Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilket är svårare, antingen att få tre skickliga personer, som man betalar måttligt, eller att få en skicklig som man betalar utmärkt?
Slutligen reserverar jag mig mot den af Utskottet antagna benämningen Sveriges Bank, såsom mindre väl vald.
Båda bankerna tillhöra Rikets Ständer, och Rikets Ständers representera Sverige.
Att då uti benämningen sätta Sverige såsom egare i motsats till Rikets Ständer såsom egare, anser jag icke vara rätt, isynnerhet som uti dessa benämningar bredvid hvarandra ligger något vilseledande, hvilket man bör undvika.
Den inom Utskottet äfven föreslagna benämningen Svenska Banken anser jag i alla afseenden god.
Det är ett vackert och passande namn, som icke i sig innebär något vilseledande begrepp.
I händelse mina nu gjorda framställningar vinna Rikets Ständers bifall, så torde de öfvergående stadgandena böra återförvisas till förnyad behandling af Banko-Utskottet. af Herr Lagerhjelm. G. R.\
Då Banko-Utskottet vid innevarande riksdag, i följd af afgifne enskilda motioner, funnit ändamålsenligt att föreslå i ikets Ständer en sadan förändring af den 30 Banko-Utskottet* Betänkande JV& 32. varande Riksbankens verksamhet, att densamma bör fördelas i 2:ne särskildta Bankinrättningar, nemligen ”Rikets Ständers Bank”, hvilken skulle ega till sin uppgift att upprätthålla myntvärdet och enligt 72 § Pegerings-formen utgifva sedlar, hvilka för mynt i riket skola erkännas, med en grundfond af Tio millioner Riksdaler Riksmyut, samt öfverlemna sina öfriga fonder och tillgångar till en annan bank-inrättning, hvilken. under namn af ”Sveriges Bank”, eger att med en grundfond af Tjugo millioner R:dr R.unt öfvertaga den från Rikets Ständers Bank afskiljda lånerörelse, samt att bedrifva denna och annan bankrörelse — kan jag icke med Utskottets pluralitet instämma deri, att icke uti denna sistnämnda bankinrättning, hvilkens verksamhet förnämligast afser industriens och näringarnes behof af rörelsemedel, inrymma rättighet för enskilde personer, att tillika med Rikets Ständer ingå som bolagsmän, hvarigenom denna bankinrättning blir i tillfälle att tillegna sig ali den erfarenhet och kraft, sorn alltid det enskilda intresset inom näringarnes område under alla förhållanden gifver.
Jag är så mycket mera öfvertygad om nödvändigheten häraf, som en delning af Riksbankens verksamhet, utan ett sådant medgifvande, är i saknad af all praktisk betydelse, om ej 72 § Regeringsformen förändras, hvilket torde hafva föga utsigt att lyckas med vår nuvarande representation; ty en af grundorsakerna till riksbankens numera öppet erkända behof af en förändrad organisation ligger deri, ”att Rikets Ständer uteslutande ega i sin hand ej allenast Styrelsen öfver Rikets Ständers Bank, utan äfven beskattningsrätten, en magt, som på Sveriges financiela förhållanden i 2:ne århundraden utöfvat ett i mångå afseenden olyckligt inflytande och varit en beklagansvärd orsak till den förbistring i våra penningeförhällanden, hvarpå Rikets Ständers Banks historia gifva allt för tydliga prof.
Utskottet har visserligen, erkännande sanningen häraf, sökt att afhjelpa detta Rikets Ständers uteslutande monopol, dermed, att i Styrelsen för Sveriges Bank föreslå Rikets Ständer, att åt Kongl. Maj:t gifva i uppdrag att utnämna Ordförande.
Oaktadt jag anser en sådan anvisning ej allenast till sin grundsats rigtig utan af behofvet högt påkallad, emedan lagstiftningen rörande denna Bank i sådant fall skulle ställas under 87 § Regeringsformen, och Kongl.
