hans efterkommande ej berättigade att succedera lill Svenska Thronell.
Skälet lill della stadgande kan icke vara någon befarad olägenhet deraf, alt en Svensk Prins, med aflägsen arfsrätt till Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 14.
5 Tbronen, blefve regerande Furste i annat land, hvilket tvärtom borde medföra åtminstone den fördel, som ligger i en ökad anledning tili vänskapliga förbindelser emellan folken.
Lagstiftaren har deremot otvifvelaktigt tänkt sig möjligheten af att Sveriges Konung skulle i det ögonblick, då
Han på grund af Sin arfsrätt bestiger Svenska Thronen, redan bära en annan Krona och tillböra ett annat land.
Olägenheterne häraf, om detta land vore från vårt aflägset, elier egde intressen, stridiga mot våra, behöfva ej närmare angifvas.
Eller hvilken skulle väl Konungens ställning blifva, om t. ex. en uppkommen misshällighet emellan de båda folken öfverginge till öppen fiendtlighet?
Han måste i sådant|fall naturligtvis göra sitt val, hvaraf åter följden måste blifva, att det ena folket skulle mot sin vilja komma att befinna sig i strid mot sin egen Konung.
Föreningen mellan tvänne folk under gemensam Konung, kan deremot vara fördelaktig och önskvärd, om den är frivillig och grundar sig på ett fördrag, som på ett klart, bestämdt och omfattande sätt utstakar deras ömsesidiga förhållanden och lemnar Unions-Konungens ställning utan all tvetydighet.
Påtvingad af en tillfällighet, och icke ordnad elter bestående förhållanden och allmänt godkända syften, skulle åter en sådan förening efter all sannolikhet betraktas såsom ett obehörigt band, inskränkande båda folkens sjelfständighet, och fördragas med en otålighet, som snarare aflägsnade dem från, än närmade dem till hvarandra.
Vid öfvervägande af dessa med flera omständigheter, måste man antaga, att lagstiftaren med ofvan anförda stadgande afsett något mer, än hvad detsamma efter ordalydelsen innehåller, ehuru man åtnöjt sig att genom Successions-Ordningen förskaffa den trygghet, som för tillfället kunde vinnas, sedan saken blifvit förbisedd vid uppsättandet af Regerings-Formen, der föreskrifter rörande Konungen böra hafva sitt rum.
Att låta dervid förblifva vore, efter Konstitutionsutskottets tanke, en uraktlåtenhet, som det icke bör låta komma sig lill last, minst i en tidpunkt, då närslägtade nationaliteters sträfvande till enhet blifvit en makt, hvilken kan för framtiden befrämja folkens välstånd och storhet, men endast under iakttagande af deras egen uppfattning af de rätta grunderne för en förening, samt det behof af, jemväl under den gemensamma Konungen, bevarad individuel sjelfständighet, hvilken icke något folk, med minnen af sin forntid och med hopp om en ärofull framtid, kan afsäga sig.
Konstitulions-Ulskottet tvekar af dessa skäl icke att till grundlagsenlig behandling vördsamt framställa det Guundlags-ändringsförslag, att följande nya moment tillägges till Regerings-Formcn. 8 12.
Ej må Konungen utan Riksens Ständers samtycke blifva regerande Furste af utländsk stat.
Herr Kongl. Holpredikanten Wensioe har anmält, alt han då Utskottet fatta förestående beslut, icke varit tillstädes. 6 Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 15. HT: o 15.
Ank. lill Exp.-Ulsk- den 7 Juli 1837, kl. | 8 e. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till ändring i 7$ § Regerings-formen, angående inlösen af Rikets Ständers Banks sedlar.
Ursprungligen innehöll 72 § Regerings-Formen icke någon bestämning om inlösen af de sedlar, hvilka, enligt samma §, Rikets Ständer allena egde att genom Banken utgifva för att såsom mynt i Riket erkännas.
Sedan myntbestämningen genom en af Rikets Ständer föreslagen och af Kongl. Majit den 1 Mars 1830 godkänd och utfärdad lag blifvit fastställd, föreslog Konstilutions-Utskoltet vid 1834 oell 1835 årens Riksdag (Mern.
N:o 68), för att förskaffa “Grundlagsborgen för bankförskrifningarnes enahanda giltighet med det motsvarande myntel“, ett så lydande tillägg till berörde Grundlagsparagraf: ”Rikets Ständers Banks sedlar skola, vid anfordran, med metallisk valuta, efter ordalydelsen inlösas.”
Detta tillägg blef dock ej af Rikets Ständer antaget alt hvila till grundlagsenlig behandling vid följande Riksdag, ulan ett annat, hvarigenom paragrafens slut skulle erhålla denna lydelse: “egande Riksens Ständer allena rätt att genom Banken utgifva sedlar, som för mynt i riket må erkännas, så länye de, efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas.“ (Mern.
N:ris 78 och 117).
Della förslag blef ock af Rikets Ständer vid följande
Riksdag godkändi och i underdånig skrifvelse den 29 April 1840 (N:o 6) till Kongl. Maj:t öfverlemnadt, men Kongl. Majit vägrade dertill Nådigt bifall den 27 Maj 1841 (N:o 2). 1844 och 1845 årens Riksdags Konstitutionsutskott ansåg det för beredande, af ’’en säkrare borgen för bankförskrifningarnes enahanda giltighet med det motsvarande myntet, vara af stor vigt, att i Grundlagen inrymdes ett stadgande, som, genom egenskapen att icke kunna utan alla Riks-ståndens beslut och Konungens samtycke förändras, vore egnadt att stärka det allmänna förtroendet till Riks-banken och dess myntrepresentativer.’’ Utskottet föreslog af denna anledning (Mein.