Maj:t jemte sina ansvarige ministrar ega samma magt öfver densamma, som han eger i allt, som rörer allmän civil-lag, drager jag starkt i tvifvelsmål, huruvida ett sådant uppdrag åt Kongl. Majit kan öfverensstämma med 72 § Regeringsformen, der det heter, ”att Rikets Ständers Bank förblifver under Rikets Ständers egen garanti och vård.“
Utskottet har visserligen sökt att, till befrämjande af detta mål, göra en sådan tolkning af nämnda grundlags-paragraf, sorn skulle Rikets
Ständers rättighet att för hvad ändamål sorn helst disponera sina fonder och tillhörigheter vara oberoende af Rikets Ständers skyldighet, att enligt Grundlagen ställa sin Bank under sin egen uteslutande vård; men, der Grundlagen skall tolkas efter sin ordalydelse, och det är otvetydigt, att Rikets Ständers Bank, den må för öfrigt under olika former utöfva sin verksamhet, likväl är Rikets Ständers tillhörighet, liksom Rikets Ständer, enligt Utskottets förslag, till såväl den ena som den andra banken är ensam egare — kan jag ej utan tveksamhet biträda den åsigt, som inom Utskottet gjort sig gällande, att 72 i?
Regeringsformen skulle till hela sin vidd vara tillfredsställd derigenom, att Rikets Ständer bestämmer den ena delen af sin Bank lyda under detta Grundlags-stadgande, men anser sig befriad derifrån för den andra.
Då likväl mcningarne inom Utskottet i afseende på lämpligheten, att icke säga nödvändigheten, att åt Kongl. Majit öfverlemna rätt till delaktighet i Styrelsen för Bankens rörelse och förvaltning, endast till formen varit skilj— aktige, och det ytterst beror på Rikets Ständers Konstitutions-Utskott att afgifva för - Banko-Utskottets Betänkande JV$ 32. 31 klaring öfver de olika tolkningar af Grundlagen, som inora Riksstånden kunna uppkomma, har jag icke velat med min röst förhindra ett förslag, som bidrager till en önskvärd kontinuitet i Bankens Styrelse, en större säkerhet och mera frihet i en förvaltning, af hvilken all eganderätt inom samhället är beroende.
Detta syftemål, som är sjellva grundorsaken till behofvet af en förändrad organisation af Riksbanken, kan likväl vinnas utan en förändring af 72 § Regeringsformen och utan en sådan tolkning af densamma, som kan stå i strid såväl med andan af denna grundlags-paragraf som med dess ordalydelse, om i Sveriges Bank tillfälle gifves åt enskilde personer att inea som aktieegare.
Det kan icke bestridas, att bankväsende är en del och en vigtig del af näringslifvet och måste röra sig i harmoni med industriens och näringarnes utveckling, lika litet som man kan förneka, att den enskilda omtankan och det enskildta intresset är, under lagliga former, den drifvande kraft, hvarigenom samhällets materiela utveckling går framåt: hvarföre då förhindra den enskilda företagsamheten ett fält för sin verksamhet, som skulle sprida omkring sig ett friskare lif!
Det är under intryck af dessa förhållanden, hvilka på ett förtjenstfullt sätt äro närmare utvecklade i Finanskomiléens betänkande och dertill förordade af alla de män, hvilka under detta århundrade af Kongl. Majit och Rikets Ständer fått i uppdrag att afgifva yttrande öfver vår Bank-lagstiftning, som jag lifligt erkännande sanningen af de ord, hvilka den 2 Juni 1829 uttalades af det sammansatta Stats- och Banko-Utskottet, ”att en Bank, stående under ledning af en myndighet, som ansåg sig berättigad att sjelf och ensam stifta lagar för sin förvaltning, aldrig kunde erbjuda lika garanti med en bank. som innehades och förvaltades af enskilde män, bundna af lagar, utgångna från en opartisk lagstiftande magt” — får vördsamt föreslå: att Rikets Ständer behagade besluta, att,så vida en delning af den nuvarande Riksbankens verksamhet blir bestämd, tillfälle för enskilde personer att som bolagsmän ingå i Låne-banken, eller, såsom den i Utskottets förslag benämnes, ”Sveriges Bank”, må beredas, på de vilkor, som Rikets Ständer med hänsigt lill det allmännas fördel, kan bestämma.
I Herr Lagerhjelms reservation har Herr Bogeman, C. A., instämt. af Grefve Lewenhaupt, C. 37. C.: emot Utskottets beslut att ej föreslå intagandet i Sveriges Bank af enskilde delegare. af Herr Wolffelt, M. C.: emot förslaget att minsta valören å sedlar, som af Sveriges Bank utgifves, skulle blifva å 1 R:dr R.mt. af Doktor Björkman:
Hufvudsyftemålet med detta förslag är att inrymma regeringen behörig del i lastiftningen för Riksbanken och sålunda på säkrare grunder än hittills ordna dess verksamhet.
Men Höglofliga Utskottet har sökt vinna detta goda syftemål utan förutgången eller förutsatt grundlagsenlig förändring af 72 § i Regerings!ormen, och derföre måste, enligt min åsigt, hela arbetet blifva fruktlöst.
För att komma dit Höglofliga Utskottet önskar, kringgås nemligen nu gällande grundlag så till vida, att den i sin helhet hittills i berörda § så kallade Rikets Ständers Bank hädanefter skall under särskilda benämningar fördelas i 2:nc Banker, at hvilka blott den ena skall behålla det gamla grundlagsenliga namnet och fortfarande förblifva under Rikets Ständers egen garanti och vård, men den andra med namnet Sveriges Bank hädanefter bero af Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers gemensamma lagstiftning; den förra allena äga rättighet att så - 32 Banko-Utskottets Betänkande JV$‘ 32. som vexelbank för sin metalliska kännas, den sednare förses med vederbörlig tillåtelse att såsom lånebank röra sig med kreditsedlar, som skola mottagas i kronans uppbörd, men icke gälla såsom laggildt betalningsmedel emellan enskilde.
Denna inskränkning af nuvarande Riksbankens grundlagse nliga benämning och verksamhet hade möjligen haft något sken af antaglighet om denna Riksbank ansetts behöfva förstärkas med enskilde delegares kapitaler och ansvarighet.
Men då Höglofliga Utskottet icke funnit något kompaniskap med enskilde aktieegare behöfligt, ja icke ens nyttigt för en Riksbanks fria verksamhet, så inser jag ingen möjlighet att på det nu föreslagna sättet, blott genom inläggandet af en ny betydelse uti grundlagens ord, för en del af l anken upphäfva den åt Rikets Ständer öfverlemnade exclusiva lagstiftningsrätten för Banken i dess helhet.
Med orden Rikets Ständers Bank har man i grundlagarna alltid af gammalt förstått och måste man ännu förstå: l:o en Depositions- och Vexelbank, 2:o en Lånebank och 3:o en allmän Statsanstalt för att genom inflytande bespard vinst bereda en nödhjelps- och tillgångskassa, hvaröfver Rikets Ständer ega att till allmänt gagneliga ändamål disponera.
Så stadgas i Banko-ordningen af år 1668 och dess ingress.
Nu vill man genom Civillag, eller Kongl. Maj:ts sanktion, ändra grundlagens mening och hädanefter med orden Rikets Ständers Bank endast förstå dess ena del, Vexelbanken, men gifva den andra delen, Lånebanken, namn af Sveriges Bank.
Den hittills så kallade Rikets Ständers Bank skall hädanefter röra sig endast såsom Vexelbank med den ena, mindre delen af sina samlade kapitaler, med statspapper, silfver och silfversedlar; men den nya Svenska Banken skall med den andra, större delen af samma kapitaler bedrifva lånerörelse och utgifva kreditsedlar; för den ena delen af det fordna hela skola Hikets Ständer allena lagstifta och för den andra delen Konung och Ständer gemensamt.
Men hvarföre föreslås dessa, enligt min åsigt, grundlagsvidriga åtgärder?
Jo, man vill upphäfva den åt Rikets Ständers Banks sedlar gifne, underbart så kallade, tvångskursen, det är tvånget för landets innebyggare att vid liqvider emottaga sedlar, som enligt grundlagen skola af Banken ovi Ikorligt \ id anfordran med silfver inlösas efter deras verkliga värde, man vill bättre, ändamålsenligare och säkrare, ordna nuvarande Riksbankens affärsverksamhet, depositions- och lånerörelse, man vill undanrödja Rikets Ständers grundlagsenliga, men vådliga rätt att allena stifta lagar för hela nuvarande Banken och dess rörelse.
Dessa önskningar, om de än vore aldrig så önskvärda, kunna dock, efter mitt förmenande, icke tillfullo och med någon säkerhet vinnas med nu föreslagne, på ny tolkning af 72 § i 1 egeringsformen grundade, fördelning af Riksbanken till 2:ne Bank-inrättningar.
Efter förevarande förslag skall man hädanefter icke allenast tvingas att i liqvider emottaga Rikets Ständers Banks sedlar under förtroende till grundlagens ord, utan äfven nödgas att röra sig med Sveriges Banks kreditsedlar under förtroende till den nya civillagstiftningen; efter detta förslag skola hädanefter såsom hittills enligt grundlagen Rikets Ständer allena besluta om utgifvande af sedlar, som för mynt i riket må erkännas och således i nödens stund möjligen kunna öka denna sedelutgifning utöfver inneliggande metallisk valuta; efter detta förslag kommer den såkallade Svenska Bankens lånerörelse äfven hädanefter att hufvudsakligen bero af Rikets Ständers exclusiva lagstiftningsrätt för deras Vexelbank och dess styrelse.