N:o 22) ett så lydande tillägg till ifrågavarande paragraf:
Dessa sedlar skota vid anfordran, efter deras lydelse, af Banken med silfver inlösas.'1'1 Förslaget godkändes a,tl hvila till nästa Riksdag (Mern.
N:ris 31, 39 och 51), men förföll då genom ett Stånds ogillande beslut (Bihang till Riks-ståndens prot. vid Riksdagen 1847 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 15. 7 och 1848, 9:dc saini. sid. 19, 22, 27).
Samma Riksdags Konstilulions-Utskott ansåg likväl saken af den stora vigt att det ånyo framställda enahanda förslag (Mern.
N:ris 5, 8 och 13), hvilket äfven blef hvilande till nästa Riksdag (Mern.
N:o 33), då antaget (Mern.
N:o 5), samt a( Kongl. Maj:t den 23 Augusti 1851 giiladt.
Den i delta sålunda tillkomna stadgande om banko-sedlarnes inlösen efter deras lydelse jemväl införda föreskriften att silfver dertill hör användas, har Konstitutionsutskottet, med anledning af inom Utskottet derom väckt förslag, funnit böra i någon män jemkas, enär till de föreskrifter, hvilka böra i Grundlagarne intagas, icke lämpligen kan räknas den, hvilkendera af de ädla metallerna, guld eller silfver, bör utgöra valuta för Bankens sedlar.
Frågan derom är af en helt och hållet financiel natur och tillhör icke statens och samhällets grundformer, hvilka af grundlagar böra bestämmas.
Denna omständighet skulle dock ej ensam hafva förmått Utskottet att framställa förevarande Grundlagsändringsförslag.
Men verkliga och stora olägenheter skulle kunna uppkomma genom bestämningens bibehållande i grundlagen.
De alldeles nya förhållanden i afseende på de ädla metallerna, som i sednaste tider uppstått, hafva mångenstädes framkallat frågor och lifliga ölverläggningar om ändringen i lagstiftningen rörande mynt-metallen; och om inom de stater, med hvilka Sverige genom handel och penninge-förhållanden står i liflig gemenskap, någon dylik ändring skulle vidtagas, torde det för Sverige blifva svårt, om icke omöjligt, att bibehålla sin ifrågavarande lagstiftning orubbad.
Men det dröjsmål, som den långsamma omgången af en Grundlags-ändring skulle medföra, skulle kunna för Sverige vålla betydande förluster och svårigheter.
Man torde derföre böra i tid vara betänkt på denna vådas undanrödjande.
För sådant ändamål har Utskottet ansett sig böra föreslå att ifrågavarande Grundlags-paragraf erhölle den lydelse, att guld lika såväl som silfver skulle kunna till banko-sedlarnes inlösen användas, men alt bestämningen, hvilkendera metallen skall för ifrågavarande ändamål begagnas, berodde pä en af Ständerna stiftad och af Konungen fastställd lag.
Genom en dylik förändring kommer den i 72 § Regerings-Formen åt Rikets Ständer uppdragna magt öfver deras Bank icke att i någon mån minskas, ty Rikets Ständer kunoa icke heller nu, utan Konungens bifall, vidtaga någon ändring uti föreskriften om banko-sedlarnes inlösen med silfver.
Af dessa skäl får Utskottet till grundlagsenlig behandling föreslå följande ordalydelse af 11 eger ings-H orm en. § 72.
Riksens Ständers Bank förblifver hädanefter, som den hittills varit, under Riksens Ständers egen Garantie och Vård, så att den ostörd må förvaltas af de Fullmäktige, hvarje Stånd dertill förordnar, eller de Ordningar, Stadgar och Reglementen, hvilka redan gjorda äro eller vidare af Riksens Ständer göras kunna.
Ständer allena ega rätt alt genom Banken utgifva Sedlar, som för mynt i Riket må erkännas.
Dessa sedlar skola, vid anfordran, efter deras lydelse, af Banken, med guld eller silfver, inlösas; och bestämmes genom lag, stiftad af Konungen och Riksens Ständer gemensamt, å hvilkendera af dessa metaller sedlame skola lyda.
Stockholm den 2 Juli 1857. 8 höns ti tu tio n s- lits k o t tets Memorial N:0 46.
Reservation er hafva blifvit anmälde af Herfar Kongl.
Hofpredikanten Wensjoe, Professoren helander, Rinman och Brinck; Af Vice Talmannen Anders Andersson, med hvilken Riksdagsfullmäktigen P. Sahlström, förre Vice Talmannen Per Eriksson, Riksdagsfullmäktige Johan Persson och Lars Magnus Knutsson instämt: ’Jag medger att den föreslagna förändringen i 72 § Regerings-Formen icke tillägger den ena eller andra statsmakten några fördelar på den andras bekostnad, men jag vill ändock icke medgifva att någon del deraf skall förvandlas till civil-lag i stället för grundlag, tj så trängande kan det ifrågasatta behofvet af en förändring i mynt-metallen icke blifva, att det icke kan tala tvänne års betänketid innan beslut fattas, om Banken skall inlösa sina sedlar med guld i stället för silfver.” Riksdagsfullmäktigen Tobias Lind har anmält, att lian vid beslutets fattande icke varit i Utskottet närvarande. X o l(i. Ank. lill Exp.-Utsk. den 7 Juli 1837, kl. Js c. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till tillägg i 409 § Regerings-Formen och 80 § Riksdags-Ordningen, angående uppskof' i Riksdag.
Då Rikets sednast församlade Ständers Konstitutions-Utskott framställde grundlagsändrings-förslag om uppskof i Riksdag (Meni.