Utan att 72 § i Regeringsformen vederbörligen förändras, kan man således icke vinna hvad man hufvudsakligen eftersträfvar.
Förrän en sådan förändring skett hafva Rikets Ständer blott att tillse, det nuvarande Riksbanks-styrelse, organisation och verksamhet, förbättras i enlighet med den erfarenhet och de kunskaper - Banko-Utskottets Betänkande JVd 32. 33 per om Bankväsendet, hvartill man numera i Europa hunnit.
Men, säges det, huru skall man under Sveriges nuvarande financiela ställning kunna försäkra sig om realisationen orubbliga bestånd.
Jo, om man fortfarande orubbligt vidhåller, att endast 30 millioner sedlar få utgifvas såsom det högsta belopp utöfver den metalliska kassan, och att Banken alltid för dessa sedlar har fullt motsvarande räntebärande säkerheter, så bör man, såvidt menskligt förutseende är möjligt, anse sig fullt betryggad för nya realisationsvådor.
Men berörda säkerheter skola dock i thy fall, till fullt behöflig del, vara rörliga, säljbara och räntebärande papper, hvilka vid en tillfällig balans i handel länderna emellan kunna användas.
De få icke, såsom nu, till största delen bestå uti ouppsägbara fastighetsinteckningar samt oandvändbara hypotheker och borgensförbindelser på långa betalningstider.
De för Rikets Ständers Bank onaturliga, af gammalt beträdda, lånerörelser böra frånträdas. och således alla fastighetsbelåningar samt lånen med flerårig omsättningsrätt småningom helt och hållet öfvergifvas.
Huru allt detta skall tillvägabringas, det tillhör för närvarande Rikets Ständer att ordna genom ett förbättradt Bankoreglemente samt genom af Konung och Ständer utfärdade goda lagar för den enskilda penninge- och bankrörelsen i landet.
Jag nödgas således, af anförda skäl, afstyrka hela Höglofliga Banko-Utskottets förevarande förslag till sprängning, delning och r.y organisation af Rikets Ständers Bank, och slutar denna reservation med Herr Sam. Warburgs, uti sitt, vid sista Finans-komitéens underdåniga betänkande bifogade, särskilda yttrande pag. 60 uttalade ord: jag hyser den åsigt, att Sveriges bankväsende, ehuru behäftadt med åtskilliga brister, dock, jemfördt med andra länders bankförhållanden, erbjuder stora företräden och kan blifva en god grund för en rationel och praktisk bankorganisation.” Med Doktor Björkman hafva instämt: Biskop Bergman och Riksdagsfullmägtigen Johan Lekberg från Nerikes län.
Af Riks-arkivarien Nordström: ’’Ehuru erkännande det goda och önskvärda, som ligger i syftningen af ofvanstående förslag, kan jag dock. för min del, ej biträda detsamma, i anseende dertill, bland annat, att det till de väsendtligaste af sina hufvudgrunder står i bestämd strid med grundlagarne och, till afböjande af denna stötesten, söker stöd i en ohållbar fiktion.
Uti sitt den 30 Juni 1860 afgifna underdåniga betänkande rörande bankväsendet i riket och förändrad organisation af bankanstalterna, hvilket under innevarande riksdag blifvit till Riks-Ståndens samtliga ledamöter utdeladt och af en bland dem i motionsväg till vederbörlig behandling anmäldt, hade Finans-komitéen, bland annat, fästat uppmärksamheten på det rikets nuvarande bankväsende vidlådande grundfel, att .agstiftningen angående Riksbanken uteslutande och oinskränkt enligt grundlagarne, är förbehållen dess egna principaler, Rikets Ständer.
I betraktande af, på ena sidan, den mångfald af reglementariska föreskrifter rörande bankförvaltningen, som af ett sådant förhållande visat sig hafva varit en oundviklig följd, och, på den andra, den täta omkastning af dithörande, bestämmande grundsatser, som likaledes af samma förhållande så lätt kan fiamkallas och göra sig gällande vid den omfattande revision af Bankoreglementet, hvilken, enligt grundlagarne, skall ega rum vid hvarje riksdag, der, såsom en hädangången, erkänd auktoritet i dessa ämnen träffande yttrat, slutligen ”hela rikets finanssystem och alla rättsförhållanden enskilde emellan kunna bero på en röst i ett förstärkt Banko-Utskott'1', hade derföre
Finans-komitéen såsom en utväg att aflägsna dessa vådor för myntvärdet och eganderätten föreslagit: Bih. till JR.
6 Sami 1 Afd. 12 Haft. 5 34 Banko-Utskottets Betänkande ,JVv' 32. att Rikets Ständers Bank skulle fördelas i två från hvarandra till grundfond, styrelse och verksamhet åtskilda anstalter; att den ena, med namn af Rikets Ständers Bank, skulle förblifva unde dessas uteslutande vård och garanti förvaltad af dertill utsedda Fullmägtige, med bestämmelse att såsom vexelbank upprätthålla myntvärdet, i hvilket hänseende den ej skulle ega att utgifva sedlar till högre belopp, än som motsvarade dess inneliggande metalliska valuta; och att den andra, med namn af all männa Svenska Banken, skulle bildas till sin grundfond genom tillskott, i form af aktieteckning, dels af Rikets Ständer dels af enskilde personer, förvaltas af en styrelse, tillsatt af Kongl. Majit, Rikets Ständer och de enskilde delegarne, och omfatta alia föremål för bankrörelse.
De sedlar, förstnämnde Bank utgåfvo, skulle, såsom grundade på motsvarande metallisk valuta, erkännas såsom mynt eller lagligt betalningsmedel inom riket; de sedlar åter, som efter vissa grunder komme att utgifvas af den andra bankanstalten, skulle endast ega s. k. frivillig kurs, utom i Kronans uppbörd, hvarjemte denna bank skulle hafva sig ålagdt att tillse och vidtaga erforderliga åtgärder för metalliska vnlutans vederbörliga upprätthållande i vexelbanken, och omvändt sistnämnda bank att handhafva kontrollen öfver allmänna Svenska Bankens sedelutgifning.
Gemensamhet eller vexelverkan emellan dessa två bank afdelningar skulle för öfrigt äfven sålunda ega rum, att de Full mägtige, som hade sig uppdraget att förvalta vexelbanken eller Rikets Ständers Bank, tillika skulle inträda såsom ledamöter i Öfver-styrelsen för allmänna Svenska Banken.
Vid öfvervägande af dessa grunddrag af Finans-komitéens förslag till omorganisation af Riksbanken torde det ej kunna undgå uppmärksamheten, att de innebära ej blott en ganska fast och lätt kontrollbar säkerhet för myntvärdet, eller så väl de såsom laggildt betalningsmedel erkända sedlarnes, som de öfrigas realisation, utan ock nödig garanti mot täta omkastningar i reglementeringen för den egentliga bank- eller cirkulationsrörelsen.
Denna garanti ligger i följderna af förslaget om rum för enskilde delegare i den allmänna Svenska Banken.
Denna afdelning af Riksbanken skulle nemligen derigenom blifva en bolagsbank emellan på ena sidan Rikets
Ständer och på den andra dessa enskilde delegare, och rättsförhållandet emellan de förra och de sednare i detta hänseende således till sin princip ett bolagsförhållande, som, stående under civillagens skydd1 icke skulle kunna af Rikets Ständer ensidigt, eller i annan ordning än lag och aftal erkänna, ändras.
Till detta bolagsförhållande, jemte de vilkor och förbehåll, det för öfrigt ansetts påkalla, förekomma äfven hufvudgrunderna, utvecklade i Finans-komitéens betänkande, på samma gång sjelfva bankrörelsen der ordnas på ett sätt, som i afseende å ledningen af Bankens verksamhet medgifver dess styrelse erforderlig frihet och rätt till sjelfbestämning.
Utskottet har icke funnit skäl tillstyrka att enskilde personer måtte få i Riksbanken såsom aktionärer eller delegare ingå, men likväl adopterat förslaget om Ban kens delning, och utfört detta på ett sätt, som, efter mitt omdöme, bringar det i stark kollision med grundlagarne.
Utskottet vill nemligen ifråga om de grenar af Riksbankens verksamhet, som afse den egentliga bankrörelsen, förbehålla Kongl. Majit för fram - Banko-Utskottets Betänkande JV# 32. 35 tiden lika andel i lagstiftningen som Rikets Ständer, under det att de bestyr, som åsyfta myntvärdet eller den s. k. realisationens upprätthållande och vård, uteslutande skulle tillhöra de sednare.
För att komma till detta mål föreslås, att afdelningen tor bankrörelsen skulle kallas ”Sveriges BanlU, och antager Utskottet att, alldenstund Sveriges Bank i grundlagarne ej omförmäles, grundlagarne, eller deras angåenda Riksbankens ställning och förvaltning gifna och fastställda grundsatser och föreskrifter ej heller med «Sveriges Bank» hade något att skaffa, eller, med andra ord, att, så snart man ändrat benämningen på någon i grundlagarne omförmäld samhällsinstitution eller annat sakförhållande, man i och med detsamma emauciperat dess ämnen frän grundlagarnes herravälde.
Emot den åsigt i sig sjelf, att andel i lagstiftningen rörande Riksbanken borde tillkomma Kongl. Maj:t så väl som Rikets Ständer i den ordning, § 87 Regeringsformen bestämmer, har jag, för min del, visserligen ej något att invända.
Mitt till Finans-komitéens ofvannämnda betänkande fogade särskilda diktamen ad protocollum bevisar tvärtom, att äfven jag hyllar och sökt gifva skäl för angelägenheten af en dertill ledande ändring af grundlagarne.
Hvad jag nu ansett mig böra anmärka är, att, innan i dessa hänseenden ändring af gruudlagarne i vederbörlig ordning försiggått, någon andel i lagstiftningen rörande Riksbanken eller i dess förvaltning icke kan Kongl. Maj:t tillerkännas, i strid med Regeringsformen :§ 53 och 72 samt Riksdagsordningen §§ 32 och 66, af hvilka §§ klarligen följer, att denna lagstiftning och denna förvaltning uteslutande är Rikets Ständer för det närvarande förbehållen.
Också hafva Rikets
Ständer hittills visat sig ganska ömtåliga om bibehållande af denna exklusiva rättighet.
Då år 1844 numera hädangångne Presidenten af Skogman till vederbörlig behandling under dä pågående riksdag hade framlagt ett förslag till sådan ändring af 72 § Regeringsformen, att den skulle lyda: TSveiiges Bikes Bank vare under Konungens och Rikets Ständers gemensamma garanti och värd, sä att den, efter de ordningar, stadgar och reglementen, soro redan gjorda äro eller vidare af Konungen och Rikets Ständer göra*s kunna, må ostörd förvaltas af en ordförande, som Konungen förordnar, och de tolf Fullmägtige, hvilka Rikets
Ständer samfäldt genom 12 för hvart stånd särskildt utsedde elektorer välja” etc., blef detta förslag, som redan af Konstitutions-Utskottet afstyrktes, af Rikets Ständer fork åstadt, och är det, måhända, vid' erinringen af detta historiska faktum, som äfven det numera till hvilande antagna, nya representationsförslaget bibehållit för riksförsamlingen uteslutande rättighet att hafva Riksbanken under sin egen garanti och vård samt meddela lag och stadgar till efterrättelse vid dess förvaltning, som skulle handhafvas endast af riksförsamlingen dertill utsedda ombud.
Huruledes, vid öfvervägande af allt detta, Utskottets förslag om Kongl. Maj:ts deltagande i Banklagstiftningen, äfvensom i den omedelbara förvaltningen genom tillsättande af Ofver-styrelsens ordförande skulle kunna med grundlagarnes nuvarande föreskrifter förenas, är för mig ofattligt; och om äfven antagas finge, att rikets nu församlade .'Ständer skulle finnas benägna att ingå på den af Utskottet framställda, ohållbara fiktionen, att ”Sveriges
Bank''1 ej vore att anse såsom ”Rikets Ständers Bank”, ehuru Rikets Ständer likväl skulle allena förblifva dess egare och äfven framdeles, enligt förslaget, komma att utöfva alla af detta, förhållande härflytande rättigheter i afseende å förvaltning, diposition och revision, återstår dock alltid såsom obestridligt, att, så länge grundlagarne i detta hänseende qvarstå oförändrade och således vid full kraft, kommande Rikets Ständer eller riksförsamling icke af ett sådant medgifvande skulle blifva Banko-Utskottets Betänkande JS/S 32. bundna, utan det oaktadt vara berättigade att utöfva sin rätt i hela den utsträckning, densamma i de oförändrade grundlagarne eger.
Hvad sedan angår den delen af förslaget, att de sedlar, ”Sveriges